### NN 98/2017 (4.10.2017.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1816/2017 od 11. srpnja 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2275

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Antun Palarić, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Antun Džinić iz Županje, kojeg zastupa Dražen Štivić, odvjetnik u Županji, na sjednici održanoj 11. srpnja 2017. donio je

ODLUKU

Ustavna tužba odbija se u odnosu na prigovore podnositelja vezane uz postupak za izmjenu pravomoćne sudske odluke koji je pokrenuo u povodu presude Europskog suda za ljudska prava Džinić protiv Hrvatske od 26. travnja 2016. (zahtjev br. 38359/13), a koji se odnose na povredu članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.), odnosno članka 48. Ustava.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba odbacuje se u odnosu na prigovore podnositelja vezane uz postupak za izmjenu pravomoćne sudske odluke koji je pokrenuo u povodu presude Europskog suda za ljudska prava Džinić protiv Hrvatske od 26. travnja 2016. (zahtjev br. 38359/13), a koje je utemeljio na članku 29. stavku 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) i člancima 6. i 13. u vezi s člankom 46. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.).

II. Ova odluka i rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podnositelj ustavne tužbe, hrvatski državljanin, podnio je 14. travnja 2017. ustavnu tužbu radi zaštite ustavnih prava u postupku izvršenja presude Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Džinić protiv Hrvatske (zahtjev broj 38359/13, presuda od 26. travnja 2016.). Za tu se presudu u daljnjem tekstu koristi oznaka: Džinić protiv Hrvatske.

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-40/17-4 od 23. veljače 2017. (u daljnjem tekstu: rješenje Vrhovnog suda).

Tim je rješenjem odbijena žalba podnositelja protiv rješenja Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv-I-38/16-7 od 20. prosinca 2016., kojim je – u postupku izvršenja presude ESLJP-a Džinić protiv Hrvatske – odbijen kao neosnovan zahtjev podnositelja za obnovu kaznenog postupka dovršenog pravomoćnom presudom Županijskog suda u Vukovaru broj: K-41/11 od 11. srpnja 2014., koja je potvrđena presudom Vrhovnog suda broj: Kž-680/14 od 16. ožujka 2016. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

1.1. Podnositelj ustavne tužbe smatra povrijeđenim ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. u vezi s člankom 14. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), članka 48. stavka 1. Ustava u vezi s člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) te članak 13. u vezi s člankom 46. stavkom 1. Konvencije.

2. Kad se u ovoj odluci poziva na tekst Zakona o kaznenom postupku koji je danas na snazi (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-448/2009 i dr. od 19. srpnja 2012., 143/12., 56/13. i 145/13.), Ustavni sud koristi se kraticom: ZKP.

II. PREGLED SUDSKIH POSTUPAKA VEZANIH UZ PODNOSITELJA

1) Postupci pred kaznenim sudovima

3. Dana 11. kolovoza 2000. Županijsko državno odvjetništvo u Vukovaru zatražilo je od istražnog suca Županijskog suda u Vukovaru da otvori istragu u odnosu na podnositelja kao direktora društva M., pod sumnjom da je počinio nekoliko kaznenih djela gospodarskog kriminaliteta. Također je zatražilo da se odrede privremene mjere osiguranja na nekretninama podnositelja, kako bi se osiguralo učinkovito izvršenje moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom u iznosu od 3.573.747,24 kn.

4. Nakon završetka istrage, 10. svibnja 2002. pred Županijskim sudom u Vukovaru podignuta je optužnica protiv podnositelja i još tri osobe zbog počinjenja nekoliko kaznenih djela gospodarskog kriminaliteta koji se osobito odnose na nezakonito prisvajanje dionica trgovačkog društva, te zlouporabu imovine i objekata trgovačkog društva M. Ukupna vrijednost protupravne imovinske koristi koju je podnositelj navodno pribavio prilikom počinjenja tih kaznenih djela utvrđena je na oko 1.060.000,00 EUR.

Na temelju izmijenjene optužnice 8. travnja 2008. Županijski sud u Vukovaru proglasio je presudom podnositelja krivim za počinjenje kaznenog djela nezakonitog prisvajanja dionica trgovačkog društva i oslobodio ga svih ostalih optužbi. Podnositelj je osuđen na tri godine i šest mjeseci zatvora i oduzimanje protupravne imovinske koristi u iznosu od 6.169.977,35 kn koju je navodno pribavio počinjenjem kaznenog djela za koje je proglašen krivim. Nakon žalbe podnositelja i Županijskog državnog odvjetništva u Vukovaru protiv navedene presude, 18. listopada 2011. Vrhovni sud Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) ukinuo je prvostupanjsku presudu i naložio ponavljanje postupka.

4.1. U ponovljenom postupku, te nakon što je stupio na snagu Zakon o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem (»Narodne novine« broj 145/10.; u daljnjem tekstu: ZoPOIK), Županijsko državno odvjetništvo u Vukovaru predložilo je 27. lipnja 2012. Županijskom sudu u Vukovaru da odredi privremenu mjeru osiguranja na nekretninama podnositelja (deset zemljišnih čestica, dvije kuće i poslovna zgrada) kako bi se osiguralo učinkovito izvršenje odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom u iznosu od oko 1.060.000,00 EUR.

Sudac pojedinac Županijskog suda u Vukovaru odredio je 27. lipnja 2012. privremenu mjeru osiguranja na nekretninama podnositelja da bi se osiguralo učinkovito izvršenje moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom u iznosu od oko 1.060.000,00 EUR. Na temelju tog rješenja privremena mjera osiguranja zabrane otuđenja i opterećenja nekretnina podnositelja zabilježena je u zemljišnim knjigama. Podnositelj je podnio žalbu Vrhovnom sudu protiv tog rješenja, koje je Vrhovni sud 5. rujna 2012. ukinuo i vratio predmet na ponovno odlučivanje zato što donošenje odluke o određivanju privremene mjere osiguranja nekretnina nije bilo u nadležnosti suca pojedinca, već izvanraspravnog vijeća.

4.2. Podnositelj je 17. listopada 2012. zatražio od Županijskog suda u Vukovaru da se ukinuta odluka o određivanju privremene mjere osiguranja izbriše iz zemljišnih knjiga. Izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Vukovaru razmotrilo je 30. listopada 2012. prijedlog Županijskog državnog odvjetništva u Vukovaru za određivanje privremene mjere osiguranja na nekretninama podnositelja. Istoga dana prihvatilo je prijedlog u cijelosti i odredilo privremenu mjeru osiguranja na nekretninama podnositelja.

5. Podnositelj je 12. studenoga 2012. podnio žalbu Vrhovnom sudu protiv navedenog rješenja tvrdeći da je vrijednost blokirane imovine, prema njegovoj privremenoj procjeni, veća od 20.000.000,00 kn, što znatno premašuje iznos protupravne imovinske koristi koju je navodno pribavio počinjenjem kaznenih djela koja su bila predmet postupka. Ujedno je naglasio kako je bilo razumno očekivati da Županijski sud u Vukovaru izvrši barem opću procjenu vrijednosti blokirane imovine i protupravne imovinske koristi koja je navodno pribavljena počinjenjem predmetnih kaznenih dijela. Podnositelj je stoga tvrdio da je Županijski sud u Vukovaru, time što je propustio izvršiti takvu procjenu, nametnuo prekomjeran individualan teret njegovim vlasničkim pravima.

6. Vrhovni sud je rješenjem broj: Kž-805/12-3 od 27. prosinca 2012. odbio podnositeljevu žalbu. Ustavna tužba protiv tog rješenja odbačena je rješenjem Ustavnog suda broj: U-III-864/2013 od 25. travnja 2013., uz utvrđenje da se ne radi o pojedinačnom aktu iz članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

6.2. Dana 20. veljače 2013. podnositelj je zatražio od Županijskog suda u Vukovaru da ukine ili preispita odluku kojom se određuje privremena mjera osiguranja. Tvrdio je kako postoje manje restriktivne mjere osiguravanja izvršenja moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom te kako nije bilo potvrđeno da je blokirana imovina bila pribavljena kriminalnom aktivnošću. Ujedno je podnio požurnicu Županijskom sudu u Vukovaru tražeći da izvrši procjenu blokirane imovine kako bi se ograničio opseg privremene mjere osiguranja na vrijednost navodno pribavljene protupravne imovinske koristi.

