## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj:Us-8362/2001-7 od 30. lipnja 2005.

### NN 101/2005 (22.8.2005.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj:Us-8362/2001-7 od 30. lipnja 2005.

# UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1963**

Upravni sud Republike Hrvatske u Vijeću
sastavljenom od sudaca Bože Gagre kao predsjednika
Vijeća, Sanje Štefan i mr. sc. Mirjane Juričić kao članova
Vijeća, te sudskog savjetnika Krešimira Jušića kao
zapisničara, u upravnom sporu tužitelja »INA« d.d., industrija nafte iz
Zagreba, zastupana po opunomoćeniku Ranku Rešu,
protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja Republike
Hrvatske, klasa: UP/I-030-02/2001-01/26, urbroj:
580-02-01-07-13 od 3. srpnja 2001., radi narušavanja slobodnog tržišnog
natjecanja, u nejavnoj sjednici održanoj 30. lipnja 2005.

### presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

Osporenim rješenjem tužene Agencije, pod točkom
1. izreke utvrđuje se da su poduzetnici »LEDO« d.d. iz Zagreba i »INA« d.d.,
industrija nafte iz Zagreba, sklapanjem Ugovora o kupoprodaji od 27. ožujka
2001. narušili slobodno tržišno natjecanje na tržištu prodaje sladoleda na
benzinskim postajama »INA«-e d.d., Zagreb, na po­dručju
Republike Hrvatske, pa se u točki 2. izreke proglašavaju ništavim odredbe
članka 6. stavka 2. tog Ugovora, koja glasi: »prodavatelj će odobriti kupcu
dodatnih 3% rabata na ukupno isporučenu količinu za prodaju isključivo Ledovog sladoleda na prodajnim mjestima Kupca«, te odredba
članka 6. stavka 4. koja glasi: »u slučaju nepoštivanja te odredbe, prodavatelj
će Kupca teretiti za dodatno odobreni rabat«. Ujedno se točkom 3. izreke
osporenog rješenja nalaže ugovornim strankama navedenim u točki 1. tog
rješenja, da rečene odredbe ugovora brišu i u roku od 30 dana od dana dostave
ovog rješenja tuženoj Agenciji dostave dokaz o izvršenju, a u točki 4. izreke
se obvezuju ugovorne strane da u slučaju ugovaranja novih odredaba u ugovoru o
kupoprodaji iz točke 1. izreke rješenja, Agenciji dostave na ponovnu ocjenu u
roku 30 dana od dana sklapanja, novi Ugovor o kupoprodaji / ili dodatak ugovoru
iz točke 1. izreke rješenja/, s time da će rješenje biti objavljeno u »Narodnim
novinama«, kako se to utvrđuje u točki 5. izreke rješenja, a poduzetnik »Ledo« d.d. iz Zagreba obvezuje se na uplatu upravne
pristojbe u iznosu od 5.000,00 kn (točka 6. izreke osporenog rješenja).

U tužbi kojom prigovara zakonitosti osporenog
rješenja tužitelj u bitnom navodi da je pogrešna ocjena tuženog tijela o
narušenom slobodnom tržišnom natjecanju na tržištu prodaje sladoleda na
benzinskom postajama na području Republike Hrvatske, odnosno da je izveden
nepravilan zaključak iz utvrđenih činjenica, što je dovelo i do nepravilne
primjene materijalnog prava. Suprotno utvrđenju tuženog tijela Ugovor o
kupoprodaji koji su zaključili tužitelj i »Ledo« d.d.
iz Zagreba da nema obilježje Ugovora o isključivoj kupnji, niti odredbe koje bi
obvezivale na kupnju cjelokupnog asortimana robe, već je tim ugovorom između
ostalog ugovorena mogućnost prodaje određenih proizvoda poduzetnika »Ledo« d.d. iz Zagreba, uz odobrenje dodatnog rabata u
slučaju prodaje sladoleda isključivo od tog poduzetnika na prodajnim mjestima
tužitelja, s time da povrat takvog dodatnog rabata nije ugovorna kazna, već
jedan od dopuštenih uvjeta ugovora. Također dodaje da tim Ugovorom nije obvezan
tužitelj na kupnju minimalne količine robe, niti isti sadrži odredbe kojima se
ugovara neto godišnji promet, već odredba ugovora kojima se »Ledo« obvezuje prodati tužitelju robu u vrijednosti od
9.500.000,00 Kn sa maloprodajnim cijenama iz članka 2. tog Ugovora, samo znači
zaštitu tužitelja od eventualnog neopravdanog povećanja cijena tijekom važenja
Ugovora.

