## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-334/2013 od 30. siječnja 2014.

### NN 25/2014 (24.2.2014.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-334/2013 od 30. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

461

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Snježana Bagić, zamjenica predsjednice Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Slavica Banić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Josip Mađer, sada na izdržavanju kazne zatvora u Kaznionici u Lepoglavi, kojeg zastupa M. U., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 30. siječnja 2014. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba usvaja se u odnosu na prigovor podnositelja da domaće pravno sredstvo u postupku izvršenja presude Europskog suda za ljudska prava Mađer protiv Hrvatske od 21. lipnja 2011. (zahtjev br. 56185/07) nije bilo djelotvorno u smislu članka 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.).

Ukidaju se:

– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-313/12-4 od 28. studenoga 2012.

– rješenje Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: 3 Kv-6/12 (4 K-27/04) od 19. ožujka 2012.

Predmet se vraća na ponovni postupak Županijskom sudu u Velikoj Gorici.

II. Ustavna tužba odbija se u odnosu na prigovor podnositelja da povreda proceduralnog aspekta članka 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.), koju je utvrdio Europski sud za ljudska prava u presudi Mađer protiv Hrvatske od 21. lipnja 2011. (zahtjev br. 56185/07), i dalje traje.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba odbacuje se u odnosu na prigovore podnositelja vezane uz postupak za izmjenu pravomoćne sudske odluke koji je pokrenuo u povodu presude Europskog suda za ljudska prava Mađer protiv Hrvatske od 21. lipnja 2011. (zahtjev br. 56185/07), a koje je utemeljio na članku 14. i članku 29. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), članku 6. i članku 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.) i članku 1. Protokola br. 12 uz Konvenciju (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 14/02. i 9/05.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podnositelj ustavne tužbe, hrvatski državljanin, podnio je 18. siječnja 2013. ustavnu tužbu radi zaštite ustavnih prava u postupku izvršenja presude Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Mađer protiv Hrvatske (presuda, 21. lipnja 2011., zahtjev br. 56185/07). Presuda je postala konačna 21. rujna 2011. Za tu se presudu u daljnjem tekstu koristi oznaka: Mađer protiv Hrvatske (2011.).

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-313/12-4 od 28. studenoga 2012. (u daljnjem tekstu: osporeno rješenje Vrhovnog suda).

Tim je rješenjem odbijena žalba podnositelja protiv rješenja Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: 3 Kv-6/12 (4 K-27/04) od 19. ožujka 2012., kojim je – u postupku izvršenja presude ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.) – odbačen zahtjev podnositelja za obnovu kaznenog postupka dovršenog pravomoćnom presudom Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: K-27/04 od 16. siječnja 2006. (u daljnjem tekstu: osporeno prvostupanjsko rješenje).

1.1. Podnositelj ustavne tužbe smatra povrijeđenim ustavna prava zajamčena člankom 14. i člankom 29. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) te članak 3. Ustava.

Također smatra povrijeđenim i prava zajamčena člancima 3., 6., 13. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) te članak 1. Protokola br. 12 uz Konvenciju (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 14/02. i 9/05.).

2. Kad se u ovoj odluci poziva na integralni tekst Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.), Ustavni sud koristi se kraticom: ZKP/97.

Kad se u ovoj odluci poziva na integralni tekst Zakona o kaznenom postupku koji je danas na snazi (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-448/2009 i dr. od 19. srpnja 2012., 143/12., 56/13. i 145/13.), Ustavni sud koristi se kraticom: ZKP.

II. PREGLED SUDSKIH POSTUPAKA VEZANIH UZ PODNOSITELJA

A) KAZNENI POSTUPAK TE POSTUPCI PRED USTAVNIM SUDOM I ESLJP-om (2004. – 2011.)

1) Postupak pred kaznenim sudovima

3. Nakon provedene glavne rasprave, Županijski sud u Velikoj Gorici je 16. siječnja 2006. u kaznenom predmetu broj: K-27/04 presudio da je podnositelj kriv zbog počinjenja kaznenog djela protiv života i tijela (teško ubojstvo), opisanog u članku 91. točki 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-2566/2003 i U-I-2892/2003 od 27. studenoga 2003., 105/04., 84/05. i 71/06.), za koje mu je utvrđena kazna dugotrajnog zatvora u trajanju od 28 (dvadeset i osam) godina.

Podnositeljev odvjetnik po službenoj dužnosti podnio je 21. veljače 2006. žalbu protiv prvostupanjske kaznene presude od 16. siječnja 2006., prigovarajući da se presuda temelji na iskazu koji je trebao biti izuzet. I odvjetnik po izboru podnositelja, M. U., nakon podnesene punomoći za zastupanje, također je podnio žalbu protiv prvostupanjske presude. Odvjetnik po službenoj dužnosti razriješen je dužnosti.

Obje su žalbe odbijene presudom Vrhovnog suda broj: I Kž-315/06-8 od 14. rujna 2006. Podnositelj je i protiv te presude izjavio žalbu koja je odbijena presudom Vrhovnog suda broj: III Kž-10/06-6 od 15. svibnja 2007.

2) Postupak pred Ustavnim sudom

4. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Vrhovnog suda broj: III Kž-10/06-6 od 15. svibnja 2007., koju je Ustavni sud odbio odlukom broj: U-III-2552/2007 od 11. ožujka 2009. U odnosu na povrede koje je u kasnijoj presudi Mađer protiv Hrvatske (2011.) utvrdio ESLJP, mjerodavni dio odluke Ustavnog suda glasi:

»U vezi s ovim ustavnim odredbama, u ustavnoj tužbi se prigovara nedostatku branitelja pri ispitivanju kod redarstvenih vlasti u razdoblju od 2. do 4. lipnja 2004. godine (...) U drugostupanjskoj presudi, utvrđeno je da podnositelju nije 'nametnut' branitelj P. B. Naime, odmah po uhićenju, na traženje optuženika, djelatnici policije pokušali su izvijestiti odvjetnika E. Z., ali je bio odsutan u inozemstvu. Nakon toga je podnositelj angažirao odvjetnika V. M., koji također nije pristupio. Potom su redarstvene vlasti omogućile podnositelju da izabere branitelja iz reda odvjetnika, s liste dežurnih odvjetnika koje je sastavila Hrvatska odvjetnička komora za područje Zagrebačke županije, te je podnositelj potpisao punomoć izabranom odvjetniku P. B. Time je postupljeno sukladno članku 177. stavku 5. ZKP-a, te mu nije uskraćeno pravo na branitelja po osobnom izboru. Je li ovako izabrani branitelj podnositelju doista i pružio odgovarajuću stručnu pomoć u skladu sa Statutom Hrvatske odvjetničke komore, pitanje je braniteljeve profesionalne savjesti i odvjetničke etike, a nije predmetom ocjene u žalbenom postupku, opravdano je istaknuo Vrhovni sud Republike Hrvatske.

Stoga Ustavni sud nije mogao prihvatiti navode ustavne tužbe da su navedena ustavna prava u provedenom postupku bila povrijeđena.

(...)

U odnosu na navode da je podnositelj maltretiran (psihički i fizički, uskraćivanjem jela i pića i na druge načine) od strane djelatnika policije u navedenom razdoblju, kada je sačinjena izjava o priznanju kaznenog djela za koje je sada pravomoćno osuđen, drugostupanjski sud utvrđuje da takvi navodi nemaju osnova u iskazima saslušanih djelatnika policije, a niti u iskazima tada prisutnog branitelja P. B. Psihofizičko stanje podnositelja u vrijeme ispitivanja bilo je predmetom ispitivanja vještačenja vještakinje-psihijatrice, koja je zaključila da prema sačinjenom zapisniku i prema suvislom izražavanju, ništa ne ukazuje da bi kod podnositelja došlo do bilo kakvog poremećaja psihičkog stanja i svijesti tijekom davanja iskaza. Nadalje, taj sud utvrđuje da iscrpan iskaz podnositelja na šest stranica teksta obiluje brojnim detaljima, imenima, datumima i lokacijama koji mogu biti poznati samo osobi koja govori iz proživljenog iskustva. Takav opsežan iskaz podudaran je s drugim utvrđenim činjenicama tijekom postupka. Također je utvrđeno da nema bilo kakve liječničke dokumentacije o zdravstvenim tegobama podnositelja tempore criminis. Istoga dana kada je počinio kazneno djelo, podnositelj je oborio stablo oraha, što je zahtjevan fizički posao. Podnositelj je osoba znatne fizičke težine (u vrijeme počinjenja imao je oko 100 kg), a time neosporno i jače fizičke snage.

Vještakinja, prof. dr. sc. D. K. K., tijekom postupka dala je u pisanoj i usmenoj formi svoje stručno mišljenje o psihofizičkom stanju podnositelja tijekom ispitivanja pred redarstvenim vlastima, te je i Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrdio da nema potrebe za novim vještačenjem, te da ispitivanje pred redarstvenim vlastima nije bilo protuzakonito.

Uzevši u obzir sve utvrđene činjenice u vezi s navedenim ispitivanjem pred redarstvenim vlastima, Ustavni sud utvrđuje da nema dokaza koji bi ukazivali da su redarstvene vlasti dugim ispitivanjem dovele podnositelja u stanje psiho-fizičke iscrpljenosti u kojem bi stanju iskazivao netočne i za njega otegotne činjenice. Iako je podnositelj kod redarstvenih vlasti boravio od 2. lipnja 2004. od 7.00 sati do 4. lipnja 2004. godine kada je sačinjen zapisnik, analizom svih isprava u spisu koje se odnose na to razdoblje predistražnog postupka, ne može se utvrditi zlostavljanje koje bi dovelo do povrede navedenih ustavnih prava.

Na kraju, Ustavni sud napominje da je nadležni sud utvrdio krivnju podnositelja za počinjenje navedenog teškog kaznenog djela ne samo na podlozi priznanja koje je dao redarstvenim vlastima, već je to utvrđenje rezultat cjelokupnog postupka u kojemu su saslušani brojni svjedoci i izvedeni drugi dokazi.«

3) Postupak pred ESLJP-om u predmetu Mađer protiv Hrvatske (2011.)

5. Podnositelj ustavne tužbe podnio je 10. prosinca 2007. zahtjev ESLJP-u protiv Hrvatske u kojem je istaknuo povrede pojedinih supstancijalnih i proceduralnih prava zajamčenih člankom 3., člankom 5. stavcima 1., 2. i 3. i člankom 6. Konvencije.

Podnositelj je pred ESLJP-om prigovorio da ga je policija tukla i tijekom prijevoza u Policijsku upravu zagrebačku i tijekom policijskog ispitivanja i da je tijekom tog ispitivanja od 6 sati ujutro 1. lipnja 2004. do oko 1 sat ujutro 4. lipnja 2004. bio lišen sna i prisiljen sjediti na stolcu. Pozvao se na članak 3. Konvencije.

Podnositelj je pred ESLJP-om dalje prigovorio da njegov pritvor nije bio zakonit i da nije bio poštovan postupak propisan zakonom, te da nije odmah bio obaviješten o razlozima uhićenja i o tome što mu se stavlja na teret. Prigovorio je i trajanju pritvora i razlozima koji su dani za njegovo pritvaranje, a i tome da nije odmah bio doveden pred istražnog suca ovlaštenog naložiti njegovo puštanje na slobodu. Pozvao se na članak 5. stavke 1., 2. i 3. Konvencije.

Što se tiče članka 6. Konvencije, podnositelj je prigovorio da je njegovo suđenje bilo nepošteno jer mu nisu bili omogućeni odgovarajuće vrijeme i sredstva za pripremu obrane, da ga je policija ispitivala bez prisutnosti branitelja, da usluge postavljenog branitelja po službenoj dužnosti nisu ispunile zahtjeve pravičnog suđenja i da su bez opravdanog razloga odbijeni njegovi zahtjevi da se pozovu svjedoci. Pozvao se na članak 6. stavak 1. i stavak 3. točke b), c) i d) Konvencije.

