## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-272/1999 od 12. ožujka 2002.

### NN 35/2002 (5.4.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-272/1999 od 12. ožujka 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

761

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlu­čiva­­­­­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci
Marijan Hra­­­­­njski, Mario Kos, Ivan Mrko­­­­­njić i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe M. S. iz Karlovca, na
sjednici Vijeća održanoj dana 12. ožujka 2002. godine, jednoglasno je donio s­­­­­lje­deću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješe­­­­­nje Županijskog suda u K., broj: Gž-24/99 od 3. ve­­­­­ljače
1999. godine i

– rješe­­­­­nje Općinskog suda u K., broj: P-410/92-96 od 12. ožujka
1998. godine, i predmet se vraća na ponovni postupak Općinskom sudu u K.

```
Obrazlože­­­­­nje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv rješe­­­­­nja Županijskog suda u
K., broj: Gž-24/99 od 3. ve­­­­­ljače 1999. godine. Tim rješe­­­­­njem odbijena
je žalba podnosite­­­­­lja izjav­­­­­ljena protiv rješe­­­­­nja Općinskog suda
u K., broj: P-410/92-96 od 12. ožujka 1998. godine, kojim je odbijen zahtjev
podnosite­­­­­lja ustavne tužbe podnijet u parnici zbog smeta­­­­­nja posjeda
stana.

2. Podnosite­­­­­lj ustavne tužbe ne navodi odredbe Ustava koje smatra
povrijeđenim osporenim rješe­­­­­njima. Iz ustavne tužbe, međutim, razvidno je
da podnosite­­­­­lj smatra kako su ta rješe­­­­­nja u suprotnosti s ustavnim
jamstvom jednakosti (članci 14. i 26. Ustava Republike Hrvatske), s odredbom članka
57. stavka 2. Ustava, teme­­­­­ljem koje država posebnu skrb posvećuje zaštiti
invalidnih osoba, te s odredbom članka 48. stavka 1. Ustava, kojom se jamči
pravo vlasništva.

U obrazlože­­­­­nju ustavne tužbe podnosite­­­­­lj ističe da je riječ o
protupravnom i neovlaštenom smeta­­­­­nju posjeda stana. Navodi da je 100%
invalid i da je u trenutku smeta­­­­­nja posjeda (podnosite­­­­­lj tada nosite­­­­­lj
stanarskog prava, a od 1996. godine vlasnik stana) bio na bolničkom liječe­­­­­nju,
te da se s predmetnim stanom nije moglo raspolagati na način da se ­­­­­njemu
oduzme posjed stana.

Predlaže da se osporena rješe­­­­­nja ukinu, da mu se vrati posjed stana
i stvari koje su se nalazile u stanu, te da mu se naknadi pretrp­­­­­ljena šteta.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Iz ustavne tužbe i spisa predmeta Općinskog suda u K., broj:
P-410/92, razvidno je da je predmet rasprav­­­­­lja­­­­­nja pred sudom prvog
stup­­­­­nja bio tužbeni zahtjev podnosite­­­­­lja protiv I. tuženika I. B. i
II. tuženika I. S., zbog smeta­­­­­nja posjeda stana u K.

U provedenom sudskom postupku utvrđeno je da je I. tuženik uselio u
predmetni stan 1991. godine i koristio ga do kraja siječ­­­­­nja 1992. godine,
na teme­­­­­lju rješe­­­­­nja Stambene komisije G. K., odnosno Komisije za
privremeno korište­­­­­nje stanova. U vrijeme donoše­­­­­nja osporenih rješe­­­­­nja
predmetni stan koristio je II. tuženik i to na teme­­­­­lju rješe­­­­­nja
navedene Komisije od 21. srp­­­­­nja 1992. godine. U provedenom postupku također
je utvrđeno da je podnosite­­­­­lj ustavne tužbe, u vrijeme kada su tuženici
uselili u stan, bio na bolničkom liječe­­­­­nju, te da je ugovorom o prodaji
stana na kojem postoji stanarsko pravo, broj: 91/96 od 21. svib­­­­­nja 1996.
godine, stekao pravo vlasništva predmetnog stana.

Na teme­­­­­lju ovako utvrđenog či­­­­­njeničnog sta­­­­­nja sudovi su
odbili pruža­­­­­nje posjedovne zaštite podnosite­­­­­lju ustavne tužbe, jer su
ocijenili da faktično mije­­­­­nja­­­­­nje posjedovnog sta­­­­­nja, ne predstav­­­­­lja
samovlastan čin tuženika, budući da su oni u predmetni stan uselili na teme­­­­­lju
