## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3804/2010 od 28. srpnja 2010.

### NN 96/2010 (6.8.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3804/2010 od 28. srpnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2712

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo T. P. iz D., kojeg zastupa B. B., odvjetnik iz V., na sjednici održanoj 28. srpnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-449/10-3 od 9. srpnja 2010., kojim je potvrđeno rješenje Županijskog suda u Osijeku broj: Kv-172/10-6 (Krz-48/10) od 23. lipnja 2010. godine.

Tim je rješenjem podnositelju (jednom od optuženika) u tijeku postupka nakon podignute optužnice zbog kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 31/93., 35/93., 108/95., 16/96. i 28/96., u daljnjem tekstu: OKZRH), produljen pritvor iz osnove sadržane u članku 102. stavku 1. točka 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP), u trajanju do nove odluke vijeća, a najdulje do izricanja nepravomoćne presude.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj osporava utemeljenost pritvora. Smatra da su mu osporenim rješenjem povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 15., 16., 22., 24. stavkom 3., 25. stavkom 2., 28. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

U ustavnoj tužbi podnositelj navodi kako nije bilo osnova za produljenje pritvora koji kontinuirano traje od 21. ožujka 2008. godine, budući provedenim dokazima tijekom dugotrajnog postupka nije utvrđen bilo kakav a osobito visok stupanj vjerojatnosti krivnje (...). Nadalje, navodi kako razlozi koje navode rješenja, a koji se sastoje od ponavljanja sadržaja koji je naveden u optužnici nisu racionalni (...). Smatra da u konkretnom slučaju (...) nije bilo zakonskih uvjeta za daljnje produljenje pritvora iz razloga što državno odvjetništvo nije podnijelo posebno obrazloženi pismeni prijedlog za daljnje produljenje pritvora, dokazi na kojima su sudovi temeljili svoju sumnju pribavljeni su na nezakonit način te se nisu mogli uporabiti u sudskom postupku (...).

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje pritvora.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o krivnji ili optužbi za kažnjivo djelo, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

4. Odlučujući o žalbi podnositelja protiv prvostupanjskog rješenja, Vrhovni sud Republike Hrvatske smatra da je prvostupanjski sud pravilno ocijenio da su u konkretnom slučaju ispunjene zakonske pretpostavke za produljenje trajanja pritvora podnositelju, sukladno odredbi članka 107. stavka 2. ZKP-a, s obzirom da se nisu izmijenile osnove za produljenje pritvora iz članka 102. stavka 1. točka 4. ZKP-a.

Prema ocjeni Vrhovnog suda, ponašanje svakog od optuženika (udaranje po tijelu oštećenika, srpskih civila metalnim šipkama i gumenim palicama: vezanja žicom oštećenika i puštanje struje, kao i zapovijedanje oštećenicima da jedan drugog polijevaju hladnom vodom u mjesecu studenom, utovarivanje oštećenika na kamion i odvoženje u pravcu Ilove, gdje im se gubi svaki trag, odsijecanje ušiju oštećenika, tjeranje oštećenika da pojede uho drugog oštećenika) – karakterizira velika okrutnost čija je posljedica smrt većeg broja oštećenika, što nadilazi uobičajene okolnosti pod kojima se čine ovakva kaznena djela.

S obzirom na predmet inkriminacije, način izvršenja i težinu posljedice, navedene okolnosti, prema ocjeni Vrhovnog suda, predstavljaju posebno teške okolnosti djela zbog kojih je produljenje pritvora podnositelju ustavne tužbe utemeljeno na zakonskoj osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.

5. Imajući u vidu činjenicu da je pravo na slobodu temeljno ljudsko pravo, a kaznenopravni institut pritvora predstavlja mjeru procesne prisile putem oduzimanja osobne slobode koja potencijalno na najgrublji način ugrožava to temeljno ljudsko pravo, institut pritvora zahtijeva restriktivnu primjenu, kako je Ustavni sud do sada u svojim odlukama višekratno isticao (usp. npr. odluku: U-III-441/1994, U-III-3698/2003). Restriktivna primjena nije moguća bez uvažavanja načela razmjernosti, propisanog člankom 16. stavkom 2. Ustava, koje predviđa da svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.

