### NN 5/2023 (13.1.2023.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3686/2019 od 20. prosinca 2022. i Izdvojeno mišljenje sudaca

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

97

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Snježana Bagić, zamjenica predsjednika, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Dražen Švarc iz Zagreba, kojeg zastupa Hrvoje Lui, odvjetnik iz Odvjetničkog društva Mađarić & Lui d. o. o. u Zagrebu, na sjednici održanoj 20. prosinca 2022. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja u odnosu na podnositeljev prigovor povrede prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

II. Ukida se presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Usž-1713/18-2 od 10. travnja 2019. te se predmet vraća tom sudu na ponovni postupak.

III. Podnositeljev zahtjev za naknadu troškova ustavnosudskog postupka se odbija.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dražen Švarc iz Zagreba (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Hrvoje Lui, odvjetnik u Zagrebu, podnio je pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu u povodu presude Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: ­Usž-1713/18-2 od 10. travnja 2019 (u daljnjem tekstu: osporena presuda) kojom je poništena presuda Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-1626/15-33 od 25. siječnja 2018. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda), te je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja za poništenje rješenja Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje (u daljnjem tekstu: HZMO), Središnje službe klasa: 141-02-14-01, ­urbroj: 341-99-05/3-14-13552, broj spisa: 671382 od 23. ožujka 2015 (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko upravno rješenje).

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-1626/15.

3. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da su mu osporenom presudom povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

4. Upravni postupak za ostvarivanje prava iz mirovinskog osiguranja na temelju smanjenja podnositeljeve radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnost, djelomičnog ili potpunog gubitka radne sposobnosti pokrenut je 10. listopada 2014., prijedlogom podnositeljevog liječnika primarne zdravstvene zaštite.

5. U navedenom je postupku ovlašteni vještak Centra za medicinsko vještačenje Zavoda za vještačenje, profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba s invaliditetom (u daljnjem tekstu: Zavod) na temelju uvida u medicinsku dokumentaciju utvrdio da kod podnositelja ne postoji smanjenje radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnost, djelomični ili potpuni gubitak radne sposobnosti prema članku 39. tada važećeg Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 157/13.) jer kod podnositelja nije nastupio trajni gubitak radne sposobnosti, niti je radna sposobnost smanjena za više od polovice u odnosu na zdravog osiguranika iste ili slične razine obrazovanja.

6. Na temelju nalaza i mišljenja vještaka doneseno je rješenje HZMO-a, Područne Službe u Zagrebu klasa: 141-02/14-01, urbroj: 341-25-05/3-14-106619, broj spisa: 227743 od 5. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko upravno rješenje) kojim podnositelju nije priznato pravo iz mirovinskog osiguranja na temelju smanjenja radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnost, djelomičnog ili potpunog gubitka radne sposobnosti.

7. Podnositelj je protiv prvostupanjskog upravnog rješenja podnio žalbu. U postupku po žalbi pribavljen je nalaz i mišljenje ovlaštenog višeg vještaka Središnjeg ureda Zavoda u Zagrebu. Na temelju uvida u medicinsku dokumentaciju viši vještak potvrdio je stajalište prvostupanjskog vještaka ocijenivši da su promjene u podnositeljevom zdravstvenom stanju (psihičke smetnje iz kruga PTSP-a, kronični hepatitis B s očuvanom funkcijom jetre) dostupne liječenju nadležnih specijalista, a prema stupnju izraženosti ne uzrokuju trajno smanjenje radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnost, niti djelomičan ili potpuni gubitak radne sposobnosti. Stoga je drugostupanjskim upravnim rješenjem žalba podnositelja odbijena kao neosnovana.

8. Nezadovoljan ishodom upravnog postupka podnositelj je protiv rješenja upravnih tijela pokrenuo upravni spor pred Upravnim sudom u Zagrebu. U tužbi je naveo da je u nalazu i mišljenju višeg vještaka upravnog tijela utvrđeno:

– da je u kontinuiranom psihijatrijskom tretmanu, da mu je dijagnosticiran kronični hepatitis B, fibrozne promjene na plućima;

– da mu je utvrđen status hrvatskog ratnog vojnog invalida 60 % trajno na temelju zlostavljanja u logoru Manjača, i kroničnog posttraumatskog stresnog poremećaja;

– da je prema mišljenju medicine rada trajno nesposoban za vozača C1, C1E, C, CE kategorije i vozača A1, A2, B, BE, F i G kategorije.

Stoga je smatrao da uslijed postavljenih dijagnoza nije korektno i medicinski dopustivo da ga se proglašava sposobnim za posao. Nadalje je naveo da je iz dostavljene dokumentacije vidljivo da je više puta hospitalno liječen te da se, unatoč dugotrajnom i intenzivnom medicinskom tretmanu ne postiže nikakvo poboljšanje jer je stanje kronično i ima tendenciju progresije. U tijeku upravnog spora podnositelj je dostavio dodatnu medicinsku dokumentaciju i predložio provođenje kombiniranog medicinskog vještačenja po stalnim sudskim vještacima medicine rade, psihijatru i infektologu.

9. Upravni sud u Zagrebu izveo je dokaz vještačenjem po stalnoj sudskoj vještakinji, specijalistici medicine rada i sporta koja je nakon obavljenog fizikalnog pregleda podnositelja i uvida u medicinsku dokumentaciju zaključila sljedeće:

»... kod tužitelja je u studenom 2014. bilo opravdano ocijeniti nastanak smanjenja radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnost prema čl. 39. stavku 1. i 2. Zakona o mirovinskom osiguranju, jer je kod njega zbog trajnih promjena u zdravstvenom stanju koje se ne mogu otkloniti liječenjem, radna sposobnost smanjena za više od polovice u odnosu na zdravog osiguranika iste ili slične razine obrazovanja ali postoji preostala radna sposobnost jer se obzirom na zdravstveno stanje, životnu dob, naobrazbu i sposobnost može profesionalnom rehabilitacijom osposobiti za rad s punim radnim vremenom na drugim poslovima. Uzrok smanjenja radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnost je bolest uzrokovana sudjelovanjem u Domovinskom ratu 80% i bolest drugog uzroka 20%.«

Bitan dio tog nalaza i mišljenja od 17. kolovoza 2017. glasi:

»Zaključujem da su kod tužitelja prisutni slijedeći zdravstveni poremećaji sa trajnim utjecajem na njegovu radnu sposobnost: 1) kronični posttraumatski stresni poremećaj sa trajnim poremećajem osobnosti i potrebom redovite psihoterapije i farmakoterapije, uzrokovan pretežito sudjelovanjem u Domovinskom ratu; 2) kronični hepatitis B umjerene aktivnosti sa kroničnom viremijom i potrebom kontinuiranog uzimanja antivirusnog lijeka, uz očuvanu funkciju jetre, uzrokovan sudjelovanjem u Domovinskom ratu. Ovi zdravstveni poremećaji trajno umanjuju tužiteljevu radnu sposobnost za uvjete rada uz nepovoljne klimatske/mikroklimatske uvjete, rad na visini, u izloženosti štetnim vibracijama, tvarima sa toksičnim djelovanjem na živčani sustav i jetru, rad uz teško fizičko naprezanje, naročito dizanje i prenošenje težih tereta, za poslove sa psihofiziološkim naporima u vidu terenskog rada, noćnog rada, rada na normu, prekovremenog rada, rada koji uključuje zahtjeve za emocionalnom otpornosti, naročito odgovornost za sigurnost drugih. S obzirom na opisano trajno smanjenje radne sposobnosti, tužitelj nema preostale radne sposobnosti za rad na radnom mjestu profesionalnog vozača, na kojem je radio gotovo cijeli radni vijek, a nema ni preostale radne sposobnosti za rad na većini radnih mjesta sukladnih struci stručnog željezničkog strojara uz dodatnu napomenu da je tužitelj završio ovu strukovnu školu ali nikada nije radio poslove stručnog strojara. Kod tužitelja, koji je sada u dobi od 48 godina, postoji preostala radna sposobnost za druge poslove koji ne uključuju gore navedene uvjete rada, uz potrebu profesionalne rehabilitacije (dokvalifikacija ili prekvalifikacija).«

10. Nalaz i mišljenje stalne sudske vještakinje dostavljeno je na očitovanje višem vještaku Zavoda. Viši vještak Zavoda osporio je 27. listopada 2017. nalaz i mišljenje stalne sudske vještakinje i ostao pri svom nalazu i mišljenju. Bitan dio tog očitovanja glasi:

»... unatoč navedenim smetnjama i liječenju koje je radi kroničnog hepatitisa kontinuirano provodio od 1994. a zbog psihičkih smetnji iz kruga PTSP-a od 2006. žalitelj je do studenog 2013. uz kraća bolovanja radio na radnom mjestu vozača sanitetskog vozila koje podliježe periodičnim pregledima specijaliste medicine rada na kojima do 20. 5. 2014. nije utvrđena privremena niti trajna nesposobnost za obavljanje istih. To govori u prilog činjenice da je adekvatnim liječenjem hepatitisa postignuta dobra kontrola bolesti bez znakova fibroze s održanom sintetskom funkcijom jetre kao što su i psihičke smetnje neurotske razine uz farmakoterapiju (Praxiten, Sanval) i ambulantni psihoterapijski suport također bile zadovoljavajuće kupirane i kompenzirane i nisu trajno uvjetovale smanjenje radne sposobnosti.

Nakon što je u studenom 2013. došlo do pogoršanja psihičkog stanja u smislu izraženijih smetnji spavanja i sniženog praga tolerancije na frustracije u periodu od 25. 11. 2013. do 21. 2.2014. provedeno je i prvo bolničko liječenje u okviru Dnevne bolnice PB Vrapče po završetku kojega je postignuto poboljšanje u smislu redukcije anksioznosti i boljeg raspoloženja uz i dalje prisutne smetnje spavanja. U daljnjem tijeku liječenja tijekom 2015. bilježi se intenziviranje smetnji te je za svibanj 2015. naručen za ponovno bolničko liječenje.

Slijedom navedenog nisam suglasna s ocjenom sudskog vještaka već sam i dalje mišljenja da su navedene promjene u psihičkom stanju zahtijevale daljnje liječenje uz eventualnu korekciju farmakoterapije te po svom opsegu i intenzitetu kao i tijeku dotadašnjeg liječenja nisu uvjetovale smanjenje radne sposobnosti za više od polovice prema tjelesno i psihički zdravom osiguraniku iste ili slične naobrazbe i sposobnosti.«

11. 13. prosinca 2017. stalna sudska vještakinja očitovala se na mišljenje višeg vještaka Zavoda od 27. listopada 2017. Bitan dio tog očitovanja glasi:

»Redovito ambulantno psihijatrijsko liječenje je kod tužitelja održavalo pretežito kompenzirano psihičko stanje uz održanu radnu sposobnost za rad u struci profesionalnog vozača na radnom mjestu s posebnim uvjetima rada do studenoga 2013. g. U rujnu 2013. g. nastupa pogoršanje kroničnog PTSP-a, a od studenog 2013. g. tužitelj je radi ovog poremećaja na kontinuiranom bolovanju do danas, uz kontinuirano intenzivno psihijatrijsko ambulantno i povremeno hospitalno liječenje. Zbog ove progresije kroničnog PTSP-a, tužiteljeva zdravstvena sposobnost više ne udovoljava propisanim zahtjevima poslova profesionalnog vozača te mu je u svibnju 2014. g. trajno oduzeta vozačka dozvola za profesionalnog vozača svih kategorija vozila (prema Pravilniku ... zbog prisutnog težeg neurotskog poremećaja vezanog uz stres koji se ne može regulirati terapijom.) Time je kod tužitelja došlo do trajnog gubitka radne sposobnosti za rad u njegovoj struci profesionalnog vozača (tužitelj je gotovo cijeli radni vijek radio na radnom mjestu profesionalnog vozača), kao i na većini radnih mjesta stručnog strojara pri željeznici jer velika većina ovih poslova uključuje posebne uvjete rada za koje tužitelj više nema radne sposobnosti. Stoga se ne mogu složiti s tuženikom da pri vještačenju tuženika u studenom 2014. g. pogoršanje psihičkog stanja tužitelja koje se prati od studenog 2013. g. po svom opsegu i intenzitetu kao i tijeku dotadašnjeg liječenja nije uvjetovalo smanjenje radne sposobnosti tužitelja za više od polovice prema tjelesno i psihički zdravom osiguraniku iste ili slične naobrazbe i sposobnosti. Slažem se s tuženikom da je stanje kroničnog hepatitisa B kod tužitelja stabilno, ali uz trajno prisutnu kroničnu upalu jetre umjerene aktivnosti koja je bez progresije uz kontinuirano diferentno liječenje antivirusnim lijekom. Ovaj poremećaj dodatno ograničava radnu sposobnost tužitelja za rad uz teško fizičko naprezanje i izloženost tvarima toksičnim za jetru. Kod tužitelja nisu utvrđeni drugi kronični zdravstveni poremećaji koji bi trajno smanjivali njegovu radnu sposobnost, a psihologijska testiranja provedena u prosincu 2014. g. i u sklopu ovog vještačenja utvrđuju, uz trajne promjene osobnosti u sklopu kroničnog PTSP-a, uredno intelektualno funkcioniranje tužitelja koji je u dobi od 48 godina, te kod njega postoji preostala radna sposobnost uz potrebu profesionalne rehabilitacije (dokvalifikacija ili prekvalifikacija) za druge poslove u skladu sa trajnim smanjenjem radne sposobnosti tužitelja.

