## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2010/2005 od 17. rujna 2009.

### NN 127/2009 (22.10.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2010/2005 od 17. rujna 2009.

127 22.10.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2010/2005 od 17. rujna 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3143

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo N. F. iz P., na sjednici održanoj 17. rujna 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u Sisku broj: Gž-1611/04 od 4. ožujka 2005., kojom je odbijena njegova žalba i potvrđena presuda Općinskog suda u Petrinji broj: P-25/04-13 od 20. travnja 2004. godine. Tom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja kojim je tražio da sud naloži tuženoj, Republici Hrvatskoj, da mu na ime »pravične naknade za ograničenje vlasništva oduzimanjem posjeda, uporabe i korištenja obiteljske kuće« u razdoblju od 1. studenoga 1995. do 1. siječnja 1999. isplati iznos od 95.000,00 kn.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 48. stavkom 1. i 50. stavkom 1. Ustava. Ističe da je njegovu obiteljsku kuću Komisija za privremeno preuzimanje i upravljanje određenom imovinom Grada P. dala na korištenje privremenom korisniku do 1. siječnja 1999., kad je privremenom korisniku osigurala drugi odgovarajući smještaj i kad je podnositelj ponovno stupio u posjed svoje nekretnine. Podnositelj smatra da mu je tužena ograničila pravo vlasništva, a sudovi su, odbijajući njegov tužbeni zahtjev da mu se za to ograničenje isplati naknada u visini tržišne vrijednosti, povrijedili njegova ustavna prava.

Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine presudu Županijskog suda i predmet vrati tom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom temeljem odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Postupak koji je prethodio ustavnosudskom vodio se povodom tužbe podnositelja kojom je od tužene zahtijevao »pravičnu naknadu za ograničenjem vlasništva oduzimanjem posjeda uporabe i korištenja obiteljske kuće« za razdoblje od 1. studenoga 1995. do 1. siječnja 1999., to jest za razdoblje u kojemu kuću nije koristio. Tužbenim zahtjevom potraživao je iznos od ukupno 95.000 kn, smatrajući da bi korištenjem kuće »mogao ostvariti najmanje 2.500 kn mjesečno«.

Nakon provedenog dokaznog postupka, prvostupanjski sud je utvrdio da je kuću, koje je podnositelj suvlasnik u 1/2 dijela, Komisija za privremeno preuzimanje i korištenje imovine Grada P. dala na privremeno korištenje A. B. rješenjem od 29. siječnja 1997. godine. Podnositelj je za vrijeme akcije »Oluja« 1995. napustio Republiku Hrvatsku. Zahtjev za povrat imovine podnio je 10. studenoga 1998., a u posjed svoje kuće stupio je 11. siječnja 1999. godine. Sud je utvrdio da osim te radnje (zahtjeva za povrat) podnositelj nije poduzeo niti jednu drugu radnju protiv Republike Hrvatske, Grada P. ili privremenog korisnika. Slijedom tog utvrđenja, sud smatra tuženu (kao neposrednog posjednika), odnosno Grad P. i privremenog korisnika (kao posredne posjednike) poštenim posjednicima. Prema mišljenju suda, podnositelj nije dokazao nepoštenje, odnosno nesavjesnost posjeda, niti je pokrenuo bilo kakav postupak čijim bi pokretanjem posjed postao nepošten.

Sud, nadalje, ističe da su u vrijeme raspolaganja imovinom podnositelja tužena i posredni posjednici imali pravo raspolaganja tom imovinom na temelju Zakona o privremenom preuzimanju i korištenju određene imovine (»Narodne novine«, broj 73/95., 7/96. i 100/97.), a da sukladno članku 164. stavku 1. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine«, broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08. i 38/09.) pošteni posjednik ne odgovara za faktično raspolaganje stvari i nije dužan platiti naknadu za uporabu i korištenje stvari, koji bi nastali za vrijeme njegova posjedovanja.