6.3. Izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Vukovaru je 9. srpnja 2013. odbilo prijedlog podnositelja kojim je tražio ukidanje ili preispitivanje odluke kojom se određuje privremena mjera osiguranja. Podnositelj je 12. srpnja 2013. osporio tu odluku podnošenjem žalbe Vrhovnom sudu. Žalio se da ukupan iznos protupravne imovinske koristi za koju je određena privremena mjera osiguranja ne odgovara iznosu od 1.060.000,00 EUR, a predao je i detaljnu procjenu vrijednosti za svaku nekretninu blokirane imovine (u iznosu od oko 9.887.084,00 EUR). Podnositelj je stoga istaknuo kako je postojala izrazita nerazmjernost između navodne protupravne imovinske koristi ostvarene počinjenjem kaznenih djela navedenih u optužnici i vrijednosti blokirane imovine, a što mu je nametnulo prekomjeran individualni teret. Vrhovni sud je 17. listopada 2013. odbio žalbu podnositelja. Podnositelj je protiv tog rješenja podnio ustavnu tužbu koja je odbačena rješenjem broj: U-III-5739/2013 od 7. veljače 2014., jer je utvrđeno da ni to rješenje nije akt iz članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

7. Županijski sud u Vukovaru je 11. srpnja 2014. presudom broj: K-41/11 proglasio podnositelja krivim za kazneno djelo iz članka 246. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/12.) zlouporabe imovine i objekata trgovačkog društva M. kojom je navodno pribavio protupravnu imovinsku korist u iznosu od 1.800.857,74 kn (oko 240.000,00 EUR). Podnositelj je osuđen na dvije godine zatvora i oduzimanje imovinske koristi ostvarene počinjenjem kaznenog djela u iznosu od 1.800.857,74 kn. Vrhovni sud je potvrdio tu presudu presudom broj: Kž-680/14-6 od 16. ožujka 2016.

8. Nakon što je prvostupanjska presuda od 11. srpnja 2014. postala pravomoćna 16. ožujka 2016., predsjednik raspravnog vijeća podnio je 19. prosinca 2016. prijedlog izvanraspravnom vijeću Županijskog suda u Vukovaru prijedlog da se određena privremena mjera ukine na temelju članka 16. ZoPOIK-a. Izvanraspravno vijeće je tom prijedlogu udovoljilo rješenjem broj: Kv-I-43/16-7 od 19. prosinca 2016., u kojem je, između ostaloga, navedeno:

»Uvidom u predmetni spis K-41/11, vijeće ovoga suda je utvrdilo da je presudom Županijskog suda u Vukovaru K-41/11 od 11. srpnja 2014. s rješenjem o ispravci od 20. listopada 2014., a koja presuda je potvrđena presudom VSRH I-Kž-680/14 od 16. ožujka 2016., kojom je osuđeni Antun Džinić, osuđen na kaznu od 2 godine, u koju kaznu mu je uračunato vrijeme provedeno u pritvoru u vremenskom razdoblju od 31. kolovoza 2000. pa do 13. rujna 2000. godine, te je temeljem čl. 77. st. 1. KZ/11, u svezi s čl. 4. st. 1. i čl. 5. st. 1. alineja a), b), c) i st. 3. Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem (»NN«, broj 145/10.) od osuđenika oduzeta imovinska korist u iznosu od 1.800.857,74 kune, zbog kaznenog djela protiv gospodarstva zlouporabe povjerenja u gospodarskom poslovanju iz čl. 246. st. 1. KZ/11, a kažnjivo po čl. 246. st. 2. KZ/11.

(...)

Kako je predmetnim pravomoćnim rješenjem pod točkom II. sukladno čl. 16. Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem određeno da privremena mjera može trajati najduže 60 dana nakon što sud dostavi obavijest da je presuda u predmetnom kaznenom postupku postala pravomoćna, vijeće ovoga suda odlučilo je kao u izreci ovoga rješenja, imajući u vidu da je presuda Županijskog suda u Vukovaru K-41/11 od 11.7.2014. godine postala pravomoćna 16. ožujka 2016., tj. kada je potvrđena od strane VSRH presudom I-Kž-618/14 od 16. ožujka 2016.

Zbog svega naprijed navedenog nalaže se Zemljišnoknjižnom odjelu Općinskog suda u Vukovaru, Stalnoj službi u Županji da odmah izvrši brisanje zabilježbe otuđenja i opterećenja naznačenih nekretnina u zemljišnim knjigama.«

8.1. Žalbu podnositelja protiv tog rješenja odbio je Vrhovni sud rješenjem od 31. siječnja 2017., koji u odnosu na žalbene navode, ističe:

»Takvim žalbenim navodima koji se isključivo odnose na zahtjev za obnovu postupka, osuđenik ne dovodi u sumnju pobijano rješenje koje je doneseno na temelju čl. 16. Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem i kojim je privremena mjera radi osiguranja imovinske koristi izrečena Antunu Džiniću ukinuta, zbog proteka 60 dana od dostave obavijesti predlagatelju o pravomoćnosti presude kojom je Antun Džinić proglašen krivim i osuđen.

U odnosu na zahtjev osuđenika za obnovu kaznenog postupka potrebno je reći da se kazneni postupak može obnoviti ako je dovršen pravomoćnim rješenjem ili pravomoćnom presudom.

(...) međutim, osuđenik ne traži obnovu kaznenog postupka dovršenog tom presudom.

Zahtjev za obnovu je podnesen u odnosu na postupak osiguranja oduzimanja imovinske koristi vođenog na temelju Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem dakle, radi se o posebnom postupku koji se može voditi prije, tijekom i nakon okončanja kaznenog postupka.

U navedenom Zakonu nisu predviđeni izvanredni pravni lijekovi pa niti supsidijarnom primjenom Zakona o kaznenom postupku s obzirom da je u čl. 15. st. 2. ZPOIK-a propisano da se privremena mjera može ukinuti ili zamijenili drugom pod uvjetima propisanim u toj odredbi, a na prijedlog protivnika osiguranja.

Međutim, sada nakon donošenja pobijanog rješenja i takav prijedlog bi bio bespredmetan.

Osuđenik u žalbi navodi da mu je neodlučivanjem o obnovi postupka onemogućeno ostvarenje naknade štete koju je pretrpio nezakonitom privremenom mjerom pa iako je taj žalbeni prigovor u potpunosti promašen kada se ima u vidu priroda pobijanog rješenja, potrebno je osuđenika uputiti da je navedenom presudom Europskog suda za ljudska prava Džinić protiv Hrvatske odbačen zahtjev u odnosu na potraživanje materijalne štete, a dosuđen iznos od 2.000,00 EUR na ime nematerijalne štete.

S obzirom na sve navedeno, a kako ispitivanjem pobijanog rješenja na temelju čl. 494. st. 4. ZKP/08 nisu utvrđene povrede na koje drugostupanjski sud pazi po službenoj dužnosti, na temelju čl. 494. st 3. toč. 2. ZKP/08 odlučeno je kao u izreci.«

2) Presuda ESLJP-a

9. U međuvremenu je 17. svibnja 2016. Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) donio presudu u predmetu Džinić protiv Hrvatske, kojom je utvrdio povredu prava vlasništva iz članka 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju, te podnositelju dosudio 2.000,00 EUR na ime neimovinske štete te 850,00 EUR na ime troškova postupka, te odbio zahtjev za naknadu imovinske štete. ESLJP je kod utvrđenja povrede istaknuo:

»(a) Je li došlo do miješanja u vlasništvo podnositelja zahtjeva

59. Među strankama nije sporno da je podnositelj zahtjeva bio zakoniti vlasnik nepokretne imovine za koju je određena privremena mjera osiguranja u okviru kaznenog postupka koji se vodi protiv njega na temelju optužbi za počinjenje kaznenih djela gospodarskog kriminaliteta. Stoga ne postoji spor oko toga da je predmetna nepokretna imovina njegovo 'vlasništvo'. Niti je sporno da privremena mjera osiguranja na nepokretnoj imovini podnositelja zahtjeva kojom se zabranjuje njezino otuđenje ili opterećenje, predstavlja miješanje u pravo podnositelja zahtjeva na mirno uživanje njegovog vlasništva te da se stoga primjenjuje članak 1. Protokola br. 1.

