### NN 83/2015 (28.7.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-87/14-8 od 10. lipnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1627

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Ljiljane Karlovčan-Đurović, predsjednice vijeća, Lidije Vukičević i Mirjane Čačić, članica vijeća, te sudske savjetnice Lidije Ravlić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatskog Telekoma d.d. iz Zagreba, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa Martina Dragičević, po generalnoj punomoći Su-358/2014, protiv tužene Hrvatske regulatorne agencije za mrežnu djelatnost, koju zastupa dr. sc. Dražen Lučić, predsjednik vijeća, uz sudjelovanje H1 Telekom d.d. iz Splita, Put Trščenice 10, u svojstvu zainteresiranoga, kojeg zastupa Helena Čerina, suradnica za regulatorne i pravne poslove, radi rješavanja spora između operatora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 10. lipnja 2015.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje rješenja Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti iz Zagreba, klasa: UP/I-344-08/14-03/07, urbroj: 376-04-14-11 od 27. kolovoza 2014.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženika pod točkom I. izreke utvrđeno je da H1 ima pravo na naknadu:

a) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa za 29 korisnika navedenih u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 24. lipnja 2014., a u iznosu iz članka 8.2.3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa internetu koja je bila u primjeni od 1. listopada 2013.

b) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, za 81 korisnika navedenog u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 24. lipnja 2014., a u iznosu iz članka 15. točka 3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji koja je bila u primjeni od 1. listopada 2013.

c) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 za 10 korisnika navedenih u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 24. lipnja 2014., a u iznosu mjesečne naknade iz članka 8.2.1. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa internetu koja je bila u primjeni od 1. listopada 2013.

d) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u ispunjavanju obveze u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 za 47 korisnika navedenih u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 24. lipnja 2014., a u iznosu iz članka 4. točka 10. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za usluge međupovezivanja koja je u primjeni od 1. srpnja 2013.

Točkom II. izreke navedenog rješenja naloženo je Hrvatskom Telekomu d.d. da u roku od 8 dana od dana primitka rješenja izvrši obračun naknade iz točke I. rješenja i obračunati iznos isplati H1 Telekomu d.d.

Tužitelj prigovara zakonitosti osporenog rješenja i u bitnom navodi da prvenstveno osporava nadležnost tuženika za odlučivanje u predmetnoj stvari upućujući na odredbu članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12., 80/13. i 71/14. – dalje u tekstu: ZEK) s obzirom da sporne obveze nisu neposredno i bitno vezane uz izvršavanje ZEK-a. U predmetnoj stvari sporna je isplata naknade za zakašnjenje u ispunjavanju određenih ugovornih obveza, što nije obveza iz ZEK-a, već obveza iz ugovora i Zakona o obveznik odnosima stoga tužitelj smatra da je u predmetnoj stvari tuženik odlučio u stvari iz sudske nadležnosti što navedeno rješenje čini ništavim. Nadalje ističe da naknada za kašnjenje otklanjanja kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa i uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji nisu u području odgovornosti tužitelja jer ih tužitelj nije mogao otkloniti zbog nemogućnosti pristupa lokaciji u vlasništvu treće strane. Osim toga tužitelj ističe prigovor pogrešne primjene Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09. dalje u tekstu ZUP) te upućuje na odredbu članka 98. stavka 3. koja se primjenjuje u postupcima donošenja rješenja tuženog tijela, navodeći kako ista određuje da izreka mora biti kratka i određena. Osporenim rješenjem nisu određeni, po mišljenju tužitelja, ni parametri za izračunavanje iznosa koji bi tužitelj trebao platiti po osporenom rješenju. Smatra da je, iz tog razloga, izreka neodređena i neizvršiva jer se njome ne rješava već generira novi spor.

Zaključno tužitelj predlaže da Sud održi raspravu ukoliko zauzme stajalište da primjena materijalnog prava te formalni procesno pravni nedostaci osporenog rješenja nisu sami za sebe dovoljan razlog da sud oglasi osporeno rješenje ništavim ili da ga poništi bez održavanja rasprave.