Stoga ostajem pri svom ranijem zaključku.«

12. Presudom od 25. siječnja 2018. Upravni sud u Zagrebu usvojio je podnositeljev tužbeni zahtjev, poništio rješenja HZMO-a i naložio prvostupanjskom tijelu HZMO-a da donese rješenje kojim se podnositelju priznaje pravo iz mirovinskog osiguranja na temelju smanjene radne sposobnosti, počevši od 3. studenoga 2014. Upravni sud u Zagrebu presudu je temeljio na nalazu i mišljenju stalne sudske vještakinje. Bitni dijelovi obrazloženja glase:

»Mišljenje stalnog sudskog vještaka prim.dr.se. Jelene Macan od 10. ožujka 2017. osporava nalaz i ocjenu ovlaštenih vještaka budući da detaljno navodi tijek liječenja tužitelja, svu priloženu medicinsku dokumentaciju, kako priloženu u spisu tuženika, tako i zdravstveni karton tužitelja, te je mišljenje doneseno nakon osobnog pregleda tužitelja, u sklopu kojeg je provedeno psihologijsko ispitivanje 14. srpnja 2017.

Nadalje, prema stavu Suda, ocjena višeg vještaka, da u ovom slučaju proces liječenja nije završen obzirom su promjene u zdravstvenom stanju dostupne liječenju nadležnih specijalista, nije pravilna, jer nema osnove u priloženoj medicinskoj dokumentaciji, tim više što je sudski vještak ocijenio svu medicinsku dokumentaciju i opisao zdravstvena stanja tužitelja, uzimajući u obzir sve poslove prema kojima se ocjenjuje sposobnost tužitelja za rad, a koji odgovaraju njegovim tjelesnim i psihičkim sposobnostima, a smatraju se odgovarajućim njegovim dosadašnjim poslovima. Sudski vještak detaljno opisuje radne zadatke vozača vozila hitne medicinske pomoći (SSS), koje obavlja tužitelj gotovo cijeli svoj radni vijek, dok je po struci stručni željeznički strojar, ali nikada nije radio ove poslove. Prema mišljenju suda, po svojoj prirodi bolesti tužitelja – PTSP ali i kronično hepatitis B su takvog karaktera da liječenje nikad nije završeno, već je potreban stalan liječnički suport.

(...)

Sud je u cijelosti prihvatio nalaz i mišljenje stalnog sudskog vještaka prim.dr.se. Jelene Macan od 17. kolovoza 2017., dopunski nalaz i mišljenje od 15. studenog 2017. kojim se očituje o datumu nastanka smanjenja radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnosti kao i očitovanje na prigovore tuženika od 13. prosinca 2017., obzirom su sačinjeni vrlo detaljno opisujući svu priloženu medicinsku dokumentaciju u spisu predmeta kao i tijek bolesti, tužitelj je osobno pregledan, provedeno je psihologijsko ispitivanje u sklopu pregleda vještaka, te je predmetni nalaz dan u skladu s pravilima struke, sukladno medicinskoj dokumentaciji, dok je svojim očitovanjem otklonila sve iznesene prigovore, poglavito onaj koji se odnosi prigovor tuženika kako kod tužitelja još nisu nastupile trajne promjene u zdravstvenom stanju. Također, detaljno se očitovala i u odnosu na poslove koje tužitelj (ne)može obavljati prema opisu njegovog radnog mjesta (vozač sanitetskog vozila) ali i u odnosu na sve poslove koji su sukladni njegovoj razini obrazovanja.

Nastavno, sud nije prihvatio nalaz i mišljenje višeg vještaka Zavoda za vještačenje, profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba s invaliditetom, jer, iako navodi da je prema Uvjerenju o zdravstvenoj sposobnosti za upravljanje vozilima koje je 19. svibnja 2014. izdao spec. medicine rada tužitelj trajno nesposoban za vozača C1, C1E, C i CE kategorije, i vozača A1, A2, A, B, BE, F i G kategorije ako mu je to osnovno zanimanje (što tužitelju doista i jest) isto uopće ne ocjenjuje u kontekstu utjecaja na njegovu radnu sposobnost nakon tog datuma.

U odnosu na navode višeg vještaka Zavoda o psihičkom statusu tužitelja, kako je kod njega postignuto poboljšanje stanja u smislu redukcije anksioznosti i boljeg raspoloženja uz i dalje prisutne smetnje spavanja, isti navodi i kako se tijekom 2015. bilježi intenziviranje smetnji koje zahtijevaju daljnje liječenje uz eventualnu korekciju farmakoterapije, ali usprkos pogoršanju stanja ono ne utječe na radnu sposobnost. Obzirom da se tužitelj kontinuirano liječi od 2006. godine zbog postavljene dijagnoze PTSP-a, uz kronificirani tijek bolesti, kao i uz pogoršanje te bolesti usprkos liječenju, viši vještak ne daje obrazloženje zbog kojih takvo zdravstveno stanje tužitelja ne utječe na njegovu radnu sposobnost.

Nadalje, spisu predmeta je priložen i nalaz i mišljenje prvostupanjskog liječničkog povjerenstva za pregled hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata br. 498/14 od 4. lipnja 2014. u kojem je navedeno kako se prema zadnjim priloženim psihijatrijskim nalazima kod tužitelja nalazi pogoršanje, zbog čega se povećava postotak oštećenja organizma i cijeni kao teže sa 60 % invalidnosti, a koji podatak viši vještak također navodi u svom nalazu i mišljenju, ali isto ne ocjenjuje niti obrazlaže.«

13. Presudom od 10. travnja 2019. Visoki upravni sud, odlučujući o žalbi HZMO-a, poništio je prvostupanjsku presudu te odbio podnositeljev tužbeni zahtjev za poništavanje rješenja HZMO-a. Taj je sud smatrao da su osporena rješenja HZMO-a zakonita jer je činjenično stanje potpuno i pravilno utvrđeno te je na tako utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenjen zakon. Bitan dio obrazloženja osporene presude glasi:

»Naime, u upravnom postupku, na temelju nalaza i mišljenja stručnih tijela medicinskog vještačenja oba stupnja, utvrđeno je da su promjene u zdravstvenom stanju tužitelja (psihičke smetnje iz kruga PTSP-a i kronični hepatitis B s očuvanom funkcijom jetre) dostupne liječenju te da prema stupnju izraženosti ne uvjetuju trajno smanjenje radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnost niti djelomični ili potpuni gubitak radne sposobnosti u smislu odredbi članka 39. ZoMO/13. Na podlozi tih utvrđenja prvostupanjsko javnopravno tijelo je odbilo zahtjev tužitelja a tuženik je odbio žalbu tužitelja i time nije povrijedio zakon na njegovu štetu.

