## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IX-163/2002 od 27. svibnja 2002. i Izdvojeno mišljenje

### NN 65/2002 (5.6.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IX-163/2002 od 27. svibnja 2002. i Izdvojeno mišljenje

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1123

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu
Smi­ljko Sokol, predsjednik Suda, te suci Marijan Hra­njski, Petar Klarić,
Mario Kos, Jurica Malčić, Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Že­ljko
Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Vice Vukojević i Milan Vuković, odlučujući
o žalbi I. M. iz P., koje­ga zastupaju odvjetnici N. T. iz P., S. H. iz Z. i P.
J. iz P., protiv odluke Državnog sudbenog vijeća, broj: Sp-4/01 od 10. prosinca
2001. godine, o ste­govnoj odgovornosti, na sjednici Suda održanoj dana 27.
svib­nja 2002. godine, donio je

## ODLUKU

I. Žalbe se odbijaju.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazlože­nje

1.
Podnosite­lj je, teme­ljem odredbe članka 122. stavka 4. Ustava Republike
Hrvatske, podnio žalbu protiv odluke Državnog sudbenog vijeća, broj: Sp-4/01 od
10. prosinca 2001. godine, o razrješe­nju od sudačke dužnosti zbog poči­njenog
ste­govnog djela iz članka 20. stavka 2. točke 2. i stavka 3. alineje 1. Zakona
o državnom sudbenom vijeću (»Narodne novine«, broj 58/93, 49/99, 31/00, 107/00
i 129/00, u da­lj­njem tekstu: ZDSV).

Prema
toj odluci, podnosite­lju je izrečena mjera razrješe­nja od dužnosti, a
sukladno odredbi članka 31. stavka 2. alineje 5. ZDSV uda­ljen je od obav­lja­nja
dužnosti na rok od tri mjeseca (članak 26. stavci 1. i 3. ZDSV), računajući od
dana donoše­nja odluke.

U
ste­govnom postupku Državno sudbeno vijeće utvrdilo je da je podnosite­lj
odgovoran za ste­govno djelo neurednog obnaša­nja sudačke dužnosti, jer bez
opravdanog razloga nije izrađivao i nije otpremao sudske odluke u zakonskom
roku, te je tako u kaznenom predmetu Županijskog suda u P., broj: K-41/91,
presudu izradio i otpremio nakon proteka sedam godina od objave presude; u
predmetu istog suda, broj: K-28/92, nakon proteka šest godina nakon objave
presude i u predmetu Općinskog suda u B., broj: K-36/89, nakon proteka deset
godina od objave presude.

2.
Protiv navedene odluke podnosite­lj je putem punomoćnika pravovremeno podnio
dvije žalbe, te je naknadno dostavio i odgovor na odgovor na žalbu predsjednika
Vrhovnog suda Republike Hrvatske.

Osporavanu
odluku pobija zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog či­njeničnog sta­nja, pogrešne
primjene materijalnog prava, bitne povrede odredaba ste­govnog postupka u vezi
s analognom primjenom odredaba Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«,
broj 110/97, 27/98, 58/99 i 112/99, u dalj­njem tekstu: ZKP), te zbog odluke o
ste­govnoj mjeri.

3.
Tvrd­nju da je či­njenično sta­nje pogrešno i nepotpuno utvrđeno podnosite­lj
potkrjep­ljuje analizom svoga desetogodiš­nje­g rada i učinaka u vidu riješenih
sudskih predmeta. Ističe da u razdob­lju od 1993. godine (od imenova­nja na dužnost
predsjednika Županijskog suda u P.) uopće nije bio dužan raditi na konkretnim
predmetima, međutim, u razdob­lju obnaša­nja te dužnosti riješio je sudskih
predmeta kao 2,5 prosječna suca. U isto vrijeme vodio je referendum 1991.
godine i sve izbore od 1990. do 2001. godine, osnovao je zem­ljišne k­njige za
područje O.S.B., za vrijeme Domovinskog rata mobiliziran je u Krizni stožer Općine
B., te je sudjelovao u radu prijaš­nje­g Državnog sudbenog vijeća.

Pogrešnu
primjenu materijalnog prava podnosite­lj nalazi u povredi odredbe članka 368.
stavaka 1. i 3. ZKP (je li djelo za koje se optuženik progoni kazneno djelo;
ima li okolnosti koje iskjučuju kazneni progon, a osobito je li nastupila
zastara kaznenog progona ili je progon isk­ljučen  zbog amnestije ili pomilova­nja ili je stvar već pravomoćno presuđena).

Bitne
povrede odredaba ste­govnog postupka u svezi s ana­log­nom primjenom odredaba
ZKP i to u odnosu na:

–
članak 359. stavak 7. (sud će određeno i potpuno izložiti koje či­njenice i iz
kojih razloga uzima kao dokazane ili nedokazane, dajući pri tome osobito ocjenu
vjerodostojnosti proturječnih dokaza, iz kojih razloga nije prihvatio pojedine
prijedloge stranaka, iz kojih je razloga odlučio da se ne ispita neposredno
svjedok ili vještak čiji je iskaz ili pisani nalaz pročitan, kojim se razlozima
vodio pri rješava­nju pravnih pita­nja, a osobito pri utvrđiva­nju postoji li
kazneno djelo i kriv­nja optuženika i pri primjeni određenih odredaba KZ na
optuženika i ­nje­govo djelo),

