## Strategija razvitka "Hrvatska u 21. stoljeću - makroekonomija"

### NN 145/2002 (5.12.2002.), Strategija razvitka "Hrvatska u 21. stoljeću - makroekonomija"

# VLADA REPUBLIKE HRVATSKE

2323

Na temelju članka 30. stavka 3.
Zakona o Vladi Republike Hrvatske (»Narodne novine«, br. 101/98, 15/2000 i
117/2001), Vlada Republike Hrvatske je na sjednici održanoj 21. studenoga
donijela

## ZAKLJUČAK

1. Vlada Republike Hrvatske
donosi Strategiju razvitka »Hrvatska u 21. stoljeću – makroekonomija«, u tekstu
koji je sastavni dio ovog Zaključka

2. Ovaj Zaključak i Strategija
razvitka »Hrvatska u 21. stoljeću – makroekonomija« objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Klasa: 302-01-02/03

Urbroj: 503115-02-18

Zagreb, 21. studenoga 2002.

Predsjednik
**Ivica Račan**, v. r.

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

STRATEGIJA
RAZVITKA

»HRVATSKA U 21. STOLJEĆU –
MAKROEKONOMIJA«

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

koordinator:          dr.
sc. Željko Lovrinčević

                               zlovrincevic@eizg.hr

urednik:                 dr.
sc. Željko Lovrinčević

voditelji pojedinih tematskih cjelina:

                               mr. sc. Amina
Ahec-Šonje

                               (Tranzicija
i potrebe za promjenama)

                               dr. sc. Ante
Babić

                               (Koncepcija
i strateški ciljevi razvitka, Ma­kro­­ekonomske politike – Monetarna politika i
financijski sustav, te Ekonomski odnosi s inozemstvom)

                               dr. sc. Sandra
Švaljek

                               (Makroekonomske
politike – Fiskalna politika)

                               mr. sc. Sanja
Crnković-Pozaić

                               (Makroekonomske
politike-

                               Zaposlenost
i borba protiv siromaštva)

                               dr. sc. Nenad Starc

                               (Prostorno-ekonomska
politika)

                               dr. sc. Željko
Lovrinčević

                               (Projekcije
gospodarskog rasta za Hrvatsku u razdoblju 2001. – 2015.)

Međunarodni
konzultanti:

                               dr. sc. Dubravko
Mihaljek, BIS

                               Lajos
Bokros, World Bank

Tehnička obrada: Nikša
Arnerić

Lektor:                   prof. Luca Vasilj

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Predgovor

Projekt
izrade Strategije razvitka Republike Hrvatske »Hrvat­ska u 21. stoljeću«,
pokrenula je hrvatska Vlada u travnju 2000. godine. Svrha Projekta bila je
ponuditi viziju razvitka hrvatskog društva na početku 21. stoljeća.

U
radu na Projektu sudjelovao je širi tim stručnjaka iz raz­ličitih područja.
Javnost je, putem interneta (www.hrvatska21.hr), imala priliku pratiti rad na
strategiji i svojim prijedlozima doprinijeti njezinu završnom uobličavanju, što
nije bila dosadašnja praksa u izradi takvih dokumenta u Republici Hrvatskoj.

Rad
na strategiji započeo je 16. lipnja 2000. godine kad je imenovan Središnji
savjet Projekta i koordinatori potprojekata za pojedina područja. Rezultat
takvog organizacijskog koncepta bila je izrada parcijalnih strateških
dokumenata.

Strategija
razvitka Republike Hrvatske sastoji se od 19 parcijalnih strategija. One svoje
ishodište i poveznicu nalaze u dokumentu *Načela razvitka Republike Hrvatske*.
Taj dokument nudi *viziju* razvitka hrvatskoga društva, osnovni koncept
razvitka Hrvat­ske, načela u ostvarivanju te vizije, te smjernice i politike za
realizaciju odabranog koncepta razvitka.

»*Makroekonomija*«
je jedna od 19 parcijalnih strategija. Ona definira koncepciju razvitka
makroekonomskog okvira, ciljeve i načela izgradnje poticajnog i učinkovitog
makroekonomskog okvira, te nudi odgovarajuće politike i mjere za realizaciju.

U
pripremi »*Makroekonomije*« proučena je dokumentacija pojedinaca i
institucija, prikupljena u sklopu Javnog natječaja Vlade za priloge za izradu
strategije. Pristigli materijali bili su od velike koristi tijekom izrade »*Makroekonomije*«.
Valja, međutim, upozoriti i na šarolikost, a ponekad i divergentnost koncepata,
stavova i konkretnih prijedloga u usporedbi sa sadržajem *Načela razvitka
Republike Hrvatske.* Brojnost ponuđenih vizija i načina ostvarenja
strategije odraz je složenosti gospodarskih problema u Republici Hrvatskoj, ali
i činjenice da je ekonomija jedno od onih područja u kojem se veliki broj ljudi
želi okušati, jer »ukoliko se mi i ne bavimo njome, ona se bavi našim
svakodnevnim životom«. Zato nije neočekivano da su neki prilozi nudili laka,
brza i jednostavna rješenja. Takvih rješenja, na žalost svih nas, osobito u
tranzicijskoj ekonomiji nema. To je »maratonska utrka« čiji je konačni cilj
podizanje konkurentnosti nacionalnog gospodarstva, a time i svakoga pojedinog
segmenta društva u cjelini, na razini državne uprave, poduzeća, tržišnih
institucija, znanosti i školstva, te brojnih drugih sastavnica. U nadolazećem
razdoblju sve važnije će postajati provedbe pojedinih strukturnih i
mikroekonomskih politika, te učvršćivanje institucionalnog i regulatornog
okvira, dok je određeni dio makroekonomskog okvira, koji je bio od primarnog
značenja u prvoj fazi tranzicije, već definiran, ali se na pojedinim segmentima
može još značajnije poboljšati.

U
projiciranju budućih gospodarskih kretanja i objektivno ostvarive dinamike
promjena, polazilo se od realno raspoloživih ljudskih, financijskih,
institucijskih, i u širem kontekstu, ukupnih socio-kulturnih resursa Republike
Hrvatske, a ne od neutemeljenog popisa, onoga što bismo slobodno mogli nazvati
»pustim željama«. Takvi popisi nerijetko imaju širi kontekst, od čisto stručno
ekonomskog, a ponekad odaju i nedovoljno poznavanje gospodarske stvarnosti.

Tijekom
javne rasprave, raspravama u okviru središnjeg Savjeta projekta, te osobito
tijekom konstruktivnih i poticajnih rasprava u Ekonomskom institutu, Zagreb,
obavljene su određene dopune i promjene prve verzije »*Makroekonomije*«.
Ovdje je riječ o završnoj verziji dokumenta. Konzistentnost s drugim
parcijalnim dijelovima cjelovite strategije pružaju *Načela razvitka RH*,
kako u kvalitativnom, tako i u kvantitativnom iskazu. U izradi ovakvih
programskih dokumenata uvijek se pojavljuje poteškoća u pronalaženju takve
razine konceptualnog i agregatnog iskaza koji, s jedne strane osigurava
razvidnu usklađenost s ostalim parcijalnim dijelovima, a s druge, nije ni
predetaljan niti preopćenit u kvantitativnom pogledu.

Valja
iskreno zahvaliti svim institucijama i pojedincima koji su na bilo koji način
pridonijeli uspješnom završetku potprojekta *»Makroekonomija«*. Osobite
zahvale pripadaju dr. sc. Goranu Graniću, potpredsjedniku, zamjeniku
predsjednika Vlade Repub­like Hrvatske i voditelju projekta Strategija razvitka
Republike »*Hrvatska u 21. stoljeću*«. Njegova stalna podrška i razumije­vanje
tijekom izrade osnovnog koncepta i načela razvitka Repub­like Hrvatske, te
ustrajanje na stručnom i sustavnom pristupu u razradi makroekonomskog aspekta
razvitka sadržanog u »*Makro­ekonomiji*«, bili su od velike koristi.
Posebne zahvale pripadaju i međunarodnim konzultantima: dr. sc. Dubravku Miha­ljeku,
BIS i Lajosu Bokrosu, bivšem mađarskom ministru financija i konzul­tan­­tu
Svjetske banke, koji su svojim kritičkim opservacijama o međunarodnom okružju i
svjetskim gospodarskim trendovima, dali kvalitetan doprinos.

Ured
za strategiju i njegov predstojnik, dr. sc Haris Boko, pružili su tijekom
procesa izrade strategije *»Makroekonomije«* nužnu logističku podršku, te
svojim inicijativama i koordinira­njem cjelokupnog projekta, omogućili
ostvarenje potprojekta.

Kao
i uvijek na kraju treba istaći da su za sadržaj, te osobito prijedloge i
preporuke sadržane u ovoj završnoj verziji parcijalne studije *»Makroekonomija«*,
u okviru Strategije »*Hrvatska u 21. sto­ljeću*«, odgovorni voditelji
pojedinih tematskih cjelina i urednik.

U
Zagrebu, listopad 2001. godine.

Koordinator
**dr. sc. Željko Lovrinčević**

**if !supportEmptyParas endif**

**if !supportEmptyParas endif**

**if !supportEmptyParas endif**

Uvod

Strategija
»*Makroekonomije*« daje osnovni makroekonomski okvir u kojem će se događati
gospodarski procesi u Republici Hrvatskoj u razdoblju 2001.-2015. Okvir
sadržava koncept gospodarskog razvitka, načela razvitka, osnovne ciljeve
razvitka, te politike i mjere gospodarske politike.

Okvir
makroekonomskog razvitka je izrađen u kontekstu svjetskih gospodarskih trendova
na početku 21. stoljeća. Njih obilježavaju procesi globalizacije, stavljanje
naglaska na nacionalnu konkurentnost i pozitivno poduzetničko ozračje,
gospodarske i političke integracije u bližem i daljem okružju, umrežavanja,
razvitak civilnog društva, te nestajanja nekad prevladavajućeg koncepta
nacionalnih ekonomija i promišljanja koja je takav koncept generirao.

Hrvatska
će u nadolazećem razdoblju graditi otvoreno, fleksibilno i dinamično
gospodarstvo, s transparentnom i učin­kovitom pravnom državom i razvijenom
mrežom socijalne sigurnosti, temeljenoj na ekonomskoj snazi pojedinca.
Gospodarstvo Hrvatske treba biti duboko integrirano u svjetske gospodarske
tokove, izvozno orijentirano, sa sposobnošću brzog usvajanja novih tehnoloških
rješenja i proizvodnjom vlastitih inovacija.

Ključni
čimbenici za gospodarski rast postaju ljudsko znanje, inovativnost, upravljačke
i organizacijske sposobnosti kako na razini društva, tako i poduzeća. U našem,
tranzicijskom okružju, do posebnog izražaja dolaze zahtjevi za izgradnjom
transparentne i učinkovite pravne države, te razvijenog institucionalnog okvira
primjerenog tržišnom gospodarstvu. Bez tih sastavnica nema niti bitnijih pomaka
u gospodarstvu, a time niti porasta blagostanja svih hrvatskih građana.

Ipak,
najvažnija od svega je promjena svjetonazora jer sve naše strategije i svi
projekti neće imati učinka ukoliko se on ne mijenja. Stoga strategija »*Makroekonomije*«
upravo i započinje tom tematskom cjelinom »*Tranzicija i potrebe za promjenama*«.
Promjena »mind-seta«, koja u najširem kontekstu čini socio-kulturni kapital ove
zemlje je problem koji nije moguće prenaglasiti.

Rad se
sastoji od ukupno pet tematskih cjelina. Nakon cjeline »*Tranzicija i potrebe
za promjenama*« slijedi tematska cjelina koja se bavi konceptom razvitka te,
definiranjem osnovnih strateških ciljeva razvitka koji trebaju biti izraz
društvenog suglasja i potencijala *»Koncepcija i strateški ciljevi razvitka
Republike Hrvatske«*.

U trećoj tematskoj cjelini *»Makroekonomske politike«
,*koja je najveća po opsegu, obuhvaćene su ključne makroekonomske politike:
fiskalna, monetarna, politika razmjene s inozemstvom, te politika zapošljavanja
i borbe protiv siromaštva. To su makroekonomske politike ključne za ostvarenje
naznačenih ciljeva.

Sva složenost regionalnog aspekta razvitka Hrvatske,
uprav­ljanje i racionalna uporaba hrvatskog prostora, te pitanje područja od
posebne državne skrbi, obrađena je u četvrtom poglavlju *»Prostorno-ekonomska
politika«*.

Na kraju strategije »*Makroekonomije*«, kao peta
tematska cjelina, nalaze se kvantificirane projekcije gospodarskih kretanja *»Projekcije
gospodarskog rasta za Hrvatsku u razdoblju 2001.-2015.«*. One uključuju
brojne ekonomske varijable, a pokrivaju realni i financijski sektor. U
projekcijama su prikazana kretanja u tri podrazdbolja: 2001.-2004.,
2005.-2010., te 2010.-2015. Pod­razdoblja nisu određena voluntaristički, već ih
determiniraju razlikovni procesi i ekonomske politike koji će biti
karakteristički za pojedinu fazu gospodarskog razvitka u tom 15-godišnjem
vremenskom razmaku.

Za razumijevanje strategije »*Makroekonomije*«
ključni su:

*• koncept razvitka*

*• strateška opredjeljenja*

*• načela i mjere kod pojedinih makroekonomskih
politika*.

Zbog dugog vremenskog razdoblja, popratni
kvantitativni iskaz dan u projekcijama ima tentativno značenje, a drži se
nužnim zbog uočavanja eventualnih ograničenja u gospodarskom razvitku
(primjerice, teret vanjskog i javnog duga, te varijantni načini njegova
servisiranja). Razlog tomu je činjenica, što je, primjerice, stopa rasta BDP-a
rezultat politika i mjera koje će biti poduzete, a ne egzogena varijabla sama
po sebi. Takvi kvantitativni iskazi dobro služe kao orijentiri u provođenju
gospodarske politike, mogu poslužiti i za motivaciju svih sudionika u gospodarskim
procesima u Hrvatskoj, ili kao obveza političarima, ali su ponajprije
izvedenica brzine i dubine procesa promjena u gospodarstvu.