60. Sud ponavlja kako se blokada imovine za potrebe pravnog postupka obično odnosi na nadzor nad upotrebom vlasništva, što spada u doseg drugog stavka članka 1. Protokola br. 1. uz Konvenciju (vidi, među brojnim drugim izvorima prava, predmete Raimondo protiv Italije, 22. veljače 1994., odlomak 27., Serija A br. 281-A; Andrews protiv Ujedinjenog Kraljevstva (odl.), br. 49584/99, 26. rujna 2002.; Adamczyk protiv Poljske (odl.), br. 28551/04, 7. studenoga 2006.; Simonjan-Heikinheino protiv Finske (odl.), br. 6321/03, 2. rujna 2008.; i JGK Statyba Ltd i Guselnikovas protiv Litve, br. 3330/12, odlomak 117., 5. studenoga 2013.).

61. Doista, blokadom imovine podnositelja zahtjeva nije ga se namjeravalo lišiti njegove imovine, već staviti privremeno ograničenje na njezinu upotrebu zabranom njezinog otuđenja ili opterećenja što je, u okolnostima u kojima je raspolaganje nekretninom bilo povezano sa zakonitim poslovanjem podnositelja zahtjeva, također neizbježno utjecalo na funkcionalnost njegove poslovne aktivnosti (vidi naprijed citirani predmet JGK Statyba Ltd i Guselnikovas, odlomak 129.; i prethodni odlomak 17.). Sud također smatra da je važno napomenuti kako je blokada imovine podnositelja zahtjeva bila primijenjena kao privremena mjera s ciljem osiguranja izvršenja mogućeg naloga izdanog na kraju kaznenog postupka u vezi s ostvarenom imovinskom koristi ostvarenom počinjenjem kaznenog djela (vidi, na primjer, predmet, Rafig Aliyev protiv Azarbajdžana, br. 45875/06, odlomak 118., 6. prosinca 2011.).

(...)

(d) Razmjernost miješanja

67. Čak i ako je do miješanja došlo u skladu s uvjetima predviđenim zakonom i u javnom interesu, mora postojati i razuman odnos razmjernosti između korištenih sredstava i cilja koji se želi ostvariti bilo kojim mjerama koje država primjenjuje, uključujući i mjere predviđene da kontroliraju upotrebu imovine pojedinca. Taj je zahtjev izražen pojmom 'pravične ravnoteže' koja mora biti uspostavljena između zahtjeva općeg interesa zajednice i zahtjeva zaštite temeljnih prava pojedinca (vidi, na primjer, predmete Hutten-Czapska protiv Poljske [GC], br. 35014/97, odlomak 167., ECHR 2006-VIII; Depalle protiv Francuske [GC], br. 34044/02, odlomak 83., ECHR 2010; i Herrmann protiv Njemačke [GC], br. 9300/07, odlomak 74., 26. lipnja 2012.; vidi također naprijed citirani predmet Borzhonov, odlomak 59.).

68. Konkretno, s obzirom na to da blokada imovine podnositelja zahtjeva nije sama po sebi podložna kritici, posebice uzimajući u obzir slobodu procjene dopuštenu temeljem drugog stavka članka 1. Protokola, ona za sobom povlači rizik nametanja prekomjernog tereta podnositelju zahtjeva u smislu njegove mogućnosti raspolaganja svojom imovinom i sukladno tome mora pružiti određena postupovna jamstva kako bi se osiguralo da rad sustava i njegov utjecaj na vlasnička prava podnositelja zahtjeva nije ni proizvoljan niti nepredvidiv. Nadalje, Sud ponavlja da svaka blokada ili konfiskacija ima za posljedicu nastanak štete, no stvarno pretrpljena šteta ne bi smjela biti veća od one koja je nužna, ako se želi postići da bude u skladu s člankom 1. Protokola br. 1 (vidi naprijed citirani predmet Borzhonov, odlomci 60.-61.).

69. Slijedom navedenog, pri procjeni usklađenosti s člankom 1. Protokola br. 1, Sud mora sveukupno razmotriti različite interese koji su u pitanju, imajući u vidu kako je Konvencija namijenjena zaštiti prava koja su 'praktična i učinkovita'. Mora razmotriti što stoji iza forme i ispitati realnost situacije na koju se podnositelj zahtjeva žali (vidi naprijed citirani predmet JGK Statyba Ltd i Guselnikovas, odlomak 128.).

70. Sud konstatira kako je u ovome predmetu nakon izmjene optužnice 2007. godine, podnositelj zahtjeva optužen da je ostvario protupravnu imovinsku korist u ukupnom iznosu od otprilike 1.060.000 EUR (vidi prethodni odlomak 9.). Stoga ne postoji ništa u prijedlogu Županijskog državnog odvjetništva u Vukovaru kojime se traži određivanje privremene mjere osiguranja na nepokretnoj imovini podnositelja zahtjeva radi osiguranja izvršenja moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom, što bi samo po sebi bilo podložno kritici. Međutim, uzimajući u obzir činjenicu da primjena takve mjere sa sobom povlači rizik nametanja prekomjernog tereta podnositelju zahtjeva, to ne oslobađa nadležne sudove obveze utvrđivanja i obrazlaganja jesu li uvjeti za određivanje privremene mjere osiguranja na imovini podnositelja zahtjeva doista ispunjeni te jesu li priroda i opseg mjere razmjerni okolnostima (vidi prethodne odlomke 67.-68.; i, mutatis mutandis, naprijed citirani predmet JGK Statyba Ltd i Guselnikovas, odlomak 136.).

71. U vezi s time sud primjećuje da je Županijsko državno odvjetništvo u Vukovaru zajedno sa svojim prijedlogom za određivanje privremene mjere osiguranja imovine podnositelja zahtjeva, podnijelo samo izvatke iz zemljišnih knjiga kojima se potvrđuje vlasništvo podnositelja zahtjeva na nekretninama u odnosu na koje je zatraženo određivanje privremene mjere osiguranja. Nije dostavljen niti jedan drugi mjerodavan dokaz koji se odnosi na njezinu vrijednost, niti se u prijedlogu u tom pogledu pozivalo na takav dokaz ili, što se toga tiče, na razmjernost osporene mjere (vidi prethodni odlomak 13.).

72. Štoviše, pretpostavivši da je Županijsko državno odvjetništvo u Vukovaru podnijelo svoj prijedlog na temelju dokumentacije koju navodi Vlada (vidi prethodni odlomak 13.), Sud primjećuje da Vlada nije osporila tvrdnju podnositelja zahtjeva da se dokumentacija koja se odnosi na vrijednost imovine tiče samo dijela blokirane imovine te da se odnosi na 1997. godinu (vidi prethodni odlomak 13.).

73. Međutim, Sud primjećuje kako je bez obzira na nedostatak jasnih naznaka vrijednosti imovine koja je navedena u prijedlogu za određivanje privremene mjere osiguranja na imovini podnositelja zahtjeva, Županijski sud u Vukovaru prihvatio prijedlog u cijelosti i odredio privremenu mjeru osiguranja na imovini navedenoj u prijedlogu. Stoga nije izvršio nikakvu procjenu razmjernosti između vrijednosti blokirane imovine i imovinske koristi koju je podnositelj zahtjeva navodno izravno ili neizravno ostvario počinjenjem kaznenog djela (vidi prethodni odlomak 19.).

