## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-I-906/2000 i dr. od 7. prosinca 2005.

### NN 2/2006 (4.1.2006.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-I-906/2000 i dr. od 7. prosinca 2005.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**77**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Jasna Omejec, Željko Potočnjak,
Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko
Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i Milan Vuković, rješavajući o prijedlogu za pokretanje postupka za
ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj 7. prosinca 2005.
godine, donio je

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje
postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 102. stavka 1. točke 4. Zakona
o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99.,
58/02. i 143/02.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Zastupnički dom Sabora Republike Hrvatske na
sjednici održanoj 26. rujna 1997. godine donio je Zakon o kaznenom postupku.
Navedeni Zakon objavljen je u »Narodnim novinama«, broj 110 od 21. listopada
1997. godine.

Zastupnički dom Hrvatskog državnog sabora na
sjednici održanoj 28. svibnja 1999. godine donio je Zakon o dopuni Zakona o
kaznenom postupku. Ovaj Zakon objavljen je u »Narodnim novinama«, broj 58 od 9.
lipnja 1999. godine.

Zastupnički dom Hrvatskog državnog sabora na
sjednici održanoj 22. listopada 1999. godine donio je Zakon o izmjenama i
dopunama Zakona o kaznenom postupku. Taj Zakon objavljen je u »Narodnim
novinama«, broj 112 od 29. listopada 1999. godine.

Hrvatski Sabor na sjednici održanoj 17. svibnja
2002. godine donio je Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku.
Navedeni Zakon objavljen je u »Narodnim novinama«, broj 58 od 21. svibnja 2002.
godine.

Ispravci teksta Zakona o kaznenom postupku
objavljeni su u »Narodnim novinama«, broj 27/98. i 143/02.

2. Predrag Jošanović,
odvjetnik u Puli, Zajednički odvjetnički ured Radojka Petrović-Ivanišević i Vibor Čulić iz Splita, mr. Dražen Matijević, odvjetnik u Osijeku, Vesna Alaburić,
odvjetnica u Zagrebu, Mirko Norac – Kevo, kojeg zastupa Ivan Kern,
odvjetnik u Zagrebu i mr. Tomislav Sabljar, odvjetnik
u Rijeci (u daljnjem tekstu: predlagatelji) podnijeli su prijedloge za
pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 102. stavka 1. točke
4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99.,
112/99., 58/02. i 143/02. – u nastavku teksta: Zakon).

U vrijeme podnošenja prijedloga predlagatelja i
prije stupanja na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom
postupku (»Narodne novine«, broj 58/02.) osporena odredba članka 102. stavka 1.
točke 4. glasila je:

Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba
počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti:(...)

– ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva,
razbojništva, silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude
ili kojeg drugog kaznenog djela za koje zakon propisuje mogućnost izricanja
kazne zatvora u trajanju od osam ili više godina, ako je to opravdano zbog
načina izvršenja ili drugih posebno teških okolnosti djela.

Člankom 37. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona
o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 58/02.) osporena odredba je
izmijenjena te ona danas glasi:

Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba
počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti:(...)

– ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva,
razbojništva, silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude,
zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti,
udruživanja za počinjenje kaznenog djela ili kojeg drugog kaznenog djela za
koje je propisana kazna zatvora od dvanaest godina ili teža kazna, ako je to
neophodno zbog posebno teških okolnosti djela.

3. U svojim prijedlozima predlagatelji ističu da
osporena odredba nije u suglasnosti s člancima 3., 5., 16., 18., 22., 24., 28.
i 140. Ustava Republike Hrvatske. Navedene ustavne odredbe glase:

Članak 3.

Sloboda, jednakost, nacionalna ravnopravnost i
ravnopravnost spolova, mirotvorstvo, socijalna pravda, poštivanje prava
čovjeka, nepovredivost vlasništva, očuvanje prirode i čovjekova okoliša,
vladavina prava i demokratski višestranački sustav najviše su vrednote ustavnog
poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.

Članak 5.

U Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u
suglasnosti s Ustavom, a ostali propisi i s Ustavom i sa zakonom.

Svatko je dužan držati se Ustava i zakona i
poštivati pravni poredak Republike Hrvatske.

Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom
da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral
i zdravlje.

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti
razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.

Članak 18.

