## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-736/2005 od 8. srpnja 2013.

### NN 96/2013 (24.7.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-736/2005 od 8. srpnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2164

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula C. b. d.d. koju zastupa U. P., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 8. srpnja 2013. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: I Pž-6234/04-2 od 21. prosinca 2004.

III. Predmet se vraća Visokom trgovačkom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Postupak pred Ustavnim sudom pokrenut je ustavnom tužbom koju je podnijela C. b. d.d. iz Z., koju zastupa U. P., odvjetnik iz Z. (u daljnjem tekstu: C. b. ili podnositeljica).

Ustavna tužba odnosi se na parnični postupak koji je pokrenula privatnopravna osoba tužbom protiv C. b. i D. a. z. o. š. u. i s. b. pred nadležnim trgovačkim sudovima radi utvrđenja svoga prava vlasništva na 1.517 dionica i upisa tih dionica u dioničku knjigu C. b.

Konkretno, u prvostupanjskom postupku pred Trgovačkim sudom u Zagrebu doneseni su presuda i rješenje broj: L-P-4450/2003 od 3. lipnja 2004.

U točki I. izreke presude odbijen je kao neosnovan tužbeni zahtjev tužiteljice A. K. iz M. protiv drugotuženice C. b. te prvotuženice D. a. z. o. š. u. i s. b. iz Z. Točkom II. izreke presude naloženo je tužiteljici da C. b. kao drugotuženici naknadi prouzročeni parnični trošak u iznosu od 1.690,00 kuna (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda u korist C. b. od 3. lipnja 2004.).

U drugostupanjskom postupku Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: VTS) donio je presudu broj: Pž-6234/04-2 od 21. prosinca 2004. kojom je usvojio žalbu tužiteljice te je preinačio prvostupanjsku presudu u korist C. b. od 3. lipnja 2004. na način da je usvojio tužbeni zahtjev tužiteljice (u daljnjem tekstu: osporena presuda VTS-a od 21. prosinca 2004.).

2. C. b. ustavnom tužbom osporava presudu VTS-a od 21. prosinca 2004. jer smatra da su joj tom presudom povrijeđena sljedeća prava i jamstva sadržana u Ustavu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.): jamstvo jednakosti svih pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava), pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava) i jamstvo prava vlasništva (članak 48. stavak 1. Ustava).

2.1. Ustavnu tužbu protiv iste presude VTS-a od 15. veljače 2005. podnijela je i D. a. z. o. š. u. i s. b. Ustavni sud je rješenjem broj: U-III-738/2005 od 18. prosinca 2012. odbacio njezinu ustavnu tužbu jer ta državna agencija u konkretnoj pravnoj situaciji nije mogla biti nositelj zaštite ustavnih prava.

3. Na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je parnični spis Trgovačkog suda broj: L-P– 4450/2003.

II. PARNIČNI POSTUPAK PRED TRGOVAČKIM SUDOVIMA

4. A. K. iz M. pokrenula je 17. listopada 2003. parnični postupak pred Trgovačkim sudom u Zagrebu tužbom protiv drugotuženice C. b. te prvotuženice D. a. z. o. š. u. i s. b. iz Z. Trgovački sud u Zagrebu odbio je tužbeni zahtjev tužiteljice prvostupanjskom presudom u korist C. b. od 3. lipnja 2004. Tužbeni zahtjev koji je odbijen tom presudom glasio je:

»'1. Utvrđuje se da je A. K. iz M., K. Z. 18, dioničar drugotuženika C. b. d.d. Z., odnosno da je imatelj vlasničkih prava na 1.517 dionica nominalnog iznosa od 200,00 kn, što ukupno iznosi 303.400,00 kn te mu, osim vlasničkih prava iz dionica, pripadaju i sva prava stečena ulaganjem kapitala u C. b. d.d. od njezinog osnivanja do danas.

2. Slijedom prednjega, nalaže se prvotuženiku D. a. z. o. š. u. i s. b. u Z., J. 1, u roku od 8 dana od pravomoćnosti ove presude, da pravovaljanom izjavom ili drugim zakonitim aktom, prenese na tužiteljicu dionice u količini i nominalnim iznosima iz točke 1. ove presude, jer će u protivnom ova presuda zamijeniti takvu izjavu ili odgovarajući akt.

3. Drugotužena C. b. d.d. Z. dužna je u roku od 8 dana od dana donošenja ove presude upisati tužiteljicu u svoj registar dionica, kao dioničara s navedenom vrstom i nominalnom vrijednošću dionica, a prvotužena D. a. z. o. š. u. i s. b. u Z., J. 1, u roku od 8 dana od pravomoćnosti ove presude pravovaljanom izjavom ili drugim aktom dužna prenijeti na tužiteljicu dionice u količini i nominalnom iznosu iz točke 1. ove presude, jer će u protivnom ova presuda zamijeniti takvu izjavu ili odgovarajući akt.

4. Tuženici su dužni solidarno snositi sve troškove ovog postupka, a naročito platiti tužiteljici trošak ove parnice, u roku od 8 dana od dana pravomoćnosti presude.'«

4.1. Trgovački sud u Zagrebu obrazložio je odbijanje tužbenog zahtjeva tužiteljice sljedećim razlozima:

»Sud je utvrdio neprijepornim činjenične navode iz tužbe kako je tužiteljica bila dioničar drugotuženika s brojem od 1.517 osnivačkih i upravljačkih dionica, nominalne vrijednosti od 200,00 kn po svakog dionici, što je ukupno iznosilo 303.400,00 kn, sa kojim iznosom je tužiteljica, kao dioničar, i sudjelovala u tadašnjem temeljnom kapitalu drugotuženika. Drugotuženik je, dakle, banka, koja je pravno-organizacijski ustrojena kao dioničko društvo. Polazeći od osnovne definicije dioničkog društva iz čl. 159. st. 1. ZTD-a, gdje stoji kako je to trgovačko društvo u kojemu svi članovi (dioničari) sudjeluju svojim ulozima u temeljnom kapitalu podijeljenom na dionice, dolazi se i do odgovora na tužiteljičino pitanje da li je mogla biti razvlaštena u vlasništvu istih dionica, a temeljem ustavnih odredbi na koje se poziva, odredbi kojima se jamči pravo vlasništva i prava stečena ulaganjem kapitala, koja se, po njemu, ne mogu umanjivati zakonom. U čl. 274. st. 1. ZTD-a propisano je da, ako zakonom nije drugačije određeno, dioničari u poslovima društva svoja prava ostvaruju na glavnoj skupštini, koja odlučuje o pitanjima iz svoje nadležnosti, kako su ona utvrđena u čl. 275. ZTD-a. To su bila ta tužiteljičina upravljačka prava koja su joj pripadala temeljem dionica drugotuženika, kao dioničkog društva. Kroz takvo pravo odlučivanja na glavnoj skupštini tužiteljica je imala pravo odlučivati o izboru i razrješenju članova drugih organa, o godišnjim financijskim izvješćima, uporabi dobiti, davanju razrješnice članovima organa, temeljnom kapitalu, statutu i drugim najvažnijim pitanjima kojima se određuje politika dioničkog društva. Iz ovakve formulacije koja predstavlja ovlasti najvišeg organa dioničkog društva, proizlazi kako je glavna skupština po zakonu jedini organ u čijem radu mogu sudjelovati svi dioničari i na istoj odlučivati, srazmjerno svom udjelu u temeljnom kapitalu, te, na koncu, tamo izražavati volju dioničara, čime se u stvari stvara prava volja društva. U crpljenju tih ovlasti dioničari konzumiraju sva svoja upravljačka prava po osnovi uplaćenih dionica i jasno je da snose odgovornost srazmjerno omjeru u odlučivanju, odnosno, sukladno udjelu u temeljnom kapitalu dioničkog društva. Toliko o upravljačkim pravima dioničara, pa tako i upravljačkim pravima tužiteljice.

Osnov odgovornosti dioničara propisan je pak u čl. 10. st. 2. ZTD-a, gdje stoji da dioničari, kao članovi dioničkog društva, ne odgovaraju za obveze društva, izuzev kada je to određeno tim zakonom. Time je ustvari proklamirano jedno od temeljnih načela ustroja trgovačkih društava, a to je neodgovornost članova društva kapitala za njegove obveze, što je u ovom slučaju riječ, jer je i dioničko društvo društvo kapitala. Ustvari, dioničari odgovaraju samo do visine svog udjela u temeljnom kapitalu društva, i to samo onime što su unijeli u takav temeljni kapital. Međutim, kako snose poslovni rizik za neuspjeh poslovanja, praktički se taj rizik svodi na gubitak onoga što su u društvo uložili. Tu se ustvari manifestira jedini rizik dioničara, čega moraju biti svjesni prilikom osnivanja dioničkog društva, tj. da lošim poslovanjem društva oni, kao njegovi osnivači, gube sredstva koja su uložili u to društvo, odnosno, time snose posljedicu gubitka, ukoliko društvo posluje s gubicima, za razliku od situacije kada dioničari, sukladno odluci glavne skupštine, mogu dijeliti dobit, ako društvo posluje s dobitkom. Dakle, gubitak tužiteljičinih dionica u konkretnom slučaju je predstavljao posljedicu poslovanja njenog dioničkog društva, u čijem je temeljnom kapitalu ona sudjelovala sa određenim udjelom, pa stoga gubitak njenih dionica predstavlja i njezin osobni doprinos u odgovornosti za takvu situaciju, jer jedino time član društva i može odgovarati za obveze društva.

S obzirom da se tužiteljica poziva na veća prava dioničara u stečajnom postupku, bitno je osvrnuti se i na analogiju stečaja, a koja je riješena odredbom čl. 195. Stečajnog zakona (NN RH br. 44/96, 29/99, 129/99 i 123/03). Tom je odredbom propisano da ako se pri završnoj diobi mogu u punoj visini namiriti tražbine svih stečajnih vjerovnika, stečajni upravitelj će preostali višak predati dužniku pojedincu, a ukoliko je dužnik pravna osoba, kao što je ovdje slučaj, upravitelj će tada svakoj osobi koja ima udjela u temeljnom kapitalu dužnika, dati onaj dio viška na koji bi imala pravo u slučaju likvidacije izvan stečajnog postupka. Dakle, proizlazi kako se i u slučaju stečaja članovi društva po osnovi udjela u temeljenom kapitalu namiruju tek ukoliko za to ostane sredstava kada se redoslijedom utvrđenih tražbina namire svi vjerovnici stečajne mase.