74. Iako Sud može prihvatiti da postoje slučajevi gdje se blokada imovine u okviru kaznenog postupka prvotno određuje na temelju privremene procjene razmjernosti između vrijednosti blokirane imovine i imovinske koristi koja je navodno ostvarena počinjenjem kaznenog djela od strane osumnjičenika ili okrivljenika, obzirom da bi nedostatak pravodobne reakcije mogao osujetiti mogućnost primjene takve mjere, smatra kako ništa u okolnostima ovoga predmeta ne opravdava propust Županijskog suda u Vukovaru da se očituje o tom pitanju.

75. Štoviše, bez obzira na potpunu odsutnost procjene razmjernosti u rješenju Županijskog suda u Vukovaru i izričitog prigovora podnositelja zahtjeva u tom smislu, Vrhovni sud Republike Hrvatske nije ispravio taj propust na način da izvrši odgovarajuću procjenu razmjernosti osporene mjere, te je samo napomenuo kako načelo razmjernosti nije bilo povrijeđeno (vidi prethodne odlomke 21. i 22.), dok je Ustavni sud Republike Hrvatske na početku odbio razmotriti predmet (vidi prethodne odlomke 23. i 25.).

76. Sud također konstatira kako je u daljnjem tijeku kaznenog postupka podnositelj zahtjeva zatražio od domaćih sudova da se ponovno ocijeni opseg privremene mjere osiguranja na njegovoj imovini, tvrdeći kako je postojala izrazita nerazmjernost između vrijednosti blokirane imovine i navodno pribavljene protupravne imovinske koristi. Konkretno, predao je Vrhovnom sudu Republike Hrvatske detaljnu procjenu vrijednosti blokirane imovine utemeljenu na javno dostupnim informacijama o tržišnoj vrijednosti nekretnina u Hrvatskoj. Prema tim informacijama ukupna vrijednost blokirane imovine podnositelja zahtjeva bila je procijenjena na otprilike 9.887.084 EUR, dok je u kaznenom postupku podnositelj zahtjeva bio optužen da je pribavio protupravnu imovinsku korist u ukupnom iznosu od otprilike 1.060.000 EUR, što je devet puta manje od navodne vrijednosti njegove blokirane imovine (vidi prethodni odlomak 27.).

77. U tom pogledu Sud konstatira da iako mu je nemoguće procijeniti točnu vrijednosti blokirane imovine, navodi podnositelja zahtjeva u tom smislu nisu bili neozbiljni ni lišeni bilo kojeg sadržaja. U svakom slučaju, s obzirom na cjelokupne okolnosti predmeta, Sud smatra kako je takav zahtjev koji je podnio podnositelj zahtjeva trebao potaknuti Vrhovni sud Republike Hrvatske da pažljivo ispita njegove navode. To je stvarno tako obzirom da je poslovna djelatnost podnositelja zahtjeva nedvojbeno povezana s mogućnošću da slobodno raspolaže svojom nepokretnom imovinom (vidi prethodni odlomak 17.), te da mjerodavna procjena vrijednosti blokirane imovine nikada nije izvršena (vidi prethodne odlomke 67.-69. i 71.-75.).

78. Obzirom na navedeno, Sud konstatira da je Vrhovni sud Republike Hrvatske, bez da je izvršio bilo kakvu dodatnu procjenu s obzirom na konkretne navode podnositelja zahtjeva o nerazmjeru između blokirane imovine i navodno protupravno pribavljene imovinske koristi, te iako nije bio u mogućnosti koristiti niti jednu takvu procjenu koju je izvršio Županijski sud u Vukovaru, odbio tvrdnje podnositelja zahtjeva kao spekulativne, ne obrazloživši zašto je ignorirao podnositeljevu detaljnu procjenu vrijednosti blokirane imovine, koja je izvršena na temelju javno dostupnih informacija o tržišnoj vrijednosti nekretnina u Hrvatskoj (vidi prethodni odlomak 28.).

79. Vrhovni sud Republike Hrvatske time je dopustio da sporna situacija potraje više od dvije i pol godine bez da se ikada očitovao o konkretnim tvrdnjama podnositelja zahtjeva da postoji nerazmjer između vrijednosti blokirane imovine i navodno pribavljene protupravne imovinske koristi. Sud s tim u vezi smatra da je važno napomenuti kako se za cjelokupnu blokiranu imovinu nije tvrdilo da je posljedica kaznenog djela ili da se može povezati s kaznenim djelom. Umjesto toga, predmetna blokada je primijenjena kao privremena mjera osiguranja na cjelokupnoj imovini podnositelja zahtjeva s ciljem osiguranja izvršenja moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene počinjenjem kaznenog djela donesene na kraju kaznenog postupka.

80. U takvim okolnostima Sud konstatira kako je osporena blokada nepokretne imovine podnositelja zahtjeva u okviru predmetnog kaznenog postupka, iako u načelu zakonita i opravdana, određena i održavana na snazi bez utvrđivanja da li vrijednost blokirane imovine odgovara mogućoj odluci o oduzimanju protupravne imovinske koristi ostvarene počinjenjem kaznenog djela. Sud stoga smatra kako primjena takve mjere nije bila primjerena da se pokaže kako je ispunjen zahtjev 'pravične ravnoteže' sadržan u drugom stavku članka 1. Protokola br. 1.

81. Prethodna su razmatranja dovoljna da bi Sudu omogućila zaključak kako je u okolnostima predmeta podnositelja zahtjeva došlo do povrede članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.«

3) Postupak izvršenja presude ESLJP-a

10. Podnositelj je 22. kolovoza 2016. podnio zahtjev za obnovu kaznenog postupka povodom presude ESLJP-a u predmetu Džinić protiv Hrvatske. Prvostupanjskim rješenjem od 20. prosinca 2016. odbijen je taj zahtjev podnositelja, uz sljedeće obrazloženje:

»Presudom Europskog suda utvrđene su naprijed navedene povrede konvencijskih prava osuđenika iz čl. 1. Protokola broj 1 Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, a u postupku određivanja privremenih mjera radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi zabranom otuđenja i opterećenja nekretnina, po odluci Županijskog suda u Vukovaru, VSRH i Ustavnog suda RH, zbog čega je osuđeni Antun Džinić temeljem čl. 502. st. 2. ZKP/08 podnio naprijed navedeni zahtjev za obnovu kaznenog postupka predlažući da su ispunjeni svi pravni (zakonski) i činjenični uvjeti da se obnovi kazneni postupak protiv osuđenog Antuna Džinića.

(...)

Nesporno je da je rješenjem Županijskog suda u Vukovaru Kv-221/12 od 30. listopada 2012. godine (list 805 i 806) donesena privremena mjera kojom je osuđeniku stavljena blokada otuđenja svih nekretnina navedenih u zahtjevu, koje rješenje je potvrđeno rješenjem VSRH br. I Kž-805/12 od 27. prosinca 2012., (list 807-809), te da je rješenjem istog suda Kv-75/13 od 9. srpnja 2013. (list 822-823) odbijen prijedlog osuđenog Antuna Džinića za ukidanje navedene privremene mjere, koje rješenje je potvrđeno rješenjem VSRH I Kž-509/13 od 17. listopada 2013. (list 831 do 833). Naprijed navedenim odlukama nije utvrđivana ocjena o razmjernosti između vrijednosti navedene imovine i imovinske koristi od strane podnositelja zahtjeva. Ustavni sud je odbio provedbu razmotriti naprijed navedenu nesrazmjernost između vrijednosti blokirane imovine i ostvarene nepripadne imovine koristi osuđenika.

Zbog toga je Europski sud utvrdio povredu konvencijskih prava osuđenika iz čl. 1. Protokola broj 1 Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, a u postupku određivanja predmetnih privremenih mjera radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi zabranom otuđenja i opterećenja nekretnina osuđenika.