Sud je napomenuo da ukoliko bi, eventualno, pošteni posjednik postao nepošten (što nije konkretan slučaj), takav zahtjev podnositelja za naknadu za raspolaganje zastario bi za tri godine od povrata stvari podnositelju; nekretnine su vraćene podnositelju 11. siječnja 1999., a tužbu je u konkretnom slučaju podnio 30. svibnja 2003. godine. Nadalje, sud je istaknuo da je podnositelju nekretnina vraćena u roku propisanom Zakonom o područjima posebne državne skrbi (»Narodne novine«, broj 44/96., 57/96., 124/97., 78/99., 73/00., 87/00., 127/00., 94/01., 88/02., 26/03. – pročišćeni tekst, 42/05. i 90/05.) pa ukoliko bi podnositelj tražio naknadu štete na temelju tog Zakona, također bi se radilo o zastari potraživanja, sukladno članku 376. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.).

Sud je također napomenuo da ukoliko bi podnositelj i imao pravo na naknadu, ona mu se ne bi mogla dodijeliti u cijelosti budući da nije samovlasnik nekretnine, a drugi suvlasnik nije podnio nikakav zahtjev.

Drugostupanjski sud je potvrdio činjenična i pravna utvrđenja prvostupanjskog suda.

5. Razvidno je da je u konkretnom slučaju podnositelj vlasnik obiteljske kuće, koja je u svrhu zaštite bila stavljena pod privremenu upravu Republike Hrvatske i dana na korištenje privremenim korisnicima na temelju Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom. Stajalište je Ustavnog suda da je davanje nekretnina na korištenje privremenim korisnicima na temelju Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom i Zakona o područjima posebne državne skrbi bilo u općem interesu te da su te mjere učinjene s legitimnim ciljem koji se ogledao u zaštiti napuštenih nekretnina od propadanja i oštećenja, ali i omogućavanju stambenog zbrinjavanja osoba koje su bile raseljene (prognanici i izbjeglice) ili su ostale bez domova uništenih u ratu, a što je bila i obveza Republike Hrvatske sukladno međunarodnim pravnim dokumentima koji reguliraju humanitarno pravo (odluka broj: U-III-195/2006 od 18. lipnja 2008., »Narodne novine«, broj 78/08., odluka broj: U-III-1192/2005 od 25. rujna 2008., »Narodne novine«, broj 123/08.).

Tužbenim zahtjevom podnositelj je tražio naknadu od Republike Hrvatske za korištenje njegove kuće u razdoblju od 1. studenoga 1995. do 1. siječnja 1999. godine. Ustavni sud je u navedenim odlukama U-III-195/2006 i U-III-1192/2005 zauzeo stajalište da vlasnicima privremeno preuzetih nekretnina pripada pravo na naknadu zbog nemogućnosti korištenja obiteljske kuće, ali od dana podnošenja zahtjeva za njezino vraćanje u posjed. Osim toga, prema stajalištu Ustavnog suda, to pravo ovisi o ocjeni sudova u svakom pojedinom slučaju; je li vlasnicima zbog duljine razdoblja u kome su bili onemogućeni u posjedu svoje obiteljske kuće (razdoblje od podnošenja zahtjeva za vraćanje do ponovnog stupanja u posjed) nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojeg je ona dana na korištenje privremenim korisnicima.

6. U konkretnom slučaju, podnositelj je zahtjev za povrat imovine podnio 10. studenoga 1998., a u posjed svoje kuće stupio je 11. siječnja 1999. godine. Tužbenim zahtjevom tražio je naknadu za razdoblje od 1. studenoga 1995. do 1. siječnja 1999. godine. Polazeći od naprijed izloženog stajališta Suda (vlasniku pripada pravo na naknadu zbog nemogućnosti korištenja obiteljske kuće od dana podnošenja zahtjeva za njezino vraćanje u posjed), a imajući u vidu činjenice u konkretnom slučaju, Ustavni sud ocjenjuje pravilnom odluku sudova kojom su odbili tužbeni zahtjev podnositelja za razdoblje do podnošenja zahtjeva za povrat imovine.

Podnositelju bi, dakle, eventualno pripadalo pravo na naknadu zbog nemogućnosti korištenja obiteljske kuće od dana podnošenja zahtjeva za njezino vraćanje u posjed do ponovnog stupanja u posjed kuće. No, to pravo na naknadu pripadalo bi mu samo u slučaju ocjene da mu je zbog duljine tog razdoblja nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojeg je njegova obiteljska kuća dana na korištenje privremenim korisnicima.