Jamči se pravo na žalbu protiv pojedinačnih
pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili drugim
ovlaštenim tijelom.

Pravo na žalbu može biti iznimno isključeno u slučajevima
određenima zakonom ako je osigurana druga pravna zaštita.

Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti
sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.

Članak 24.

Nitko ne može biti uhićen ili pritvoren bez
pisanoga, sudbenog i na zakonu utemeljenog naloga. Takav nalog mora biti
pročitan i uručen uhićeniku prilikom oduzimanja slobode.

Bez sudbenoga naloga redarstvo može uz obvezu da
je odmah preda sudu uhititi osobu protiv koje postoji osnovana sumnja da je
počinila teško kazneno djelo određeno zakonom. Uhićena osoba mora odmah na
način njoj razumljiv biti obaviještena o razlozima uhićenja, te o svojim
pravima utvrđenima zakonom.

Svaka se osoba koja je uhićena ili pritvorena
ima pravo žaliti sudu, koji će bez odgode odlučiti o zakonitosti lišenja
slobode.

Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati
krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi
krivnja.

Članak 140.

Međunarodni ugovori koji su sklopljeni i
potvrđeni u skladu s Ustavom i objavljeni, a koji su na snazi, čine dio
unutarnjega pravnog poretka Republike Hrvatske, a po pravnoj su snazi iznad
zakona. Njihove se odredbe mogu mijenjati ili ukidati samo uz uvjete i na način
koji su u njima utvrđeni, ili suglasno općim pravilima međunarodnog prava.

4. Obrazlažući razloge nesuglasnosti s Ustavom
osporene zakonske odredbe predlagatelji navode da iz njezinog sadržaja nije
jasno vidljivo što je glavni razlog za određivanje pritvora niti je razvidna
legitimna svrha njegovog izricanja. Prema mišljenju predlagatelja, pritvor je
procesna mjera i kao takva mora imati određeni procesni cilj, pri čemu
okolnosti izvršenja djela, način izvršenja djela i druge posebno teške
okolnosti izvršenja samog kaznenog djela ne smiju biti od utjecaja pri upotrebi
ovog instituta. U osporenoj zakonskoj odredbi predlagatelji nalaze anticipaciju
zatvorske kazne i prije pravomoćne presude, a ne iznimnu postupovnu
mjeru u cilju zaštite legitimnog osiguranja pravilnog i zakonitog vođenja
kaznenog postupka. Predlagatelji navode i da pritvorsku osnovu sadržanu u
osporenoj odredbi ne poznaju pravni poreci naprednih demokratskih zemalja.

Nadalje, predlagatelji upozoravaju da se
osporenom odredbom u pravni poredak Republike Hrvatske uvodi arbitrarnost kod
upotrebe ovog instituta. Smatraju kako nije dovoljno da se neka norma nalazi u
zakonu i da čini njegov formalni dio, već takva norma neki društveni odnos mora
uređivati na jasan i dovoljno određen način. Navode da se tijelima sudbene
vlasti osporenom zakonskom odredbom ostavlja diskrecijsko pravo ocijeniti koje
će okolnosti u svakom pojedinačnom slučaju utvrditi kao posebno teške i pozivom
na njih odrediti pritvor. Ovo prema mišljenju predlagatelja omogućava samovoljno
postupanje tijela sudbene vlasti i predstavlja latentni izvor opasnosti od
teških kršenja temeljnih prava i sloboda građana. Neodređenost osporene odredbe
ujedno, kako kažu predlagatelji, dovodi faktično do toga da je pritvorska
osnova sadržana u osporenoj odredbi obvezatnog karaktera, što je prema njihovom
mišljenju suprotno intencijama Zakona i normama međunarodnog prava.
Predlagatelji napominju da osporena zakonska odredba zbog svoje krajnje
nedorečenosti ne sadrži primjerena jamstva pravne zaštite osoba kojima se mjera
pritvora izriče. Tvrde da su pri izricanju mjere pritvora, na temelju
pritvorske osnove sadržane u osporenoj odredbi, njezini adresati lišeni prava
na učinkovit pravni lijek podnesen pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom.