–
članak 367. stavak 1. točka 9. i 11. (bitna povreda odredaba kaznenog postupka
postoji ako je optužba prekoračena; ako je izreka presude nerazum­ljiva,
proturječna sama sebi ili razlozima presude, ili ako presuda nema uopće razloga
ili u ­njoj nisu navedeni razlozi o odlučnim či­njenicama ili su ti razlozi
potpuno nejasni ili u znatnoj mjeri proturječni, ili ako o odlučnim či­njenicama
postoji znatna proturječnost između onoga što se navodi u razlozima presude o
sadržaju tih isprava ili zapisnika o iskazima danim u postupku i samih tih
isprava ili zapisnika),

–
kao i stavak 3. istog članka (bitna povreda odredaba kaznenog postupka postoji
i ako sud pri priprema­nju glavne rasprave ili u tijeku glavne rasprave ili pri
donoše­nju presude nije primijenio ili je nepravilno primijenio koju odredbu
ovoga Zakona ili na glavnoj raspravi povrijedio pravo obrane, a to je utjecalo
ili moglo utjecati na presudu).

4.
Pri tome podnosite­lj iznosi či­njenično sta­nje za koje smatra da bi, kad bi
bilo uzeto u obzir, odluka DSV-a bila povo­ljnija za ­nje­ga.

Ukratko,
ističe da je odbijen prijedlog obrane za sasluša­njem određenih svjedoka, na
okolnost vremena sazna­nja za ste­govna djela. Pri tome smatra da je DSV pogrešno
interpretirao tvrd­nju obrane o načinu sazna­nja predsjednika Vrhovnog suda
Republike Hrvatske za predmetna ste­govna djela. Napomi­nje da je na raspravi
22. ožujka 2001. godine obrana precizno iskazala da je podnosite­lj ukazao tadaš­njem
predsjedniku Vrhovnog suda Re­pub­like Hrvatske na napise u novinama, u kojima
se iznosi podatak o neizrađenim presudama, za koje mu je rečeno da predsjednik
o tome već zna iz drugog izvora. Time je, prema miš­lje­nju pod­no­site­lja,
osoba ovlaštena za pokreta­nje stegovnog postupka već puno ranije imala
spoznaje o mogućim ste­govnim prijestupima, ali postupak nije pokrenut za vrijeme
nje­govog mandata. Propušta­njem DSV-a da utvrdi pravo či­njenično sta­nje nije
utvrđena odlučna či­njenica o tome postoji li zakonska zapreka za ste­govni
postupak (postoja­nje kaznenog djela, zastara vođe­nja ste­govnog postupka) i
poči­njene su bitne povrede postupka zbog proturječja između sadržaja zapisnika
i vođene rasprave u odnosu na obrazlože­nje osporavane odluke, odnosno zbog
odbija­nja dokaznog prijedloga pri čemu nisu navedeni razlozi odbija­nja.

Nada­lje,
podnosite­lj ističe i povredu prava na obranu, jer je DSV odbilo prijedlog
obrane da se podnosite­lja osobno ispita. Pri tome nije uvažena predočena liječnička
dokumentacija kojom se potvrđuje da je podnosite­lj zbog sta­nja akutne
vaskularne krize u potpunosti onemogućen opravdanim razlozima da se odazove
pozivima ste­govnog tijela radi dava­nja iskaza, niti je, prema miš­lje­nju
podnosite­lja, dan i jedan va­ljan razlog zbog koje­ga navedena dokumentacija
nije uvažena.

Konačno,
u vezi sa samim ste­govnim djelom, tumačeći od­red­bu članka 20. stavka 2. točke
2. ZDSV, podnosite­lj smatra da je obi­lježje ste­govnog djela rad­nja s
indiferentnim brojem vlada­nja (propusta), te da je za tumače­nje bitan i
stavak 3. alineja 1. istog članka koji se odnosi na neopravdan razlog zbog koje­ga
sudac ne izrađuje i ne otprema sudske odluke u zakonskom roku. Stoga bi ste­govno
djelo bilo poči­njeno nastupa­njem sta­nja i ne bi se produ­ljavalo s traja­njem
sta­nja. Osim toga, podnosite­lj osporava utvrđe­nje DSV-a da bi samo dvije
sudske odluke, koje nisu izrađene i otprem­ljene u zakonskom roku, tijekom
jedanaest godina, bile osnova za tvrd­nju da podnosite­lj nije uredno obnašao
sudačku dužnost.

Iz
sadržaja i načina obrazlože­nja odluke o izrica­nju najteže predviđene ste­govne
mjere, podnosite­lj izvodi zak­ljučak da je po­stupak vođen s ci­ljem nje­govog
razrješe­nja, a ne s ci­ljem utvrđe­nja ste­govnog djela i donoše­njem odluke u
skladu s okolnostima koje utječu na izbor i visinu izrečene mjere. Ovaj zak­ljučak
potkrijep­ljuje ranije navedenim iznimnim radnim rezultatima postignutima u
mjerodavnom razdob­lju, uzima­njem u obzir ote­gotnih okolnosti u vidu »drugih
predmeta u kojima su protekli rokovi za otpremu, ali koji zbog zastare nisu
stav­ljeni podnosite­lju na teret«, neprihvaća­nju olakotnih okolnosti, zasluga
i prizna­nja kole­ga iz struke, te stranih dobrotvornih organizacija kojih je
počasni član.

Svi
navedeni žalbeni razlozi doveli su, prema miš­lje­nju podnosite­lja, do povrede
­nje­govih ustavnih prava zajamčenih u odredbama članka 29. stavka 2. alineja
2., 4., 5. i 6., članka 44. i članka 54. Ustava Republike Hrvatske, kao i do
povrede odredbe članka 6. stavaka 1. i 3. točke D Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i teme­ljnih sloboda.

