## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2781/2010 od 9. siječnja 2014.

### NN 30/2014 (5.3.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2781/2010 od 9. siječnja 2014.

30 05.03.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2781/2010 od 9. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

535

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Ž. B. iz Z., kojeg zastupa V. D. L., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 9. siječnja 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1 Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je Ž. B. iz Z., kojeg zastupa V. D. L., odvjetnica u Z. (u daljnjem tekstu: podnositelj).

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: I Kž-Us 83/09-9 od 9. ožujka 2010. (u daljnjem tekstu: osporena drugostupanjska presuda) i presude Županijskog suda u Zagrebu broj: IV-K-US-27/07 od 4. veljače 2009. (u daljnjem tekstu: osporena prvostupanjska presuda).

Presudom i rješenjem Vrhovnog suda točkom I. izreke djelomično se prihvaćaju žalbe podnositelja (II. optuženog) i IX. optuženog P. R. te se u povodu njihovih žalbi i po službenoj dužnosti i u odnosu na druge optužene A. J. (I. optuženog), D. Š. (III. optuženog), R. K. (IV. optuženog), A. B. (V. optuženog) i M. J. (X. optuženog) ukida prvostupanjska presuda u odnosu na odluku o troškovima kaznenog postupka i u tom se ukinutom dijelu vraća prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje.

Točkom II. izreke žalbe optuženika, među kojima i žalba podnositelja, odbijaju se kao neosnovane pa se u ostalom pobijanom, a neukinutom dijelu, potvrđuje prvostupanjska presuda.

Prvostupanjskom presudom Županijskog suda u Zagrebu optuženi (I. do X.) proglašeni su krivim za počinjenje jednog kaznenog djela zlouporabe opojnih droga iz članka 173. stavka 3. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., u daljnjem tekstu: KZ), te je podnositelj (II. optuženi) osuđen na kaznu zatvora u trajanju od deset (10) godina, u koju kaznu mu se na temelju članka 63. KZ-a uračunava vrijeme provedeno u pritvoru od 2. srpnja 2007. pa nadalje.

Na temelju članka 80. KZ-a prema podnositelju je izrečena sigurnosna mjera oduzimanja predmeta, na način da mu je oduzeto 3,65 grama opojne droge kokain i 5,14 grama opojne droge hašiš.

1.1 Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Županijskog suda u Zagrebu broj: K-Us-27/07.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. U konkretnom slučaju u kaznenom postupku na temelju optužnice Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta broj: UK-91/07 od 27. rujna 2007., osporenom presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: IV-K-US-27/07 od 4. veljače 2009., podnositelj je, kao II-optuženi, proglašen krivim zbog kaznenog djela zlouporabe opojnih droga iz članka 173. stavka 3. KZ-a, te je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od deset (10) godina.

Županijski sud u Zagrebu je nakon provedenog dokaznog postupka, te ocjene svakog dokaza pojedinačno i u vezi s ostalim dokazima, utvrdio da su optuženici I. do X. počinili predmetno kazneno djelo.

2.1 U osporenoj presudi Županijskog suda u Zagrebu ističe se:

»Kaznenu odgovornost I-X optuženika sud je utvrdio na temelju primjene mjera iz čl. 180. st. 1. toč. 1. i 3. ZKP-a i to u prvom redu na temelju preslušanih telefonskih razgovora te na temelju nesporne činjenice da je droga kokain pronađena kod B. S., T. K., VIII-optuženog Č. i X-optuženog J.. Ta djelatnost I-X optuženika u pogledu organiziranja nabave odnosno kupovine kokaina te prethodnog sakupljanja novca, dopremanja kokaina iz N., zatim miješanja istog s punilima te preprodaje trajala je od svibnja mjeseca 2007. godine pa do 03. srpnja 2007. godine. Treba napomenuti da iz preslušanih telefonskih razgovora proizlazi da optuženici u međusobnim kontaktima niti jedanputa nisu spomenuli riječ kokain ili droga. Međutim, ukoliko se sadržaj telefonskih razgovora koji se odvija u šiframa stavi u odnos s relevantnim događajima odnosno pronađenim kokainom, proizlazi samo jedan zaključak, da se šifrirani razgovori odnosno termini 'euri', 'cijevi', 'metri', 'litre vode', 'sati' i 'minute', ili vrste benzina 'eurosuper', 'super' odnose na opojnu drogu kokain te miješanje te droge s primjesama.

(...)

Između njih je postojao zajednički dogovor i točno razrađena uloga svakog optuženika u počinjenju ovog kaznenog djela s time da za ostvarenje obilježja kaznenog djela nije nužno da se svi optuženici međusobno i poznaju i da su međusobno ostvarivali kontakte, ali znaju da više osoba sudjeluju u izvršenju kaznenog djela i to proizlazi iz preslušanih telefonskih razgovora.