Stoga, zaključuje tužitelj da iz sadržaja
Ugovora ne proizlazi ob­veza tužitelja da isključi
druge dobavljače sladoleda za prodaju na benzinskim postajama tužitelja,
slijedom čega je nepravilan i za­klju­čak tuženog
tijela da su tužitelj i »Ledo« zaključenjem takvog
Ugovora podijelili tržište odnosno spriječili slobodno tržišno natjeca­nje podjelom tržišta koristeći svoj vladajući
položaj na mjerodavnom tržištu. Ovo prije stoga jer tužitelj ima vladajući
položaj na tržištu naftnih derivata te da ima pravo za dobavljača određene robe
uključujući i sladoleda izabrati između onih koji se nude na tržištu,
najpovoljnijeg ponuditelja, pa smatra da je izborom najpovoljnijeg od više
ponuditelja omogućio i drugima slobodno tržišno natjecanje. Također da poslovni
običaj i u drugim europskim državama na koje ukazuje tuženo tijelo ne mogu
predstavljati obvezu tužitelja da kupuje robu za daljnju prodaju na svojim
benzinskim postajama od više ponuditelja.

Radi izloženog, tužitelj smatra da u predmetnom
slučaju nije riječ o odredbama Ugovora koje bi bile protivne odredbama Zakona o
zaštiti tržišnog natjecanja, tim više jer da benzinske postaje na cjelokupnom
području Republike Hrvatske ne mogu biti mjerodavno tržište za prodaju
sladoleda, već samo za prodaju naftnih derivata, dok je prodaja sladoleda na
benzinskim postajama tužitelja zastup­ljena s 0,3% ukupnog prometa dopunskog asortimana robe, bez
prodaje naftnih derivata. Konačno, tužitelj navodi da »Ledo«
prodaje sladolede na cca 7000 lokacija u Republici
Hrvatskoj, s time da i drugi proizvođači odnosno dobavljači imaju svoja
prodajna mjesta. Slijedom toga zaključuje da »tržište prodaje sladoleda na
benzinskim postajama na području Republike Hrvatske« predstavlja svega 0,4%
svih prodajnih mjesta na kojima se prodaje sladoled u Republici Hrvatskoj, te
da nije jasno kako to može biti mjerodavno tržište za prodaju tog proizvoda kad
čini tako ograničeni segment ukupnog tržišta sladoleda.

Navodeći te i druge razloge, zbog kojih smatra
da osporeno rje­šenje nije
na zakonu utemeljeno, predlaže Sudu da tužbu uvaži i os­poreno rješenje
poništi.

U odgovoru na tužbu tuženo tijelo ostaje kod
razloga navedenih u obrazloženju osporenog rješenja, pa predlaže Sudu da tužbu
odbije.

*Tužba nije
osnovana.*

Razmatranjem spisa predmeta, kao i osporenog
rješenja, Sud na­lazi da je činjenično stanje na
temelju kojega je trebalo donijeti zakonitu odluku pravilno i u potpunosti
utvrđeno, slijedom čega je pravilan zaključak tuženog tijela da je u predmetnom
slučaju došlo do povrede odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, zbog
čega Sud nalazi neosnovanim prigovor tužitelja o povredi materijalnog prava na
njegovu štetu.

