## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2026/2010 od 30. lipnja 2011.

### NN 88/2011 (27.7.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2026/2010 od 30. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1893

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo J. M., kojega zastupa B. Š., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 30. lipnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Utvrđuje se da je podnositelju, višekratnim izjavama najviših dužnosnika Republike Hrvatske objavljenim u medijima od 17. do 22. lipnja 2007., povrijeđeno jamstvo pretpostavke nedužnosti zajamčeno člankom 28. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

II. Naknadu štete zbog povrede ustavnog prava iz točke I. ove izreke podnositelj ustavne tužbe može ostvariti u građanskoj parnici pred redovnim sudom.

III. U preostalom dijelu ustavna tužba se odbija.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavna tužba podnesena je u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-Us 98/09-10 od 16. i 17. veljače 2010., čija izreka glasi:

»I. Djelomično se prihvaća žalba opt. J. M., a u cijelosti žalbe optuženika R. P., I. P., A. P. i M. J., ukida se presuda suda prvog stupnja

a) u dijelu u kojemu su pod toč. I. izreke proglašeni krivima opt. J. M. zbog kaznenog djela davanja mita iz čl. 348. st. 1. Kaznenog zakona i opt. R. P. zbog kaznenog djela primanja mita iz čl. 347. st. 1. Kaznenog zakona.

b) u dijelu u kojemu su pod toč. 4. izreke proglašeni krivima opt. I. P. zbog kaznenog djela zloporabe položaja i ovlasti iz članka 337. st. 1. Kaznenog zakona i izdavanja i neovlaštenog pribavljanja poslovne tajne, iz čl. 295. st. 1. Kaznenog zakona, a optuženici A. P. i M. J. zbog poticanja na izvršenje tih kaznenih djela, i u tim dijelovima predmet se vraća sudu prvog stupnja na ponovno suđenje.

II. Uslijed odluke pod toč. I., te djelomičnim prihvaćanjem žalbe državnog odvjetnika preinačuje se presuda suda prvog stupnja u odluci o kazni tako da se opt. J. M. za kazneno djelo primanja mita iz čl. 347. st. 1. Kaznenog zakona, za koje je proglašen krivim pod toč. 5. izreke pobijane presude na temelju istog zakonskog propisa, utvrđuje kazna zatvora u trajanju od četiri godine, a za kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti iz čl. 337. st. 4. Kaznenog zakona, za koje je proglašen krivim pod toč. 8. izreke pobijane presude na temelju istog zakonskog propisa, utvrđuje kazna zatvora u trajanju od tri godine, a uzima kao utvrđena za kazneno djelo primanja mita, za koje je proglašen krivim pod toč. 1. izreke pobijane presude kazna zatvora u trajanju od pet godina, te se opt. J. M. uz primjenu čl. 60. st. 2. toč. c) Kaznenog zakona osuđuje na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od jedanaest godina.

Na temelju čl. 63. Kaznenog zakona u izrečenu kaznu optuženiku se uračunava vrijeme uhićenja te vrijeme provedeno u pritvoru i na izdržavanju kazne od 16. lipnja 2007. pa nadalje.

III. Uslijed odluke pod toč. I. žalba državnog odvjetnika podnesena zbog odluke o kazni u odnosu na optuženike R. P., I. P., A. P. i M. J. postala je bespredmetnom.

IV. U preostalom dijelu odbijaju se žalbe državnog odvjetnika i opt. J. M., a u cijelosti žalba opt. J. P. kao neosnovane te se u pobijanom a neukinutom i nepreinačenom dijelu, potvrđuje presuda suda prvog stupnja.«

2. U ustavnosudskom postupku zatražen je i dobiven na uvid spis Županijskog suda u Zagrebu, a od odvjetnika podnositelja zatražena je i dobivena dodatna argumentacija glede navoda o povredi jamstva pretpostavke nedužnosti.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojima je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava. Pri tome, ljudska prava ili temeljne slobode nisu povrijeđene onda kad se osporenom presudom krše zakonske norme, nego onda kad to kršenje dovodi do povrede ljudskog prava ili temeljne slobode zajamčene Ustavom.

Uvažavajući činjenicu da se kazneni postupak u ovom predmetu, nakon djelomičnog ukidanja prvostupanjske presude od strane Vrhovnog suda (gore toč. 1.) protiv podnositelja nastavlja u dijelu koji se odnosi na jedno kazneno djelo davanja mita iz članka 348. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000., 129/00., 51/01., 111/03. i 190/03. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-2566/2003, U-I-2892/2003 od 27. studenoga 2003.; u daljnjem tekstu: KZ) i u kojem dijelu podnositelj može ponoviti neke od svojih prigovora, Ustavni sud upozorava da je sadržaj podnositeljeve ustavne tužbe u ovom predmetu naglašeno otvorio pitanje mogu li se u ustavnoj tužbi navedene povrede zakona pred prvostupanjskim i drugostupanjskim sudom, smatrati povredama ljudskih prava ili temeljnih sloboda, zajamčenih Ustavom ili se navodi podnositelja svode na ponavljanje žalbenih osnova zbog kojih se presuda može pobijati, propisanima člankom 383. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP) i na polemiziranje s argumentacijom s kojom je postojanje takvih osnova otklonio Vrhovni sud u osporenoj presudi.

4. Ustavni sud u svojim odlukama opetovano ukazuje da ustavna tužba nije pravni lijek kojim bi se moglo tražiti ukidanje osporavane presude zato što bi redovni sud pri njezinu donošenju povrijedio zakonske odredbe, čime bi podnositelja navodno stavio u »neravnopravan položaj« uskratom nekog zakonskog prava (U-III-1125/1999 od 13. ožujka 2000.; »Narodne novine« broj 38/00.). U suprotnom, Ustavni sud bi bio pretvoren u »superrevizijski sud« što nije njegov ustavni položaj i zadaća. Ustavni sud može samo ispitivati je li u postupku pred redovnim sudom došlo do ustavno nedopuštenog miješanja u ljudska prava i temeljne slobode.

