## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-422/1999 od 13. listopada 1999.

### NN 117/1999 (9.11.1999.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-422/1999 od 13. listopada 1999.

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. Jadranko Crnić, predsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući
o prijedlogu Leona Taubera iz Splita, Prolaz Ivana Lozice 3, za pokretanje
postupka za ocjenu ustavnosti članka 24. Zakona o zaštiti osoba s duševnim
smetnjama, na sjednici održanoj 13. listopada 1999. godine, donio je

## **RJEŠENJE**

1. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti
članka 24. Zakona o zaštiti osoba s duševnim smetnjama ("Narodne novine",
broj 111/97 i 27/98).

2. Ovo rješenje objavit će se u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Leon Tauber podnio je prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti
članka 24. Zakona o zaštiti osoba s duševnim smetnjama (dalje: Zakon),
koji glasi:

*"Članak 24.*

*Osobu s duševnim smetnjama za koju se osnovano sumnja da može neposredno
ugroziti vlastiti život ili zdravlje, odnosno život ili zdravlje drugih,
u osobito žurnim slučajevima mogu ovlaštene osobe Ministarstva unutarnjih
poslova dovesti u psihijatrijsku ustanovu nadležnu prema prebivalištu ili
boravištu osobe, odnosno prema mjestu na kojem je osoba trenutačno zatečena,
bez prethodnoga liječničkog pregleda iz članka 23. stavka 1. ovoga Zakona."*

Predlagatelj obrazlaže prijedlog navodeći da takvim propisi-vanjem sadržaja
osporavane odredbe, zakonodavac nije napravio razliku između stupnjeva
duševnih smetnji. Naime, pri primjeni osporavane odredbe nije potrebno
da osoba ima teže duševne smetnje, pobliže označene odredbom članka 3.
stavka 1. točke 2. Zakona, već je dovoljno da je to osoba s duševnim smetnjama.

Predlagatelj osporava i primjenu pojma "osnovana sumnja" u tekstu osporavane
odredbe Zakona. Smatra da policijski službenici nemaju medicinsko znanje
temeljem kojega bi mogli procijeniti stupanj duševne bolesti, odnosno točno
dijagnosticirati manifestacije ponašanja (oboljenja) osobe. Ovo zbog toga
što mnoge manifestacije ponašanja koje upućuju na moguće ugro-žavanje vlastitog
života ili zdravlja, odnosno života i zdravlja drugih ljudi, nisu posljedica
duševnog oboljenja. Slijedom toga, predlagatelj smatra da bi zbog toga,
a prije upućivanja osobe u psihijatrijsku ustanovu, svakako trebalo konzultirati
liječnika, bez obzira na traženu žurnost u postupanju.

Nadalje ukazuje da je osporavana odredba Zakona o nesuglasju s odredbama
članka 22. Ustava Republike Hrvatske, koje određuju nepovredivost čovjekove
slobode i osobnosti i utvrđuju da se nikome ne smije oduzeti ili ograničiti
sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud. Također
navodi da Konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (Zakon
o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda,
"Narodne novine", broj 18/97, dalje: Europska konvencija) utvrđuje sudsku
nadležnost kod svakog lišavanja slobode.

Smatra da je osporavanom odredbom Zakona povrijeđena i ustavna odredba
članka 24. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske, prema kojoj nitko ne može
biti uhićen ili pritvoren bez pismenog, sudbenog i na zakonu utemeljenog
naloga te da takav nalog mora biti pročitan i uručen uhićeniku prilikom
oduzimanja slobode.

Temeljem članka 39. stavka 1. tada važećeg Poslovnika Ustavnog suda
Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj 29/94, dalje: Poslovnik Suda),
prijedlog je upućen Hrvatskome državnom saboru radi odgovara. Odgovor Sudu
nije dostavljen.

Temeljem članka 40. tada važećeg Poslovnika Suda prijed-log je dostavljen
Ministarstvu pravosuđa (dalje: Ministarstvo) radi izrade stručnog mišljenja.

Ministarstvo je dostavilo svoje stručno mišljenje, prema kojemu prijedlog
predlagatelja nije osnovan.

Naime, u postupku prisilne hospitalizacije (koji postupak se pokreće
u slučajevima navedenim u osporavanom članku Zakona) odlučuje isključivo
sud nadležan prema odredbama Zakona, što znači da se čovjekova sloboda
ograničava samo na temelju zakona. Također, ovlašteni policijski službenici,
kada postupaju temeljem odredbe osporavnog članka, postupaju u okviru diskrecijskih
ovlasti, koje trebaju tumačiti restriktivno. Zaključno se navodi da ograničavanje
slobode, odnosno "dovođenje", koji termin koristi Zakon, ne znači i pritvaranje
ili uhićenje osobe s duševnim smetnjama. Dovođenje se provodi isključivo
u osobito žurnim slučajevima, kada zbog potrebe brzine postupanja, a radi
zaštite interesa sigurnosti dotične osobe, nije potreban poseban nalog.