Naime, iz podataka spisa predmeta dostavljenih
Sudu uz odgovor na tužbu, proizlazi, da je tuženo tijelo prilikom ocjene
Ugovora o kupoprodaji sklopljenog 27. ožujka 2001. između tužitelja i
poduzetnika »Ledo« d.d. iz Zagreba, po zahtjevu
poduzetnika »Ledo« od 2. svibnja 2001., utvrdilo da
je riječ o ugovoru čije odredbe imaju karakteristike ugovora o isključivoj
kupnji pa su te odredbe rečenog Ugovora ništave te da su sklapanjem takvog
sporazuma koji je u smislu odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja
(»Narodne novine« broj: 48/95, 52/97 i 89/98) zabranjen poduzetnici »Ledo« d.d. iz Zagreba i »INA« d.d. iz Zagreba koristeći
vladajući položaj sprječavali slobodno natjecanje na tržištu sukladno članku
20. točke 9. tog Zakona.

U smislu odredbe članka 6. citiranog Zakona,
narušavanjem slo­bodnog
tržišnog natjecanja smatraju se različiti oblici sprječavanja i ograničavanja
poduzetničkih sloboda i djelatnosti poduzetnika u prometu roba i usluga na
tržištu, kao što su: ugovori, pojedine odred­be
ugovora, izričiti i prešutni dogovori, usklađeno djelovanje, odluke udruženja
poduzetnika, čijim se predmetom i učinkom ili mogućim učinkom ograničava
tržišno natjecanje (točka 1.). Daljnja pak odredba članka 7. citiranog Zakona,
razrađuje pojam zabranjenih sporazuma, pa tako propisuje da su zabranjeni
sporazumi kojima je cilj, posljedica ili mogući učinak ograničavanje ili
sprječavanje slobod­nog
tržišnog natjecanja, a osobito sporazumi kojima se izravno ili neizravno
utvrđuju cijene roba ili usluga, visina i vrijeme snižavanja ili povećavanja
cijena ili kojima se dovodi potrošače u nejednak položaj glede cijena, kojim se
među poduzetnicima dijeli tržište ili izvori nabava roba ili usluga, uvjetuju
sklapanje ugovora kupnjom roba i usluga ili preuzimanjem drugih obveza koje po
svojoj prirodi ili prema običajima u trgovini nemaju neposredne veze s
predmetom ugovora, ograničava ili nadzire obujam proizvodnje, prodaje ili
kupnje robe i pružanje ili korištenje usluga, poduzetnicima koji nisu sudionici
sporazuma ograničava i sprečava istraživačka i inovacijska djelatnost i
primjena rezultata tih djelatnosti, ograničava i sprečava tehnološki razvitak i
investiranje u te svrhe, te ograničava pristup tržištu ili isključuje s tržišta
poduzetnike koji nisu sudionici sporazuma (stavak 1.). Stavkom 2. tog članka Zakona,
propisuje se da su ništavi sporazumi zabranjeni stavkom 1. istog članka Zakona.

Nastavno, u obrazloženju osporenog rješenja
tuženo tijelo navodi da sklapanje ugovora o isključivoj kupnji kako na domaćem
tako i na inozemnom tržištu, mora imati za cilj pogodnosti za obje ugovorne
strane, ali i za potrošače. Međutim, sporazum kojim jedan poduzetnik pristaje
nabavljati cjelokupan asortiman roba od drugog poduzetnika čega je posljedica
isključenje svih drugih poduzetnika, dobavljača, s mjerodavnog tržišta,
ograničavajući je s aspekta tržišnog natjecanja, s time da djelovanje tog
sporazuma treba razmotriti u ekonomskom i pravnom aspektu, u kojem taj sporazum
proizvodi pravne učinke.