Slijedom navedenog tužitelj predlaže da Sud donese presudu kojom će osporeno rješenje oglasiti ništavim, a podredno ako nađe da se radi o upravnoj stvari osporeno rješenje poništi.

Tuženik u odgovoru na tužbu u bitnome ističe kako je u osporenom rješenju detaljno obrazložio da se naknada za kašnjenje koje su predmet ovoga spora temelje na odredbama ZEK-a. Veza između ZEK-a i ovih naknada nije samo formalna, kako to smatra tužitelj, već stvarna i bitna, s obzirom da se spor odnosi na regulatorne obveze tužitelja kao operatora sa značajnom tržišnom snagom, a koje su mu određene sukladno odredbi članka 56. ZEK-a. Okvirni sadržaj tih obveza propisan je člankom 58. ZEK-a koji propisuje regulatornu obvezu transparentnosti, člankom 59. ZEK-a koji propisuje regulatornu obvezu nediskriminacije i člankom 61. ZEK-a koji propisuje regulatornu obvezu pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže, a konkretiziran je u odlukama o analizama mjerodavnih tržišta.

Analiza mjerodavnih tržišta je ključni dokument u kojem se određuju regulatorne obveze i definira njihov konkretni sadržaj. Obveza pružanja reguliranih veleprodajnih usluga temelji se na regulatornim obvezama. Upućuje nadalje na određene presude Upravnog suda Republike Hrvatske u kojima se sud izjasnio, da povrat neovlašteno naplaćenog iznosa nije samo stvar dužničko-vjerovničkog odnosa između tužitelja i njegovih korisnika već ulazi u domenu regulatornih obveza propisanih ZEK-om. HAKOM je prema izričitoj odredbi članka 20. ZEK-a obvezan riješiti spor između dva ili više operatora, iako ta nadležnost nije isključiva u odnosu na sudsku već je komplementarna, što proizlazi iz stavka 5. navedenog članka Zakona.

Tuženik se posebno osvrće na dio tužbe koji se odnosi i na naknade za kašnjenje za usluge koje nisu u području odgovornosti tužitelja pa u vezi s tim upućuje na rezultate upravnog postupka u predmetnoj stvari. Obveze tužitelja da na vrijeme obavijesti H1 o kvaru odnosno smetnji koji nisu u njegovoj domeni proizlazi i iz Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (»Narodne novine« 154/11. i 149/13.) pa prigovori tužitelja prema mišljenje tuženika nisu osnovani. Naime, tuženik navodi da je u upravnom postupku utvrđeno da tužitelj nije aktivno surađivao sa zainteresiranom osobom H1 po pitanju otklona kroz rješavanje navedenih kvarova i to iz razloga što tužitelj nije pravovremeno obavijestio H1 da se radi o smetnjama koje nisu u odgovornosti tužitelja. Štoviše ni sam tužitelj ne osporava da je za ovu okolnost znao ali se neovisno o tome poziva na okolnost da sam H1 nije izvrši odgovarajuće provjere, što upravo ukazuje na prepoznato ponašanje tužitelja u smislu taktika odgađanja, čime kao operator sa značajnom tržišnom snagom potencijalne konkurente dovodi u neravnopravni položaj. Navedenim ponašanjem tužitelja, odnosno kašnjenjem i odugovlačenjem (kašnjenja, otklona kvarova i smetnji koja nisu u njegovoj domeni i neobavještavanje H1 o tome) uzrokuje istovremenu novu obvezu za H1, jer za to vrijeme čekanja do javljanja tužitelja (obavijesti o kvar smetnji koja nije u domeni tužitelja) pri tome H1 ne znajući o kakvom se kvaru/smetnji radi, mora pretplatniku umanjiti račun zbog ne pružanja usluge. Da je tužitelj bio dužan na vrijeme obavijestit H1 o kvaru/smetnji nisu u domeni tužitelja proizlazi i prema članku 59. stavku 2. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, kojim operatori i infrastrukturni operatori obavljaju poslove utvrđivanja mjesta i uzroka smetnji i kvarova u svojem sustavu te poduzimanja mjera za njihovo uklanjanje, pri čemu osobito moraju voditi računa o brzini i djelotvornosti uklanjanja smetnji i kvarova. S obzirom na navedeno tuženik ističe da H1 ima pravo na naknadu za kašnjenje u otklonu kvarova (za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji i uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa) koji nisu u domeni odgovornosti tužitelja, jer je tužitelj propustio na vrijeme obavijestiti H1 o toj okolnosti. Što se tiče smetnji koje tužitelj nije mogao otkloniti zbog nemogućnosti pristupa lokaciji u vlasništvu treće strane, za koje tužitelj navodi da bi se mogle tumačiti kao viša sila, tuženik ističe da ne postoji posebna odredba važeće Standardne ponude kojom se vrijeme nemogućnosti pristupa lokaciji korisnika ne bi uračunavalo u vrijeme potrebno za otklanjanje smetnji. Dakle, što se tiče obrazloženja tužitelja da smetnje nisu u njegovoj odgovornosti (npr. kućne instalacije, modem krajnjeg korisnika) tuženik ističe da takvi navodi nisu točni jer prema Standardnoj ponudi za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa koja je bila u primjeni od 1. listopada 2013. jasno proizlazi obveza HT-a i operatora korisnika međusobno se obavještavati o smetnjama u tehničkim parametrima i posljedicama koje navedene smetnje mogu imati na uslugu te obveze aktivnog surađivanja na otklonu smetnji te je isto tako propisano da ukoliko HT-e ne otkloni kvar/smetnju unutar roka obvezan je operatoru korisnika za svaki dan kašnjenja isplatiti naknadu koja je propisana člankom 8.2.3. Standardne ponude za usluge veleprodajnog širokopojasnog pristupa.