Sadržaj osporene zakonske odredbe, prema
mišljenju predlagatelja u cijelosti je suprotan i ustavnoj predmnjevi
nevinosti jer način izvršenja kaznenog djela i okolnosti pod kojima je djelo
počinjeno ne mogu biti osnova za određivanje pritvora. Prema mišljenju
predlagatelja, to su činjenice i okolnosti o kojima ovisi krivnja okrivljenika
i koje se tek trebaju utvrditi u kaznenom postupku.

5. U svojim prijedlozima predlagatelji ističu da
osporena odredba nije u suglasnosti ni s Konvencijom za zaštitu ljudskih prava
i temeljnih sloboda (Rim 4. studenoga 1950. godine, u nastavku teksta:
Konvencija), koja je potvrđena Zakonom o potvrđivanju Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda i Protokola broj: 1, 4, 6, 7 i 11 uz
Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak i
14/02.). Prema mišljenju predlagatelja, Konvencija ograničenje slobode u
kaznenom postupku predviđa u tri slučaja, pod koje se ne može podvesti sadržaj
osporene odredbe. Napominju kako je prema Konvenciji izričito zabranjeno
zemljama potpisnicama dopunjavati ili proširivati u njoj propisane izuzetke od
određenog pravila. U svojim prijedlozima predlagatelji posebno ističu
nesuglasnost osporene odredbe s člancima 5. i 17. Konvencije, koji glase:

Članak 5.

PRAVO NA SLOBODU I
SIGURNOST

Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu
sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u
postupku propisanom zakonom:

a) ako je zatvoren u skladu sa zakonom nakon
presude nadležnog suda;

b) ako je zakonito uhićen ili pritvoren zbog
nepoštovanja zakonitog sudskog naloga radi osiguranja izvršenja neke zakonom
propisane obveze;

c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi
dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio
kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprječavanja
izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;

d) ako se radi o zakonitom zatvaranju
maloljetnika radi izricanja odgojne mjere nadzora ili o njegovu zakonitom
pritvoru radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti;

e) ako se radi o zakonitom lišenju slobode osoba
radi sprječavanja širenja zaraznih bolesti, o pritvaranju umobolnika,
alkoholičara, ovisnika o drogi ili skitnica;

f) ako se radi o zakonitom uhićenju ili pritvoru
neke osobe kako bi je se spriječilo da neovlašteno uđe u zemlju ili osobe
protiv koje je u tijeku postupak protjerivanja ili izručenja.

Svatko tko je uhićen mora u najkraćem roku biti
obaviješten, na jeziku koji razumije, o razlozima toga uhićenja i o svakoj
optužbi protiv sebe.

Svatko uhićen ili pritvoren u uvjetima
predviđenim stavkom 1.c) ovoga članka mora se u najkraćem roku izvesti pred
suca, ili pred drugo zakonom određeno tijelo sudbene vlasti, i ima pravo u
razumnom roku biti suđen ili pušten na slobodu do suđenja. Puštanje na slobodu
može se uvjetovati davanjem jamstva da će ta osoba pristupiti suđenju.

Svatko tko je lišen slobode uhićenjem ili pritvaranjem
ima pravo pokrenuti sudski postupak u kojem će se brzo odlučiti o zakonitosti
njegova pritvaranja ili o njegovu puštanju na slobodu ako je pritvaranje bilo
nezakonito.

Svatko tko je žrtva uhićenja ili pritvaranja
suprotno odredbama ovoga članka ima izvršivo pravo na odštetu.

Članak 17.

ZABRANA ZLOUPOTREBE
PRAVA

Ništa se u ovoj Konvenciji ne može tumačiti kao
da uključuje za bilo koju državu, skupinu ili pojedinca neko pravo da se upusti
u neku djelatnost ili da izvrši neki čin koji bi smjerali na uništenje prava
ili sloboda priznatih u ovoj Konvenciji ili na njihovo ograničenje u većoj
mjeri nego što se u njoj predviđa.

6. Zaključno, predlagatelji predlažu da Ustavni
Sud pokrene postupak za ocjenu suglasnost s Ustavom osporene odredbe i ukine je.

7. Na temelju članka 25. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99.,
29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) prijedlozi predlagatelja dostavljeni su na
očitovanje Ministarstvu pravosuđa, uprave i lokalne samouprave. Na temelju iste
pravne osnove zatraženo je i stručno mišljenje dr.sc. Ive Josipovića. Zatraženo
očitovanje i mišljenje zaprimljeni su u Sudu tijekom ustavnosudskog postupka.