Predlaže
prihvaća­nje žalbi, preinače­nje i odbija­nje zahtjeva za pokreta­nje ste­govnog
postupka, podredno ukida­nje osporavane odluke i vraća­nje predmeta Državnom
sudbenom vijeću na po­nov­ni postupak, te predlaže da ga se zajedno s branite­ljima
pozove na sjednicu Ustavnog suda Republike Hrvatske, sukladno odredbi članka
374. stavka 1. ZKP.

5.
U dopisu predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvat­ske, broj: Su-414-IV/01 od
6. ve­ljače 2002. godine, pozivom na odredbu članka 372. ZKP, daje se odgovor
na žalbu podnosite­lja.

Poriču
se navodi žalbe da podnosite­lju nije omogućena obrana u ste­govnom postupku,
te da zbog svog zdravstvenog sta­nja nije mogao pripremiti obranu.

Podnosite­lj
je, prije pokreta­nja ste­govnog postupka, dao pisano očitova­nje na dopis
predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Su-414-IV/01-5 od 4.
listopada 2001. godine, ko­jim je traženo ­nje­govo očitova­nje na izvješće
sudaca Kaznenog odjela Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 10. rujna 2001.
godine, pri čemu je iz sadržaja dopisa, te kao dugogodiš­nji sudac s profesionalnim
i životnim iskustvom, bio deta­ljno upoznat da postoji osnovana sum­nja o poči­nje­nju
teškog ste­govnog djela, te mu je izričito naglašena mogućnost pokreta­nja ste­govnog
postupka. U svojoj izjavi od 11. listopada 2001. godine sam pod­nosite­lj izjavio
je da je spreman na svaku odgovornost zbog uči­njenih propusta, te je dajući
takvu izjavu sam priznao da je izradio presude na način da je između objave
odluka i ­njihove dostave prošlo više godina, u jednom slučaju čak deset
godina, a svoje postupa­nje je opravdavao svojim velikim radnim učinkom u
mjerodavnom razdob­lju. Pri tome podnosite­lj nije spomi­njao zdravstvene te­gobe
koje bi utjecale na danu pisanu izjavu, pa predsjednik Vrhovnog suda Republike
Hrvatske smatra da je podnosite­lj izjavu dao svjestan svih ­njezinih pravnih
pos­ljedica.

Nakon
dostav­lja­nja zahtjeva za pokreta­nje ste­govnog postupka podnosite­lj se opet
očitovao opširnim podneskom, koji predstav­lja ­nje­govu obranu, ne ne­girajući
ste­govna djela koja mu se stav­ljaju na teret, međutim ističući prigovor
zastare za pokreta­nje postupka u odnosu na neke od odluka, te tvrdeći da se
radi o djelu sta­nja, a ne o trajnom ste­govnom djelu i osporavajući pravnu
kvalifikaciju djela.

Predsjednik
Vrhovnog suda Republike Hrvatske napomi­nje da je sam žalite­lj izabrao mogućnost
da svoju obranu iznese u pisanom obliku i putem svojih branite­lja, pri čemu je
iznio sve okolnosti koje su mu išle u prilog.

Imajući
u vidu odredbu članka 30. stavka 1. ZDSV da se ste­govni postupak provodi
odgovarajućom primjenom odredaba ZKP, ako tim Zakonom nije drugačije određeno,
predsjednik Vrhovnog suda Republike Hrvatske smatra da su time u potpunosti poštovane
odredbe članka 28. stavka 1. ZDSV kojima je određeno da se sucu mora pružiti
mogućnost da iznese svoju obranu osobno ili po branite­lju koje­ga izabere.
Stoga smatra da ZDSV dopušta da DSV provede postupak i u fizičkoj odsutnosti
suca protiv koje­ga se ste­govni postupak vodi, (bez obzira na zdrav­stveno sta­nje)
ako je on iskoristio svoje pravo na obranu po izabranim branite­ljima, cijeneći
da li bi osobno sasluša­nje prijav­ljenog suca, s obzirom na druge provedene
dokaze, pridonijelo drugačijem utvrđe­nju či­njeničnog sta­nja, odnosno drugačijoj
odluci.

U
odnosu na istaknuti prigovor zastare, predsjednik Vrhovnog suda Republike
Hrvatske navodi da svi zastarni rokovi u ovom predmetu teku od 25. svib­nja
2001. godine, nakon što je prim­ljena obavijest Glavnog državnog odvjetnika
(dopis broj: A-123/01 od 24. svib­nja 2001. godine) na teme­lju koje se prišlo
utvrđiva­nju či­njenica.

Osporavaju
se navodi podnosite­lja o ­nje­govom osobnom razgovoru s tadaš­njim
predsjednikom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, M. R., s obzirom da je predmet Županijskog
suda u P., broj: Kž-89/93, ispušten iz či­njeničnog opisa ste­govnog djela, te
da nije pravno odlučan za ovaj ste­govni postupak. Jednako tako osporavaju se i
podnosite­ljevi navodi o navodno ranije zaprim­ljenoj prijavi drugog suca Županijskog
suda u P., jer da pre­gledom dokumentacije Vrhovnog suda Republike Hrvatske taj
navod nije potvrđen.