5. O ustavno nedopuštenom zadiranju u ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom bila bi riječ onda kad bi neko zajamčeno ustavno pravo podnositelju bilo povrijeđeno u postupovnom ili materijalnopravnom smislu u mjeri koja opravdava sumnju da je osporena sudska odluka bila donesena arbitrarno ili samovoljno. Primjerice, ta mjera postoji kada bi u osporenoj odluci redovni sud:

a) previdio da su ustavna prava utjelovljena u zakonskoj normi koju je primijenio ili nije relevantnu ustavnu normu pri tome pravilno protumačio;

b) doduše, ispravno protumačio relevantnu ustavnu normu, ali u slučaju kolizije različitih ustavnih prava pogrešno ocijenio koje će ustavno pravo i kako ograničiti u odnosu na drugo ustavno pravo;

c) dokazivanje važnih činjenica nije proveo sigurno od samovolje procesnih tijela (npr. zanemarivanjem procesnih načela kao što su obostrano saslušanje stranaka, jednakost oružja);

d) primijenio materijalno pravo tako što je bez ikakvih ili bez valjanih razloga odstupio od ustaljene prakse ili je za mjerodavnu pravnu normu primijenio pogrešne metode pravnog tumačenja, što je dovelo do arbitrarnog miješanja u ustavna prava.

II. PRIGOVORI PODNOSITELJA

6. Podnositelj ustavne tužbe povrijeđenima smatra ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26., 29. stavkom 1., 29. stavkom 2. točkom 2. i točkom 6., 29. stavkom 4., 31., 35., 36. Ustava, u svezi s člankom 140. Ustava.

Povrijeđenima smatra i članak 6. stavke 1., 2. i 3., točke b i d, članak 7., članak 8. stavak 1. i članke 13. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

6.1. Povredu ustavnog prava iz članka 29. Ustava podnositelj vidi u tome što su mu sudili članovi sudskog vijeća koji su trebali biti otklonjeni zbog pristranosti (toč. IV. ustavne tužbe), u tome što je prvostupanjski sud na glavnoj raspravi obrani uskratio pravo na uvid dijela istražnog spisa (toč. V. ustavne tužbe) i u tome što je prvostupanjski sud upotrijebio nezakonite dokaze (toč. VI. i VII. ustavne tužbe).

Povredu ustavnog prava iz članka 14. stavka 2. i članka 26. Ustava podnositelj vidi u tome što je prvostupanjski sud, utvrđujući status podnositelja kao službene osobe u počinjenju inkriminiranog kaznenog djela, proizvoljno primijenio odredbe posebnog zakona u kaznenom predmetu, koje su dovele do neopravdanog ograničavanja podnositeljevog prava na osobnu slobodu i prava na pravičan sudski postupak.

Od Ustavnog suda traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka.

7. Primjenjujući pravila navedena u točkama 3. do 6. ove odluke na konkretan slučaj, Ustavni sud utvrdio je sljedeće:

Ustavna tužba je djelomično osnovana.

III. MJERODAVNO PRAVO

8. Mjerodavna odredba ZKP-a glasi:

»Članak 3.

(1) Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.

(...)«

IV. TOČKA I. IZREKE ODLUKE

9. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da su Županijski sud u Zagrebu i Vrhovni sud počinili povredu članka 31. Ustava i članka 7. Konvencije. Povrijeđenim smatra i članak 6. stavak 2. Konvencije, navodeći da su tijekom kaznenog postupka protiv njega mediji u Hrvatskoj provodili »javni linč«, potaknuti izjavama nekoliko važnih i visoko rangiranih predstavnika Vlade Republike Hrvatske i države.

U odnosu na ovaj navod punomoćnik podnositelja je Ustavnom sudu dostavio opširnu dokumentaciju koja sadrži veliki broj izrezaka iz pisanih medija, koje se odnose na tzv. aferu »M.« i konkretno podnositelja ustavne tužbe, a koji čine sastavni dio ustavnosudskog spisa.

1) Pretpostavka nedužnosti (članak 28. Ustava i članak 6. stavak 2. Konvencije)

10. Članak 28. Ustava glasi:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

Članak 6. stavak 2. Konvencije glasi:

»Članak 6.

Pravo na pošteno suđenje

(...)

2. Svatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.«

11. Ustavni sud primjećuje da su izjave na koje podnositelj ukazuje dali određeni visoki državni dužnosnici te da su objavljene u medijima. Ove izjave ne mogu poslužiti kao osnova za žalbu ili bilo koje drugo pravno sredstvo u kontekstu kaznenog postupka protiv podnositelja, ali mogu biti osnova za ustavnosudsko ispitivanje navodne povrede ustavnog jamstva pretpostavke njegove nedužnosti u smislu članka 28. Ustava.

a) Izjave državnih dužnosnika u medijima

12. 17. lipnja 2007. u J. l. objavljen je članak pod naslovom »Mito u HFP-u: 6 uhićenih«. U tom je članku citirana sljedeća izjava ravnatelja policije:

»'Da bi popili kavu s vama i pustili vas u igru, u namještanje poslova za kupnju imovine iz HFP-a, bilo je potrebno platiti 50 tisuća eura', kazao je M. B., ravnatelj policije...«

U rubrici »Reagiranja«, u istom broju J. l., objavljeno je:

»S. M.: HFP je centar korupcije: Prije nego što je do medija došla vijest o uhićenjima u HFP-u, predsjednik M. oštro je napao Fond u govoru na konferenciji Igmanske inicijative.

– HFP je centar korupcije u Hrvatskoj, hardware korupcije. Ne znamo gdje je software, došli smo samo do hardwarea i slomit ćemo ga – rekao je predsjednik M. Zatražio je kaznene postupke protiv onih koji su u privatizaciji koristili svoje položaje da bi sebi i drugima pribavili imovinsku korist.«

17. lipnja 2007. u nacionalnim dnevnim novinama 24 sata objavljen je članak pod naslovom »Uzeli milijune eura«. Citirana je sljedeća izjava Glavnog državnog odvjetnika:

»– Da bi vas samo saslušali, odnosno otišli s vama na kavu, tražili su 50.000 eura (...)«

12.1. 17. lipnja 2007. u V. l., navedeno je:

»Na novinarsko pitanje tko je akciju nazvao imenom 'M.', B. kaže da je ime dao zamjenik D. N., te da je akcija zaista provedena maestralno, no možda bi joj bolje ime bilo, kaže B., tri tenora... Ravnatelj USKOK-a D. C. istaknuo je da je riječ o zapanjujućoj količini protupravnog postupanja. USKOK, SOA i policija primjenjivali su sve oblike mjera. Koliko je ukupna šteta za državu počinjena (...)«

12.2. U S. D. od 17. lipnja 2007. objavljen je članak pod naslovom »S podmetnutih 800.000 eura agenti razbili korupcijski lanac šefova HFP-a«. U članku se navodi:

»Tko je tko: od kancona do investicijskih fondova. (...) Ipak, J. M., potpredsjednik za pravne poslove, apsolutni je rekorder po duljini potpredsjedničkog staža...