U tom smislu je tuženo tijelo provelo dokazni
postupak i utvr­dilo sve
činjenice relevantne za ocjenu da li je u predmetnom slu­ča­ju
došlo do povrede rečenih odredba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, pravilno
navodeći pri tome da je za ocjenu rečenog ugovora potrebno izvršiti detaljnu
analizu tog Ugovora, što uključuje i praksu nastalu na temelju takvog ugovora,
a konačno i uzročne veze između ugovora i posljedice, osobito da li taj ugovor
u svojim bitnim odredbama sadrži takve uvjete koji imaju za posljedicu za­bra­njeni učinak. S time u vezi tuženo tijelo navodi da
kada ugovor ima karakteristike ugovora o isključivoj kupnji, isključivost
takvog ugovora nije uvijek zabranjena, već se sukladno odredbi članka 8. Zakona
o zaštiti tržišnog natjecanja, ista utvrđuje osobito uvidom i ocjenom uvjeta na
tržištu kao što su obujam i raznovrsnost ponuda i potražnje roba i usluga,
brojnost natjecatelja i njihov udio na tržištu, način opskrbe tržišta i
potrošača robom i uslugama, dostupnost istovrsne odnosno zamjenske robe na
tržištu, prodaja u rijetko naseljenim područjima i slično.

Imajući u vidu te elemente, tuženo tijelo
zaključuje da obveze nastale sklapanjem ugovora o isključivoj kupnji imaju
posebno izraženo ograničavajuće djelovanje kada je struktura tržišta takva da
nema dovoljan broj poduzetnika koji distribuiraju određenu vrstu robe, odnosno
kada je riječ o većem asortimanu roba, te kada su ugovori sklopljeni sa što
dužim rokom važenja.

Nakon iscrpne analize odredaba i cjelokupnog
sadržaja spomenutog Ugovora, tužena Agencija je kao zabranjene ocijenila
odredbe stavaka 2. i 4. članka 6. Ugovora o kupoprodaji, kojima poduzetnik »Ledo« d.d. benzinskim postajama tužitelja odobrava dodatnih
3% rabata na ukupno isporučenu količinu za prodaju isključivo Ledovog sladoleda na tim postajama, a u slučaju
nepoštivanje te odredbe, prema tim odredbama Kupca bi »Ledo«
d.d. teretio za dodatno odobreni rabat.

Kao mjerodavno tržište u predmetnom slučaju u
smislu odredbe članka 19. stavak 1. i 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja
tu­žena Agencija je odredila tržište prodaje sladoleda na benzinskim postajama
na cjelokupnom području Republike Hrvatske, te utvrdilo da na području
Republike Hrvatske ima 611 benzinskih postaja koje se bave trgovinom na malo
motornim gorivima i mazivima od kojih je 389 benzinskih postaja tužitelja, što
predstavlja 63,67% udjela na mjerodavnom tržištu, s time da tužitelj ima 10%
ili više udjela u temeljnom kapitalu u još daljnjih 18 benzinskih postaja,
slijedom čega je ukupni udjel tužitelja na mjerodavnom tržištu benzinskih
postaja 66,61%.

Prema utvrđenim podacima proizlazi da je
tužitelj s obzirom na svoju tržišnu snagu, u nadmoćnom položaju u odnosu na
svoje takmace na tom tržištu, sukladno članku 15. stavku 2. naprijed citiranog
Zakona, s time da u smislu odredbe članka 16. tog Zakona, poduzetnik ima
vladajući položaj na tržištu ili na dijelu tržišta sukladno članku 15. stavku
2. ovog Zakona, ako je njegov udjel na tom tržištu veći od 30%.

Iz podataka koji prileže spisu predmeta, koji su
pribavljeni tije­kom provedenog dokaznog postupka, proizlazi
da je tržišni udjel poduzetnika »Ledo« d.d. na
benzinskim postajama tužitelja u 2000. godini, prema vrijednosti prodaje
iznosio 94,18%, a prema količini prodanog sladoleda u litrama 94,24%, a samo u
preostalom dijelu je udjel ostalih poduzetnika – proizvođača sladoleda na
području Republike Hrvatske.