5.1. ESLJP je u presudi Mađer protiv Hrvatske (2011.) prigovore koji su se ticali navodnih povreda članka 5. i dio prigovora koji su se odnosili na navodne povrede članka 6. Konvencije ocijenio nedopuštenima. Prigovor koji se odnosio na navodne povrede članka 6. stavaka 1. i 3. Konvencije tijekom provedbe kaznenog postupka pred prvostupanjskim sudom ocijenio je neosnovanim. Osnovanim je ocijenio dio prigovora podnositelja koji se odnosio na ispitivanje podnositelja u Policijskoj upravi zagrebačkoj u razdoblju od 1. do 4. lipnja 2004. Mjerodavni dio izreke presude ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.) glasi:

»IZ TIH RAZLOGA SUD JEDNOGLASNO

1. Utvrđuje da su prigovori koji se tiče zlostavljanja tijekom policijskog ispitivanja i nedostatka odgovarajuće pravne pomoći tijekom policijskog ispitivanja i suđenja na Županijskom sudu u Velikoj Gorici dopušteni, a ostatak zahtjeva nedopušten;

2. Presuđuje da je došlo do povrede materijalnog aspekta članka 3. Konvencije jer je podnositelj zahtjeva bio podvrgnut nečovječnom postupanju (inhuman treatment) tijekom boravka u Policijskoj upravi Zagrebačkoj u razdoblju od 1. do 4. lipnja 2004.;

3. Presuđuje da je došlo do povrede proceduralnog aspekta članka 3. Konvencije jer nije provedena nikakva istraga o navodima podnositelja zahtjeva o zlostavljanju (ill-treatment);

4. Presuđuje da je došlo do povrede članka 6. stavaka 1. i 3. Konvencije zbog toga što podnositelju zahtjeva tijekom policijskog ispitivanja nije bila osigurana pravna pomoć;

5. Presuđuje da nije došlo do povrede članka 6. stavaka 1. i 3. Konvencije zbog toga što podnositelju zahtjeva tijekom suđenja u kaznenom postupku pred Županijskim sudom u Velikoj Gorici nije bila osigurana pravna pomoć;«

5.2. Podnositelj od ESLJP-a nije potraživao troškove i izdatke vezane uz provedeni postupak, a nije potraživao ni naknadu materijalne ili nematerijalne štete u vezi s prigovorima koje je taj sud ocijenio osnovanim. Mjerodavni dio obrazloženja i izreka presude ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.) glasi:

»A. Šteta

173. Podnositelj zahtjeva potražuje 50 eura (EUR) na ime nematerijalne štete za svaki dan svog navodno nezakonitog pritvora.

174. Vlada smatra da je zahtjev podnositelja zahtjeva neosnovan i u svakom slučaju prekomjeran.

175. Sud primjećuje da su prigovori podnositelja zahtjeva utemeljeni na članku 5. Konvencije proglašeni nedopuštenima, kao i da podnositelj nije potraživao naknadu materijalne ili nematerijalne štete u vezi sa svojim ostalim prigovorima. Stoga Sud taj zahtjev odbija.

176. Sud također primjećuje da podnositelj zahtjeva ima mogućnost tražiti novo suđenje (to seek a fresh trial) na temelju članka 430. hrvatskog Zakona o kaznenom postupku.

B. Troškovi i izdaci

177. Podnositelj zahtjeva nije potraživao nikakve troškove i izdatke. Stoga sud smatra da nije pozvan dosuditi mu bilo koji iznos s tog osnova.

IZ TIH RAZLOGA SUD JEDNOGLASNO

(...)

6. Odbija zahtjev podnositelja za pravednom naknadom.«

B) POSTUPAK IZVRŠENJA PRESUDE ESLJP-a PRED DOMAĆIM TIJELIMA

6. Poslije konačnosti presude ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.), podnositelj ustavne tužbe, zastupan po odvjetniku M. U., podnio je 30. siječnja 2012., na temelju članka 413. ZKP/97, Županijskom sudu u Velikoj Gorici zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke ESLJP-a, koji predlagatelj naziva i »zahtjevom za obnovu kaznenog postupka«. Tako su ga nazvali i nadležni sudovi na pojedinim mjestima u osporenim rješenjima.

6.1. Kad je riječ o članku 413. ZKP/97, Ustavni sud primjećuje da je u presudi ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.) navedeno:

»70. Temeljem članka 430. Zakona o kaznenom postupku, kad okrivljenik traži izmjenu pravomoćne presude nakon što je Europski sud za ljudska prava utvrdio povredu, inter alia, prava na pošteno suđenje, primjenjuju se pravila o obnovi postupka.

(...)

176. Sud također primjećuje da podnositelj zahtjeva ima mogućnost tražiti novo suđenje (to seek a fresh trial) temeljem članka 430. hrvatskog Zakona o kaznenom postupku.«

Ustavni sud utvrđuje da se pod člankom »430. hrvatskog Zakona o kaznenom postupku«, na koji upućuje ESLJP u §§ 70. i 176. presude Mađer protiv Hrvatske (2011.), razumije članak 413. ZKP/97, koji je neovlašteno »pretvoren« u članak 430. u (nepravilno) pročišćenom tekstu ZKP/97, objavljenom u »Narodnim novinama« broj 62 od 12. travnja 2003.

Ustavni sud podsjeća da je 1. lipnja 2006. uputio prvo izvješće Hrvatskom saboru broj: U-X-80/2005 o uočenim pojavama neustavnosti u području izrade pročišćenih tekstova zakona. Izvješće je objavljeno u »Narodnim novinama« broj 64 od 7. lipnja 2006. U njemu je naglašeno »da pročišćeni tekst zakona adresatima mora služiti kao vjerodostojni izvor podataka o odredbama sadržanim u izvornom tekstu određenog zakona, odnosno o onima sadržanim u njegovim kasnijim izmjenama i/ili dopunama, jer samo u tom slučaju on ispunjava svoju svrhu i predstavlja akt kojega adresati mogu valjano koristiti«. Također je upozoreno da »pročišćeni tekst zakona ne smije zadirati u sistematiku zakonskog teksta, niti u brojčane oznake članaka, jer su oni važni za pravilnu primjenu zakona. Stoga zakonske odredbe u pročišćenom tekstu treba sistematizirati po redoslijedu koji je odredio zakonodavac, pri čemu nije dopušteno mijenjati brojčane oznake članaka određene u izvornom tekstu zakona (npr. članak 5.), odnosno u njegovim izmjenama i dopunama (npr. članak 5.a).«

Hrvatski sabor poštovao je navedeno Izvješće Ustavnog suda od 1. lipnja 2006. jer se u Zakonu o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 115 od 25. listopada 2006.), koji je uslijedio nakon objave (nepravilno) pročišćenog teksta ZKP/97 iz 2003. i nakon Izvješća Ustavnog suda od 1. lipnja 2006., pozvao na izvorne brojčane oznake članaka ZKP/97, a ne na one koje su bile sadržane u njegovu (nepravilno) pročišćenom tekstu.

Ostaje činjenica, međutim, da su se mnoga nadležna tijela pouzdala u vjerodostojnost (nepravilno) pročišćenog teksta ZKP/97 iz 2003. i na njega se u svom radu pozivala. To je učinio i ESLJP u §§ 70. i 176. presude Mađer protiv Hrvatske (2011.).

6.2. Stoga Ustavni sud zaključno utvrđuje da je članak 413. ZKP/97, koji je u pročišćenom tekstu ZKP/97 iz 2003. bio pogrešno označen kao članak 430., glasio:

»Članak 413.

Odredbe ove glave o obnovi kaznenog postupka će se uporabiti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke ... na temelju odluke Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na neki razlog za obnovu kaznenog postupka ili izvanredno preispitivanje pravomoćne presude.«

7. Nakon što je na snagu stupio Zakon o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152 od 24. prosinca 2008.; u daljnjem tekstu: ZKP/08), naziv pravnog sredstva iz članka 413. ZKP/97 nije se mijenjao. U članku 502. ZKP/08 također je bila riječ o »zahtjevu za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke ESLJP-a«.

Međutim, člankom 44. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 80 od 13. srpnja 2011.; u daljnjem tekstu: ZID ZKP/11) izmijenjen je članak 502. ZKP/08 (v. točku 22.1. obrazloženja ove odluke). Nakon tih izmjena, u članku 502. stavku 2. ZKP-a to se pravno sredstvo naziva »zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju konačne presude ESLJP-a«. Međutim, u članku 502. stavku 3. ZKP-a to se pravno sredstvo označava kao »zahtjev za obnovom postupka na temelju konačne presude ESLJP-a«.

Zbog terminoloških nedosljednosti u nazivu tog pravnog sredstva, Ustavni sud će ga u nastavku skraćeno nazivati: zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude.

8. U zahtjevu za izmjenu domaće kaznene presude podnositelj je naveo da je protiv pravomoćne kaznene presude broj: K-27/04 od 16. siječnja 2006. pokrenuo postupak pred ESLJP-om, koji je 21. lipnja 2011., u presudi Mađer protiv Hrvatske, prihvatio dio njegovih prigovora i utvrdio da su mu tijekom policijskog ispitivanja povrijeđena prava zajamčena člankom 3. i člankom 6. stavcima 1. i 3. Konvencije. Dalje je naveo da su se nakon pravomoćnosti presude pojavile nove činjenice i novi dokazi od takvog značaja da se neposredno odražavaju na izmjenu činjenične podloge presude, a time posredno i na drugačiju primjenu zakona. Stoga, budući da ga je ESLJP u presudi izrijekom uputio da ima mogućnost tražiti novo suđenje »na temelju članka 430. hrvatskog Zakona o kaznenom postupku«, očigledno je da su u njegovu slučaju ispunjeni uvjeti za izmjenu domaće kaznene presude na temelju članka 413. ZKP/97, istaknuo je podnositelj.

1) Osporeno prvostupanjsko rješenje

9. Osporenim prvostupanjskim rješenjem od 19. ožujka 2012. odbačen je podnositeljev zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude. Relevantni dio obrazloženja tog rješenja glasi:

»Dostavljajući spis predmeta vijeću ovoga suda predsjednik prvostupanjskog vijeća dostavio je i dopis zastupnice Vlade Republike Hrvatske pred Europskim sudom za ljudska prava od 06. veljače 2012. g. kojim je izvijestio sud da je prema obavijesti Europskog suda za ljudska prava presuda u predmetu Mađer protiv Hrvatske od 21. lipnja 2011. g. postala konačna dana 21. rujna 2011. g. Uz navedenu obavijest zastupnica Vlade dostavila je sudu i dopis Europskog suda za ljudska prava od 27. rujna 2011. g.

Odlučujući o ovom zahtjevu sud je utvrdio da, iako se podnositelj u zahtjevu poziva na odredbu čl. 413. Zakona o kaznenom postupku (NN 110/1997, ...), na zahtjev valja primijeniti odredbe Zakona o kaznenom postupku iz 2008. g. (NN 152/08, 76/09, 80/11). Isto proizlazi iz odredbe čl. 573. tog Zakona.

Nadalje, sud je utvrdio da iz samog zahtjeva proizlazi da je isti podnesen na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava te se stoga podnositelj i pozvao na odredbu čl. 413. Zakona o kaznenom postupku (NN 110/1997 ...).

Međutim, odredbom čl. 502. Zakona o kaznenom postupku (NN 152/08, 76/09, 80/11) propisano je da se zahtjev za obnovom postupka na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava može podnijeti u roku od 30 dana od datuma konačnosti presude Europskog suda za ljudska prava.

Iz dopisa zastupnice Vlade Republike Hrvatske pred Europskim sudom za ljudska prava te obavijesti tog suda presuda u predmetu Mađer protiv Hrvatske konačna je dana 21. rujna 2011. g.