Strategija »*Makroekonomije*« je nastajala
krajem 2000. godine, pa se u ovom trenutku već mogu verificirati u određenoj mjeri,
smjernice i dinamika nužnih promjena koje su polučene u prvoj godini
ostvarivanja strategije (2001.).

Umjesto klasičnog sažetka na početku rada, navedene
su *glav­ne poruke* na početku svake tematske cjeline. To omogućava
čitatelju da potraži sažetak modula određene tematske cjeline koja ga
interesira (primjerice, fiskalna politika ili pak projekcije) bez čitanja
ukupnog sažetka. U tom kontekstu skup svih glavnih poruka na početku pojedinih
tematskih cjelina predstavlja sažetak u klasičnom smislu.

U Prilogu, na kraju rada, je dan popis tablica (1-18)
i slika (1-10).

TRANZICIJA
I POTREBE ZA PROMJENAMA

**Glavne poruke**

• Tranzicija
– podrazumijeva prilagodbu novim institucionalnim i socio-kulturnim pravilima
otvorenog tržišnog gospodarstva

•  Hrvatskoj je
potrebna učinkovita i pravedna država čija pravila vrijede jednako za sve

•  Nositelji
ekonomske politike trebaju promicati mjerila tržišta u svim područjima ljudske
djelatnosti u kojima tržišta mogu efikasno funkcionirati

•  Nužno je
daljnje smanjivanje poduzetničke i vlasničke funkcije države, uz očuvanje njene
socijalne, nadzorne, infrastrukturne uloge, uloge čuvara pravne sigurnosti,
zaštitnika časne tržišne utakmice.

Tranzicijska su iskustva
pokazala:

§  ekonomije
u tranziciji imaju neka zajednička početna obilježja – snažni ekonomski pad na
početku tranzicije, snažni inflatorni pritisci, visoki fiskalni deficiti,
bankarske krize, porast nezaposlenosti, privatizacijski modeli opterećeni
brojnim interesnim konfliktima

§  proces
izgradnje tržišnog gospodarstva kao zajednički cilj, brzina i slijed mjera za
ostvarenje tog cilja često se razlikuje po pojedinim zemljama

§  zaustavljanje
ili značajnije usporavanje reformskih procesa u nekom području vrlo brzo se
vraća kroz negativne učinke na cjelokupno nacionalno gospodarstvo

•  najuspješnije tranzicijske zemlje, te zemlje
Europske unije kao krajnji cilj, Hrvatska može u razumnom roku dostići jedino
brzim i odlučnim akcijama za dovršenje tranzicijskog procesa i to:

   §  ubrzavanjem
procesa ekonomskog integriranja u šire međunarodno okružje i promocijom modela
otvorenog tržiš­nog gospodarstva

   §  ubrzanim
provođenjem brojnih reformi (mirovinskog sustava, zdravstvenog sustava, sustava
socijalne zaštite i radnog zakonodavstva, sustava obrane i policije, znanosti i
škol­stva)

   §  povećanjem
učinkovitosti pravne države, povećanjem pravne sigurnosti i djelotvornosti
sudstva, te ubrzanim uskla­đi­vanjem zakonskih okvira sa standardima europskih
zemalja

   §  snažnijom
fiskalnom disciplinom

   §  promicanjem
i zaštitom slobodnog tržišnog natjecanja s daljnjom liberalizacijom cijena s
ciljem oslanjanja na tržišne signale

   §  ubrzavanjem
procesa restrukturiranja poduzeća

   §  kvalitetnim
programima obrazovanja i usavršavanja mena­džera, odnosno upravljačkih
struktura od države do podu­zeća

   §  ubrzanjem
financijskog »produbljivanja« razvojem financijskog tržišta i i nebankarskih
financijskih institucija, uz postupno integriranje u šira, regionalna,
financijska tržišta

   §  ubrzanjem
i dovršenjem procesa privatizacije, posebice velikih poduzeća i tzv. infrastrukturnih
poduzeća što će bitno potpomoći porastu konkurentnosti cjelokupnog gospodarstva

Ubrzano
uključivanja u globalne i regionalne ekonomske integracije, ponajprije ovisi o
spremnosti hrvatskih građana da prihvate kriterije i mjerila tržišne ekonomije,
te nova institucionalna i sociokulturna pravila ponašanja.

Sociokulturni
okvir – prednosti i prepreke razvoju hrvatskog gospodarstva

Na
prijelazu u 21. stoljeće Hrvatska se nalazi na prekretnici. Dosadašnji je
tranzicijski proces u zemlji bio otežan i usporen četverogodišnjom borbom za
postizanje teritorijalne cjelovitosti, izgradnjom državnih institucija, ali i
sukobom raznih svjetonazora o pitanjima brzine i slijeda promjena koje Hrvatsku
mogu izvesti na put malih, uspješnih europskih tržišnih ekonomija. Pri tom ne
treba podcjenjivati, ali ni precjenjivati vlastite snage i mogućnosti da u tome
uspijemo. Naslijeđe i postojeći sustav društvenih vrijednosti koje kao narod
njegujemo u znatnoj mjeri utječu na naše napore za ulaskom u društvo europskih
zemalja.

Tranzicija nije samo prilagodba novim odnosima
cijena, novim tržištima, tehnologijama i preferencijama rasta. U još većoj
mjeri, tranzicija je i prilagodba novim institucionalnim i socio-kulturnim
pravilima. Ta se pravila često i neizbježno prenose iz razvijenoga svijeta, dok
sudionici koji bi se trebali ponašati prema tim pravilima dolaze iz
postkomunističkoga svijeta. Rezultat je tranzicijska napetost – sukob dvaju
načina ponašanja, dvaju svjetova. Taj sukob traje od početka tranzicije i
odvija se, jače ili slabije, na razini pojedinca, tvrtke, socijalne skupine,
grada, države, pa i čitave regije koju čine tranzicijske zemlje.

Definirajući sociokulturnu stvarnost kao skup
dominantnih društvenih vrijednosti, zajedničkih navika, važećih normi i opće­prihvaćenih
predodžbi, definirali smo naš nacionalni razvojni potencijal. Budući da
sociokulturna obilježja društva mogu biti njegova prednost i pokretač razvoja,
ali i znatna prepreka dalj­njem napretku, na početku ove Strategije treba
identificirati sociokulturne prednosti i prepreke specifične za Hrvatsku.

Plaćati
porez uvijek, ili samo ponekad? Prijaviti novozaposlenog? Zadržati devize u
zemlji ili ih financijskim preusmjeravanjem iznijeti iz zemlje? Platiti
dobavljaču iako kupci ne plaćaju? Krenuti u mirovinsku reformu ili inzistirati
na modelu međugeneracijske solidarnosti? Tranzicija je otvorila čitav niz
individualnih i kolektivnih pitanja koja su samo na prvi pogled ekonomska, dok
u svojoj biti sadržavaju niz socijalnih, psiho­loških i kulturnih potpitanja.
Bilo bi potpuno pogrešno tražiti apstraktne odgovore, pa u činjenici, da
građani Hrvatske samo ponekad i djelomično plaćaju porez, pronaći neki znak
ukorijenjene kulture prijevare. Jer problem nije jednodimenzionalan. Možda bi
ga trebalo pojasniti i razložiti u tri nepobitne činjenice: (a) da su porezi u
Hrvatskoj previsoki, (b) da porezni obveznici nisu zadovoljni onime što im
država pruža, stoga ne žele financirati ona javna dobra koje dijelom drže
beskorisnim, (c) da porezni obveznici misle da kriteriji prikupljanja poreza
nisu jednaki za sve.

Sve te
činjenice upućuju na isto, a to *je nužnost da država poboljša obavljanje
svojih javnih funkcija. Rješenje niza ekonomskih i ne samo ekonomskih problema
upravo je u dizajniranju učinkovite i pravedne države, na čije poteze neće
utjecati lobiji, u kojoj interesne skupine neće djelovati mimo propisanih
postupaka i čija će pravila stvarno vrijediti jednako za sve.* U suprotnom,
ne postoji razlog zbog kojeg bi poduzetnici plaćali državu koja nije u stanju razviti
pravosudni sustav koji štiti vjerovnike, ili razviti katastarski sustav i
sustav registara koji štiti vlasnike, a istovremeno omogućava razvitak
hipotekarnog tržišta i lakši pristup informacijama zainteresiranim domaćim i
stranim investitorima.

Očito je da problem tranzicije nije samo problem
racionalnih odgovora na neracionalnu uporabu instrumenata državne prisile, nego
i problem transformacije sociokulturnog, društvenog kapitala. Društveni kapital
je skup specifičnih, povijesno uvjetovanih osobina zajednice i individualnih
sociokulturnih potencijala (civilnost), kao na primjer, poštivanje normi,
poslovna etičnost, sklonost društvenom umrežavanju, kooperativnost. Povećanje
društvenog kapitala može bitno povećati šanse za uspješno dovršenje institucionalnih
i ekonomskih reformi tijekom tranzicije. Društveni se kapital povećava
obogaćivanjem i modernizacijom predložaka kulturnog i nacionalnog identiteta,
oboga­ćivanjem sustava društvenih vrijednosti i općih moralnih normi, jačanjem
profesionalne etike, jačanjem stvaralačke motivacije, znatnijom političkom i
kulturnom građanskom participacijom, te jačanjem stručnosti, otvorenosti i
neovisnosti medija.

Sociološka su istraživanja pokazala da u Hrvatskoj
postoje *dvije osnovne skupine sociokulturnih prepreka razvoju*. Prvu
skupinu čine psihološke i običajne prepreke naslijeđene iz bivšeg,
socijalističkog sustava. Premda je prošlo čitavo desetljeće od napuštanja
starog sustava, u Hrvatskoj postoji naslijeđena sklonost egalitarizmu (potreba
da svi budu jednako bogati ili jednako siromašni), te sklonost državnom
paternalizmu, naročito kod starije populacije. Valja očekivati da će s vremenom
taj gospodarski tradicionalizam oslabiti. U naslijeđene prepreke ubraja se i
niska razina participacije građana u raznim civilnim udrugama izvan političke
sfere, premda je posljednjih godina zamijećen porast broja profesionalnih,
dobrovoljnih udruženja građana. Drugu skupinu prepreka čine novonastale
prepreke uvjetovane tranzicijom, a odnose se na percepciju novonastalih političkih
i gospodarskih procesa, društvenih troškova tranzicije i rata. Istraživanja su
pokazala da je razina oportunizma u Hrvatskoj (kao mjere tolerancije prema
utaji poreza i korupciji) viša nego u drugim europskim tranzicijskim i
netranzicijskim zemljama, te da je viša kod mlađe populacije. Djelomično se to
može objasniti jasnim uočavanjem postojećih nepravilnosti i zloporaba do kojih
dolazi zbog neučinkovite zakonske kontrole i neefikasnog pravnog sustava. Stoga
raste nepovjerenje građana u pravni sustav i u zakonodavne institucije, što je
također jedna od novonastalih sociokulturnih prepreka, koja nesumnjivo vuče
svoje korijene još iz bivšeg sustava. Novonastalom preprekom se također smatra
naglašen doživljaj siromaštva, što je svakako djelomično posljedica visokih
tranzicijskih troškova, ali i oštrijeg raslojavanja društva koje ponekad
poljulja nadu u uspjeh u životu. Dramatično doživljavanje siromaštva motivira
proširenje socijalne uloge države do razina koje mogu postati neodrživima na
sadašnjem stupnju gospodarskog razvitka i ograničenjem očekivane dinamike pro­mjena.

Među *sociokulturnim
prednostima* Hrvatske svakako treba spomenuti regionalne razlike koje se
očituju u bitno različitim povijesnim naslijeđima i na njima stvorenim
kulturnim matricama, što opet Hrvatsku ne priječi da bude jedinstvena zemlja s
jedinstvenim težnjama, interesima i akcijama. Pogriješit će onaj koji bude
čekao da se Hrvatska pokaže više balkanskom ili europskom, više mediteranskom
ili kontinentalnom, sklonijom štednji ili potrošnji, podložnom autoritetu ili
pak »hajdučkom«. Jer, na kulturnoj se raznolikosti i bogatstvu mogu izgraditi
itekako efikasna gospodarstva. Naravno da spremnost za tržišnu bitku mora
pobijediti državni paternalizam i da spremnost za poštivanje pravila mora pobijediti
»hajdučko« buntovništvo. No to nije stvar kulture, već mudrih državnih odluka o
promicanju suvremenijih, općeprihvaćenih pravila ponašanja i sustava društvenih
vrijednosti. U posljednjih deset godina u mlađoj populaciji ipak je ojačala
sklonost profesionalnoj afirmaciji, individualizmu, prihvaćanju načela tržišnog
gospodarstva i demokratskih načela. Rat je dijelom rezultirao stvaranjem
društvene skupine koju karakterizira pobjedničko samopouzdanje i ratom
uzrokovane potrebe za preživljavanjem i samoorganiziranjem. To je vrlo
osjetljivo pitanje i samo se mudrim državnim odlukama takva pozitivna energija
može učiniti poticajnom. Sociokulturnom prednošću smatraju se i stečene navike,
svjetonazor, životna i profesionalna iskustva naših ljudi koji žive u inozemstvu,
odnosno dugogodišnja otvorenost prema Europi i svijetu.

Da je
Hrvatska u proteklih deset godina imala idealne zakone, idealnu vlast i idealno
okruženje, te da je devedesete završila s recesijom, s pravom bismo se zapitali
što je to u nama što nam ne da naprijed. Međutim, stvarnost je u proteklih
deset godina prema ovoj zemlji bila dovoljno gruba, da nam to može biti isprika
za novi pokušaj. Proteklih deset godina obilježeno je ratom, »prijateljskom
privatizacijom«, nezaustavljivim bujanjem državnih funkcija i potrošnje (1995.
– 1999.). Prijetnja da će se isti obrazac vladanja državom koja je dovoljna
sama sebi nastaviti, još uvijek nije otklonjena. Doživjeli smo kulminaciju
koncepcije državnog paternalizma, što je sprječavalo razvoj elemenata tržišta,
posebno u procesu privatizacije, s jednom od najskupljih država u Europi, s još
uvijek velikim dijelom neprivatiziranoga gospodarstva, s razgranatim i obilatim
mehanizmima preraspodjele koji najčešće prikrivaju slabosti.

