### NN 132/2015 (4.12.2015.), Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-26/14-7 od 28. listopada 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2487

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda, Sanje Štefan predsjednice vijeća, Borisa Markovića i Blanše Turić, članova vijeća, te više sudske savjetnice Tatjane Ilić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d. Zagreb, Savska cesta 32, kojeg zastupa Maja Mandić, po generalnoj punomoći Su-992/2009, protiv tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, sada Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti iz Zagreba, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa dr. sc. Dražen Lučić, predsjednik vijeća, uz sudjelovanje H1 Telekoma d.d. iz Splita, Put Trščenice 10, u svojstvu zainteresirane osobe, kojeg zastupa Helena Čerina, suradnik za regulatorne i pravne poslove, radi rješavanja spora između operatora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 28. listopada 2015.

presudio je

I. Odbija se kao neosnovan tužbeni zahtjev za poništenje rješenja Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti iz Zagreba, klasa: UP/I-344-08/13-03/18, urbroj: 376-04-14-17 od 15. siječnja 2014.

II. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem točkom I. izreke utvrđuje se da H1 Telekom d.d. ima pravo na naknadu:

a) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, za sve korisnike navedene u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 13. prosinca 2013. a u iznosu iz članka 15. 3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013.

b) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa za sve korisnike navedene u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 13. prosinca 2013., a u visini cjelokupnog iznosa veleprodajne naknade prema članku 8.2.2. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa internetu koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013.

c) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 za sve korisnike navedene u specifikaciji H1 Telekoma d.d. od 13. prosinca 2013. g., a u iznosu iz članka 13.1.5. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013. g.,

d) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 za sve korisnike navedene u specifikaciji H1 Telekoma d.d. od 13. prosinca 2013. g., a u iznosu mjesečne naknade iz dodatka 3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu najma korisničke linije.

Točkom II. izreke osporenog rješenja nalaže se Hrvatskom Telekomu d.d. da u roku od 8 dana od dana primitka ovog rješenja izvrši obračun naknada iz točke I. ovog rješenja i obračunati iznos, umanjen za iznos koji je već podmiren izjavom o prijeboju broj: 5274 isplati H1 Telekomu d.d.

Tužitelj u tužbi prigovara zakonitosti osporenog rješenja i u bitnome navodi da prije svega osporava nadležnost tuženika za odlučivanje o predmetnoj stvari te pri tome upire na odredbu članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12., 80/13. i 71/14.- nadalje u tekstu: ZEK) obzirom da sporne obveze smatra nisu neposredno i bitno vezane uz izvršavanje ZEK-a. Tvrdi da je u predmetnoj stvari sporna isplata naknade (ugovorne kazne) za zakašnjenje u ispunjenju određenih ugovornih obveza, što nije obveza iz ZEK-a, već obveza iz ugovora i Zakona o obveznim odnosima. Okolnost da je ugovorna kazna određena tužiteljevim standardnim ponudama ne znači je ovaj spor u vezi s obvezama iz ZEK-a. S tim u vezi tvrdi da tuženik nije obrazložio u kakvoj je konkretnoj vezi spor s obvezama iz članka 61. ZEK-a, a prije svega da nije obrazložio kako i zašto bi ta veza bila odlučna za odlučivanje tuženika primjenom članka 20. ZEK-a.

Ukoliko je tuženik i bio ovlašten odlučivati, tužitelj smatra da nije ovlašten odlučivati rješenjem, jer temeljem članka 20. stavka 5. ZEK-a tuženik odlučuje u stvarima iz sudske nadležnosti, pa nastavno u tužbi skreće pozornost i na sudsku praksu Visokog upravnog suda već zauzetu u nizu odluka, te navodi odluku tog Suda poslovni broj: UsII-16/2013 od 18. travnja 2013., a poziva se i na rješenje Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, poslovni broj: Pž-6663/12 od 23. listopada 2012.

Nastavno u tužbi navodi i druge razloge zbog kojih smatra dvojbenim da li H1 Telekom d.d. ima pravo na potraživanje naknada za kašnjenje u otklanjaju kvarova/smetnji za koje tužitelj opravdano tvrdi da nisu u području njegove odgovornosti, već da sukladno članku 25.1. Standardne ponude za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji prije slanja zahtjeva za otklanjanjem kvara/smetnje T-Comu operator korisnik mora provjeriti je li kvar/smetnja ulazi u njegovo područje odgovornosti, odnosno da operator korisnik Standardne ponude mora dokazati da kvar/smetnja nije uzrokovana na dijelu mreže, uređajima i opremi koji su područje njegove odgovornosti. Ukoliko je operatoru korisniku dodijeljena neka obveza koja je u ovom slučaju H1 Telekomu izričito propisana i koja je obvezujućeg karaktera onda ista ne može biti preduvjet za podnošenje zahtjeva, odnosno ne može se, kako utvrđuje tuženik provjeriti da je uzrok kvara u domeni odgovornosti H1 Telekoma.