*Prijedlozi
nisu osnovani.*

8. Ustav Republike Hrvatske institut pritvora
uređuje u sljedećim člancima:

Članak 24. stavak 1. i stavak 3.

Nitko ne može biti uhićen ili pritvoren bez
pisanoga, sudbenog i na zakonu utemeljenog naloga. Takav nalog mora biti
pročitan i uručen uhićeniku prilikom oduzimanja slobode.(...)

Svaka se osoba koja je uhićena ili pritvorena
ima pravo žaliti sudu, koji će bez odgode odlučiti o zakonitosti lišenja
slobode.

Članak 25. stavak 2. i stavak 3.

Tko je god pritvoren i optužen zbog kaznenog
djela, ima pravo u najkraćem roku, određenom zakonom, biti izveden pred sud i u
zakonskom roku oslobođen ili osuđen.

Pritvorenik se, uz zakonsko jamstvo, može
pustiti da se brani sa slobode.

Iz navedenih odredaba razvidno je kako Ustav
Republike Hrvatske izričito ne propisuje pritvorske osnove, već je to
prepušteno na uređivanje zakonodavcu. S ustavnopravnog aspekta bitno je da pri
uređivanju kaznenog prava i njegovih instituta te pri uređivanju prava i obveza
sudionika u kaznenom postupku zakonodavac uvažava zahtjeve koje pred njega
postavlja Ustav. Ovdje je zakonodavac osobito dužan paziti na ostvarenje načela
vladavine prava i zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda utvrđenih Ustavom.

9. U Republici Hrvatskoj institut pritvora, po
svojoj pravnoj naravi, predstavlja mjeru dovođenja određene osobe nadležnoj
sudbenoj vlasti radi povođenja kaznenog postupka u slučaju kad postoji osnovana
sumnja da je počinila kazneno djelo. To je mjera procesne prisile oduzimanja
osobne slobode osumnjičenika, odnosno okrivljenika, koju pod propisanim
zakonskim uvjetima određuje nadležno tijelo sudbene vlasti prije ili u tijeku
kaznenog postupka. Pritvor je iznimna mjera koja se određuje samo ako se ista
svrha ne može ostvariti nekom drugom, blažom mjerom. Pritvor je u pravilu
fakultativna mjera koju nadležna tijela sudbene vlasti određuju ocjenjujući
postojanje zakonom propisanih mjerila u situacijama kad ne postoji druga blaža
mjera kojom bi se postigla određena zakonom propisana svrha. Primarno pritvor
ima cilj osigurati prisutnost u kaznenom postupku osoba za koje se osnovano
sumnja da su počinile kazneno djelo. Međutim, zakonom se propisuju i neke druge
svrhe radi kojih se navedena mjera može izricati, a u cilju provođenja kaznenog
progona. Dakle, radi se o postupovnoj mjeri koja se
sastoji u privremenom pritvaranju određene osobe radi postizanja svrhe utvrđene
zakonom.

Materijalne pretpostavke za određivanje pritvora
odnose se na postojanje određenog stupnja vjerojatnosti da je neka osoba
počinila kazneno djelo te na postojanju opasnosti koja se pritvorom želi
spriječiti. Pri određivanju pritvora ove pretpostavke moraju se kumulativno
ispuniti.

Za određivanje mjere pritvora Zakon o kaznenom
postupku traži postojanje »osnovane sumnje«, kao visokog stupnja vjerojatnosti,
da je određena osoba počinila zakonom utvrđeno kazneno djelo. Uz to nadležna
tijela sudbene vlasti moraju utvrditi postojanje nekog od pritvorskih razloga
utvrđenih zakonom.

U osporenoj odredbi sadržana je fakultativna causa arresti, koju je
zakonodavac predvidio iz preventivnih razloga zaštite javne sigurnosti.
Propisujući osporenu odredbu, zakonodavac je odredio da se pritvor može
odrediti osobi za koju postoji osnovana sumnja da je počinila jedno od
taksativno navedenih kaznenih djela ili drugog kaznenog djela za koje je
zakonom predviđena zatvorska kazna u trajanju od dvanaest godina ili teža, uz
postojanje posebno teških okolnosti djela. O postojanju tog pritvorskog razloga
odlučuje nadležno tijelo sudbene vlasti, pri čemu je ono u primjeni osporene
odredbe vezano općim odredbama Zakona o kaznenom postupku, kojima je uređen
institut pritvora.