Vijeće ovoga suda uvažavajući obveze propisane čl. 46. st. 1. Konvencije imajući u vidu donošenje konačne presude Europskog suda kojom je utvrđena povreda prava i sloboda garantiranih konvencijom, ocijenilo je da navedena povreda ne predstavlja novu okolnost temeljem koje bi pravomoćno okončan postupak po presudi Županijskog suda u Vukovaru K-41/14 od 11. srpnja 2014., a koja je potvrđena presudom VSRH I Kž-680/14 od 16. ožujka 2016., trebalo obnoviti.

Nesporno je da su od strane Europskog suda utvrđene povrede konvencijskih prava osuđenika (točka 79. na str. 20 presude Europskog suda za ljudska prava), međutim iste se odnose na postupanje sukladno Zakonu o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem u kojem postupku je predmetnom presudom utvrđena povreda zbog nerazmjernosti vrijednosti imovine na kojoj je primijenjena privremena mjera u odnosu na vrijednost provedbe mogućeg naloga za oduzimanje izrečenog kao ishod kaznenog postupka. Dakle, navedene okolnosti ne mogu predstavljati osnovu za obnovu kaznenog postupka u kojem je nedvojbeno utvrđeno da je optuženik imovinsku korist ostvario kaznenim djelom za koje je osuđen i to u novčanom iznosu od 1.800.857,74 kune, te da navedeni novčani iznos predstavlja imovinu Republike Hrvatske.

Predmetnim pravomoćnim rješenjem o oduzimanju imovinske koristi je pored ostalog navedeno da predmetna privremena mjera može trajati 60 dana, računajući od dana kada sud predlagatelju dostavi obavijest da je prvostupanjska presuda postala pravomoćna.

Uvidom u rješenje Kv I-43/16 od 19. prosinca 2016. utvrđeno je da je osuđeniku ukinuta predmetna privremena mjera, koja se odnosila na blokadu predmetnih nekretnina, a koja je bila određena rješenjem ovoga suda Kv-221/12 od 30. listopada 2012. godine, kojim rješenjem su otklonjene predmetne povrede Konvencijskih prava osuđenika iz čl. 1. Protokola broj 1 Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

Slijedom izloženoga, a na osnovu rezultata izvida na temelju priloženih dokaza uz zahtjev za obnovu kaznenog postupka, vijeće ovoga suda je ocijenilo da priloženi dokazi nisu prikladni da dovedu do obnove kaznenog postupka po čl. 502. st. 2. ZKP/08, zbog čega je temeljem čl. 507. st. 1. ZKP/08 isti odbilo.«

10.1. Vrhovni sud je rješenjem od 23. veljače 2017. odbio žalbu podnositelja protiv tog rješenja iz sljedećih razloga:

»Nije u pravu osuđenik niti kada prigovora pravilnosti utvrđenog činjeničnog stanja. Naime, unatoč tome što presuda Europskog suda za ljudska prava od 17. svibnja 2016. u predmetu Džinić protiv Hrvatske, zahtjev broj 38359/13, kojom je utvrđeno da je u predmetnom postupku vođenom protiv osuđenika pred Županijskom sudom u Vukovaru i pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske, prilikom odlučivanja o privremenoj mjeri radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi došlo do povrede članka 1. Protokola broj 1 Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda ('Međunarodni ugovori broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06. – dalje u tekstu: Konvencija), predstavlja novi dokaz u smislu članka 501. stavka 1. točke 3. ZKP/08, pravilan je zaključak prvostupanjskog suda da taj novi dokaz nije prikladan da dovede do obnove kaznenog postupka. Točno je da je tom presudom utvrđeno da je u postupku čija se obnova sada traži došlo do povrede članka 1. Protokola broj 1 Konvencije, jer je, kako se to navodi u presudi Europskog suda za ljudska prava, prilikom određivanja privremene mjere zabrane otuđenja i opterećenja osuđenikovih nekretnina radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi došlo do nerazmjernog zadiranja u osuđenikovo vlasništvo u odnosu na visinu pribavljene imovinske koristi za čije ga se pribavljanje teretilo u postupku. Međutim, protivno žalbenim tvrdnjama, navedeno još uvijek ne znači da se zbog toga mora dopustiti obnova kaznenog postupka u kojem je osuđenik proglašen krivim zbog počinjenja kaznenog djela iz članka 246. stavka 2. KZ/11 te mu je pravomoćno oduzeta imovinska korist pribavljena tim djelom u iznosu 1,800.857,74 kune.

Naime, kao što se to pravilno ističe i u pobijanom rješenju, utvrđene povrede osuđenikovih konvencijskih prava od strane Europskog suda za ljudska prava odnose se na postupanje sukladno Zakonu o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem ('Narodne novine' broj 145/10. – dalje u tekstu: ZOPOIK) u posebnom postupku koji se može voditi prije, u tijeku i nakon okončanja kaznenog postupka. U pravomoćno okončanom postupku vođenom protiv osuđenika od njega je pravomoćno oduzeta protupravno stečena imovinska korist, nakon čega je, sukladno odredbama ZOPOIK – a, pravomoćno ukinuta i privremena mjera u odnosu na koju je utvrđena povreda osuđenikovih konvencijskih prava pa je samim time otklonjena i navedena povreda.

Stoga, imajući na umu sve navedeno, i prema ocjeni ovog suda, pravilan je zaključak prvostupanjskog suda da navedena presuda Europskog suda za ljudska prava, iako ista predstavlja novi dokaz, nije takva da bi sama za sebe ili u vezi s prijašnjim dokazima bila prikladna da prouzroči osuđenikovo oslobođenje ili njegovu osudu po blažem zakonu. Stoga nije osnovana niti osuđenikova žalba zbog pogrešno utvrđenog činjeničnog prava.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

11. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe niz prigovora na postupanje sudova u odnosu na ukidanje privremene mjere na njegovoj imovini i na provedbu postupka obnove kaznenog postupka.

Ističe povredu prava vlasništva iz članka 48. stavka 1. Ustava koja povreda i nadalje traje. Navodi da povreda traje od donošenja privremene mjere 27. lipnja 2012. Budući da privremena mjera još nije brisana iz zemljišnih knjiga, smatra da ona traje četiri godine i devet mjeseci. Navodi da je još 2012. podnio prijedlog zemljišnoknjižnom sudu za brisanje privremene mjere s njegovih nekretnina, no sud do sada o tom prijedlogu nije odlučio. Stoga smatra da »pravni lijek« koji je koristio za brisanje privremene mjere zabrane raspolaganja njegovim nekretninama nije efikasan »niti u pravu, niti u praksi". Budući da je privremena mjera i nadalje zabilježena u zemljišnim knjigama, smatra da i nadalje trpi ograničenje svog vlasništva. Dovodeći takvo stanje u zemljišnim knjigama s postupkom obnove kaznenog postupka, ističe:

» – podnositelj je onemogućen u ostvarivanju prava da se u obnovljenom postupku utvrdi nezakonitost odluke o određivanju privremene mjere u pogledu razmjernosti, a posljedično tome i prava na naknadu štete i troškova postupka kao posljedicu donošenja nerazmjerne odluke (povreda prava na pravično suđenje u vezi s povredom prava jednakosti svih pred zakonom, povreda prava na djelotvoran pravni lijek, te povreda jamstva prava vlasništva iz čl. 48. st. 1. Ustava u vezi s člankom 1. Protokola br. 1).

Prvo – o zahtjevu za obnovu kaznenog postupka ... i navodnom prijedlogu raspravnog suca za ukidanje privremene mjere (predmeti Kv 1-43/16 ...) podnositelj nikada nije niti primio, procesno gledano moralo se odlučivati u jednom postupku, a ne u dva odvojena postupka.

51. Razdvajanjem odlučivanja sud je 'izbjegao' donijeti meritornu odluku o obnovi, paušalno utvrđujući u odluci u predmetu Kž I-40/17-4 od 23. veljače 2017. da je 'pravomoćno ukinuta i privremena mjera u odnosu na koju je utvrđena povreda osuđenikovih konvencijskih prava pa je samim tim otklonjena i navedena povreda.' ... da bi u pravnom shvaćanju u rješenju broj Kž 41/17-3 od 31. siječnja 2017. kojim odbija žalbu podnositelja protiv rješenja o ukidanju privremene mjeru VSRH utvrdio 'U navedenom Zakonu nisu predviđeni izvanredni pravni lijekovi pa niti supsidijarnom primjenom Zakona o kaznenom postupku s obzirom da je u čl. 15. st. 2. ZPOIK-a propisano ...'