Tuženik ističe da izreka rješenja nije neodređena budući da su parametri jasno određeni, kako u izreci tako i u obrazloženju rješenja koja se tumači zajedno s izrekom pa slijedom izloženog predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.

Iz odgovora na tužbu zainteresirane osobe H1 Telekom d.d. proizlazi da je tuženik nadležan za rješavanje navedenog spora. Smatra da tužitelj korištenjem izraza »ugovorna kazna« nastoji dovesti sud u zabludu te dovesti u pitanje nadležnost tuženog za odlučivanje. S tim u vezi navodi kako je veza između predmeta i spora i obveza iz ZEK-a neposredna određena i konkretna pa je tuženik donio pobijano rješenje u granicama svojih ovlasti. Također navodi da je visina naknade koje je tužitelj dužan plaćati operatorima za kašnjenje u pružanju usluga određena od strane tuženog kao regulatornog tijela u okviru regulatorne obveze pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže, što je kao obvezujuće tužitelj ugradio u svoju standardnu ponudu, također govori u prilog nadležnosti tuženika za odlučivanje u sporovima u vezi navedenih naknada. U odnosu na naknade za kašnjenje otklanjanja kvarova/smetnji za usluge veleprodajnog širokopojasnog pristupa zainteresirana osoba ističe kako je upravo tuženik nadležno tijelo koje kroz analize tržišta a kasnije i kroz Standardne ponude određuje operatorima na tržištu način, uvjete i rokove temeljem kojih su operatori dužni postupati, a posebno operatori koji imaju značajnu tržišnu snagu. Zainteresirana osoba ističe kako su rokovi za otklanjanje kvarova/smetnji izričito propisani te je tužitelj bio dužan pridržavati se zakonom propisanih rokova. Pozivanje tužitelja na nemogućnost otklona kvara/smetnje u zakonom propisanom roku je apsurdno i ne može imati uporište u tvrdnji da je tužitelj u nemogućnosti pristupiti lokaciji na kojoj se treba otkloniti kvar/smetnja. Posebno naglašava kako se događa da istu vrstu kvara na istoj lokaciji tužitelj ne uklanja na vrijeme u zakonskom roku, već se upravo pozivajući na nemogućnost pristupa događa da je krajnji korisnik drugog operatora, u ovom slučaju zainteresirane osobe, u kvaru te nije u mogućnosti koristiti svoju uslugu duži vremenski period, dok je na istoj toj lokaciji krajnji korisnik koji uslugu koristi preko tužitelja u mogućnosti nesmetano koristiti tu istu uslugu, odnosno tužitelj u najkraćem mogućem roku otklanja isti kvar svojem krajnjem korisniku dok je kvar krajnjeg korisnika koji uslugu prima preko drugog operatora prema tvrdnji tužitelja nemoguće otkloniti u propisanom roku. Zainteresirana osoba ističe da je rješenje tuženika u potpunosti zakonito s obzirom na članak 8. točka 5.1. Standardne ponude za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa koja je u primjeni bila od 1. listopada 2013. godine, kojom je propisan postupak otklona smetnji koji podrazumijeva i pravo operatora, u ovom slučaju zainteresirane osobe, na naknadu za kašnjenje u otklanjanju smetnji, a sam postupak nije nikako predviđao iznimku za kašnjenje uzrokovane od strane treće osobe. U odnosu na otklanjanje kvara/smetnje zainteresirana osoba ističe kako je tuženik kroz odredbe Standardne ponude za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji (RUO) propisao zaštitu od neosnovanih prijava kvara/smetnji od strane operatora korisnika, odnosno tužitelj ima pravo operatoru korisniku naplatiti naknadu u iznosu od 400,00 kn za neosnovanu prijavu kvara. Na operatoru korisniku je da postupi na način da ispita da li je možda uzrok kvara u domeni njegove odgovornosti, ali da ga to ne prijeći odnosno to nije preduvjet da operator odnosno zainteresirana osoba u ovom slučaju ne podnese zahtjev za uklanjanje kvara, a posljedično tome da snosi i odgovornost u slučaju kada bi se radilo o neosnovanoj prijavi kvara odnosno smetnje. Što se tiče tužiteljevih navoda da je izreka osporenog rješenja neodređena zainteresirana osoba ističe da je tuženik jasno odredio parametre za izračunavanje iznosa koje tužitelj mora platiti zainteresiranoj osobi, po osporenom rješenju, koji su pouzdan osnov za izračun i plaćanje naknade za kašnjenje stoga predlaže da se tužba odbije.