Navodi da ostaje nejasno zbog čega je tuženik zauzeo shvaćanje da nije aktivno surađivao kada je više nego jasno da H1 Telekom, nije a morao je dokazati da kvar/smetnja nije uzrokovana na njegovoj strani te da upravo H1Telekom nije surađivao po pitanju otklona kvarova.

Nadalje tužitelj dodaje da tuženik u osporenom rješenju navod da je H1 Telekom dostavio očitovanje u kojem potvrđuje navode tužitelja o prijeboju većeg dijela iznosa naknade. Ističe da mu tuženik nije omogućio da se očituje na taj podnesak iz čega proizlazi da postupak nije proveo u skladu s odredbama Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09.), a ujedno upućuje i na odredbu članka 98. stavka 3. tog Zakona, koji se primjenjuje u postupcima donošenja rješenja tuženog tijela, navodeći da sukladno toj zakonskoj odredbi izreka mora biti kratka i određena.

Uz to dodaje tužitelj da osporenim rješenjem nisu određeni niti parametri za izračunavanje iznosa koji bi tužitelj trebao platiti po osporenom rješenju iz kojeg razloga smatra da je izreka neodređena i neizvršiva te da se na taj način ne rješava predmetna stvar već generira novi spor.

Također navodi da ukoliko sud zauzme stajalište da pogrešna primjena materijalnog prava te formalni i procesno-pravni nedostaci osporenog rješenja nisu sami za sebe dovoljan razlog da sud oglasi osporeno rješenje ništavim ili da ga poništi bez održavanja rasprave, predlaže i zahtjeva održavanje rasprave.

Slijedom naprijed navedenog tužitelj predlaže Sudu da donese presudu kojom će osporeno rješenje oglasi ništavim, a podredno, ako nađe da se radi o upravnoj stvari, osporeno rješenje poništiti.

Tuženik u odgovoru na tužbu u bitnom ističe kako tužitelj pogrešno osporava nadležnost jer prema članku 20. ZEK-a tuženik je u obvezi riješiti spor između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u svezi s obvezama iz ZEK-a. U predmetnom postupku navodi da je riječ o sporu u vezi s regulatornim obvezom pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže prema članku 61. ZEK-a, a koja obveza je određena tužitelju na tržištima veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi na fiksnoj lokaciji i tržištu pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Za zakašnjenje realizacije usluga propisana je obveza plaćanja naknada koju tužitelj pogrešno naziva ugovornom kaznom, te neosnovano osporava nadležnost pogrešno pri tome navodeći rješenja Visokog upravnog suda Republike Hrvatske, te Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske koji su smatra neprimjenjivi u predmetnom slučaju.

U odnosu na naknade za kašnjenje u otklanjaju kvarova/smetnji ističe da je u postupku utvrđeno da tužitelj nije aktivno surađivao s H1 Telekom po tom pitanju iz razloga jer tužitelj nije pravodobno obavijestio H1 Telekom da smetnje nisu u njegovoj nadležnosti. Također da je tužitelj na vrijeme bio dužan obavijestiti H1 Telekom o kvaru/smetnji koji nisu u domeni tužitelja da proizlazi i iz članka 59. stavka 2. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (»Narodne novine«, broj: 154/11. i 149/13).

U odnosu na procesne prigovore tužitelja ističe da nije osnovan navod tužitelja da nije zaprimio očitovanje H1 Telekom niti od tuženika niti od H1 Telekom, obzirom da je upravo tužitelj pisanim putem obavijestio HAKOM (27. studenoga 2013.) da je u postupku predstečajne nagodbe koji je otvoren nad H1 Telekom djelomično priznao potraživanja na ime naknade za kašnjenje koja je predmet ovog spora te da je između stranaka izvršen prijeboj za veći dio tražene naknade. Smatra da je zahtjev riješen sukladno članku 20. stavka 1. ZEK- a, te je sukladno načelima Zakona o općem upravnom postupku uz navod da su stranke aktivno sudjelovale u postupka. Zaključno se navodi da je obveza određena rješenjem odrediva a što potvrđuje i činjenica da je HAKOM među istim strankama riješio više regulatornih sporova te se ni jedna strana nije obratila HAKOM-u zbog nemogućnosti izračuna odredive naknade.