(...) M.: Obračun tek počinje... 'Centar korupcije, hardware korupcije, jest Fond za privatizaciju (...)'.«

12.3. 17. lipnja 2007. u N. l., pod naslovom »Ukida se Fond za privatizaciju«, navodi se:

»Fond za privatizaciju više neće postojati! Objavio je to jučer premijer I. S. na izvanrednoj konferenciji za novinare sazvanoj zbog akcije M., ističući da je ta akcija spektakularna, ali da se tu neće stati, odnosno da će se nastaviti borba protiv organiziranog kriminala, korupcije i mita.

(...)

– Budući da je riječ o visokopozicioniranim dužnosnicima, od kojih su neki u Fondu i 17 godina (...)«

12.4. 18. lipnja 2007. u dnevnim novinama 24 sata objavljen je članak pod naslovom »Najveći korupcijski skandal«. Ponovno je citirana sljedeća izjava Glavnog državnog odvjetnika:

»J. M. 17 je godina u Fondu i preživio je sve promjene. (...)

(...)

Državni odvjetnik M. B. rekao je kako su tijekom istrage osumnjičeni bili nezasitno pohlepni. Samo da bi započeli ikakav razgovor o poslu, tražili su 50.000 eura, kako su govorili, za kavicu.«

U istom, opširnom, članku navodi se i:

»Tri tenora (kako ih je nazvao B.), M., G. i P. policija je uhitila u akciji M.«

12.5. 21. lipnja 2007. u V. l. objavljen je sljedeći citat iz izjave koju je dao I. S., predsjednik Vlade:

»U Fondu za privatizaciju posrijedi je bio organizirani kriminal, rekao je premijer S. – Ne mora biti da su u svakom projektu zajedno sudjelovala trojica potpredsjednika Fonda, ali vjerojatno je da je svaki od njih radio s nizom drugih ljudi, pa se u tom smislu može govoriti o organiziranom kriminalu.«

12.6. 22. lipnja 2007. u J. l. objavljen je članak pod naslovom »Predsjednik M.: Tri tenora dobit će orkestar«. Mjerodavni dio članka glasi kako slijedi:

»Z. – Istraga o korupciji će se proširiti i na druge institucije, nije dovoljno riješiti samo Hrvatski fond za privatizaciju. On je centar korupcije, no kao hobotnica proširen je dalje. Akcija M. samo je jedan pravac djelovanja, a bit će ih više. Melodija se zna i uštimava, a i partitura je zadana. Tri tenora dobit će orkestar – rekao je predsjednik M....«

13. Ustavni sud ocjenjuje potrebnim podsjetiti na obrazloženje presude Peša protiv Republike Hrvatske (zahtjev br. 40523/08, od 8. travnja 2010.) u kojoj je Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) utvrdio da je došlo do povrede prava podnositelja zahtjeva da ga se smatra nevinim. Stoga je došlo do povrede članka 6. stavka 2. Konvencije. Ustavni sud pri tome napominje da je riječ o kaznenom postupku u istom predmetu koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka, a koji je u javnosti nazvan »afera M.«.

Europski sud je u odnosu na povredu pretpostavke nedužnosti u obrazloženju navedene presude podsjetio na svoju dotadašnju praksu, navodeći:

»(a) Opća načela

138. Sud ponavlja da je predmnijeva nevinosti upisana u stavku 2. članka 6. jedan od elemenata poštenog kaznenog suđenja koje se traži u stavku 1. (vidi predmete Deweer v. Belgium, 27. veljače 1980., Series A br. 35., stavak 56. i Allenet de Ribemont v. France, 10. veljače 1995., Series A br. 308, stavak 35.). U svom relevantnom aspektu članak 6., stavak 2. ima za cilj spriječiti podrivanje poštenog suđenja izjavama koje prejudiciraju, a dane su u bliskoj vezi s postupkom (vidi predmete Khuzhin and Others v. Russia, br. 13470/02, stavak 93., 23. listopad 2008. i Matijašević v. Serbia, br. 23037/04, stavak 45., ECHR 2006-X). Njime se zabranjuje preuranjeno izražavanje od strane samoga suda mišljenja da je osoba 'optužena za kazneno djelo' kriva prije nego joj je to dokazano prema zakonu (vidi predmet Minelli v. Switzerland, 25. ožujka 1983., Series A br. 62) ali također obuhvaća i izjave državnih dužnosnika koje ohrabruju javnost da vjeruje da je osumnjičenik kriv i prejudiciraju ocjenu činjenica od strane nadležne sudbene vlasti (vidi naprijed citirani predmet Allenet de Ribemont, stavak 41. i predmete Daktaras v. Lithuania, br. 42095/98, stavke 41.-43., ECHR 2000-X i Butkevičius v. Lithuania, br. 48297/99, stavak 49., ECHR 2002-II).

139. Sloboda izražavanja, zajamčena člankom 10. Konvencije uključuje slobodu primati i davati informacije. Stoga članak 6., stavak 2. ne može spriječiti vlasti da informiraju javnost o kaznenim istragama koje su u tijeku, ali traži da to čine uz svu potrebnu diskreciju i oprez, ako će biti poštivana predmnijeva nevinosti (vidi naprijed citirani predmet Allenet de Ribemont stavak 38. i predmet Karakaş and Yeşilirmak v. Turkey, br. 43925/985, stavak 50., 28. lipnja 2005.).

140. Sud je smatrao da je u demokratskom društvu neizbježno priopćiti informacije kad su podignute ozbiljne optužbe za zlouporabu položaja i ovlasti (vidi naprijed citirani predmet Butkevičius, stavak 50.).

