## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-64951/2009 od 30. lipnja 2010.

### NN 94/2010 (30.7.2010.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-64951/2009 od 30. lipnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2635

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. S. iz V., kojeg zastupaju odvjetnici Odvjetničkog ureda Ž. O., I. P. i F. O. iz Z., na sjednici održanoj 30. lipnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

Ustavna tužba se odbija.

i

RJEŠENJE

I. Dopuna ustavne tužbe od 16. veljače 2010. godine se odbacuje.

II. Ova odluka i rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje odluke

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude i rješenja Županijskog suda u Zadru broj: Kž-437/08 od 4. studenoga 2009., kojom je preinačena presuda Općinskog suda u Zadru broj: K-793/06 od 23. rujna 2008., u osuđujućem dijelu u odnosu na kazneno djelo za koje je podnositelj proglašen krivim pa je za kazneno djelo iz članka 272. stavka 3. u svezi stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00. - odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-241/2000, 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07 i 152/08; u daljnjem tekstu: KZ) podnositelj osuđen na kaznu zatvora u trajanju od 7 (sedam) godina i 10 (deset) mjeseci u koju mu se temeljem članka 63. stavka 1. KZ-a uračunava vrijeme provedeno u pritvoru od 7. kolovoza 2006. do 23. kolovoza 2006. i od 23. rujna 2008. do 4. prosinca 2008., kao i vrijeme provedeno na izdržavanju kazne zatvora od 5. prosinca 2008. godine pa nadalje. Istom presudom ukinuta je prvostupanjska presuda u osuđujućem dijelu u odnosu na odluku o stvarnim troškovima kaznenog postupka i troškovima u odnosu na punomoćnike te je vraćena prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje, dok je u preostalom dijelu žalba odbijena.

Presudom prvostupanjskog suda podnositelj je za navedeno kazneno djelo osuđen na kaznu zatvora u trajanju od 8 (osam) godina i 6 (šest) mjeseci.

Na temelju članka 78. stavka 3. KZ-a prema podnositelju je primijenjena sigurnosna mjera zabrane upravljanja motornim vozilima »C« i »E« kategorije na vrijeme od 5 (pet) godina.

Na temelju članka 122. stavka 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. - ispravak, 63/03. - pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP) podnositelj je dužan naknaditi troškove kaznenog postupka u iznosu od 255.259,03 kn, dok je temeljem članka 122. stavka 4. ZKP-a oslobođen obveze plaćanja paušalne svote u pogledu provedbe kaznenog postupka.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim odlukama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

U bitnome, navodi da je u konkretnom slučaju postojao pritisak medija koji je utjecao na suce pri donošenju odluka zbog čega je osuđen za počinjenje inkriminiranog kaznenog djela s neizravnom namjerom, iako za to nema elemenata.

Također, smatra da nije imao dovoljno vremena za pripremu obrane jer mu je uslijed narušena psihofizičkog stanja bila umanjena mogućnost za njezinu pripremu.

Navodi i da je povrijeđeno njegovo pravo na obranu s izabranim braniteljem od povjerenja jer mu je prvostupanjski sud postavio branitelja po službenoj dužnosti, unatoč tome što je njegov branitelj svoj nedolazak na glavnu raspravu opravdao, slijedom čega mu je u nastavku glavne rasprave održane 17. rujna 2007. godine onemogućeno predložiti daljnje dokaze, saslušanje svjedoka očevidaca sporne nezgode.

Zaključno, predlaže usvajanje ustavne tužbe te ukidanje osporenih odluka.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Zadru broj: K-793/06.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. Presudom suda prvog stupnja utvrđeno je da je podnositelj upravljajući teretnim vozilom, tegljačem marke »MAN« registarske oznake: ZG 5222-BH s priključnim vozilom (poluprikolicom), postupajući s neizravnom namjerom i pristajući na opasnost i nastupanje posljedica, kršenjem propisa o sigurnosti prometa, 28. srpnja 1996. godine u tunelu »Ledenik« skrivio prometnu nesreću u kojoj su smrtno stradale četiri osobe.

Na temelju provedenog dokaznog postupka, prvostupanjski sud je utvrdio da su podnositeljevim ponašanjem ostvarena sva bitna, kako objektivna, tako i subjektivna obilježja kaznenog djela protiv opće sigurnosti ljudi i imovine i sigurnosti prometa – izazivanjem prometne nesreće, opisanog u članku 272. stavku 3. u svezi stavka 1. KZ-a.

Ocjena je prvostupanjskog suda da je u konkretnom slučaju (...) predmetna je ne samo višestruka povreda propisa o sigurnosti prometa na cestama po optuženiku S. već je i intenzitet tih povreda takve razine da je po ocjeni sudskog vijeća dokazana njegova riskantna i bezobzirna vožnja, a tim slijedom i neizravna namjera kao viši stupanj krivnje u počinjenju kaznenog djela.

