## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2314/2005 od 21. veljače 2007.

### NN 36/2007 (4.4.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2314/2005 od 21. veljače 2007.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1218**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice
Vukojević i Milan Vuković, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli G. Č.,
B. Č. i M. d.o.o. P., koje zastupa I. Ž., odvjetnik iz S. B., na sjednici
održanoj 21. veljače 2007. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
broj: Rev-257/06-2 od 18. svibnja 2006. godine, kojom je odbijena revizija M.
d.o.o. P. (tužitelja u tom postupku) izjavljena protiv drugostupanjske presude
Županijskog suda u Požegi, broj: Gž-1130/05 od 28. listopada 2005. godine.
Drugostupanjskom presudom odbijena je žalba istog podnositelja izjavljena protiv
presude Općinskog suda u Požegi, broj: P-779/97 od 15. srpnja 2005. godine,
kojom je odbijen njegov tužbeni zahtjev protiv tuženika Republike Hrvatske –
Ministarstva financija za isplatu naknade štete u ukupnom iznosu od
20.864.347,00 kuna sa zateznim kamatama.
2. Podnositelji G. i B. Č. kao osnivači M. d.o.o. P. i trgovačko društvo M.
d.o.o. P. smatraju da su navedenim presudama povrijeđena njihova ustavna prava
zajamčena sljedećim člancima Ustava Republike Hrvatske: – člankom 14. stavkom 2.
(jednakost svih pred zakonom), – člankom 26. (jednakost stranaca i hrvatskih
državljana u postupcima pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja
imaju javne ovlasti), – člankom 35. (štovanje i pravna zaštita osobnog i
obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti) i člankom 49. stavkom 3.
(obveza države da potiče gospodarski napredak i socijalno blagostanje građana i
brine se za gospodarski razvitak svih svojih krajeva).
Podnositelji izrijekom navode da »podnose Ustavnom sudu ovu tužbu temeljem čl.
59. st. 4. Zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske jer su presudama navedenim
u toč. 3. tužbe tužiteljima grubo povrijeđeno ustavna prava, pa predlažu
Ustavnom sudu Republike Hrvatske da utvrdi su presudom Općinskog suda u Požegi
od 15. srpnja 2005. godine broj: P-779/97 i presuda Županijskog suda u Požegi od
28. listopada 2005. godine broj: Gž-1130/05, te presudom Vrhovnog suda Republike
Hrvatske od 18. svibnja 2006. godine broj: Rev-257/06-2 povrijeđena Ustavna
prava tužitelja (...), te predlaže da se ustavna tužba usvoji, a navedene
presude ponište«.
Ustavni sud utvrđuje da su se podnositelji pozvali na pogrešnu odredbu Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02.
i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), jer je članak
59. stavak 4. brisan člankom 25. Ustavnog zakona o izmjenama i dopunama Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 27/02.), koji
je stupio na snagu 15. ožujka 2002. godine.
Osim toga, podnositelji od Ustavnog suda traže poništenje osporenih presuda
nadležnih sudova, što je protivno članku 76. stavku 1. Ustavnog zakona.
Stoga je Ustavni sud ispitao navode podnositelja u granicama svojih ovlasti
propisanih Ustavnim zakonom, smatrajući ustavnu tužbu podnesenom na temelju
članka 62. Ustavnog zakona.

*Ustavna tužba nije osnovana.*
3. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona propisuje:

*Članak 62.*

*(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, (...) kojim je odlučeno o njegovim
pravima i obvezama (...),, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom, (...) (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).*
Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, ispituje je li
podnositeljima u postupku odlučivanja o njihovim pravima i obvezama pred
tijelima državne i javne vlasti Republike Hrvatske povrijeđeno ustavno pravo na
koje upućuju u ustavnoj tužbi.
Ustavni sud ispituje samo one povrede ustavnih prava koje su istaknute u
ustavnoj tužbi, pri čemu se u pravilu ne upušta u pitanje jesu li sudovi
pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud
relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredama
ustavnih prava na koje upućuju podnositelji.
4. Predmet sudskog postupka bio je zahtjev podnositelja (M. d.o.o.) za naknadu
štete nastale zbog nezakonitog i nepravilnog rada tijela državne uprave, koje se
sastojalo u tome da je Ministarstvo financija Republike Hrvatske – Financijska
policija – Postaja financijske policije za Požeško-slavonsku županiju donijela
nezakonito prvostupanjsko rješenje, klasa: UP/I-470-05/93-01/19 od 4. prosinca
1993. o naplati poreza na promet proizvoda i usluga, te da je Ministarstvo
financija Republike Hrvatske, odbijajući žalbu podnositelja M. d.o.o., donijelo
nezakonito drugostupanjsko rješenje, klasa: UP/II-470-05/94-01/132 od 8.
studenoga 1994.
Drugostupanjsko rješenje Ministarstvo financija Republike Hrvatske od 8.
studenoga 1994., naime, poništeno je kao nezakonito presudom Upravnog suda
Republike Hrvatske, broj: Us-330/95-5 od 14. studenoga 1996., te je nadležno
tijelo državne uprave (Ministarstvo financija Republike Hrvatske) u ponovljenom
postupku donijelo novo rješenje, klasa: UP/II-470-05/96-01/449 od 13. siječnja
1997., kojim je podnositelju smanjen iznos poreza na promet proizvoda i usluga,
te iznos kamata. Prema vlastitim navodima, podnositelj M. d.o.o. tu je obvezu
»izvršio u cijelosti, a što bi bio učinio odmah da su porez i kamate bile
pravilno obračunate« (iz obrazloženja osporene prvostupanjske presude, str. 3.).
Međutim, i novo rješenje od 13. siječnja 1997. također je poništeno presudom
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj Us-1361/1997-6 od 25. studenoga 1999.
godine, pa je u ponovljenom postupku prvostupanjsko tijelo Ministarstva
financija Republike Hrvatske donijelo novo rješenje, klasa: UP/I-470/05/00-01/40
od 9. listopada 2000. godine, kojim je obvezalo podnositelja M. d.o.o. na
plaćanje poreza na promet proizvoda i usluga u istom iznosu kao u prethodno
poništenom rješenju, ali s povećanim iznosom kamata.
Navedeno prvostupanjsko rješenje od 13. siječnja 1997. godine poništeno je
drugostupanjskim rješenjem Ministarstva financija Republike Hrvatske, klasa: UP/II-470-05/01-01/668
od 27. rujna 2002. godine, zbog povrede članaka 242. i 209. Zakona o općem
upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 103/96.– odluka Ustavnog suda
broj: U-I-248/1994 od 13. studenoga 1996.). U tom rješenju nadležno upravno
tijelo utvrđuje obvezu podnositelja M. d.o.o. na plaćanje bitno manjeg iznosa
poreza na promet proizvoda i usluga i manjeg iznosa kamata no što je to bilo
određeno prvostupanjskim rješenjem od 13. siječnja 1997. godine.
Podnositelju je rješenjem nadležnog upravnog tijela od 30. ožujka 2004. godine
priznato pravo na povrat poreza na promet i kamata u sveukupnom iznosu od
272.759,61 kune, na ime neosnovano naplaćenog poreza po spornom rješenju od 4.
prosinca 1993. godine (str. 8. osporene prvostupanjske presude).
5. Svoj zahtjev za naknadu štete podnositelj je temeljio na tvrdnji da je tuženo
Ministarstvo financija Republike Hrvatske u tri navrata protupravno postupilo,
odnosno da se pogreška ponovila tri puta, te da je zbog navedenih nezakonitih
rješenja od 9. prosinca 1993. i 8. studenoga 1994. bio blokiran njegov žiroračun
i da je zbog toga bio u nemogućnosti obavljati svoje djelatnosti, pa je pretrpio
štetu koju mu je dužna naknaditi Republika Hrvatska zbog nezakonitog rada tijela
državne uprave.
Odgovornost Republike Hrvatske za štetu nastalu nezakonitim ili nepravilnim
radom tijela državne i javne uprave propisana je člankom 13. Zakona o sustavu
državne uprave (»Narodne novine«, broj 75/93., 92/96. – Zakon o izmjenama i
dopunama Zakona o ustrojstvu i djelokrugu ministarstava i državnih upravnih
organizacija, 48/99., 15/00., 127/00., 59/01., 190/03. – pročišćeni tekst,
199/03.), koji glasi:

*Članak 13.*

*Štetu koja građaninu, pravnoj osobi ili drugoj stranci nastane nezakonitim i
nepravilnim radom tijela državne uprave, tijela jedinice lokalne samouprave i
uprave, odnosno pravnih osoba koje imaju javne ovlasti u prenijetim poslovima
državne uprave, naknađuje Republika Hrvatska.*Sukladno navedenom, u provedenom sudskom postupku bila je »prijeporna (...)
odgovornost države samo zbog činjenice donošenja rješenja koje je poništeno po
tužbi u upravnom sporu, odnosno prijeporno je postojanje pretpostavki temeljem
kojih tuženik odgovara za štetu te uzročno posljedična veza između blokade
tužiteljeva žiroračuna provedbom spornog rješenja od 4. 12. 1993. i nemogućnosti
poslovanja«, kako to u obrazloženju svoje presude utvrđuje prvostupanjski sud
(str. 5.).
Nadležni sud prvog stupnja odbio je tužbeni zahtjev podnositelja kao neosnovan,
što su svojim presudama potvrdili i drugostupanjski sud u povodu žalbe
podnositelja, i Vrhovni sud Republike Hrvatske u povodu revizije podnositelja.
6. Za utvrđenje jesu li podnositeljima osporenim presudama nadležnih sudova
povrijeđena ustavna prava na koja ukazuju u ustav­noj tužbi, u ustavnosudskom
postupku trebalo je u prvom redu odgovoriti na sljedeće pitanje:
– jesu li u konkretnom slučaju bile ispunjene pravne pretpostavke odgovornosti
Republike Hrvatske za štetu zbog nezakonitog rada tijela države uprave
(Ministarstva financija Republike Hrvatske) u smislu članka 13. Zakona o sustavu
državne uprave?
Ustavni sud pritom napominje da su za postojanje javnopravne odgovornosti države
za štetu u smislu članka 13. Zakona o sustavu države uprave u konkretnom slučaju
trebale biti kumulativno ispunjene tri pravne pretpostavke: – prvo, nezakoniti
ili nepravilan rad tijela državne uprave (Ministarstva financija Republike
Hrvatske), – drugo, postojanje štete koja je zbog toga nastala podnositeljima, i
– treće, uzročna veza između nezakonitog ili nepravilnog rada tijela državne
uprave i nastale štete podnositeljima (pri čemu je bitno dokazati da je nastala
šteta neposredna posljedica nezakonitog ili nepravilnog rada tijela državne
uprave, to jest da šteta ne bi nastala da njega nije bilo).
Za utvrđenje jesu li u konkretnom slučaju bile ispunjene navedene pravne
pretpostavke relevantni su dijelovi obrazloženja prvostupanjske presude koji su
odnose na dokazni postupak u kojem je provedeno i financijsko-knjigovodstveno
vještačenje. Oni glase:
*»Stoga je sud, ocjenjujući nalaz i mišljenje vještakinje M. T. stručnim i
objektivnim te argumentirano obrazloženim nakon istaknutih primjedbi tužitelja,
utvrdio da blokada tužiteljevog računa, koja je uslijedila zbog prisilne naplate
poreza na promet proizvoda i usluga temeljem spornog rješenja Postaje
Financijske policije od 4. 12. 1993. godine, ne stoji u uzročnoj vezi niti s
dobitkom koji bi se ostvario u 1994. godini, 1995. godini i u 1996. godini a
niti s gubitkom obračunatim za navedene godine, dakle nije u uzročnoj vezi s
nemogućnosti poslovanja te i s tog osnova tužbeni zahtjev nije osnovan.
Vještakinja ističe da su poslovni rezultati tužitelja isključivo u korelaciji s
razinom proizvodno, poslovnih aktivnosti koje su trgovačka društva »M.« i
osnovani »M.« početkom 1994. godine obavljali zajedno«* (str. 7. obrazloženja
prvostupanjske presude).
U dokaznom postupku utvrđeno je, naime, da je podnositelj M. d.o.o. *»nakon
blokade žiroračuna nastavio poslovati i obavljati djelatnost svojim osnovnim
sredstvima, no, poslujući preko računa svojih drugih tvrtki i to do 10. 1. 1994.
godine preko tvrtke »M.« d.o.o., a od 20. 6. 1997. godine preko novo osnovane
tvrtke »M.« d.o.o.: Tvrtka »M.« d.o.o. obavljala je identičnu djelatnost kao i
tužitelj te je i formalno pripojena »M.« d.o.o. 14. 11. 2002. godine«* (str. 4.
obrazloženja prvostupanjske presude).
Imajući u vidu navedeno, prvostupanjski sud zaključuje da ne postoji »uzročna
veza između blokade žiroračuna i nemogućnosti poslovanja« podnositelja.
Prvostupanjski sud u presudi obrazlaže razloge zbog kojih smatra da »blokada
žiro računa po ocjeni suda nije utjecala na obavljanje njegove djelatnosti«, te
iznosi činjenice koje dokazuju »da je tužiteljev žiroračun bio blokiran i po
drugim osnovama a ne samo po osnovi spornog rješenja« (str. 8. prvostupanjske
presude). Konačno, u obrazloženju prvostupanjske presude navodi se i podatak da
je »rješenjem od 30. 3. 2004. godine tužitelju utvrđeno pravo na povrat poreza
na promet i kamata u sveukupnom iznosu od 272.759,61 kune, a na ime naplaćenog
poreza po spornom rješenju« od 4. prosinca 1993. godine (str. 8.).