Odgovori na tužbu tuženika i zainteresirane osobe dostavljeni su tužitelju u smislu odredbe članka 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14., dalje u tekstu: ZUS).

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Sud je spor riješio bez održavanja rasprave temeljem odredbe članka 36.stavka 1.točke 4. ZUS-a budući da tužitelj osporava samo primjenu prava, činjenice su nesporne, a navodi da ne traži održavanje rasprave pod uvjetom da sud usvoji tužbeni zahtjev te oglasi ništavim odnosno poništi osporeno rješenje.

Prema shvaćanju ovoga Suda ne može se održavanje rasprave uvjetovati donošenjem odluke u korist jedne stranke, već se rasprava mora održati samo u slučaju ukoliko ju stranka traži izričito i bezuvjetno.

Ocjenjujući osnovanost tužbe na osnovi sadržaja spisa predmeta i u upravnom postupku utvrđenog činjeničnog stanja, priloženih ispava, a sve to u okviru navoda i razloga iz tužbe, sud ne nalazi da bi u provedenom postupku došlo do povrede pravila postupka odnosno odnosno pogrešne materijalnog prava.

Prvenstveno nije osnovan prigovor tužitelja da se u konkretnom slučaju radi o nenadležnosti tuženog tijela za odlučivanje u predmetnoj stvari s obzirom na odredbu članka 20. ZEK-a. Naime, navedenom odredbom je tuženo tijelo određeno mjerodavnim za rješavanje sporova između operatora, pa tako prema stavku 1. u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi sa obvezama iz ovog Zakona, ili spora između tih operatora i drugih pravnih osoba koje se koriste uslugama pristupa i/ili međupovezivanje na temelju ovog Zakona, Agencija mora na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu donijeti odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od 4 mjeseca od dana pokretanja postupka s time što se rok može produljiti samo u iznimnim okolnostima. Prema stavku 3. članka 20. ZEK-a u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. tog Zakona, te se svaka obveza koju Agencija određuje operatoru mora temeljiti na odredbama ovog Zakona. Prema stavku 5. članka 20. ZEK-a, postupak rješavanja spora ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Odredbom članka 5. ZEK-a na koju upućuje članak 20. stavak 3. ZEK-a propisani su načela i regulatorni ciljevi za koje je osnovana Agencija, pa među ostalim, da se obavljanje regulatornih poslova osigurava kroz poduzimanje mjera, primjenjujući načelo objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije i razmjernosti i to osobito promicanjem regulatorne predvidljivosti, osiguranjem dosljednog regulatornog pristupa kroz odgovarajuća razdoblja provjere, sprječavanjem diskriminacije u postupanju prema operatorima elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u sličnim okolnostima i zaštitom tržišnog natjecanja na dobrobit krajnjih korisnika usluga.