Pritvorska osnova iz osporene odredbe nema obligatorni karakter. Ona se propisuje fakultativno, pri čemi svi zakonski uvjeti moraju biti kumulativno ispunjeni.
I za njezinu primjenu važe načela da se pritvor može odrediti samo ako se ista
svrha ne može ostvariti nekom drugom blažom mjerom te da se pritvor odmah ukida
prestankom pravne osnove utvrđivanja pritvora. Također, trajanje pritvora je
vremenski ograničeno, dok je kontrola zakonitosti prvostupanjskog rješenja o
pritvoru uređena pravom na izjavljivanje redovnog pravnog lijeka. U svrhu
kontrole izrečene mjere pritvora, zakonom je propisana obveza nadležnom tijelu
sudbene vlasti da nakon isteka zakonom određenog roka utvrdi opstojnost
pritvorskih razloga.

10. Predlagatelji smatraju da osporena zakonska
odredba nije dovoljno jasna i određena da bi u svom sadržaju udovoljila
zahtjevu vladavine prava. Pozivajući se na kriterije Europskog suda za ljudska
prava (slučaj Sunday Times
v. UK, Malone v. UK), ističu da osporena zakonska
odredba ne udovoljava zahtjevima dostupnosti i preciznosti koje norma mora
ispunjavati da bi se mogla smatrati zakonom.

Ustavni sud utvrđuje da je dostupnost osporene
odredbe adresatima zajamčena objavom Zakona o kaznenom postupku, na način
predviđen mjerodavnom odredbom članka 89. Ustava.

Ocjenjujući odredivost
osporene odredbe Ustavni sud pošao je od stajališta da vladavina prava, kao
najviša vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske, sadrži i pitanje o općim
obilježjima koje bi zakoni morali imati kako bi s vladavinom prava bili
usklađeni. Sud utvrđuje da je za ocjenu ustavnosti osporene odredbe to pitanje
najvažnije, zbog toga što se vladavina prava ne smije poistovjećivati samo sa
zahtjevom za zakonitošću postupanja tijela državne vlasti. Premda pretpostavlja
punu ustavnost i zakonitost u smislu članka 5. Ustava, vladavina prava je više
od samog zahtjeva za postupanjem u skladu sa zakonom. Ona uključuje i zahtjeve
koji se tiču sadržaja zakona. Stoga vladavina prava sama po sebi ne može biti
pravo u istom smislu u kojemu su to zakoni koje donosi zakonodavac. Vladavina
prava nije samo vladavina zakona, već vladavina po pravu koja uz zahtjev za
ustavnošću i zakonitošću, kao najvažnijim načelom svakog uređenog pravnog
poretka, sadrži i dopunske zahtjeve koji se tiču samih zakona i njihova
sadržaja. U tom smislu Sud osobito ističe da u pravnom poretku, utemeljenom na
vladavini prava, zakoni moraju biti opći i jednaki za sve, a zakonske
posljedice trebaju biti izvjesne za one na koje će se zakon primijeniti. Sud
također napominje da zakonske posljedice moraju biti primjerene legitimnim
očekivanjima stranaka u svakom konkretnom slučaju, u kojemu se zakon na njih
neposredno primjenjuje.

Ocjenjujući osporenu odredbu sa stajališta
njezine odredivosti, Ustavni sud utvrđuje kako je ona
dovoljno jasna i određena i u skladu s legitimnim očekivanjima stranaka. Za
određivanje pritvora nužno je ispunjenje općeg uvjeta postojanja osnovane
sumnje da je osumnjičenik počinio kazneno djelo, kao i najmanje jedne od
zakonom utvrđenih pritvorskih osnova. Pritvorska osnova sadržana u osporenoj
odredbi temelji se na težini kaznenog djela čije izvršenje se određenoj osobi
stavlja na teret, uz istovremeno uvažavanje činjenice da je određivanje
pritvora opravdano zbog drugih teških okolnosti djela. Opći uvjet za
određivanje pritvora u konkretnom slučaju određen je jasno i nedvosmisleno i on
mora postojati tijekom vođenog kaznenog postupka u cijelosti. Određenost
posebnog uvjeta, na način kako je učinjeno osporenom odredbom, Sud cijeni
dostatnim s aspekta legitimnog očekivanja stranaka. Osporenom odredbom utvrđena
kombinacija taksativno određenih kaznenih djela s općom klauzulom, koja
određuje kaznena djela s obzirom na njihovu težinu, dovoljno je određena pri
utvrđivanju dosega norme u pogledu težine kaznenog djela kao pritvorske osnove.