Stoga
će Hrvatska napredovati samo onoliko koliko će biti sposobna razumjeti korijene
svojih tegoba. To neće biti lako, jer se o devedesetima počela stvarati potpuno
iskrivljena slika. O tom se razdoblju govori kao o nekakvom »liberalnom«
razdoblju, a zapravo se radi o razdoblju s izrazitim netržišnim elementima u
ekonomskoj politici. Kao rješenja za izlazak iz toga razdoblja olako se nude i
obećavaju brze iluzije (poput devalvacije), ili pak jači državni
intervencionizam, a pri tom se potpuno zanemaruju suštinske slabosti u realnom
i državnom sektoru, zanemaruje se činjenica da je Hrvatska strukturno
»zaglavila«. Pritom se često tržištu, koje uostalom još uvijek nije zaživjelo u
modernom smislu riječi, pripisuje krivnja za one tegobe koje je stvorio državni
paternalizam.

Na kraju dolazimo do vrlo jednostavnog saznanja.
Ukoliko želimo biti dio europskog tržišta, moramo biti spremni prihvatiti
minimum europskih standarda u svim područjima našeg života. I premda će to svi
hrvatski građani formalno podržati, ostaje činjenica da kod velikog dijela
hrvatske populacije još uvijek prevladava strah od tržišta kao mjerila
vrijednosti, prevladava nepovjerenje u tržišne reforme koje bi nas trebale
približiti Europi.

Izbor je pred nama, a cilj je ove Strategije da
razbije taj strah i nametne jedinu moguću viziju koja Hrvatskoj obećava
napredak. Taj se strah može razbiti jedino:

•  jačanjem
zakonske kontrole poslovanja, stvaranjem efikasnog pravnog sustava koji treba
približiti standardima razvijenih tržišnih gospodarstava

•  prihvaćanjem
mjerila tržišta u svim područjima ljudske djelatnosti gdje tržišta mogu
funkcionirati prema jasnim pravilima jednakim za sve; time se ne odbacuje
državna intervencija, već se ona svodi na mjeru u kojoj može biti efikasna i
svrhovita

•  jačanjem
ugleda struke i stručnih skupina u donošenju druš­tvenih odluka

•  podizanjem
poslovne i profesionalne etike

•  jačanjem
sustava obrazovanja

•  poticanjem
kreativnosti i poduzetništva

•  te poticanjem
otvorenosti, stručnosti i neovisnosti medija.

Takav pristup ne znači zalaganje za anglosaksonsku,
germansku, skandinavsku ili azijsku matricu tržišne ekonomije. U prožimanju
naše lokalne kulture i suvremene tržišne koncepcije uvijek se može stvoriti
nešto novo. Uostalom, imajući na umu raznolikost naših regija, ne možemo
isključiti mogućnost da će prožimanje dovesti do krajnje različitih oblika
prepletanja lokalne kulture i globalnoga tržišta. Ovdje samo kažemo da je
krajnje vrijeme da taj proces započne.

Deset
godina tranzicije u Hrvatskoj
– usporedba s ostalim tranzicijskim zemljama

Kad je početkom
devedesetih započinjao proces tranzicije bivših socijalističkih zemalja Europe,
ekonomska znanost nije raspolagala iskustvima koja bi pomogla u oblikovanju
mogućih preporuka nosiocima ekonomske politike. Kako je vrijeme odmicalo, a
iskustvo zemalja u tranziciji bivalo sve veće, stručnjaci su se upuštali u prve
analize ekonomskih zbivanja u tim zemljama. Dosadašnje iskustvo pokazuje da
svaka zemlja koja je prihvatila tržišnu orijentaciju kao krajnji cilj
proživljava specifični tranzicijski proces.

Prve
stručne analize tranzicijskih iskustava davale su pri­lično pesimističnu sliku
stanja u tim ekonomijama. Realni bruto domaći proizvod smanjivao se od samog
početka primjene »tranzicijskih« mjera, a snažne inflatorne procese dodatno su
poticali visoki fiskalni deficiti. Do smirivanja inflacije dolazi tek uvođenjem
stabilizacijskih programa uz pomoć oštrih mjera nadzora državnih rashoda. U tim
uvjetima tranzicijski *lideri* doživ­ljavaju osjetan ekonomski oporavak,
koji rezultira povećanjem BDP-a jednu do dvije godine nakon poduzimanja
stabilizacijskih koraka. Pregled početnih ekonomskih uvjeta u pojedinim
tranzicijskim ekonomijama nudi tablica 1.:

if !supportEmptyParas endif

Tablica 1.  **Inicijalni uvjeti i početak primjene stabilizacijskih programa**

**u tranzicijskim
zemljama**

**if !supportEmptyParas endif**

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Zemlja | Početak stabilizacijskih programa | Sustav deviznih tečajeva\*\* | Godina najviše stope inflacije | Maksimalna godišnja inflacija | Godina pada inflacije ispod 50% | Godina najniže razine BDP-a |
| Bugarska  Hrvatska  Češka  Estonija  Mađarska  Latvija  Litva  Poljska  Rumunjska  Rusija  Slovačka  Slovenija  Ukrajina | veljača 1991\*  listopad 1993  siječanj 1991  lipanj 1992  ožujak 1990  lipanj 1992  lipanj 1992  siječanj 1990  listopad 1993\*  travanj 1995\*  siječanj 1991  veljača 1992  studeni 1994 | fleksibilni  fiksni  fiksni  fiksni  fiksni  fiksni\*\*\*  fiksni\*\*\*  fiksni  fleksibilni  fleksibilni  fiksni  fleksibilni  fleksibilni | 1991.  1993.  1991.  1992.  1990.  1992.  1992.  1989.  1993.  1992.  1991.  1991.  1993. | 338.8  1149.7  52.1  946.7  34.6  958.2  1162.6  639.6  295.5  2510.4  58.3  246.7  10155.0 | -  1994.  1992.  1993.  -  1993.  1994.  1992.  -  -  1992.  1993.  - | 1993.  1993.  1993.  1993.  1993.  1993.  1993.  1991.  1992.  1994.  1993.  1992.  1994. |

\*zemlje koje su imale više stabilizacijskih pokušaja

\*\* radi se o sustavima
deviznih  tečajeva do 1994. godine

\*\*\* Litva i Latvija uvele su
sustav fiksnih deviznih tečajeva tek u prvoj polovici 1994.

Izvor: Fisher, Sahay i Vegh
(1996)

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Zbog
specifičnosti i brzine promjena tijekom tranzicijskog procesa, ekonomske
politike zemalja u tranziciji posebno moraju voditi računa o brzini i slijedu
pojedinih reformskih koraka, jer je praksa pokazala da često treba započeti s
novim paketom mjera i prije nego što postanu vidljivi rezultati već učinjenih
ekonomskih poteza. Tranzicijske mjere ekonomske politike u ovim zemljama
odnosile su se prije svega na:

•
liberalizaciju cijena i trgovine

•
financijsku stabilizaciju

•
uspostavu valutne konvertibilnosti

•
restrukturiranje poduzeća

•
privatizaciju poduzeća

•
stvaranje mreže socijalne sigurnosti, te

•
razvoj institucionalnog i pravnog okvira tržišno orijentirane ekonomije.

U
većini tranzicijskih zemalja sam početak prelaska na tržišne osnove
gospodarenja nije bio nimalo bezbolan, jer je tranzicija proizvela niz
neugodnih učinaka. Nagomilani fiskalni problemi, naslijeđeni iz prošlog sustava
i s njima povezani monetarni problemi, potakli su snažne inflatorne procese.
Najvišu inflaciju navedene zemlje doživljavaju početkom transformacije
gospodarstva, kada započinje liberalizacija u području cijena i trgovine. Već
krajem 1994. godine većina zemalja uspijeva mjerama financijske stabilizacije
smanjiti godišnju stopu inflacije ispod 50%.

Neizbježna
je posljedica tranzicije bilo i snažno smanjenje realne ekonomske aktivnosti,
kako ukupno, tako i po pojedinim sektorima. Ekonomski pad najvećim je dijelom
zahvatio neefikasni industrijski sektor, naslijeđen iz prijašnjeg
socijalističkog sustava. Taj se pad u početku objašnjavao kao makroekonomski
slom induciran potražnjom, koji su dodatno poticale oštrije mjere fiskalne i
monetarne politike. Čak se jedno vrijeme predlagalo monetarno popuštanje i
fiskalna ekspanzija kako bi se zaustavio taj pad, bez obzira na opasnosti koje
nosi inflatorni proces u kombinaciji s fiskalnim deficitom. Međutim, s vremenom
postaje očigledno da sve tranzicijske ekonomije doživljavaju nagli pad realne
aktivnosti u prvim godinama tranzicije (1989.-1993.), a uzroci tog ekonomskog
sloma pretežno su strukturne prirode. Do najvećeg pada aktivnosti dolazi u
zemljama zahvaćenim ratom ili trgovinskim embargom. Naprednije tranzicijske
zemlje1 doživjele su u tom razdoblju
kumulativni pad proizvodnje od 32.6% u prosjeku (Fischer, Sahay i Vegh, 1996).
Kad se njima priključe zemlje bivšeg Sovjetskog Saveza, prosječno kumulativno
smanjenje proizvodnje iznosi blizu 41%. Najmanji pad aktivnosti početkom
tranzicije doživljavaju tranzicijski predvodnici: Mađarska 18.3%, Poljska
17.8%, Slovenija 16.8%, Češka 21.4%. Procijenjeni pad ekonomske aktivnosti u
Hrvatskoj od 37% može se objasniti tranzicijskom recesijom, ali svakako i
gubitkom velikog dijela tržišta nakon raspada bivše Jugoslavije, te neposrednim
ratnim doga­đanjima. Prijelomnom točkom može se smatrati 1993. godina, kada
većina ovih zemalja doživljava svoju najnižu razinu realne proizvodnje i nagli
zaokret prema gore, nakon čega ostvaruju svoje prve skromnije pozitivne stope
ekonomskog rasta.

Tranzicija je tijekom 10 godina imala svoje
predvodnike: Češku, Poljsku, pa na koncu Mađarsku, a iskustvo pokazuje da su se
tranzicijske zemlje smjenjivale u vodstvu ovisno o tome jesu li bile u
određenom trenutku još jače ubrzati svoje reformske procese ili ne.
Dojučerašnje uspješne tranzicijske zemlje zbog zaustavljanja reformi na nakom
od segmenata (fiskalna konsolidacija, tržište rada, usporavanje privatizacije i
reforme javnog sektora, usporavanje liberalizacije ili slično) vrlo su brzo
zapadale u poteškoće koje bi zahvatile cjelokupno nacionalno gospodarstvo.
Stoga nas iskustvo uči da se odgađanje ili krivo usmjeravanje reformskih procesa
u nekom segmentu ekonomskog života vrlo brzo vraća kao bumerang prema
cjelokupnom gospodarstvu.

Udjeli državnih rashoda u dohotku tranzicijskih
zemalja nisu doživjeli bitnije smanjenje nakon započetih strukturnih promjena.
Usprkos pokušajima da se smanje subvencije i dotadašnje olak­šice, s vremenom
ipak raste raspon socijalnih davanja, posebno u okviru mirovinskog sustava. Ni
uvođenjem kontrole nad kretanjem državnih izdataka nije mnogo postignuto. U
svjetskim razmjerima, te zemlje i dalje imaju izrazito visok udio ukupnih
javnih izdataka u BDP-u (50% i više), što je mnogo više od ostalih zemalja
slične razine BDP-a po stanovniku. Vrlo niske udjele od 20-30% ostvaruju
primjerice Čile, Malezija, Tajland, Hong Kong i Singapur. Manje razvijene
zemlje Europske unije: Grčka, Irska, Portugal i Španjolska ostvaruju udio
javnih izdataka u BDP-u od oko 48%.

Visoki javni izdaci u pravilu podrazumijevaju i
visoke stope oporezivanja, što u većini tranzicijskih zemalja rezultira visokim
»poreznim klinom« između troška rada za poslodavca i realnih primanja
zaposlenih2. Ovakva porezna praksa
poskupljuje rad i dodatno potiče rad u »sivoj« ekonomiji, što ima za posljedicu
povećanje stope nezaposlenosti, a visoki socijalni izdaci dovode do pada ukupne
nacionalne štednje. Unatoč visokim ukupnim državnim izdacima, udio investicija
u tim izdacima i dalje je prilično nizak kod većine tranzicijskih zemalja3. Činjenica da je znatan dio
izdataka za investicije u tim zemljama izvan budžeta, tj. na računima velikih
javnih poduzeća, otežava usporedbu s drugim zemljama.

\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_
[1] Zemlje Srednje i Istočne Europe i baltičke zemlje (Fischer, Sahay i Vegh, 1996).
[2]Godine 1995. ukupni porezni klin u SAD iznosio je 36%, u Japanu 34%, Europskoj uniji 53%, Hrvatskoj 60% (Nestić,1998), a u Mađarskoj čak 70% (Sachs i Warner, 1996).
[3]Udio kapitalnih izdataka u ukupnim državnim izdacima 1995. godine iznose (Sachs i Warner, 1996): Malezija 16.5%, Singapur 6.3%, Tajland 9.8%, Mađarska 1.5%, Poljska 2.1% Češka 4.3%.

Među institucionalnim reformama potrebnim za razvoj
zdravih tržišnih osnova treba dati prioritet privatizaciji poduzeća,
uključujući i velike infrastrukturne sustave. No, ova je dimenzija tranzicije
od početka opterećena brojnim problemima, počevši od konfliktnih ciljeva između
različitih interesnih grupa, neprovjerenih tehnika i modela njenog provođenja,
opasnosti od korupcije, sve do administrativne složenosti i brojnih tržišnih i
zakonskih »rupa«. Međutim, čak i uz ove probleme, brojne su tranzicijske zemlje
uspješno privele kraju privatizaciju manjih poduzeća, te dobrano odmakle u
restrukturiranju i privatizaciji javnih po­duzeća4.