(...)

Što se tiče subjektivnih obilježja bića kaznenog djela ... svjesni su da su se udružili radi neovlaštene kupnje, posjedovanja, prenošenja i prodaje opojne droge kokain. Isti su svjesni da je bilo kakva manipulacija opojnom drogom zabranjena, htjeli su počinjenje kaznenog djela kao takvog i kao svojeg te su postupali s oblikom krivnje koji se u kaznenom pravu naziva izravna namjera. (...)

Na ovaj način ispunjena su sva kako subjektivna tako i objektivna obilježja bića kaznenog djela iz čl. 173. st. 3. KZ-a za koje su I-X optuženi oglašeni krivim.

(...)

Okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno ukazuju da je I-optuženi J. osoba koja zajedno sa II-optuženim B. organizira ostale optuženike u H. radi prikupljanja novčanih sredstava u svrhu nabave kokaina, nadzire sva skrovišta u kojim se optuženici kokain miješaju s punilima te isti prodaje. On je stoga zajedno sa II-optuženim B. glavna karika u lancu, onaj koji organizira i stvara preduvjete za nabavku kokaina i tako stvara osnovu za njegovu daljnju prodaju. (...)

... Jačinu ugrožavanja kaznenog djela zaštićenog dobra valja promatrati kroz okolnost da je riječ o kriminalnoj aktivnost s međunarodnim elementom, jer se kokain kupuje i prenosi iz N. u H.. Ta aktivnost traje 2 mjeseca i radi se o kupoprodaji (u tri navrata) veće količine droge (ukupno oko 7 kg), a sud je također imao na umu da je riječ o opojnoj drogi kokain koja je tzv. teška droga, po ljudsko zdravlje opasnija od tzv. lakih droga kao što su marihuana i hašiš.

Okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno ukazuje da je II-optuženi B. osoba koja zajedno sa I-optuženim J. organizira ostale optuženike u H. radi prikupljanja novčanih sredstava u svrhu nabave kokaina, te da je upravo II-optuženi B. osoba koja dogovara kupnju kokaina sa IV-optuženim K. i V-optuženim B. Dakle on je glavna spona između dobavljača kokaina iz N. te osoba koje taj kokain prodaju u R. H. (...)«

III. NAVODI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu osporenim presudama povrijeđeni članci 3., 5., 14. stavak 2., 29., 36. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te članci 6. i 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) kao i članak 2. Protokola 7. uz Konvenciju.

U ustavnoj tužbi podnositelj većim dijelom sadržajno ponavlja navode čiju osnovanost je već ocijenio Vrhovni sud u drugostupanjskom postupku.

3.1 Podnositelj smatra da mu je pobijanim presudama sudbene vlasti povrijeđeno pravo na pravično suđenje u pojedinim aspektima zbog sljedećih razloga:

– prava na neovisan i nepristran sud (zbog pristranosti sudskog vijeća u čijem sastavu su bili i suci koji su odlučivali o pritvoru protiv podnositelja);

– prava na akuzatorni postupak i javnu raspravu (jer nije provedena rasprava i ispitivanje podnositelja pred žalbenim sudom);

– jednakosti oružja (jer nije osobno zaprimio pisano očitovanje državnog odvjetništva na žalbu podnositelja);

– prava na obrazloženu sudsku odluku;

– uporabe nezakonitih dokaza koji su proizašli primjenom međusobno nepodudarnih Zakona o Uredu za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (»Narodne novine« broj 76/09., 116/10., 145/10. i 57/11.; u daljnjem tekstu: ZUSKOK) i Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP/97) – u pogledu odredaba koje se odnose na tajne mjere i podnošenje dnevnih izviješća istražnom sucu.

Načelo zakonitosti u donošenju sudskih presuda povezuje s povredom ustavnog jamstva slobode i tajnosti dopisivanja i svih drugih oblika općenja kao i s konvencijskim pravom na poštovanje privatnog i obiteljskog života.

3.2 Podnositelj predlaže da Ustavni sud usvoji njegovu ustavnu tužbu i ukine osporenu presudu Vrhovnog suda broj: I Kž-Us 83/09-9 od 9. ožujka 2010. i presudu Županijskog suda u Zagrebu broj: IV-K– US-27/07 od 4. veljače 2009.

Ustavni sud razmotrio je osnovanost navoda ustavne tužbe podnositelja prema pojedinim istaknutim aspektima prava na pravično suđenje u okviru kojih su citirani i mjerodavni dijelovi njegove opsežne ustavne tužbe.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. Iako podnositelj u ustavnoj tužbi ističe veći broj povreda odredaba Ustava i Konvencije te njoj pripadajućeg Protokola, Ustavni sud razmatrao je ustavnu tužbu u svjetlu mjerodavnog dijela članka 29. Ustava, odnosno članka 6. Konvencije koji glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o ... sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

(...)