U konkretnom slučaju sud je utvrdio neprijepornim, što proizlazi iz nalaza nezavisne revizorske kuće, da su gubici drugotuženika utvrđeni na dan 31.12.1998. godine veći za iznos 216,1 milijun kuna od temeljenog kapitala društva. Iz toga jasno proizlazi kako za sanaciju banke nije bio dostatan njezin temeljni kapital, a sanacija je i provedena na način da je zatečenim temeljnim kapitalom najprije umanjen gubitak, čime je temeljni kapital kao postojeća kategorija sveden na nulu, a toliko su vrijedile i dionice tužiteljice kada su odlukom Vlade one povučene i poništene. Na taj način je potrošen cjelokupni tadašnji temeljni kapital, koji je u to vrijeme iznosio 264, 8 milijuna kuna, a njime je nestalo i pravo tužiteljice, srazmjerno udjelu njegovih dionica u temeljnom kapitalu.

Tužiteljica osporava i zakonitost provedenog postupka u odnosu na pravnu karakteristiku akata kojima su ukinuta njegova upravljačka prava i oduzeto vlasništvo nad dionicama. Pri tome ovaj sud ima u vidu i činjenicu kako je Ustavni sud RH rješenjem od 30.01.2003. godine obustavio postupak u povodu prijedloga za pokretanje postupka ocjene suglasnosti Odluke Vlade sa Ustavom i zakonom. Pri tome tužiteljica smatra kako je odluka donijeta temeljem ustavnih ovlasti Vlade ustvari odluka po kojoj je on izgubio svoja upravljačka prava, a kako protiv odluke Vlade nije propisan put pravna zaštite, smatra kako svoja dioničarska prava može štititi jedino u ovom parničnom postupku. Međutim, bitno je utvrditi kako je HNB, temeljem ovlasti iz čl. 82. i 83. Zakona o bankama, nekoliko mjeseci prije donošenja sporne Vladine odluke u banci tj. drugotuženiku imenovala privremenog upravitelja, i to odlukom Savjeta HNB Obr. 474/99 od 22.09.1999. godine, i slijedećom odlukom još i produženo razdoblje imenovanja od 25.08. do 25.09.1999. godine. I pored činjenice da je točkom VIII Odluke Vlade propisano da danom objave te odluke prestaju sve funkcije organa banke kao dioničkog društva, kao i prava dioničara koja su im pripadala po osnovi dotadašnjih dionica, proizlazi da su dioničari ta prava izgubili znatno ranije, i to primjenom odredbi čl. 84. st. 2. Zakona o bankama, gdje stoji da danom dostave banci odluke o imenovanju privremenog upravitelja prestaju ovlasti organa banke. Ovakva je zakonska odredba za dioničare drugotuženika jako bitna jer je danom dostave drugotuženiku odluke HNB o imenovanju privremenog upravitelja na istog su prešle sve ovlasti organa banke kao dioničkog društva, tj. ovlasti svih organa, uključujući upravu, nadzorni odbor i glavnu skupštinu. Premda je navedena odluka Savjeta HNB upravni akt, protiv te odluke nitko nije pokrenuo postupak upravnosudske zaštite, pa su tako i nastupile pravne posljedice tog akta tj. temeljem zakonskih ovlasti suspendirana su prava dioničara o odlučivanju na glavnoj skupštini, istina, mimo odredbi ZTD-a, ali su skladu s posebnim zakonom tj. Zakonom o bankama, na što upućuje i odredba čl. 274. st. 1. ZTD-a. Slične ovlasti u razvlaštenju dioničara postoje i u stečajnom postupku, kada stečajni upravitelj preuzima sva prava i obveze tijela dužnika pravne osobe po čl. 24. st. 1. Stečajnog zakona.

S obzirom na ovako utvrđeno činjenično stanje, sud smatra kako zahtjev tužiteljice nije osnovan, te je istu odbio sa zahtjevom na utvrđenje kako je i dalje dioničar drugotuženika sa istim brojem dionica, slijedom čega je prvotuženik dužan na nju prenijeti dionice u zahtijevanom iznosu, a drugotuženik je upisati ponovno u registar dionica.

Također nije osnovan ni prijedlog za određivanje privremene mjere, jer nije dokazana osnovanost glavnog zahtjeva tj. vlasništva nad dionicama, radi čijeg se osiguranja privremena mjera i zahtijeva.

Prigovor stvarne nenadležnosti ovog suda odbijen je kao neosnovan, iz razloga propisanih u čl. 34b. Zakona o parničnom postupku, koji i prvotuženika uključuje u ondje propisanu nadležnost.

(...)«

5. VTS je ocijenio žalbu tužiteljice osnovanom te je osporenom presudom od 21. prosinca 2004. preinačio prvostupanjsku presudu u korist C. b. od 3. lipnja 2004. na način da je usvojio tužbeni zahtjev tužiteljice. VTS je u izreci presudio:

»'1. Utvrđuje se da je A. K. iz M., K. Z. 18, dioničar drugotuženika C. b. d.d. Z., odnosno da je imatelj vlasničkih prava na 1.517 dionica nominalnog iznosa od 200,00 kn, što ukupno iznosi 303.400,00 kn te mu, osim vlasničkih prava iz dionica, pripadaju i sva prava stečena ulaganjem kapitala u C. b. d.d. od njezinog osnivanja do danas.

2. Slijedom prednjega, nalaže se prvotuženiku D. a. z. o. š. u. i s. b. u Z., J. 1, u roku od 8 dana od pravomoćnosti ove presude, da pravovaljanom izjavom ili drugim zakonitim aktom, prenese na tužiteljicu dionice u količini i nominalnim iznosima iz točke 1. ove presude, jer će u protivnom ova presuda zamijeniti takvu izjavu ili odgovarajući akt.

3. Drugotužena C. b. d.d. Z. dužna je u roku od 8 dana od dana donošenja ove presude upisati tužiteljicu u svoj registar dionica, kao dioničara s navedenom vrstom i nominalnom vrijednošću dionica, a prvotužena D. a. z. o. š. u. i s. b. u Z., J. 1, u roku od 8 dana od pravomoćnosti ove presude pravovaljanom izjavom ili drugim aktom dužna prenijeti na tužiteljicu dionice u količini i nominalnom iznosu iz točke 1. ove presude, jer će u protivnom ova presuda zamijeniti takvu izjavu ili odgovarajući akt.

4. Tuženici su dužni solidarno snositi sve troškove ovog postupka, a naročito platiti tužiteljici trošak ove parnice, u roku od 8 dana od dana pravomoćnosti presude.'

Tuženi su dužni solidarno nadoknaditi tužitelju trošak u iznosu od 5.557,00 kn (pettisućapetstopedesetsedam kuna).«

5.1. VTS je osporenu presudu od 21. prosinca 2004. obrazložio sljedećim razlozima:

»(...)

Ispitujući navedenu presudu temeljem čl. 365. st. 2. Zakona o parničnom postupku (Narodne novine broj 53/91 i 91/92, dalje ZPP) u granicama žalbenih razloga i pazeći po službenoj dužnosti na bitne povrede odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. ZPP kao i na pravilnu primjenu materijalnog prava ovaj sud nalazi da je prvostupanjski sud doduše pravilno utvrdio činjenično stanje ali je pogrešno primijenio materijalno pravo.

Nesporno je da je žaliteljica prije donošenje Odluke Vlade RH o sanaciji i restrukturiranju C. b. d.d. Z. (koja je objavljena u Narodnim novinama br. 98/99, u daljem tekstu Odluka) bila dioničar C. b. d.d. onako kako je to navedeno u izreci ove odluke. Također je nesporno da su navedenom Odlukom povučene i poništene sve dotadašnje dionice C. b. d.d., dakle i dionice žaliteljice, te da će banka izdati nove dionice koje će se u cijelosti prenijeti u vlasništvo prvotuženika.

U ovom je postupku sporno je li tužiteljica i dalje dioničar drugotuženika, a ne pitanje imaju li prijašnji dioničari drugotuženika, pa time i žaliteljica, pravo na upis novih zamjenskih dionica koje je izdao drugotuženik. Žaliteljica tuži na utvrđenje da je dioničarka tuženika. Od ocjene karaktera cit. Odluke, kojom su oduzeta dioničarima dionice ovisi i osnovanost tužbenog zahtjeva.

Iz stanja u spisu proizlazi da je Vlada RH donijela Odluku kojom su od tužiteljice i drugih dioničara povučene i poništene sve njezine (njihove) dionice danom objave u Narodnim novinama bez ikakve naknade. Nesporno je da se Ustavni sud (Rješenje br. U-ll-899/1999 i dalje od 30. siječnja 2003.) nije upuštao u ocjenu zakonitosti ove Odluke, jer da je Zakon o sanaciji i restrukturiranju banaka (Narodne novine broj 44/94 i 161/98) prestao važiti, a na temelju Zakona o prestanku važenja Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka (Narodne novine broj 52/00). Također, prema navodima odluke Ustavnog suda prestale su važiti i sve odluke o sanaciji i restrukturiranju banaka donesene za vrijeme njegovog važenja, pa tako i cit. Odluka. Valja naglasiti da se temeljem čl. 48. st. 1. Ustava Republike Hrvatske jamči pravo vlasništva, što se temeljem čl. 49. st. 4. Ustava prava stečena ulaganjem kapitala ne mogu umanjiti zakonom ili drugim pravnim aktom, odnosno što je člankom 50. st. 1. Ustava moguće ograničiti ili oduzeti pravo vlasništva samo uz naknadu tržišne vrijednosti.

Sporno je, može li sud u ovom postupku uopće uzimati u obzir navedenu i dvojbenu Odluku pri odlučivanju o osnovanosti tužbenog zahtjeva. Prema mišljenju ovoga suda cit. Odluka je u suprotnosti s čl. 49. st. 4. Ustava RH bez obzira na to temelji li se na odredbama bivšeg Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka, jer su i odredbe ovoga Zakona također protivne cit odredbi Ustava RH. Naime, svako ograničenje ili oduzimanje prava sadržanih u dionici bilo bi protivno ovoj odredbi Ustava, jer bi značilo umanjenje i oduzimanje članskih prava stečenih ulaganjem kapitala u dioničko društvo. Stoga ovaj sud smatra da ima pravo primijeniti institut ekscepcije ilegalnosti.