[4]EBRD je 1995. procijenio da se u vodećim tranzicijskim zemljama gotovo 60% BDP-a ostvaruje u privatnom sektoru, a 1999. godine čak iznad 70%.

Dosadašnje su ekonomske analize već potvrdile
postojanje visoko signifikantne i pozitivne veze između tzv. indeksa reformi i
prosječnog godišnjeg rasta BDP-a. To znači: što je indeks reformi veći i
provedba tržišnih reformi uspješnija i pravovremena, to je stopa ekonomskog
rasta veća (Sachs, 1996). Indekse tržišnih reformi po zemljama, kao pokazatelje
uspješnosti tranzicijske prilagodbe redovito objavljuje Europska banka za
obnovu i razvoj (EBRD). Indeksi reformskog tijeka u 26 zemalja Istočne i
Srednje Europe i bivšeg Sovjetskog Saveza nastaju jednostavnim zbrojem ocjena
prema ovim dimenzijama ocjenjivanja:

• privatizacija poduzeća (velikih, srednjih i malih)

• restrukturiranje poduzeća

• liberalizacija cijena, trgovine i sustava tečajeva

• provedba politike konkurentnosti

• reforma bankarskog sustava

• razvoj tržišta vrijednosnih papira i

• uspostava učinkovitog pravnog okvira.

Na temelju izvješća EBRD-a za 1997. i 1999. godinu
moguće je vrlo jednostavno ocijeniti dosadašnji tranzicijski napredak pojedinih
zemalja. U sljedećoj tablici dajemo pregled EBRD-ovih ocjena uspješnosti
tranzicijskog procesa u 1997. i 1999. godini. (tablica 2).

if !supportEmptyParas endif

Tablica 2.  **Uspješnost tranzicijskog procesa u zemljama u tranziciji**

**(1997. i 1999. godina)**

**if !supportEmptyParas endif**

**if !supportEmptyParas endif**

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Zemlja | Udio  privatnog sektora u  BDP (%)\* | Privatizacija velikih poduzeća | Privatizacija malih poduzeća | Upravljanje i restrukturiranje |
| if !supportEmptyParas endif  Bugarska  Hrvatska  Češka  Estonia  Mađarska  Latvija  Litva  Poljska  Rumunjska  Rusija  Slovačka  Slovenija  Ukrajina | 1997             1999  50                  60  55                  60  75                  80  70                  75  75                  80  60                  65  70                  70  65                  65  60                  60  70                  70  75                  75  50                  55  50                  55 | 1997              1999  3                       3  3                       3  4                       4  4                       4  4                       3  3                       3  3                       3  3+                     3+  3-                      3-  3+                     3+  4                       4  3+                     3+  2+                     2+ | 1997               1999  3                       3+  4+                    4+  4+                    4+  4+                    4+  4+                    4+  4                       4  4                       4+  4+                     4+  3                       4-  4                       4  4+                    4+  4+                    4+  3+                    3+ | 1997       1999  2+             2+  3-              3-  3               3  3               3  3               3+  3-              3-  3-              3-   3               3  2               2  2               2-  3-             3  3-              3-  2               2 |

if !supportEmptyParas endif

Tablica 2.  **(nastavak)**

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| if !supportEmptyParas endif  Zemlja | if !supportEmptyParas endif  Liberalizacija cijena | if !supportEmptyParas endif  Trgovinski i devizni sustav | if !supportEmptyParas endif  Sloboda tržišnog natjecanja | Bankarske reforme i liberalizacija kam. stopa | Tržište vrijednosnica i razvoj ostalih financ. institucija |
| if !supportEmptyParas endif  Bugarska  Hrvatska  Češka  Estonia  Mađarska  Latvija  Litva  Poljska  Rumunjska  Rusija  Slovačka  Slovenija  Ukrajina | 1997     1999  3             3  3             3  3             3  3             3  3+          3+  3             3  3             3  3             3+  3             3  3             3-  3             3  3             3  3             3 | 1997     1999  4             4+  4             4  4+           4+  4             4  4+           4+  4             4+  4              4  4+            4+  4              4  4              2+  4              4+  4+            4+  3              3 | 1997       1999  2               2  2               2  3               3  3-              3-   3               3  3-              3-  2+             2+  3               3  2               2  2+             2+  3               3  2               2  2               2 | 1997      1999  3-             3-  3-             3  3              3+  3+            4-  4              4  3              3  3              3  3              3+  3-             3-  2+            2-  3-             3-  3              3+  2              2 | 1997        1999  2                2  2+              2+  3                3  3                3  3+              3+  2+              2+  2+              3-  3+              3+  2                2  3                2-  2+              2+  3                3  2                2 |

Izvor: EBRD (1997., 1999.)

\*okvirna procjena EBRD-a

Najmanja
ocjena (1) označava minimalan napredak u izgrad­nji tržišnih uvjeta, a najveća
ocjena (4+) sugerira da je dostignut standard razvijenih europskih zemalja.
Nove se liste tranzicijskih lidera za 1997. i 1999. godinu bitno ne razlikuju
od liste iz 1995. godine, osim što se mijenjao poredak zemalja. Mađarska i
Poljska izbile su 1997 godine na prva dva mjesta, dok ih slijede Estonija,
Češka, Slovačka i Slovenija. Mađarska je i u 1999. godini vodeća tranzicijska
zemlja prema postignutom napretku u provedbi tržišnih reformi. Gornje ocjene
ipak upućuju na činjenicu da krajem 90-ih dolazi do određenog, očekivanog
usporavanja i zastoja tranzicijskog procesa u većini navedenih ekonomija.

To potvrđuje i slučaj Hrvatske, koja je u 1999. u
odnosu na 1997. godinu dobila nešto veću ocjenu samo za reformu u bankarskom
sektoru, čime je EBRD pozitivnim ocijenio stroži nadzor banaka nakon donošenja
novog Zakona o bankama. Povećan je i udio privatnog sektora u stvaranju bruto
domaćeg proizvoda s 55% u 1997. na 60% u 1999. godini. U ostalim područjima
koja se prate i ocjenjuju izostao je bilo kakav pozitivan pomak u odnosu na
1997. godinu. *Najnižu ocjenu Hrvatska je imala u području zaštite slobode
tržišnog natjecanja. Promicanje politike konkurentnosti smatra se preslabim, a
najvećom slabošću smatra se još uvijek znatna prevlast monopola na hrvatskom
tržištu. Lošim se ocjenjuje i stupanj razvijenosti financijskog tržišta i
sustava nebankarskih financijskih institucija.* Između 26 tranzicijskih
zemalja koje EBRD ocjenjuje Hrvatska je 1997. i 1999. godine zauzimala deveto
mjesto prema ostvarenim tranzicijskim rezultatima. Još uvijek se ispred nas
nalaze Mađarska, Poljska, Češka, Estonija, Slovačka, Slovenija, te Litva i
Latvija.

Od početaka provedbe stabilizacijskih programa pa sve
do 1996. godine, proces tranzicije ubrzano se odvijao u svih dvadeset i šest
tranzicijskih zemalja. Već 1997. godine započela je stagnacija i usporavanje
ključnih reformi, koje traje sve do danas. To dokazuje slika 1.

if !supportEmptyParas endif

*Slika 1*. Prosječna ocjena uspjeha tranzicijskog procesa na
uzorku od 26 zemalja, 1994.1999.

![](dodatni/358894.gif)

Izvor: EBRD (1999)

if !supportEmptyParas endif

Većina
je promatranih zemalja od 1994. do 1999. godine ostvarila bitan napredak u
sljedećim područjima:

•  privatizacije malih i srednjih poduzeća
(prosjek ocjena za sve zemlje 3,6 u 1999. godini, Hrvatska 4+)

•  liberalizacije trgovine i politike deviznih
tečajeva (prosjek zemalja 3,4, Hrvatska 4)

•  liberalizacije cijena (prosječna ocjena 2,8 za
sve zemlje koja je na toj razini već četiri godine, Hrvatska 3)

•  privatizacije velikih javnih poduzeća (prosjek
za sve zemlje 2,8, Hrvatska 2) i

•  reforme bankarskog sustava (prosjek za sve
zemlje 2,5, Hrvat­ska 3).

I dalje
se vrlo nisko ocjenjuju napori u procesu financijskog »produbljivanja« odnosno
razvoja tržišta financijskih instrumenata i nebankarskih financijskih
institucija. U tom području u većini zemalja nema bitnog pomaka u odnosu na
1994 godinu, stoga je posljednja prosječna ocjena iz 1999. godine i dalje na
razini 2 za sve zemlje (Hrvatska 2+). Relativno uspješna provedba privatizacije
u zemljama, poput Češke, Poljske, Estonije i Mađarske, utje­cala je znatno i na
razvoj tržišta vrijednosnica u tim zemljama, te financijskog sustava općenito.
Napuštanje sustava međugene­ra­cijske solidarnosti i pokretanje mirovinske
reforme u Mađarskoj i Poljskoj, svakako će pogodovati njihovom daljnjem
financijskom produbljivanju i stvaranju zdravih temelja za razvoj financijskog
sustava.

*Većina
je tranzicijskih zemalja 1996. godine ušla u novo tranzicijsko razdoblje u
kojem dotadašnji glavni ciljevi – liberalizacija i stabilizacija – ustupaju
mjesto radikalnijim mjerama restrukturiranja kao i naporima za ostvarenje viših
stopa rasta. Ključne postaju politike strukturnih prilagodbi i različite
mikroekonomske politike, dok je makroekonomski sustav u određenoj mjeri zaokružen
i potrebne su još samo manje dorade. Ključna riječ postaje: konkurentnost.* Tranzicijski su predvodnici
već tada počeli poduzimati konkretne korake za unapređivanje politike
konkurentnosti, te ubrzali proces privatizacije velikih poduzeća (javnom
ponudom i direktnom prodajom preostalih državnih udjela u tim poduzećima,
aukcijama, i sl.), očekujući da će nova faza privatizacije »depolitizirati«
poduzeća i privući brojne domaće i strane investitore. Mađarska je primjer
zemlje koja je u tim pokušajima daleko ispred ostalih tranzicijskih zemalja.
Ovakav stav počinje u Hrvatskoj uzimati maha tek koncem 1999. godine.

Hrvatska
je u posljednjih deset godina tranzicije dijelila sudbinu svih ostalih
tranzicijskih zemalja, a činjenica da smo jedni od rijetkih koji su istovremeno
bili pogođeni ratom, dodatno je otežala uvjete za bržu tržišnu transformaciju.
No, to ne može biti isprika za nedjelovanje, pasivnost i ignoriranje tržišnih
reformi. Zdravi se temelji za rast u ekonomijama poput naše ne grade
izmišljanjem novih neprovjerenih modela, licitiranjem stopama rasta BDP-a bez
utemeljenja ili pak davanjem socijalnih prava koja nije moguće financirati.
Zato je vrlo važno identificirati sve one dimenzije tranzicije u kojima
Hrvatska do sada nije uspjela ostvariti gotovo nikakav ili vrlo slab napredak:

•  Lošim izborom modela privatizacije jednim su
dijelom stvorene tvrtke – konglomerati, s neodvojenim vlasništvom od uprav­ljanja;
kod njih su netransparentnost, laka porezna evazija unutar grupe, nedostatak
pritiska za promjenom, politički utjecaj, monopolski ili kvazi-monopolski
položaj, upravljačko neznanje, a ponekad možda i čisti kriminal, doveli do
stagnacije i bankrota.

•  Hrvatska
kasni za naprednim tranzicijskim zemljama u provedbi jedne od ključnih
tranzicijskih reformi, reforme mirovinskog sustava. Svako odugovlačenje i
odgađanje ovih značajnih preduvjeta za kvalitetniji ekonomski rast predstavlja
veliki društveni trošak.

•  Drugi ključni
reformski zahvati u brojnim segmentima (zdravstvo, školstvo, socijalna skrb i
slično), tek su u začetku.

•  Hrvatski
financijski sustav i dalje je nedovoljno »propustan«, tj. ne postoji suvremeno
tržište financijskih instrumenata i nebankarskih financijskih institucija
usklađeno sa standardima razvijenih tržišnih ekonomija, čemu bi mogla pridonijeti
provedba mirovinske reforme. Ovo pitanje je usko povezano s koordinacijom u
izdavanju vrijednosnih papira HNB-a i Ministarstva financija glede ročnosti. Za
daljnji razvitak financijskog sustava je nužna i uspostava transparentih i
ažurnih registara pokretne i nepokretne imovine.

•  U Hrvatskoj
se dovoljno ne promiče i ne štiti politika konkurentnosti, tj. postojeći
institucionalni okvir, odnosno Agencija za zaštitu tržišnog natjecanja
politički je i financijski »preslaba« u odnosu na brojne interesne skupine i
lobije, te zbog toga nedovoljno učinkovita u promicanju i zaštiti slobodnog
tržiš­nog pristupa.

•  Proces
restrukturiranja poduzeća je suviše spor. Taj proces nije uvjetovan
zakonitostima tržišta, a neefikasan i nedovoljno obrazovan management dodatno
otežava uspješnost procesa restrukturiranja.

•  Proces
privatizacije velikih poduzeća već kasni za ostalim tranzicijskim zemljama,
posebice kod infrastrukturnih poduzeća, i odvija se bez jasnog koncepta, a u
velikoj je mjeri uvjetovan postojećom fiskalnom neravnotežom.

•  Pravni sustav
u Hrvatskoj i dalje je neučinkovit i time uzročnik pravne nesigurnosti u
zemlji, što obeshrabruje u velikoj mjeri investitore kako domaće tako i
inozemne.

