## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-180/1998 od 28. listopada 1998.

### NN 147/1998 (12.11.1998.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-180/1998 od 28. listopada 1998.

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Jadranko Crnić, predsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović i Mladen Žuvela, odlučujući povodom ustavne tužbe B. P. iz M.,
na sjednici održanoj dana 28. listopada 1998. godine, donio je sljedeću

## **ODLUKU**

1. Usvaja se ustavna tužba te se ukidaju:

- presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev 1193/1997-2 od
2. listopada 1997. godine,

- presuda Županijskog suda u D., broj: Gž-319/96 od 11. ožujka 1997.
godine

2. Predmet će vraća Županijskom sudu u D. na ponovni postupak.

3. Ova Odluka objavit će se u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Ustavna tužba je podnesena u povodu presude Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, broj: Rev 1193/1997-2 od 2. listopada 1997. godine, kojom je
odbijena revizija podnositeljice ustavne tužbe B. P., izjavljena protiv
pravomoćne presude Županijskog suda u D., broj: Gž-319/96 od 11. ožujka
1997. godine, kojom je preinačena presuda Općinskog suda u M., broj: P-433/94
od 23. travnja 1996. godine, donesena u radnom sporu po tužbi podnositeljice
protiv tuženika Republike Hrvatske - Ministarstva unutarnjih poslova, radi
poništenja rješenja.

Podnositeljica ustavne tužbe smatra da su joj, u izreci navedenom odlukom
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, povrijeđena ustavna prava - citira se:

"... na žalbu, na kontrolu zakonitosti i jednakopravnosti pred državnim
organima i pred sudovima."

Iako podnositeljica u svojoj ustavnoj tužbi nije numerički označila
odredbe Ustava Republike Hrvatske za koje smatra da su joj u provedenim
sudskim postupcima povrijeđene, očito je da se radi o odredbama članaka
18., 19. stavka 2. i 26. Ustava Republike Hrvatske (jamči se pravo na žalbu
- članak 18.), (jamči se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata
upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti - članak 19. stavak 2.),
(svi su građani i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim
tijelima koja imaju javne ovlasti - članak 26.).

Ustavna tužba je osnovana.

Iz navoda ustavne tužbe, sadržaja njenih priloga te sadržaja spisa Općinskog
suda u M., broj: P-433/94, proizlazi da je podnositeljica ustala tužbom
protiv tuženika Republike Hrvatske, Ministarstva unutarnjih poslova da
se ponište njegova rješenja, broj: 511-01-62-22132/1-94 od 28. lipnja 1994.
godine, kao i broj: 511-01-62-24392/1-94 od 17. kolovoza 1994. godine,
kojima je utvrđeno da se podnositeljica, kao djelatnica Ministarstva unutarnjih
poslova Republike Hrvatske, stavlja na raspolaganje u trajanju od 30 dana
i to od 1. 7. 1994. godine, a istekom navedenog roka, dakle 1. 8. 1994.
godine da joj prestaje radni odnos. Ovo uz obrazloženje da njeno stavljanje
na raspolaganje zahtijevaju naročite potrebe službe. O kakvim "naročitim
potrebama službe" se radi, označena rješenja ne sadrže pobližeg obrazloženja.

Pobijana rješenja temelje se na odredbi članka 383a. tada važećeg Zakona
o upravi ("Narodne novine", br. 16/78, 50/78, 29/85, 41/90, 47/90 i 53A/91),
kojima su uređivani radni odnosi radnika u tijelima uprave. Iz odredbe
navedenog članka proizlazi da radnik organa uprave, kad to zahtijevaju
naročite potrebe službe, na prijedlog rukovoditelja organa, može biti stavljen
na raspolaganje odlukom tijela iz članka 377. Zakona o upravi. Radnik na
raspolaganju može biti najmanje 30 dana, a najduže šest mjeseci i po proteku
roka u kojem je bio na raspolaganju prestaje mu radni odnos.

Osporenim odlukama utvrđuje se da pobijana rješenja nisu donijeta po
slobodnoj ocjeni jer da sadrže obrazloženje, tj. razlog zašto je podnositeljica
stavljena na raspolaganje, a to da su naročite potrebe službe te da nedostatak
konkretnih činjeničnih navoda o naročitim potrebama službe u rješenju tuženice
samo po sebi ne dovodi do njegove nezakonitosti budući da su u prijedlogu
neposrednog rukovoditelja za stavljanje na raspolaganje konkretizirani
svi razlozi koji su uvjetovali podnošenje tog prijedloga pa ih stoga valja
smatrati sastavnim dijelom razloga pobijanih rješenja.

Ovo tim više jer da se pobijana rješenja izrijekom na prijedlog neposrednog
rukovoditelja i pozivaju.

Nespornim je u tijeku provedenog sudskog postupka utvrđeno da su razlozi,
koji su uvjetovali donošenje pobijanih rješenja od strane Ministarstva
unutarnjih poslova kojim je podnositeljica stavljena na raspolaganje, bili
ti što je ista u vremenu od 1991. do 1993. godine, kao šef Odsjeka za upravne
poslove u PS M., omogućila izvjesnom broju građana da izvrše registraciju
vozila s vidno krivotvorenim dokumentima, kao i vozila za koja je nedvojbeno
utvrđeno da su predmet izvršenja krivičnog djela.