Procjenjujući je li razdobljem od dva mjeseca, koliko je podnositelj bio u nemogućnosti korištenja svoje obiteljske kuće, podnositelju nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojeg je njegova obiteljska kuća dana na korištenje, a što bi dovelo do povrede njegovog ustavnog prava na vlasništvo, Ustavni sud imao je u vidu i sljedeće:

Prema odredbama Zakona o područjima posebne državne skrbi i propisima donesenim u svezi s tim Zakonom, Republika Hrvatska imala je obvezu osigurati alternativni smještaj privremenim korisnicima jer se radilo o izbjeglicama, odnosno prognanicima.

Člankom 14. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o područjima posebne državne skrbi (»Narodne novine«, broj 73/00. i 87/00. – ispravak) bio je propisan rok od 6 mjeseci za vraćanje vlasnicima imovine dane na privremeno korištenje. Ocjenjujući suglasnost tog članka s Ustavom, Ustavni sud je u rješenju broj: U-I-351/2001 od 18. lipnja 2008., »Narodne novine«, broj 78/08., razmatrao pitanja je li ograničenje prava vlasništva koje se očituje u propisivanju roka od šest mjeseci, odnosno u propisivanju mogućnosti zaključenja ugovora o najmu (ako se u tom roku ne uspije osigurati alternativni smještaj privremenom korisniku i imovinu vratiti u posjed vlasniku), učinjeno radi ostvarenja legitimnog cilja propisanog Ustavom; ako da, jesu li uvjeti pod kojima je pravo vlasništva ograničeno razmjerni legitimnom cilju koji se želi postići?

Ustavni sud je ocijenio da se osporenim člankom određuje »relativno kratak rok« te je utvrdio da je »u konkretnom slučaju ograničenje prava vlasništva, koje se ogleda u nemogućnosti stupanja u posjed i korištenja imovine, učinjeno radi zaštite interesa Republike Hrvatske, a to je uklanjanje posljedica rata, zaštite te imovine, te bržeg povratka prognanika i izbjeglica kroz njihovo stambeno zbrinjavanje«.Ocjena je Ustavnog suda da je »navedeno ograničenje poduzeto radi legitimnog cilja propisanog odredbom članka 16. stavka 1. Ustava te da ono nije nerazmjerno naravi potrebe zbog koje je propisano, a to je radi zaštite pravnog poretka, te prava i sloboda drugih, odnosno u konkretnom slučaju naseljenika«.

Prema odredbama Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom, Zakona o prestanku važenja Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom (»Narodne novine«, broj 101/98.) te odredbama Zakona o područjima posebne državne skrbi, na postupke propisane tim zakonima pa tako i na postupak za povrat imovine primjenjuju se odredbe Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91. i 103/96.), koji u članku 218. stavku 1. propisuje jednomjesečni, odnosno dvomjesečni rok nadležnom tijelu za donošenje rješenja.

7. Sagledavajući navedeno, Ustavni sud ocjenjuje da, time što u razdoblju od dva mjeseca od dana podnošenja zahtjeva do dana stupanja u posjed podnositelj nije mogao koristiti svoju kuću, nije podnositelju nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojeg je njegova kuća dana na privremeno korištenje. Ustavni sud ocjenjuje da je u konkretnom slučaju postignuta tražena poštena ravnoteža između zahtjeva općeg interesa i zahtjeva zaštite temeljnih prava pojedinca te stoga utvrđuje da osporenim presudama, kojima je odbijen podnositeljev tužbeni zahtjev u cijelosti, podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava.

Iako su sudovi o osnovanosti tužbenog zahtjeva podnositelja, u konkretnom slučaju, trebali prosuđivati kroz odredbe Ustava Republike Hrvatske i mjerodavne odredbe konvencijskog prava, kako je to Ustavni sud izložio u odlukama U-III-195/2006 i U-III-1192/2005, a što su u konkretnom slučaju propustili, imajući u vidu prethodno navedena utvrđenja Suda vezana uz konkretan slučaj, Ustavni sud ne smatra svrsishodnim, u ovom slučaju, ukinuti osporene presude i predmet vratiti prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci pod točkom I.

Odluka o objavi u »Narodnim novinama« temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2010/2005
Zagreb, 17. rujna 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 127/2009-3143