Nosioci ekonomske politike trebali bi postati svjesni
činjenice da se moderno tržišno gospodarstvo gradi samo zrelim i odlučnim
akcijama kojima bi krajnji cilj trebalo biti povećanje ukupnog blagostanja
društva. *Kako Hrvatska već poprilično kasni za najuspješnijima u provedbi
tranzicije, prioritetnim zadatkom ekonomske politike trebalo bi biti što brže
pokretanje i uspješno dovršenje svih navedenih ključnih tržišnih reformi.*

ObiljeŽja
hrvatskog gospodarstva

Osnovni
pokazatelji makroekonomskog okvira Republike Hrvatske u razdoblju 1991. – 2001.
prikazani su u tablici 3.

if !supportEmptyParas endif

Tablica
3. **Osnovni pokazatelji stanja gospodarstva Republike Hrvatske**

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Godina | 1991. | 1992. | 1993. | 1994. | 1995. | 1996. | 1997. | 1998. | 1999. | 2000. | 2001. |
| BDP, tekuće cijene, mlrd kn | 0,441 | 2,71 | 39,00 | 87,44 | 98,38 | 107,98 | 123,81 | 138,39 | 143,50 | 157,51 | 168,97 |
| Osobna potrošnja, tekuće cijene,mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 46,57 | 60,48 | 63,30 | 77,03 | 82,54 | 82,30 | 90,00 | 98,30 |
| Investicije, tekuće cijene, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 15,19 | 17,31 | 23,75 | 34,91 | 32,05 | 33,32 | 33,09 | 37,00 |
| Državna potrošnja, tekuće cijene, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 25,74 | 30,46 | 30,62 | 31,97 | 36,26 | 38,53 | 41,70 | 40,68 |
| Izvoz , tekuće cijene, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 40,09 | 40,61 | 45,02 | 50,28 | 55,40 | 58,34 | 70,89 | 78,95 |
| Uvoz, tekuće cijene, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 40,15 | 50,47 | 55,43 | 70,33 | 67,86 | 68,98 | 79,75 | 89,16 |
| BDP, stalne cijene 1990, milijuni kn | 221,4 | 195,5 | 179,9 | 190,3 | 203,3 | 215,5 | 230,3 | 235,3 | 234,6 | 243,1 | 254,28 |
| Indeks cijena na malo, lančani | if !supportEmptyParas endif | 1037,2 | 1250,5 | 97,0 | 103,7 | 103,5 | 104,0 | 105,6 | 102,7 | 108,3 | 102,30 |
| Indeks cijena na malo, 1995=100 | 0,8 | 7,9 | 99,4 | 96,4 | 100,0 | 103,5 | 107,6 | 113,7 | 117,4 | 127,1 | 130,02 |
| Tečaj HRK/USD(sredinom razdoblja) | if !supportEmptyParas endif | 0,264 | 3,577 | 5,996 | 5,230 | 5,434 | 6,157 | 6,362 | 7,112 | 8,275 | 8,339 |
| Tečaj HRK/DEM(sredinom razdoblja) | if !supportEmptyParas endif | 0,171 | 2,149 | 3,692 | 3,649 | 3,614 | 3,556 | 3,619 | 3,875 | 3,904 | 3,819 |
| Broj zaposlenih, u 000, godišnji prosjek | 1432,0 | 1261,0 | 1238,0 | 1211,0 | 1196,0 | 1195,0 | 1187,0 | 1071,4 | 1058,4 | 1053,3 | 1057,0 |
| Prosječne mjesečne neto plaće (tekuće cijene, krajem razdoblja, u kn) | if !supportEmptyParas endif | 74,4 | 1073,2 | 1646,0 | 1883,0 | 2217,0 | 2544,0 | 2935,0 | 3262,0 | 3499,0 | 3582,0 |
| Primarni novac, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 2,25 | 4,71 | 6,74 | 8,77 | 10,35 | 9,95 | 10,31 | 11,71 | 17,80 |
| Novčana masa, M1, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 3,13 | 6,64 | 8,24 | 11,37 | 13,73 | 13,53 | 13,86 | 18,03 | 23,70 |
| Ukupna likvidna sredstva, M4, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 10,06 | 17,68 | 24,62 | 36,70 | 50,74 | 57,34 | 56,70 | 73,32 | 106,07 |
| Prosječna dnevna kamata na tržištu novca Zagreb, u % | if !supportEmptyParas endif | 2182,3 | 86,9 | 17,8 | 27,2 | 10,4 | 9,4 | 15,8 | 12,7 | 4,5 | 2,7 |
| Prosječna kamata na zajmove bez devizne klauzule, u % | if !supportEmptyParas endif | 2332,9 | 59,0 | 12,4 | 22,3 | 18,5 | 14,1 | 16,1 | 13,5 | 10,5 | 9,5 |
| Prosječna kamata na depozite bez devizne klauzule, u % | if !supportEmptyParas endif | 434,5 | 27,4 | 5,0 | 6,1 | 4,2 | 4,4 | 4,1 | 4,3 | 3,4 | 2,8 |
| Međunarodne pričuve HNB-a, u mil. USD | if !supportEmptyParas endif | 166,8 | 616,2 | 1405,0 | 1895,2 | 2314,0 | 2539,0 | 2815,6 | 3025,0 | 3524,8 | 4704,2 |
| Saldo tekućeg računa bilance plaćanja, u milijunima kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 4298,4 | 5462,6 | -7873,9 | -6322,8 | -15184,9 | -9239,2 | -9906,3 | -3661,9 | -5659,0 |
| Ukupni vanjski dug, u mil. USD | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 2638 | 3020 | 3809 | 5308 | 7452 | 9588 | 9872 | 11002 | 11189 |
| Tekući prihodi središnje države, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | 0,55 | 8,37 | 22,79 | 27,29 | 30,24 | 33,39 | 42,02 | 40,05 | 41,54 | 48,91 |
| Tekući rashodi središnje države, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | 0,52 | 7,74 | 20,36 | 25,50 | 25,93 | 29,58 | 34,88 | 38,48 | 44,24 | 52,82 |
| Ukupni višak/manjak središnje države, u milijunima kn | if !supportEmptyParas endif | -7,5 | 67,6 | 543,9 | -715,4 | -134,0 | -1160,2 | 1256,7 | -2523,3 | -6107,9 | -4309,1 |
| Ukupni višak/manjak ukupne države, u milijunima kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 1413 | -883 | -477 | -1587 | 882 | -2802 | -7697 | -4044 |
| Unutarnji dug središnje države, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 22,87 | 18,67 | 17,74 | 17,28 | 15,54 | 15,05 | 16,76 | 21,35 | 25,00 |
| Inozemni dug središnje države, mlrd kn | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 0,83 | 0,75 | 1,28 | 13,48 | 18,27 | 21,05 | 29,98 | 38,66 | 41,41 |

Izvor: Hrvatska narodna banka, Državni zavod za statistiku

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

*Slika
2*. BDP
Republike Hrvatske 1990.-2001. u stalnim cijenama 1990.

![](dodatni/358895.gif)

Izvor: Državni zavod za statistiku

if !supportEmptyParas endif

Slika 2.
pokazuje da hrvatski BDP slijedi putanju tipičnu za tranzicijske ekonomije, od
početnog ekonomskog sloma u prvim godinama tranzicije do oporavka proizvodnje
nakon uvođenja stabilizacijskog programa. Kao što je već u prethodnom poglavlju
objašnjeno, takvo je kretanje posljedica propadanja neefikasne proizvodnje u
državnom sektoru, koja gubi tržišnu utrku s kvalitetnijim stranim proizvodima,
te pokretanja nove proizvodnje u privatnom sektoru, koja nastoji postići
svjetsku razinu kvalitete. Pad proizvodnje u državnom sektoru uzrokovao je tzv.
tranzicijsku recesiju i porast nezaposlenosti, dok jačanje proizvodnje
privatnog sektora pridonosi prvim pozitivnim stopama rasta (Blanchard, 1997).

*Poljoprivreda i ribarstvo* specifične su djelatnosti u
kojima još uvijek prevladava visok udio proizvodnje za vlastite potrebe i
individualnu prodaju na domaćem tržištu, pa su stoga manje izložene tržišnim
šokovima. Stoga je razumljivo da je u prvim godinama tranzicije (do 1993.) pad
poljoprivredne proizvodnje manji nego u ostalim djelatnostima. To je
rezultiralo rastom relativnog udjela poljoprivrede u BDP-u, da bi se u godinama
intenzivnijeg rasta ukupne ekonomske aktivnosti taj udio sve više smanjivao.

*Industrijska proizvodnja i građevinarstvo* do 1993.
godine kreću se prilično usklađeno s kretanjem prosjeka ukupnog gospodarstva,
zadržavajući približno isti udio u BDP-u kao i 1990. godine. S obzirom na
snažnu ekonomsku kontrakciju od 1990.-1993., to znači da je došlo i do bitnijeg
smanjenja obujma proizvodnje u industriji i građevinarstvu. Razlozi takvom
kretanju industrijske proizvodnje i građevinske djelatnosti su poznati: gubitak
dotad značajnih tržišta s područja bivše Jugoslavije, postojanje stalne ratne
opasnosti, početak procesa liberalizacije cijena, zaoštravanje konkurencije, te
usporen proces restrukturiranja poduzeća u državnom vlasništvu. Početak
programa obnove, početak znatnijeg rasta osobne potrošnje i ukupne domaće
potražnje donijelo je oporavak djelatnosti građevinarstva i industrijskoj
proizvodnji, osobito nakon vojno-redarstvenih akcija »Bljesak« i »Oluja« 1995.
godine.

Tablica 4.  **Struktura BDP-a po
djelatnostima, tekuće cijene**

**if !supportEmptyParas endif**

|  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Godina | 1995. | 1996. | 1997. | 1998. | 1999. | 2000. | 2001. |
| Poljoprivreda, lov i šumarstvo  Ribarstvo  Rudarstvo i vađenje  Prerađivačka industrija  Građevinarstvo  Trgovina na veliko i malo  Hoteli i restorani  Prijevoz, skladištenje i veze  Poslovne usluge, poslovanje nekretninama  Javna uprava i obrana, obvezno socijalno osiguranje  Obrazovanje  Zdravstvena zaštita i socijalna skrb  Ostale djelatnosti  BDP (tržišne cijene) | 8,3  0,2  0,2  19,5  4,7  9,7  2,2  7,9  8,6  7,2  2,9  2,7  25,9  100 | 8,2  0,2  0,2  18,2  5,5  10,3  2,4  7,4  8,7  7,6  3,2  3,3  24,8  100 | 7,6  0,2  0,5  18,4  6,0  10,5  2,6  7,3  8,6  7,7  3,1  3,6  23,9  100 | 7,8  0,1  0,4  20,6  5,6  10,0  2,6  7,7  8,8  8,6  3,5  3,9  20,4  100 | 7,9  0,1  0,4  21,2  5,6  10,0  2,4  7,4  9,0  9,0  3,6  4,1  19,7  100 | 7,9  0,1  0,5  21,8  4,9  10,4  2,7  8,0  8,7  9,0  3,6  4,0  18,4  100 | 7,8  0,1  0,7  21,8  4,8  11,4  2,9  8,9  8,9  8,0  3,3  3,6  17,8  100 |

Izvor:
Državni zavod za statistiku

if !supportLineBreakNewLine
endif

Do
1993. godine *promet i trgovina*, a posebno *ugostiteljstvo i turizam* doživljavaju
relativno veći pad od prosjeka gospodarstva zbog ratnih okolnosti. Od 1994.
nadalje ove uslužne djelatnosti, a posebno sektor trgovine, počinju ostvarivati
vrlo visoke stope rasta. Makroekonomska stabilizacija i korištenje tečaja kao *sidra*,
definiralo je uvjete poslovanja za uvoznike. Dodajući tome prestanak neposredne
ratne opasnosti i porast realnih plaća u gospodarstvu, uz obilniju ponudu
potrošačkih kredita, dolazi do oporavka i daljnjeg povećanja domaće potražnje.

*Javne
usluge*, koje
obuhvaćaju djelatnosti *obrazovanja, zdrav­stva i javne uprave* smanjuju
svoj udio do 1993. godine, što je bio pretežno rezultat smanjivanja realnih
neto plaća koje čine najveći dio dodane vrijednosti u tom sektoru. Međutim, ova
stav­ka sadrži različite djelatnosti s različitim predznakom kretanja. Neke
aktivnosti, primjerice obrana, u promatranom razdoblju znat­no su povećale svoj
udio, dok je većina ostalih javnih usluga realno padala po manjim stopama od
pada ukupnog realnog BDP-a. Nakon 1993. godine sve do danas sektor javne uprave
raste, a razlozi takve ekspanzije su dvojaki: povećanje ukupne razine usluga
koje se ogleda u povećanju broja zaposlenih, no u daleko većoj mjeri razlog je
značajno povećanje realnih primanja zaposlenih u tom sektoru. Premda je cilj
porasta plaća u javnom sektoru u početku bio dostići plaće u ostalim dijelovima
gospodarstva, ubrzo se pokazalo da su prosječne plaće u državnom sektoru
narasle iznad prosjeka gospodarstva.

Od 1994. godine raste aktivnost i u ostalim uslužnim
djelatnostima, posebno onima koje se bave raznim poslovnim uslugama. Riječ je
dijelu gospodarstva u kojem su najbrže stvarana mala privatna poduzeća. Taj dio
gospodarstva je djelomično apsorbirao višak radne snage iz ostalih djelatnosti
i to prije svega radne snage s višom stručnom spremom. To je istovremeno
značilo da se kvalifikacijska struktura nezaposlenih prijavljenih kod Hrvatskog
zavoda za zapošljavanje kontinuirano pogoršavala, potencirajući tako problem
dugotrajne nezaposlenosti.