141. Treba učiniti temeljno razlikovanje između izjave da je netko tek osumnjičen za počinjenje kaznenog djela i jasne izjave, dok nema pravomoćne osude, da je pojedinac počinio kazneno djelo o kojemu je riječ. Sud je dosljedno naglašavao važnost biranja riječi od strane javnih dužnosnika u njihovim izjavama prije nego je nekoj osobi suđeno i ona utvrđena krivom za neko određeno kazneno djelo (vidi naprijed citirani predmet Daktaras i predmete Böhmer v. Germany, br. 37568/97, stavke 54. i 56., 3. listopad 2002. i Nešťák v. Slovakia, br. 65559/01, stavke 88. i 89., 27. veljače 2007.). Isto je tako naglasio važnost poštivanja predmnijeve nevinosti tijekom tiskovne konferencije od strane državnih dužnosnika (vidi naprijed citirani predmet Butkevičius, stavke 50.-52. i predmete Lavents v. Latvia, br. 58442/00, stavak 122., 28. studeni 2002. i Y.B. and Others v. Turkey, br. 48173/99 i 48319/99, stavke 49. 51., 28. listopada 2004.). Ipak, predstavlja li neka izjava javnog dužnosnika povredu načela predmnijeve nevinosti mora bit utvrđeno u kontekstu konkretnih okolnosti u kojima je dana pobijana izjava (vidi predmet Adolf v. Austria, 26. ožujka 1982., stavci 36.-41., Series A br. 49). U svakom slučaju, izražena mišljenja ne mogu predstavljati izjave od strane javnog dužnosnika o tome da je podnositelj zahtjeva kriv, što bi ohrabrilo javnost da vjeruje da je on ili ona kriv i prejudiciralo ocjenu činjenica od strane nadležne sudbene vlasti (vidi naprijed citirani predmet Butkevičius, stavak 53.)'. (...)«

Zatim je ta opća načela primijenio na konkretan slučaj:

»(b) Primjena tih načela na ovaj predmet

142. Sud uviđa da je podnositelj zahtjeva imao važan položaj u državnoj agenciji koja se bavi privatizacijom sve imovine u državnom vlasništvu i da su njegove aktivnosti bile od velikog interesa za opću javnost. U vrijeme navodnog kaznenog djela od najviših se državnih dužnosnika, uključujući posebice Glavnog državnog odvjetnika i Ravnatelja policije, tražilo da obavještavaju javnost o navodnom djelu i kaznenom postupku koji je iz njega slijedio. Međutim, ova dužnost da se obavještava javnost ne može opravdati sve moguće izbore riječi, nego treba biti obavljena tako da se poštuje pravo osumnjičenika da ih se smatra nevinima.

143. Sud isto tako ima na umu da su izjave o kojima je riječ dane samo jedan dan (u slučaju Ravnatelja policije i Glavnog državnog odvjetnika) i četiri dana (u drugim slučajevima) nakon uhićenja podnositelja zahtjeva. Međutim, bilo je osobito važno u ovoj početnoj fazi, čak i prije nego je pokrenut kazneni postupak protiv podnositelja zahtjeva, da se ne daju nikakvi javni navodi koji bi se mogli tumačiti kao da, po mišljenju određenih važnih javnih dužnosnika, potvrđuju njegovu krivnju (vidi, mutatis mutandis, naprijed citirani predmet Butkevičius, stavak 51.).

144. Sud bilježi da su u ovome predmetu pobijane izjave dali Glavni državni odvjetnik, Ravnatelj policije, Predsjednik Vlade i Predsjednik Republike, u kontekstu neovisnom od samog kaznenog postupka. Sud će sada nastaviti ispitivati odvojeno svaku od tih izjava koje su dale dotične osobe.

145. Sud bilježi da je Ravnatelj policije citiran da je rekao 'Da bi popili kavu s vama i pustili vas u igru, u namještanje poslova za kupnju imovine iz HFP-a bilo je potrebno platiti 50 tisuća eura', a to je izjava koja je upućivala na već uhićene potpredsjednike HFP-a. Glavni državni odvjetnik je citiran da je rekao 'osumnjičeni bili nezasitno pohlepni. Samo da bi započeli ikakav razgovor o poslu, tražili su 50.000 eura'.

146. Sud ne može prihvatiti tvrdnje Vlade da ime podnositelja zahtjeva nije bilo spomenuto i da u to vrijeme nije bio poznat identitet osumnjičenika. Sud bilježi da je podnositelj zahtjeva bio uhićen pod sumnjom da je uzimao mito u svojstvu jednoga od potpredsjednika HFP-a dana 16. lipnja 2007. godine i da su stoga pobijane izjave Ravnatelja policije i Glavnog državnog odvjetnika, objavljene 18. lipnja 2007. godine u članku koji se ticao navodnih kaznenih aktivnosti visoko pozicioniranih zaposlenika HFP-a jasno upućivale, inter alia, na podnositelja zahtjeva.

147. Izjave Ravnatelja policije i Glavnog državnog odvjetnika nisu bile ograničene na to da opišu status postupka koji je bio u tijeku ili 'stanje sumnje' protiv podnositelja zahtjeva, nego su bile iznošene kao utvrđena činjenica, bez ikakve zadrške glede toga jesu li osumnjičenici počinili radnju uzimanja mita, radi čega je podnositelj bio uhićen.

148. Glede izjava Predsjednika Vlade, Sud primjećuje da je on ustvrdio da je u HFP-u bilo organiziranog zločina i iako je priznao da tri potpredsjednika možda nisu sudjelovala u svakom projektu, on je također implicirao da su bili uključeni u organizirani zločin. Sud primjećuje da je jasno da se ova izjava također ticala podnositelja zahtjeva, budući je on bio jedan od tri potpredsjednika HFP-a i pobijane izjave su upućivale na kriminalnu aktivnost u vezi s kojom je podnositelj zahtjeva bio uhićen.