U predmetnom sporu H1 Telekom – zainteresirana osoba u ovom postupku, potraživala je naknade zbog povrede utvrđenih regulatornih obveza tužitelja radi zakašnjenja u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga te zakašnjenja u otklonu kvarova i smetnji kod tih usluga. Navedene obveze proizlaze iz regulatornih obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže prema članku 61. ZEK-a koja obveza je određena tužitelju u tržištima veleprodajnog širokopojasnog pristupa, tržištu veleprodajnog (fizičkom) pristupa mrežnoj infrastrukturi (uključujući dijeljenje ili potpuno izdvojeni pristup) na fiksnoj lokaciji i tržištu pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Regulatorna obveza pristupa je utvrđena nakon provedene analize mjerodavnih tržišta kao dokumenta u kojima su određene regulatorne obveze i definiran njihov sadržaj. Navedenom obvezom propisani su rokovi i uvjeti realizacije veleprodajnih usluga te zabranjeno svako postupanje koje bi moglo uskraćivati, odugovlačiti, otežavati ili neopravdano uvjetovati drugim operatorima realizaciju svojih veleprodajnih usluga. Zakašnjenje povlači za sobom obvezu plaćanja naknade u iznosima i pod uvjetima koje je HAKOM propisao . Stoga je spor o naknadama koje su sadržane u Standardnim ponudama HT-a neposredno vezan uz ZEK jer naknade proizlaze iz samog Zakona što otklanja tužiteljev prigovor nenadležnosti. Slijedom toga sudske odluke na koje se tužitelj poziva nisu mjerodavne kako to osnovano navodi i tuženik.

Što se tiče prigovora tužitelja da izreka rješenja nije određena u smislu članka 98. stavka 3. ZUP-a, valja istaći da se radi o posebnom upravnom području koje s obzirom na svoju složenost traži povezivanje s odgovarajućim člancima konkretne Standardne ponude tužitelja. Stoga Sud ocjenjuje da je izreka odrediva jer su u njoj postavljeni odgovarajući parametri temeljem kojih se obveza može bez teškoća utvrditi.

U odnosu na dio kojim se osporava opravdanost naknada za kašnjenje u otklanjanju kvarova i smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa i uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji koje nisu u području odgovornosti tužitelja te koje tužitelj nije mogao otkloniti zbog nemogućnosti pristupa lokaciji u vlasništvu treće osobe Sud upućuje na obrazloženje osporenog rješenja kao detaljno i razložno obrazloženo u pogledu izostanka aktivne suradnje tužitelja sa zainteresiranom osobom po tom pitanju, što je osnova za određivanje naknade.

S obzirom na sve navedeno Sud ocjenjuje da su u upravnom postupku koji je prethodio donošenju rješenja detaljno utvrđene sve odlučne činjenice, da su stranke imale mogućnost uvida u očitovanje druge stranke, da je održana rasprava u skladu s odredbama ZEK i ZUP-a te da je osporeno rješenje valjano i detaljno obrazloženo, te je stoga trebalo temeljem odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a odbiti tužbeni zahtjev tužitelja.

Objava presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-87/14-8

Zagreb, 10. lipnja 2015.

Predsjednica vijeća

Ljiljana Karlovčan-Đurović, v. r.