#### Iz Tablice 3. vidljivo je da rast BDP-a u razdoblju 1994.-1999. proizlazi prije svega iz oživljavanja domaće potražnje (rekonstrukcija i obnova s jedne, te kreditna ekspanzija i rast osobne potrošnje s druge strane), te većeg stupnja iskorištenja postojećih kapaciteta. Zbog lakoće usporedbe s kretanjima u drugim tranzicijskim zemljama i EU zemljama, te donošenja odgovarajućih zaključaka, prikazane su u tablici 5. glavne komponente agregatne potražnje tih zemalja. O kvaliteti i strukturi same osobne potrošnje u Hrvatskoj svjedoče podaci u tablici 6 koji su izračunati po paritetu kupovne moći (PPP) zbog objektivnije usporedbe. Tablica 5.  **Glavne komponente agregatne potražnje**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Zemlja | Javna potrošnja  (% BDP-a) | Bruto investicije  (% BDP-a) | Izvoz roba i usluga  (% BDP-a) | Uvoz roba i usluga  (% BDP-a) | Bruto štednja  (% BDP-a) |
| Austrija | 19 | 25 | 42 | 43 | 25 |
| Belgija | 14 | 18 | 73 | 68 | 22 |
| Češka | 19 | 30 | 60 | 61 | 29 |
| Danska | 25 | 21 | 36 | 33 | 24 |
| Finska | 21 | 17 | 40 | 31 | 26 |
| Mađarska | 10 | 31 | 50 | 52 | 28 |
| Irska | 13 | 20 | 80 | 62 | 37 |
| Izrael | 30 | 20 | 27 | 23 | 22 |
| Nizozemska | 14 | 20 | 56 | 49 | 27 |
| Novi Zeland | 15 | 21 | 29 | 28 | 21 |
| Portugal | 19 | 26 | 31 | 40 | 17 |
| Singapur | 10 | 34 | 153 | 135 | 51 |
| Slovenija | 21 | 25 | 57 | 58 | 24 |
| Švicarska | 14 | 20 | 40 | 35 | 25 |
| Prosjek EMU | 18 | 19 | 32 | 29 | 23 |
| Hrvatska | 26 | 23 | 40 | 49 | 14 |

Izvor: World Bank, World Development Indicators 2000.; podaci se odnose
na 1998. godinu.

if !supportEmptyParas endif

##### Tablica 6.  Struktura osobne potrošnje

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Zemlja | Odjeća, obuća  (% potrošnje PPP) | Gorivo i energija   (% potrošnje PPP) | Zdravstv. zaš.   (% potrošnje PPP) | Obrazovanje  (% potrošnje PPP) | Transport i komunikacije (% potrošnje PPP) | Ostala potrošnja (% potrošnje PPP) |
| Austrija | 5 | 11 | 3 | 9 | 12 | 29 |
| Belgija | 9 | 7 | 5 | 1 | 5 | 27 |
| Češka | 7 | 11 | 5 | 12 | 6 | 43 |
| Danska | 8 | 25 | 13 | 17 | 5 | 10 |
| Finska | 8 | 18 | 14 | 15 | 7 | 16 |
| Mađarska | 12 | 11 | 5 | 20 | 8 | 21 |
| Irska | 11 | 16 | 7 | 7 | 8 | 23 |
| Izrael | 13 | 13 | 3 | 6 | 3 | 16 |
| Nizozemska | 6 | 9 | 3 | 13 | 8 | 42 |
| Novi Zeland | 3 | 48 | 6 | 2 | 7 | 14 |
| Portugal | 8 | 5 | 3 | 19 | 11 | 32 |
| Singapur | 7 | 24 | 8 | 14 | 9 | 3 |
| Slovenija | 6 | 14 | 6 | 16 | 11 | 15 |
| Švicarska | 9 | 9 | 4 | 18 | 8 | 38 |
| Hrvatska | 5 | 31 | 2 | 3 | 2 | 7 |

Izvor: World Bank, World Development Indicators 2000.; podaci se odnose
na 1998. godinu.

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Od
1994. godine *osobna potrošnja* raste po dvoznamenkastim stopama, što je
doseglo vrhunac 1997. godine kad je realno porasla gotovo 20%. Znatno brži rast
osobne potrošnje od rasta BDP-a rezultirao je porastom njezina udjela u BDP s
53% iz 1994. godine na gotovo 60% 1997. godine. Ovako snažan rast osobne
potrošnje proizlazi iz značajnog rasta realnih osobnih dohodaka, kao i iz
obilne ponude bankarskih i potrošačkih kredita (osobito 1997. godine). Niske
razine neto primanja u ratnom razdoblju utjecale su na starenje i smanjivanje
količine trajnih potrošnih dobara kod sektora kućanstva. Prestankom rata potro­šački
*boom* se zbog neodgovarajuće strukture domaće ponude dobrim dijelom
prenio na povećanje potražnje za uvoznom robom što je znatno produbilo deficit
vanjskotrgovinske razmjene. Iz strukture osobne potrošnje prema paritetu
kupovne moći može se vidjeti kako Hrvatska ima strukturu relativno siromašnijih
zemalja, jer se velik udio potrošnje odnosi na temeljne fiziološke potrebe,
hranu, gorivo i energiju te odjeću i obuću.

*Finalna
potrošnja sektora države*, u usporedbi s ostalim europskim i tranzicijskim zemljama, zadržava
visoku razinu za razdoblje 1994.-1999., dostižući 27% BDP-a. Kad se finalnoj
potrošnji države pribroje ostali rashodi središnje države te rashodi
izvanproračunskih fondova, udio javnog sektora penje se na gotovo 50% BDP-a. Uz
već naslijeđenu visoku razinu državne potrošnje iz prošlog sustava, na porast
tog udjela u BDP-u utjecala je i potreba za obranom zemlje. Nakon 1995. godine
udio državne potrošnje opada, s iznimkom 1998. godine kada se povećanje
poreznih prihoda odrazilo i na porast državnih rashoda. Međutim, ukupni izdaci
države, su sve do konca 1999. godine intenzivno rasli, a određeni zaokret u
fiskalnoj politici u pozitivnom smjeru započinje s 2000. godinom.

Udio *izvoza roba i usluga* u BDP-u u
posljednjih je šest godina iznosio 42%, dok je istodobno udio uvoza roba i
usluga za isto razdoblje bio 50%.

if !supportEmptyParas endif

#### Tablica 7.**Izvoz, uvoz i otvorenost (mlrd kn)**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Godina | 1994. | 1995. | 1996. | 1997. | 1998. | 1999. | 2000. | 2001. | Prosjek |
| Izvoz roba i usluga (E) | 40,09 | 40,61 | 45,02 | 50,23 | 55,40 | 58,34 | 70,89 | 78,95 | 54,94 |
| %BDP-a | 46% | 41% | 42% | 41% | 40% | 41% | 45% | 47% | 43% |
| Uvoz roba i usluga (U) | 40,15 | 50,47 | 55,43 | 70,33 | 67,86 | 68,98 | 79,75 | 89,16 | 65,27 |
| %BDP-a | 46% | 51% | 51% | 57% | 49% | 48% | 51% | 53% | 51% |
| Otvorenost (E+U)/2 u % BDP-a | 46% | 46% | 47% | 49% | 45% | 45% | 48% | 50% | 47% |
| memo: BDP | 87,44 | 98,38 | 107,98 | 123,81 | 138,39 | 143,50 | 157,50 | 168,97 | if !supportEmptyParas endif |

Izvor: Hrvatska narodna banka i Državni zavod za statistiku

if !supportEmptyParas endif

Prema
udjelu vanjske trgovine (bruto tokova roba i usluga) u BDP-u od 47% u zadnjih
osam godina, kao jednoj od mjera otvorenosti zemlje, Hrvatska se još uvijek ne
može ubrojiti u skupinu otvorenijih ekonomija. Vodeće tranzicijske zemlje i
pojedine male otvorene zemlje Europske unije imaju sljedeće udjele otvorenosti:
Slovenija 58%, Češka 60%, Mađarska 51%, Irska 71%, Belgija 70%. Prema podacima
DZS-a o strukturi izvoza i uvoza roba prema zemlji podrijetla i zemlji
odredišta, zemlje Europe sudjeluju s 80-90%, od čega zemlje EU oko 70%, a
najvažniji partneri: Italija, Njemačka, Austrija i Slovenija s udjelom 50-60%.

Kontinuirano
rastući udio uvoza u bruto domaćem proizvodu i stagniranje izvoza i njegovog
udjela u BDP-u, razlog su porasta deficita na tekućem računu platne bilance
koji je 1997. godine dosegao razinu od gotovo 12% BDP-a. Iako deficit u 1998.,
a naročito u 1999. godini opada, razina deficita bilance plaćanja još je uvijek
vrlo visoka, te se u dužem roku, uz zadržavanje postojećih tendencija, može
pokazati kao neodrživa, dovodeći u pitanje stabilnost cijelog gospodarskog
sustava. U uslužnom sektoru, osobito turizmu i transportu, Hrvatska ostvaruje
znatan suficit, što je redovito popravljalo ukupnu bilancu roba i usluga.
Dohoci nisu bili posebno bitna stavka u bilanci plaćanja RH, ali zbog otplate
duga, postaju sve važniji s 1999. godinom. Dugo­godišnji visoki deficit platne
bilance utjecao je na porast vanjskoga duga, koji krajem 2001. godine iznosi 11
milijardi USD ili oko 50% BDP-a ili pak gotovo 2000 USD po glavi stanovnika,
što još uvijek nije, ali bi moglo postati bitno ograničenje daljnjem ekonomskom
rastu. Brzina zatvaranja deficita platne bilance i mogućnost stabiliziranja
stanja vanjskog duga ovise ponajprije o mogućnostima ekspanzije izvoza i
privlačenju direktnih stranih investicija.

Takav je odnos izvoza i uvoza strukturne naravi i
pojavljuje se zbog toga što domaća štednja nije dovoljna za financiranje
investicija, kao i zbog preferencija naših potrošača koji su već početkom
tranzicije imali formiran ukus za robu sa zapada. Rast vanjskoga deficita nije
započeo stabilizacijom realnoga tečaja u listopadu 1993., već ekspanzijom potrošnje
koja je započela 1995. Realni je tečaj aprecirao i deprecirao u proteklom
razdob­lju, a da se izvoz pritom nije bitno mijenjao. Uvoz je u isto vrijeme
snažno varirao pod utjecajem potražnje, neefikasnosti u sektoru trgovine
(monopoli koji uzrokuju previsoke cijene) i drugih strukturnih razlika između
domaćeg i svjetskog tržišta. Pitanje precijenjene kune u tom kontekstu nije
nevažno, ali za praktično vođenje ekonomske politike, ono je nepotrebno
pitanje. Jer, tečaj se formira na tržištu, a to znači da se on kreće pod
dominantnim utjecajem fiskalne politike (zaduživanje države u inozemstvu),
nepredviđenih šokova (promjene sigurnosnih rizika koje fundamentalno utječu na
turizam), investicijske aktivnosti (očekivanja i otvorenost te spremnost
stranih ulagača), repatrijacijom kapitala iz inozemstva. Ti su stvarni utjecaji
toliko jaki, da ih nijedna jedina državna intervencija, pa ni monetarna
politika koja u našim uvjetima ima vrlo ograničen manevarski prostor, ne može
trajno nadvladati. *Stoga stabilan makroekonomski okvir ostaje i dalje jedna
od ključnih odrednica u procesu jačanja konkurentske pozicije gospodarstva.*

*Nacionalna
štednja*, kao
razlika između bruto raspoloživog nacionalnog dohotka i finalne potrošnje
(osobne i državne), nalazi se na niskoj razini od oko 14% BDP-a 1998. godine,
odnosno 16% u 1999. godini, dok prosjek za zemlje EU iznosi oko 20% BDP-a. S
obzirom na to da će u sljedećem razdoblju svakako trebati poticati investicije
i to prije svega one u izvoznom sektoru, povećanje stope nacionalne štednje *bit
će neophodno* radi zatvaranja deficita platne bilance. Porast štednje mogao
bi prije svega poteći iz sektora kućanstava, kao i iz ušteda u restrukturiranju
sektora poduzeća, posebice velikih javnih poduzeća. Takva niska domaća štednja
ne omogućuje financiranje investicija iz domaćih izvora.

*Bruto investicije u fiksni kapital* u razdoblju 1994.-2000. u
Republici Hrvatskoj rastu s oko 12 na oko 30 milijardi kuna (oko 23% BDP-a) da
bi u 2001. ostvarile veći porast na oko 37 milijardi kuna. Premda ukupna razina
investicija i nije nezado­voljavajuća, to se ne može reći i za njihovu
strukturu. Prema tehničkoj strukturi investicija znatan udio imaju građevinski
radovi (56,4%) za koje je poznato da imaju dug rok povrata i nizak
multiplikativni učinak dok nedostaju investicije u novu opremu i »greenfield«
ulaganja. Uz uobičajeni granični kapitalni koeficijent (neto
investicije/promjena BDP), ta visina neto investicija može generirati samo
minimalne stope rasta. Ovdje treba naglasiti da su brojni teorijski i empirijski
radovi dokazali da su upravo investicije jedan od ključnih generatora bržeg
ekonomskog rasta i zapošljavanja. Stoga je teško očekivati da će u budućnosti
naše gospodarstvo moći osigurati brži rast uz zatečenu razinu bruto investicija
u fiksni kapital. Nerealno je, osim toga, očekivati da bi budući rast BDP-a
mogao proizići iz boljeg korištenja postojećih kapaciteta, budući da su oni u
velikoj mjeri amortizirani i bez dodatnog investiranja nesposobni da zadovolje
visoke zahtjeve svjetskog tržišta. Što se pak direktnih stranih investicija
(FDI) tiče, dovoljno je samo spomenuti da je u razdoblju 1989-2000. ukupna
razina direktnih stranih investicija u Hrvatskoj iznosila 349 USD po glavi
stanovnika, dok su u istom razdoblju vodeće tranzicijske zemlje ostvarivale
sljedeće iznose direktnih stranih ulaganja po glavi stanovnika: Mađarska 1652
USD, Češka 968 USD, Estonija 947 USD, Latvija 634 USD, Slovenija 596 USD, Litva
422 USD, te Poljska 389 USD.