Drugostupanjski je sud ocijenio osnovanim žalbeni navod podnositelja u pogledu pogrešno utvrđene otegotne okolnosti njegovog odnosa prema kaznenom djelu i njegovim posljedicama (prvostupanjski sud utvrdio je da je podnositelj nekritičan prema djelu i da ne pokazuje kajanje – op. Ust. suda) te je preinačio odluku o visini kazne snizivši je s osam (8) godina i šest (6) mjeseci na kaznu zatvora od sedam (7) godina i deset (10) mjeseci.

Ovo stoga što je podnositelj na glavnoj raspravi uz nazočnost punomoćnika oštećenih, na početku obrane, izrazio sućut obiteljima radi tragedije i izrazio svoje duboko kajanje, kao i da je u drugom psihijatrijsko-psihologijskom vještačenju uočen začetak sučeljavanja s posljedicama izazvane nesreće uz popratno vidljivu adekvatnu patnju uz izazivanje grižnje savjesti i rast osjećaja krivnje.

Slijedom navedenog, drugostupanjski sud zaključuje da je prvostupanjski sud pogrešno ocijenio kao otegotnu okolnost činjenicu da okrivljenik nije izrazio sućut prema nasljednicima oštećenika, te da ne pokazuje kritičnost prema posljedici kaznenog djela kao i to da je okrivljenik pretrpio teške tjelesne ozljede inkriminirane prigode (...) valjalo je u tom dijelu prihvatiti žalbu okrivljenika kao osnovanu, te preinačiti prvostupanjsku presudu glede odluke o kazni i okrivljeniku za počinjeno kazneno djelo iz članka 272. st. 3. u svezi st. 1. KZ izreći osudu na kaznu zatvora u trajanju od sedam godina i deset mjeseci.

Nadalje, ocijenio je osnovanim i žalbeni navod u pogledu odluke o stvarnim troškovima postupka te u tom dijelu vratio predmet prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje.

6. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, na čiju povredu podnositelj ukazuje, Ustavni sud je utvrdio da osporenom presudom podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Pravna stajališta navedena u osporenoj presudi zasnivaju se ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da su nadležni sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

7. Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

U konkretnom slučaju, krivnja podnositelja utvrđena je u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred prvostupanjskim sudom. Podnositelju je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati u njemu, izjašnjavati se i predlagati dokaze glede odlučujućih činjenica te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje. Iz presude suda prvog stupnja razvidno je koje dokaze je taj sud proveo i na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze te činjenice o kojima ovisi opstojnost kaznenog djela - izazivanje prometne nesreće s neizravnom namjerom, prvostupanjski sud je za svoja utvrđenja i stajališta dao valjane pravne razloge.

Sudovi su za utvrđenje da je u konkretnom slučaju riječ o kaznenom djelu počinjenom s neizravnom namjerom naveli razloge i iste obrazložili, a koji sažeto proizlaze iz činjenice da se radilo o višestrukoj povredi propisa o sigurnosti prometa na cestama takvog intenziteta da je nedvojbeno dokazana riskantna i bezobzirna vožnja, a time i neizravna namjera u počinjenju kaznenog djela.

Ustavni sud prihvaća navode podnositelja da je »predmetni događaj obilato popraćen medijskim snimkama i reportažama». Međutim, a u odnosu na navode podnositelja da je medijski pritisak utjecao na suce pri donošenju odluke pa je uslijed »medijskog linča« podnositelj osuđen za počinjenje kaznenog djela s višim stupnjem krivnje (neizravnom namjerom), Ustavni sud ističe da, osim paušalnih navoda, podnositelj svoju tvrdnju nije potkrijepio bilo kakvim činjenicama i dokazima.

Na temelju uvida u spis predmeta i osporene odluke, Ustavni sud nije našao okolnosti koje bi dovele u sumnju nepristranost sudaca, kako po subjektivnom tako ni po objektivnom kriteriju. Naime, pri utvrđivanju subjektivne nepristranosti polazi se od oborive presumpcije nepristranosti. Da bi se ta presumpcija oborila subjektivna pristranost suca mora biti dokazana izvan svake legitimne sumnje.

Što se tiče objektivnog testa nepristranosti, potrebno je utvrditi činjenice koje bi mogle utjecati na nepristranost suca. Pri tome je gledište okrivljenika važno, ali ne i odlučujuće. Odlučujuća je činjenica mogu li se bojazni okrivljenika u sučevu pristranost objektivno opravdati.