Naime, na temelju čl. 37. st. 2, Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (Narodne novine broj 49/02) ako sud u postupku utvrdi da drugi propis koji bi se trebao primijeniti, odnosno njegova odredba nisu u suglasnosti s Ustavom i zakonom, na konkretan slučaj će se neposredno primijeniti zakon, a Ustavnom sudu će se podnijeti zahtjev za ocjenu suglasnosti spornog propisa, odnosno njegove odredbe s Ustavom i zakonom. Pitanje je, međutim, je li navedena Odluka propis ili neki drugi akt, a ako nije propis može li sud izuzeti i takav akt od primjene. Argumentum a contrario ovoga članka Zakona, ako sud u slučaju nesuglasnosti propisa sa zakonom ima pravo ne primijeniti takav propis, onda znači da pogotovo ima pravo ne primijeniti odredbe akta kojim se odlučuje o pojedinačnim pravima. Kako navedena odluka ne predstavlja niti zakon, niti propis (jer je riječ o pojedinačnom odlučivanju o pravima), a kako je ona u suprotnosti s Ustavom RH, to žalbeni sud smatra da ne može primijeniti odredbe navedene Odluke, te da može neposredno primijeniti odredbe Ustava RH koji jamči pravo vlasništva i prava stečena ulaganjem kapitala (čl. 48. st. 1. i čl. 49. st. 4. Ustava Republike Hrvatske).

Štoviše, smatrajući da je Odluka Vlade RH akt kojom se odlučuje, kao i u svim odlukama Narodne banke RH. o pojedinačnom pravima, a ne o zakonskom propisu, a kako temeljem čl. 5. Zakona o sudovima (Narodne novine broj 3/94, 100/96, 131/97, 129/00, 67/2001 i dalje) sudovi sude na temelju Ustava i zakona, te primjenjuju i druge propise koji su donijeti sukladno Ustavu, međunarodnom ugovoru ili zakonu RH, ovaj sud također zaključuje ne samo da ne mora primijeniti u odlučivanju navedenu Odluku, već da ne mora ni postupiti u skladu s čl. 37. st. 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske tj. da nije dužan podnijeti zahtjev za ocjenu suglasnosti spornog propisa odnosno njegove odredbe s Ustavom i zakonom, Ustavnom sudu RH.

Iz gornjeg slijedi da je pobijana Odluka suprotna Ustavu pa se u konkretnom slučaju tužbeni zahtjev kojim se utvrđuje da je žaliteljica imatelj vlasničkih prava na 1.517 dionica ukazuje osnovanim (jer je navedena odluka pravno inegzistentna), te joj iz toga pripadaju i sva druga prava koja proizlaze iz njezinih dionica. Stoga je temeljem čl. 373. st. 1. ZPP preinačena odluka prvostupanjskog suda. (...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

6. C. b. smatra da su joj osporenom presudom VTS-a od 21. prosinca 2004. povrijeđena ustavna prava i jamstva navedena u točki 2. obrazloženja ove odluke.

6.1. U ustavnoj tužbi prvo obrazlaže postupanje VTS-a kojim je, prema njezinu mišljenju, taj sud povrijedio članak 14. stavak 2. i članak 29. stavak 1. Ustava:

»(...)

3.4. Odlučujući o žalbi tužiteljice Visoki trgovački sud RH se ograničio na raspravljanje o pitanjima:

– da li je tužiteljica i dalje dioničar drugotuženika,

– ima li tužiteljica zakonsko pravo na upis novih zamjenskih dionica koje je izdao drugotuženik,

– ocjene ustavnosti Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka (Narodne novine br. 44/94) i kakav je karakter Odluke Vlade RH o sanaciji i restrukturiranju C. b. d.d. Z. oznake klasa 450-02/7, Ur. Broj 5030116-99-3, a koja je objavljena u Narodnim novinama broj 98 od 27. 09. 1999. god i Odluke Vlade RH o izmjenama i dopunama Odluke Vlade RH o sanaciji i restrukturiranju C. b. d.d. Z. (NN 53/00) (dalje u tekstu zajedno: 'Odluka Vlade') kojom su od tužiteljice i drugih dioničara povučene i poništene sve njezine (njihove) dionice danom objave u Narodnim novinama bez ikakve naknade,

– kakav ima značaj odluka Ustavnog suda RH broj U-II-899/1999 i dr. od 30.01.2003.,

– da li sud može pri odlučivanju o osnovanosti tužbenog zahtjeva uzeti u obzir po stajalištu drugostupanjskog suda, dvojbenu Odluku Vlade i sukladno tome vršiti ocjenu te (po sudu sporne) Odluke Vlade,

– da li je navedena Odluka Vlade propis ili neki drugi akt, a ako nije propis može li sud izuzeti i takav akt od primjene, i

– da li je ograničenje ili oduzimanje prava sadržanih u dionici protivno Ustavu.

3.5. Sud je najprije proglasio da Zakon o sanaciji i restrukturiranju banaka temeljem kojeg je provedena sanacija Banke i koji je u međuvremenu prestao važiti, nije u skladu s Ustavom i da ga zbog toga ne želi primijeniti. Takvo zaključivanje sud izvodi iz činjenice da je doista, svojevremeno, pred Ustavnim sudom vođen postupak radi ocjene ustavnosti tog Zakona. Međutim, taj postupak je obustavljen jer je u međuvremenu sam Zakon o sanaciji i restrukturiranju banaka prestao važiti. Sud prisvaja sebi pravo Ustavnog suda i donosi odluku o neustavnosti određenog zakonskog propisa. On za to nije ovlašten. Sud je bio dužan citirani Zakonski propis na temelju kojeg je i donesena Odluka Vlade primijeniti.

Sud je učinio još jedan korak izvan svoje nadležnosti. Nakon što je neovlašteno proglasio neustavnim tada važeći zakonski propis podvrgao je potpuno neovlašteno ocjeni ustavnosti i Odluku Vlade. Eliminiravši prethodno zakonsku osnovu te Odluke Vlade sud je zaključio da je Odluka Vlade suprotna Ustavu pa je i nju odbio primijeniti.

U tako konstruiranoj pravnoj situaciji sud je zaključio da navedena Odluka Vlade ne predstavlja niti zakon niti propis, a kako je po njegovom mišljenju, u suprotnosti sa Ustavom to VTS smatra da ne može primijeniti odredbe navedene Odluke Vlade i da na konkretan slučaj može neposredno primijeniti odredbe Ustava koje jamče pravo vlasništva i prava stečena ulaganjem kapitala. Smatrajući da je Odluka Vlade kao i odluke Hrvatske narodne banke (dalje u tekstu: 'HNB') akt kojim se odlučuje o pojedinačnim pravima, a ne zakonski propis VTS zaključuje ne samo da ne mora prilikom odlučivanja primijeniti navedenu Odluku Vlade, već da ni ne mora postupati u skladu sa člankom 37. stavak 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske tj. da nije dužan podnijeti Ustavnom sudu zahtjev za ocjenu suglasnosti spornog propisa odnosno njegove odredbe sa Ustavom.

(...)«

Obrazlažući podrobnije prethodne navode, podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi:

»(...)

4.2. VTS je donoseći drugostupanjsku presudu Pž-6234/04-2 postupio suprotno odredbama Zakona o trgovačkim društvima, odredbama bivšeg Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka i suprotno Odluci Vlade, te suprotno Zakonu o parničnom postupku jer je donio presudu koja se ne može izvršiti, odnosno pogrešno je primijenio ili uopće nije primijenio odredbe iz članka 3. stavak 3., članka 7. stavak 2., članka 12. stavak 1., članka 301. stavak 1., članka 365. stavak 2. i članka 382. stavak 2. Zakona o parničnom postupku. Sud je povrijedio i odgovarajuće odredbe iz Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima.

4.3. Podredno, kada se je već upustio u ocjenu ustavnosti Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka i Odluke Vlade, VTS je postupio suprotno odredbi iz članka 37. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (pročišćeni tekst – NN 49/02). i na taj način postupio suprotno odredbi iz članak 14. stavak 2. Ustava – jednakost svih pred Zakonom i članka 29. stavak 1. Ustava – neovisno i nepristrano suđenje.

4.4. Postupivši suprotno odredbama zakonskih propisa, a kako je navedeno gore u točkama 4.2. do 4.3., VTS je također povrijedio ustavna prava podnositelja ove tužbe iz članka 14. stavak 2. Ustava – jednakost svih pred Zakonom i članka 29. stavak 1. Ustava – neovisno i nepristrano suđenje.

(...)

Donošenjem osporene nezakonite presude VTS je očito samovoljno i arbitrarno presudio u korist tužiteljice, a na štetu tuženih i to bez stvarnih argumenata i bez razboritog pravnog obrazloženja te je na taj način zanemario osnovnu ustavnopravnu odredbu o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda da su svi pred zakonom jednaki.

Donoseći osporavanu presudu VTS je pošao od krive premise da je Zakon o sanaciji i restrukturiranju banaka koji je prestao važiti temeljem Zakona o prestanku važenja Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka protuustavan pa ga nije primijenio. Iz toga je nadalje izveo zaključak da je i Odluka Vlade o sanaciji protuustavna. Za ovakvu ocjenu VTS nije nadležan. Samo je Ustavni sud ovlašten ispitivati usklađenost pojedinog propisa s Ustavom! Niti iz Ustava, niti iz bilo kojeg drugog propisa ne može se derivirati ovlaštenje Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske da proglašava propise protuustavnim!

Stanje je u odnosu na navedeni Zakon o sanaciji i restrukturiranju banaka i Odluku Vlade upravo suprotno. Zakon o sanaciji i restrukturiranju banaka nikad nije proglašen protuustavnim! On je jednostavno prestao važiti temeljem Zakona o prestanku važenja Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka prije nego je Ustavni sud ocijenio da li je protuustavan. Postupci za ocjenu ustavnosti spomenutog Zakona i Odluke Vlade su obustavljeni. Taj Zakon nije poništen, nego je prestao važiti određenog datuma. Sve pravne posljedice nastale za vrijeme važenja tog propisa su s punim učinkom! VTS jednostavno ne razlikuje pravne učinke prestanka važenja pojedinog propisa od poništenja propisa. U prvom slučaju (prestanak važenja propisa) nema retroaktivnog učinka, a u drugom slučaju (poništenje propisa) propis prestaje važiti retroaktivno. Donoseći osporavanu presudu VTS je mimo svojih ovlaštenja poništio navedeni propis i na taj način konstruirao za ovaj slučaj pravnu situaciju koja mu omogućava donošenje osporavane presude.