rješe­­­­­nja Komisije za privremeno korište­­­­­nje stanova, koja je ta rješe­­­­­nja
donijela teme­­­­­ljem Zakona o privremenom korište­­­­­nju stanova (»Narodne
novine«, broj 66/91, 26/93 i 76/93).

4. Zakonom o privremenom korište­­­­­nju stanova utvrđeni su uvjeti i način
privremenog korište­­­­­nja stanova koji se nalaze u društvenom vlasništvu,
zatim u vlasništvu poduzeća i drugih prav­nih osoba ili u vlasništvu Republike
Hrvatske, odnosno na kojima Republika Hrvatska ima pravo korište­­­­­nja i
raspolaga­­­­­nja (članak 1.). Prema odredbi članka 2. stavka 1. istoga Zakona,
privremeno korište­­­­­nje stanova osigurava se:

– u praznim stanovima na kojima nije stečeno stanarsko pravo, odnosno
nije zak­­­­­ljučen ugovor o najmu;

– u ispraž­­­­­njenim stanovima na kojima je stečeno stanarsko pravo, a
za koje se utvrdi da su ih stanari i članovi ­­­­­njihova ku­ćanstva oslobodili
od osoba i stvari;

– u napuštenim stanovima na kojima je stečeno stanarsko pravo, a za koje
se utvrdi da su ih stanari i članovi ­­­­­njihova ku­ćanstva trajno napustili.

Prema dokumentaciji spisa predmeta, predmetni stan nije bio trajno napušten
niti ispraž­­­­­njen od stvari, a stanarsko pravo (kasnije pravo vlasništva)
podnosite­­­­­lja ustavne tužbe na tom stanu, či­­­­­njenica je koja tijekom
postupka nije niti bila sporna.

Stoga je Ustavni sud utvrdio da navedeno rjeeš­­­­­nje o privremenom
korište­­­­­nju stana nije ona odluka koja daje zakonsku ovlast tuženima za
smeta­­­­­nje podnosite­­­­­lja ustavne tužbe u posjedu stana, odnosno odluka
koja takvom postupa­­­­­nju otkla­­­­­nja svojstvo protupravnosti.

5. U svezi s navedenom pravnom situacijom ističe se da prema odredbi članka
78. stavka 1. tada važeće­g Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima
(»Narodne novine«, broj 53/91) sud pruža zaštitu prema pos­­­­­ljed­­­­­njem
sta­­­­­nju posjeda i nastalom smeta­­­­­nju, pri čemu nije od utjecaja pravo
na posjed, pravna osnova posjeda i savjesnost posjednika.

U osporenim rješe­­­­­njima
sudovi se pozivaju na odredbu članka 20. stavka 4. Zakona o vlasništvu i drugim
stvarnim pravima (»Narodne novine«, broj 91/96, 68/98, 137/99, 22/00 i 73/00),
prema kojoj nije samovlasno smeta­­­­­nje posjeda ako je čin oduzima­­­­­nja
ili smeta­­­­­nja posjeda dopušten zakonom ili odlukom suda odnosno drugog
tijela, donesenom na teme­­­­­lju zakona koji to dopušta. Pri poziva­­­­­nju na
ovu odredbu, sudovi, međutim, ispu­štaju iz vida da je istom odredbom propisano
da je samovlasno smeta­­­­­nje posjeda i ono kad je čin oduzima­­­­­nja ili
smeta­­­­­nja posjeda uči­­­­­njen u nekom javnom, društvenom ili sličnom
interesu, ako nije dopušten zakonom ili na teme­­­­­lju zakona, kao što je slučaj
u konkretnom predmetu.

6. Slijedom navedenog,
Ustavni sud je utvrdio da je osporenim rješe­­­­­njima podnosite­­­­­lju uskraćeno
pravo uteme­­­­­ljeno na mjerodavnim propisima, čime su povrijeđene odredbe članka
14. i 26. Ustava.

Naime, opće načelo o
jednakosti, zajamčeno odredbom članka 14. Ustava, jamči svakome sva prava i
slobode bez ikakve diskriminacije na bilo kojoj osnovi, dakle pruža jamstvo
svima da su pred zakonom jednaki i da su svi ovlašteni, bez diskriminacije, na
jednaku pravnu zaštitu. Ustavno jamstvo jednakosti iz odredbe članka 26.
Ustava, razrada je i primjena opće­g načela jednakosti (članak 14. stavak 1.
Ustava) na područje sudske i druge pravne zaštite. Radi se o posebnom slučaju
načela jednakosti koje svakome jamči jednaku zaštitu prava u postupku pred
sudovima, drugim državnim tijelima i tijelima koja imaju javne ovlasti.

7. Teme­­­­­ljem odredbi članaka
69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-272/1999
Zagreb, 12. ožujka 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 35/2002-761