– da mu se sudi u njegovoj nazočnosti, ukoliko je dostupan sudu,

(...)

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.

(...)«

»Članak 6.

Pravo na pošteno suđenje

1. ... u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Presuda se mora izreći javno, ali se sredstva priopćavanja i javnost mogu isključiti iz cijele rasprave ili njezinog dijela zbog razloga koji su nužni u demokratskom društvu radi interesa morala, javnog reda ili državne sigurnosti, kad interesi maloljetnika ili privatnog života stranaka to traže, ili u opsegu koji je po mišljenju suda bezuvjetno potreban u posebnim okolnostima gdje bi javnost mogla biti štetna za interes pravde.

(...)«

A) Pravo na neovisan i nepristran sud

5. U odnosu na povredu prava na neovisan i nepristran sud podnositelj navodi:

»... Prvostupanjsku presudu je donijelo vijeće u sastavu od tri suca profesionalca S. P. kao predsjednik vijeća te suci J. S. i I. T. kao članovi vijeća. Kako su suci J. S. i I. T. bili i članovi vijeća koje je produžavalo pritvor podnositelju tužbe to je žalba na prvostupanjsku presudu upirala na pogrešan sastav suda no ta argumentacija je na VSRH odbijena kao neosnovana.

U povodu izjavljene žalbe na VSRH održana je sjednica dana 09. ožujka 2010. godine. Iako je to u žalbi tražio na ovu sjednicu nije bio pozvan podnositelj tužbe već samo branitelj. Na sjednici vijeća bio je prisutan zamjenik Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske R. S.

(...)

VSRH koji je svoju odluku donio dana 09. ožujka 2010. godine (dakle nakon objave odluka Ustavnog suda RH U-III-3880/2006 i U-III-3872/2006 u NN) odbio je žalbu podnositelja tužbe navodeći da nije sporno da su navedeni suci bili članovi izvanraspravnog vijeća koje je odlučivalo o produljenju pritvora ali da je potrebno u svakom konkretnom slučaju dokazati da postoje konkretne okolnosti koje izazivaju sumnju da su suci kod odlučivanja o glavnoj stvari bili prostrani i neobjektivni upravo iz razloga što su prije toga u prethodnom postupku odlučivali o pritvoru tj. pitanju postojanje osnovane sumnje da je pojedini optuženik počinio kazneno djelo.

Ovakav pravni stav VSRH nije na tragu tumačenja pravnog instituta neovisnog i nepristranog suda kako to sagledava ECHR u svojim odlukama te Ustavni sud RH u svojim odlukama. (...)«

5.1 Na istaknute navode po žalbi podnositelj očitovao se Vrhovni sud u osporenoj presudi.

Vrhovni sud u obrazloženju osporene presude navodi:

»Naime, činjenica da su suci koji su članovi raspravnog vijeća, sudjelovali u donošenju odluke o određivanju ili produljenju pritvora optuženicima u istom postupku (a nerijetko to čine i za vrijeme glavne rasprave, sukladno odredbi čl. 104. st. 3. ZKP), pri čemu su po prirodi stvari morali razmatrati i pitanje osnovane sumnje na počinjenje djela, nije sama po sebi dostatna za zaključak da to nužno i samo po sebi izaziva sumnju u njihovu nepristranost. Naime, potrebno je u svakom pojedinom slučaju dokazati da postoje konkretne okolnosti koje izazivaju sumnju da su suci kod odlučivanja o glavnoj stvari bili pristrani i neobjektivni upravo iz razloga što su prije toga u prethodnom postupku ili tijekom same glavne rasprave odlučujući o potrebi određivanja ili produljenja pritvora, cijenili i pitanje osnovane sumnje da je pojedini optuženik počinio kazneno djelo, što je opća pretpostavka za određivanje ili produljenje pritvora iz čl. 102. st. 1. ZKP ali i za podizanje optužnice i vođenje postupka. Kako, niti tijekom ovog postupka niti u podnesenim žalbama nisu u tom smislu istaknute bilo kakve konkretne činjenice ili okolnosti koje bi ukazivale na postojanje sumnje u nepristranost i neobjektivnost članova vijeća, niti su oni sami smatrali da postoje okolnosti za njihov otklon od suđenja, u smislu čl. 37. st. 2. ZKP, Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao drugostupanjski sud, smatra da prvostupanjski sud nije počinio bitnu povredu odredaba kaznenog postupka iz čl. 367. st. 1. toč 1. i 2. ZKP.«