149. Glede pobijane izjave Predsjednika Mesića, Sud primjećuje da je on imenovao HFP kao središte korupcije i implicirao da su tri tenora bili dio toga. Iako je koristio metaforične izraze jasno je da je izraz 'tri tenora' upućivao na tri uhićena potpredsjednika HFP-a, od kojih je jedan bio podnositelj zahtjeva. Sud smatra da izričaj pobijane izjave ide dalje od toga da se samo kaže da je podnositelj zahtjeva osumnjičen glede optužbi za korupciju. Upotrijebljeni izrazi označavaju tri potpredsjednika HFP-a, implicirajući da su bili dio korupcije u HFP-u.

150. Sud smatra da su ove izjave od strane javnih dužnosnika predstavljale izjavu o krivnji podnositelja zahtjeva i prejudicirale ocjenu činjenica od strane nadležne sudbene vlasti. Budući da su dužnosnici o kojima je riječ bili na visokim položajima, oni su trebali postupati s osobitim oprezom u svom izboru riječi za opisivanje kaznenog postupka protiv podnositelja zahtjeva koji je u tijeku. Međutim, s obzirom na sadržaj njihovih izjava, kako je to podcrtano u prednjem tekstu, Sud nalazi da su njihove izjave sigurno ohrabrile javnost da vjeruje da je podnositelj zahtjeva kriv prije nego mu je krivnja dokazana u skladu sa zakonom.«

14. Navedena utvrđenja primjenjiva su i na konkretan slučaj. Ustavni sud ocjenjuje da je izjavama citiranim u točki 12. obrazloženja ove odluke, u odnosu na podnositelja ustavne tužbe narušeno pravično postupanje u predmetu, te je »potkopano povjerenje javnosti u pravosuđe« (v. Europski sud u predmetu Times Newspaper, § 63.). Naime, citirane izjave visokih dužnosnika Republike Hrvatske izravno se odnose i na podnositelja ustavne tužbe, te se njima nedvojbeno ukazuje na podnositeljevu krivnju u postupku koji je u tom trenutku tek počeo, a i daljnjem tijeku kaznenog postupka.

15. Ustavni sud je mišljenja da su citiranim izjavama, u svojem uobičajenom kontekstu, navedeni visoki dužnosnici Republike Hrvatske utjecali na nepristranost tijela kaznenog postupka prema podnositelju. Stoga je podnositelju povrijeđeno jamstvo pretpostavke nedužnosti iz članka 28. Ustava i članka 6. stavka 2. Konvencije.

16. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

V. TOČKA III. IZREKE ODLUKE

17. Prigovor pristranosti članova sudskog vijeća prvostupanjskog suda podnositelj je obrazložio, uz ostalo, istaknuvši:

»Županijski sud u Zagrebu kao sud prvog stupnja počinio je povredu čl. 29. st. 1. Ustava Republike Hrvatske koje jamči podnositelju pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično odluči o njegovim pravima i obvezama, iz razloga jer su na glavnoj raspravi sudjelovali suci koji su se morali izuzeti prema čl. 36. st. 1. toč. 5. ZKP-a, zbog toga što su u istom predmetu sudjelovali u donošenju odluke koja se pobija žalbom.

Tako je predsjednica vijeća I. K. sudjelovala u radu vijeća (čl. 20. st. 2. ZKP-a) 15. veljače 2008. godine (Kv-161/08), 14. svibnja 2008. godine (Kv-I-416/08), član vijeća D. Z. D. u radu vijeća 11. siječnja 2008. godine (Kv-5/08), a član vijeća Z. M. u radu izvanraspravnog vijeća 5. veljače 2009. godine (Kv-Us-40/09).

(...)

Gore spomenuti suci sudjelovali su u donošenju odluka o produljenju pritvora pri čemu su morali ocjenjivati postojanje osnova sumnje, osnovane sumnje ili dokaza glede kaznenopravne odgovornosti J. M., dok se već donošenjem samog rješenja o produljenju pritvora u izvjesnom smislu prejudicira dokazanost krivnje optuženika, a čime je dovedena u sumnju njihova nepristranost.«

Nadalje, podnositelj ukazuje na članak 36. stavak 1. ZKP-a, koji propisuje slučajeve isključenja suca od obavljanja sudačke dužnosti, te ističe točku 5. navedenog članka ZKP-a, kojom je određeno da se sudac ili sudac porotnik isključuje od obavljanja sudske dužnosti ako je u istom predmetu sudjelovao u donošenju odluke nižeg suda ili ako je u istom sudu sudjelovao u donošenju odluke koja se pobija žalbom ili izvanrednim pravnim lijekom. Podnositelj navodi i članak 36. stavak 2. ZKP-a, koji propisuje mogućnost da sudac bude otklonjen od obavljanja sudačke dužnosti ako se izvan slučajeva za isključenje navedu i dokažu okolnosti koje izazivaju sumnju u njegovu nepristranost. Podnositelj smatra da iako sudac koji je sudjelovao u donošenju rješenja o određivanju i produljenju pritvora, a kasnije u istom sudu u donošenju pobijane odluke u istom predmetu, nije izrijekom isključen od odlučivanja, da se i u tom slučaju ne može zanemariti postojanje činjenica koje dovode u sumnju njegovu nepristranost, »posebice onih koje prema stajalištima Europskog suda za ljudska prava mogu predstavljati 'negativne pokazatelje sudske nepristranosti'...«.

17.1. Vrhovni sud je u osporenoj presudi ocijenio neosnovanim podnositeljev žalbeni navod da je sud prvog stupnja počinio bitnu povredu odredaba kaznenog postupka iz članka 367. stavka 1. točke 1. ZKP-a, time što su u prvostupanjskom postupku i donošenju prvostupanjske presude sudjelovali suci koji su kao članovi izvanraspravnih vijeća odlučivali o produljenju pritvora podnositelju. Vrhovni sud opširno je obrazložio da se o povredi na koju se poziva podnositelj (i drugi žalitelji) radi samo onda ako je na glavnoj raspravi sudjelovao sudac koji se morao izuzeti prema odredbi članka 36. stavka 1. ZKP-a, a razlozi za isključenje od daljnjeg suđenja radi sudjelovanja u donošenju odluke u istom postupku propisani su u članku 36. stavku 1. točki 4. i točki 5. ZKP-a. Odlučivanje o produljenju pritvora i o žalbi protiv rješenja o provođenju istrage, navodi Vrhovni sud, ne predstavlja radnje radi kojih bi suci bili isključeni od daljnjeg obavljanja sudačke dužnosti.