Stoga je VTS donoseći osporavanu presudu bio dužan primijeniti odredbe iz Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka koji je u vrijeme sanacije Banke bio na snazi i Odluku Vlade koja je u cijelosti konzumirana. Pravni režim Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka, odnosno Odluka Vlade o sanaciji Banke su na konkretan slučaj jedino primjenljivi!

VTS čak nije imao osnova postupiti u skladu bilo s člankom 37. stavak 1. ili člankom 37. stavak 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske jer su pretpostavke za vođenje ustavnosudskog postupka prestale postojati nakon prestanka važenja Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka!

(...)«

6.2. Podnositeljica nakon toga daje svoje viđenje činjeničnog stanja koje je bilo predmet parničnog postupka:

»3.7. Iz naprijed iznijetoga proizlazi da su stare dionice banke povučene i poništene i da od navedenog datuma (13.09.2000.) pa na ovamo postoje samo nove dionice koje su emitirane 13. rujna 2000. i kojih je jedini zakoniti vlasnik upravo DAB.

Suprotno takvom stvarnom stanju, u obrazloženju drugostupanjske presude Pž-6234/04-2 VTS-a polazi se od navodno nespornih utvrđenja da je tužiteljica dioničar Banke i imatelj vlasničkih prava na 1517 dionica Banke, pa da joj slijedom toga pripadaju vlasnička prava stečena ulaganjem kapitala iz tih dionica sve od osnivanja banke do danas.

Navedena utvrđenja nisu točna kada je u pitanju stvarno stanje u odnosu na dionice i na dioničara Banke. Takvo utvrđenje je netočno u odnosu i na samu tužiteljicu jer njoj ne bi nikako mogla pripasti prava s osnova njezinih ulaganja od osnivanja Banke do danas, nego valjda od datuma kada je postala dioničar Banke. Banka je osnovana 1989. godine, a tužiteljica je tek od 21. studenog 1991. godine postala dioničar Banke i to samo sa manjim brojem dionica tj. stekla je 37 dionica. Broj dionica Banke u vlasništvu tužiteljice je u periodu 25.11.1991. do 22.12.1997. varirao od broja 37 do 6, s time da je tek 31. prosinca 1997. godine stekla još 1000 dionica serije A i 511 dionica serije A1. Ukoliko se tome broju pribroji ostatak još 6 ranije stečenih dionica (per 22.12.1997.) dolazi se do ukupnog zbroja od 1517 tadašnjih dionica Banke. (Usput rečeno Banka je kreditirala tužiteljicu za kupnju dionica, a koji kredit tužiteljica do danas nije vratila neotplativši niti jednu ratu kredita, tako da s tog naslova njeno ukupno dugovanje prema Banci na dan 7.02.2005. iznosi 461.530,66 kn).

(...)«

U ustavnoj tužbi se nakon toga sažimaju »odlučne činjenice koje su krivo utvrđene drugostupanjskom presudom«:

»(...)

3.8. Slijedom iznijetoga podnositelj ove tužbe ukazuje na šest odlučnih činjenica koje su krivo utvrđene drugostupanjskom presudom:

1. Sud nije primijenio odgovarajuće odredbe Zakona o trgovačkim društvima (dalje u tekstu: 'ZTD'), a koje je bio dužan primijeniti jer se u ovom slučaju radi o zahtjevu dioničara (tužiteljice) za obeštećenje zbog lošeg poslovanja Banke čijih je dionica vlasnik. Vlasništvo dionica podrazumijeva i poduzetnički rizik do visine uloženog kapitala koji odgovara pojedinoj dionici. Tom riziku je nasuprot pravo dioničara da kroz sudjelovanje na Glavnoj skupštini utječe na rad dioničkog društva, odnosno pravo da od članova Uprave i Nadzornog odbora zahtjeva naknadu štete do koje dođe zbog njihovih propusta u upravljanju, odnosno nadzoru poslovanja društva. Tako postavljena relacija prvenstveno dovodi tužiteljicu da se može sa svojim zahtjevom obratiti samo prema tim osobama i u tom smislu tuženi u spomenutoj parnici nisu imali pasivnu legitimaciju. A Uprava i Nadzorni odbor su evidentno loše upravljali Bankom zbog čega je došlo do gubitaka u poslovanju. Iako je bila svjesna takvog stanja i gubitaka u Banci jer ih je na to upozoravala HNB, Uprava nije realno prikazivala dioničarima stanje u Banci i nije predlagala način podmirenja gubitaka (vidjeti članak 251. i dr. ZTD-a). Zbog toga su i pojedini dioničari C. b. d.d. tužili članove Nadzornog odbora i Uprave banke za naknadu štete jer nisu realno prikazivali stanje u Banci. Isto tako je postupila i Banka utuživši članove Uprave. U takvoj situaciji Vlada Republike Hrvatske i HNB su u izvršavanju svojih zakonskih obaveza odredile i sa datumom 13. rujan 2000. provele sanaciju Banke temeljem tada važećih propisa;

2. Tužiteljica je nesporno bila vlasnica 1517 (prijašnjih) dionica Banke koje su sve bile određene serije i nominalne vrijednosti. Međutim, u dispozitivu osporene presude se ne navode serijska oznaka pojedinih dionica niti starih – povučenih koje su bile u vlasništvu tužiteljice, niti novih koje bi trebalo prenijeti na tužiteljicu, pa je takva odluka suda neizvršiva. Nominalna vrijednost dionica (prijašnjih) je različita od sada postojećih dionica. Imajući u vidu da danas postoji samo jedna vrsta dionica, a koje se razlikuju od onih kojih je svojevremeno bila tužiteljica vlasnik, a koja se različitost, između ostaloga, sastoji u (i) različitoj nominali dionica, (ii) različitoj oznaci dionica, i (iii) činjenici da se iste sada vode (registrirane su) u depozitoriju Središnje depozitarne agencije u Zagrebu. Zaključujemo da se sukladno strogim pravilima o izdavanju, registriranju i prometu dionica pobijana presuda ne može izvršiti;

3. Sud je nezakonito prisvojio sebi ono što spada u isključivu nadležnost Ustavnog suda, a to je ocjena ustavnosti nekog propisa i donio je odluku o neustavnosti Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka, odnosno Odluke Vlade. On za to nije ovlašten! Sud je bio je dužan prilikom odlučivanja po žalbi primijeniti propise iz Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka i Odluke Vlade, temeljem kojih propisa je provedena sanacija.

4. Ne postoji pravna osnova temeljem koje bi upravo podnositeljica ove tužbe (Banka) bila ovlaštena i/ili mogla upisati tužiteljicu u svoj registar dionica. Naime, izreka presude Pž-6234/04-2 i to njezine točke 2. i 3. u izričitoj su međusobnoj suprotnosti – potpuno kontradiktorni (!), jer kad bi prijenos dionica na tužiteljicu i bio moguć (kao što nije) taj bi prijenos eventualno mogla učiniti samo prvotužena DAB, a nikako ne drugotužena Banka. Drugotužena je samo izdavatelj dionica, a nikako ne i dioničar, a niti se radi o vlastitim dionicama drugotužene Banke. Dakle, osporavana presuda ne samo što u cijelosti nije izvršiva nego nije izvršiva ni u pojedinim dijelovima tj. u točki 2. i točki 3. izreke;

5. Stare dionice više ne postoje, a nove su sve u vlasništvu DAB. Nitko nije stekao ranije dionice tužiteljice. Nitko se na teret tužiteljice nije obogatio da bi se sada moglo iz nečije imovine uzeti ono što se dosuđuje tužiteljici;

6. Pod pretpostavkom da bi prijenos dionica na tužiteljicu i bio moguć (a što nije!) tada u svakom slučaju njezina prava kao dioničara ne bi mogla biti derivirana od osnivanja Banke pa do danas nego od dana kada je postala dioničar i u odnosu na broj dionica kojih je bila vlasnika u određenom periodu.

3.9. Suprotno navedenom stajalištu drugostupanjskog suda, stajalište prvostupanjskog suda je ispravno! Prvostupanjski sud je pravilno ocijenio odlučne činjenice i pravilno primijenio materijalno pravo. Naročito propise ZTD-a.

(...)«

6.3. Podnositeljica na kraju obrazlaže i razloge zbog kojih smatra da joj je povrijeđeno ustavno jamstvo vlasništva, sadržano u članku 48. stavku 1. Ustava:

»(...)

5.2. Povrijeđeno je i ustavno pravo zajamčeno člankom 48. stavak 1. Ustava jer je neprijeporno da je DAB, temeljem Odluke o emisiji (izdavanju) novih zamjenskih dionica, a koju Odluku je u zakonitom postupku donijela Glavna skupština C. b. d.d. dana 13. rujna 2000. godine, postala vlasnik i dioničar s 2.046.000 redovnih dionica Banke koje glase na ime, svaka u nominalnom iznosu od 100 kn. Temeljem ove odluke DAB je registrirana kao imatelj tih 2.046.000 dionica na ime oznake CRBA-R-A pri Središnjoj depozitarnoj agenciji u Zagrebu, Ksaver 200 ukupne nominalne vrijednosti od 204.600.000,00 kn.

Ranije dionice Banke su povučene i poništene i DAB nije stekla niti jednu raniju tužiteljičinu dionicu. Niti Banka niti DAB nisu od tužiteljice stekli nikakvu imovinu, pa je potpuno neutemeljeno obrazloženje VTS-a kad svoju odluku zasniva na tobožnjoj povredi tužiteljičinog ustavnog prava vlasništva iz članka 48. stavak 1. Ustava. Upravo suprotno, povrijeđeno je to ustavno pravo DAB.

Sve nove dionice su uplaćene.

(...)