Posebno, Sud skreće pozornost na dio osporene
zakonske odredbe koji upućuje i na osobite teške okolnosti djela. To je pravni
standard čiji sadržaj utvrđuje nadležno tijelo sudbene vlasti prije ili u
konkretnom kaznenom postupku. Primjenu i određenost takvih i sličnih pravnih
standarda Sud ne ocjenjuje ustavnopravno neprihvatljivim. Sud važnim smatra
istaknuti činjenicu da se sama Konvencija u članku 5., uređujući uvjete pod
kojima netko može biti lišen slobode, koristi s nekoliko pravnih standarda
istovjetne određenosti, kao što su »osnovana sumnja« ili »kada je razumno
vjerovati«. Naposljetku, pravne ocjene nadležnog tijela sudbene vlasti o
kumulativnom ispunjenju svih uvjeta za izricanje mjere pritvora podliježu
kontroli drugostupanjskog suda u povodu redovnog pravnog lijeka, kao i
periodičnom ispitivanju osnovanosti pritvora.

11. Predlagatelji ističu kako osporena
pritvorska osnova ne sadrži opravdani i legitimni cilj lišavanja slobode te da
se ne može smatrati suglasnom taksativno navedenim ciljevima iz Konvencije.

Konvencija u članku 5. stavku 1c. utvrđuje
slučajeve u kojima je iznimno moguće određenu osobu lišiti slobode. Navedena
odredba sadrži tri osnove za određivanje pritvora u kaznenom postupku. To su:
pritvor radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti, zatim situacija kad je
razumno vjerovati da je određivanje pritvora nužno radi sprječavanja izvršenja
kaznenog djela i situacija kad je pritvor potreban radi sprječavanja bijega
osumnjičenika, a nakon izvršenja kaznenog djela.

Prvonavedena pritvorska osnova
nedvojbeno je apstraktna i postavlja široke granice za utvrđivanje pritvorskih
razloga, pri čemu se termin »dovođenje nadležnoj sudbenoj vlasti« u praksi
Europskog suda za ljudska prava tumači i kao »privođenje pravdi« (npr. Wemhof v. Germany, Strogmueller v. Austria, Clooth V. Belgium Quinn V. France). U slučaju Letellier v. France Europski sud za ljudska prava posebno je razmatrao
težinu kaznenog djela i njegove posljedice kao mogući razlog za određivanje
pritvora. Težinu kaznenog djela, kao konkretni motiv za određivanje pritvora
koji treba provjeriti u svakom pojedinačnom slučaju, Europski sud za ljudska
prava podvodi pod osnovu za određivanje pritvora, sadržanu u članku 5. stavku 1c.
Konvencije (npr. Scott v. Spain, Bozanov V. France, Guzzardi v. Italy).

Uvažavajući posebnu osjetljivost pitanja
opravdanosti cilja koji se želi ostvariti određivanjem pritvora, Zakon o kaznenom
postup­ku uz opći uvjet za određivanje pritvora, koji
odgovara generalnoj pritvorskoj osnovi iz članka 5. stavka 1c. Konvencije, u
osporenoj odredbi propisuje dva dodatna uvjeta koji moraju biti ispunjeni da bi
određivanje pritvora bilo pravno osnovano u svakom konkretnom slučaju. To su:
težina kaznenog djela i druge posebno teške okolnosti samog kaznenog djela.
Takvo definiranje pritvorske osnove Sud ocjenjuje važnim radi sužavanja i
preciziranja osporene zakonske odredbe, čime se smanjuje mogućnost
arbitrarnosti pri njezinoj primjeni.

12. Zakonsko rješenje pritvorske osnove sadržane
u osporenoj odredbi sadržajno ne odstupa od onog koje imaju i neke druge
demokratske zemlje.