Ovaj sud u prosuđivanju nalaza i mišljenja Vijeća viših vještaka nije našao uvjerljive i logički opravdane razloge za drugačiju pravnu i činjeničnu osnovu od one koja je utvrđena u upravnom postupku.

Stoga ovaj sud smatra da u takvoj situaciji nije bilo osnove da prvostupanjski sud provodi sudsko medicinsko vještačenje na okolnost postojanja smanjenja radne sposobnosti tužitelja. Ovo stoga jer iz samog predmeta tuženika ne proizlazi ništa što objektivno dovodi u sumnju da tijela vještačenja nisu bila neutralna u svojoj stručnoj ocjeni o smanjenju radne sposobnosti tužitelja, odnosno da nisu postupala objektivno i nepristrano pri izradi nalaza i mišljenja. U tužbi nije dostatnu istaknuto da nadležni upravni sud treba provesti novo vještačenje po neovisnom sudskom vještaku, već je na tužitelju da obrazloži zašto smatra da je upravo taj dokazni prijedlog važan i nužan za utvrđenje činjeničnog stanja.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

14. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povredu prava na pravično suđenje navodeći da su utvrđenja Visokog upravnog suda arbitrarna. Također navodi da je načelo jednakosti oružja povrijeđeno na njegovu štetu time što je Visoki upravni sud utvrdio da je Upravni sud u Zagrebu pogriješio jer je proveo medicinsko vještačenje. Prema njegovom mišljenju, takvo utvrđenje je tim više narušilo procesnu ravnopravnost jer se odluka Visokog upravnog suda temelji na vještačenjima vještaka HZMO-a, dakle vještaka jedne strane u sporu. U vezi s tim, podnositelj smatra da se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih upravnih akata javnopravnog tijela koji su doneseni na temelju mišljenja medicinskih stručnjaka tog tijela, može ostvariti jedino ako sud u upravnom sporu provede vještačenje po neovisnim sudskim vještacima i onda na temelju rezultata takvog vještačenja donese svoju odluku.

15. Podnositelj tvrdi da s obzirom na to da je u predmetnom upravnom sporu određeno i provedeno vještačenje po neovisnom vještaku, Visoki upravni sud nije imao osnove utvrditi da isto vještačenje nije trebalo biti provedeno, osobito jer je tim vještačenjem podnositelj dokazao osnovanost svog tužbenog zahtjeva, odnosno dokazao da su vještačenja provedena u upravnom postupku nepravilna.

16. Zaključno, podnositelj se žali na ocjenu dokaza smatrajući da je u konkretnom slučaju Visoki upravni sud trebao upravnu stvar riješiti u njegovu korist na temelju nalaza i mišljenja stalnog sudskog vještaka.

17. Slijedom svega iznesenog, podnositelj predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje presude Visokog upravnog suda i vraćanje predmeta tom sudu na ponovni postupak.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

A) U odnosu na prigovor povrede prava na pravično suđenje

18. Ustavni sud ocjenjivao je ustavnu tužbu s aspekta članka 29. stavka 1. Ustava, odnosno članka 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda («Narodne novine – Međunarodni ugovori” broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 1/06. i 13/17.; u daljnjem tekstu: Konvencija) koji glase:

»Članak 29.

»Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

»Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ... svatko ima pravo da ... sud pravično ... ispita njegov slučaj. ...

(...)«

a) Načelna stajališta

19. Ustavni sud ističe da je sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, kao i člankom 6. stavkom 1. Konvencije, ograničen na postupovna jamstva pravičnog suđenja.

20. Ustavni sud podsjeća da nije njegova uloga odlučivati koje dokaze treba, odnosno ne treba izvesti u konkretnom sudskom postupku, jer je to ponajprije zadaća sudova. Ustavni sud napominje da prema članku 33. stavku 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 20/10., 143/12., 152/14., 94/16. – odluka i rješenje USRH broj: U-I-2753/2012 i dr. i 29/17.) sud slobodno ocjenjuje dokaze i utvrđuje činjenice (načelo slobodne ocjene dokaza), pa iz toga ne proizlazi obveza suda da mora izvesti svaki predloženi dokaz, kao što ni s druge strane prijedlog za dopunu dokaznog postupka ne sprječava sud da izvede još neke dokaze, ako utvrdi da stanje stvari nije razjašnjeno. Hoće li se neki dokaz izvesti ili se neće izvesti, pitanje je ocjene suda u svakom pojedinačnom slučaju.

21. Sudovi jednako tako ocjenjuju i vjerodostojnost dokaza (usporedi s odlukama Ustavnog suda broj: U-III-3538/2017 od 18. travnja 2019., broj: U-III-4336/2017 od 26. lipnja 2019., te broj: U-III-4951/2014 od 10. ožujka 2020.; sve objavljene na www.usud.hr). Uloga Ustavnog suda zbog toga nije ocjenjivati vjerodostojnost suprotstavljenih nalaza i mišljenja vještaka koji su bili predmet sudskog razmatranja. Uz neke je iznimke opće pravilo da sudac ima široku slobodu odlučivanja kojem će nalazu i mišljenju dati jaču dokaznu snagu (v. odluku Ustavnog suda broj: U-III-3967/2018 od 14. rujna 2020., www.usud.hr).

22. Stajalište je Ustavnog suda da sve dok u sudskoj odluci koja se osporava ustavnom tužbom nisu navedeni dostatni i relevantni razlozi kojima se sud vodio u donošenju svoje odluke, a koji mogu dovesti do uvjerenja da je taj sud stvarno ispitao slučaj i odgovorio na sve bitne navode stranaka, ne može se smatrati da ta odluka zadovoljava opće zahtjeve koji proizlaze iz Ustavom zajamčenog prava na pravično suđenje (v. odluku Ustavnog suda broj: U-III-3538/2017, navedeno).

b) Primjena načelnih stajališta na konkretan predmet

23. Ponajprije je potrebno istaknuti značaj koji za podnositelja ima navedeni upravni spor jer se radi o utvrđivanju je li kod njega došlo do smanjenja ili gubitka radne sposobnosti i ostvarivanju prava na profesionalnu rehabilitaciju ili invalidsku mirovinu.