Već spomenutom Odlukom Vlade o sanaciji, dionice kojih je tužiteljica bila vlasnica (stare dionice) su povučene i poništene s obzirom na činjenicu da je realna vrijednost njenih dionica kao i dionica ostalih dioničara Banke bila nula jer je gubitak Banke temeljem Odluke Vlade o sanaciji između ostaloga pokriven iz temeljnog kapitala (nota bene samo djelomično!), a to znači i iz uloga tužiteljice što predstavlja (a kako pravilno zaključuje prvostupanjski sud) njen rizik kao dioničara.

Dakle, da rezimiramo. DAB je stekla svoje dionice ulaganjem novog kapitala (dionice su upisane i uplaćene obveznicama DAB), pa stoga danas u Banci postoje samo dionice sa određenim vlasnikom (nove dionice).

(...)

Presuđujući ovako VTS je osporavanom presudom povrijedio pravo podnositelja ove tužbe iz članka 48. stavak 1. Ustava kojim se jamči pravo vlasništva, a ne to isto pravo tužiteljice!

(...)«

7. C. b. predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine osporenu presudu. Ujedno predlaže da na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona Ustavni sud odgodi ovrhu osporene presude do donošenja odluke o ustavnoj tužbi, jer bi ovrha podnositeljici prouzročila nepopravljivu štetu.

U dopuni ustavne tužbe podnositeljica ukazuje na kasniju praksu VTS-a iz koje su razvidna drugačija stajališta tog suda o pravnim pitanjima koja se javljaju i u ovom predmetu.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. Ustavni sud ocjenjuje da su u ovom predmetu ustavnopravno relevantna dva problema: prvi je problem odstupanje VTS-a u ovom predmetu od vlastite sudske prakse u istovrsnim pravnim stvarima. Drugi se problem tiče obrazloženja osporene presude VTS-a od 21. prosinca 2004. u dijelu koji se tiče interpretacije vlastite sudske nadležnosti.

1) Odstupanje VTS-a od vlastite sudske prakse u istovrsnim stvarima

9. Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) protumačio je da je pravu na pravično suđenje u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) inherentno načelo pravne sigurnosti. Najčešći problem uz koji se to načelo spominje jest problem neujednačene sudske prakse u istovrsnim sudskim stvarima.

9.1. U predmetu Živić protiv Srbije (presuda, 13. rujna 2011., zahtjev br. 37204/08) ESLJP je utvrdio povredu članka 6. stavka 1. Konvencije zbog neujednačene prakse istog suda u istovrsnim slučajevima. U toj je presudi naglasio:

»46. ... Potvrđujući da, iako se određena odstupanja u tumačenju mogu prihvatiti kao sastavni dio svakog sudskog sustava koji je, baš kao i srpski, utemeljen na mreži prvostupanjskih raspravnih i žalbenih sudova koji su mjesno nadležni na područjima unutar svoje teritorijalne jurisdikcije, u slučajevima podnositelja zahtjeva suprotna tumačenja proizašla su iz iste sudske jurisdikcije, to jest Okružnog suda u Beogradu, i podrazumijevala su nedosljedno suđenje u postupcima koje su pokrenule mnoge osobe u istim situacijama (vidjeti ... Vinčić i drugi protiv Srbije, § 56.; vidjeti također, mutatis mutandis, Tudor Tudor protiv Rumunjske, broj 21911/03, § 29., 24. ožujka 2009.). Sve je to prouzročilo stanje trajne nesigurnosti (state of continued uncertainty) koje je zauzvrat moralo umanjiti povjerenje javnosti u sudstvo. ...

47. ... Iako ne smatra prikladnim uputiti na to kakav je stvarni ishod slučaja podnositelja zahtjeva trebao biti (vidjeti ... Vinčić i drugi protiv Srbije, § 56.), Sud nalazi da je i pored toga došlo do povrede članka 6. Konvencije zbog duboke i uporne pravosudne nesigurnosti (profound and persistent judicial uncertainty) koju Vrhovni sud nije ispravio na zadovoljavajući način ...«

Slično tome, u presudi Vusić protiv Hrvatske (2010.) ESLJP je utvrdio povredu načela pravne sigurnosti koju je učinio hrvatski Vrhovni sud svojom neujednačenom praksom:

»45. ... Sud smatra da postojanje dviju proturječnih odluka Vrhovnoga suda u istome predmetu nije u skladu s načelom pravne sigurnosti. Uloga višega suda u ugovornoj stranci upravo je rješavati sukobe u sudskoj praksi, izbjegavati razilaženja i osigurati jedinstvenu primjenu zakona. Stoga je donošenjem novog rješenja o istome pitanju u istome postupku, suprotnom od prethodnog rješenja, Vrhovni sud u ovom predmetu sâm postao izvor nesigurnosti (vidjeti, mutatis mutandis, Beian protiv Rumunjske (br. 1) ... §§ 37.-39.). Na taj je način povrijedio načelo pravne sigurnosti, sadržano u članku 6. stavku 1. Konvencije.

46. Stoga je došlo do povrede tog članka.«

9.2. Navedena stajališta Ustavni sud prihvaća i kad je riječ o članku 29. stavku 1. Ustava koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

10. Vraćajući se na okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud je uvidom u praksu VTS-a utvrdio da je taj sud u velikom broju slučajeva koji su se odnosili na istovrsni problem presuđivao drugačije no u presudi koja je predmet ovog ustavnosudskog postupka. Konkretno, u ostalim je slučajevima odbijao žalbe tužitelja protiv prvostupanjskih presuda nadležnih trgovačkih sudova kojima su odbijeni tužbeni zahtjevi različitih tužitelja protiv C. b. i/ili D. a. z. o. š. u.

Primjerice, VTS je presudio u korist C. b. u presudi broj: XLVI Pž-8180/04-3 od 22. svibnja 2007.; presudi i rješenju broj: II Pž-5747/06-3 od 23. svibnja 2007.; presudi broj: X Pž-79/06-3 od 13. lipnja 2007.; presudi broj: XXXVIII Pž-7375/04-3 od 12. rujna 2007.; presudi broj: XXVIII Pž-6232/04-3 od 4. prosinca 2007.; presudi broj: XXVIII Pž-2641/04-3 od 21. studenoga 2007.; presudi i rješenju broj: I Pž-2380/08-3 od 20. svibnja 2008.; presudi i rješenju broj: IV Pž-3774/06-3 od 18. lipnja 2008.; presudi broj: IV Pž-779/06-3 od 17. rujna 2008.; presudi broj: IV Pž-7613/06-3 od 10. lipnja 2009., itd.

10.1. Presuda VTS-a u korist C. b. koja može poslužiti kao primjer jest presuda broj: IV Pž-7613/06-3 od 10. lipnja 2009. I u tom je postupku prvotuženica bila C. b., drugotuženica D. a. z. o. š. u. i s. b., a tužitelj je bila pravna osoba N. S. d.o.o. iz O., koju je zastupao A. Š., odvjetnik iz M.

Za razliku od presude koja je predmet ovog ustavnosudskog postupka (v. točku 5. obrazloženja ove odluke), VTS je u tom predmetu presudio: »Odbija se tužiteljeva žalba kao neosnovana te se presuda Trgovačkog suda u Zagrebu poslovni broj XLIII P-4568/04-15 od 3. srpnja 2006. godine potvrđuje«. Obrazloženje te presude glasi:

»Prvostupanjski sud je pobijanom presudom odbio tužitelja s tužbenim zahtjevom kojim je tražio da se utvrdi da je tužitelj vlasnik prvotuženika C. B. d.d. s 1570 redovnih dionica na ime pojedinačne nominalne vrijednosti od 100,00 kn, odnosno ukupne vrijednosti u iznosu od 175.000,00 kn, te da se naloži drugotuženiku D. a. z. o. š. u. i s. b. (dalje DAB) da po pravomoćnosti presude prenese na tužitelja dionice u vrsti, količini, nominalnom iznosu iz točke 1.a) presude i da se naloži prvotuženiku da upiše tužitelja kao dioničara u svoju knjigu dionica, kao neosnovan.

Nakon provedenog dokaznog postupka prvostupanjski sud je utvrdio da se na temelju Odluke o sanaciji i restrukturiranju C. B. d.d., Z. koja je objavljena u 'Narodnim novinama' broj 98/99 povlače i poništavaju dosadašnje dionice C. B. d.d. Prvostupanjski sud smatra da su na temelju te odluke prestale postojati dionice određene u tužbi i to nominalne vrijednosti od 200,00 kn, druge emisije A1, u ukupnom iznosu od 175.000,00 kn, upisane pod broj … do …

Prvostupanjski sud je utvrdio da su na temelju točke VII. Odluke o sanaciji i restrukturiranju C. B. d.d. dionice banke prethodno povučene i poništene, te da je banka izdala nove dionice u iznosu od 217,000.000,00 kn i koje će se u cijelosti prenijeti u vlasništvo Agencije. Stoga sud smatra da prvotuženik nove dionice nije niti stekao, pa ih tužitelju ne može niti vratiti, a niti tužitelj može tražiti da se utvrdi da je vlasnik nečega što je prethodno povučeno i poništeno. Stoga nalazi da nema niti osnove da ga drugotuženik upiše u registar dionica, budući da je prvotuženik stekao dionice na temelju uloga kapitala u postupku dokapitalizacije.

Protiv prvostupanjske presude tužitelj je podnio žalbu kojom presudu pobija iz svih žalbenih razloga.

U žalbi navodi da je sud zauzeo sasvim pogrešan zaključak iz činjeničnog stanja kojeg je imao na raspolaganju, jer je pošao od pretpostavke da je utvrđeno financijsko činjenično stanje prvotuženika onako kakvim ga je prikazala nezavisna revizorska tvrtka u svom izvješću, tj. da su gubici prvotuženika veći od temeljnog kapitala, te da je Odluka o sanaciji prvotuženika zakonita i ustavna. Tužitelj tvrdi da su Hrvatska narodna banka i Vlada Republike Hrvatske naručili da se sačini takvo financijsko izvješće kako bi mogli intervenirati s privremenim upraviteljem, a potom i donošenjem sporne Odluke o sanaciji i restrukturiranju prvotuženika. Smatra da je Odluka Vlade Republike Hrvatske o sanaciji prvotuženika u suprotnosti s čl. 49. st. 4. Ustava koja glasi: 'Prava stečena ulaganjem kapitala ne mogu se umanjiti zakonom niti drugim pravnim aktom'. Osim što su suprotni s čl. 48. st. 1. i čl. 49. st. 4. Ustava, smatra da je sporna odluka u suprotnosti i sa Zakonom o trgovačkim društvima, jer je u vrijeme donošenja sporne odluke na snazi bila odredba čl. 226. st. 3. ZTD-a, koja je zabranjivala brisanje dioničara iz knjige dionica, ako se dioničar prethodno nije obavijestio o brisanju i ako mu nije dan rok za prigovor. Kako nije sporno da se sanacija prvotuženika odvijala u korist nepostojećih viših državnih interesa, a ne u korist dioničara, te da dioničari o tome nisu imali pojma niti su bili obaviješteni, to navodi da je tvrdnja prvostupanjskog suda, da tužitelj nema pravo na zamjenske dionice i njihov upis u registar, neosnovan.