Polazeći od navedenog, Ustavni sud nije našao činjenice ili okolnosti, uključujući i interes medija za konkretan slučaj, koje bi opravdale dvojbe o pristranosti sudaca.

U odnosu na navod podnositelja da nije imao dovoljno vremena za pripremu obrane te da je povrijeđeno njegovo pravo na obranu sa izabranim braniteljem drugostupanjski je sud utvrdio da je tijekom istrage podnositelju bila postavljena braniteljica po službenoj dužnosti, odvjetnica T. B., a podnositelj je 29. kolovoza 2006. godine angažirao branitelja po izboru, odvjetnika Ž. O. pa je istražni sudac razriješio dužnosti braniteljicu po službenoj dužnosti, ali je podnositelj istu tu braniteljicu i odvjetnika mr. sc. M. M. iz Odvjetničkog društva »M. i partneri« angažirao po izboru 4. rujna 2006. godine, uz branitelja Ž. O.

Također, obzirom da su oba izabrana branitelja (T. B. dana 16. srpnja 2008. i Ž. O. dana 17. srpnja 2008.) tražili odgodu glavne rasprave zakazane za 29. srpnja 2008. godine zbog godišnjih odmora, raspravno vijeće suda prvog stupnja ocijenilo je da na taj način zloupotrebljavaju pravo, te im je uskratilo pravo na odgodu i temeljem članka 10. stavka 3. ZKP-a podnositelju postavilo branitelja po službenoj dužnosti G. N. iz Odvjetničkog društva »M. i partneri«, koji je postavljen 17 dana prije održavanja glavne rasprave.

Zaključno, drugostupanjski sud konstatira da »okrivljeniku nije uskraćeno pravo na obranu po izabranom branitelju, kako to tvrdi žalitelj. Naime, branitelj po službenoj dužnosti nije postavljen umjesto branitelja po izboru, već pored njega, te okrivljenik na glavnoj raspravi u nijednom trenutku nije bio neravnopravan u odnosu na drugu stranku u postupku-optužbu. Za istaći je i to da se odvjetnik G. N. pretežito bavi kaznenim pravom, pratio je izvođenje svih dokaza na glavnoj raspravi, pa obrana okrivljenika nije manjkava samo zbog činjenice što je na glavnim raspravama dana 18. kolovoza 2008. godine i 01. rujna 2008. godine bio nazočan samo branitelj po službenoj dužnosti (I.s. 912, 918 i 920), odnosno što je branitelj po izboru dana 17. rujna 2008. godine, nakon što je određen drugi prekid glavne rasprave, istu napustio, jer nije nazočio nastavku rasprave u 15,00 sati do 15,10 sati (I.s. 943).

(...)

Sud ne pravi razliku u obrani okrivljenika glede činjenice da li se radi o obrani po službenoj dužnosti ili o branitelju po izboru. Okrivljenik se ima pravo braniti sam (materijalna obrana) ili uz stručnu pomoć branitelja (formalna obrana), a prema Ustavnoj odredbi, s time da je formalna obrana i obrana po branitelju po službenoj dužnosti. Osim toga, sud je dužan da s jednakom pažnjom utvrđuje činjenice koje terete okrivljenika i koje mu idu u korist, a isto tako okrivljenik ima pravo da u najkraćem roku bude izveden pred sud. Prema tome, nastojanje suda da u ovom kaznenom postupku, postupak provede bez odugovlačenja, nije išao ničim na uštrb kavalitete postupka, a niti je išao na štetu obrane okrivljenika«.

Navedena utvrđenja drugostupanjskog suda prihvaća i Ustavni sud.

Ocjena je Ustavnog suda da presudama, kojima se utvrđuje krivnja podnositelja za počinjeno kazneno djelo, a koje presude su utemeljene na zakonu i donijete nakon provedenog dokaznog postupka u kojemu je podnositelj imao mogućnosti koristiti se pravom na obranu, ulagati pravni lijek te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje, podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

8. Članak 26. Ustava nije mjerodavan u ovom slučaju (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-884/2004, »Narodne novine« broj 2/05.).

9. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci odluke.

Obrazloženje rješenja

10. Podnositelj je 16. veljače 2010. godine dostavio i dopunu ustavne tužbe.

Ustavna tužba mora biti podnesena u roku od 30 dana od dana dostave odluke kojom je iscrpljen dopušteni pravni put u smislu članka 64. Ustavnog zakona. Pobijanu presudu Županijskog suda u Zadru podnositelj je primio 25. studenoga 2009. godine, te je stoga dopuna ustavne tužbe kao nepravodobna odbačena na temelju članka 72. Ustavnog zakona.

11. Objava ove odluke i rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-64951/2009

Zagreb, 30. lipnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 94/2010-2635