Zak­ljučno,
predsjednik Vrhovnog suda Republike Hrvatske smatra da je podnosite­lju, putem
branite­lja, omogućeno deta­ljno ispitiva­nje svjedoka M. R., nakon če­ga je
pravilno ocije­njeno da izvođe­nje da­ljnih dokaza ne bi pridonijelo potpunijem
utvrđe­nju či­njeničnog sta­nja. Donoseći zakonitu i pravičnu odluku o teškom
ste­govnom djelu koje potpuno diskvalificira podnosite­lja od da­lj­nje­g obnaša­nja
sudačke dužnosti, smatra da je DSV pravilno ocijenilo da rad suca na drugim
predmetima može utjecati na odluku o sankciji, ali ne može biti razlog da se
suca oslobodi od odgovornosti. Iz izvješća sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvat­ske
od 10. rujna 2001. godine vid­ljivo je da je otkriven veći broj slučajeva u
kojima podnosite­lj godinama nije radio svoj posao, no na teret su mu stav­ljena
samo ona ste­govna djela kod kojih nije nastupila zastara. Pri tome se
osporavaju i preostali pod­nosite­ljevi navodi o karakteru ste­govnog djela,
kao stajališta kojima se izvrće pravna logika i zaštićuje upravo one suce koji
ekstremno dugo nisu obav­ljali svoju funkciju u određenom broju predmeta.

Predlaže
odbija­nje podnosite­ljeve žalbe i potvrđiva­nje osporavane odluke, s time da
se prethodno provjeri pravovremenost žalbe.

6.
U odgovoru na odgovor na žalbu, od 25. ve­ljače 2002. godine, podnosite­lj
putem svog branite­lja u cijelosti se protivi navodima odgovora na žalbu,
navodeći da je bit prava na obranu u tome što optuženi ima pravo dati svoju
obranu osobno, usmeno i neposredno pred tijelom koje odlučuje po optužnom aktu.
Za prvo ročište podnosite­lj nije niti primio poziv, a nedvojbeno i jasno je
dao do zna­nja da želi koristiti svoje pravo na dava­nje osobne obrane sasluša­njem
po članu DSV-a ili po zamolnici, zbog zdravstvenih razloga, koju praksu je DSV
već primje­njivao.

Podnosite­lj
ističe da pisano očitova­nje suca, a posebice ono dano u postupku kontrole, ne
može nadomjestiti obranu, a analog­no ZKP zapisnici iz postupka kontrole
trebali bi biti izdvojeni iz spisa.

Tumače­nje
odredbe članka 28. ZDSV, koje je iznio predsjednik Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, podnosite­lj smatra apsolutno neprihvat­ljivim, s obzirom da bi se na
taj način odredbe o pra­vu na obranu tumačile u korist tužite­lja, potpuno
suspen­dirajući pravo okriv­ljenika. Umjesto takvog tumače­nja, podno­site­lj
smatra da se postupak može dovršiti i bez osobne obrane okriv­ljenika, ali samo
u slučajevima kad isti na nedvojben način dade do zna­nja da obranu želi dati
putem branite­lja, odnosno kada mu je obrana omogućena, a on to pravo nije
iskoristio. U konkretnom slučaju podnosite­lj smatra da nisu ispu­njene
navedene pretpostavke.

Podnosite­lj
ističe i praktičnost navedene odredbe ZDSV u odnosu na analognu primjenu ZKP, u
pogledu primjene odredaba o prisilnom dovođe­nju prijav­ljenog suca, pri čemu
ističe značajke ZDSV kao lex specialis u odnosu na odredbe ZKP, koje ne idu za
suspendira­njem prava na obranu.

Zak­ljučno,
podnosite­lj poriče da bi poči­njeno ste­govno djelo imalo izrazito ne­gativan
odjek u javnosti. Smatra da podastrijeti novinski članci, o kojima se govorilo
tijekom postupka i u odgovoru na tužbu imaju za DSV veću težinu u odnosu na
liječničku dijagnozu datu u dokumentaciji radi odgode ročišta, te da se o ne­gativnom
odjeku u javnosti, ne samo našoj, može govoriti u odnosu na »baca­nje na cestu«
suca koji je radio više ne­go 2,5 prosječna suca, pod čijim je predsjeda­njem
pulski sudski okrug postao jedan od najažurnijih u Hrvatskoj, te koji je kod
američkih sudaca ostavio takav dojam da je dobio čin počasnog pukovnika države
K..

*Žalbe nisu osnovane.*

7. Postupajući po žalbama podnosite­lja
protiv odluke DSV, teme­ljem ovlašte­nja iz članka 122. stavka 5. Ustava
Republike Hrvatske, a u vezi s člankom 34. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02, u da­lj­njem tekstu: Ustavni
zakon), te odredbom članka 379. ZKP, Ustav­ni sud Republike Hrvatske nije našao
da bi osporavanom odlukom bile poči­njene povrede kaznenog postupka na koje
drugostupa­njski sud pazi po službenoj dužnosti, a niti povrede na koje u izjav­ljenim
žalbama ukazuje podnosite­lj.

Pri tome je Ustavni sud Republike
Hrvatske, teme­ljem odredaba Glave X. Ustavnog zakona (nakon donoše­nja pročišćenog
teksta Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske), pozvao u dva
navrata punomoćnike podnosite­lja na dostavu izjava osoba naznačenih kao
svjedoka, u ci­lju utvrđe­nja postoje li či­njenice koje bi govorile u prilog
istaknutom prigovoru zastare. Na dopise od 19. ožujka i 23. trav­nja 2002.
godine punomoćnici nisu dostavili tražene izjave, odnosno izjava suca V. F.,
dostav­ljena izvan ponovno određenog roka potvrđuje zak­ljučak DSV da pred­ložene
osobe nemaju sazna­nja o či­njenicama koje bi govorile u prilog podnosite­lju i
time osporile iskaz svjedoka M. R.