Iz navedenih razloga predlaže da se odbije tužbeni zahtjev.

Odgovor na tužbu podnio je i H1 Telekom d.d, zainteresirana osoba u ovom sporu, navodeći kako ni u kojem slučaju nema spora o ugovornoj kazni, već se jedino i isključivo radi o naknadi za kašnjenje među opertorima te isključiva nadležnost pripada tuženiku. Smatra da tužitelj svojim korištenjem izraza ugovorna kazna nastoji dovesti Sud u zabludu i dovesti u pitanje nadležnost tuženog za odlučivanje. S tim u vezi navodi kako je veza između predmeta spora i obveza iz ZEK-a neposredna, određena i konkretna, pa je tuženi donio pobijano rješenje u granicama svojih ovlasti.

Također navodi da je visina naknada koja je tužitelj dužan plaćati operatorima za kašnjenje u pružanju usluga određena od strane tuženika kao regulatornog tijela u okviru regulatorne obveze pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže što je kao obvezujuće tužitelj ugradio u svoju standardnu ponudu, što također govori u prilog nadležnosti tuženika za odlučivanje u sporovima u vezi navedenih naknada.

U odnosu na naknade za kašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnje za usluge izdvojenog pristupa lokalnoj petlji i za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa ističe kako je tuženik kroz odredbe Standardne ponude propisao zaštitu od neosnovanih prijava kvarova/smetnji od strane operatora korisnika te tužitelju ima pravo na naknadu od 400,00 kn za neosnovanu prijavu. Tuženik je kako bi se izbjegla ovakva i slična ponašanja tužitelja propisao rokove pružanja veleprodajnih usluga kao i kazne za slučaj kašnjenja obzirom da u konačnosti najveću štetu trpe krajnji korisnici. Netočni su navodi tužitelja kako bi tuženik povrijedio načelo materijalne istine i načelo saslušanja stranke budući je tužitelj nepostupajući u skladu sa stavom tuženika u rješenju od 11. listopada 2013., dostavio tuženiku i zainteresiranoj osobi specifikaciju koja nije bila u skladu s navedenim rješenjem tuženika. Stoga je tužitelj naknadnim podneskom tuženiku i zainteresiranoj osobi dostavio novu ispravljenu specifikaciju. Kako je tuženik nedvojbeno utvrdio sporna potraživanja koja se temelje na specifikaciji tužitelja i zainteresirane osobe te utvrdio način na koji će tužitelj platiti naknadu ne stoji konstatacija tužitelja da izreka osporenog rješenja nije određena.

Predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Sud je spor riješio bez održavanja rasprave temeljem odredbe članka 36. stavka 1. točke 4. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 12710., 143/12., 152/14.-dalje ZUS) s obzirom da tužitelj osporava samo primjenu prava, činjenice su nesporne, a navodi da ne traži raspravu pod uvjetom da sud usvoji tužbeni zahtjev te oglasi rješenje ništavim, odnosno poništi osporeno rješenje. Prema shvaćanju ovoga Suda ne može se održavanje rasprave uvjetovati donošenjem odluke u korist jedne stranke, već se rasprava mora održati samo u slučaju kada je stranka izričito i bezuvjetno traži.

Ocjenjujući osnovanost tužbe na osnovi sadržaja spisa predmeta i u upravnom postupku utvrđenog činjeničnog stanja, priloženih isprava, a sve u okviru navoda i razloga iz tužbe, Sud ne nalazi da bi u provedenom postupku došlo do povrede pravila postupka, odnosno do pogrešne primijene materijalnog prava.

Prvenstveno, Sud ne nalazi osnovanim prigovor nenadležnosti tuženika za odlučivanje o predmetnoj stvari s obzirom na odredbu članka 20. ZEK-a. Naime, navedenom odredbom je tuženik određen mjerodavnim za rješavanje sporova između operatora, pa tako prema stavku 1., u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovog Zakona, ili spora između tih operatora i drugih pravnih osoba koje se koriste uslugama pristupa i/ili međupovezivanja na temelju ovog Zakona, Agencija mora na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu, donijeti odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana pokretanja postupka s tim što se rok može produljiti samo u iznimnim okolnostima. Prema stavku 3. članka 20. ZEK-a, u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. tog Zakona, te se svaka obveza koju Agencija određuje operatoru mora temeljiti na odredbama ovog Zakona. Prema stavku 5. članka 20. ZEK-a, postupak rješavanja spora ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Odredbom članka 5. ZEK-a na koji upućuje članak 20. stavak 3. ZEK-a propisana su načela i regulatorni ciljevi za koje je osnovana Agencija, pa među ostalim, obavljanje regulatornih poslova osigurava se kroz poduzimanje mjera, primjećujući načelo objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije i razmjernosti i to osobito promicanjem regulatorne predvidljivosti, osiguranjem dosljednog regulatornog pristupa kroz odgovarajuća razdoblja provjere, sprječavanjem diskriminacije u postupanju prema operatorima elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u sličnim okolnostima i zaštitom tržišnog natjecanja na dobrobit krajnjih korisnika usluga.