Vrhovni sud odgovorio je i na podnositeljeve navode o dovođenju u sumnju nepristranosti predsjednice vijeća I. K. i članice vijeća D. Z. D., ocijenivši neosnovanim podnositeljevo pozivanje na praksu Ustavnog suda (koji je prihvatio standarde Europskog suda). Vrhovni sud u osporenoj presudi navodi:

»Međutim, po prihvaćenom stavu ovog suda odluka o produljivanju pritvora ili o žalbi protiv rješenja o provođenju istrage nije blisko povezana s odlukom o glavnoj stvari da bi to dovelo u pitanje objektivnost suca koji je o tome odlučivao. Zakonodavac je u čl. 104. st. 3. ZKP propisao da tijekom prvostupanjskog postupka pritvor određuje i produljuje, za vrijeme trajanja glavne rasprave, prvostupanjsko vijeće. Kada bi bila ispravna teza žalitelja da bi suci, koji su odlučivali o pritvoru, trebali biti otklonjeni od daljnjeg suđenja, onda bi nakon svakog odlučivanja o produljenju pritvora tijekom glavne rasprave, trebalo spis dostaviti na rješavanje drugim sucima što bi praktično bilo neprovedivo.«

Vrhovni sud posebno ističe u odluci da prema članku 38. stavku 1. ZKP-a stranke mogu podnijeti zahtjev za izuzeće sudaca do početka glavne rasprave, a tijekom glavne rasprave samo zahtjev za isključenje suca od daljnjeg suđenja, ako su za razloge isključenja saznale kasnije. U konkretnom slučaju podnositelj (i ostali žalitelji) su bili upoznati sa sastavom suda na prvom ročištu za glavnu raspravu i nisu imali nikakvih primjedbi.

17.2. Ustavni sud je ocjenjivao eventualne povrede ustavnog prava podnositelja na nepristranog suca s aspekta povrede članka 29. stavka 1. Ustava.

17.3. Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči... o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela. (...)«

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

17.4. Za ocjenu navoda podnositelja u svezi s sudačkom nepristranosti navedenih sudaca mjerodavan je članak 36. ZKP-a, koji propisuje:

»Članak 36.

(1) Sudac... isključen je od obavljanja sudske dužnosti:

1) ako je oštećen kaznenim djelom,

2) ako mu je okrivljenik, njegov branitelj, tužitelj, oštećenik, njihov zakonski zastupnik ili opunomoćenik, bračni drug ili srodnik u uspravnoj liniji bilo do kojeg stupnja, u pobočnoj liniji do četvrtog stupnja, a po tazbini do drugog stupnja,

3) ako je s okrivljenikom, njegovim braniteljem, tužiteljem ili oštećenikom u odnosu skrbnika, štićenika, posvojitelja, posvojenika, hranitelja ili hranjenika,

4) ako je u tome kaznenom predmetu obavljao istražne radnje ili je sudjelovao u odlučivanju o prigovoru protiv optužnice ili je sudjelovao u postupku kao tužitelj, branitelj, zakonski zastupnik ili opunomoćenik oštećenika odnosno tužitelja, ili je ispitan kao svjedok ili vještak,

5) ako je u istom predmetu sudjelovao u donošenju odluke nižeg suda ili ako je u istom sudu sudjelovao u donošenju odluke koja se pobija žalbom ili izvanrednim pravnim lijekom.

(2) Sudac... može biti otklonjen od obavljanja sudske dužnosti ako se izvan slučajeva navedenih u stavku 1. ovoga članka navedu i dokažu okolnosti koje izazivaju sumnju u njegovu nepristranost.«

17.5. Sastavni dio prava na pravično suđenje jest i pravo optuženika na suđenje pred zakonom ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom. Nepristranost suda podrazumijeva da sud i njegov sastav jamče dovoljno sigurnosti, kojom isključuju svaku opravdanu sumnju u nepristranost suda. To stajalište Ustavni sud izrazio je u odluci broj: U-III-5423/2008, objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 16/09., u kojoj je prihvatio stajališta i standarde Europskog suda, koji (ne)pristranost suda provjerava primjenom subjektivnog i objektivnog testa.

Ustavni sud posebno ističe da u provjeri sudačke nepristranosti mišljenje stranke koja tu nepristranost osporava nije odlučno, premda je važno zbog povjerenja koje sudovi u demokratskom društvu moraju imati u očima javnosti i same stranke. Ono mora u konkretnom slučaju biti opravdano objektivnim razlozima (presuda Europskog suda u predmetu Mežnarić protiv Hrvatske od 15. srpnja 2005., zahtjev br. 71615/01, § 27). Sama činjenica da je sudac prije suđenja sudjelovao u nekim predraspravnim odlukama ne može se, sama po sebi, smatrati nespojivom s nepristranošću dotičnog suca. Za takvu ocjenu uvijek je odlučan »opseg i narav takvih odluka« (presuda Europskog suda u predmetu Fey protiv Austrije, 24. veljače 1993., zahtjev br. 14396/88, § 30).

U konkretnom slučaju, činjenica da su suci koji su kasnije bili u vijeću Županijskog suda u Zagrebu sudjelovali u donošenju odluka o određivanju pritvora podnositelju, sama za sebe, ne može se smatrati dovoljnim razlogom za otklon tih sudaca iz odlučivanja o kaznenoj odgovornosti podnositelja za djelo koje mu se u konkretnom slučaju stavljalo na teret.

Postoji naime, značajna razlika između pitanja koja se moraju riješiti pri odlučivanju o razlozima za određivanje pritvora i pri odlučivanju o odluci o glavnoj stvari. Pri odlučivanju o određivanju pritvora član vijeća ocjenjuje samo pravna pitanja primjene procesnih odredbi o postojanju tzv. causae arresti (članak 102. ZKP-a) i okolnostima koje postoje kao prima facie za postojanje pritvorskih osnova. Time on ne sudjeluje u cjelovitom ocjenjivanju svih pravnih i činjeničnih razloga za osnovanost tvrdnji optužbe o krivnji optuženika.