5.2 Navedeno utvrđenje prihvaća i Ustavni sud. Ustaljena praksa Ustavnog suda razlikuje odluku o pritvoru od odluke o meritumu stvari. Postoji naime, značajna razlika između pitanja koja se moraju riješiti pri odlučivanju o razlozima za određivanje pritvora i pri odlučivanju o odluci o glavnoj stvari. Pri odlučivanju o određivanju pritvora član vijeća ocjenjuje samo pravna pitanja primjene procesnih odredbi o postojanju tzv. causae arresti (članak 102. ZKP/97) i okolnostima koje prima facie postoje za postojanje pritvorskih osnova. Time on ne sudjeluje u cjelovitom ocjenjivanju pravnih razloga za osnovanost optužbe niti u utvrđenju visokog stupnja sumnje u optuženikovu krivnju, potrebnog za potvrdu optužnice čiji je sadržaj predmet suđenja na glavnoj raspravi.

Prilikom donošenja odluke o pritvoru kao krajnjoj mjeri osiguranja nazočnosti okrivljenika na raspravi vijeće razmatra objektivne i subjektivne opasnosti od nedolaska okrivljenika na glavnu raspravu (osigurava procesne pretpostavke za održavanje glavne rasprave i funkcioniranje sudovanja općenito). Visina kazne propisane za kazneno djelo za koje ga se sudi je jedna od objektivnih zakonskih pretpostavki za određivanje pritvora (članak 102. stavak 1. točka 4. ZKP/97) koja tijekom kaznenog postupka egzistira neovisno o utvrđivanju krivnje, odnosno, subjektivnih elemenata samog kaznenog djela. Samim time vijeće koje odlučuje o produljenju pritvora na navedenoj zakonskoj osnovi istodobno ne odlučuje o krivnji koja predstavlja meritum stvari.

Razloge zbog kojih smatra da ustavna prava u istovrsnim situacijama nisu povrijeđena, Ustavni sud podrobno je obrazložio u odlukama brojeva U-III-54214/2009 od 1. veljače 2011., objavljena u »Narodnim novinama« broj 21/11.; U-III-64803/2009 od 17. siječnja 2013. objavljena na web stranici Ustavnog suda www.usud.hr, zatim U-III-4691/2012. od 6. veljače 2013. i dr.

Stoga prigovor nepristranosti dvoje sudaca koji su bili članovi vijeća koje je produljivalo pritvor podnositelju i članovi raspravnog vijeća koje je odlučilo o meritumu u konkretnom slučaju nije osnovan.

Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju nije povrijeđeno pravo na nepristran sud.

B) Akuzatornost, jednakost oružja, javna rasprava pred žalbenim sudom

6. U odnosu na povredu načela akuzatornosti, jednakosti oružja i javne rasprave podnositelj navodi:

»(...) Ustavni sud RH je u poglede načela akuzatornosti postupka te jednakosti oružja u cijelosti prihvatio pravnu argumentaciju ECRH te je u predmetu U-III-3880/2006 od 7. srpnja 2009. godine naveo da kršenje ovih načela predstavlja povredu Ustavnog prava zajamčenu čl. 14.st.2. Ustava, a pritom se pozvao i na judikate ECRH u predmetima P. protiv H. 2008 i A. i L. C. protiv B. 1983.

Podnositelj zahtjeva povredu gore citiranih prava vidi u činjenici što on osobno nije bio nazočan na sjednici žalbenog vijeća, a na istu nije bio ni pozvan iako je to tražio.

Na toj sjednici je došlo do rasprave o kazni jer se optuženiku izrečena kazna od 10 godina zatvora što se nikako ne može smatrati minornim deliktom, što se raspravljalo o činjeničnim i pravnim utvrđenjima bitnim za odluku o krivnji, a podnositelj je poricao izvršenje kaznenog djela, što se raspravljalo o zakonitosti dokaznog materijala, a što u suštini predstavlja samu srž kaznenog postupka te stoga što je na sjednici bio (i to samo djelomično) iznesen sadržaj pisanog očitovanja Glavnog državnog odvjetnika koji nikada nije dostavljen obrani (optuženiku/podnositelju tužbe i branitelju) pa je postupak pravomoćno okončan bez da se podnositelju zahtjeva dala mogućnost da se u odnosu na sadržaj tog podneska brani.

Prema odredbi čl. 374. st. 2 ZKP-a ako je optuženik u pritvoru ili na izdržavanju kazne i ima branitelja osigurati će se nazočnost optuženika samo ako predsjednik vijeća ili vijeće smatra da je svrsishodno.

U konkretnom slučaju optuženik/podnositelj tužbe se nalazio u pritvoru pa je prema tome vijeće imalo legalni razloga radi kojeg ga nije pozvalo da osobno prisustvuje sjednici žalbenog vijeća. Međutim razloga zašto ga nisu pozvali nije legitiman.

