### NN 24/2020 (4.3.2020.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: UsII-333/19-6 od 29. siječnja 2020.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

595

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Gordane Marušić-Babić, predsjednice vijeća, Biserke Kalauz i Mire Kovačić, članica vijeća, te više sudske savjetnice Žanet Vidović, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Z., koji zastupa P. M. P. po generalnoj punomoći, protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Z., uz sudjelovanje zainteresirane osobe Općine T., T., koju zastupa opunomoćenica K. J., odvjetnica u R., radi utvrđivanja infrastrukturnog operatora i utvrđivanja naknade za pravo puta, u sjednici vijeća održanoj 29. siječnja 2020.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje djelomičnog rješenja Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, klasa: UP/I-344-03/18-11/1000, urbroj: 376-05-3-19-15 od 15. svibnja 2019.

II. Nalaže se tužitelju da zainteresiranoj osobi naknadi troškove upravnog spora u iznosu od 3.125,00 kn u roku od 15 dana od primitka ove presude.

III. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporavanim djelomičnim rješenjem tuženika u točki I. izreke utvrđeno je da je tužitelj, Hrvatski Telekom, d.d. Z. (dalje: HT), infrastrukturni operator i ima pravo puta na nekretninama koje se na dan donošenja ovog rješenja nalaze u vlasništvu/suvlasništvu Općine T. prema evidenciji Općinskog suda u Š., Zemljišnoknjižnog odjela T. dostupnoj na Zajedničkom informacijskom sustavu zemljišnih knjiga i katastra – javnoj aplikaciji, na kojim nekretninama HT ima izgrađenu elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu (dalje: EKI) prema podacima o EKI navedenim u Elaboratu za pravo puta podzemne i nadzemne EKI, broj: 02/19 (dalje: Elaborat), a koje nekretnine koristi za pristup, postavljanje, korištenje, popravljanje i održavanje svoje EKI. Elaborat je u dijelu o količini, vrsti i prostornom položaju EKI sastavni dio ovog rješenja. Prema točki II izreke rješenja, količinu i vrstu EKI iz točke I. čine trase kabelske kanalizacije te trase elektroničkih komunikacijskih vodova u zemlji i nadzornih elektroničkih komunikacijskih vodova navedene u Elaboratu. U točki III. izreke utvrđuje se godišnja nak­nada za pravo puta za korištenje nekretnina iz ovog rješenja prema površini zemljišta na kojem se nalazi EKI sukladno podacima navedenim u Elaboratu i vrstu zemljišta navedenoj u evidenciji Zemljišnoknjižnog odjela T. ili podredno Odjelu za katastar nekretnina Š., dostupnoj na Zajedničkom informacijskom sustavu zemljišnih knjiga i katastra – javnoj aplikaciji, uz primjenu iznosa naknada i načina obračuna određenima u članku 6. i 7. stavcima 1., 2., 3. i 4. Pravilnika o potvrdi i naknadi o pravu puta (»Narodne novine«, broj: 152/11., 151/14. i 97/15.). Pod točkom IV. izreke utvrđuje se da Općina T. ima pravo na godišnju naknadu za pravo puta za nekretnine iz ovog rješenja od 13. prosinca 2018., odnosno od dana uknjižbe prava vlasništva/suvlasništva na nekretninama iz točke I. u korist Općine ako je ista nastupila nakon 13. prosinca 2018., a prema evidenciji Zemljišnoknjižnog odjela T. dostupnoj na Zajedničkom informacijskom sustavu zemljišnih knjiga i katastra – javnoj aplikaciji. Točkom V. izreke rješenja obvezuje se tužitelj u roku od 8 dana od primitka rješenja napraviti obračun godišnje naknade za pravo puta temeljem parametara iz ovog rješenja te obračun sa svim podacima koji su primijenjeni dostaviti HAKOM-u i Općini T., a u točki VI. obvezuje se HT u roku od 10 dana od primitka rješenja platiti Općini T. naknadu za pravo puta iz ovog rješenja za prvu godinu i dokaz o uplati dostaviti HAKOM-u i Općini, dok se svaka sljedeća naknada za pravo puta plaća u roku od 8 dana po isteku razdoblja za koje je naknada plaćena. U točki VIII. Izreke rješenja obvezuje se zainteresirana osoba omogućiti HT-u ostvarivanje prava puta na nekretninama iz tog rješenja.