24. Nadalje, Ustavni sud utvrđuje da je Upravni sud u Zagrebu poništio osporena rješenja upravnih tijela utvrdivši da podnositelj ostvaruje pravo iz mirovinskog osiguranja na temelju smanjenja radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnost. Svoj zaključak temeljio je na nalazu i mišljenju stalne sudske vještakinje specijalizirane za medicinu rada i sporta. Vještakinja je na temelju pregleda podnositelja i cjelokupne medicinske dokumentacije utvrdila da je kod podnositelja, zbog trajnih promjena u zdravstvenom stanju koje se ne mogu otkloniti liječenjem, radna sposobnost smanjena za više od polovice u odnosu na zdravog osiguranika iste ili slične razine obrazovanja, ali postoji preostala radna sposobnost jer se obzirom na zdravstveno stanje, životnu dob, naobrazbu i sposobnost može profesionalnom rehabilitacijom osposobiti za rad s punim radnim vremenom na drugim poslovima.

25. Visoki upravni sud nije se složio s utvrđenjima suda prvog stupnja. Smatrao je da je zadaća upravnog suda utvrditi je li rješenje koje je predmet upravnog spora zakonito. Drugim riječima, zadaća je upravnog suda utvrditi je li pravilno utvrđeno činjenično stanje, je li pravilno primijenjeno materijalno pravo, te jesu li rješenja upravnih tijela valjano obrazložena. Prema stajalištu Visokog upravnog suda ti su uvjeti bili zadovoljeni s obzirom na to da nije našao uvjerljive i logički opravdane razloge za drukčiju pravnu i činjeničnu osnovu od one koja je utvrđena u upravnom postupku. U tom smislu, Visoki upravni sud utvrdio je da iz predmeta tuženika ne proizlazi ništa što objektivno dovodi u sumnju neutralnost i nepristranost vještaka Zavoda. Stoga, prema mišljenju Visokog upravnog suda, u takvoj situaciji nije bilo osnove da prvostupanjski sud provodi dodatno vještačenje po stalnom sudskom vještaku. Visoki upravni sud je također smatrao da podnositelj nije dostatno obrazložio potrebu za provođenjem novog vještačenja.

26. Ustavni sud dakle primjećuje da je Visoki upravni sud ukinuo prvostupanjsku presudu i odbio podnositeljev tužbeni zahtjev jer je smatrao da je prvostupanjska presuda utemeljena na rezultatima vještačenja koje prema ocjeni Visokog upravnog suda nije bilo potrebno provesti jer su upravna tijela pravilno utvrdila činjenice na temelju nalaza i mišljenja stručnih tijela vještačenja.

27. S tim u vezi, za razliku od Visokog upravnog suda, Ustavni sud prvenstveno smatra da je podnositelj dostatno obrazložio potrebu za provođenjem dodatnog vještačenja, s obzirom na to da je u upravnoj tužbi iznio razloge zbog kojih se ne slaže s ocjenom vještaka Zavoda i dostavio u tijeku upravnog spora dodatnu medicinsku dokumentaciju u prilog tvrdnji da je kod njega došlo do smanjenja ili gubitka radne sposobnosti.

28. Na temelju takvog prijedloga podnositelja Upravni sud u Zagrebu odredio je vještačenje po stalnoj sudskoj vještakinji u okviru načela slobodne ocjene dokaza koje ga ovlašćuje da izvede još neke dokaze, ako utvrdi da stanje stvari nije dovoljno razjašnjeno.

29. S obzirom na oprečna mišljenja vještaka glede odlučne činjenice, Upravni sud u Zagrebu dostavio je nalaz i mišljenje stalne sudske vještakinje na očitovanje višem vještaku Zavoda i potom očitovanje višeg vještaka Zavoda na još jedno očitovanje stalnoj sudskoj vještakinji. Isto tako, Upravni sud u Zagrebu dao je dostatne i relevantne razloge za prihvaćanje nalaza i mišljenja stalne sudske vještakinje, odnosno neprihvaćanje nalaza i mišljenja vještaka Zavoda (v. točku 12. obrazloženja).

30. Suprotno tome, Ustavni sud utvrđuje da Visoki upravni sud nije dao nikakve razloge zašto nalaz i mišljenje vještaka Zavoda smatra relevantnijim od nalaza i mišljenja stalne sudske vještakinje, odnosno nije uopće obrazložio zašto rezultatima tog vještačenja daje jaču dokaznu snagu.

31. Ustavni sud podsjeća da u predmetima poput podnositeljevog mišljenje medicinskog vještaka ima odlučujući utjecaj na utvrđivanje činjenica jer ne spada u područje stručnosti suca, slijedom čega se mora smatrati ključnim dokazom (v. predmet Europskog suda za ljudska prava /u daljnjem tekstu: ESLJP/ Korošec protiv Slovenije, br. 77212/12, § 47., presuda od 8. listopada 2015).

32. Stoga, Ustavni sud smatra da se u situaciji kad je provedeno više vještačenja, nalazi i mišljenja svih vještaka imaju smatrati ključnim dokazom te su sudovi u slučaju oprečnih stajališta vještaka dužni dati dostatne i relevantne razloge za prihvaćanje odnosno neprihvaćanje nalaza i mišljenja pojedinog vještaka, a što je u konkretnom slučaju Visoki upravni sud propustio učiniti.

33. Visoki upravni sud nije argumentirano ispitao koji je od dva nalaza detaljniji i kvalitetniji, osobito imajući u vidu oprečna stajališta vještaka glede odlučne činjenice (ne)postojanja trajnih promjena u zdravstvenom stanju podnositelja, od koje činjenice ovisi priznavanje prava iz mirovinskog osiguranja na temelju smanjenja ili gubitka radne sposobnosti. Nadalje, isti sud nije niti ocijenio koji je vještak uspješnije otklonio argumente drugog vještaka.

34. Ustavni sud pojašnjava da nije u pravu podnositelj kada tvrdi da se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih upravnih akata javnopravnog tijela, koji su doneseni na temelju mišljenja medicinskih stručnjaka tog tijela, može ostvariti jedino ako sud u upravnom sporu provede vještačenje po neovisnim sudskim vještacima. Naime, kada stranka od suda zatraži provođenje novog vještačenja, prvenstveno je na sudu da prosudi bi li to služilo bilo kakvoj korisnoj svrsi (v. predmet ESLJP-a Hamzagić protiv Hrvatske, br. 68437/13, § 41., presuda od 9. prosinca 2021).