Drugostupanjski sud odbio je sve žalbene navode podnositelja, utvrđujući da je
prvostupanjski sud »pravilno i potpuno utvrdio sve odlučne činjenice«. Ističe da
je u prvostupanjskom postupku utvrđeno »posebno saslušanjem vještakinje M. T.,
nakon davanja nalaza i mišljenja iste, da tužitelju nije nastupila šteta kako on
to tvrdi u tužbi«(str. 2. i 3. obrazloženja drugostupanjske presude).
U nedostatku bilo koje činjenice koja bi ukazivala na suprotno, Ustavni sud nema
razloga posumnjati u činjenice utvrđene u dokaznom postupku pred nadležnim
prvostupanjskim sudom, čiju je potpunost i pravilnost potvrdio i nadležni
drugostupanjski sud u žalbenom postupku.
Sukladno navedenom, u konkretnom slučaju ne postoji odgovornost Republike
Hrvatske za štetu u smislu članka 13. Zakona o sustavu državne uprave, jer
nezakonitim rješenjima Ministarstva financija Republike Hrvatske od 4. prosinca
1993. i 8. studenoga 1994. godine, kojima je pogrešno obračunat porez na promet
proizvoda i usluga i visina kamata, podnositelju M. d.o.o. nije nastala šteta
(nemogućnost poslovanja).
Ustavni sud, na kraju primjećuje, da obrazloženje presude Vrhovnog suda
Republike Hrvatske u tom pitanju djelomice odstupa od utvrđenja nižestupanjskih
sudova. U revizijskoj presudi, naime, Vrhovni sud Republike Hrvatske pogrešno
utvrđuje da je »u dokaznom postupku utvrđeno, da takovog nezakonitog rada tijela
držav­ne uprave u konkretnom slučaju nije bilo, pa nema ni odgovornosti za štetu
ukoliko je ista tužitelju nastala« (umjesto da utvrdi nepostojanje štete, kao
što su to utvrdili nižestupanjski sudovi).
Taj propust u obrazloženju revizijske presude, međutim, sam po sebi ne dovodi
niti bi mogao dovesti do povrede bilo kojeg od ustavnih prava koja podnositelji
navode u ustavnoj tužbi.
U odgovoru na postavljeno pitanje, za Ustavni sud je bitno da su izreke svih
triju presuda nadležnih sudova, kojima je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja
M. d.o.o. za naknadu štete zbog nezakonite radnje tijela državne uprave,
osnovane. S obzirom na činjenice i okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud
nema osnove zaključiti da su takvim izrekama presuda povrijeđena ustavna prava
na koja podnositelji ukazuju u ustavnoj tužbi. Nezadovoljstvo podnositelja
ishodom sudskog postupka samo po sebi nije relevantno za ocjenu o povredi
njihovih ustavnih prava.
7. U obrazloženju osporene prvostupanjske presude, međutim, sadržano je i
sljedeće pravno stajalište:
*»No, da bi postojala odgovornost države u smislu navedenog članka, šteta mora
biti posljedica nezakonitog ili nepravilnog rada tijela državne uprave pri čemu
je bitno i postojanje volje ili pristanka da se time oštete prava i interesi
trećega. (...) Samo onaj pogrešan rad pri kojem dakle postoji volja i pristanak
državnih tijela da se time oštete prava i interesi trećega je rad koji
predstavlja pravni osnov za naknadu štete«* (str. 6. obrazloženja).
Prvostupanjski sud se pritom pozvao na presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
broj Rev. 521/00 od 2. prosinca 2003. godine.
Istovjetno pravno stajalište ponavlja se i u obrazloženju osporene presude
drugostupanjskog suda (str. 2.).
I u osporenoj revizijskoj presudi Vrhovni sud Republike Hrvatske navodi slično
pravno stajalište:
*»Činjenica što je tužitelj uspio u upravnom sporu i što su poništeno
prvostupanjsko i drugostupanjsko upravno rješenje samo po sebi ne znači da
postoji odgovornost države za naknadu štete. Odgovornosti države nema ako je do
pogrešne primjene materijalnoga prava došlo zbog drugačijeg – pogrešnog pravnog
shvaćanja određenog propisa. Smisao odredbe čl. 13. ZSDU je ta, da država
odgovara za štetu u slučaju kad bi bila riječ o svjesnom postupanju suprotno
zakonu s voljom da se nekome nanese šteta.«*
Ustavni sud utvrđuje da su navedena pravna stajališta redovnih sudova u
cijelosti neprihvatljiva u dijelu u kojem se tumači da nema nezakonitog ili
nepravilnog rada tijela državne uprave u smislu članka 13. Zakona o sustavu
državne uprave ako nema »volje i pristanka državnih tijela da se time oštete
prava i interesi trećega«, odnosno »svjesnog postupanja suprotno zakonu s voljom
da se nekome nanese šteta«.
Nadležni sudovi pogrešno smatraju, naime, da je za javnoprav­nu odgovornost
Republike Hrvatske za štetu bitno postojanje volje ili pristanka da se
nezakonitim ili nepravilnim radom oštete prava i interesi trećeg, odnosno da bez
ispunjenja voljnog elementa nema ni nezakonitog, odnosno nepravilnog rada tijela
državne uprave, kao prve pretpostavke odgovornosti države za štetu u smislu