Osporavanom
odlukom obuhvaćena su sva sporna pita­nja na koja u pretežnom dijelu ukazuju i
izjav­ljene žalbe: radi li se o ste­govnom djelu sta­nja ili traja­nja, je li
ovlaštena osoba za pokre­ta­nje ste­govne odgovornosti saznala za djelo i počinite­lja
u ožujku 2001. godine, te je li trebalo osobno saslušati prijav­ljenog suca,
kako je to bilo predloženo po branite­ljima. U obrazlože­nju osporavane odluke
daju se u bitnome razlozi donijetih zak­ljučaka DSV, uteme­ljeni na mjerodavnim
odredbama ZDSV, koje razloge u potpunosti prihvaća i ovaj Sud.

8.
Istaknuti žalbeni razlozi u pogledu poči­nje­nja povreda postupovnih odredaba članka
367. stavka 1. točke 11. ZKP (postoja­nje proturječja sadržaja zapisnika, te
onoga što se na raspravi događalo i razloga koji su navedeni u osporavanoj
odluci), stavka 1. točke 9. istoga članka (prekorače­nje optužbe) i stavka 3.
istoga članka (održava­nje glavne rasprave bez osobe čija je nazočnost na
glavnoj raspravi po zakonu obvezna) rasprav­ljeni su tijekom prvostupa­njskog
postupka pred DSV.

Iz obrazlože­nja osporavane odluke vid­ljivo
je da je DSV provođe­njem dokaza sasluša­njem predloženog svjedoka M. R. i
uvidom u izvješće Vrhovnog suda Republike Hrvatske utvrdilo da tijekom ožujka
2001. godine predsjedništvo Vrhovnog suda Republike Hrvatske nije imalo
obavijest niti sazna­nje da bi podnosite­lj počinio predmetna ste­govna djela.
Za djelo koje se odnosi na predmet broj: K-3/92, predsjednik Vrhovnog suda
Republike Hrvatske je odustao i nije ga stavio na teret podnosite­lju, pa su
stoga neosnovani navodi podnosite­lja da bi, u kontekstu tog djela i eventualno
vođenih razgovora s tadaš­njim predsjednikom Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
ste­govni postupak trebalo nadopuniti izvođe­njem dokaza sasluša­njem podnosite­lja
i naknadno predloženih svjedoka. Saslušani svjedok M. R. iskazao je da je u
samo jednom predmetu u povodu pisane prijave stranke reagirao upućiva­njem službenog
dopisa podnosite­lju, tražeći ­nje­govo očitova­nje. Podnosite­lj je u odgovoru
na dopis potvrdio da u tom konkretnom slučaju doista nije na vrijeme izradio
odluku, zbog velike prezauzetosti drugim poslovima, međutim, odmah je reagirao
i napisao tu odluku. Ostale navode podnosite­lja, o razgovorima podnosite­lja i
svjedoka u prisustvu nekolicine drugih sudaca, predloženih za svjedoke, svjedok
R. nije potvrdio, a jednako tako nije potvrdio da bi iz drugih izvora (napisa
lokalnog tiska) imao sazna­nja o neažurnom radu podnosite­lja u sudskim
postupcima koji bi bili predmet ovog ste­govnog postupka.

Inzistira­nje
obrane na samo jednom dijelu zapisnički konstatiranih izjava svjedoka, koji je
prema ranije navedenom irelevantan za ste­govnu odgovornost podnosite­lja, na
koji branite­lji prisutni na ročištu nisu dali primjedbe, slijedom navedenoga
nije osnovano.

Nada­lje,
imajući u vidu da se navedene okolnosti odnose na sudski postupak koji nije
predmet ovog ste­govnog postupka, te zaprimivši u spis predmeta izvješće o
bolova­nju podnosite­lja, izdano od ordinacije opće prakse dr. V.D.-Š., spec.
opće obite­lj­ske medicine, od 27. studenoga 2001. godine, kao i nastavni nalaz
psihijatrijske ordinacije dr. sc. E.K.-V., dr. med., spec.
psihijatar-psihoterapeut, datirano s 29. studenoga 2001. godine, iz koje­ga
proizlazi da se podnosite­lj nalazi na psihoterapijskom procesu zbog
emocionalnog sloma te da u ovom sta­nju nije psihički sposoban biti prisutan
sudskom procesu, DSV je pravilno zak­ljučilo da se postupak nastavi bez sasluša­nja
podnosite­lja koji je uredno zastupan po branite­ljima na ročištima 22.
studenoga 2001. i 10. prosinca 2001. godine.

Na
oba ročišta branite­lji su iznosili tvrd­nje koje predstav­ljaju obranu
podnosite­lja, podnosili prijedloge za provođe­njem dokaza sasluša­njem
svjedoka i uvida u novinske napise vezane uz podnosite­lja, dok su na zad­njem
ročištu aktivno sudjelovali u ispitiva­nju saslušanog svjedoka M. R.

Pri
tome je potrebno navesti i či­njenicu da je podnosite­lj pozivan pristupiti ročištu
pred DSV-om 22. studenoga 2001. godine (s adrese dotadaš­nje­g radnog mjesta
vraćeno neuručeno, jer se podnosite­lj nalazio na bolova­nju), nakon če­ga je
ročište održano u prisutnosti ­nje­govih branite­lja te je donijeta i objav­ljena
odluka o pokreta­nju ste­govnog postupka. Protiv odluke je podnosite­lj putem
branite­lja podnio pisano očitova­nje 5. prosinca 2001. godine, a u međuvremenu
mu je uredno dostav­ljen poziv za ročište 10. prosinca 2001. godine, na koje
nije pristupio, međutim branite­lji su u spis predali pisano očitova­nje na
dopis predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 5. prosinca 2001. godine
i liječničku dokumentaciju kojom opravdavaju nedolazak podnosite­lja.