Naime, iz sadržaja obrazloženja presude VSRH broj I Kž-Us-83/09-9 razvidno je da je žalbeno vijeće smatralo da nazočnost optuženika ne bi bila svrhovita.

Prije početka sjednice žalbenog vijeća je znalo da je Glavni državni odvjetnik dao očitovanje o žalbi podnositelja zahtjeva u pisanoj formi te da to očitovanje nije proslijeđeno ni podnositelju tužbe ni njegovom branitelju.

Kako pisano očitovanje na žalbu nikada nije dostavljeno branitelju ni podnositelju tužbe to se isti na njega nisu mogli ni očitovati niti iznijeti protuargumente, čime je povrijeđeno načelo akuzatornosti i jednakosti oružja.«

6.1 Iz citiranih navoda ustavne tužbe proizlazi da je podnositelj obrazlažući povredu akuzatornosti postupka koju je obrazložio zajedno s povredom prava na jednakost oružja, isticao povredu kontradiktornosti postupka (falsa nominatio).

6.1.1 To proizlazi iz okolnosti što povredu prava na jednakost oružja podnositelj vidi u činjenici da mu Vrhovni sud nije dostavio očitovanje državnog odvjetništva kojim je predloženo da se žalba odbije kao neosnovana i potvrdi prvostupanjska presuda.

6.1.2 Suprotno navedenom, u konkretnom slučaju, a na temelju uvida u spis predmeta, Ustavni sud utvrdio je da se od lista 2154. spisa (XI. svežanj) na kojemu se nalazi zadnja stranica osporene prvostupanjske presude broj: IV-K-US-27/07 od 4. veljače 2009. pa do stranice sudskog spisa lista 2666. (XIII. svežanj) na kojoj se nalazi zapisnik o sjednici drugostupanjskog vijeća Vrhovnog suda od 4. veljače 2009. ne nalazi pisano mišljenje državnog odvjetništva. Jedino mišljenje državnog odvjetništva izneseno je usmeno na navedenoj javnoj sjednici Vrhovnog suda na kojoj je bila prisutna i aktivno sudjelovala braniteljica podnositelja. Nadalje, Vrhovni sud je u drugostupanjskoj presudi potvrdio prvostupanjsku presudu u meritornom dijelu u cijelosti, a rješenjem je usvojio žalbe podnositelja i drugih okrivljenika u odnosu na trošak postupka.

6.1.3 Imajući u vidu navedeno, ocjena je Ustavnog suda da podnositelju nije povrijeđeno pravo na pravično suđenje s aspekta kontradiktornosti postupka budući da je na sjednici drugostupanjskog vijeća zamjenik Glavnog državnog odvjetnika ustrajao na prijedlogu državnog odvjetništva, nije ga potkrijepio novim dokazima ili iznosio nove činjenice, pa Ustavni sud ocjenjuje da je podnositelj putem braniteljice, koja je bila prisutna na sjednici vijeća, imao mogućnost upoznati se sa sadržajem prijedloga državnog odvjetništva i o istom se očitovati, što je i učinio.

6.1.4 Podnositelj u dopuni ustavne tužbe od 17. lipnja 2013. navodi presudu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Z. protiv R. H. (presuda, 25. travnja 2013., zahtjev br. 58590/11), za koju tvrdi da je donesena u korist tužitelja zbog identične povrede članka 6. Konvencije, odnosno članka 29. Ustava. Iako je dopuna ustavne tužbe podnesena izvan roka iz članka 64. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, budući da je navedeni predmet u trenutku podnošenja ustavne tužbe bio u razmatranju pred ESLJP, je istu razmotrio.

U predmetu Z. protiv R. H. riječ je o opširno obrazloženom mišljenju Državnog odvjetništva Republike Hrvatske, dostavljenom Vrhovnom sudu prema članku 373. ZKP/97 u žalbenom postupku, koje nije dostavljeno obrani na odgovor, a na osnovi kojeg je Vrhovni sud donio presudu kojom je povisio odluku o visini kazne zatvora. Štoviše, Vrhovni sud uzeo je u obzir mišljenje Državnog odvjetništva Republike Hrvatske da podnositeljevo ponašanje nakon počinjenja kaznenog djela odnosno njegov bijeg u drugu državu, predstavljaju dovoljno teške okolnosti koje opravdavaju povećanje mjere izrečene kazne zatvora.

Prema tome, predmet Z. protiv R. H. nije mjerodavan u konkretnom slučaju.