Tužitelj je protiv citiranog rješenja tuženika podnio tužbu iz svih zakonom propisanih razloga. Navodi da je nadležnost tuženika propisana u članku 12. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj: 73/08., 90/11., 133/12., 80/13., 71/14. i 72/17. – dalje: ZEK) i da se ne može prenijeti na stranke u postupku, kao što je učinjeno osporenim rješenjem. Pozivajući se i na članak 5. stavak 4. Pravilnika o potvrdi i naknadi za pravo puta (»Narodne novine«, broj: 152/11., 151/14. i 95/17. – dalje: Pravilnik), kao i odredbu članka 17. stavka 1. i 2. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj: 47/09. – dalje: ZUP), navodi da je tuženik počinio bitnu povredu odredaba upravnog postupka prenijevši utvrđivanje parametara za utvrđenje naknade za pravo puta na infrastrukturnog operatora koji je stranka u postupku, a koje shvaćanje je izraženo i u presudama ovoga Suda poslovni broj: UsII-234/18-6 od 16. siječnja 2019. i UsII-321/18-7 od 20. veljače 2019. Predlaže da se tužbeni zahtjev usvoji i osporeno rješenje poništi te predmet vrati tuženiku na ponovni postupak.

Tuženik u odgovoru na tužbu navode tužitelja smatra neosnovanim, budući da je u osporenom rješenju točno i precizno odredio parametre na temelju kojih se izrađuje obračun. Ističe da se pri donošenju rješenja držao stavova suda iznesenih u ranijim presudama, te predlaže da se pri rješavanju spora uzme u obzir stajalište izraženo u tim presudama, koje primjerice navodi. Pojašnjava da je upravo na temelju izjave tužitelja broj: 605/2018 od 14. siječnja 2019. i izvoda iz poslovnih knjiga od 20. prosinca 2018., Elaborata broj 2/19 i njemu pripadajuće Tablice 1, utvrdio tužitelja infrastrukturnim operatorom, a da je za svaku pojedinu katastarsku česticu na kojoj se nalazi EKI utvrđena vrsta nekretnine, što je vidljivo iz posjedovnih i vlasničkih listova, dok su iznos naknade i način obračuna naknade za svaku pojedinu vrstu nekretnine propisani člankom 6. i 7. stavcima 1., 2., 3. i 4. Pravilnika, kako je to navedeno u osporavanom rješenju. Smatra stoga da su svi parametri za utvrđivanje visine za naknade za pravo puta utvrđeni u postupku i navedeni u osporenom rješenju, zbog čega se ne može zaključiti da je svoju stvarnu nadležnost prenio na tužitelja kao stranku u postupku. Dodatno navodi da je obračun (tablica) iz osporavanog rješenja (popunjena za svim potrebnim podacima) razmijenjen između tužitelja i zainteresirane osobe tijekom postupka. Predlaže da se tužbeni zahtjev odbije.

Zainteresirana osoba u odgovoru na tužbu osporava navode tužbe, te citirajući odredbe članka 5., 6. i 7. Pravilnika obrazlaže način primjene tih odredaba u konkretnom slučaju. Smatra da, s obzirom na navedene odredbe Pravilnika, tužitelj neosnovano navodi da je tuženik na njega prenio nadležnost donošenja odluke o visini naknade za pravo puta, budući da je tuženik bio ovlašten od tužitelja prikupiti sve potrebne podatke i dokumente o njegovoj EKI, te su po pribavi svih podataka parametri za utvrđivanje visine naknade nedvojbeno utvrđeni već odredbom članka 7. Pravilnika. Ističe da je u točki I. osporenog rješenja tuženik nedvojbeno utvrdio na kojim nekretninama tužitelj ima pravo puta, te kada se te nekretnine uvrste u Tablicu 1 može se s obzirom na članak 7. Pravilnika utvrditi visina naknade, a što je potvrdio i sam tužitelj 28. svibnja 2019. u obavijesti da je izvršio obračun godišnje naknade za pravo puta sukladno nalogu i podacima iz Tablice 1 HAKOM Tisno JLS (III). Nadalje navodi da presude na koje se tužitelj u tužbi poziva predstavljaju ustupanje od ustaljene prakse suda, te se poziva na presude ovoga Suda kojima su tužbeni zahtjevi odbijeni (UsII-17/18, UsII-408/18, UsII-117/18, UsII-407/18, UsII-281/18 i dr.). Predlaže da Sud tužbeni zahtjev odbije. Potražuje trošak upravnog spora za sastav odgovora na tužbu u iznosu od 3.125,00 kn.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Prema stanju spisa nije sporno da je rješenje tuženika doneseno pozivom na odredbu članka 12. ZEK-a povodom zahtjeva zainteresirane osobe od 13. prosinca 2018. za utvrđivanje infrastrukturnog operatora za EKI izgrađenu na području zainteresirane osobe (nekretninama u vlasništvu Općine T.) te utvrđivanje visine naknade za pravo puta sukladno članku 28. stavku 4. ZEK-a.