52. Ukidanjem privremene mjere nisu otklonjene povrede temeljnih prava, jer su ukidanjem privremene mjere tek za ubuduće prestale posljedice koje privremena mjera proizvodi i to od dana donošenja takve odluke (31.01.2017.), odnosno stvarno tek kada je takvo rješenje provedeno u zemljišnim knjigama (16.02.2017.)

53. Međutim, posljedice koje je takva nerazmjerna privremena mjera proizvela za vrijeme od 27. lipnja 2012. do njezina prestanka 16. veljače 2017. nisu sanirane, a upravo ove posljedice su bitne.

54. Naime, da je sud dopustio obnovu kaznenog postupka u odnosu na akcesorni postupak, tada je postupak morao vratiti na početak i u tome postupku, pridržavajući se pravnih shvaćanja ESLJP, odrediti (ako su uvjeti ispunjeni) novu privremenu mjeru kojom će biti obuhvaćene samo one nekretnine čija ukupna vrijednost odgovara vrijednosti imovinske koristi, a ne i ostale nekretnine.

55. Donošenjem takve odluke neosporno bi bilo potvrđeno da su ograničenja vlasništva (zabranom otuđenja i opterećenja) ostalih, gotovo 90% nekretnina, bila nezakonita i da privremena mjera u odnosu na te nekretnine nije bila potrebna, čime bi podnositelj stekao pravo podnijeti tužbu za naknadu štete protiv Republike Hrvatske zbog neosnovane privremene mjere.

56. Stoga je neosporno da je odbijanjem zahtjeva za obnovu postupka u pogledu privremene mjere podnositelj onemogućen u općem pravu podnošenja parnične tužbe za naknadu štete za vrijeme kroz koje nije mogao raspolagati svim svojim nekretninama, jer takvu tužbu ne može sa uspjehom podnijeti ukoliko se u obnovljenom postupku ne bi utvrdilo da je privremena mjera bila nerazmjerno određena u odnosu na sve nekretnine.

(...)

60. U pogledu imovinske štete podnositelj ukazuje da između trenutka kada je određena privremena mjera na svim nekretninama (27. lipnja 2012.) pa do danas (obzirom da posljedice još uvijek traju) došlo je do drastičnog pada vrijednosti nekretnina za oko 40%, tako da je zbog nemogućnosti prodaje nekretnina u pravom trenutku podnositelj izgubio najmanje 24.000.000,00 kn od početne ukupne vrijednosti svih nekretnina iz 2012. godine.

61. Posebno podnositelj prigovara da je odbijanjem prijedloga za obnovu postupka podnositelju uskraćeno pravo na naknadu troškova postupka.

62. Imajući u vidu da je u najvećem dijelu (gotovo 90%) prijedlog za određivanje privremene mjere bio neosnovan (kako u pogledu visine navodne imovinske koristi, tako i u pogledu opsega nekretnina), te da je vrijednost za koju je zahtijevano određivanje privremene mjere iznosila 7.970.835,09 kn, podnositelj opravdano tvrdi da bi u obnovljenom postupku u pogledu privremene mjere imao pravo na troškove postupka za zastupanje odvjetnika koji bi iznosili – uzevši u obzir vrijednost svake odvjetničke radnje u visini od 5.985,00 bodova + pdv 25% – oko 598.487,50 kn, za koji iznos je podnositelj zapravo uskraćen odbijanjem zahtjeva za obnovu.

63. Stoga se može osnovano zaključiti da je odlukom suda zapravo došlo do lišenja imovine podnositelja.

(...)

68. Neovisno o procesnoj povredi suda (ne ukidanje nego obustava), te neovisno što nije postojao prijedlog ovlaštene osobe, takvom odlukom sud je zapravo onemogućio izvršenje presude ESLJP, a time i pravo podnositelja da u obnovljenom postupku dokaže da je privremena mjera od samoga početka bila nezakonita, što bi imalo za posljedicu i odgovornost države zbog činjenice da je privremena mjera zbog svoje nerazmjernosti onemogućila podnositelju ostvarenje vlasničkih prava, prava punopravnog raspolaganja nekretninama (nemogućnosti otuđenja i opterećenja nekretnina).

Četvrto – povrijeđena je hijerarhija odlučivanja u postupku, jer je morala prvo biti donesena odluka o zahtjevu za obnovu postupka, a tek nakon toga sud je mogao odlučivati o obustavi postupka po privremenoj mjeri.«

11.1. Podnositelj smatra da je zbog tih pogrešaka u postupku došlo do povrede prava na pravično suđenje u vezi s povredom prava na djelotvoran pravni lijek, te u vezi s tim navodi:

»72. Podnositelj primjećuje da već sama činjenica da je ESLJP u predmetu podnositelja prihvatio odlučivati o zahtjevu podnositelja i donio konačnu presudu u kojoj je predmet odlučivanja i razmatranja bio upravo postupak donošenja i određivanja privremene mjere kao akcesorni postupak u okviru kaznenog postupka u dovoljnoj mjeri dokazuje da pravno shvaćanje Vrhovnog suda o nepostojanju pravnog lijeka u takvim slučajevima nije sukladno standardima Konvencije.

73. Ujedno se ovakvim shvaćanjem Vrhovnog suda onemogućava izvršenje odluke ESLJP.

74. Ustavnopravna osnova za izvršenje presuda Europskog suda u Republici Hrvatskoj sadržana je u članku 46. stavku 1. Konvencije u vezi s člancima 115. stavkom 3. i 134. Ustava, te su nadležni sudovi obvezni u svojim odlukama tu ustavnopravnu osnovu naznačiti uvijek kad je riječ o postupku izvršenja presuda Europskog suda zajedno s pravnom osnovom domaćeg prava mjerodavnom za konkretan slučaj.

75. Presuda Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda konvencijskog prava uvijek je 'nova činjenica' koja mora dovesti do ispitivanja osnovanosti zahtjeva podnositelja za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda ...

76. Stoga je moguće razumno zaključiti da prema pravnom shvaćanju Vrhovnog suda u pravnom sustavu Republike Hrvatske ne postoji pravno sredstvo kojim se može omogućiti izvršenje presuda ESLJP u odnosu na privremene mjere donesene u kaznenom postupku.

(...)

78. Iz navedenoga se može osnovano zaključiti da VSRH, kao sud najviše instance utvrđuje da u Hrvatskoj ne postoji pravni propis koji dopušta mogućnost ulaganja izvanrednog pravnog lijeka u postupku koji je akcesoran kaznenom postupku, a samim time ne postoji niti mogućnost da se izvrši i odluka ESLJP kojom je utvrđena povreda temeljnih prava u takvom postupku.«

11.2. Zbog svega navedenog predlaže usvajanje ustavne tužbe te donošenje sljedeće odluke:

»I. Ustavna tužba se usvaja zbog propuštanja Vrhovnog suda Republike Hrvatske rješenjem broj Kž 40/17-4 od 23. veljače 2017., te Županijskog suda u Vukovaru, broj Kv I-38/16-7 od 20. prosinca 2016. da izvrše konačnu i obvezujuću presudu Europskog suda za ljudska prava u predmetu Džinić protiv Hrvatske, zahtjev br. 38359/13, presuda od 17. svibnja 2016. u smislu članka 46. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, te se ukidaju rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj Kž 40/17-4 od 23. veljače 2017. i rješenje Županijskog suda u Vukovaru, broj Kv 1-38/16-7 od 20. prosinca 2016.

II. Podnositelj ustavne tužbe ima se smatrati žrtvom povrede članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda u vezi s člankom 13. Konvencije i člankom 1. Protokola br. 1 u postupku na koji se odnosi presuda Europskog suda za ljudska prava Džinić protiv Hrvatske (17. svibnja 2016, zahtjev br. 38359/13) sve dok ta presuda Europskog suda ne bude pravilno izvršena.