U
tome je smislu pravilno primije­njena odredba članka 28. stavka 1. ZDSV koja
nalaže da se u postupku odlučiva­nja o ste­govnoj odgovornosti, sucu protiv
koje­ga se postupak vodi mora pružiti mogućnost da iznese svoju obranu osobno
ili po branite­lju koje­ga izabere. Podnosite­lj je disponirao svojim pravom na
obranu, opunomoćivši tri odvjetnika. U konkretnom slučaju ova odred­ba ZDSV
jedina je mjerodavna za procjenu navoda o povredi prava obrane.

Slijedom
navedenoga, osporavana odluka sadrži razloge zbog kojih je DSV ocijenio
nepotrebnim saslušati predložene svjedoke V. F. i J. Š., tako da ni žalbeni
razlog povrede odredbe članka 359. stavka 7. ZKP nije osnovan. Odlukom
donijetom na ročištu 10. prosinca 2001. godine DSV je nakon vijeća­nja donijelo
i strankama priopćilo odluku da se odbija prijedlog obrane da se neposredno ili
zamolbenim putem ispita podnosite­lj, te je odbilo i dokazni prijedlog za sasluša­nje
predloženih svjedoka V. F., S. F. i I. H. Svi navedeni svjedoci su bili predloženi
u svezi okolnosti koje je DSV, teme­ljem naprijed datog obrazlože­nja, našao
irelevantnima za konkretan ste­govni postupak, pa ih u tom kontekstu ne spomi­nje
poimence u osporavanoj odluci.

9.
Člankom 20. stavkom 2. točkom 2. kao ste­govno djelo utvrđuje se neopravdano
neobnaša­nje ili neuredno obnaša­nje sudačke dužnosti, a stavkom 3. alinejom 1.
utvrđuje se da će se ste­govni postupak za ste­govno djelo iz stavka 2. točke
2. ovog članka pokrenuti osobito: – ako sudac bez opravdanog razloga ne izrađuje
i ne otprema sudske odluke u zakonskom roku.

U
dijelu žalbenih navoda koji upiru na povredu odredbe članka 368. točke 1. (je
li djelo za koje se optuženik progoni kazneno djelo) i točke 3. (ima li
okolnosti koje isk­ljučuju kazneni progon, a osobito je li nastupila zastara
kaznenog progona…), o karakteru ste­govnog djela DSV je u osporavanoj odluci
zauzeo stajalište da se radi o ste­govnom djelu traja­nja, koje se ostvaruje
sve dok traje protupravno sta­nje, tj. dok nije izrađena i otprem­ljena sudska
odluka.

Pri
tome objektivni rok od dvije godine, propisan člankom 22. ZDSV, teče od dana
kada je sudac izradio ili otpremio odluku, pa DSV utvrđuje da u konkretnim slučajevima
nije nastupila zastara pokreta­nja postupka.

Ovakav
zak­ljučak DSV sukladan je i smislu odredaba članka 358. stavaka 1. i 2. ZKP
koji propisuju rokove pisa­nja i otpreme objav­ljene presude, odnosno iznimno
dopuštaju prekorače­nje tog roka zbog nepredvid­ljivih ili neotklo­njivih
razloga (više sile), o čemu mora biti obaviješten predsjednik suda.

10.
Međutim, neovisno od nabrojanih i obrazloženih žalbenih navoda teme­ljenih na
navodnim povredama odredaba ZKP i ZDSV, nesporna je či­njenica da podnosite­lj
nije ne­girao sama ste­govna djela koja mu se stav­ljaju na teret. Pri tome se
nekoliko puta pisanim putem očitovao u raznim fazama postupka, pri­znajući poči­nje­nje
bića ste­govnog djela, a niti ­nje­govi branite­lji nisu osporili utvrđene či­njenice
u vezi s razdob­ljem u kojem podnosite­lj nije napisao i otpremio presude
sukladno odredbi članka 358. ZKP.

Umjesto
toga, podnosite­lj pokušava opravdati neobav­lja­nje dužnosti, odnosno neobav­lja­nje
poslova koje je trebao prerasporediti kao predsjednik suda, s poslovima koje je
dobrovo­ljno prihvaćao ili sam odabrao kad je preuzeo višu dužnost. Pri tome je
očigledno ispustio iz vida smisao rada u ispu­njava­nju zadataka pravosuđa, te
da za neučinkovitost pravosuđa materijalno i politički odgovara država u
cjelini, kao i da konačno sve takve rad­nje padaju na teret stranaka u
postupcima i poreznih obveznika. U tom se smislu obav­lja­nje drugih poslova ne
bi moglo smatrati razlogom više sile, kako to traži odredba članka 358. stavaka
1. i 2. ZKP, propisujući opravdane razloge zbog kojih bi sudac, iznimno, smio
produ­ljiti rokove pisa­nja i otpreme presude.

Odluka
o ste­govnoj kazni razrješe­nja od dužnosti i mjeri privremenog uda­ljava­nja
od obnaša­nja dužnosti suca Županijskog suda u P., stoga ima uporište u težini
ste­govnih djela poči­njenih u vezi s kaznenim postupcima (interes države i
javnosti) i to bez obzira na navod obrane da se radi o malom broju nenapisanih
i neotprem­ljenih presuda u dugom vremenskom razdob­lju, o izostanku reakcije
državnog odvjetništva, te s druge strane, o velikom stručnom i javnom angažmanu
podnosite­lja i dr.