članka 13. Zakona o sustavu državne uprave.
Ustavni sud u tom smislu ističe da je Zakonom o sustavu državne uprave
ustanovljen sustav objektivne odgovornosti Republike Hrvatske za štetu zbog
nezakonitog ili nepravilnog rada tijela dr­žavne i javne uprave, koji se temelji
na načelu uzročnosti (causa), a ne na načelu krivnje (culpe).
Primarna i neposredna odgovornost države za štetu zbog nezakonitog ili
nepravilnog rada tijela državne i javne uprave poseban je izraz načela vladavine
prava, jedne od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske utvrđene u
članku 3. Ustava.
8. Podnositelji u ustavnoj tužbi u tom smislu tvrde da su osporenim presudama
nadležnih sudova diskriminirani, jer u njima »nisu primijenjena Opća načela
Europskog prava o odgovornosti države za naknadu štete, u kojem su sudovi
primijenili nacionalno pravo iznad Načela europskog prava kojima se regulira
odgovornost države za naknadu štete, te što su u konkretnom slučaju primijenili
institut krivnje, što je protivno Načelima Europskog prava«.
Stoga smatraju da im je povrijeđeno ustavno pravo na jednakost svih pred
zakonom, zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava, a iz istih razloga smatraju
povrijeđenima i ustavno jamstvo jednakosti stranaca i hrvatskih državljana u
postupcima pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne
ovlasti (»to isto i za čl. 26. Ustava Republike Hrvatske«).
Sukladno navedenom, za utvrđenje je li podnositeljima osporenim presudama
nadležnih sudova povrijeđeno ustavno pravo na jednakost pred zakonom, u
ustavnosudskom postupku trebalo je odgovoriti i na sljedeće pitanje:
– jesu li pravna stajališta sudova u vezi s »nezakonitim ili nepravilnim radom«,
kao prvom pretpostavkom odgovornosti Republike Hrvatske za štetu u smislu članka
13. Zakona o sustavu državne uprave – koja je Ustavni sud u točki 6.
obrazloženja ove odluke ocijenio neprihvatljivim – u konkretnom slučaju dostatna
za utvrđenje povrede ustavnog prava podnositelja na jednakost pred zakonom,
zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava?
Sagledavajući okolnosti konkretnog slučaja kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud
utvrđuje da navedena neprihvatljiva pravna stajališta redovnih sudova, vezana uz
zahtjev za postojanjem »voljnog elementa« (krivnje) kao pretpostavke nezakonitog
ili nepravilnog rada tijela države uprave, sama po sebi nisu mogla dovesti do
povrede ustavnog prava na jednakost pred zakonom na koje ukazuju podnositelji
ustavne tužbe.
To stoga što je u dokaznom postupku pred redovnim sudom utvrđeno da
podnositeljima nezakonitim rješenjima Ministarstva financija Republike Hrvatske
od 4. prosinca 1993. i 8. studenoga 1994. godine nije nastala šteta. Budući da
je nastanak štete druga konstitutivna pretpostavka odgovornosti države za štetu
u smislu članka 13. Zakona o sustavu državne uprave, činjenica da su sudovi sva
tri stupnja pogrešno protumačili pretpostavke za postojanje »nezakonitog ili
nepravilnog rada« (prve pretpostavke te odgovornosti), nije od utjecaja na
utvrđenje Ustavnog suda da u konkretnom slučaju nisu ispunjene pravne
pretpostavke odgovornosti države za štetu u smislu članka 13. Zakona o sustavu
državne uprave.
Budući da neprihvatljiva pravna stajališta sudova nisu utjecala niti su mogla
utjecati na pravilnost utvrđenja o nepostojanju odgovornosti Republike Hrvatske
za štetu u smislu članka 13. Zakona o sustavu državne uprave u konkretnom
slučaju, to nema ni povrede ustavnog prava podnositelja na jednakost pred
zakonom, zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava.
Ustavni sud na kraju napominje da podnositelji u ustavnoj tužbi pogrešno
poistovjećuju ustavno jamstvo jednakosti stranaca i hrvatskih državljana u
postupcima pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima, propisano člankom
26. Ustava, s ustavnim jamstvom jednakosti svih pred zakonom, propisanim člankom
14. stavkom 2. Ustava.
Ustavni sud u tom smislu napominje da konkretan slučaj nije moguće ispitati s
aspekta članka 26. Ustava, jer je podnositelj »M.« d.o.o., stranka u provedenom
sudskom postupku, domaća pravna osoba koja je tužila Republiku Hrvatsku
(stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci, broj: U-III-884/2004 (»Narodne
novine«, broj 2/05.).
9. Podnositelji smatraju povrijeđenim i ustavno pravo na štovanje i pravnu
zaštitu svoga osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti,
zajamčeno člankom 35. Ustava, utvrđujući »da u provedenom postupku nije pružena
adekvatna pravna zaštita«.
Članak 35. Ustava propisuje:

*Članak 35.*

*Svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života,
dostojanstva, ugleda i časti.*
Ocjenjujući provedeni sudski postupak kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud u
prvom redu ističe da ga je podnositelj M. d.o.o. pokrenuo radi naknade štete
koju je potraživao od Republike Hrvatske smatrajući da su mu tijela državne
uprave svojim nezakonitim radom nanijela štetu.
Iz činjeničnog stanja, utvrđenog u dokaznom postupku pred nadležnim sudom,
proizlazi da podnositelju u konkretnom slučaju nije nastala šteta. Polazeći od
neosnovanosti tužbenog zahtjeva kojim je podnositelj M. d.o.o. pokrenuo sudski
postupak, ocjene podnositelja o tome, da im »u provedenom postupku nije pružena
adekvatna pravna zaštita« Ustavni sud smatra proizvoljnim, osobito u odnosu na
pravnu zaštitu ustavnih dobara navedenih u članku 35. Ustava.
10. Podnositelji u ustavnoj tužbi navode da konkretnom slučaju »Republika
Hrvatska ne samo da nije poticala gospodarski razvitak tužitelja M. d.o.o., te
njegovih osnivača (tužitelja G. Č. i B. Č.), već je umanjila prava tužitelja na
način da im nije osigurala jednak položaj na tržištu (neosnovano blokirala
žiroračun, opteretila nekretnine i osnovna sredstva založnim pravom M. d.o.o. u
svoju korist), a koje radnje su protivne odredbi čl. 49. st. 3. Ustava Republike
Hrvatske«.
Članak 49. stavak 3. Ustava propisuje:

*Članak 49. stavak 3.*

*Država potiče gospodarski napredak i socijalno blagostanje građana i brine se za
gospodarski razvitak svih svojih krajeva.*Ustavni sud napominje da navedena ustavna odredba ne sadrži ljudska prava ili
temeljne slobode koje Ustavni sud štiti u ustavnosudskom postupku pokrenutom
ustavnom tužbom na temelju članka 62. Ustavnog zakona.
Neovisno o tome, međutim, njegova je dužnost upozoriti na neprimjerenost
navođenja u ustavnoj tužbi ustavnih odredbi čiji sadržaj ni na koji način nije
povezan s činjenicama i okolnostima konkretnog slučaja zbog kojeg je ustavna
tužba podnesena.
11. Odluka se temelji na člancima 73. i 75. Ustavnog zakona. Objava ove odluke
temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2314/2006
Zagreb, 21. veljače 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić**, v. r.

Odluka, NN 36/2007-1218
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)