Osuđenik je zahtjev za obnovom postupka podnio ovom sudu dana 30. siječnja 2012. g. preko pošte preporučenom pošiljkom. Zahtjev je zaprimljen na ovome sudu dana 01. veljače 2012. g.

S obzirom na navedeno po ocjeni ovog vijeća osuđenik je zahtjev podnio nakon proteka roka iz čl. 502. st. 3. Zakona o kaznenom postupku koji je istekao dana 21. listopada 2011. g. budući da je presuda Europskog suda za ljudska prava u predmetu Mađer protiv Hrvatske postala konačna dana 21. rujna 2011. g.

Stoga je po ocjeni ovog vijeća, temeljem odredbe čl. 506. st. 1. Zakona o kaznenom postupku (NN 152/08, 76/09, 80/11), valjalo odbaciti zahtjev osuđenika za obnovom kaznenog postupka (...)«

2) Osporeno rješenje Vrhovnog suda

10. Vrhovni sud odbio je 28. studenoga 2012. žalbu podnositelja protiv osporenog prvostupanjskog rješenja kao neosnovanu. U osporenom rješenju Vrhovnog suda potvrđeno je stajalište prvostupanjskog suda da se na podnositeljev zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude primjenjuje članak 502. ZKP-a u sadržaju izmijenjenom ZID-om ZKP/11, a ne članak 413. ZKP/97. Mjerodavni dio obrazloženja glasi:

»Žalitelj navodi da je kazneni postupak protiv osuđenika pokrenut prije stupanja na snagu Zakona o kaznenom postupku objavljenog u 'Narodnim novinama' broj 152/08, pa da se slijedom toga na isti i povodom zahtjeva za obnovu postupka mora primijeniti Zakon o kaznenom postupku objavljen u 'Narodnim novinama' broj 110/97 (...) nije bio propisan rok za podnošenje tog izvanrednog pravnog lijeka.

Međutim, prijelazne i završne odredbe Zakona o kaznenom postupku ('Narodne novine' broj 152/08., 76/09. i 80/11.; nastavno: ZKP/08), a poglavito odredba čl. 574. st. 3. tog zakona ne ostavljaju dvojbu o tome koji će se postupovni propis primijeniti na odlučivanje o zahtjevu za obnovu postupka, neovisno o tomu po kojem je postupovnom zakonu vođen kazneni postupak čija se obnova traži. Naime, čl. 574. st. 3. ZKP/08 izrijekom određuje da će se odredbe čl. 497. do 508. ... na odgovarajući način primjenjivati i u postupcima povodom zahtjeva za obnovu kaznenog postupka podnesenima po odredbama Zakona o kaznenom postupku ('Narodne novine' broj 110/97, ...). Stoga je prvostupanjski sud opravdano i u skladu s izričitom odredbom ZKP/08 primijenio u postupku obnove odredbe toga Zakona.

S obzirom da je Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (objavljenim u 'Narodnim novinama' broj 80/11) koji je stupio na snagu 20. srpnja 2011.« (pravilno: 21. srpnja 2011. – op. Ustavnog suda) »u čl. 44. izmijenjena odredba čl. 502. ZKP/08, te je novim stavkom 3. toga članka određeno da se zahtjev za obnovom postupka na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava može podnijeti u roku od trideset dana od datuma konačnosti presude Europskog suda za ljudska prava, a u kojem roku žalitelj nije podnio taj izvanredni pravni lijek, budući da je utvrđeno kako je zahtjev podnesen 30. siječnja 2012. (...), a presuda Europskog suda za ljudska prava postala je konačna 21. rujna 2011. (...), to je prvostupanjski sud opravdano zahtjev za obnovu odbacio.«

III. OCJENA USTAVNOG SUDA

11. Ustavni sud u ovom je ustavnosudskom postupku ispitao podnositeljeve prigovore razvrstavajući ih prema navodnim povredama Ustava i Konvencije na koje se podnositelj pozvao u ustavnoj tužbi.

A) PRIGOVORI PODNOSITELJA O POVREDI PRAVA NA PRAVIČNO SUĐENJE I O DISKRIMINACIJI

12. Ustavni sud prvo je ispitao tvrdnje podnositelja da su članak 29. Ustava i članak 6. Konvencije primjenjivi na ovaj slučaj te prigovore podnositelja o povredama članka 14. Ustava te članka 14. Konvencije odnosno članka 1. Protokola br. 12 uz Konvenciju.

1) Primjenjivost članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije na konkretan slučaj

13. Podnositelj smatra da su jamstva koja proizlaze iz prava na pravično suđenje, utvrđena u članku 29. Ustava i članku 6. Konvencije, primjenjiva u ovom predmetu, unatoč tome što mu je poznata praksa Ustavnog suda o nenadležnosti za odlučivanje o povredama prava na pravično suđenje u povodu zahtjeva ili prijedloga za ponavljanje ili obnovu postupaka. U ustavnoj tužbi navodi:

»... podnositelj ističe da mu nije nepoznata praksa Ustavnog suda Republike Hrvatske prema kojoj se odbacuju ustavne tužbe podnesene protiv odluke kojom se odbacuje prijedlog za obnovu postupka. Međutim, budući da se u konkretnom slučaju radi o predmetu koji je bitan za tumačenje primjene Zakona o kaznenom postupku, a radi se o obnovi postupka koja proizlazi iz povreda utvrđenih presudom Europskog suda za ljudska prava, podnositelj ustavne tužbe smatra da su ispunjeni uvjeti za meritorno odlučivanje u ovom primjeru, te da ne postoje uvjeti za odbacivanje ustavne tužbe. Pri tome svakako treba naglasiti da zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke temeljem odluke Europskog suda za ljudska prava nije tradicionalna vrsta zahtjeva za obnovu postupka, već noviji pravni institut koji predstavlja pravno sredstvo čiji značaj i dosege treba tumačiti u skladu s praksom Europskog suda za ljudska prava i standardima Europske konvencije. Pri tome treba imati u vidu da postojeća praksa Ustavnog suda prema kojoj se Ustavni sud ne smatra nadležnim budući da se pri ocjeni postojanja uvjeta za obnovu postupka ne radi o meritumu stvari, ne može biti primijenjena na konkretan pravni slučaj, budući se radi o takvoj vrsti postupka koja u svojoj osnovi predstavlja jedino učinkovito i dostupno pravno sredstvo za pojedince čija su prava grubo povrijeđena u kaznenim postupcima u Republici Hrvatskoj.«

Podnositelj se pozvao na predmet ESLJP-a Maresti protiv Hrvatske (presuda, 25. lipnja 2009., zahtjev br. 55759/07, § 23.), u kojem je ESLJP istaknuo »da se konkretan naziv dan nekom postupku u domaćem pravnom sustavu ili činjenica da se taj postupak u domaćem pravosuđu smatra izvanrednim pravnim lijekom ne može smatrati odlučujućim: ono što je odlučujuće je priroda i domašaj postupka o kojemu se radi (...).« Po toj je osnovi zaključio:

»Imajući u vidu navedenu praksu Europskog suda za ljudska prava koja se temelji na ekstenzivnom tumačenju primjenjivosti članka 6. Konvencije, podnositelj smatra da su se ispunili uvjeti za meritorno odlučivanje u ovoj pravnoj stvari.«

Na kraju je naglasio da je osuđen na kaznu zatvora »u trajanju od čak 28 godina, te da je obnova postupka jedini način na koji se mogu ispraviti pogreške počinjene tijekom suđenja pred domaćim sudovima«.

14. Ustavni sud ocjenjuje da se tvrdnje podnositelja o primjenjivosti članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije na ovaj slučaj moraju odbaciti zbog nedopuštenosti ratione materiae. Stajalište ESLJP-a sadržano u § 23. presude Maresti protiv Hrvatske (prethodno citirano) nije primjenjivo u podnositeljevu slučaju.

14.1. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Mjerodavni dio članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... ispita njegov slučaj. ...

(...)«

Ustavni sud je u odluci i rješenju broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013. (»Narodne novine« broj 13/13.; u daljnjem tekstu: odluka broj: U-III-3304/2011) već utvrdio da ni članak 29. Ustava ni članak 6. Konvencije nisu primjenjivi na postupke koji se tiču prijedloga ili zahtjeva za ponavljanje odnosno obnovu postupka koji je pravomoćno okončan pred nadležnim domaćim sudom. Tek ako nadležno tijelo prihvati taj zahtjev, sva jamstva pravičnog suđenja iz članka 6. Konvencije primjenjuju se na taj ponovljeni (novi) postupak jer je to opet redoviti postupak. To utvrđenje sadržano je i u presudi ESLJP-a Vanyan protiv Rusije (presuda, 15. prosinca 2005., zahtjev br. 53203/99). Mjerodavni dio te presude glasi:

»56. Sud ističe da se članak 6. Konvencije primjenjuje na postupke u kojima je osoba optužena za kazneno djelo sve dok o toj optužbi ne bude pravomoćno odlučeno ... On nadalje ponavlja da se članak 6. ne primjenjuje na postupke koji se tiču neuspješnog zahtjeva za ponavljanje postupka. Samo se za novi postupak, nakon što je ponavljanje odobreno, može smatrati kao da se tiče utvrđivanja kaznene optužbe ...«

14.2. Navedeno se pravilo primjenjuje i na postupak koji je pokrenut zahtjevom za izmjenu domaće kaznene presude odnosno drugim odgovarajućim sredstvom u domaćem pravnom sustavu koje može dovesti do ponovnog (novog) suđenja u povodu presude ESLJP-a u kojoj je utvrđena povreda članka 6. Konvencije.

To je pravilo ESLJP istaknuo u predmetu Öcalan protiv Turske (odluka, 6. srpnja 2010., zahtjev br. 5980/07). Utvrdio je da je postupak u kojem se ispituje zahtjev podnositelja za ponovno (novo) suđenje zasnovano na presudi ESLJP-a sličan postupku ili je u najmanju ruku usporediv s postupkom propisanim za obnovu postupka u domaćem pravu: zahtjev podnosi već pravomoćno osuđena osoba, pa cilj tog postupka nije odlučivanje o »optužbi za kazneno djelo« nego odlučivanje o tome jesu li ispunjene pretpostavke za ponovno (novo) suđenje. Stoga se članak 6. Konvencije ne primjenjuje na takve postupke (str. 13. odluke Öcalan).

Slično tome, na postupak u povodu zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude ne primjenjuje se ni članak 29. Ustava jer se i on odnosi na odlučivanje »o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela«.

14.3. Zaključno, nedopušten je prigovor podnositelja ustavne tužbe da mu je odbacivanjem njegova zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude na temelju presude ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.) povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 6. Konvencije. U postupku pred domaćim sudovima, koji se ticao zahtjeva podnositelja (pravomoćno osuđenog optuženika na izdržavanju kazne zatvora) za izmjenu domaće kaznene presude na temelju presude ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.), nije se odlučivalo o »optužbi za kazneno djelo« (pa ni o »pravu građanske naravi«) u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije. U tom se postupku, primjenom pravila o obnovi kaznenog postupka, odlučivalo o tome jesu li ispunjene procesne pretpostavke za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, propisane domaćim pravom. Budući da se na taj postupak jamstva iz članka 6. Konvencije ne primjenjuju, Ustavni sud mora odbaciti prigovor podnositelja kao nedopušten zbog njegove nesuglasnosti s člankom 6. stavkom 1. Konvencije ratione materiae. S obzirom na okolnosti ovog slučaja, ta pravila važe i kad je riječ o članku 29. stavku 1. Ustava.