Tako primjerice, njemački Strafprozessordnung,
u paragrafu 112. stavku 3., dopušta pritvor zbog težine kaznenog djela, a
uređuje ga slično kao u zakonodavstvu Republike Hrvatske. I neke izvan­europske
države (pojedine države u okviru SAD-a, koje imaju bitno različit sustav
kaznenog progona – tzv. akuzatorni
model) težinu kaznenog djela prihvaćaju kao najvažniju pritvorsku osnovu, bilo
kao pretpostavljeni motiv za bijeg, bilo kao osnovu za obvezatni pritvor budući
da za najteža kaznena djela u tim zemljama ne postoji mogućnost određivanja
jamčevine.

13. Predlagatelji ističu da osporena odredba
predstavlja anticipaciju kazne zatvora.

Sud utvrđuje da pritvor koji se određenoj osobi
izriče na temelju osporene odredbe ne anticipira kaznenu odgovornost
osumnjičenika ili okrivljenika. Anticipacija kazne pri izricanju mjere pritvora
bila bi u suprotnosti sa sadržajem i svrhom instituta pritvora. Sudovi u
kaznenim postupcima prilikom određivanja pritvora dužni su voditi računa o
legitimnosti i racionalnosti cilja koji se pritvaranjem određene osobe želi
postići u svakom konkretnom slučaju. Takav se pristup u praksi sudova
manifestira prije svega u utvrđivanju činjenica na kojima se temelji svako
pojedinačno rješenje o određivanju pritvora, a koje mora sadržavati logično i
pravno prihvatljivo obrazloženje.

Ako bi sud u tom postupku odredio pritvor kao
anticipaciju kazne, to ne bi upućivalo na zaključak da je sadržaj osporene
zakonske odredbe nesuglasan Ustavu, već na činjenicu da je sud pogriješio u
primjeni i tumačenju mjerodavnog prava. Za navedenu pogrešnu primjenu
mjerodavnog prava osiguran je redovni žalbeni postupak, kao i postupak pred
Ustavnim sudom u povodu ustavne tužbe zbog povrijeđenih ustavnih prava
podnositelja.

14. Nadalje, Ustavni sud neosnovanim cijeni i
stajalište predlagatelja da određivanje pritvora, u smislu osporene odredbe,
predstavlja lišavanje slobode bez utvrđene krivnje, što bi bilo u nesuglasju s
člankom 28. Ustava.

Pritvor, kao postupovna
mjera ustanovljena u svrhu provođenja kaznenog postupka, ne utječe na
utvrđivanje krivnje određene osobe za počinjenje djela koje joj se stavlja na
teret. Pritvor određenoj osobi tijekom postupka može biti određen, a da krajnji
ishod kaznenog postupka za nju bude pozitivan. Također, pritvor može biti
izrečen određenoj osobi kao posljedica pogreške suda. Za navedene slučajeve sam
Ustav u članku 25. stavku 3. jamči pravo na odštetu i javnu ispriku.

Zakonskim uređivanjem kaznenog postupka
zakonodavac nastoji ostvariti razmjernost između potrebe društva za efikasnim
suzbijanjem kriminaliteta i zaštite prava samog osumnjičenika. Određivanjem
pritvora pod zakonom utvrđenim uvjetima predstavlja legitimno i nužno sredstvo
u demokratskom društvu. Pri tome načela fakultativnosti i supsidijarnosti
određivanja pritvora, u sklopu ostalih postupovnih
jamstava, ograničavaju primjenu osporene odredbe.

15. Navod predlagatelja kako osporena odredba
nije suglasna s člankom 18. Ustava, Sud također ocjenjuje neosnovanim. Već je
na formalnoj razini Zakonom propisano pravo pritvorenika da u različitim fazama
postupka podnese redovan pravni lijek protiv rješenja o određivanju pritvora.
Ne smije se zanemariti i činjenica da Zakon predviđa i dužnost periodične
provjere osnovanosti pritvora, neovisno o volji pritvorenika, a s obzirom na
vremensku ograničenost ovog instituta.

Pojedinačno rješenje kojim se određenoj osobi
određuje pritvor mora sadržavati sve elemente koje Zakon propisuje. To rješenje
mora sadržavati i obrazloženje na temelju kojih činjenica je nadležno tijelo
sudbene vlasti utvrdilo kumulativno postojanje pritvorskih razloga utvrđenih
zakonom. Obrazloženje pojedinačnog akta, sastavljeno na način utvrđen
mjerodavnim odredbama Zakona, jamči žalitelju mogućnost ulaganja žalbe kao
učinkovitog pravnog sredstva.