Naprotiv, pri odlučivanju o kaznenoj odgovornosti optuženika član vijeća mora ocjenjivati postojanje svih činjeničnih i pravnih razloga za meritornu odluku o krivnji i primjeni kaznene sankcije. Stoga je opseg i narav navedenih odluka u konkretnom slučaju, u čijem su donošenju sudjelovale navedene sutkinje Županijskog suda u Zagrebu, bio posve različit.

Na temelju navedenog, Ustavni sud smatra kako se, imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja, ne može zaključiti da su postojale okolnosti koje bi kao »vanjski indikatori« mogle pokazati da je bojazan podnositelja ustavne tužbe u pogledu nepristranosti navedenih sutkinja »bila objektivno opravdana« (presuda Europskog suda u predmetu Hauschildt protiv Danske, 24. svibnja 1989., zahtjev br. 10486/83, § 48) tj. da bi navedene sutkinje pristupile odlučivanju o meritumu spora bez potrebne nepristranosti.

17.6. Slijedom iznijetog, Ustavni sud utvrdio je da u ovom dijelu podnositeljevih navoda sudovi nisu povrijedili podnositeljevo ustavno pravo na pravično suđenje iz članka 29. stavka 1. Ustava. Sudovi su tijekom suđenja uočili da podnositeljevo ustavno pravo na nepristranog suca »interferira« s relevantnom zakonskom normom o otklonu pristranog suca, te su pravilno protumačili odnos između ustavnog prava i zakonske norme.

18. Prigovor da je prvostupanjski sud na glavnoj raspravi obrani uskratio pravo na uvid dijela istražnog spisa (toč. V. ustavne tužbe) i upotrijebio nezakonite dokaze (toč. VI. i VII. ustavne tužbe) podnositelj obrazlaže time što bi:

– sud tijekom glavne rasprave nepravilno primijenio odredbe ZKP-a glede razgledavanja, prepisivanja i preslikavanja spisa, te uskratio obrani pravo na uvid dijela spisa, broj: Kir-Us-15/07, koji se odnosi na zapise na 515 CD-a i na 160 DVD-a, a za što podnositelj smatra da je imalo direktni utjecaj na donošenje presude čime bi bilo povrijeđeno pravo na pristup informaciji, kao i pretpostavka jednakosti oružja stranaka;

– prvostupanjska presuda bila utemeljena isključivo na iskazu svjedoka pouzdanika, J. K., pregledu audio i video zapisa njihovih razgovora odnosno razgovora suoptuženika, analizi obrane optuženika, te posredno i na iskazima drugih svjedoka i uvida u određene dokumente;

– pouzdanik J. K. iskoristio svoju ulogu »prijatelja«, koji je svojom nemoralnom ponudom podnositelja potaknuo na kazneno djelo i tako i sam ušao u kriminalnu zonu, pretvorivši se u zabranjenog agenta provokatora;

– nalozi tijekom postupka doneseni po ZKP-u, a da su trebali biti doneseni na temelju Zakona o Uredu za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (»Narodne novine« broj 88/01., 12/02., 33/05., 48/05. i 76/07.; u daljnjem tekstu: Zakon o USKOK-u), kako je propisano člankom 22. Zakona o USKOK-u.

18.1. Podnositelj ukazuje na povredu članaka 14. stavka 2. i 29. Ustava i članka 6. Konvencije ističući da obrana »nije mogla dokazati da je ovaj kazneni postupak započeo mnogo prije nego što je 'pouzdanik' J. K. potpisao da postaje 'pouzdanikom'.« Podnositelj ovo dokazuje navodima iz dnevnog tiska. On upozorava:

»Prema Konvenciji, obrana ima pravo na uvid u snimke pribavljene tajnim mjerama nadzora na glavnoj raspravi, ali i u prethodnim stadijima postupka, jer načelo jednakosti oružja vrijedi tijekom čitavog kaznenog postupka, a ne samo u stadiju glavne rasprave.«

18.2. Podnositelj navodi i povredu članaka 14. stavka 2., 35. i 36. Ustava, te članka 8. stavka 1. Konvencije, ističući podredno povrede članaka 180. stavka 1., 180. a i 182. stavka 1. ZKP-a. Smatra da standarde koje je sudska praksa razvila u pogledu obrazlaganja sudskih odluka o određivanju pritvora, treba primjenjivati i na obrazlaganje drugih sudskih odluka kojima se izriču kaznenoprocesne mjere, kojima se ograničavaju ili oduzimaju ljudska prava i slobode, posebice u odnosu na pravo na poštivanje osobnog i obiteljskog života, te pravo na slobodu i tajnost svih oblika komunikacije. Ističe da istražni sudac mora svoj nalog obrazložiti u skladu s člankom 180. ZKP-a, te da taj nalog mora »djelovati uvjerljivo, pravno dominantno te činjenično i pravno utemeljeno...«. Smatra da je sudska kontrola osobito važna kod primjene tajnih mjera, te da istražni sudac stalno mora imati nadzor nad provedbom takvih mjera da bi kontinuirano pratio postoje li pretpostavke za njezino provođenje. Podnositelj smatra da su kod provedbe tajnih mjera, u svrhu učinkovitosti kaznenog postupka, suspendirani pravo na privatnost, ali i pravo na obranu.

18.3. Navedene povrede ustavnog prava podnositelja na obranu i suđenje slobodno od nezakonitih dokaza Ustavni sud je ocjenjivao s aspekta povrede članka 29. stavka 2. alineje 2. i stavka 4. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

(...)

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

(...)

– da ima odgovarajuće vrijeme i mogućnost za pripremu obrane,

(...)

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.

(...)«

18.4. Ustavni sud upozorava da je Vrhovni sud ocijenio neosnovanim žalbeni razlog podnositelja glede povrede postupka zbog temeljenja presude na nezakonitim dokazima. Vrhovni sud je naveo da je točno da je Zakon o USKOK-u lex specialis u odnosu na ZKP, ali da podnositelj (kao i ostali žalitelji) gubi iz vida da je u članku 41. stavku 1. Zakona o USKOK-u propisano da istražni sudac može, osim mjera iz članka 180. stavka 1. ZKP-a, odrediti još dvije mjere koji nisu propisane u ZKP-u, a to su pružanje simuliranih poslovnih usluga i sklapanje simuliranih pravnih poslova. Navodeći posebne izvidne mjere koje su primijenjene u konkretnom predmetu, Vrhovni sud navodi da se one ne spominju u Zakonu o USKOK-u, te da ih je sud mogao naložiti jedino na temelju odredaba ZKP-a. Vrhovni sud napominje da samo u slučaju da je istražni sudac naložio provođenje nekih od mjera koje su propisane u članku 41. stavku 1. Zakona o USKOK-u, tada bi bio dužan primijeniti Zakon o USKOK-u.