14.4. Iako nije relevantno za odlučivanje o ustavnoj tužbi koja je predmet ovog ustavnosudskog postupka, potrebno je podsjetiti da je u presudi Mađer protiv Hrvatske (2011.) ESLJP jasno naznačio kako podnositelj u svojoj prethodnoj ustavnoj tužbi protiv pravomoćne kaznene presude, podnesenoj Ustavnom sudu 3. srpnja 2007., nije omogućio Ustavnom sudu da ispita sve prigovore koje je kasnije istaknuo pred ESLJP-om, a tiču se navodne povrede članka 6. Konvencije. Mjerodavni dio presude Mađer protiv Hrvatske (2011.) glasi:

»136. ... Pravo podnositelja zahtjeva da mu se omoguće odgovarajuće vrijeme i sredstva za pripremu obrane, njegovo pravo da dobije pravnu pomoć zastupnika i njegovo pravo da ispituje svjedoke u kaznenom postupku protiv njega, koja su navedena u prigovorima temeljem članka 6. pred Sudom, su sva zajamčena člankom 29. hrvatskog Ustava. Nadalje, Konvencija je izravno primjenjiva u Hrvatskoj.

137. Sud bilježi da je dana 3. srpnja 2007. godine podnositelj zahtjeva podnio ustavnu tužbu u propisanom roku. Međutim, u toj se ustavnoj tužbi nije pozvao, čak niti u biti, na iste osnove koje je podnio Sudu.

138. Pred Sudom je, između ostalog, prigovorio da u kaznenom postupku protiv njega nisu zadovoljeni zahtjevi pravičnog suđenja, jer nije imao priliku ispitati svjedoke optužbe, i nisu mu omogućeni ni vrijeme ni uvjeti da pripremi svoju obranu. U svojoj je ustavnoj tužbi naveo da je povrijeđeno njegovo pravo na obranu tijekom cijelog postupka, a osobito tijekom ispitivanja pred policijom, te da je njegovo navodno priznanje policiji bilo pribavljeno nezakonito. Prigovorio je i da je bio zadržan od 1. do 4. lipnja 2004. u Policijskoj upravi, cijelo vrijeme sjedeći na stolcu bez sna i hrane, te da je, kad je stigao u Zatvor u Zagrebu, imao povrede po tijelu.

139. Stoga, protivno načelu supsidijarnosti, podnositelj zahtjeva nije Ustavnom sudu dao priliku da prihvati pravno sredstvo u odnosu na prigovor koji se tiče navodnog nedovoljnog vremena i uvjeta za pripremu obrane i odbijanja raspravnog suda da sasluša svjedoke koje je on predložio.

140. Slijedi da ovaj dio zahtjeva treba odbiti na temelju članka 35. stavaka 1. i 4. Konvencije, zbog neiscrpljivanja domaćih pravnih sredstava.«

14.5. Kraj takvog stanja stvari, Ustavni sud u ovoj odluci i rješenju nije smatrao potrebnim posebno navoditi prigovore podnositelja o povredama njegova prava na pravično suđenje u konkretnom slučaju koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka.

15. Na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u točki I. izreke rješenja. Točka II. izreke rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

2) Prigovori o diskriminatornom razlikovanju zatvorenika

16. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv osporenih sudskih rješenja smatrajući povrijeđenim i ustavna prava zajamčena člankom 14. Ustava te člankom 14. Konvencije odnosno člankom 1. Protokola br. 12 uz Konvenciju. Obrazlažući razloge zbog kojih smatra povrijeđenim ta ustavna i konvencijska prava, podnositelj navodi:

»(...) Pri tome se ističe da je podnositelj na izdržavanju kazne zatvora. U tom smislu on se ne može usporediti sa drugim hrvatskim građanima kojima su u svako doba dostupni telefon, odvjetnik, prevoditelj i sl. Upravo se o tome i vodilo računa u prijašnjem zakonskom uređenju prema kojem za obnovu postupka kako općenito, tako i temeljem odluke Europskog suda nije bilo vremenskog ograničenja. Međutim prema sadašnjem uređenju okrivljenici u odnosu na koje je nađena povreda temeljnih prava i sloboda odlukom Europskog suda imaju rok za podnošenje zahtjeva (30 dana), dok za sve ostale okrivljenike ne postoji takvo ograničenje, čime se okrivljenici koji su uspjeli u postupku pred Europskim sudom bez ikakvog legitimnog cilja i razloga stavljaju u nepovoljniji položaj u odnosu na ostale okrivljenike čime je povrijeđeno i pravo na jednako postupanje iz članka 14. Ustava te članka 14. i članka 1. Protokola broj 12 uz Europsku konvenciju – opća zabrana diskriminacije (vidjeti predmet Vučković i drugi protiv Srbije, zahtjev broj 17153/11). (...)«

17. Članak 14. Ustava glasi:

»Članak 14.

Svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama.

Svi su pred zakonom jednaki.«

17.1. Članak 14. Konvencije i članak 1. Protokola br. 12 uz Konvenciju glase:

»Članak 14.

ZABRANA DISKRIMINACIJE

Uživanje prava i sloboda koje su priznate u ovoj Konvenciji osigurat će se bez diskriminacije na bilo kojoj osnovi, kao što je spol, rasa, boja kože, jezik, vjeroispovijed, političko ili drugo mišljenje, nacionalno ili društveno podrijetlo, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje ili druga okolnost.«

»Članak 1.

OPĆA ZABRANA DISKRIMINACIJE

1. Uživanje svih prava određenih zakonom osigurat će se bez diskriminacije na bilo kojoj osnovi kao što je spol, rasa, boja kože, jezik, vjera, političko ili drugo mišljenje, nacionalno ili socijalno podrijetlo, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje ili drugi status.

2. Nitko ne smije biti diskriminiran od strane javnih tijela na bilo kojoj osnovi kako je navedeno u stavku 1.«

18. Za razliku od podnositelja ustavne tužbe, Ustavnom sudu nije dopušteno nagađati o razlozima zbog kojih do 21. srpnja 2011. nije postojao rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude odnosno o razlozima zbog kojih je taj rok nakon toga uveden. Ustavni sud jedino može potvrditi da iz Prijedloga zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku, s Konačnim prijedlogom zakona P.Z. 832, klasa: 740-02/11-01/01, urbroj: 5030109-11-1 od 9. lipnja 2011., koji je Vlada Republike Hrvatske podnijela 6. sazivu Hrvatskog sabora na raspravu i prihvaćanje, ti razlozi nisu razvidni. Naime, u tom je prijedlogu jedino obrazloženje vezano uz članak 44. ZID-a ZKP/11 bilo ovo:

»Članak 502. je izmijenjen na način koji predviđa obvezatnu obnovu postupka ako Ustavni sud ili Europski sud za ljudska prava utvrde da je presuda utemeljena na povredi ljudskih prava i sloboda propisanih Ustavom ili međunarodnim ugovorom odnosno Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.«

18.1. Ustavni sud prihvaća stajalište podnositelja da zatvorenici nisu u usporedivoj situaciji s ostalim građanima kad je riječ o dostupnosti izvora informacija. Međutim, prigovor podnositelja da je rok, uveden ZID-om ZKP/11, diskriminatoran za njega kao zatvorenika koji je uspio u sporu protiv države pred ESLJP-om, usporedi li ga se s ostalim zatvorenicima kod kojih »ne postoji takvo ograničenje«, Ustavni sud ocjenjuje nejasnim i nerazumljivim. Naime, svi zatvorenici koji su uspjeli u postupku pred ESLJP-om u jednakoj su pravnoj situaciji pred zakonom jer se na sve njih, na jednak način, primjenjuju mjerodavne odredbe ZKP-a o izmjeni domaće kaznene presude. S druge strane, svi zatvorenici koji imaju razloga zatražiti obnovu svojih kaznenih postupaka (nevezano uz postupak pred ESLJP-om) i u tom smislu ispunjavaju zakonske pretpostavke za obnovu postupka također su u jednakoj pravnoj situaciji pred zakonom jer se na sve njih, na jednak način, primjenjuju mjerodavne odredbe ZKP-a o obnovi postupka.

Uspoređivanje tih dvaju pravnih sredstava (zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude i zahtjeva za obnovu kaznenog postupka) na osnovi toga što je za podnošenje prvog propisan, a za podnošenje drugog nije propisan rok, i izvođenje iz toga diskriminatornih učinaka članka 44. ZID-a ZKP/11 (odnosno članka 502. stavka 3. ZKP-a) na zatvorenike koji su uspjeli u postupku pred ESLJP-om ne čini se opravdanim.

Jedini zaključak koji Ustavni sud može izvesti iz tog prigovora jest taj da se zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude, kao vremenski ograničeno pravno sredstvo koje je na raspolaganju osobama koje su uspjele u postupku pred ESLJP-om, ne može u cijelosti poistovjećivati sa zahtjevom za obnovu kaznenog postupka, kao (u pravilu) vremenski neograničenim pravnim sredstvom koje je na raspolaganju svim osobama koje dođu u pravnu situaciju da se to pravno sredstvo na njih može primijeniti.

19. S obzirom da ne postoji ustavnopravna bit stvari o kojoj bi Ustavni sud odlučivao u povodu prigovora podnositelja o diskriminatornim učincima koje rok propisan člankom 502. stavkom 3. ZKP-a stvara među zatvorenicima, taj prigovor podnositelja mora se odbaciti kao nedopušten.

Stoga je na temelju članka 32. Ustavnog zakona riješeno kao u točki I. izreke rješenja.

B) PRIGOVOR PODNOSITELJA O NEDJELOTVORNOSTI PRAVNOG SREDSTVA KOJE JE IMAO NA RASPOLAGANJU

20. Podnositelj »ističe da mu je ovakvim zakonskim uređenjem uskraćeno i pravo na učinkovito pravno sredstvo zajamčeno člankom 13. Konvencije«. Iz sadržaja ustavne tužbe može se zaključiti da se pod »ovakvim zakonskim uređenjem« misli na rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, koji je prvi put uveden člankom 44. ZID-a ZKP/11, odnosno na način na koji su nadležni sudovi protumačili i primijenili prijelazne odredbe članka 574. ZKP/08 na računanje tog roka, što je izravno utjecalo na podnositeljevu individualnu pravnu situaciju.

21. Članak 13. Konvencije glasi:

»Članak 13.

PRAVO NA DJELOTVORAN PRAVNI LIJEK

Svatko čija su prava i slobode koje su priznate u ovoj Konvenciji povrijeđene ima pravo na djelotvorna pravna sredstva pred domaćim državnim tijelom čak i u slučaju kad su povredu počinile osobe koje su djelovale u službenom svojstvu.«

Ustavni sud primjećuje da je podnositelj poslije presude ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.) imao osigurano pravo na domaće pravno sredstvo. Podnositelj je, naime, imao pravo pokrenuti postupak u kojem se odlučivalo o njegovu zahtjevu za izmjenu domaće kaznene presude. Protiv prvostupanjskog rješenja nadležnog suda imao je pravo žalbe Vrhovnom sudu. Konačno, osigurano mu je i pravo na podnošenje ustavne tužbe Ustavnom sudu.

Drugo je pitanje, međutim, je li to dostupno pravno sredstvo (zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude) bilo djelotvorno u podnositeljevu slučaju. Podnositelj tvrdi da nije.

22. Naime, u vrijeme počinjenja kaznenog djela, tijekom cijelog kaznenog postupka protiv podnositelja, pa i u vrijeme donošenja presude Vrhovnog suda broj: III Kž-10/06-6 (15. svibnja 2007.) na snazi je bio članak 413. ZKP/97 u kojem nije bio propisan rok u kojem je stranka dužna podnijeti zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude (v. točku 6.2. obrazloženja ove odluke).

Štoviše, i u vrijeme donošenja odluke Ustavnog suda broj: U-III-2552/2007 (11. ožujka 2009.) i presude ESLJP-a u predmetu Mađer protiv Hrvatske (21. lipnja 2011.) na snazi je bio članak 502. ZKP/08 u kojem također nije bio propisan rok u kojem je stranka bila dužna podnijeti zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude. Mjerodavna odredba je glasila:

»Članak 502.