6.2 Ustavni sud napominje da značenje prava na »dobro pravosuđe« i pošteno suđenje u demokratskom društvu nužno uključuje jednakost sredstava stranaka u postupku (»jednakost oružja«), to jest obvezu suda da svakoj strani u postupku da mogućnost iznošenja svojih razloga u uvjetima koji je ne stavljaju u položaj očite neravnopravnosti u odnosu na protivnu stranu (predmet P. protiv H., presuda, 27. ožujka 2008., zahtjev br. 34499/04). Ovo pravo usko je povezano s pravom na akuzatorni postupak.

Ustavni sud ispitao je i te navode podnositelja i nije utvrdio da je tijekom postupka podnositelj bio u nepovoljnijem položaju od državnog odvjetnika u odnosu na mogućnost predlaganja i izvođenja dokaza.

6.3 Uvidom u osporene presude i pribavljeni spis, a razmatrajući eventualnu povredu prava na (javnu) raspravu u žalbenoj fazi, Ustavni sud utvrdio je da je sjednici vijeća Vrhovnog suda prisustvovala braniteljica podnositelja. Također, utvrđeno je da je na sjednici vijeća zamjenik Glavnog državnog odvjetnika ostao kod prijedloga, postavljenog na temelju članka 373. stavka 2. ZKP/97 da se žalba podnositelja odbije kao neosnovana, koji je i usmeno detaljno obrazložio na sjednici vijeća.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da osporenim presudama podnositelju nisu povrijeđena prava na kontradiktornost, jednakost oružja i na raspravu pred žalbenim sudom.

C) Nezakoniti dokazi

7. U odnosu na nezakonite dokaze podnositelj ističe:

»... postoji paralelna regulacija posebnih izvidnih mjera ograničavanjem ustavnih prava građana i to na način da su djelomično propisane različite procesne pretpostavke za iste vrste mjera i težinu kaznenih djela.

Ovakva dvostruka zakonska regulacija kojom se ograničavaju temeljna ljudska prava protivna je čl. 8. st.1. Konvencije jer se njome narušava zahtjev da pravna država mora osigurati precizni i jasni pravni okvir prisilnih mjera.

Zakonitost mjera s obzirom na primjenu ZKP-a i ZUSKOK-a dovodi se u pitanje i stoga što jedan zakona (ZUSKOK) predviđa više standarde procesne zaštite od drugog (ZKP), a koji standardi se ne bi poštivali ili ako bi se prekršili rokovi trajanja mjera iz jednog ili drugog zakona ili bi se na drugi način zloupotrijebila paralelna regulacija mjera.

(...)

U konkretnom slučaju dokazi koji su provedeni temeljem posebnih izvidnih mjera privremenim ograničavanjem ustavnih prava građana su nezakoniti.«

7.1 Ustavni sud utvrdio je da su osporene presude donijeli nadležni sudovi na temelju zakonito provedenog istražnog i kaznenog postupka sukladno mjerodavnim odredbama materijalnog prava, ZKP/97 i ZUSKOK-a. Za ocjenu pojedinih žalbenih navoda, pa i u odnosu na istaknute navode o nezakonitosti dokaza pribavljenih tijekom provođenja posebnih izvida prema članku 180. ZKP/97 sudovi su u osporenim presudama iznijeli valjane pravne razloge na kojima su temeljili svoje presude, a s kojima je u cijelosti suglasan i Ustavni sud.

7.1.1 Vrhovni sud, odlučujući o žalbi podnositelja, ocijenio je da je sud prvog stupnja na utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenio odgovarajuće odredbe mjerodavnog materijalnog i postupovnog prava, te da stoga nisu počinjene povrede odredaba kaznenog postupka iz članka 367. stavka 1. točaka 2. i 11. i stavka 2. ZKP/97, odnosno da bi se pobijana prvostupanjska presuda temeljila na nezakonitim dokazima. U obrazloženju presude Vrhovni sud u odnosu na te žalbene navode podnositelja posebno ističe:

»(...) Suprotno istaknutim žalbenim razlozima, Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao drugostupanjski sud, smatra da svi izdani nalozi za primjenu mjera iz čl. 180. ZKP, počevši od prvog, kako kažu žalitelji izvornog naloga Kir-2317/07 od 04. svibnja 2007., pa nadalje, sadrže u osnovi dostatna obrazloženja kako u pogledu osnove sumnje za počinjenje djela iz kataloga djela iz čl. 181. ZKP, tako i u pogledu razloga za primjenu mjera jer se izvidi ne bi mogli provesti na drugi način ili bi to bilo skopčano s nerazmjernim poteškoćama, bilo da su ti razlozi posredno obrazloženi i naznačeni, pozivom na sadržaj zahtjeva tužitelja za njihovo izdavanje bilo da su neposredno reproducirani i ponovljeni u samom obrazloženju naloga. (...)