Poseban
problem hrvatskoga gospodarstva danas predstavlja visoka stopa nezaposlenosti.
Uz ekonomski slom i realni pad BDP-a, koji je doživjela svaka tranzicijska
ekonomija, Hrvatska je bila zahvaćena ratom proživljavajući gotovo petogodišnju
okupaciju trećine svog teritorija. U početku tranzicije prevladava skrivena
nezaposlenost koja je prema nekim istraživanjima toliko visoka da je gotovo
svaki četvrti zaposleni čovjek u odnosu na stanje tehnologije i potrebe za
radom višak.

U prvim
godinama tranzicije osjetne su promjene udjela zaposlenosti pojedinih grana u
ukupnoj zaposlenosti (strukturne promjene), koje su od 1990. do 1995. bile čak
tri do četiri puta veće od promjena koje su zabilježene do početka 90-ih. Takvo
kretanje rezultat je prije svega tranzicije koja je do 1994. imala izrazito
recesijsko obilježje, ali i postojanja neposredne ratne opasnosti. Sljedeća
tablica pruža uvid u kretanje nezaposlenosti u Hrvatskoj od 1996. godine do
2001. godine.

if !supportEmptyParas endif

Tablica
8.  **Kretanje
stope nezaposlenosti u Hrvatskoj od
1996.-2001.** **godine**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Udio u aktivnom stanovništvu \ godina | 1996. | 1997. | 1998. | 1999. | 2000. | 2001. |
| Stopa registrirane nezaposlenosti, % | 15.7 | 16.7 | 17.6 | 19.1 | 21.1 | 22.2 |
| Stopa anketne nezaposlenosti, % | 10.0 | 9.9 | 11.4 | 13.6 | 16.1 | 15.3 |

Izvor:
DZS RH

if !supportEmptyParas endif

Vrlo
intenzivan porast stope nezaposlenosti u tom razdoblju registriran je na oba
relevantna načina: i registracijom Hrvatskog zavoda za zapošljavanje, i prema
anketi o radnoj snazi po ILO metodologiji. Kolike je razmjere poprimilo stanje
nezaposlenosti u Hrvatskoj danas najbolje svjedoči sljedeća slika:

if !supportEmptyParas endif

*Slika
3.* Stopa
nezaposlenosti u Hrvatskoj i nekim tranzicijskim zemljama, 2000. godine

![](dodatni/358896.gif)

Izvor: OECD Main Economic Indicators and countries´ statistical offices, registrirana stopa nezaposlenosti

if !supportEmptyParas endif

Iako se
Hrvatska u počecima tranzicije mogla svrstati među uspješnije zemlje po brojnim
mjerljivim parametrima, ova je sveobuhvatna analiza stanja u gospodarstvu te
ocjena dosadašnjeg tranzicijskog tijeka pokazala da se suočavamo s brojnim
otvorenim problemima i negativnim tendencijama iz prošlosti. Poruke koje
proizlaze iz ovog poglavlja služe kao putokaz u postavljanju makroekonomskog
okvira u razradi prijedloga ekonomskih politika u okviru ove Strategije.

Valja
biti svjestan jedne važne činjenice. Naime, izvjesno je da će Hrvatska još duži
niz godina ostati izvan granica Europske unije. Prvi i drugi val integracija
zasigurno će proći bez Hrvatske, čime će u Hrvatskoj dodatno oslabiti pritisci,
a time i poticaj za institucionalnom i razvojnom konvergencijom prema
razvijenim ekonomijama. Bez toga pritiska ostajemo sami sa svojim prednostima i
manama, u čemu prijeti objektivna opasnost da nas one, poput sidra, zadrže na
mjestu na kojem se već više od pola stoljeća nalazimo. Ubrzanje tranzicijskog
procesa i provedba reformi jedini su recept za ravnopravne pregovore o budućem
položaju Hrvatske u europskoj zajednici.

KONCEPCIJA
I STRATEŠKI CILJEVI RAZVITKA REPUBLIKE HRVATSKE

*Glavne poruke*

•  Koncepcija razvoja Republike Hrvatske treba se
temeljiti na izgradnji otvorenog, izvozno orijentiranog gospodarstva, s
fleksibilnim tržištem rada, učinkovitim sustavom socijalne zaštite, uz
istovremenu izgradnju transparentnog tržišnog i institucionalnog okvira, te
zadržavanje stabilnog makroekonomskog okvira i jačanje svih onih elemenata koji
stvaraju poduzetničku klimu, a time i konkurentnost u međunarodnim razmjerima

•  Ekonomski
razvitak je višedimenzionalan fenomen. Pored gospodarskog rasta (kvantitativni
aspekt) u sebi sadržava i brojne druge fenomene (kvalitativne), među kojima
ponajprije odr­živost (zaštita okoliša) i podizanje kvalitete života svih
građana (sigurnost, dostupnost ekonomskih dobara, zaštitu socijalno ugroženih,
sociokulturni razvitak i slično)

•  Većem
prosječnom rastu pridonosi veći udio investicija u realnom BDP-u (bilo iz
domaće ili inozemne štednje bilo putem FDI-a), niži udio javne potrošnje u
BDP-u, veća početna razina blagostanja (paritet kupovne moći sličniji
najrazvijenijim zemljama – SAD-u), ekonomska stabilnost i konkurentnost tržišta
(stabilnost cijena i tečaja – niža inflacija), veća otvorenost privrede, veća
kvaliteta ljudskog kapitala (mjereno prosječnim godinama školovanja
stanovništva), te bolje funkcioniranje »pravne države« i veća politička
stabilnost (veće građanske i političke slobode, kao i manji broj političkih
previranja)

•  Odlučnost
političkog vodstva i predanost ekonomskim reformama i promicanju nacionalne
konkurentnosti se pokazuje kao značajna odrednica uspjeha pojedinih zemalja.
Podizanje nacionalne konkurentnosti i rast gospodarstva je dug proces i traži
odlučnost, strpljenje i predanost dugi niz godina, jer nema uspjeha preko noći.
Kratkoročne manipulacije s gospodarskim sustavom poput devalvacija, populističkih
mjera ili neracionalnih odluka države o kapitalnim projektima mogu samo
udaljiti hrvatsko gospodarstvo od putanje dugoročno održivog i propulzivnog.

Ekonomski razvitak je višedimenzionalan fenomen.
Pored samog gospodarskog rasta (kvantitativni aspekt) u sebi sadržava i brojne
druge fenomene kvalitativne naravi. Među njima su ponajprije održivost (zaštita
okoliša) i podizanje kvalitete života svih građana (sigurnost, dostupnost
ekonomskih dobara, zaštitu socijalno ugroženih, socio-kulturni razvitak i slično).
U ovom dijelu se primarno bavimo problemom ekonomskog rasta, dok su fenomeni
zaštite okoliša i podizanja kvalitete života obrađeni u okviru drugih
parcijalnih studija. Ekonomske studije o rastu i razvoju do sada su empirijski
propitivale i mnoštvo čimbenika koji utječu (pozitivno ili negativno) na rast i
razvoj. Među tim studijama razdvajaju se dvije velike skupine: *neoklasična* koja
pokušava naći uzroke rasta i razvoja u porastu inputa: rada (količine i
kvalitete rada-znanje), kapitala (količine i kvalitete kapitala) te tehničkog
napretka i njegove difuzije (informacija) u gospodarstvu, iz čega proizlazi da
se rast može ekonomskim politikama potaknuti samo ako one djeluju na povećanje
količine, kvalitete i mobilnosti rada, kapitala, te izgradnjom institucionalnog
okvira koji osigurava bržu difuziju tehničkog napretka u gospodarstvu; i *intervencionistička*koja tvrdi da se određenim makroekonomskim politikama (carinska, tečajna,
politika cijena) može potaknuti rast i razvitak, a određenim mikroekonomskim
politikama (industrijskom politikom i poticanjem određenih sektora) ostvariti
povoljnu strukturu privrede.

Studije rasta stotinjak zemalja u tridesetogodišnjem
razdob­lju, od 1960-ih do kraja 1980-ih pokazuju stilizirane činjenice rasta
zemalja.

if !supportEmptyParas endif

#### Tablica 9. **Stilizirane činjenice rasta od 1960-ih do kraja 1980-ih**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| if !supportEmptyParas endif | Privrede s visokom stopom rasta | Privrede s niskom stopom rasta |
| Prosj. god. stopa rasta realnog BDPpc (%) | 3,85 | 1,42 |
| Udio investicija u realnom BDP (%) | 22,34 | 15,92 |
| Udio javne potrošnje u BDP (%) | 16,96 | 17,72 |
| Indeksi pariteta kupovne moći (SAD=100) | 68,73 | 58,95 |
| Premija na 'crnom deviznom tržištu (%) | 8,26 | 27,35 |
| Prosj. Stopa inflacije (%) | 14,29 | 31,89 |
| Otvorenost zemlje, (Izvoz+Uvoz)/BDP | 52,48 | 31,66 |
| Prosječne godine školovanja stanovn. | 5,83 | 4,64 |
| Indeks građanskih sloboda (1=najviši;7=najniži) | 3,43 | 3,98 |
| Indeks političkih sloboda (1=najviši;7=najniži) | 3,39 | 4,1 |
| Prosj. broj prevrata i državnih udara godišnje | 0,14 | 0,22 |

Razdoblje 1960.-85., odnosno 1960.-88.; Oko 100
zemalja, s visokom stopom (višom od 2,5%) 48 zemalja, s niskom 56 zemalja.

Izvor: Grupa autora, "Makroekonomska politika i
gospodarski rast: teorijski modeli, empirijska istraživanja i pouke za
Hrvatsku", 1999.

if !supportEmptyParas endif

Iz tih
stiliziranih činjenica rasta vidljivo je da većem pro­sječnom rastu pridonosi
veći udio investicija u realnom BDP-u (bilo iz domaće ili inozemne štednje bilo
putem FDI-a), niži udio javne potrošnje u BDP-u, veća početna razina
blagostanja (paritet kupovne moći sličniji najrazvijenijim zemljama – SAD-u),
ekonomska stabilnost i konkurentnost tržišta (stabilnost cijena i tečaja – niža
inflacija i manja razlika između službenog i crnog tečaja), veća otvorenost
privrede, veća kvaliteta ljudskog kapitala (mjereno prosječnim godinama
školovanja stanovništva), te bolje funkcioniranje »pravne države« i veća
politička stabilnost (veće građanske i političke slobode, kao i manji broj
političkih previranja).

Povećana globalizacija koja se očituje u mobilnosti
roba, rada, ideja i kapitala sve više umanjuje mogućnosti za interven­cionistički
pristup jer su zemlje sve otvorenije i sve teže je kontrolirati privredu, na
način da se dijelovi privrede potiču u određenom smjeru. Isto tako, sve veća
otvorenost i globalizacija briše razlike između proizvodnje za domaće i
proizvodnje za strano tržište (izvoz), čime se za domaće proizvođače nameću
inozemni standardi kvalitete za čitavu proizvodnju kojoj oni moraju udovoljiti
kako bi uopće opstali na tržištu. Vrlo je mali broj usluga, poput komunalnih i
pojedinih državnih usluga (administrativne usluge i nacionalna sigurnost) koje
se ne mogu međunarodno razmjenjivati jer se ne mogu međunarodno konzumirati,
dok sve veći broj usluga postaje međunarodno razmjenjiv i utrživ.

Sve slobodniji protok roba, usluga, ideja,
informacija, ljudi i kapitala omogućuje svakoj zemlji da nadoknadi svoje
manjkove roba, usluga, ideja, informacija, ljudi i kapitala i time poveća
blagostanje svojih građana i proširi alokativnu efikasnost oskudnih ekonomskih
izvora globalno. Povećanja blagostanja kroz potroš­nju povećanog skupa dobara
ne smije ugroziti u ekonomiji teško mjerljivu, ali prisutnu, kategoriju zdravog
načina života koji se sastoji od čistog zraka, nezagađene prirode, te sigurnost
i zaštitu vlastitih građana.

Nadalje, u brojnim studijama kao najvažniji čimbenik
za ekonomski rast pokazala se *makroekonomska stabilnost*, što je
razumljivo iz perspektive moderne ekonomije zasnovane na racionalnim
očekivanjima (smanjenje nestabilnosti uzrokuje sma­njenje pogrešaka u
predviđanju i akcijama ekonomskih subjekata). Drugi važan čimbenik koji
potvrđeno osigurava više stope rasta i bolji razvoj j*est veća otvorenost
privrede*.

Dakle, uz sve te navedene uvjete, poprilično je jasno
da se koncepcija razvoja Republike Hrvatske treba temeljiti na izgrad­nji
otvorenog, izvozno orijentiranog gospodarstva, s fleksibilnim tržištem rada,
učinkovitim sustavom socijalne zaštite, uz istovremenu izgradnju transparentnog
tržišnog i institucionalnog okvira, te zadržavanje stabilnog makroekonomskog
okvira i jačanje svih onih elemenata koji stvaraju poduzetničku klimu, a time i
konkurentnost u međunarodnim razmjerima.

*Strateški
ciljevi i potencijali*

S
aspekta makroekonomije možemo selektirati nekoliko osobitih gospodarskih
potencijala Hrvatske, koji mogu potaknuti i usmjeriti RH bržem rastu. To su
sljedeći potencijali:

•  ljudski
resursi, uz relativno dobro obrazovanu tehničku radnu snagu

•  duga
industrijska tradicija

•  povoljan
geografski položaj

•  zemljište i očuvana prirodna bogatstva
(primarno šumsko i vodno bogatstvo), pogodno za proizvodnju zdrave hrane

•  relativno dobro razvijena temeljna
infrastruktura.