35. Također, sud nije dužan odluku utemeljiti na nalazu i mišljenju stalnog sudskog vještaka kad je takvo vještačenje provedeno. Naime, okolnost da je sud odluku utemeljio na nalazu i mišljenju vještaka u upravnom tijelu čiji akti se kontroliraju u upravnom sporu, sama za sebe nije dostatna za utvrđenje povrede prava na pravično suđenje, ako iz samog predmeta ne proizlazi ništa što objektivno opravdava bojazan da vještaci nisu bili neutralni u svojoj stručnoj procjeni (v. odluke Ustavnog suda broj: U-III-3551/2016 od 18. prosinca 2018., U-III-3055/2017 od 19. svibnja 2020., U-III-190/2018 od 10. ožujka 2020., sve na www.usud.hr; i predmete ESLJP-a Letinčić protiv Hrvatske, br. 7183/11, §§ 61-62., presuda od 3. svibnja 2016 i Krunoslava Zovko protiv Hrvatske, br. 56935/13, § 44., presuda od 23. svibnja 2017). Na sudu je da odluči kojem će dokazu dati jaču dokaznu snagu (v. točku 21. obrazloženja).

36. Međutim, neovisno o tome na kojem nalazu i mišljenju utemelji svoju odluku, sud je za svoju odluku dužan dati dostatne i relevantne razloge. U tom smislu, Ustavni sud nalazi ustavnopravno neprihvatljivim da drugostupanjski sud ukine prvostupanjsku presudu jer je utemeljena na dokazu za koji viši sud smatra da ga nije bilo potrebno provesti, a da pritom taj ključni dokaz (v. točku 31. obrazloženja) uopće ne ocjeni i ne dovede ga u vezu s drugim ključnim dokazima.

37. Ustavni sud utvrđuje da je u konkretnom slučaju ocjena vjerodostojnosti suprotstavljenih nalaza i mišljenja vještaka koji su bili predmet sudskog razmatranja potpuno izostala. Stoga podnositelj s pravom ukazuje na arbitrarnost odluke Visokog upravnog suda.

38. Slijedom navedenog, osporenom presudom Visokog upravnog suda došlo je do povrede podnositeljevog prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije u aspektu prava na obrazloženu sudsku odluku.

39. Stoga, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/92. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke odluke.

B) U odnosu na zahtjev za naknadu troškova ustavnosudskog postupka

40. Podnositelj je tražio da mu se nadoknade troškovi sastavljanja ustavne tužbe od 6.250,00 kn. U tom pogledu, Ustavni sud prije svega ponavlja da je člankom 23. Ustavnog zakona propisano da svaki sudionik snosi svoje troškove postupka, ako Ustavni sud ne odluči drukčije. Dosadašnja praksa Ustavnog suda bila je takva da, neovisno o ishodu ustavnosudskog postupka, Ustavni sud nije dosuđivao troškove tog postupka podnositeljima.

41. Međutim, imajući u vidu presudu ESLJP-a Dragan Kovačević protiv Hrvatske, br. 49281/15 od 12. svibnja 2022., kao i obveze koje za Republiku Hrvatsku proizlaze iz članka 46. Konvencije, Ustavni sud dužan je takvu praksu preispitati.

42. U tom smislu, Ustavni sud ističe kako iz presude Dragan Kovačević protiv Hrvatske (navedeno, § 83.) proizlazi da je jedan od razloga za utvrđenje povrede u tom predmetu bio taj što je Ustavni sud pri odbijanju zahtjeva za naknadu troškova ustavnosudskog postupka samo reproducirao tekst odredbe članka 23. Ustavnog zakona, a da pritom nije pružio konkretne i relevantne razloge za svoju odluku.

43. Ustavni sud nadalje primjećuje kako iz presude Dragan Kovačević protiv Hrvatske ne proizlazi obveza Ustavnog suda da u svakom predmetu u kojem podnositelji uspiju s ustavnom tužbom dosudi podnositeljima troškove sastava ustavne tužbe. Osim toga, na temelju članka 23. Ustavnog zakona, Ustavni sud pri odlučivanju o troškovima ustavnosudskog postupka uživa široku fleksibilnost koja ga ovlašćuje da odluke o troškovima prilagodi okolnostima svakog pojedinog predmeta.

44. Stoga će u okviru vlastite diskrecije Ustavni sud pri odlučivanju o zahtjevima za naknadu troškova ustavnosudskog postupka, između ostalog, procjenjivati o kakvoj je vrsti postupka riječ, koji je značaj predmeta za podnositelja, radi li se o osjetljivom pojedincu, kao i nameće li snošenje troškova postupka podnositeljima prekomjeran financijski teret. Kako bi na temelju tih kriterija Ustavni sud mogao odlučivati o opravdanosti dosuđivanja troškova postupka, podnositelji su dužni svoje zahtjeve prvenstveno obrazložiti, zatim omogućiti Ustavnom sudu sveobuhvatni uvid u njihovu financijsku situaciju i financijsku situaciju članova njihovih kućanstava te dostaviti odgovarajuću dokumentaciju u tom smislu.

45. Vraćajući se na okolnosti konkretnog predmeta, Ustavni sud prvenstveno ističe da podnositelj u ustavnoj tužbi nije svoj zahtjev za naknadu troškova ustavnosudskog postupka ni na koji način obrazložio, niti dostavio bilo kakvu dokumentaciju u tom smislu. Međutim, s obzirom na to da je ovo prvi predmet u kojem Ustavni sud odlučuje o naknadi troškova ustavnosudskog postupka u izvršenju presude Dragan Kovačević protiv Hrvatske, Ustavni sud uputio je podnositelju dopis u kojem je tražio podnositelja da obrazloži svoj zahtjev za naknadu predmetnog troška te da dostavi relevantnu dokumentaciju koja će Ustavnom sudu omogućiti procjenu hoće li mu snošenje troškova ustavnosudskog postupka nametnuti prekomjeran financijski teret. U predmetnom dopisu Ustavni sud je upozorio podnositelja da će se, ako u ostavljenom roku ne dostavi tražene podatke i odgovarajuću dokumentaciju, smatrati da je njegov zahtjev povučen i da će biti odbačen u skladu s člankom 19. stavkom 4. i člankom 23. Ustavnog zakona. S obzirom na to da je podnositelj postupio prema traženju Ustavnog suda, njegov zahtjev za naknadu troškova ustavnosudskog postupka bit će meritorno razmotren u nastavku.