Isto tako, a suprotno navodima žalitelja, nalog Kir-us-24/07 od 01. lipnja 2007., kojim su određene mjere nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora prema Ž. B., G. T. i K. K., sa određenih brojeva mobitela, te mjera tajnog praćenja i tehničkog snimanja osoba i predmeta, prema Ž. B., G. T., K. K., A. J. i D. Š., sadrži potpuno i valjano obrazloženje kako u pogledu osnova sumnje na izvršenje kaznenog djela iz čl. 173. st. 3. KZ, tako i u pogledu okolnosti koje ukazuju da se izvidi kaznenih djela ne bi mogli provesti na drugi način ili bi bili skopčani s nerazmjernim teškoćama s obzirom na modalitete izvršenja tih djela. Pri tome se obrazloženje poziva na analizu rezultata dotadašnjih mjera, te utvrđuje kako su razgovori vođeni na okolnost prodaje kokaina, da postoje osnove sumnje da A. J. ima tri skrovišta (tri banke, tri baze podataka) u kojima se nalazi kokain, da nije zadovoljan povremenim nekontroliranim izlaskom kokaina iz tih skrovišta, da proizlazi kako A.J. i D. Š. ulažu poveća financijska sredstva u legalne poslove oko otvaranja više ugostiteljskih lokala, da posjeduju nekoliko konja galopera, na koje troše poveća financijska sredstva, a s druge strane A. J. po podacima Zavoda za mirovinsko osiguranje nema niti dan radnog staža, a posjeduje dva stana u Z. i veće zemljište u B., sa štalama i gospodarskim objektima u izgradnji. Iz svega navedenog, nesumnjivo proizlazi da sporni nalozi za primjenu mjera iz čl. 180. ZKP, sadrže dostatna i valjana obrazloženja, te su dokazi za koje se na temelju takvih mjera saznalo, zakoniti i suprotno navodima u žalbama optuženika, mogu se upotrijebiti u kaznenom postupku.

Iako je točno da su nalozi i nakon zahtjeva za njihovu primjenu od strane Uskoka, temeljeni na odredbama ZKP, a ne na odredbama Zakona o Uskoku, to ih ne čini samo zbog toga nezakonitim. Naime, kako je već tijekom postupka istaknuto u rješenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 14. svibnja 2008., br. I Kž-427/08-3 (list 1561 spisa), nalog br. Kir-us– 24/07 od 01. lipnja 2007., izdan po zahtjevu Uskoka, nije nezakonit iako su izvidi određeni pozivom na odredbe ZKP (čl. 180. ZKP), budući da se odredba čl. 42. st. 1. Zakona o Uskoku nadovezuje na odredbu čl. 41. toga Zakona, u kojoj je propisano da se osim mjera iz čl. 180. ZKP, za pojedina kaznena djela mogu odrediti i druge mjere (mjere pružanja simuliranih poslovnih usluga ili sklapanja simuliranih pravnih poslova). Isto tako, činjenica da dnevna izvješća i dokumentacija tehničkog zapisa koju su sastavljale redarstvene vlasti u izvršavanju naloženih mjera, nisu baš svakodnevno dostavljana istražnom sucu, ne čini izdani nalog samo zbog toga nezakonitim, jer je to učinjeno nakon što su mjere provedene, čime je u svemu postupljeno sukladno odredbi čl. 182. a st. 2. ZKP i odredbi čl. 42. st. 2. Zakona o Uskoku.«

7.1.2 U odnosu na podnositeljeve tvrdnje u pogledu nezakonitosti naloga za provođenje posebnih izvida istražnog suca Županijskog suda u Zagrebu, Ustavni sud ocjenjuje da postupanje istražnog suca koji je nalog donio sukladno mjerodavnim odredbama ZKP/97 i ZUSKOK-a, tvrdnjama podnositelja nije dovedeno u sumnju. Stoga nije osnovana podnositeljeva tvrdnja da je osporena prvostupanjska presuda utemeljena na dokazu pribavljenom na nezakonit način (članak 9. stavak 2. ZKP/97), kao ni njegova daljnja tvrdnja da su (i) svi daljnji dokazi koji su »izvedeni« iz naloga istražnog suca nezakoniti i da ih je prvostupanjski sud trebao izdvojiti iz spisa.

7.1.3 U ustavnoj tužbi podnositelj je ponovno prigovorio zakonitosti izdavanja naloga o primjeni posebnih izvidnih mjera iz članka 180. stavka 1. točaka 3., 4. i 5. ZKP/07, pozivajući se na odluku Ustavnog suda broj: U-III-857/2008 od 1. listopada 2008., objavljena u »Narodnim novinama« broj 123/08.

Sporni su nalozi, prema mjerodavnim odredbama ZKP/97, morali u konkretnom slučaju sadržavati (a) valjanu ocjenu »osnova sumnje da je (podnositelj) sam počinio ili zajedno s drugim osobama sudjelovao« u nekom od kataloških kaznenih djela iz članka 181. ZKP/97, te (b) ocjenu da se izvidi kaznenih djela »ne bi mogli provesti na drugi način ili bi bili skopčani s nerazmjernim teškoćama«.