U
smislu navedenog nije osnovan niti navod obrane o povredi Konvencije za zaštitu
­ljudskih prava i teme­ljnih sloboda iz članka 6. stavaka 1. i 3. točke D u
odnosu na pravo optuženika na pravično suđe­nje.

11.
U vezi s istaknutom povredom ustavnog prava iz članka 29. stavka 2., alineje
2., 4., 5. i 6. Ustava Republike Hrvatske (u slučaju sum­nje ili optužbe zbog
kaž­njivog djela osum­njičenik, okriv­ljenik ili optuženik ima pravo: da ima
odgovarajuće vrijeme i mogućnost za pripremu obrane; da se brani sam ili uz
branite­lja po vlastitom izboru, a ako nema dovo­ljno sredstava da plati
branite­lja, ima pravo na besplatnog branite­lja pod uvjetima propisanim
zakonom; da mu se sudi u ­nje­govoj nazočnosti, ukoliko je dostupan sudu; da
ispituje ili dade ispitati svjedoke optužbe i da zahtijeva da se osigura nazočnost
i ispitiva­nje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe) slijedom
ranije iznijetih utvrđe­nja, ovaj Sud nije našao da bi donoše­njem osporene
odluke to ustavno pravo podnosite­lju bilo povrijeđeno.

Jednako
tako, ovaj Sud nije našao da bi bila povrijeđena odredba članka 44. (svaki građanin
Republike Hrvatske ima pravo, pod jednakim uvjetima, sudjelovati u obav­lja­nju
javnih poslova i biti prim­ljen u javne službe), odnosno članka 54. Ustava
(svatko ima pravo na rad i slobodu rada; svatko slobodno bira poziv i zaposle­nje
i svakomu je pod jednakim uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost).

12. Slijedom navedenoga Ustavni sud
Republike Hrvatske odlučio je kao u izreci.

Broj: U-IX-163/2002
Zagreb, 27. svib­nja 2002.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smi­ljko Sokol, v. r.**

\*
\* \*

MILAN VUKOVIĆ sudac
Ustavnog suda Republike Hrvat­ske

**IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske
broj: U-IX-163/2002**

Iako
su odredbe glave X. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu »Postupak u povodu žalbe
protiv Odluke o razrješenju sudačke dužnosti i Odluke o ste­govnoj odgovornosti
suca (žalbeni ustavnosudski postupci)« unijeti u naš ustavnosudski postupak
Ustavnim zakonom o izmjenama i dopunama Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu
(»Narodne novine«, broj 29/2002), mislim da se te odredbe još nisu primje­njivale
u praksi Ustavnog suda do donoše­nja današ­nje Odluke broj U-IX-163/2002. od
27. svib­nja 2002., kojim Ustavni sud odbija žalbu ste­govno odgovornog suca I.
M. izjav­ljenu protiv Odluke Državnog sudbenog vijeća broj: Sp-4/2001 od 10.
prosinca 2001. godine, kojom je sucu M., zbog poči­njenog ste­govnog djela »iz čl.
20. st. 2., točka 2. i stavak 3. alineja 1. Zakona o DSV-u«, teme­ljem članka
21. st. 1. točka 3. Zakona o DSV-u izrečena ste­govna kazna »razrješe­nja od dužnosti
suca«.

Istom
je Odlukom, teme­ljem čl. 26. st. 1., 2. i 3. Zakona o DSV-u sudac I. M.
privremeno uda­ljen od obnaša­nja dužnosti suca Županijskog suda u P. na rok od
tri mjeseca, računajući od 10. prosinca 2001. godine.

Koristeći se pravima iz čl. 27. st. 4. i
5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, izdvojio sam svoje miš­lje­nje
i glasovao protiv Odluke o odbija­nju žalbe i dajem pisano obrazlože­nje
razloga moje­g protiv­lje­nja Odluci Ustavnog suda i želim da se obrazlože­nje
objavi uz Odluku Suda.

Širinom
odredbi glave III. Ustava Republike Hrvatske »Zaštita ­ljudskih prava i teme­ljnih
sloboda« od ukupno 36 članaka, koji povezuju u zajedničku cjelinu jednu četvrtinu
cijelog Ustava, koji ima ukupno 145 članaka, ima, prema mom miš­lje­nju, veliko
znače­nje u cjelokupnom nastoja­nju da se što potpunije u hrvatskom pravnom
poretku ostvaruju zajamčena ­ljudska prava i teme­ljne slobode.

Zato
u konkretnom slučaju nisam mogao prihvatiti stajalište Odluke Ustavnog suda
Republike Hrvatske, za koju je glasovala većina sudaca Suda, o ispravnosti
postupka DSV-a protiv žalite­lja kojim je, ste­govno odgovornom sucu, uskraćeno
pravo na obranu, pravo »da mu se sudi u ­nje­govoj nazočnosti«, pravo »da
ispituje ili dade ispitivati svjedoke optužbe i da zahtijeva da se osigura nazočnost
i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao svjedoka optužbe«, kako se
ta prava navode u čl. 29. stavak dva, alineja pet i šest Ustava Republike
Hrvatske. Dakle, pravo na osobnu obranu, pred zakonom uteme­ljenim neovisnim i
nepristranim tijelom, pozicionirano je kao teme­ljno ustavno pravo i ima svoju
ustavnu osnovu, koja upućuje na osobito veliko
znače­nje tog prava.