46. U vezi s tim, prvenstveno se ističe da je podnositelj zastupan po punomoćniku, slijedom čega Ustavni sud nema razloga posumnjati da je traženi trošak podnositelju doista i nastao. Nadalje, Ustavni sud uvažava činjenicu da se u konkretnom slučaju radi o upravnom postupku radi ostvarivanja prava iz mirovinskog osiguranja na temelju smanjenja radne sposobnosti uz preostalu radnu sposobnost, djelomičnog ili potpunog gubitka radne sposobnosti. Predmetni postupak je pokrenut uslijed pogoršanja podnositeljevog zdravstvenog stanja. Ustavni sud stoga utvrđuje da se u konkretnom slučaju radi o osjetljivom pojedincu narušenog zdravlja te da je postupak na koji se žali od velikog značaja za njega zbog same svrhe tog postupka i njegove povezanosti s podnositeljevim zdravstvenim stanjem.

47. U odnosu na ocjenu hoće li snošenje troškova ustavnosudskog postupka podnositelju nametnuti prekomjeran financijski teret Ustavni sud utvrđuje da je iz dokumentacije koju je podnositelj dostavio razvidno da:

– je od 5. studenoga 2013. do 1. svibnja 2015. imao mjesečna primanja koja su varirala u iznosima između 5.134,00 kn i 6.215,00 kn,

– je od svibnja 2015. do kolovoza 2021. primao naknadu plaće za vrijeme bolovanja koja je iznosila između 2.792,00 kn i 2.972,00 kn,

– od rujna 2021. podnositelj ostvaruje pravo na isplatu invalidske mirovine od oko 5.000,00 kn mjesečno,

– živi u zajedničkom kućanstvu sa suprugom koja je u ovoj i prethodnoj godini ostvarivala plaću od oko 7.400,00 kn mjesečno,

– podnositelj i supruga žive u nekretnini u vlasništvu njegove supruge,

– podnositelj ima u vlasništvu 1/8 nekretnine koja je u naravi kuća u Zagrebu ukupne površine 125 m2,

– je podnositelju 2009. godine odobren stambeni kredit na rok od 15 godina u odnosu na koji je bio dužan vratiti kunsku protuvrijednost iznosa od 9.360,00 eura,

– je podnositelj u kolovozu 2022. sklopio ugovor o nenamjenskom kreditu za iznos od 75.000,00 kn uz rok otplate 45 mjeseci, pri čemu mjesečni anuitet iznosi 1.853,37 kn.

Osim toga, podnositelj je tvrdio i da ima punoljetnu kćer koja ne živi s njim u zajedničkom kućanstvu, ali ju je za vrijeme dugog bolovanja školovao na dva fakulteta na kojima je njegova kći diplomirala. Podnositelj u prilog toj tvrdnji, osim rodnog lista za kćer, nije dostavio nikakav drugi dokaz.

48. Na temelju tih podataka Ustavni sud nije u mogućnosti zaključiti da bi snošenje troškova ustavnosudskog postupka podnositelju nametnulo prekomjeran financijski teret. Naime, iz dostavljene dokumentacije proizlazi da je podnositelj do svibnja 2015. ostvarivao u to vrijeme prosječna primanja, nakon čega je šest godina, uključujući i u vrijeme kad je podnesena ustavna tužba, primao naknadu plaće za vrijeme bolovanja koja je bila znatno niža od prosječnih primanja u Republici Hrvatskoj. Međutim, podnositelj je u vrijeme podnošenja ustavne tužbe imao u vlasništvu 1/8 nekretnine od koje je mogao ostvarivati dodatne prihode iznajmljivanjem. Iako je za kupnju te nekretnine plaćao kredit, podnositelj nije dostavio Ustavnom sudu podatke o tome koliko je iznosila rata tog kredita, kao ni je li taj kredit u međuvremenu otplaćen. Trenutno podnositelj ostvaruje na ime invalidske mirovine primanja koja iznose oko 70 % prosječne hrvatske plaće. Isto tako, iz dostavljene dokumentacije proizlazi da podnositelj živi u zajedničkom kućanstvu sa suprugom, u nekretnini koja je u njenom vlasništvu, slijedom čega podnositelj nema troškova u vidu plaćanja najma za stan. Njegova je supruga zaposlena i u prethodnoj i u ovoj godini ostvarivala je prosječna primanja. Kao što je prethodno rečeno, podnositelj nije dostavio nikakav dokaz o navodnim troškovima za školovanje kćeri.

49. Slijedom navedenog, Ustavni sud uvažava podnositeljivu osobnu situaciju, osobito njegovo zdravstveno stanje. Isto tako, Ustavni sud uvažava vrstu postupka na koji se podnositelj žali i značaj tog postupka za njega. Međutim, Ustavni sud ističe da, u skladu s člankom 23. Ustavnog zakona, dosuđivanje troškova ustavnosudskog postupka nije pravilo, već je rezervirano za iznimne situacije. S tim u vezi i imajući u vidu da je ocijenjeno da snošenje troškova ustavne tužbe podnositelju zasigurno nameće značajan, ali ne i prekomjeran financijski teret, Ustavni sud smatra da s obzirom na trenutnu gospodarsku situaciju u Republici Hrvatskoj, u okolnostima konkretnom slučaja ne bi bilo opravdano naložiti da se troškovi ustavnosudskog postupka nadoknade podnositelju na teret državnog proračuna. Zbog toga je na temelju članka 23. Ustavnog zakona odlučeno kao u točki III. izreke.

50. Ustavni sud zaključno napominje da nakon proteka roka od šest mjeseci od objave ove odluke koji je dovoljan da se podnositelji i punomoćnici upoznaju s novonastalom ustavnosudskom praksom, Ustavni sud neće meritorno razmatrati zahtjeve za naknadu ustavnosudskih troškova koji nisu obrazloženi i potkrijepljeni odgovarajućom dokumentacijom koja Ustavnom sudu omogućava procjenu hoće li snošenje troškova ustavnosudskog postupka podnositeljima nametnuti prekomjeran financijski teret. Isto tako, u situacijama kad je to opravdano, Ustavni sud će troškove ustavnosudskog postupka dosuditi prema Tarifi o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika važećoj u vrijeme sastavljanja ustavne tužbe.

51. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3686/2019
 Zagreb, 20. prosinca 2022.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenica predsjednika
 dr. sc. Snježana Bagić, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) prilažemo sljedeće

IZDVOJENO PODUPIRUĆE MIŠLJENJE
 U ODNOSU NA ODLUKU USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE U PREDMETU
 BROJ: U-III-3686/2019 OD 20. PROSINCA 2022.