Odredbe o obnovi kaznenog postupka će se primijeniti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke ... na temelju odluke Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na neki razlog za obnovu kaznenog postupka.«

Članak 502. ZKP/08 bio je na snazi u navedenom sadržaju od 1. siječnja 2009. do 21. srpnja 2011. Sukladno tome, nakon stupanja na snagu ZKP/08 nije se postavljalo pitanje koji će se zakon primjenjivati kad je riječ o roku za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude. Naime, taj rok nije bio propisan ni u starom zakonu (ZKP/97) ni u novom zakonu (ZKP/08), pri čemu u hrvatskom kaznenom procesnom zakonodavstvu ne postoji ni opći rok za podnošenje zahtjeva za obnovu kaznenog postupka.

22.1. Tek je člankom 44. ZID-a ZKP/11 izmijenjen članak 502. ZKP/08. Taj članak glasi (u dijelu mjerodavnom za ovaj ustavnosudski postupak):

»Članak 44.

Članak 502. mijenja se i glasi:

'(...)

(2) Odredbe o obnovi kaznenog postupka će se primijeniti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava kojom je u odnosu na okrivljenika utvrđena povreda prava i sloboda iz Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

(3) Zahtjev za obnovom postupka na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava može se podnijeti u roku od trideset dana od datuma konačnosti presude Europskog suda za ljudska prava.«

Članak 44. ZID-a ZKP/11, kojim je izmijenjen dotadašnji članak 502. ZKP/08 tako da je u novom stavku 3. propisan rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, ulazio je u skupinu odredaba tog zakona koje su stupile na snagu »osmoga dana od dana njegove objave u 'Narodnim novinama'«, to jest 21. srpnja 2011.

22.2. Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 145 od 6. prosinca 2013.; u daljnjem tekstu: ZID ZKP/13) brisan je dio članka 502. stavka 2. ZKP-a u sadržaju koji je prethodno bio propisan člankom 44. ZID-a ZKP/11. Članak 223. ZID-a ZKP/13 glasi:

»Članak 223.

U članku 502. stavku 2. riječi: 'u odnosu na okrivljenika' brišu se.«

23. Što se tiče prijelaznog zakonskog režima koji je uređivao primjenu ZKP/97 odnosno ZKP/08 na pojedinačne slučajeve, prijelazne odredbe ZKP/08 koje su relevantne u ovom ustavnosudskom postupku glasile su:

»Članak 574.

(1) Kazneni postupak pokrenut prije stupanja na snagu ovog Zakona dovršit će se po odredbama Zakona o kaznenom postupku ('Narodne novine', br. 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.).

(2) Ako je do stupanja na snagu ovog Zakona donesena kakva odluka protiv koje je po odredbama zakona po kojem je postupak vođen dopušten pravni lijek ili još teče rok za podnošenje pravnog lijeka, ... u tom postupku primijenit će se odredbe zakona po kojem je donesena odluka, osim ako ovim Zakonom nije drukčije propisano.

(3) Odredbe članka 497. – 508. ovog Zakona na odgovarajući način će se primjenjivati i u postupcima povodom zahtjeva za obnovu kaznenog postupka podnesenima po odredbama Zakona o kaznenom postupku ('Narodne novine', br. 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.).«

23.1. ZID ZKP/11 također je sadržavao prijelazne i završne odredbe (članci od 48. do 51.). Međutim, taj zakon nije propisao prijelazna pravila za primjenu članka 44. (kojim je izmijenjen dotadašnji članak 502. ZKP/08 tako da je u novom stavku 3. prvi put propisan rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude), kao što je ih je propisao ZKP/08 u članku 574. stavcima 2. i 3.

24. U takvoj situaciji, nadležni sudovi protumačili su da se na zahtjev podnositelja za izmjenu domaće kaznene presude, koji je podnesen 30. siječnja 2012., primjenjuje rok iz članka 44. ZID-a ZKP/11, i to po sili prijelazne odredbe članka 574. stavka 3. ZKP/08 koja je uređivala prijelazni režim između ZKP/97 i ZKP/08.

25. Podnositelj je u ustavnoj tužbi prigovorio da takvim pravorijekom nadležnih sudova, u prvom redu zbog nepreciznosti i neodređenosti zakonskih odredaba, domaće pravno sredstvo koje mu je bilo na raspolaganju nije bilo djelotvorno. Istaknuo je da mu se pravo na izmjenu domaće kaznene presude uskraćuje zbog prijepora o tome koji zakon o kaznenom postupku treba primijeniti u njegovu slučaju (»stari«, to jest onaj iz 1997., ili »novi«, to jest onaj iz 2008. »koji je od stupanja na snagu 1. siječnja 2009., mijenjan čak četiri puta«). Dalje smatra da »postoji i nedoumica o tome može li se članak 44. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku koji je stupio na snagu 20. srpnja 2011. (NN 80/11) smatrati 'zakonom' koji udovoljava zahtjevima pravne sigurnosti, jasnoće i preciznosti«. Podnositelj se pritom pozvao na odluku Ustavnog suda broj: U-I-722/2009 od 15. travnja 2011. (»Narodne novine« broj 44/11.), koja se bavila kvalitetom pravnih normi u svjetlu vladavine prava.

Podsjetio je da je »procesni Zakon po kojem je vođen postupak bio ... stari Zakon o kaznenom postupku, te je podnositelj ispravno zaključio da i prilikom podnošenja zahtjeva za obnovu postupka treba primijeniti članak 413. starog ZKP-a koji nije propisivao nikakav rok za podnošenje zahtjeva za obnovu postupka povodom presude Europskog suda za ljudska prava«. Usporedio je tu zakonsku odredbu s člankom 502. ZKP/08, zaključujući da »usporedbom ovih dvaju zakonskih rješenja lako je uočiti da se suštinski ne razlikuju. Niti po jednom niti po drugom zakonskom uređenju, uvjet za podnošenje zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke nije konačnost odluke«. Iz toga je izveo daljnji zaključak da je zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude »mogao teoretski podnijeti odmah po objavi odluke Europskog suda za ljudska prava, dakle već 21. lipnja 2011. godine, međutim to nije učinio prije svega jer je to bilo nemoguće iz tehničkih razloga s obzirom da služi kaznu zatvora, a s druge strane i zato jer je bio svjestan da zahtjev može podnijeti bez vremenskog ograničenja. Prema tome, njegovo pravo za podnošenje zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke počelo je teći 21. lipnja 2011. godine i nije moglo biti prekinuto naknadnom intervencijom zakonodavca.«

Podnositelj je u nastavku ponovio da je tek kasnijom intervencijom zakonodavca, to jest člankom 44. ZID-a ZKP/11, izmijenjen članak 502. ZKP/08 na način da je sada propisan rok od 30 dana od dana konačnosti presude ESLJP-a u kojem se može tražiti izmjena domaće kaznene presude, te da se tek u članku 44. ZID-a ZKP/11 prvi put spominje konačnost presude ESLJP-a:

»Usporedbom novog i prijašnjih zakonskih rješenja, vidljivo je da su ona i formalno i sadržajno različita. Naime, prema članku 413. starog zakona, i starijoj verziji članka 502. novog ZKP-a vidljivo je da konačnost odluke nije uvjet za podnošenje zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke, dok je po novom zakonskom uređenju upravo dan nastupanja konačnosti ključan za ocjenu tijeka roka za podnošenje zahtjeva. S druge strane, prema ranijim rješenjima, zahtjev se mogao podnijeti ukoliko se odluka Europskoga suda odnosila na neki razlog za obnovu postupka, dok se po novom uređenju može podnijeti ukoliko je u odnosu na okrivljenika utvrđena povreda prava i sloboda iz Konvencije.«

Podnositelj je također naveo da ZID ZKP/11 ne sadrži prijelazne odredbe već je »određeno da Zakon stupa na snagu osmog dana od objave u Narodnim novinama«, a da se »pri tome nije vodilo računa o tome da postoje odluke Europskog suda za ljudska prava, kao što je i odluka u ovom konkretnom slučaju, a koja je donesena prije stupanja na snagu ZID Zakona i u kojoj su kako rok za nastupanje konačnosti, tako i rok za podnošenje zahtjeva već počeli teći. (...) Zbog toga se članak 44. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (NN 80/11) u pogledu roka za podnošenje zahtjeva za ponavljanje postupka ne može smatrati dorečenim te kao takav može uzrokovati različita tumačenja i neujednačenu sudsku praksu. Samim time ne može predstavljati preciznu i jasnu normu«. Dalje je napomenuo da »pored članka 44., određenost i preciznost nedostaje i članku 574. novog Zakona o kaznenom postupku«.

25.1. Pozivajući se na članak 574. stavak 2. ZKP/08 (»Ako je do stupanja na snagu ovog Zakona donesena kakva odluka protiv koje je po odredbama zakona po kojem je postupak vođen dopušten pravni lijek ... u tom postupku primijenit će se odredbe zakona po kojem je donesena odluka, osim ako ovim Zakonom nije drukčije propisano.«), podnositelj je zaključio:

»U konkretnom slučaju na podnositelja je bez opravdanog razloga primijenjen propis koji nije bio na snazi u vrijeme kada je okončan njegov kazneni postupak. Sporna odredba (članak 574., baš kao i članak 44. ZID ZKP-a) otvara vrata za različita tumačenja. Ako se prihvati načelo da se kazneni postupak promatra kao cjelina ..., tada se i na obnovu postupka trebaju primijeniti one odredbe koje su bile na snazi u vrijeme kada su donesene odluke. (...) Naime, postupak za podnositelja nije završio presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske (...) od 15. svibnja 2007. g. Postupak za podnositelja kao okrivljenika nastavio se i podnošenjem ustavne tužbe Ustavnom sudu RH koja je odbijena, ali isto tako i postupkom pred Europskim sudom za ljudska prava. Za podnositelja ... postupci pred Ustavnim sudom i Europskim sudom predstavljaju samo nastavak kaznenog postupka koji je vođen, dakle jedinstvenu cjelinu. (...) odredbu čl. 574. stavka 1. treba tumačiti ekstenzivno i svakako u korist podnositelja za kojeg je postupak jedinstvena cjelina i za kojeg je kazneni postupak započeo 2004. g. Na isti način treba tumačiti i stavak 2. članka 574. Zakona o kaznenom postupku. Naime, prije stupanja na snagu novog zakona o kaznenom postupku nedvojbeno je donesen niz odluka protiv kojih je zahvaljujući odluci Europskog suda za ljudska prava dopušten pravni lijek. Budući da je prema odredbama Zakona o kaznenom postupku obnova kaznenog postupka također pravni lijek, podnositelj ne vidi niti jedan razlog zbog čega se i na njegov slučaj ne bi mogla primijeniti navedena odredba, te sukladno tome i članak 413. starog Zakona o kaznenom postupku.«

26. Iz navedenih je razloga podnositelj na kraju zaključio »da je pobijanim odlukama, zbog krive primjene propisa, koji su sami po sebi neprecizni i nejasni, došlo do povrede načela pravne sigurnosti i vladavine prava na njegovu štetu«, što je domaće pravno sredstvo (zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude), koje je imao na raspolaganju, učinilo nedjelotvornim u njegovu slučaju.

27. Ustavni sud prvo utvrđuje da je ovaj predmet povezan s postupkom izvršenja presuda ESLJP-a, ali se konkretno pitanje oko kojega je nastao spor i koje se ovdje razmatra iscrpljuje isključivo u načinu na koji su nadležni domaći sudovi protumačili i primijenili domaće pravo vezano uz rok u kojem je stranka dužna nadležnom domaćem sudu podnijeti zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude.

Ustavni sud dalje utvrđuje da je pitanje roka za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude stvar domaćeg prava jer ni Konvencija ni praksa ESLJP-a ne priječe državama strankama da propisuju rok u kojem će biti dopušteno njegovo podnošenje.