Oduzimanjem ili ograničavanjem slobode koje nije u skladu sa zakonom, odnosno nije utemeljeno na zakonitom aktu nadležnog sudbenog tijela, vrijeđaju se ustavna prava zajamčena člankom 22. i člankom 24. stavkom 1. Ustava, što istodobno ima i značenje povrede postupovnih ustavnih jamstava koja su zajamčena u članku 29. stavku 1. Ustava.

6. Polazeći od toga da je kazneno djelo iz članka 120. stavka 1. OKZRH jedno od najtežih kaznenih djela, koje u konkretnom slučaju zbog načina izvršenja i općenito zbog težine zaprijećene kazne i iznimne težine štetnih posljedica, načelno, podrazumijeva i odgovarajuću složenost pa i trajanje kaznenog postupka, Ustavni sud je ocijenio da osporeno rješenje Vrhovnog suda udovoljava zahtjevima propisanim u članku 22. Ustava, odnosno zahtjevima koji proizlaze iz članka 25. stavka 2. Ustava i članka 101. stavka 4. ZKP-a.

Zbog navedenog, stajalište je Ustavnog suda da podnositelju osporenim rješenjem Vrhovnog suda nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 16. stavkom 2., 22. stavkom 2., 24. stavkom 2., 25. stavkom 2., 28. i 29. stavkom 1. Ustava.

7. Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno jamstvo nediskriminacije. Diskriminacija po osnovi članka 14. stavka 1. Ustava nije samostalna pravna osnova za ustavnu tužbu, već mora biti istaknuta zajedno s nekim drugim (materijalnim) ustavnim pravom koje jamči Ustav. U ustavnoj tužbi podnositelj nije naveo razloge na temelju kojih bi se moglo utvrditi je li podnositelj u provedenom postupku diskriminiran u ostvarenju nekog ustavnog prava po bilo kojoj osnovi pa Ustavni sud pozivanje podnositelja na Ustavom zajamčenu zabranu diskriminacije ocjenjuje neosnovanom.

Člankom 15. stavkom 1. Ustava propisano je da se u Republici Hrvatskoj jamči nacionalna ravnopravnost pripadnicima svih nacionalnih manjina.

Prema ocjeni Ustavnog suda, s obzirom na činjenicu da je podnositelj Hrvat (a ne pripadnik nacionalne manjine) osporeni članak 15. stavak 1. Ustava u konkretnom slučaju nije mjerodavan.

7.1. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud razmatra zasnivaju li se pravna stajališta navedena u osporenom aktu na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava, odnosno jesu li ta stajališta posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene tog prava.

Slijedom utvrđenja navedenih u prethodnim točkama obrazloženja ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da podnositelju nije povrijeđeno ni ustavno pravo jednakosti pred zakonom zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

8. S obzirom da u konkretnom slučaju nije protekao rok ukupnog (maksimalnog) trajanja pritvora, za donošenje rješenja o (daljnjem) produljenju pritvora podnositelju ustavne tužbe nije (bio) potreban (obrazloženi) prijedlog državnog odvjetnika.

Nadalje, Ustavni sud primjećuje – u odnosu na (pre)ostale istaknute prigovore podnositelja glede ocjene dokaza (njihove dopuštenosti i sl.) – da će o tim pitanjima (prigovorima) odlučivati sud u nastavku kaznenog postupka: provođenjem dokaznog postupka radi utvrđivanja činjeničnog stanja i da za sada, a u odnosu na osporena rješenja o produljenju pritvora, ti prigovori nisu ustavnopravno relevantni.

9. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke odluke.

10. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3804/2010

Zagreb, 28. srpnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 96/2010-2712