Slažemo se s većinom da se ustavna tužba podnositelja usvoji te da se ukine presuda Visokog upravnog suda i predmet vrati tom sudu na ponovni postupak, ali se ne slažemo s pristupom većine, pa onda ni s obrazloženjem u vezi zahtjeva podnositelja za naknadu troškova ustavnosudskog postupka. Na žalost, to je prvi predmet u kojem je Ustavni sud odlučivao o trošku postupka te će taj zauzeti stav odrediti buduće postupanje u vezi zahtjeva za troškom koje neće biti tako lako izmijeniti na bolje.

Postupanje Ustavnog suda u tom smislu određuje članak 23. Ustavnog zakona koji propisuje da svaki sudionik snosi svoje troškove postupka, ako Ustavni sud ne odluči drugačije. Ta odredba znači da je pravilo da svaki sudionik postupka snosi svoje troškove, a da Ustavni sud, kad za to postoje razlozi u konkretnom predmetu, može odlučiti da podnositelj ustavne tužbe ima pravo na naknadu svojih troškova postupka pred Ustavnim sudom. Po prirodi stvari odnosno s obzirom na prirodu ustavnosudskog postupka i moguće sudionike, radit će se u pravilu o tome da će podnositelju ustavne tužbe, koji s ustavnom tužbom uspije i ako za to postoje razlozi, trošak postupka trebati nadoknaditi država.

U praksi je ta odredba značila da Ustavni sud u pravilu ne odlučuje o troškovima postupka sve dok ne odluči drugačije, tj. dok ne odluči da će početi odlučivati o tim troškovima. Sada je odlučio drugačije, primoran presudom Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP). U predmetu ESLJP-a u kojem je donesena ta presuda (Kovačević protiv Hrvatske) podnositelj je bio u teškoj financijskoj situaciji, uspio je s ustavnom tužbom, tražio je trošak postupka pred Ustavnim sudom, a Ustavni sud nije obrazložio zašto mu taj trošak nije dosudio unatoč mogućnosti koju pruža članak 23. Ustavnog zakona.

Na žalost, ali tako to biva kad se Ustav i Ustavni zakon tumače pod pritiskom međunarodnog suda, a ne iz želje i potrebe stvaranja vlastitog tumačenja vlastitog Ustava, većina je iz te presude zaključila da je za dosuđivanje troška ustavnosudskog postupka nužno da je podnositelj u teškoj financijskoj situaciji. Štoviše, pred podnositelje koji zatraže trošak postupka većina je postavila uvjet da Ustavnom sudu omoguće ni više ni manje nego »sveobuhvatni uvid u njihovu financijsku situaciju i financijsku situaciju članova njihovih kućanstava« te dostave odgovarajuću dokumentaciju. I nije toliki problem u pogrešnoj posvojnoj zamjenici, koliki je u takvom pristupu koji je nemoguće ostvariti.

Podnositelji ne mogu dati Ustavnom sudu sveobuhvatni uvid ni u svoju financijsku situaciju ni u financijsku situaciju članova svojih kućanstava niti o tome mogu dostaviti odgovarajuću dokumentaciju, jer postupak pred Ustavnim sudom to čini nemogućim, a i znatno otežava samo podnošenje ustavne tužbe. Drugo, Ustavni sud ne može izvršiti uvid u sve to što traži, jer za to jednostavno nema kapaciteta, ni tehničkih ni stručnih, a sve da i može izvršiti sam uvid u te podatke, ne može s tim podacima ništa korisno učiniti. Treće, ti podaci u pravilu su potpuno irelevantni za odluku o pravu podnositelja na trošak postupka.

I četvrto, ali ne manje važno, zašto bi podnositelji, tražeći trošak, riskirali objavu podataka na internetskim stranicama suda o primanjima, bolovanjima, plaćama, mirovinama, kreditima, financijskim aspektima školovanja svoje punoljetne djece, svojim nekretninama i svojih ukućana, dakle podataka potpuno irelevantnih za sam postupak. Objava tih podataka može predstavljati veću povredu prava podnositelja od one zbog koje je podnio ustavnu tužbu. O pravima članova obitelji da ne govorimo. Zašto je u točki 47. obrazloženja bilo potrebno navesti sve podatke o financijskoj situaciji podnositelja? Zašto je morao navoditi što je i kako studirala njegova (očito) punoljetna kćer koja s njegovom ustavnom tužbom nema baš nikakve veze? Je li zaista bilo nužno povrijediti dostojanstvo i privatnost podnositelja, njegove žene i kćeri kako bi se, forme radi, obrazložilo odbijanje zahtjeva za trošak?

Nema sumnje da će takav pristup imati odvraćajući učinak za podnositelje koji pomisle zatražiti trošak ustavnosudskog postupka.

Ako se već smatra da podnositelj, da bi mu se dosudio trošak postupka, mora biti u iznimno teškoj financijskoj situaciji, tada je dovoljno tražiti od njega da dostavi dokaz da je korisnik socijalne skrbi. Tako bi Ustavni sud mogao bez mnogo truda i s manjim zadiranjem u privatnost podnositelja i članova njegove obitelji, utvrditi ono što ga (pogrešno) zanima i odlučiti o trošku.

Međutim, ključno je da teška financijska situacija podnositelja, po našem mišljenju, nije nužna za ostvarenje prava na naknadu troška ustavnosudskog postupka. Ne vidimo nikakav pravni temelj za suprotni zaključak kakav je zauzela većina.

Primjerice, ESLJP dosuđuje trošak podnositelju neovisno o tome radi li se o siromašnoj osobi ili o banci. Njemački ustavni sud u pravilu dosuđuje trošak u slučaju uspješne ustavne tužbe, ali i neuspješne ako je doprinijela razjašnjenju iznimno važnog pitanja. Modeli odlučivanja o trošku ustavnosudskog postupka su različiti, ali mahom prednost daju važnosti ustavnopravnog pitanja koje se ustavnom tužbom postavlja pred sud i kvaliteti argumentacije, a ne financijskoj situaciji podnositelja. Prednost daju nužnosti i opravdanosti troška, prije svega sa stanovišta javnog interesa i doprinosa pojedine ustavne tužbe praksi suda, a financijskoj situaciji podnositelja samo u onoj mjeri u kojoj se vodi računa o tome da pristup sudu bude zajamčen svima, bez obzira na financijsku situaciju.

Većina je krenula drugim putem.

Zagreb, 28. prosinca 2022.

Suci
 Andrej Abramović, v. r.
 Lovorka Kušan, v. r.
 dr. sc. Goran Selanec, v. r.