Odgovor na žalbu su podnijeli prvo i drugotuženik.

Prvotuženik u odgovoru na žalbu smatra da je žalba neosnovana.

Posebno naglašava da je sanacija i restrukturiranje izvršeno na temelju Odluke o sanaciji i restrukturiranju, koju je na temelju Zakona o sanaciji donijela Vlada Republike Hrvatske, budući da su se ispunile pretpostavke iz odredbe čl. 3. Zakona o sanaciji, a što znači da je cjelokupan postupak izvršen na temelju važećeg Zakona o sanaciji. Naglašava da se prilikom sanacije nisu primjenjivale odredbe ZTD-a, jer se radilo o specifičnom postupku rada i funkcioniranju banaka.

Drugotuženik u odgovoru na žalbu predlaže žalbu odbiti, jer se žalbom ne pobija presuda pozivom na određeni članak, osim na neadekvatnu primjenu odredbe čl. 26. ZTD-a, već se poziva na mišljenje prof. J. B., za kojeg se navodi da je pravni savjetnik Ustavnog suda Republike Hrvatske. Ističe međutim, da je Ustavni sud Republike Hrvatske 16. ožujka 2006. godine donio Odluku broj U-III-4371/06 objavljenu u 'Narodnim novinama' broj 43/06 koju u odgovoru na žalbu citira, te napominje da nakon takvog sadržaja odluke nema što dodati.

Žalba nije osnovana.

Ispitujući prvostupanjsku presudu na temelju odredbe čl. 365. Zakona o parničnom postupku ('Narodne novine' broj 53/91, 91/92, 112/99, 88/01, 117/03, 88/05, 84/08, dalje: ZPP), u granicama žalbenih razloga, pazeći po službenoj dužnosti na bitne povrede odredaba parničnog postupka i pravilnu primjenu materijalnog prava, ovaj sud nalazi da prvostupanjski sud u donošenju pobijane presude nije počinio niti jednu bitnu povredu odredaba parničnog postupka, te da je na utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenio materijalno pravo.

Nisu osnovani žalbeni navodi tužitelja kojima smatra da je prvostupanjska presuda nezakonita iz razloga što je sud nepravilno utvrdio da financijsko stanje prvotuženika nije bilo onakvo kakvim ga je prikazala nezavisna revizorska tvrtka u svom izvješću.

Predmet ocjene prvostupanjskog suda nije utvrđivanje pravilnosti financijskog stanja utvrđenog od strane revizorske tvrtke, već utvrđenje činjenice je li tužitelj na zakonit način prestao biti dioničar prvotuženika ili nije, odnosno traži li tužitelj osnovano da se utvrdi da je on i nakon restrukturiranja prvotuženika dioničar sa 1570 redovnih dionica ili nije.

Ovaj sud smatra da je prvostupanjski sud pravilno utvrdio da su na temelju Odluke o sanaciji i restrukturiranju C. B. d.d., koja je objavljena u 'Narodnim novinama' broj 98/99 povučene i poništene dosadašnje dionice C. B. d.d. slijedom čega su dionice određene u tužbi prestale postojati.

Prvostupanjski sud je pravilno utvrdio da je banka izdala nove dionice u iznosu od 217,000.000,00 kn koje su na temelju točke VII. citirane odluke prenesene u vlasništvo Agencije. S obzirom na to da je ova Odluka Vlade Republike Hrvatske u cijelosti provedena, tj. da su dionice tužitelja poništene i povučene, a da je vlasništvo nad novim dionicama stekla Agencija, to je prvostupanjski sud pravilno zaključio da prvotuženik ne može tužitelju prenijeti zamjenske dionice, jer se za to nisu ispunili uvjeti iz odredbe čl. 15. st. 3. Zakona o sanaciji.

Ustavni sud Republike Hrvatske je donio Odluku broj U-III-4371/06 od 16. ožujka 2006. godine, koja nije obvezujuća, ali stav iz ove odluke i ovaj sud prihvaća. Ovom odlukom je Ustavni sud Republike Hrvatske ocijenio da sporna Odluka Vlade Republike Hrvatske po svojoj naravi predstavlja podzakonski opće normativni akt, koji je donijet na temelju mjerodavnih odredaba Zakona o sanaciji, a u okviru ovlaštenja propisanih tim zakonom. Između ostalog ovom odlukom je ocijenjeno da je Odluka Vlade Republike Hrvatske o sanaciji i restrukturiranju donesena na temelju Zakona o sanaciji i prijedlogu Hrvatske narodne banke, koja je ocijenila da je postupak sanacije moguć i ekonomski opravdan, a isti se ne provodi radi zaštite interesa dioničara, već radi zaštite posebnog državnog interesa i radi sprječavanja narušavanja stabilnosti ukupnog financijskog sustava države. Pri tome je pravilan stav prvostupanjskog suda, kada je utvrdio da se ocjena zakonitosti sanacije i tuženika ne procjenjuje kroz primjenu odredaba ZTD-a, pošto su dionice tužitelja povučene i poništene Odlukom Vlade Republike Hrvatske, a drugotuženik (očitom omaškom je navedeno – prvotuženik) je postao vlasnikom dionica na temelju dokapitalizacije.

Iz svih navedenih razloga je valjalo žalbu kao neosnovanu odbiti te na temelju odredbe čl. 368. ZPP-a odlučiti kao u izreci.«

10.2. Ustavni sud također primjećuje da su se pojedini bivši dioničari C. b. u istovrsnim pravnim stvarima u svojim tužbenim zahtjevima pozivali na stjecanje bez osnove. I u tim je slučajevima VTS presuđivao u korist C. b. Primjer je presuda VTS-a broj: XXVIII Pž-2641/04-3 od 21. studenoga 2007. u kojoj je taj sud također presudio: »Odbija se tužiteljeva žalba kao neosnovana i potvrđuje presuda Trgovačkog suda u Dubrovniku poslovni broj III P-35/04 od 5. ožujka 2004. godine.« U obrazloženju se navodi:

»... žalbu je izjavio tužitelj pobijajući je zbog svih žalbenih razloga, a posebno zbog pogrešne primjene materijalnog prava. Obrazlažući žalbene razloge žalitelj u bitnom navodi da je svoj zahtjev tužitelj temeljio na stjecanju bez osnove, a ne zbog naknade štete kako smatra sud prvog stupnja. Tužitelj je ugovorom o kupnji dionica kupio dionice od tužene i postao njihov vlasnik i dioničar tužene. Te je dionice kupio s namjerom da postane i ostane dugotrajni dioničar te koristi prava koja mu kupljene dionice donose. Žalitelj smatra da je odlukom Vlade Republike Hrvatske prestala postojati osnova obveze, pa je stoga i ugovor kojim je tužitelj stekao dionice ništav. Prvostupanjski sud pogrešno smatra da Odlukom Vlade Republike Hrvatske nije poništen i sam ugovor o kupoprodaji dionica jer u toj odluci nigdje ne stoji da se poništava i ugovor o prodaji dionica. Sud također pogrešno smatra da se radi o izvlaštenju dioničara kao i da tužena nije pasivno legitimirana u ovoj pravnoj stvari jer nije odgovorna za Odluku Vlade Republike Hrvatske. Žalitelj smatra da je tužena pasivno legitimirana jer je tužitelj jedino s njom bio u poslovnom i vlasničkom odnosu, nikada nije ulazio u odnose s državom odnosno Vladom Republike Hrvatske odnosno D. a. z. o. š. u. i s. b., a niti mu je tuženik ponudio zamjenske dionice. Prvostupanjski sud smatrajući da se radi o naknadi štete, a ne stjecanju bez osnove, pogrešno usvaja i prigovor zastare tuženika pozivajući se na odredbu članka 376. stavak 1. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine' broj 53/91, 73/91, 3/94, 7/96, 112/99 i 88/01). Žalitelj posebno napominje da je Odlukom Vlade Republike Hrvatske tužitelju i tisućama drugih dioničara tužene oduzeto upravljačko pravo nad dionicama, a da ih nitko ništa nije pitao tako da je došlo do povrede Ustava Republike Hrvatske, te članka 274. i 275. Zakona o trgovačkim društvima, kao i članka 77. i 79. Zakona o bankama. Stoga žalitelj predlaže drugostupanjskom sudu da uvaži žalbu i pobijanu presudu preinači na način da tužbeni zahtjev tužitelja usvoji u cijelosti s troškovima postupka ili da pobijanu presudu ukine i predmet vrati prvostupanjskom sudu na ponovno raspravljanje i odlučivanje.

Odgovor na žalbu nije podnesen.

Tužiteljeva žalba nije osnovana.

Ispitavši pobijanu presudu u smislu odredbe članka 365. stavak 1. i 2. Zakona o parničnom postupku ('Narodne novine' broj 53/91, 91/92, 112/99,88/01 i 117/03) u granicama razloga navedenih u žalbi, te pazeći po službenoj dužnosti na apsolutno bitne povrede odredaba parničnog postupka iz članka 354. stavak 2. točka 2., 4., 8., 9. i 11. Zakona o parničnom postupku i na pravilnu primjenu materijalnog prava, ovaj sud nalazi da je sud prvog stupnja donio pravilnu i zakonitu odluku.