Drugim riječima, pitanje roka za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude nije povezano s međunarodnim ugovornim obvezama Republike Hrvatske koje proizlaze iz članka 46. stavka 1. Konvencije u vezi s člancima 115. stavkom 3. i 134. Ustava, to jest s međunarodnim obvezama koje je Republika Hrvatska kao ugovorna stranka prihvatila ratifikacijom Konvencije i priznavanjem jurisdikcije ESLJP-a u svim predmetima koji se tiču tumačenja i primjene Konvencije.

Stoga se na ovaj prigovor – u čijem je središtu spor oko primjenjivosti roka za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, propisanog domaćim pravom, na konkretan slučaj podnositelja – ne primjenjuju načelna pravna stajališta vezana uz opće obveze Republike Hrvatske u postupku izvršenja presuda i odluka ESLJP-a koja je Ustavni sud utvrdio u odluci broj: U-III-3304/2011. Stajališta iznesena u toj odluci odnose se na fazu postupka u kojoj nadležni sud ispituje postojanje razloga za obnovu kaznenog postupka u svjetlu presude ESLJP-a kao »nove činjenice« ili »novog dokaza« (v. točku 32. obrazloženja odluke broj: U-III-3304/2011). U toj je fazi nadležni sud uvijek dužan meritorno ispitati podneseni zahtjev u svjetlu osobitih okolnosti konkretnog slučaja (u prvom redu prirode djela i/ili težine kazne), polazeći od utvrđenja o povredama i od razloga za ta utvrđenja koji su sadržani u presudi ESLJP-a i od sudske prakse tog suda.

Kad je riječ o podnositeljevu zahtjevu za izmjenu domaće kaznene presude koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka, proizlazi da bi načelna stajališta iznesena u odluci broj: U-III-3304/2011 (imajući pritom u vidu njezin ograničeni doseg – v. točku 26.1. obrazloženja te odluke) mogla biti relevantna samo u postupku koji će uslijediti tek pod uvjetom da nadležni sud u postupku koji će ponoviti na temelju ove odluke, poštujući stajališta Ustavnog suda, riješi da se na podnositeljev slučaj ne primjenjuje rok iz članka 44. ZID-a ZKP/11 (članka 502. stavka 3. ZKP-a).

Zaključno, u ovom ustavnosudskom postupku na prigovore podnositelja vezane uz rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, propisan domaćim pravom, ne utječu specifičnosti postupka izvršenja presuda i odluka ESLJP-a. Na Ustavnom sudu je da u tom okviru i ispita navodnu povredu članka 13. Konvencije.

28. Za ocjenu o povredi članka 13. Konvencije relevantne su ove pravne činjenice:

– kazneni postupak protiv podnositelja vodio se i pravomoćno je okončan prema odredbama ZKP/97 u kojima nije bio propisan rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, a taj rok ne postoji ni kad je riječ o obnovi kaznenog postupka prema općim procesnim pravilima ZKP-a;

– odluka Ustavnog suda i presuda ESLJP-a doneseni su u vrijeme kad je na snazi bio članak 502. ZKP/08 u kojem također nije bio propisan rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, pa u tom pitanju nije bilo potrebno propisivati nikakav prijelazni režim između dvaju zakonskih uređenja (članka 413. ZKP/97 i članka 502. ZKP/08). Drugim riječima, prijelazne odredbe članka 574. ZKP/08 nisu se odnosile ni na kakve rokove koji bi se trebali primijeniti na podnositeljev slučaj;

– presuda ESLJP-a postala je konačna 21. rujna 2011., dva mjeseca poslije stupanja na snagu članka 44. ZID-a ZKP/11 (21. srpnja 2011.), kojim je članak 502. ZKP/08 izmijenjen tako da je prvi put propisan rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude;

– podnositelj je zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude podnio 30. siječnja 2012., izvan roka prvi put uvedenog u domaće pravo 21. srpnja 2011. (člankom 44. ZID-a ZKP/11);

– odbacujući zahtjev podnositelja za izmjenu domaće kaznene presude kao nepravodoban, odnosno podnesen izvan roka propisanog člankom 44. ZID-a ZKP/11, nadležni sudovi pozvali su se na prijelazne odredbe članka 574. ZKP/08 koje su uređivale prijelazni režim između ZKP/97 i ZKP/08, na način da su ih primijenili i na prijelazni režim između ZKP/08 i ZID-a ZKP/11;

– Vrhovni sud je u osporenom rješenju utvrdio da »poglavito odredba čl. 574. st. 3. tog zakona ne ostavlja(ju) dvojbu o tome koji će se postupovni propis primijeniti na odlučivanje o zahtjevu za obnovu postupka, neovisno o tomu po kojem je postupovnom zakonu vođen kazneni postupak čija se obnova traži. Naime, čl. 574. st. 3. ZKP/08 izrijekom određuje da će se odredbe čl. 497. do 508. ... na odgovarajući način primjenjivati i u postupcima povodom zahtjeva za obnovu kaznenog postupka podnesenima po odredbama Zakona o kaznenom postupku ('Narodne novine' broj 110/97, ...)«.

29. Ustavni sud prvo primjećuje da prigovori podnositelja koji se odnose na nepreciznost i neodređenost samih zakonskih odredaba, zbog kojih ih se ne može smatrati »zakonom« utemeljenim na načelu vladavine prava, izlaze izvan okvira ovog ustavnosudskog postupka, u kojem se razmatra konkretna ustavna tužba podnositelja. Oni ulaze u okvire postupka za (apstraktnu) ocjenu suglasnosti članka 502. stavka 3. ZKP-a s Ustavom. Te prigovore Ustavni sud ne može ispitivati u ovom postupku.

Nadalje, Ustavni sud opetovano naglašava da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati i primjenjivati zakone. To pravilo treba posebno uvažavati u predmetima u kojima se sudovi bave složenim pitanjima interpretacije domaćeg prava. Sukladno tome, nije zadaća Ustavnog suda u ovom ustavnosudskom postupku baviti se pogreškama o pravu koje su navodno napravili domaći sudovi, osim ako i u mjeri u kojoj su one dovele do povrede članka 13. Konvencije, zbog čega je zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude u konkretnom slučaju postao nedjelotvoran, kako to tvrdi podnositelj u ustavnoj tužbi. U tom smislu, okolnosti pod kojima bi Ustavni sud bio ovlašten dovesti u pitanje utvrđenja iznesena u osporenim rješenjima nadležnih sudova morale bi jasno upućivati na to da su ta utvrđenja »flagrantno i očito arbitrarna«. ESLJP je, naime, u predmetu Kononov protiv Latvije (presuda, Treći odjel, 24. srpnja 2008., zahtjev br. 36376/04) istaknuo:

»108. ... Sud neće dovoditi u pitanje ocjenu (assessment) domaćih vlasti osim ako ona nije flagrantno i očito arbitrarna (flagrantly and manifestly arbitrary) ... Ovo opće pravilo, koje je inicijalno oblikovano za pravo na pravično saslušanje iz članka 6. stavka 1. Konvencije, primjenjuje se na sve materijalne odredbe (substantive provisions) Konvencije ...«

30. Poštujući navedeni okvir, Ustavni sud utvrđuje da ne ulazi u razloge zbog kojih su se nadležni sudovi pozvali na članak 574. ZKP/08 kao na mjerodavnu prijelaznu odredbu za odlučivanje o tome primjenjuje li se na podnositeljev slučaj članak 44. ZID-a ZKP/11 (članak 502. stavak 3. ZKP-a), to jest rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude. U tom smislu samo utvrđuje da su sudovi bili dužni obrazložiti razloge primjene članka 574. ZKP/08 (kojim je uređen prijelazni režim između ZKP/97 i ZKP/08) na novu zakonsku pretpostavku ograničavajuće naravi (to jest na rok propisan člankom 44. ZID-a ZKP/11) koja nije postojala ni u članku 413. ZKP/97 ni u članku 502. ZKP/08 pa time ni u prijelaznom režimu koji je uređivao članak 574. ZKP/08. Nadležni sudovi to nisu učinili.

30.1. Unatoč tome, uvažavajući vlastitu ograničenu nadzornu ulogu kad je riječ o tumačenju i primjeni prava, Ustavni sud mora poći od stanja stvari kako su ga postavili nadležni sudovi i ispitati samo to jesu li ocjene sudova u osporenim rješenjima »flagrantno i očito arbitrarne«. U tom je smislu potrebno podrobnije razmotriti prijelaznu odredbu članka 574. stavka 3. ZKP/08 koju su sudovi primijenili. Ta odredba glasi:

»Članak 574.

(...)

(3) Odredbe članka 497. – 508. ovog Zakona na odgovarajući način će se primjenjivati i u postupcima povodom zahtjeva za obnovu kaznenog postupka podnesenima po odredbama Zakona o kaznenom postupku ('Narodne novine', br. 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.).«

Čini se nespornim da članak 574. stavak 3. ZKP/08 ne propisuje da će se mjerodavne odredbe ZKP/08 primjenjivati u postupcima u kojima su se podnositelji zahtjeva za obnovu kaznenog postupka pozvali na ZKP/97, neovisno o tome kad su zahtjevi stvarno podneseni. Ta odredba govori o zahtjevima koji su podneseni po odredbama ZKP/97.

S druge strane, sam je Vrhovni sud isključio moguće tumačenje da zakonska formulacija »zahtjevi podneseni po odredbama ZKP/97« obuhvaća sve zahtjeve koji su povezani s kaznenim postupcima vođenim po odredbama ZKP/97, neovisno o tome kad su stvarno podneseni. Naime, Vrhovni sud je u osporenom rješenju izrijekom utvrdio da se prema članku 574. stavku 3. ZKP/08 nedvojbeno ima primijeniti ZKP/08 »neovisno o tomu po kojem je postupovnom zakonu vođen kazneni postupak čija se obnova traži.« (Italikom istaknuo Ustavni sud.)

Preostaje zaključiti kako zakonska formulacija »podneseni po odredbama ZKP-a« iz članka 574. stavka 3. ZKP/08 znači da će se mjerodavne odredbe ZKP/08 primjenjivati na zahtjeve za obnovu kaznenog postupka koji su podneseni dok je ZKP/97 bio na snazi.

Kraj takvog stanja stvari, članak 574. stavak 3. ZKP/08 očito nije bio mjerodavan za podnositeljev zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude jer je podnositelj taj zahtjev podnio tek u siječnju 2012. Unatoč tome, upravo se na toj odredbi temelje izreke osporenih rješenja. Ustavni sud stoga mora utvrditi da su osporena rješenja očito arbitrarna i kao takva ne smiju opstati u pravnom poretku.

30.2. Nadalje, nije na Ustavnom sudu ni da u okolnostima konkretnog slučaja daje tumačenje zakonske formulacije o primjeni pravnih normi »na odgovarajući način«, koja je također sadržana u članku 574. stavku 3. ZKP/08. S obzirom da je u podnositeljevu slučaju riječ o zahtjevu za izmjenu domaće kaznene presude, a ne o zahtjevu za obnovu postupka, dostatno je utvrditi da zakonsku formulaciju »o odgovarajućoj primjeni« ZKP/08 nadležni sudovi nisu uzeli u obzir, a nisu ni obrazložili razloge zbog kojih su je smatrali pravno irelevantnom u okolnostima podnositeljeva slučaja.

30.3. Konačno, Ustavni sud podsjeća na podnositeljev prigovor vezan uz članak 574. stavak 2. ZKP/08 (v. točku 25.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

S tim u vezi, Ustavni sud ograničava se na utvrđenje da su tu odredbu nadležni sudovi potpuno ignorirali, ponovo ne obrazlažući razloge zbog kojih su je smatrali pravno irelevantnom u okolnostima podnositeljeva slučaja.