16. U svojim prijedlozima predlagatelji navode
da je pritvorska osnova iz osporene odredbe zapravo obligatornog
karaktera.

Zakon poznaje samo jedan obligatorni
razlog za određivanje pritvora. On je sadržan u stavku 4. članka 102. Zakona.
Prema navedenoj zakonskoj odredbi pritvor se uvjek
određuje osobi kojoj je izrečena kazna zatvora od pet ili više godina. Sve
ostale zakonske osnove za pritvor pa tako i ona sadržana u osporenoj odredbi,
fakultativnog su karaktera.

17. Predlagatelji u svojim prijedlozima
izražavaju bojazan da će osporena odredba u njezinoj primjeni biti izvor teških
povreda temeljnih prava osumnjičenika ili okrivljenika u postupku. Primjenu
određene pravne norme Ustavni sud nije nadležan ocjenjivati niti je to
činjenica koja može biti od utjecaja tijekom provođenja ustavnosudskog postupka
ocjene suglasnosti određene zakonske norme s Ustavom (stajalište Suda izrečeno npr. u rješenju broj: U-I-2443/2002i U-I-953/2003. od 8.
studenoga 2005. godine).

Međutim, neovisno o navedenome ovaj Sud smatra
potrebnim istaknuti da ovlasti koje na temelju osporene odredbe nadležna tijela
sudbene vlasti imaju prilikom odlučivanja o određivanju pritvora, ovaj Sud ne
smatra bitno drugačijim od ovlasti koje sudovi inače imaju u pogledu
utvrđivanja ostalih činjenica i njihovog inkorporiranja u cjelokupni dokazni
postupak. Arbitrarnost u postupanju nadležnih tijela sudbene vlasti prije i za
vrijeme kaznenog postupka pri tome je strogo zabranjena, zbog čega i postoji
višestruka kontrola odluke o određivanju pritvora osumnjičeniku ili
okrivljeniku.

18. Zaključno, neosnovanim Sud ocjenjuje i
prigovor da osporena odredba nije u suglasnosti s mjerodavnim odredbama
Konvencije.

Konvencija utvrđuje institut pritvora kao mjeru
ograničavanja slobode određenih osoba radi njihovog dovođenja nadležnoj
sudbenoj vlasti u slučaju postojanja osnovane sumnje da su počinile kazneno
djelo. Konvencija ne ograničava izricanje mjere pritvora samo za slučaj
osiguranja sudjelovanja okrivljenika u kaznenom postupku. Ona taksativno ne
navodi pravne osnove za određivanje pritvora, već naglasak stavlja na njihovu
zakonitost. Mogućnost ograničavanja slobode određenih osoba i prije pravomoćnog
utvrđenja krivnje Konvencija dopušta radi ostarivanja
legitimne zakonom utvrđene svrhe. Pri tome legitimna svrha i uvjeti za
određivanje mjere pritvora moraju biti u zakonu određeni, dok pojedinačne odluke
nadležnih tijela sudbene vlasti u konkretnim slučajevima moraju biti donesene u
zakonom utvrđenom postupku. Iz odredaba Konvencije ne proizlazi da bi ona
uskraćivala pravo i ovlast nacionalnog zakonodavca samostalno razraditi pravne
osnove za određivanje pritvora, ukoliko one služe za ostarivanje
cilja kaznenog progona.

19. Slijedom svega iznijetoga, Ustavni sud
utvrđuje da osporena odredba nije u nasuglasnosti s
odredbama Ustava, na koje u svojim prijedlozima predlagatelji upućuju. Također,
Sud utvrđuje da osporena odredba nije u nesuglasnosti niti s Konvencijom za
zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

Točka I. ovog rješenja utemeljena je na
odredbama članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske.

Točka II. izreke utemeljena je na odredbama
članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj:    U-I-906/2000

U-I-1214/2000

U-I-1488/2000

U-I-116/2001

U-I-6/2002

Zagreb, 7. prosinca
2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda

**dr****. sc. Petar Klarić**, v. r.

Rješenje, NN 2/2006-77