Naime, iz spisa proizlazi nesporno da je tužitelj prije Odluke Vlade o sanaciji tuženika bio dioničar tuženika te je raspolagao s ukupno 118 dionica što proizlazi iz potvrde o vlasništvu običnih dionica (list 4. spisa) te upisnice/izjave (list 5. spisa). U ovom postupku sporno je da li je uslijed Odluke Vlade Republike Hrvatske o sanaciji i restrukturiranju tuženika od 23. rujna 1999. godine ugovor na temelju kojeg je tužitelj postao imateljem dionica tuženika postao ništav, te sukladno tome potražuje li tužitelj osnovano novčani iznos kojeg je tuženiku uplatio za predmetne dionice.

Prema mišljenju ovog suda, prvostupanjski je sud pravilno odbio tužbeni zahtjev tužitelja. Naime, ne ulazeći ovom prilikom u zakonitost i ustavnost Odluke Vlade Republike Hrvatske o sanaciji i restrukturiranju tuženika, a koja je donesena na temelju članka 11. i 12. Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka, ovaj sud smatra da ugovor kao obvezno pravni posao na temelju kojeg je tužitelj stekao dionice tuženika nije ništav zbog nedopuštene osnove iz članka 52. Zakona o obveznim odnosima, a kako to smatra žalitelj. Osnova, odnosno pobuda (motiv) zbog koje su stranke sklopile ugovor i na temelju kojeg je tužitelj stekao dionice tuženika jeste na strani tužitelja da postane dioničar tuženika i time stekne sva prava i obveze koje pripadaju dioničaru društva, a pobuda tuženika u trenutku sklapanja ugovora je bila da proda vlastite dionice odnosno da poveća svoj temeljni kapital. Obje ove osnove nisu ništave kako to pogrešno smatra žalitelj.

Nadalje, kasnijom odlukom Vlade Republike Hrvatske (koja je donesena nakon što je ugovor između stranaka u cijelosti bio ispunjen) tužitelj jeste izvlašten, odnosno njegove dionice jesu povučene odnosno poništene kako se navodi u toj Odluci te su mu time prestala sva upravljačka i imovinska prava koja su proizlazila iz tih dionica, čime je nesumnjivo došlo do umanjenja njegove imovine. Međutim, za to umanjenje tužiteljeve imovine nije odgovoran tuženik budući da dionice nisu povučene uslijed štetne radnje tuženika, pa stoga nije ispunjena jedna od pretpostavki za tužiteljevo potraživanje naknade štete od tuženika u smislu odredbe članka 154. Zakona o obveznim odnosima. Upravo zato, i prema mišljenju ovog suda tuženik nije pasivno građansko pravno legitimiran budući da tuženik nije odgovoran za materijalnu štetu tužitelju, već Vlada Republike Hrvatske odnosno Republika Hrvatska jer je do umanjenje tužiteljeve imovine došlo odlukom Vlade Republike Hrvatske.

Osim toga, pogrešno je i mišljenje žalitelja izneseno i tijekom prvostupanjskog postupka da se u konkretnom slučaju radi o stjecanju bez osnove odnosno da je tuženik stekao imovinu tužiteljevom uplatom dionica s obzirom na osnovu koja je kasnije otpala u smislu odredbe članka 210. stavak 3. Zakona o obveznim odnosima. Naime, Odluka Vlade Republike Hrvatske ne utječe na valjanost ugovora koji je sklopljen između ovdje parničnih stranaka već se danom objave Odluke povlače i poništavaju dosadašnje dionice tuženika (točka VII. st. 1. Odluke i članak 15. stavak 1. Zakona o sanaciji i restrukturiraju banaka – 'Narodne novine' broj 44/94 i 79/98) te će se izdati nove dionice koje će se u cijelosti prenijeti u vlasništvo D. a. z. o. š. u. i s. b. (točka VII. st. 2. Odluke; članak 16. stavak 2. Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka). Dakle, tom Odlukom Vlade Republike Hrvatske poništene su dionice kojima je tužitelj kao imatelj dionica raspolagao. Međutim, time nije otpala pravna osnova na temelju koje je tužitelj na ime kupoprodajne cijene uplatio iznos od 23.600,00 kn jer navedena Odluka Vlade Republike Hrvatske nije stavila izvan snage ugovore kojima su dotadašnji dioničari tuženika stekli dionice.

Podredno, ovaj sud napominje da tužitelj niti prema odredbi članka 217. Zakona o trgovačkim društvima ('Narodne novine' broj 111/93, 34/99, 52/00 i 118/03) ne može tražiti povrat uplaćenog uloga u društvo, a niti mu društvo smije vratiti taj ulog.

Slijedom navedenog, valjalo je odbiti tužiteljevu žalbu kao neosnovanu i potvrditi pobijanu prvostupanjsku presudu a na temelju odredbe članka 368. Zakona o parničnom postupku.«

10.2.1. Ustavni sud na ovom mjestu podsjeća i na predmet Kovač protiv Hrvatske (odluka, 15. siječnja 2009., zahtjev br. 39739/06), u kojoj je ESLJP zahtjev podnositelja proglasio nedopuštenim. I u tom je slučaju bila riječ o poništenim dionicama u postupku sanacije C. b., ali se podnositelj zahtjeva obratio tužbom građanskom parničnom sudu protiv C. b. zbog stjecanja bez osnove, a ne trgovačkom sudu. ESLJP je u odluci utvrdio:

»Sud na početku bilježi da je ovaj predmet sličan predmetu Batinović i Point Trade d.o.o. protiv Hrvatske (odluka), br. 30426/03, 10. srpnja 2007.). U tom su predmetu podnositelji zahtjeva, također dioničari C. b. d.d., prigovorili, kao i podnositelj zahtjeva u ovom predmetu, da su bili lišeni svojih dionica Odlukom Vlade od 23. rujna 1999. godine bez ikakve naknade.

(...)

Sud bilježi da je podnositelj zahtjeva u ovom predmetu, za razliku od predmeta Batinović, podnio tužbu domaćem sudu pune jurisdikcije. Međutim, iako je njegov spor s bankom jasno bio spor između trgovačkoga društva i njegova dioničara, te tako potpao u kategoriju trgovačkih sporova iz članka 19. Zakona o sudovima, kao stvar u nadležnosti trgovačkih sudova, on nije pokrenuo postupak pred nadležnim trgovačkim sudom. Umjesto toga je pogrešno protumačio Odluku Vlade od 23. rujna 1999. dajući prilično nevjerojatno tumačenje da je ugovor na temelju kojega je stekao dionice banke poništen tom odlukom, te je na toj osnovi podnio tužbu zbog stjecanja bez osnove protiv banke pred redovnim sudom (ordinary court), tražeći povrat iznosa koji je platio za dionice o kojima je riječ.

U takvim okolnostima Sud ne može nego prihvatiti prigovor Vlade, koji podupire presuda Visokog trgovačkog suda od 21. prosinca 2004., da podnošenjem pogrešno zamišljene tužbe zbog stjecanja bez osnove redovnim sudovima podnositelj zahtjeva nije pravilno iscrpio domaća pravna sredstva.

Slijedi da je ovaj prigovor nedopušten prema članku 35. stavku 3. zbog neiscrpljivanja domaćih pravnih sredstava i mora biti odbačen na temelju članka 35. stavka 4. Konvencije.«

11. Polazeći od prethodno prikazanih činjenica, Ustavni sud mora utvrditi da osporena presuda VTS-a od 21. prosinca 2004., koja je predmet ovog ustavnosudskog postupka, odstupa od kasnije prakse tog istog suda u istovrsnim stvarima. Prema dostupnim podacima, poslije donošenja osporene presude VTS-a od 21. prosinca 2004., taj je sud u svim sljedećim istovrsnim stvarima presuđivao isključivo u korist C. b.

Drugim riječima, poslije osporene presude VTS-a od 21. prosinca 2004. taj je sud ujednačio svoju sudsku praksu u pravnim stvarima vezanim uz dionice bivših dioničara C. b., pa se odbijanje tužbenih zahtjeva raznih tužitelja (bivših dioničara C. b.) protiv C. b. i/ili D. a. z. o. š. u. i s. b. danas može smatrati ustaljenom i jednoobraznom praksom tog suda.

Stoga se više ne može govoriti o tome da u pravnim stvarima vezanim uz dionice bivših dioničara C. b. postoji »stanje trajne nesigurnosti koje umanjuje povjerenje javnosti u sudstvo« odnosno »stanje duboke i uporne pravosudne nesigurnosti« koju VTS do danas nije ispravio na zadovoljavajući način, kao što je to bio slučaj sa sudskom praksom na koju je uputio ESLJP u predmetima prikazanim u točki 9.1. obrazloženja ove odluke.

12. Zaključno, polazeći od nesporne činjenice da je VTS ujednačio i ustalio svoju sudsku praksu u pravnim stvarima vezanim uz dionice bivših dioničara C. b. poslije donošenja osporene presude od 21. prosinca 2004., Ustavnom sudu ne preostaje drugo nego da utvrdi obvezu VTS-a da u predmetu u kojem je donio osporenu presudu od 21. prosinca 2004. ponovi postupak radi ostvarenja načela pravne sigurnosti te osiguranja dosljednosti svoje sudske prakse jer se samo na taj način osigurava i povjerenje javnosti u sudove i u sudski sustav u cjelini.

Što se tiče podnositelja ustavne tužbe, Ustavni sud utvrđuje da mu je osporenom presudom VTS-a od 21. prosinca 2004. povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

13. Zbog tih je razloga na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno kao u točkama od I. do III. izreke ove odluke.

2) Povreda pravila o nadležnosti

14. Iako je prethodno utvrđena povreda ustavnog prava na pravično suđenje dostatan razlog za ukidanje osporene presude VTS-a od 21. prosinca 2004., Ustavni sud dužan je upozoriti na krajnje neprihvatljiva stajališta VTS-a o vlastitoj nadležnosti kad je riječ o odlučivanju o suglasnosti zakona s Ustavom, ali i o načinu na koji se u toj presudi interpretira Ustav (konkretno, članak 48. stavak 1. i članak 49. stavak 4. Ustava).

15. Ustavni sud ne smatra potrebnim na ovom mjestu posebno prikazivati cijelu kronologiju događaja vezanih uz Zakon o sanaciji i restrukturiranju banaka (»Narodne novine« broj 44/94. i 161/98. – članak 122. Zakona o bankama; u daljnjem tekstu: ZoSiRB). Dostatno je podsjetiti da je prije stupanja na snagu Zakona o prestanku važenja Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka (»Narodne novine« broj 52/00.; u daljnjem tekstu: Zakon o prestanku važenja ZoSiRB-a) zaprimio nekoliko prijedloga za ocjenu suglasnosti s Ustavom samog ZoSiRB-a.