U predmetnom sporu H1 Telekom d.d. operator korisnik – zainteresirana osoba, potraživala je naknade za zakašnjenje u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga te zakašnjenje u otklonu kvara i smetnji tih usluga. Zahtjev se odnosi na naknadu za mjesec lipanj 2013., a obuhvaća veleprodajne usluge međupovezivanja, najma korisničke linije, veleprodajnog širokopojasnog pristupa te pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji. Navedene obveze proizlaze iz regulatornih obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže prema članku 61. ZEK-a koja obveza je određena tužitelju na tržištima veleprodajnog širokopojasnog pristupa, tržištu veleprodajnog fizičkog pristupa mrežnoj infrastrukturi na fiksnoj lokaciji i tržištu pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Regulatorna obveza pristupa je utvrđena nakon provedene analize mjerodavnih tržišta kao dokumenta u kojem su određene regulatorne obveze i definiran njihov sadržaj. Regulatornom obvezom pristupa tužitelju su propisani rokovi i uvjeti realizacije veleprodajnih usluga te mu je zabranjeno svako postupanje koje bi moglo uskraćivati, odugovlačiti, otežavati ili neopravdano uvjetovati drugim operatorima realizaciju svojih veleprodajnih usluga dok zakašnjenje povlači za sobom obvezu plaćanja naknada u iznosima i pod uvjetima koje je HAKOM propisao. O sporovima koji proizlaze vezano za izvršavanje regulatornih obveza iz zakona tuženik je dužan rješavati što otklanja osnovanost prigovora tužitelja o nenadležnosti.

Odlučujući o obvezama u okviru svoje nadležnosti tuženik odlučuje o pravima operatora korisnika u odnosu na obveze utvrđene operatoru sa značajnom tržišnom snagom pa se stoga radi o utvrđivanju prava, a ne o naknadi štete kako to pogrešno smatra tužitelj.

Na navedeno upućuje i odredba članka 20. stavka 5. ZEK-a iz koje jasno proizlazi da odlučivanje tuženika o pravu, odnosno obvezi ne isključuje i sudsku nadležnost u vezi isplate odgovarajuće, dužne naknade.

Ne može se ocijeniti osnovanim ni prigovor tužitelja da tuženik prilikom donošenja osporenog rješenja nije poštivao mjerodavne odredbe Zakona o općem upravnom postupku, budući iz stanja spisa predmeta i obrazloženja osporenog rješenja proizlazi da je tuženik 12.studenoga 2013. održao usmenu raspravu na koju su pristupile obje stranke te im je omogućio da se očituju o svim bitnim činjenicama kao i o visini naknade koju je tužitelj osporavao. Naime, tužitelj je dostavio svoju konačnu specifikaciju traženih naknada, na koju je H1 Telekom dao očitovanje te je tuženik nakon provedenog postupka opravdano utvrdio da je među strankama postignut sporazum u odnosu na najveći dio zahtjeva te je naložio tužitelju da izvrši obračun naknada umanje za iznos koji je već podmiren izjavom o prijeboju.

Slijedom toga ne može se ocijeniti ni osnovanim prigovor neodređenosti izreke, jer je ista dovoljno odrediva s obzirom da su dane jasne poveznice za pojedine obveze tužitelja u odnosu na odredbe Standardne ponude.

Konačno, u odnosu na dio kojim se osporava opravdanost naknada za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, Sud upućuje na obrazloženje osporenog rješenja kao detaljno i razložno obrazloženo u pogledu izostanka aktivne suradnje tužitelja sa zainteresiranom osobom po tom pitanju, što je osnova za određivanje naknade.

Na osnovi izloženog, Sud je razmatranjem svih spornih pitanja došao do zaključka da nisu ostvareni razlozi tužbe što tužbeni zahtjev čini neosnovanim, slijedom čega ga Sud odbija primjenom odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a.

Objava presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-26/14-7

Zagreb, 28. listopada 2015.

Predsjednica vijeća

Sanja Štefan, v. r.