Zbog opisanih propusta, protiv podnositeljice je bio pokrenut disciplinski
postupak koji je zbog nastupanja zastare vođenja obustavljen, kao i kazneni
postupak zbog odustanka državnog odvjetnika.

U skladu s iznijetim, Ustavni sud je utvrdio da su podnositeljici, u
izreci navedenim odlukama sudova, povrijeđena ustavna prava iz članaka
18. i 26., ali ne i ustavno pravo iz članka 19. stavka 2. Ustava Republike
Hrvatske.

Naime, odredbama članka 18. Ustava jamči se pravo na žalbu protiv pojedinačnih
pravnih akata, donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili drugim
ovlaštenim tijelom, s tim da pravo na žalbu može biti iznimno isključeno
u slučajevima određenim zakonom ako je osigurana druga pravna zaštita.

Iz ovih ustavnih odredaba slijedi da se pravo na žalbu, odnosno drugu
pravnu zaštitu, može učinkovito ostvarivati samo ako tijelo koje je donijelo
rješenje navede razloge za to rješenje, koji se onda mogu pobijati u obrani
žaliteljevih prava i na zakonu zasnovanih interesa. Bez upućenosti u te
razloge onemogućeno je ili bitno otežano učinkovito korištenje ustavnim
pravom na žalbu, odnosno drugu pravnu zaštitu. Samo građanin kojemu su
razlozi rješenja poznati može ga uspješno pobijati, ali isto tako doći
i do uvjerenja o bezizglednosti žalbe protiv takvog rješenja, čime se pridonosi
načelima efikasnosti i ekonomičnosti postupka.

Obrazloženje određenog rješenja učvršćuje načelo zakonitosti te djeluje
protiv eventualne samovolje i proizvoljnosti.

Preko obrazloženja najlakše se utvrđuje da li se upravno tijelo vodilo
načelom zakonitosti i postupalo tako da u vođenju postupka i u odlučivanju
strankama omogućuje da što lakše zaštite svoja prava, vodeći računa i o
tome da ostvarenje njihovih prava ne bude u suprotnosti sa zakonom utvrđenim
javnim interesom.

U konkretnom slučaju, podnositeljica, kao radnica tijela uprave, mogla
je biti stavljena na raspolaganje samo ako su to zahtijevale naročite potrebe
službe.

Konkretne objektivne okolnosti, koje bi ukazivale da postoje naročite
potrebe službe, morale su biti navedene u razlozima rješenja kojim se odlučivalo
da se podnositeljica stavlja na raspolaganje, a posljedica kojih je bio
prestanak podnositeljičinog radnog odnosa.

Ovi tim više što je pokrenuti disciplinski postupak protiv podnositeljice
zbog nastupa apsolutne zastare vođenja obustavljen, a isto tako i kazneni
postupak zbog odustanka državnog odvjetnika od progona.

Dakle, niti u stegovnom, niti u kaznenom postupku, nije dokazana odgovornost
podnositeljice za eventualne nezakonite radnje za koje se teretila.

Prema tome, stajališta sudova izražena u osporenim odlukama da su, u
prijedlogu neposrednog rukovoditelja za stavljanje podnositeljice na raspolaganje
konkretizirani svi razlozi koji su uvjetovali podnošenje tog prijedloga
te da ih, stoga, valja smatrati sastavnim dijelom razloga pobijanih rješenja,
u potpunosti povređuju naprijed navedeno ustavno pravo o jamčenju prava
na žalbu, ali isto tako povređuju i ustavno pravo iz članka 26. Ustava.

Prema toj odredbi Ustava, svi su građani i stranci jednaki pred sudovima
i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Nenavođenjem razloga za određeno rješenje vrijeđa se navedena ustavna
odredba jer su u povoljnijem položaju pred sudovima i drugim državnim i
inim tijelima, koja imaju javne ovlasti, osobe koje se žale protiv pojedinačnih
akata što sadrže i razloge na kojima se zasnivaju, od onih osoba koje su
prisiljene štititi svoja prava pravnim sredstvima protiv pojedinačnih akata
što ne sadrže obrazloženje.

Takvim se aktima, naime, narušava ustavno pravo jednakosti pred sudovima
i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Neutemeljen je navod podnositeljice u ustavnoj tužbi da joj je osporenom
odlukom povrijeđeno i ustavno pravo iz članka 19. stavka 2. Ustava ili
kako ga podnositeljica naziva: "pravo na kontrolu zakonitosti" jer su osporene
odluke, u konkretnom slučaju, donijela tijela sudbene vlasti, a ne tijela
državne uprave, što je suglasno članku 4. Ustava, prema kojem je državna
vlast u Republici Hrvatskoj ustrojena na načelu diobe vlasti na zakonodavnu,
izvršnu i sudbenu.

Slijedom svega navedenog, a temeljem članka 30. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine", br. 13/91), te odredbi članaka
59. i 62. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske ("Narodne novine",
br. 29/94), odlučeno je kao u izreci.

Objava ove odluke temelji se na odredbi članka 20. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-180/1998
Zagreb, 28. listopada 1998.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 147/1998-1831