Međutim, stupanjem na snagu Zakona o prestanku važenja ZoSiRB-a prestale su postojati pretpostavke za vođenje ustavnosudskog postupka u povodu prijedloga za ocjenu suglasnosti ZoSiRB-a s Ustavom. Ustavni sud stoga je donio rješenje o obustavi postupka u povodu prijedloga za ocjenu suglasnosti ZoSiRB-a s Ustavom (U-I-270/1997 i dr. od 30. lipnja 2000.), tako da suglasnost ZoSiRB-a s Ustavom nikada nije bila predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom (v. § 9. rješenja broj: U-II-899/1999 i dr. od 30. siječnja 2003., »Narodne novine« broj 32/03.).

15.1. Ustavni sud također podsjeća da je rješenjem broj: U-II-899/1999 i dr. od 30. siječnja 2003., na temelju članka 61. Ustavnog zakona, obustavio postupak u povodu više prijedloga za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom Odluke o sanaciji i restrukturiranju C. b. d.d. Z., klasa: 450-02/99-02/07, ur. broj: 5030116-99-3, koju je 23. rujna 1999. donijela Vlada Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Odluka Vlade o sanaciji C. b.) jer je utvrdio da su prestale postojati pretpostavke za vođenje ustavnosudskog postupka.

Naime, stupanjem na snagu Zakona o prestanku važenja ZoSiRB-a prestao je važiti ZoSiRB. Prestankom važenja ZoSiRB-a prestale su važiti i odluke o sanaciji i restrukturiranju banaka donesene za vrijeme važenja ZoSiRB-a u svim postupcima koji su do tada bili dovršeni. Što se tiče postupka sanacije C. b., on je dovršen 13. rujna 2000. kada je prestalo produženo važenje odredaba ZoSiRB-a (članak 2. Zakona o prestanku važenja ZoSiRB-a vezao je prestanak važenja ZoSiRB-a dovršenjem postupaka sanacije koji su u tijeku).

Razvidno je, dakle, da Ustavni sud nikada nije ocjenjivao u meritumu je li Odluka Vlade o sanaciji C. b. suglasna s Ustavom i ZoSiRB-om.

I ESLJP je u predmetu Batinović i POINT-TRADE d.o.o. protiv Hrvatske (odluka, 10. srpnja 2007., zahtjev br. 30426/03) proglasio zahtjev podnositelja nedopuštenim jer u postupku u kojem je Ustavni sud odlučivao o Odluci Vlade o sanaciji C. b. nije bila riječ o »sporu« o građanskim pravima ili obvezama u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije:

»U ovom je predmetu Sud već zaključio da su podnositelji zahtjeva imali priliku obratiti se trgovačkim sudovima sa svojim zahtjevom za povrat njihovih dionica. No oni ipak nikada nisu podnijeli takvu tužbu. Umjesto toga, podnositelji zahtjeva podnijeli su prijedlog za ocjenu ustavnosti, kojim taj postupak nije bio automatski pokrenut, nego je u tu svrhu bila potrebna posebna diskrecijska odluka Ustavnog suda. Međutim, taj sud nije nikada odlučio pokrenuti postupak za ocjenu po prijedlogu podnositelja zahtjeva. U takvim okolnostima Sud smatra da se u postupku pred Ustavnim sudom nije radilo o 'sporu' o građanskim pravima ili obvezama u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije.

S obzirom na to, Sud utvrđuje da se u ovom predmetu ne primjenjuje članak 6. stavak 1. Konvencije.

Slijedi da ovaj prigovor nije suglasan ratione materiae s odredbama Konvencije u smislu članka 35. stavka 3. te ga treba odbaciti na temelju članka 35. stavka 4.

Iz tih razloga Sud jednoglasno utvrđuje da je zahtjev nedopušten.«

15.2. Ustavni sud zaključno utvrđuje da:

– ZoSIRB nikada nije bio predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom. Taj je zakon prestao važiti stupanjem na snagu Zakona o prestanku važenja ZoSIRB-a;

– Odluka Vlade o sanaciji C. b. nikada nije bila predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom. Ona je prestala važiti po sili zakona okončanjem postupka sanacije C. b. 13. rujna 2000.;

– protiv Odluke Vlade o sanaciji C. b. svaki je dioničar koji se smatrao pogođenim njezinim učincima imao na raspolaganju djelotvorno pravno sredstvo za zaštitu svojih prava pred sudom pune jurisdikcije. To je pravo na sudsku zaštitu izrijekom utvrdio Ustavni sud u rješenju broj: U-II-899/1999 i dr. od 30. siječnja 2003., a potvrđeno je i u sudskoj praksi (v. točke 10., 10.1. i 10.2. obrazloženja ove odluke). Tu je činjenicu potvrdio i ESLJP u predmetima Batinović i POINT-TRADE d.o.o. (2007.) i Kovač (2009.).

16. U tom svjetlu, u osporenoj presudi od 21. prosinca 2004. VTS je izravno prekršio ustavna pravila o nadležnosti za odlučivanje o suglasnosti zakona s Ustavom te o suglasnosti drugih propisa s Ustavom i zakonom.

Članak 125. alineje 1. i 2. Ustava glase:

»Članak 125.

Ustavni sud Republike Hrvatske:

– odlučuje o suglasnosti zakona s Ustavom,

– odlučuje o suglasnosti drugih propisa s Ustavom i zakonom,

(...)«

Članak 37. stavci 1. i 2. Ustavnog zakona glase:

»Članak 37.

(1) Ako sud u postupku utvrdi da zakon koji bi trebao primijeniti, odnosno pojedina njegova odredba nisu suglasni s Ustavom, zastat će s postupkom i podnijeti Ustavnom sudu zahtjev za ocjenu suglasnosti zakona, odnosno pojedine njegove odredbe s Ustavom.

(2) Ako sud u postupku utvrdi da drugi propis koji bi trebao primijeniti, odnosno pojedina njegova odredba nisu suglasni s Ustavom i zakonom, na konkretan slučaj će neposredno primijeniti zakon, a Ustavnom sudu će podnijeti zahtjev za ocjenu suglasnosti spornog propisa, odnosno pojedine njegove odredbe s Ustavom i zakonom.

(...)«

17. Ustavni sud ne smatra potrebnim obrazlagati sve jurisdikcijske propuste VTS-a pri donošenju osporene presude od 21. prosinca 2004. Većinu je iznijela sama podnositeljica u svojoj ustavnoj tužbi na zadovoljavajući način, pa Ustavni sud upućuje na točku 6.1. obrazloženja ove odluke.

Na ovom je mjestu dostatno podsjetiti da je VTS osporenu presudu od 21. prosinca 2004. zasnovao na vlastitoj samovoljnoj konstrukciji da je Odluka Vlade o sanaciji C. b. utemeljena na ZoSiRB-u, ali da je sam ZoSiRB nesuglasan s člancima 48. stavkom 1. i 49. stavkom 4. Ustava.

VTS je dalje samovoljno konstruirao postavku da nije dužan postupiti ni u skladu s člankom 37. stavkom 2. Ustavnog zakona zbog toga što Odluka Vlade o sanaciji C. b. – suprotno utvrđenju Ustavnog suda u rješenju broj: U-II-899/1999 i dr. od 30. siječnja 2003. – nije propis nego pojedinačni akt, pa da stoga na konkretan pojedinačni slučaj koji rješava u žalbenom postupku može izravno primijeniti članak 48. stavak 1. i članak 49. stavak 4. Ustava.

Štoviše, zanemare li se VTS-ova povreda pravila o nadležnosti vezana uz apstraktnu ustavnosudsku kontrolu i ostale samovoljne konstrukcije vezane uz njegovu nadležnost, u obrazloženju osporene presude od 21. prosinca 2004. VTS nije ni pokušao obrazložiti razloge zbog kojih smatra da je ZoSiRB nesuglasan s Ustavom. Konačno, »primjena Ustava« na konkretan slučaj svela se na izravno mehaničko korištenje dvjema rečenicama u njihovu doslovnom značenju: »Jamči se pravo vlasništva« (članak 48. stavak 1. Ustava) i »Prava stečena ulaganjem kapitala ne mogu se umanjiti zakonom niti drugim pravnim aktom« (članak 49. stavak 4. Ustava), iako je iz prakse Ustavnog suda razvidno da je ustavna interpretacija tih odredaba iznimno složena i da je za utvrđenje povrede jamstva prava vlasništva potrebno provesti niz testova u skladu s trima pravilima o vlasništvu i s holističkim pristupom ustavnom tekstu kao jedinstvenoj cjelini.

17.1. Ustavni sud zabrinut je zbog takvog arbitrarnog i nekompetentnog postupanja VTS-a u ovom predmetu. Riječ je o sudskoj samovolji koja je prerasla u zanemarivanje temeljnih ustavnih pravila o općem funkcioniranju pravne zaštite u Republici Hrvatskoj.

Osim toga, osporena presuda VTS-a od 24. prosinca 2004. znak je izostanka pravnih spoznaja o razlikama između zakonske i ustavne interpretacije, ali i o načinu na koji se u konkretnim sudskim postupcima, u okviru primjene zakona i drugih propisa, interpretira i primjenjuje Ustav.

Konačno, Ustavni sud dužan je podsjetiti na članak 31. stavak 2. Ustavnog zakona koji izrijekom propisuje da su sva tijela državne vlasti dužna »u okviru svoga ustavnog i zakonskog djelokruga provoditi odluke i rješenja Ustavnog suda«. Ta odredba Ustavnog zakona obvezuje i sudove. To je utvrđenje važno, budući da je pregledom sudske prakse VTS-a navedene u točki 10. obrazloženja ove odluke Ustavni sud uočio da VTS u više svojih presuda naglašava kako odluke Ustavnog suda za taj sud nisu obvezujuće (v. točku 10.1. obrazloženja ove odluke).

18. Iz navedenih razloga, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama od I. do III. izreke ove odluke. Budući da je donesena meritorna odluka o ustavnoj tužbi, Ustavni sud nije odlučivao o prijedlogu za odgodu ovrhe.

Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-736/2005

Zagreb, 8. srpnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 96/2013-2164