III. Na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske u provedbi ove odluke nalaže se da se u ponovljenom postupku podnositelju ustavne tužbe naknade troškovi postupaka u kojima su donesene odluke navedene u točki I. Izreke.

IV. Ustavna tužba se usvaja u pogledu propusta Županijskog suda u Vukovaru da donese odluku o prijedlogu podnositelja od dana 17. listopada 2012. da sud dostavi zemljišnoknjižnom odjelu Općinskog suda u Županji zahtjev za brisanje privremene mjere koja je ukinuta.

V. Podnositelj ustavne tužbe ima se smatrati žrtvom povrede članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda u vezi s člankom 13. Konvencije i člankom 1. Protokola br. 1 sve dok ne bude brisana zabilježba privremene mjere upisana rješenjem zemljišnoknjižnog odjela u Županji, broj Z-1777/12-3 od 27.06.2012.

VI. Podnositelju se određuje pravična zadovoljština u iznosu od 15.000,00 kn koja će biti isplaćena iz državnog proračuna u roku od 3 (tri) mjeseca od dana podnošenja zahtjeva Ministarstvu pravosuđa Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

VII. Pravična zadovoljština ne utječe na opće pravo podnositelja da u sudskom postupku potražuje naknadu pretrpljene štete prema općim pravilima obveznog prava, s tim da se pravična zadovoljština ne uračunava u tu eventualnu sudsku naknadu.«

Ukoliko se taj zahtjev ne bi prihvatio, predlaže odluku kojom bi se utvrdila povreda prava na djelotvoran pravni lijek u vezi s pravom na pravično suđenje i jamstvom prava vlasništva, uz obeštećenje u iznosu od 15.000,00 kuna, uz pravo na parnicu radi naknade pretrpljene štete.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

12. U svojoj dosadašnjoj praksi Ustavni sud (u odluci broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013., točka 30.) je prihvatio načelna stajališta ESLJP-a prema kojima je jedna od najznačajnijih pojedinačnih mjera za izvršavanje presude ESLJP-a omogućavanje da se domaći sudski postupak koji je rezultirao povredom konvencijskog prava ponovi ili obnovi. Podnositelj se stoga upućuje na ta načelna stajališta koja su prihvaćena u odluci broj: U-III-3304/2011 koja je objavljena u »Narodnim novinama« broj 13/13. Ta su stajališta ponovljena i u odluci broj: U-III-5081/2015 od 1. lipnja 2016. (»Narodne novine« broj 59/16.).

13. Ustavni sud u ovom je ustavnosudskom postupku ispitao podnositeljeve prigovore razvrstavajući ih prema navodnim povredama Ustava i Konvencije na koje se podnositelj pozvao u ustavnoj tužbi.

A. PRIGOVORI PODNOSITELJA O POVREDI PRAVA NA PRAVIČNO SUĐENJE

13.1. Ustavni sud prvo je ispitao tvrdnje podnositelja o povredama članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. Konvencije.

1) Primjenjivost članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije na konkretan slučaj

14. Podnositelj smatra da su jamstva koja proizlaze iz prava na pravično suđenje, utvrđena u članku 29. Ustava i članku 6. Konvencije, primjenjiva u ovom predmetu, unatoč tome što se radi o postupku radi izmjene pravomoćne sudske odluke na temelju presude ESLJP-a.

15. Tvrdnje podnositelja o primjenjivosti članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije na ovaj slučaj moraju se odbaciti zbog nedopuštenosti ratione materiae.

15.1. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Mjerodavni dio članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... ispita njegov slučaj. (...)

(...)«

Ustavni sud je u odluci i rješenju broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013. (»Narodne novine« broj 13/13.; u daljnjem tekstu: odluka broj: U-III-3304/2011) utvrdio da ni članak 29. Ustava ni članak 6. Konvencije nisu primjenjivi na postupke koji se tiču prijedloga ili zahtjeva za ponavljanje odnosno obnovu postupka koji je pravomoćno okončan pred nadležnim domaćim sudom. Tek ako nadležno tijelo prihvati taj zahtjev, sva jamstva pravičnog suđenja iz članka 6. Konvencije primjenjuju se na taj ponovljeni (novi) postupak jer je to opet redoviti postupak.

Navedeno se pravilo primjenjuje i na postupak koji je pokrenut zahtjevom za izmjenu domaće kaznene presude odnosno drugim odgovarajućim sredstvom u domaćem pravnom sustavu koje može dovesti do ponovnog (novog) suđenja u povodu presude ESLJP-a u kojoj je utvrđena povreda članka 6. Konvencije. Takvo je stajalište Ustavni sud zauzeo u odluci broj: U-III-334/2013 od 30. siječnja 2014. (»Narodne novine« broj 25/14.).

15.2. Zaključno, nedopušten je prigovor podnositelja ustavne tužbe da mu je odbijanjem njegova zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude na temelju presude ESLJP-a Džinić protiv Hrvatske povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 6. Konvencije. U postupku pred domaćim sudovima, koji se ticao zahtjeva podnositelja (pravomoćno osuđenog optuženika na izdržavanju kazne zatvora) za izmjenu domaće kaznene presude na temelju presude ESLJP-a Džinić protiv Hrvatske, nije se odlučivalo o »optužbi za kazneno djelo« (pa ni o »pravu građanske naravi«) u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije. U tom se postupku, primjenom pravila o obnovi kaznenog postupka, odlučivalo o tome jesu li ispunjene procesne pretpostavke za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, propisane domaćim pravom. Budući da se na taj postupak jamstva iz članka 6. Konvencije ne primjenjuju, Ustavni sud mora odbaciti prigovor podnositelja kao nedopušten zbog njegove nesuglasnosti s člankom 6. stavkom 1. Konvencije ratione materiae. S obzirom na okolnosti ovog slučaja, ta pravila važe i kad je riječ o članku 29. stavku 1. Ustava.

15.3. Na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u izreci rješenja.

B. POVREDA ČLANKA 13. KONVENCIJE U VEZI S ČLANKOM 46. KONVENCIJE

16. Članak 13. Konvencije glasi:

»Članak 13.

Pravo na djelotvoran pravni lijek

Svatko čija su prava i slobode koje su priznate u ovoj Konvenciji povrijeđene ima pravo na djelotvorna pravna sredstva pred domaćim državnim tijelom čak i u slučaju kada su povredu počinile osobe koje su djelovale u službenom svojstvu.«

16.1. ESLJP u svojoj praksi opetovano ističe da članak 13. Konvencije nalaže državama strankama uvođenje domaćeg pravnog sredstva koje nadležnom domaćem tijelu pruža mogućnost da u meritumu odluči o relevantnom prigovoru na temelju Konvencije, pri čemu države stranke imaju određeno diskrecijsko pravo u pogledu načina na koji će udovoljiti svojim obvezama iz te odredbe (predmet Chahal protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda od 15. studenoga 1996., Izvješća 1996-V, str. 1869.-1870., § 145.).

17. U odnosu na izvršenje presude Džinić protiv Hrvatske podnositelj je 24. kolovoza 2016. podnio zahtjev nadležnom sudu za obnovu kaznenog postupka pozvavši se na članak 502. ZKP-a. Taj je zahtjev odbijen prvostupanjskim rješenjem od 20. prosinca 2016., a žalba podnositelja protiv tog rješenja odbijena je osporenim rješenjem Vrhovnog suda od 23. veljače 2017.

Dakle, u tom postupku se odlučivalo o izvršenju navedene presude ESLJP-a, te stoga ne stoje prigovori podnositelja da nije imao djelotvorno pravno sredstvo u domaćem pravnom sustavu za izvršenje presude ESLJP-a.

18. U odnosu na ukidanje privremene mjere i rješenja koja su u tom postupku donesena, o njima se odlučuje u predmetu U-III-1055/2017 i nisu predmet ovoga postupka.