Ministarstvo je mišljenja da zbog navedenih razloga osporavana odredba
nije u nesuglasju s člankom 22. i 24. Ustava Republike Hrvatske, te da
nije u nesuglasju niti s odredbama Europske konvencije jer je upravo odredbom
članka 5. stavka 1. točke e. Europske konvencije propisano da se nitko
ne smije lišiti slobode, osim ako se radi o zakonitom lišenju slobode osoba
radi sprječavanja širenja zaraznih bolesti, o pritvaranju umobolnika, alkoholičara,
ovisnika o drogi ili skitnica.

Prijedlog nije osnovan.

Polazeći od predlagateljevog prigovora kako zakonodavac u osporavnom
članku nije napravio razliku između stupnjeva duševnih smetnji, valja reći
da je zakonodavac odredbom članka 3. stavka 1. točke 1. Zakona odredio
značenje pojma osobe s duševnim smetnjama: to je duševno bolesna osoba,
osoba s duševnim poremećajem, nedovoljno duševno razvijena osoba, ovisnik
o alkoholu ili drogama ili osoba s drugim duševnim smetnjama.

Odredbom članka 3. stavka 1. točke 2. Zakona utvrđuje se da je osoba
s težim duševnim smetnjama ona osoba koja nije u mogućnosti shvatiti značenje
svojega postupanja ili ne može vladati svojom voljom ili su te mogućnosti
smanjene u tolikoj mjeri da joj je neophodna psihijatrijska pomoć.

Situacija opisana osporavanom odredbom članka 24. Zakona je izuzetna
i potencijalno opasna situacija, kada je zbog ugrožavanja života ili zdravlja
potrebno žurno postupanje. Postupanje nadležnih službenika temeljem osnovane
sumnje bilo bi one-mogućeno postavljanjem uvjeta kojima bi se tražio pismeni,
sudbeni ili na zakonu utemeljeni nalog za ograničavanje slobode osobe koja
ugrožava. Jasno je da policijski službenici nemaju, niti mogu imati, sveobuhvatno
medicinsko znanje, koje bi uključivalo i dijagnostičko znanje. Međutim,
ono što se od tih službenika objektivno može očekivati jest takvo postupanje
i ponašanje koje u najvećoj mjeri poštiva osobu i prava duševno bolesne
osobe, u slučaju kada se osnovano posumnja da ta osoba može ugroziti sebe
ili drugog.

Nadalje, odredbom članka 29. Zakona propisano je da u postupku prisilnog
smještaja osobe s duševnim smetnjama u psihijatrijsku ustanovu odlučuje
sudac pojedinac županijskog suda, nadležan prema sjedištu psihijatrijske
ustanove u kojoj je osoba s težim duševnim smetnjama prisilno zadržana
ili smještena. Dakle, postupak prisilnog smještaja osobe s duševnim smetnjama
određen je zakonom, što je u skladu s odredbom članka 22. stav-ka 2. Ustava
Republike Hrvatske, prema kojoj se odredbi sloboda može oduzeti ili ograničiti
jedino kada je to određeno zakonom, a tijekom sudskog postupka.

Sud je ocijenio da se ograničenje slobode osobe s duševnim smetnjama,
dovođenjem takve osobe u psihijatrijsku ustanovu, ne može smatrati njenim
uhićenjem ili pak pritvaranjem, stoga osporavna odredba nije u nesuglasju
niti sa odredbom članka 24. stav-ka 1. Ustava Republike Hrvatske, koja
se odnosi na obvezu pribavljanja pismenog, sudbenog i na zakonu utemeljenog
naloga kod uhićenja ili pritvaranja.

Slijedom navedenih razloga, Sud je utvrdio da osporavana odredba nije
nesuglasna niti sa odredbama Europske konvencije, odnosno, da je upravo
u skladu s navedenom odredbom članka 5. stavka 1. točke e. te Konvencije,
koja se odnosi na slučajeve zakonitog lišenja slobode.

U odnosu na sintagmu "osnovana sumnja", valja reći da ona predstavlja
pravni standard, čija uporaba, tumačenje i značenje u okviru sadržaja osporavane
odredbe nisu upitni.

Sud je utvrdio da navodi i razlozi sadržani u ovom prijedlogu ne izazivaju
osnovanu sumnju u ustavnost osporavane odredbe Zakona, stoga je temeljem
odredbe članka 41. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske ("Narodne novine", broj 99/99) riješeno kao u izreci.

Odluka o objavi (točka 2. izreke) temelji se na odredbi članka 28. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvat-ske.

Broj: U-I-422/1999
Zagreb, 13. listopada 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. Jadranko Crnić,** v. r.

Rješenje, NN 117/1999-1894