Odredbom članka 12. ZEK-a propisana je nadležnost tuženika za utvrđivanje infrastrukturnog operatora na općem dobru i nekretninama drugih osoba, te utvrđivanje visine naknade za pravo puta (stavak 1. točka 11.).

Prema članku 29. stavku 1. ZEK-a, za pravo puta na općem dobru i na nekretninama iz članka 27. stavka 1. ovoga Zakona, plaća se naknada za pravo puta iz članka 28., a izračun i visina naknade te način plaćanja naknade propisuje se Pravilnikom koji donosi Vijeće Agencije, pri čemu visina naknade mora predstavljati pravičan razmjer između prava vlasnika nekretnine i interesa operatora elektroničkih komunikacijskih usluga te javnog interesa za razvoj tržišta elektroničkih komunikacija. Prema stavku 2. citiranog članka ZEK-a, naknada za opće dobro i nekretnine u vlasništvu Republike Hrvatske te jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave plaća se godišnje, po četvornom metru zemljišta koje se upotrebljava za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu iz članka 27. stavka 5. ovoga Zakona, a utvrđuje se jednoznačno za pojedinu vrstu nekretnine ili za opće dobro, na cijelom području Republike Hrvatske.

U provedenom postupku su za rješenje ove upravne stvari utvrđene odlučne činjenice, koje među strankama nisu sporne, a tužitelj osporava zakonitost rješenja tuženika iz razloga što smatra da je tuženik utvrđivanje visine naknade za pravo puta prenio na njega, što je prema njegovom stajalištu protivno odredbama ZUP-a o stvarnoj nadležnosti.

Ovaj Sud je međutim, u svojoj presudi poslovni broj: UsII-334/19 od 19. rujna 2019., u povodu identičnih tužbenih navoda tužitelja, ocijenio da tuženik donošenjem rješenja kojim je odredio parametre visine naknade za pravo puta, na način kako je to utvrđeno u izreci osporenog rješenja, nije povrijedio pravila o stvarnoj nadležnosti i nije prenio nadležnost na tužitelja koji je stranka u postupku, slijedom čega nije osnovan prigovor povrede odredbe članka 12. ZEK-a u vezi s člankom 17. stavak 1. i 2. ZUP-a.

Nadalje, na sjednici sudaca ovoga Suda održanoj 17. rujna 2019. donesen je zaključak da u primjeni članka 27. i članka 28. ZEK-a, Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti može rješenjem utvrditi sve parametre za utvrđivanje visine naknade za pravo puta prema podacima o EKI navedenim u Elaboratu za pravo puta koji je sastavni dio rješenja.

Stoga, imajući u vidu i prirodu ove upravne stvari, Sud nalazi da je tuženik u okviru svoje zakonske ovlasti osporenim rješenjem, u izreci kojeg su dani jasni i konkretni parametri za određivanje visine naknade za pravo puta za nekretnine koje su predmetom ovog postupka, a koji proizlaze iz priloga koji su sastavni dio osporenih rješenja i jasnih odredbi članka 7. stavka 2., 3. i 4. Pravilnika, pravilno riješio ovu upravnu stvar.

S obzirom na navedeno, na temelju članka 57. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12., 152/14., 94/16. i 29/17. – dalje: ZUS), odlučeno je kao u točki I. izreke ove presude.

O zahtjevu za naknadu troška upravnog spora zainteresirane osobe odlučeno je na temelju članka 79. stavka 1 i 4. ZUS-a (točka II. izreke), te je zainteresiranoj osobi priznat zatraženi trošak sastava odgovora na tužbu po opunomoćeniku uvećan za PDV u ukupnom iznosu od 3.125,00 kn prema Tbr. 23. točka 1., Tbr. 42 i Tbr. 50 Tarife o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika (»Narodne novine«, broj: 142/12., 102/14., 114/14. i 107/15.).

Odluka o objavi presude utemeljena je na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a (točka III. izreke).

Poslovni broj: UsII-333/19-6

Zagreb, 29. siječnja 2020.

Predsjednica vijeća
 Gordana Marušić-Babić, v. r.