Taj propust sudova dobiva posebnu težinu ima li se u vidu činjenica da je sam ESLJP u §§ 70. i 176. presude Mađer protiv Hrvatske (2011.) uputio na primjenu članka 413. ZKP/97, kao na pravnu osnovu po kojoj podnositelj ima pravo tražiti »novo suđenje« (v. točke 6.1. i 6.2. obrazloženja ove odluke i rješenja). Nesporno je kako se podnositelju ne može odreći pravo da se pouzda u presudu ESLJP-a. Stoga su nadležni domaći sudovi bili dužni podrobno obrazložiti razloge zbog kojih smatraju da je stupanje na snagu članka 44. ZID-a ZKP/11 »aktiviralo« prijelazni članak 574. ZKP/08 i dovelo do nužnosti primjene članka 44. ZID-a ZKP/11 (članka 502. stavka 3. ZKP-a) na podnositeljev slučaj, a time i do opsoletnosti utvrđenja ESLJP-a u §§ 70. i 176. presude Mađer protiv Hrvatske (2011.).

31. Ustavni sud na kraju primjećuje da nadležni sudovi u osporenim rješenjima nisu uzeli u obzir ni utjecaj koji je na podnositeljev zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude mogla imati promjena bitnih elemenata tog pravnog sredstva, do koje je dovelo stupanje na snagu ZID-a ZKP/11. Naime, prema ZKP/97 i ZKP/08 to se pravno sredstvo moglo podnositi protiv »odluke ESLJP-a« (Ustavni sud u svojoj dosadašnjoj praksi nije došao u priliku razmatrati značenje te neodređene i neprecizne zakonske formulacije). Za razliku od toga, poslije stupanja na snagu ZID-a ZKP/11, to se pravno sredstvo može podnositi samo protiv »konačnih presuda« ESLJP-a.

S obzirom da se u sudskom postupku pred ESLJP-om donose i odluke i presude, a da se nastup njihove konačnosti različito određuje, Ustavni sud podsjeća da sve odluke ESLJP-a postaju konačne danom donošenja (članak 27. stavak 2. i članak 28. stavak 2. Konvencije), a to postaju i sve presude ESLJP-a koje donosi sudski odbor sastavljen od troje sudaca (članak 28. Konvencije), kao i sve presude ESLJP-a koje donosi veliko vijeće (članak 44. stavak 1. Konvencije). Drugim riječima, samo za presude sudskog vijeća sastavljenog od sedmero sudaca vrijede posebna pravila o nastupu njihove konačnosti. Članak 42. i članak 44. Konvencije glase:

»Članak 42.

Presude vijeća

Presude vijeća postaju konačne u skladu s odredbama članka 44. stavka 2.«

»Članak 44.

Konačne presude

(...)

2. Presuda vijeća je konačna:

a) kada stranke izjave da neće uložiti zahtjev za podnošenje slučaja velikom vijeću; ili

b) tri mjeseca nakon dana donošenja presude, ako nije uložen zahtjev za podnošenje slučaja velikom vijeću; ili

c) kad odbor velikoga vijeća odbije zahtjev o podnošenju na temelju članka 43.

(...)«

U tim okvirima, Ustavni sud mora utvrditi da je pojam »odluka Europskog suda«, koji se koristio i u ZKP/97 i u ZKP/08, podnositelja mogao dovesti u zabludu odnosno do pogrešnih zaključaka koje je u svojoj ustavnoj tužbi izložio (naime, da ni po ZKP/97 ni po ZKP/08 uvjet za podnošenje zahtjeva nije bila konačnost odluke ESLJP-a i da je ona propisana kao uvjet tek ZID-om ZKP/11. – v. točku 25. obrazloženja ove odluke i rješenja).

Unatoč tom pogrešnom zaključivanju podnositelja, ostaje činjenica da dan konačnosti presude ESLJP-a koju donosi sedmeročlano vijeće nije unaprijed odrediv jer ovisi o ostvarenju pretpostavki koje su određene u članku 44. Konvencije.

Presuda Mađer protiv Hrvatske (2011.) podlijegala je pravilima određenima u članku 44. Konvencije. Zato je bitno utvrditi način na koji su datum konačnosti te presude saznali nadležni sudovi odnosno podnositelj ili njegov punomoćnik.

Iz osporenog prvostupanjskog rješenja može se zaključiti da je zastupnica Vlade Republike Hrvatske pred ESLJP-om dostavila prvostupanjskom sudu dopis od 6. veljače 2012., kojim je izvijestila sud da je prema obavijesti ESLJP-a presuda u predmetu Mađer protiv Hrvatske od 21. lipnja 2011. postala konačna 21. rujna 2011. Međutim, ni iz tog rješenja ni iz osporenog rješenja Vrhovnog suda nije vidljivo ni kada ni na koji je način podnositelj (ili njegov punomoćnik) bio obaviješten o danu u kojem je nastupila konačnost presude ESLJP-a u kojoj je on bio stranka.

Budući da su sudovi zauzeli stajalište kako se u postupku izvršenja presude ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.) primjenjuje članak 44. ZID-a ZKP/11 (članak 502. stavak 3. ZKP-a), sve okolnosti vezane uz dan nastupa konačnosti te presude, uključujući i vrijeme i način na koji je o tome saznao ili je o tome bio obaviješten podnositelj odnosno njegov punomoćnik, Ustavni sud smatra ustavnopravno relevantnima s aspekta zaštite konvencijskog prava podnositelja na djelotvorno domaće pravno sredstvo. Važnost tih činjenica posebno je značajna u ovom predmetu. Naime, riječ je o prvom slučaju u domaćoj sudskoj praksi vezanom uz rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, koji se računa od konačnosti presude ESLJP-a. To što je podnositelj zatvorenik na izdržavanju kazne zatvora daje dodatno značenje tim činjenicama jer otvara i daljnja složena pitanja vezana uz dostavu presude ESLJP-a stranci odnosno njezinu punomoćniku.

Budući da je za određivanje nastupa konačnosti presude ESLJP-a koju donosi sedmeročlano sudsko vijeće potrebno poznavanje pravila konvencijskog prava, a nužna je i puna upućenost u sve činjenice vezane uz ostvarenje pretpostavki propisanih člankom 44. Konvencije, sudovi su u provedenom postupku bili dužni utvrditi i vrijeme i način na koji su podnositelj i/ili njegov punomoćnik saznali za nastup konačnosti presude ESLJP-a. Iz obrazloženja osporenih rješenja te činjenice nisu vidljive.

32. Iz razloga navedenih u točkama od 27. do 31. obrazloženja ove odluke i rješenja Ustavni sud nije uvjeren da se, u okolnostima konkretnog slučaja, zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude sa stajališta podnositelja može ocijeniti djelotvornim domaćim pravnim sredstvom u smislu članka 13. Konvencije. Unatoč tome što nema razloga sumnjati u njegovu načelnu djelotvornost, Ustavni sud ocjenjuje da je u podnositeljevu slučaju to pravno sredstvo »podbacilo«.

33. Stoga je na temelju članka 76. stavka 1. Ustavnog zakona odlučeno kao u točki I. izreke odluke.

Nadležni prvostupanjski sud dužan je u ponovljenom postupku ponovo ispitati pravodobnost podnositeljeva zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude od 30. siječnja 2012., uvažavajući stajališta izražena u točkama od 27. do 31. ove odluke i rješenja.

C) PRIGOVOR PODNOSITELJA O KONTINUIRANOJ POVREDI ČLANKA 3. KONVENCIJE

34. Ovo je prvi slučaj u kojem se Ustavni sud podrobnije bavi izvršenjem presuda ESLJP-a u Republici Hrvatskoj kad je riječ o utvrđenoj povredi proceduralnog aspekta članka 3. Konvencije koja se sastoji u policijskom zlostavljanju u predistražnoj fazi postupka.

U tim okvirima ocjenjuje da radi poštovanja međunarodnih obveza Republike Hrvatske te poštovanja ljudskih prava, najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske (članak 3. Ustava), mora ispitati i osnovanost prigovora podnositelja »da povreda članka 3. utvrđena odlukom Europskog suda i dalje traje«.

1) Načelna stajališta

35. Mjerodavne odredbe članaka 73. i 76. Ustavnog zakona glase:

»Članak 73.

(...)

(2) Odlukom se tužba usvaja ili odbija kao neosnovana.«

»Članak 76.

(1) Odlukom kojom se ustavna tužba usvaja, Ustavni sud ukida osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo.

(...)

(3) U slučaju da osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja više ne proizvodi pravne učinke, Ustavni sud u odluci utvrđuje njegovu neustavnost, navodeći u izreci ustavno pravo koje je podnositelju tim aktom povrijeđeno.«

Gramatička interpretacija navedenih odredaba govorila bi u prilog tome da Ustavni sud ne smije usvajati ustavnu tužbu ako istodobno ne ukine osporavani pojedinačni akt.

Suprotno tome, u slučaju povrede proceduralnog aspekta članka 3. Konvencije, koju je u presudi Mađer protiv Hrvatske (2011.) utvrdio ESLJP, nije postojao nikakav »osporavani akt« koji bi mogao biti ukinut jer su povredu, svojim postupanjem (faktičnim činjenjima i propuštanjima) prema podnositelju, učinile službene osobe u policiji.

U takvoj situaciji, Ustavni sud mora poći od članka 2. stavka 1. Ustavnog zakona koji od njega izrijekom zahtijeva da »jamči poštivanje i primjenu Ustava Republike Hrvatske«. Drugim riječima, u situaciji kad ne postoji nikakav pisani akt kojim je učinjena povreda i koji bi mogao biti ukinut jer je povreda učinjena postupanjem (faktičnim činjenjima ili propuštanjima) prema podnositelju ustavne tužbe, mjerodavni članak 76. stavci 1. i 3. moraju se tumačiti u svjetlu članka 2. stavka 1. Ustavnog zakona, a moraju se uvažiti i cjelokupni ustavnopravni, međunarodnopravni i zakonski okviri mjerodavni za pitanja vezana uz izvršenje presuda ESLJP-a, ali i uz stvarnu i djelotvornu zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda u Republici Hrvatskoj općenito.

Sukladno tome, Ustavni sud utvrđuje da »osporavani akti« u smislu članka 76. stavaka 1. i 3. Ustavnog zakona, ovisno o okolnostima konkretnog slučaja, mogu biti i akti činjenja ili propuštanja, bilo jednokratni bilo oni koji proizvode trajne povrede Ustava i/ili Konvencije. U tim slučajevima Ustavni sud dužan je utvrditi da se usvajaju ustavna tužba ili konkretni prigovori podnositelja, sadržani u ustavnoj tužbi, o povredi njegovih ustavnih i/ili konvencijskih prava konkretnim aktom činjenja ili propuštanja (primjerice, nepokretanjem istrage ili provođenjem nedjelotvorne istrage).

2) Primjena načelnih stajališta na konkretan slučaj

36. ESLJP je u presudi Mađer protiv Hrvatske (2011.) ocijenio osnovanim prigovore podnositelja o povredama članka 3. Konvencije koje su nastale tijekom podnositeljeva ispitivanja u Policijskoj upravi zagrebačkoj u razdoblju od 1. do 4. lipnja 2004. Članak 3. Konvencije glasi:

»Članak 3.

ZABRANA MUČENJA

Nitko se ne smije podvrgnuti ... nečovječnom ... postupanju ...«

Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo »da povreda članka 3. utvrđena odlukom Europskog suda i dalje traje«. S obzirom na presudu ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.), Ustavni sud zaključuje da se prigovor odnosi na pravorijek ESLJP-a u točki 3. izreke te presude »da je došlo do povrede proceduralnog aspekta članka 3. Konvencije jer nije provedena nikakva istraga o navodima podnositelja zahtjeva o zlostavljanju« (v. točku 5.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

36.1. S obzirom na povredu proceduralnog aspekta članka 3. Konvencije, u presudi Mađer protiv Hrvatske (2011.) ESLJP je utvrdio:

»93. Podnositelj zahtjeva je tvrdio da je po svom dolasku u Policijsku upravu Zagrebačku kratko nakon 6 sati ujutro dana 1. lipnja 2004. godine bio odveden u sobu za ispitivanje i da je tamo držan do 4. lipnja 2004. godine. Cijelo je to vrijeme bio prisiljen sjediti na stolcu bez spavanja, hrane ili liječničke pomoći za bolesti kao što su dijabetes, srčani problemi i visoki krvni tlak. Tijekom ispitivanja policijski su ga službenici stalno pljuskali po licu, udarali u glavu teškom bilježnicom, a kad je pao na pod, nogama su ga udarali po cijelom tijelu, uslijed čega je zadobio povrede, uključujući trajnu povredu trtice.