Vrhovni sud je neosnovanim ocijenio i podnositeljev žalbeni prigovor da nalozi za izvršenje mjera koje je izdao istražni sudac ne udovoljavaju pravnom standardu kojeg je u svojoj praksi utvrdio Ustavni sud.

Neosnovanim je Vrhovni sud ocijenio podnositeljev prigovor da su rezultat provedenih mjera nezakoniti dokazi radi toga što su pouzdanici J. K. i M. M. poticali podnositelja na izvršenje kaznenih djela primanja mita.

Vrhovni sud u osporenoj presudi, nadalje, navodi:

»Ne može se prihvatiti ni tvrdnja optuženika da je povrijeđeno pravo obrane time što je sud u nekoliko navrata tijekom glavne rasprave odbio zahtjeve obrane da im se omoguće uvidi u 515 CD i 177 komada DVD, koji su snimljeni tijekom provođenja posebnih izvidnih mjera (...)

Ovaj sud, međutim, smatra da je odluka suda prvog stupnja o tome pravilna i na zakonu osnovana.«

Vrhovni sud ocijenio je da je obrana imala pristup svim dokazima koji su rezultat posebnih izvidnih mjera na koje se poziva optužba, te da im je prvostupanjski sud omogućio da te dokaze komentiraju nakon što su provedeni na glavnoj raspravi, što su žalitelji i učinili.

18.5. Ustavni sud prihvaća argumentirano obrazloženje osporene presude Vrhovnog suda, ocjenjujući da se u presudama redovnih sudova, koje su utemeljene na zakonu i donijete nakon provedenog dokaznog postupka sukladno odredbama ZKP-a, ne nalazi ni jedna od povreda ustavnih prava podnositelja zajamčenih člankom 29. Ustava.

19. Povredu članaka 14. stavka 2. i 26. Ustava podnositelj vidi i u postupanju prvostupanjskog suda koji je neopravdano podnositelju dao status službene osobe, što je prema podnositelju pogrešno utvrđenje. Ističe da je time povrijeđeno i ustavno pravo zajamčeno člankom 29. Ustava. Navodi da je Vrhovni sud u osporenoj presudi utvrdio da Hrvatski fond za privatizaciju nema svojstva koja imaju tijela navedena u članku 89. stavku 1. KZ-a, pa da tako ni osobe na rukovodnim funkcijama u Fondu nemaju svojstvo službene osobe, te da je prvostupanjski sud pogrešno primijenio zakon utvrdivši suprotno, ali da se ta pogreška nije reflektirala na pravnu oznaku djela.

Podnositelj smatra da je prvostupanjski sud povredu prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 26. Ustava počinio i kada je podnositelja proglasio krivim za počinjenje dva kaznena djela primanja mita iz članka 347. stavka 1. KZ-a pod točkama 1. i 5. izreke pobijane presude. Smatra da je time povrijeđen KZ jer da se ne radi o realnom stjecaju, nego da bi jedino moglo biti riječ o jednom produljenom kaznenom djelu.

19.1. Ustavni sud podsjeća da je u osporenoj presudi Vrhovni sud ocijenio da su u pravu žalitelji (podnositelj, R. P. i I. P.) kada tvrde da je sud prvog stupnja povrijedio zakon kada je ocijenio da su radnje, za koje ih je proglasio krivim, poduzeli kao službene osobe, pa su i radnje koje su proistekle iz takve njihove funkcije službene radnje. Međutim, Vrhovni sud je ocijenio da se ta pogreška nije reflektirala na pravnu oznaku djela, jer kazneno djelo iz članka 347. stavka 1. KZ-a i članka 337. stavka 4. KZ-a čine i službene i odgovorne osobe ako poduzimaju radnje za koje je sud podnositelja proglasio krivim.

I u odnosu na prigovor podnositelja da se u konkretnom slučaju radi o jednom produljenom kaznenom djelu primanja mita, Vrhovni sud je odgovorio da je sud prvog stupnja pravilno utvrdio da se radi o dva kaznena djela primanja mita, što je Vrhovni sud argumentirano obrazložio.

19.2. Ustavni sud i u odnosu na ove navode iz ustavne tužbe prihvaća argumentirano obrazloženje osporene presude Vrhovnog suda, te ponovno napominje da podnositelj u ustavnoj tužbi ponavlja žalbene razloge, ne ističući niti jedan od, u točki 5. ove odluke, spomenutih razloga.

20. Prema ocjeni Ustavnog suda, pravna stajališta, obuhvaćena ocjenom Ustavnog suda u dijelu na koji se odnosi točka III. izreke ove odluke, navedena u osporenim presudama nadležnih sudova zasnivaju se na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da su nadležni sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Stoga podnositelju osporenim presudama kaznenih sudova u ovom dijelu nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom propisano člankom 14. stavkom 2. Ustava.

21. Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju osporenim presudama u navedenom dijelu nisu povrijeđena niti druga, u ustavnoj tužbi, navedena ustavna i konvencijska prava, te u svim dijelovima koji se odnose na navode koje podnositelj ponavlja u ustavnoj tužbi, smatra pravilnim i dostatnim obrazloženje osporene presude Vrhovnog suda.

22. Odredba članka 26. Ustava propisuje da su svi državljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

S obzirom da je u konkretnom slučaju podnositelj hrvatski državljanin, odredba članka 26. Ustava nije mjerodavna, o čemu je Ustavni sud svoje stajalište izrazio u odluci broj: U-lll-884/2004 od 16. prosinca 2004. (»Narodne novine« broj 2/05.).

23. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki III. izreke.

24. Rok za podnošenje tužbe za naknadu štete pred redovnim sudom (točka II. izreke ove odluke) počinje teći od dana objave ove odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

25. Odluka o objavi iz točke IV. izreke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2026/2010

Zagreb, 30. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 88/2011-1893