Imajući u vidu naprijed rečene elemente, kao i
razvijenost pro­dajne mreže
na području Republike Hrvatske, odnosno tržišnu snagu ugovornih snaga, prema
ocjeni Suda pravilan je zaključak tuženog tijela da je sklapanje predmetnog
ugovora s karakteristikama Ugovora o isključivoj kupnji između poduzetnika koji
imaju iznimno visok udjel na mjerodavnom tržištu, za posljedicu imalo i sprje­čavanje slobodnog
natjecanja na tom tržištu, s time da u pred­metnom slučaju
nije moguće izuzeti od primjene odredbu članka 7. Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja, koja mogućnost je propisana odredbom članka 9. stavka 1. tog
Zakona, jer sudionici sporazuma ostvaruju ukupan godišnji promet u iznosu većem
od 50% u djelat­nosti za koju su isti registrirani.
Također takvo izuzeće nije moguće niti primjenom članka 10. tog Zakona, koji
ima u vidu sporazume s »pozitivnim ekonomskim balansom«, u kojem slučaju se
takvi sporazumi ne smatraju sporazumom iz članka 7. Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja, ukoliko sadrže ograničenja u svezi s unapređenjem proizvodnje i
distribucije roba i usluga, unapređenje tehnološkog i gospodarskog razvitka,
povećanja natjecateljske snage poduzetnika na međunarodnom tržištu, ako
udovoljavaju i daljnjim uvjetima iz te zakonske odredbe, odnosno ako se
dogovorenim ili primijenjenim ograničenima ostvaruju pogodnosti kakvoće roba i
pružanja usluga, poboljšanja opskrbe tržišta te druge pogodnosti. Ovo stoga jer
kako to ocjenjuje i tuženo tijelo takav balans ovdje nije postignut, već je
naprotiv tim ugovorom potrošačima onemogućena kupnja sladoleda od bilo kojeg
drugog poduzetnika, osim poduzetnika »Ledo« d.d. na
benzinskim postajama tužitelja na području Republike Hrvatske.

Radi izloženog, Sud nalazi da je tuženo tijelo
nakon iscrpno pro­vedenog
postupka pravilno zaključilo da su poduzetnici »Ledo«
d.d. i »INA« d.d., sklapanjem naprijed rečenog Ugovora o kupoprodaji, narušili
slobodno tržišno natjecanje na području prodaje sladoleda na benzinskim
postajama tužitelja, jer takvim ugovorom uz naprijed citirane klauzule ne
unapređuju tržišno natjecanje, već koristeći vladajući položaj sprječavaju
slobodno natjecanje na tržištu sukladno članku 20. Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja.

Stoga je ispravno zaključilo da je došlo do
povrede odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, jer rečeni Ugovor osim pogod­nosti za ugovorne strane,
ne nudi nikakve pogodnosti niti za druge proizvođače koji imaju interes svoju
robu distribuirati na benzinskim postajama tužitelja, niti za potrošače, jer ih
ograničava u izboru predmetnog asortimana robe, slijedom čega je pravilno
određene ugovorne odredbe ocijenilo ništavim, navedene u točki 2. izreke
osporenog rješenja, te obvezalo ugovorne strane da postupe na način pobliže
opisan u točki 3. i 4. izreke tog rješenja.

Radi naprijed izloženog, Sud ocjenjuje da
osporenim rješenjem tuženog tijela nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja,
jer tužitelj ni­čim niti u tužbi nije doveo u sumnju pravilnost utvrđenog činjenič­nog stanja na temelju
kojeg je to rješenje doneseno.

Trebalo je stoga, na temelju odredbe članka 42.
stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 9/92 i
77/92), tužbu kao neosnovanu odbiti, s time da će se ova presuda objaviti u
»Narodnim novinama« na temelju odredbe članka 37a., stavka 2. Zakona o zaštiti
tržišnog natjecanja.

Broj: Us-8362/2001-7

Zagreb, 30. lipnja 2005.

Predsjednik Vijeća

**Božo** **Gagro**, v. r.

Presuda, NN 101/2005-1963