Ustavni sud je razmotrio navedeni dio obrazloženja presude Vrhovnog suda te utvrdio da je Vrhovni sud pravilno primijenio navedene odredbe ZKP/97, te zaključio da, ukoliko su nalozi za poduzimanje posebnih izvida kaznenih djela bez obrazloženja, oni se mogu, u određenim uvjetima, obrazložiti u obrazloženju prvostupanjske presude ili kod donošenja rješenja kada stranka predloži utvrđenje dokaza nezakonitim.

7.1.4 U žalbi protiv prvostupanjske presude podnositelj je u odnosu na povredu kaznenog postupka isticao navode koje je ponovio i u ustavnoj tužbi, a oni se odnose na nezakonitost posebnih izvida kaznenih djela privremenim ograničavanjem ustavnih prava i sloboda podnositelja i drugih suoptuženika u provedenom kaznenom postupku. Na te navode detaljno se osvrnuo Vrhovni sud (vidi točku 7.1.1. obrazloženja odluke). Ustavni sud prihvaća obrazloženje Vrhovnog suda.

Budući da u ustavnoj tužbi podnositelj nije iznio nove ili drugačije razloge u odnosu na korištenje nezakonitih dokaza u kaznenom postupku, a koji već nisu bili predmetom razmatranja tijekom prethodnog kaznenog postupka, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti koje bi ukazivale na povredu ustavnog prava iz članka 29. stavka 4. Ustava.

D) Pravo na obrazloženu sudsku odluku

8. U odnosu na povredu prava na obrazloženu sudsku odluku podnositelj navodi:

»Pravni standard obrazloženja odluka sudova (obrazloženi naloga) kojima se ograničavaju ustavna prava građana jasno je izražen u odluci Ustavnog suda RH broj U-III-857/2008. od 1. listopada 2008. godine (NN 123/08) u kojoj se navodi da naloga mora sadržavati:

– valjanu ocjenu osnova sumnje da je određena osoba sama ili zajedno sa drugim osobama sudjelovala u nekom od kataloških kaznenih djela iz čl. 181. ZKP-a

– ocjenu da se izvidi kaznenih djela ne bi mogli provesti na drugi način ili bi bili skopčani s nerazmjernim teškoćama

(...)

Svi ovi nalozi izdani su temeljem odredbi Zakona o kaznenom postupku i ne odgovaraju pravnom standardu iznesenom u citiranoj odluci Ustavnog suda RH jer ne sadrže obrazloženje iz kojih je to činjenica i dokaza sud utvrdio postojanje osnova sumnje na počinjenje nekog od kataloških djela iz čl. 181. ZKP-a, nit sadrže valjano obrazloženje ocjene da se izvidi kaznenih djela ne bi mogli provesti na drugi način ili bi bili skopčani sa nerazumnim teškoćama.«

8.1 Pravo stranke na obrazloženu sudsku odluku neizostavan je aspekt prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije. Obveza suda na obrazlaganje odluke i pažljivog ispitivanja navoda stranke ima osobitu važnost i to ne samo kad je u pitanju korištenje prava na djelotvoran pravni lijek (članak 18. Ustava, članak 2. stavak 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju), već i iz razloga što predstavlja povredu časti i dostojanstva subjekata o čijim se pravima i obvezama odlučuje.

8.2 Razmatrajući osporene presude i navode ustavne tužbe, te spis Županijskog suda u Zagrebu, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti koje bi ukazivale na povredu ustavnog prava na obrazloženu sudsku odluku.

U konkretnom slučaju krivnja podnositelja utvrđena je u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred Županijskim sudom u Zagrebu. Podnositelju je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati u njemu uz izabranu braniteljicu, izjašnjavati se i predlagati dokaze u odnosu na odlučujuće činjenice, te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje, uključujući i ispitivanje svjedoka optužbe. Iz presude prvostupanjskog suda razvidno je koje dokaze je taj sud proveo i na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze te činjenice o kojima ovisi opstojnost kaznenog djela koje se podnositelju stavljalo na teret optužnicom, prvostupanjski sud je za svoja utvrđenja i stajališta dao valjane pravne razloge.

9. Članci 14. stavak 2. i 36. Ustava kao i članak 2. Protokola 7. i članak 8. Konvencije nisu mjerodavni u konkretnom slučaju.

10. Članci 3. i 5. Ustava ne sadrže ustavna prava koja su predmet ocjene u ustavnosudskom postupku.

11. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

12. Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2781/2010

Zagreb, 9. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 30/2014-535