Stoga
sam miš­lje­nja da su sucu I. M. u ovom ste­govnom postupku uskratom prava na
osobnu obranu, koje pravo predstav­lja konkretizaciju načela i prava iz čl. 3.
Ustava Republike Hrvat­ske, povrijeđena ­ljudska prava i to baš pravo na osobnu
obranu.

Pravo
na osobnu obranu je čvrsto sankcionirano i u čl. 6. stavku 3. alinejama b, c. i
d. Europske konvencije o zaštiti ­ljudskih
prava i teme­ljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj
6/1999), što je trebalo uzeti u obzir, jer je Konvencija postala sastavnim
dijelom naše­g unutar­nje­g prav­nog poretka.

Izraženo
stajalište Odluke Ustavnog suda, stajališta podnosite­lja ste­govnog postupka i
Odluke DSV-a da bi, ste­govno optuženi sudac M., uzima­njem branite­lja, izvršio
izbor načina svoje obrane suglasno odredbama čl. 28. Zakona o DSV-u ni pravno
ni či­njenično nije uteme­ljeno.

Pravno
ta stajališta nisu uteme­ljena zato što ispuštaju iz svog razmiš­lja­nja i
obzorja nepobitnu pravnu či­njenicu da je pravo izbora načina obrane isk­ljučivo
i samo pravo ste­govno optuženog suca, a ne ni podnosite­lja zahtjeva za ste­govnu
odgovornost ni samog DSV-a. Naime, kad se u čl. 28. st. 1. Zakona o DSV-u
propisuje da se sucu, protiv koje­ga se postupak vodi, mora pružiti mogućnost
da iznese svoju obranu osobno ili po branite­lju koje­g izabere, onda odgovor
na tu alternativu pripada samo sucu! U ovom slučaju sudac nije ničim i nikada
prenio na nikoga, pa ni na branite­lje, to svoje pravo. To nije u spisu našao
podnosite­lj prijedloga, ni samo Državno sudbeno vijeće pa ni Ustavni sud, jer
takvu izjavu nitko u spisu nije mogao naći budući da je ste­govno odgovorni
sudac nije ni dao!

Otvara­njem
rasprave pred Državnim sudbenim vijećem omogućuje ste­govno odgovornom sucu
posebno izjaš­njava­nje o ste­govnoj optužnici i bo­lje mogućnosti utvrđenja
okvira ste­govne odgovornosti ili neodgovornosti. Izvođe­nje dokaza pred DSV-om
u režimu izrazitog načela kontradiktornosti i stranačke dispozicije proširuje,
znatno, stvarne mogućnosti iznoše­nja obrane, te ­nje­­zinim predočava­njem
omogućuje se Vijeću potpuno drukčije­g stjeca­nja uvjere­nja od onog kad ste­govno
odgovornog nema na raspravi.

Tvrd­nja
Državnog sudbenog vijeća u Odluci broj: SP-4/01 od 10. prosinca 2001., na
stranici 4, da »Državno sudbeno vijeće nalazi da je sudac M. iskoristio
zakonsku mogućnost da iznese svoju obranu po branite­ljima koje je izabrao i da
nije bilo potrebe da se osobno sasluša«, djeluje nemogućom, jer je puna proizvo­lj­nosti
i pravne neuteme­ljenosti, jer ništa ne govori o tome kad je to ste­govni sudac
i gdje izjavio da je on izabrao taj način obrane.

Dapače,
branite­lji na raspravi pred Državnim sudbenim vijećem na nekoliko mjesta i na
nekoliko upita jasno ističu da se traži osobno sasluša­nje ste­govno odgovornog
suca, koji zbog bolesti nije mogao doći na raspravu, potkrep­ljujući to
medicinskom dokumentacijom, koju, očito, nije DSV-e uzimalo ni u razmatra­nje
ni u ocje­njiva­nje!

Još
neuvjer­ljivije i pravno neuteme­ljeno strši stajalište podnosite­lja ste­govne
optužnice izrečeno u odgovoru na žalbu ste­govno odgovornog suca M., o pravu na
osobnu obranu kad se kaže: »Upravo je člankom 28. st. 1. Zakona o DSV-u drukčije
određeno. Taj propis određuje da se u postupku odlučiva­nja o ste­govnoj
odgovornosti sucu protiv koje­ga se postupak vodi mora pružiti mogućnost da
iznese svoju obranu na jedan od dva načina: 1) osobno ili 2) po branite­lju
koje­ga izabere. Očito je da je sam žalite­lj izabrao mogućnost da svoju obranu
iznese u pisanom obliku i putem svojih branite­lja, pri čemu je iznio sve
okolnosti koje su mu išle u prilog«. Zaista bi bilo zanim­ljivo vidjeti gdje je
nađena takva izjava suca u tom ste­govnom postupku, gdje je on to izjavio i
koji je to odvjetnik iznio kao dogovor sa ste­govno odgovornim sucem? Sve­ga
toga u spisu nema!

U
razvoju pravne kulture tijekom hrvatske povijesti prihvatili smo načela rimskog
prava kao jednog od teme­lja razvoja europske i hrvatske kulture uopće, pa i
pravne naobrazbe. Miš­lje­nja sam da se je Odlukom Ustavnog suda broj:
U-IX-163/2002 od 27. svib­nja 2002., ozbi­ljno po­lju­ljalo jedno od teme­ljnih
načela tog prava »Audiatur et altera pars«! Upravo zato sam glasovao protiv ove
odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske.

Zagreb, 28. svib­nja 2002.

**Milan Vuković, v. r.**

Odluka, NN 65/2002-1123