94. Podnositelj zahtjeva je tvrdio da način na koji ga je policija ispitivala predstavlja zlostavljanje protivno članku 3. Konvencije.

95. Vlada je tvrdila da policijski službenik nije tukao podnositelja zahtjeva, i da po njegovom dolasku u Okružni zatvor u Zagrebu nisu bile zabilježene nikakve ozlijede. Glede navoda podnositelja zahtjeva da je bio prisiljen sjediti na stolcu za svo vrijeme boravka u Policijskoj upravi Zagrebačkoj, i da nije dobio ni hranu ni vodu, Vlada je tvrdila da je za cijelo vrijeme boravka u Policijskoj upravi podnositelj zahtjeva dobivao i hranu i pića. Nadalje, tvrde da su podnositelja zahtjeva, nakon što je bio podvrgnut poligrafskom testiranju dana 1. lipnja 2004. godine od 11 sati do 18,15 sati, ispitivala dva policijska službenika, S.I. i R.H., i da su mu tada dozvolili da se odmori na 'pomoćnom ležaju' u Policijskoj upravi Zagrebačkoj.

96. Nakon što je uhićen u 7 sati ujutro 2. lipnja 2004. godine policija ga je nastavila ispitivati do u noć 2. lipnja, nakon čega mu je 'dana prilika da se odmori na pomoćnom krevetu' u Policijskoj upravi Zagrebačkoj.

97. Dana 3. lipnja 2004. godine policije je obavila formalni razgovor s podnositeljem zahtjeva uz prisutnost odvjetnika P.B. Kad je razgovor završio, oko 2,30 sati ujutro 4. lipnja 2004. godine, podnositelj zahtjeva je odveden u Pritvorsku jedinicu Policijske uprave Zagrebačke i smješten u ćeliju s krevetom, gdje je proveo ostatak noći. Pritvorenicima u toj jedinci je redovito davana hrana i piće.

98. Vlada navodi da o niti jednoj naprijed navedenoj činjenici ne postoji pisani dokaz.

99. Što se tiče proceduralnog aspekta članka 3., Vlada tvrdi da je raspravni sud proveo dokaz saslušanjem svih relevantnih svjedoka o načinu na koji je policija ispitivala podnositelja zahtjeva, te da je utvrdio kako je to ispitivanje bilo izvedeno u skladu sa zakonom.

(...)

(b) Proceduralni aspekt članka 3. Konvencije

(a) Opća načela

111. Sud ponavlja da prema ustaljenoj sudskoj praksi, ako pojedinac iznese uvjerljivu tvrdnju da je pretrpio ozbiljno zlostavljanje protivno članku 3. od državnih vlasti, ta odredba, u vezi s općom dužnošću države iz članka 1. Konvencije da 'svakoj osobi pod svojom jurisdikcijom osigura prava i slobode određene u .... Konvenciji', zahtijeva provođenje djelotvorne službene istrage. Obveza provesti istragu 'nije obveza rezultata nego sredstava': svaka istraga ne mora nužno biti uspješna ili dovesti do zaključka koji se podudara s tražiteljevim opisom događaja, međutim, ona treba u načelu biti prikladna da dovede do utvrđivanja činjenica predmeta i, ako se dokaže da su navodi istiniti, do identifikacije i kažnjavanja odgovornih.

112. Istraga ozbiljnih navoda o zlostavljanju mora biti temeljita. To znači da vlasti uvijek moraju ozbiljno nastojati utvrditi što se dogodilo i, ne bi se smjele oslanjati na brzoplete ili neutemeljene zaključke radi zatvaranja istrage, niti bi takve zaključke smjele koristiti kao temelj za donošenje odluka. Moraju poduzeti sve razumne raspoložive korake radi osiguranja dokaza koji se tiču incidenta, uključujući, između ostalog, detaljnu izjavu navodne žrtve, izjave svjedoka očevidaca, forenzičke dokaze i, kada je to prikladno, dodatna liječnička uvjerenja, prikladna dati cjelovit i točan zapis ozljeda te objektivnu analizu medicinskih nalaza, osobito glede uzroka ozljeda. Svaki nedostatak istrage koji podriva njenu sposobnost utvrđivanja uzroka ozljeđivanja ili odgovorne osobe predstavlja rizik da ovaj standard neće biti zadovoljen. Istraga ozbiljnih navoda o zlostavljanju mora biti brza. Konačno, mora postojati dovoljan element javne kontrole istrage ili njenih rezultata, osobito, u svim predmetima podnositelj prigovora mora imati djelotvoran pristup istražnom postupku (vidi, između mnogih drugih izvora prava, predmete Assenov i drugi protiv Bugarske, 28. listopada 1998., §§ 102. et seq., Reports 1998-VIII; Mikheyev protiv Rusije, br. 77617/01, §§ 107.-108., 26. siječnja 2006. i Petropoulou-Tsakiris protiv Grčke, br. 44803/04, § 50., 6. prosinca 2007.).

(ii) Primjena načela na ovaj predmet

113. Vraćajući se na okolnosti ovoga predmeta, Sud bilježi da je među strankama nesporno da je podnositelj zahtjeva stigao u Policijsku upravu Zagrebačku u Heinzelovoj ulici u Zagrebu u oko 6 sati ujutro dana 1. lipnja 2004. i da je tamo ostao sve do dana 4. lipnja 2004. kada je premješten u Okružni zatvor u Zagrebu.

114. Podnositelj zahtjeva je tijekom suđenja i u ustavnoj tužbi opetovano prigovarao da je bio zlostavljan. Time što je obavijestio sudbene vlasti kojima je predmet bio dodijeljen u rad, podnositelj zahtjeva ispunio je svoju dužnost da obavijesti mjerodavne nacionalne vlasti o svom navodnom zlostavljanju.

115. Navodi podnositelja zahtjeva o tome da ga je policija zlostavljala bili su ozbiljni, te su, u svjetlu činjenice da je jasno da je bio u rukama policije od 6 sati ujutro dana 1. lipnja 2004. do točno neutvrđenog vremena dana 4. lipnja 2004., tražili da ih mjerodavne vlasti službeno i temeljito ispitaju.

116. Sud prvo bilježi da nikada nije otvorena nikakva službena istraga o navodima podnositelja zahtjeva o zlostavljanju. Nadalje primjećuje da je raspravni sud proveo dokaze koji se tiču okolnosti pod kojima je policija ispitivala podnositelja zahtjeva, na način da je kao svjedoke saslušao policijskog službenika S. I., zapisničarku M. B. te odvjetnika P. B. Svi su oni svoje izjave usredotočili na vrijeme kad je odvjetnik P. B. došao u Policijsku upravu, dakle oko 1 sat ujutro dana 4. lipnja 2004. godine. Raspravni je sud utvrdio da je podnositelj zahtjeva pojeo sendvič i popio voćni sok u prisutnosti odvjetnika i da je zatim zaspao za stolom. Međutim, nisu ocijenjene okolnosti boravka podnositelja zahtjeva u policijskoj stanici od 1. lipnja 2004. do vremena kad je došao odvjetnik P. B.

117. Raspravni sud odredio je psihijatrijsko vještačenje podnositelja zahtjeva kako bi utvrdio, inter alia, kakvo je bilo njegovo psihičko stanje tijekom policijskog ispitivanja. Međutim, taj nalaz nije pridonio provjeri navoda podnositelja zahtjeva o zlostavljanju.

118. Slijedi da nije bilo djelotvorne službene istrage o navodima podnositelja zahtjeva da ga je policija zlostavljala. Stoga je došlo i do povrede proceduralnog aspekta članka 3. Konvencije.«

37. Ustavni sud prvo primjećuje da se povreda proceduralnog aspekta članka 3. Konvencije, koja se sastoji u nepokretanju i neprovođenju djelotvorne službene istrage o navodima podnositelja da ga je policija zlostavljala, za potrebe ovog ustavnosudskog postupka može smatrati samostalnom povredom koja nema utjecaja ni na provedeni kazneni postupak ni na pravomoćnu kaznenu presudu kojom je podnositelj proglašen krivim za počinjenje kaznenog djela.

Utoliko ni postupak izmjene domaće kaznene presude, pokretanje kojeg je podnositelj zatražio pred domaćim sudovima nakon presude ESLJP-a Mađer protiv Hrvatske (2011.), za tu povredu članka 3. Konvencije nije relevantan jer »novo suđenje« (fresh trial) nije sredstvo kojim bi se, u okolnostima konkretnog slučaja, ta povreda mogla djelotvorno otkloniti.

Stoga taj podnositeljev prigovor Ustavni sud ocjenjuje dopuštenim.

38. U tim okvirima Ustavni sud ocjenjuje da radi poštovanja međunarodnih obveza Republike Hrvatske te poštovanja ljudskih prava, najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske (članak 3. Ustava), mora ispitati osnovanost navedenog prigovora.

Primjenom načelnih pravnih stajališta iz točke 35. obrazloženja ove odluke i rješenja na konkretan slučaj, Ustavni sud je od Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Glavni državni odvjetnik) pribavio izvješće o mjerama koje su poduzete u vezi s navodom podnositelja da je mučen prilikom ispitivanja kod redarstvenih vlasti 1. i 2. lipnja 2004. U izvješću broj: KR-DO-1510/06 od 15. siječnja 2014. Glavni državni odvjetnik navodi:

»(...) utvrđeno da je podnositelj podnio kaznenu prijavu protiv policijskog službenika I. S. zbog kaznenog djela iznuđivanja iskaza iz članka 126. stavka 1 i 2 Kaznenog zakona, kaznenog djela mučenja i drugog okrutnog, neljudskog ili ponižavajućeg postupanja iz članka 176. Kaznenog zakona i protiv branitelja P. B. zbog kaznenog djela nesavjesnog rada u službi iz članka 339. Kaznenog zakona i kaznenog djela davanja lažnog iskaza iz članka 303. stavka 1, 2 i 3 Kaznenog zakona.

Općinsko državno odvjetništvo u Velikoj Gorici ocijenilo je da ne postoje osnovane sumnje da su prijavljene osobe počinile kaznena djela iz prijave ili druga kaznena djela za koja se progon poduzima po službenoj dužnosti te je odbacilo kaznenu prijavu (...)

Podnositelj je preuzeo kazneni progon, ali je Županijski sud u Zagrebu donio rješenje kojim se njegov zahtjev za provođenje istrage odbija. Na to je rješenje podnositelj uložio žalbu koju je izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Zagrebu rješenjem broj Kv-1162/08 od 9. prosinca 2008. odbilo kao neosnovanu.«

Slijedom navoda pribavljenog izvješća, uz koje je priloženo i rješenje Općinskog državnog odvjetništva u Velikoj Gorici o odbačaju kaznene prijave broj: K-DO-450/06 od 27. lipnja 2008. (koje je dostavljeno neposredno podnositelju), Ustavni sud utvrđuje da su nadležna državna tijela istražila navode podnositelja o navodnom mučenju kod redarstvenih vlasti, te stoga prigovor u vezi s povredom članka 3. Konvencije očigledno nije osnovan.

39. Sukladno tome, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki II. izreke odluke. Objava odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-334/2013

Zagreb, 30. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenica predsjednice

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 25/2014-461