19. Na kraju, u odnosu na prigovore podnositelja vezane uz nepostupanje nadležnog zemljišnoknjižnog suda po njegovom prijedlogu od 17. listopada 2012. za brisanje zabilježbe privremene mjere zabrane raspolaganja s njegovih nekretnina, Ustavni sud primjećuje da taj prigovor podnositelj nije iznio u postupku koji je prethodio ustavnosudskom, te se na (ne)postupanje tog suda ne može po prvi puta pritužiti tek u ovom ustavnosudskom postupku. Iz dostavljene dokumentacije nije razvidno je li podnositelj u vezi s tim podneskom koristio sredstva vezana uz razumni rok trajanja sudskih postupaka.

Stoga se o tom prigovoru u ovom ustavnosudskom postupku ne može odlučivati.

19.1. Na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u izreci rješenja.

C. POVREDA ČLANKA 1. PROTOKOLA BR. 1 UZ KONVENCIJU ODNOSNO ČLANKA 48. USTAVA

20. U dosadašnjem tijeku ustavnosudskog postupka utvrđeno je da je podnositelj tražio obnovu pravomoćno okončanog kaznenog postupka na temelju presude Džinić protiv Hrvatske u kojoj je utvrđena povreda članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

Zbog toga se u ovom ustavnosudskom postupku postavlja i pitanje je li podnositelju odbijanjem zahtjeva za obnovu postupka ponovno povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju, koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 1.

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva. (...)

Prethodne odredbe, međutim, ni na koji način ne umanjuje pravo države da primijeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s općim interesom ili za osiguranje plaćanja ... kazni.«

Ukoliko bi Ustavni sud utvrdio da je odbijanje zahtjeva za obnovu postupka bilo arbitrarno ili previše formalističko, morao bi usvojiti ustavnu tužbu i naložiti provedbu novog postupka radi izvršenja presude ESLJP-a. To bi značilo da povreda nekog materijalnog konvencijskog prava koju je prethodno utvrdio ESLJP i dalje postoji jer nadležni sud nije ispunio svoju pozitivnu obvezu u izvršenju presuda ESLJP-a, to jest nije podnositelju osigurao obnovu/ponavljanje postupka u kojem bi se utvrđena povreda materijalnog prava mogla ispraviti.

21. Ustavni sud utvrđuje da je ovaj predmet povezan s postupkom izvršenja presuda ESLJP-a Džinić protiv Hrvatske. Za razliku od predmeta broj: U-III-334/2013 u kojem se pitanje oko kojega je nastao spor iscrpljivalo isključivo u načinu na koji su nadležni domaći sudovi protumačili i primijenili domaće pravo vezano uz rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu kaznene presude, u ovom predmetu riječ je o slučaju u kojem su sudovi meritorno razmotrili zahtjev podnositelja za izmjenu kaznene presude na temelju presude ESLJP-a te taj zahtjev odbili.

22. Prvostupanjski je sud, obrazlažući svoje utvrđenje o neosnovanosti podnesenog zahtjeva, utvrdio da se presudom ESLJP-a utvrđene povrede konvencijskih prava podnositelja odnose na postupanje sukladno ZoPOIK-u i to stoga što je postojala nerazmjernost vrijednosti imovine na kojoj je primijenjena privremena mjera u odnosu na vrijednost provedbe mogućeg naloga za oduzimanje imovine kao ishod kaznenog postupka. Stoga te okolnosti ne mogu predstavljati osnovu za obnovu kaznenog postupka u kojemu je pravomoćno i nedvojbeno utvrđeno da je podnositelj imovinsku korist ostvario kaznenim djelom za koje je osuđen i to u novčanom iznosu od 1.800.857,74 kune, te da navedeni novčani iznos predstavlja imovinu Republike Hrvatske.

22.1. Vrhovni sud je, osim toga, utvrdio da presuda ESLJP-a u predmetu Džinić protiv Hrvatske predstavlja novi dokaz u smislu članka 501. stavka 1. točke 3. ZKP-a, no taj novi dokaz nije prikladan da dovede do obnove kaznenog postupka. Naime, u tom predmetu je utvrđeno »da je u postupku čija se obnova sada traži došlo do povrede članka 1. Protokola broj 1 Konvencije, jer je, kako se to navodi u presudi Europskog suda za ljudska prava, prilikom određivanja privremene mjere zabrane otuđenja i opterećenja osuđenikovih nekretnina radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi došlo do nerazmjernog zadiranja u osuđenikovo vlasništvo u odnosu na visinu pribavljene imovinske koristi za čije ga se pribavljanje teretilo u postupku. Međutim, protivno žalbenim tvrdnjama, navedeno još uvijek ne znači da se zbog toga mora dopustiti obnova kaznenog postupka u kojem je osuđenik proglašen krivim zbog počinjenja kaznenog djela iz članka 246. stavka 2. KZ/11 te mu je pravomoćno oduzeta imovinska korist pribavljena tim djelom u iznosu 1,800.857,74 kune«.

23. Podnositeljev zahtjev za izmjenu pravomoćne presude je odbijen kao neosnovan, jer su nadležni sudovi utvrdili da se pravomoćna presuda kojom je podnositelj proglašen krivim u prethodno vođenom kaznenom postupku ne može izmijeniti zbog utvrđenja ESLJP-a iz presude Džinić protiv Hrvatske. Nadležni sudovi razmotrili su sve podnositeljeve prigovore i utvrdili da nema uvjeta za izmjenu pravomoćne presude na temelju članka 502. ZKP-a.

Stoga je zaključna ocjena Ustavnog suda da su nadležni sudovi iznijeli ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za svoja rješenja, odnosno da su svoja pravna stajališta obrazložili na način koji ne dovodi u sumnju da je postojala arbitrarnost postupanja i odlučivanja. Također nema ni naznaka pretjeranog formalizma pri razmatranju podnositeljevog zahtjeva za obnovu postupka.

24. U izvršenju presuda ESLJP-a izbor individualne mjere ovisi o tome koju povredu je taj sud utvrdio i što je, prema utvrđenju tog suda, dovelo do te povrede. Osnovni cilj individualne mjere je ispraviti utvrđenu povredu odnosno istu okončati te otkloniti njezine posljedice kako bi se podnositelja stavilo, u najvećoj mogućoj mjeri, u situaciju u kojoj bi bio da zahtjevi Konvencije nisu bili zanemareni.

Presudom Džinić protiv Hrvatske ESLJP je utvrdio povredu članka 1. Protokola br. 1. S obzirom na to utvrđenje i njegove razloge, ukidanjem privremene mjere izvršena je presuda ESLJP-a te podnositelj više nije žrtva utvrđene povrede, bez obzira na pravni temelj ukidanja te mjere. Obnova kaznenog postupka koji je dovršen pravomoćnom presudom Županijskog suda u Vukovaru broj: K-41/11 od 11. srpnja 2014. nije ni nužna niti prikladna mjera za izvršenje presude Džinić protiv Hrvatske.

Iz te presude ESLJP-a ne proizlazi da bi kaznena presuda kojom je dovršen postupak čiju obnovu traži podnositelj u meritumu bila protivna Konvenciji niti da je veza između te presude i utvrđene povrede takva da bi povreda mogla biti ispravljena obnovom tog postupka.

U vezi navoda podnositelja da je obnova postupka potrebna radi saniranja posljedica nerazmjerne privremene mjere (naknada materijalne štete), Ustavni sud ističe da u konkretnom slučaju obnova kaznenog postupka dovršenog presudom od 11. srpnja 2014. nije prikladna mjera niti za otklanjanje eventualnih posljedica povrede koju je utvrdio ESLJP, jer se o šteti koja je posljedica privremene mjere ne može raspravljati u (obnovljenom) kaznenom postupku već u postupku predviđenom člankom 17. ZoPOIK-a.

25. Stoga Ustavni sud nije utvrdio ponovnu povredu prava zajamčenog člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju, odnosno članka 48. Ustava.

26. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci odluke.

27. Točka II. izreke rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1816/2017
 Zagreb, 11. srpnja 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.