*Kao
četiri glavna strateška cilja daljnjeg razvitka Hrvatske mogu se naznačiti:*

a) Ostvarivanje
gospodarskog razvitka i visokog stupnja blagostanja svih građana Hrvatske uz
uravnotežen regionalni razvitak iz čega se u makroekonomskom smislu mogu
izdvojiti sljedeći podciljevi:

   • gospodarski rast od
prosječno 5% godišnje u razdoblju 2001.-2015. godine

• rast zaposlenosti

• socijalna sigurnost građana

• rast standarda stanovništva

• održavanje gospodarske, socijalne
i političke stabilnosti

• promjene gospodarske strukture u
skladu s izvoznom orijentacijom

• razvoj nacionalnih komparativnih
i konkurentskih prednosti unapređivanjem tehnološke razine proizvodnje na
podlozi novih (čistih) tehnologija

• uravnotežen regionalni razvitak
uz proces decentralizacije

b) Uključivanje u europske gospodarske integracije iz čega se u
makroekonomskom smislu mogu izdvojiti ovi podciljevi:

    • uključivanje u EU, CEFTA-u i EFTA-u

    • repozicioniranje na tržištima jugoistočne Europe

c) Podizanje kvalitete ljudskog kapitala iz čega se u makroekonomskom
smislu mogu izdvojiti ovi podciljevi:

• poboljšanje kvalitete ljudskog kapitala ulaganjem u obrazovanje i
znanost uz nužne reforme u time sustavima

• rast kvalitete života i produžetak životnog vijeka

• usporavanje i zaustavljanje negativnih demografskih trendova u mjeri
u kojoj raspoloživa materijalna sredstva to omogućavaju

d) Očuvanje nacionalne sigurnosti iz čega se u makroekonomskom smislu
mogu izdvojiti sljedeći podciljevi:

• tehnološka modernizacija i organizacijski preustroj vojske i
policije

• dovođenje razine izdvajanja za
obranu i policiju na razinu razvijenih zemalja (NATO-a)

Premda su prethodno navedeni ciljevi razrađeni, treba
ih kvantificirati kako bi se mogle formulirati i kvantificirati određene
makroekonomske politike koje mogu poslužiti približavanju i postizanju tih
ciljeva. Jedna od najprihvaćenijih mjera blagostanja, iako nepotpuna, je bruto
domaći proizvod po glavi stanovnika (BDP per capita ili BDPpc).

#### Budući da je jedan od ciljeva RH približiti se EU i jednog dana postati punopravnom članicom, razina blagostanja prosjeka EU ili najnerazvijenijih zemalja EU, odnosno razina blagostanja prosjeka OECD-a ili najnerazvijenijih zemalja OECD-a mogu poslužiti kao jedna referentna razina blagostanja. Zatim, kao druga referentna razina blagostanja bi mogle poslužiti i zemlje koje imaju sličan broj stanovnika ili sličnu veličinu, poput Austrije, Danske, Finske, Irske, Izraela, Nizozemske, Novog Zelanda, Portugala, Singapura i Švicarske. U sljedećoj tablici su dani iznosi BDP per capita za navedene zemlje i broj stanovnika. Naprednije tranzicijske zemlje Češka, Mađarska i Slovenija također se navode radi usporedbe. (tablica 10). Tablica 10.**BNDpc u paritetima kupovne moći, broj stanovnika  i površina zemalja EU i OECD-a**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Zemlja | Površina u 000 kv.km | BND u mlrd. USD | BND per capita USD | BND u mlrd. PPP USD | BND per capita PPP USD |
| Austrija | 84 | 217 | 26830 | 187 | 23145 |
| Belgija | 33 | 259 | 25380 | 241 | 23622 |
| Češka | 79 | 53 | 5150 | 126 | 12197 |
| Danska | 43 | 175 | 33040 | 126 | 23855 |
| Finska | 338 | 125 | 24280 | 106 | 20641 |
| Mađarska | 93 | 46 | 4510 | 99 | 9832 |
| Irska | 70 | 69 | 18710 | 67 | 17991 |
| Izrael | 21 | 97 | 16180 | 101 | 16861 |
| Nizozemska | 41 | 389 | 24780 | 350 | 22325 |
| Novi Zeland | 271 | 55 | 14600 | 61 | 16084 |
| Portugal | 92 | 106 | 10670 | 145 | 14569 |
| Singapur | 1 | 96 | 30170 | 80 | 25295 |
| Slovenija | 20 | 19 | 9780 | 29 | 14400 |
| Švicarska | 41 | 284 | 39980 | 191 | 26876 |
| Prosjek EU | - | - | 22124 | - | 20233 |
| Prosjek OECD | - | - | 22210 | - | 20414 |
| Prosjek EMU | - | - | 22350 | - | 20440 |
| Hrvatska | 57 | 21 | 4620 | 30 | 6698 |

Izvor: World Bank, World Development
Indicators 2000.; podaci se odnose na 1998. godinu.

if !supportEmptyParas endif

Iz
Tablice 10. se mogu izlučiti mogući kvantitativni ciljevi. Prosjek bruto
nacionalnog dohotka (BNP-a) per capita prema paritetu kupovne moći zemalja
Europe i OECD-a je približno jednak i iznosi oko 20,000 USD per capita, a isto
toliko su u 1998. ostvarile i Hrvatskoj po broji stanovnika slične zemlje
Austrija, Belgija, Danska, Finska, Nizozemska, Singapur i Švicarska.
Siromašnije zemlje EU i OECD-a po BNDpc u paritetu kupovne moći u 1998., Irska
Izrael i Novi Zeland ostvarile su 16,000-18,000 USD per capita. Jedna od
najnerazvijenijih zemalja EU – Portugal i najrazvijenija od tranzicijskih
zemalja Slovenija, ostvarile su u 1998. godini oko 15,000 USD per capita prema
paritetu kupovne moći. Hrvatska je 1998. godine ostvarila BNDpc od 6,700 ili
gotovo 7,000 USD prema paritetu kupovne moći (što ne uključuje sivu ekonomiju
koju istraživanja procjenjuju na oko 25% BDP-a).5

\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_
[5]Paritet kupovne moći se računa prema homogenoj košarici dobara u obje zemlje. Bruto nacionalni dohodak per capita je izračunat u tekućim dolarima iz 1998. godine.

#### Ako se pretpostavi da će te zemlje OECD-a i EU rasti po prosječnoj realnoj stopi od 2% (procjene MMF-a – World Economic Outlook, za dugoročnu stopu rasta čak i nakon napada na SAD 11. rujna 2001. godine) ili 4% (optimističniji scenarij), te da u svim navedenim zemljama postoji zanemariv prirast stanovništva jer se radi o bogatijim zemljama, tada će i ciljevi izgledati drugačije (tablica 11). Tablica 11. **Scenarij rasta u terminima BNDpc prema paritetu kupovne moći zemalja EU i OECD-a**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Zemlja | BND per capita PPP USD u 2005a | BND per capita PPP USD u 2005b |
| Austrija | 26586 | 30457 |
| Belgija | 27134 | 31085 |
| Češka | 14011 | 16050 |
| Danska | 27402 | 31392 |
| Finska | 23710 | 27162 |
| Mađarska | 11294 | 12938 |
| Irska | 20666 | 23675 |
| Izrael | 19368 | 22188 |
| Nizozemska | 25644 | 29378 |
| Novi Zeland | 18475 | 21165 |
| Portugal | 16735 | 19172 |
| Singapur | 29056 | 33286 |
| Slovenija | 16541 | 18949 |
| Švicarska | 30872 | 35367 |
| Prosjek EU | 23241 | 26625 |
| Prosjek OECD | 23449 | 26863 |
| Prosjek EMU | 23479 | 26898 |

a - rast 2%, b - rast 4%; prema
MMF-u i OECD-u.

if !supportEmptyParas endif

U tom
slučaju prosjek zemalja Europe, Europske monetarne unije i OECD-a uz 2%-ni rast
godinšnje iznosi oko 23,000 USD per capita, a uz pretpostavku rasta od 4%
27,000 USD per capita, a zemlje po broju stanovnika slične Hrvatskoj, poput
Austrije, Belgije, Danske, Finske, Nizozemske i Švicarske, oko 27,000 USD,
odnosno 30,000 USD. Slabije razvijene zemlje Europe i OECD-a zemlje (po BDPpc u
1998.), Irska, Izrael i Portugal bi uz 2%-ni rast 2005. ostvarile BDPpc od oko
18,000 USD per capita, a uz 4%-ni rast i 22,000 USDpc. Najrazvijenija
tranzicijska zemlja, Slovenija ostvarila bi u 2005. godini uz 2%-ni rast 17,000
USD per capita, a uz 4%-ni rast 19,000 USD per capita. Hrvatskih 6,700 USD per
capita iz 1998. prema paritetu kupovne moći uz 2% rasta u 2005. iznosilo 7,500
USD per capita, a uz 4%-ni rast 8,500 USD per capita.

Razumljivo
je da bi Hrvatska morala rasti po višim stopama kako bi se približila željenim
razinama blagostanja. Da bi dostignula najrazvijeniju tranzicijsku zemlju
Sloveniju do 2005. godine, Hrvatska bi morala rasti po 14-15% godišnje. Da bi
dostignula slabije razvijene zemlje EU i OECD-a, Irsku, Izrael i Portugal,
Hrvatska bi morala rasti po 18% godišnje. Da bi dostignula prosjek zemalja EU,
EMU i OECD-a do 2005. godine, Hrvatska bi morala rasti iznad 23% godišnje. Ovo
je ilustracija relativnih omjera i pozicija pojedinih zemalja, ali i neoboriva
činjenica da dostizanje i slabije razvijenih EU zemalja u kratkom roku nije
moguće, premda se često neargumentirano upravo potežu takve usporedbe ili se
njima verificira (ne)uspješnost hrvatskog gospodarstva.

Budući
da empirijski podaci pokazuju da ni zemlje azijskih tigrova (Singapur, Hong
Kong, Koreja i Tajvan) niti zemalja u razvoju s najvišim stopama rasta (Kina)
nisu u dugoročnijem razdoblju mogle prosječno godišnje rasti iznad 10%, te s
obzirom na relativno visoku početnu bazu Hrvatske u odnosu na početne baze tih
zemalja početkom 1960-ih (kad su počele s ubrzanim rastom), dostizanje prosjeka
EU, EMU i OECD-a, razvijenijih zemalja EU i OECD-a, pa čak ni najslabije
razvijenih zemalja OECD-a i EU se ne može ostvariti u jednom kraćem razdoblju,
već valja dugoročno ustrajati na ideji jačanja konkurentnosti gospodarstva, te
ne posustajati u reformskim zahvatima.

Odlučnost
političkog vodstva i predanost ekonomskim reformama i promicanju nacionalne
konkurentnosti se također u analizama pokazuje kao značajna odrednica uspjeha
pojedinih zemalja. Podizanje nacionalne konkurentnosti i rast gospodarstva je
dug proces i traži odlučnost, strpljenje i predanost dugi niz godina, jer nema
uspjeha preko noći. Kratkoročne manipulacije s gospodarskim sustavom poput
devalvacija, populističkih mjera ili neracionalnih odluka države o kapitalnim projektima
mogu samo udaljiti hrvatsko gospodarstvo od putanje dugoročno održivog i
propulzivnog.

 MAKROEKONOMSKE POLITIKE

*Glavne poruke*

Fiskalna politika:

•  Porezni sustav treba izgrađivati na način da
se poštuju načela izgradnje tržišnog, fleksibilnog, ekonomičnog, atraktivnog,
poštenog, jednostavnog, izdašnog i preglednog poreznog sustava uz izbjegavanje
postojanja paralelnih poreznih institucija tzv. parafiskalnih institucija

•  Pri provođenju fiskalne politike držati se
načela racionalnosti u potrošnji novca poreznih obveznika i načela što manjeg
uplitanja države u djelovanje tržišnih mehanizama

•  Treba smanjiti relativni udjel izdataka
konsolidirane opće dr­žave u BDP-u

•  Valja jasno definirati gospodarsku ulogu
države u obrazovanju, znanosti, provođenju zakona, te javnoj upravi i lokalnoj
samoupravi, a izbjegavati ulogu države-poduzetnika

•  Relativno
smanjiti izdatke za obranu, javni red i sigurnost i dovesti ih na razinu
zapadnih zemalja (oko 4% BDP-a)

•  Racionalizacija
državne uprave je nužna, što uključuje i sma­njenje broja zaposlenih, ali i
redefiniranje sustava nagrađivanja

•  U nadolazećem
razdoblju treba relativno povećati izdatke za obrazovanje i znanost uz
prethodnu reformu u tim sustavima

•  Izgradnja
učinkovitog sustava socijalne zaštite i poboljšanje targetiranja su nužni u
razdoblju intenzivnijih reformskih zah­vata

•  Dosljedna
provedba reforme mirovinskog i zdravstvenog osiguranja, te sustava zdravstva je
ključna za dugoročnu održivost proračuna

•  Daljnju
privatizaciju javnih poduzeća i poduzeća u državnom vlasništvu, posebice kod
infrastrukturnih poduzeća, treba ubrzati

•  Porezno
rasterećenje će biti moguće ovisno o dinamici sma­njenja ukupnih izdataka
konsolidirane opće države

•  Valja
ustrajavati na održivom fiskalnom deficitu, kao i na rastu udjela financiranja
iz tekućih, a ne kapitalnih prihoda

•  Treba
provesti fiskalnu decentralizaciju

•  U poreznu
osnovicu treba uključiti sve oblike dohodaka od rada (ugovori o djelu, autorski
honorari i slično), te na taj način proširiti poreznu osnovicu i riješiti
problem segmentiranosti na tržištu rada

•  Treba
napustiti politiku selektivnog saniranja pojedinih gospodarskih sustava i
grana, uz transparentnu najavu vremenskog rasporeda ukidanja neizravnih
subvencija (meko financiranje), te razvidno prikazivanje izravnih subvenija.

Monetarna politika i financijski sustav:

•  Monetarna politika, u koordinaciji s
financijskom politikom, ne može riješiti strukturne probleme karakteristične za
hrvat­sko gospodarstvo, ali može olakšati provedbu strukturnih reformi. Stoga
te politike moraju biti postojane i dosljedne

•  U nadolazećem
razdoblju treba sustavno i dosljedno provoditi načelo da odgovornost za
solventnost financijskih institucija preuzimaju vlasnici i uprava, a ne država,
odnosno porezni obveznici

•  Bankarski
sektor je restrukturiran nakon dvije bankarske krize. Očekuje se završetak
procesa privatizacije od strane stranih strateških investitora, koji će
potaknuti daljnje okrupnjavanje banaka i povećanje efikasnosti bankarskih
usluga

•  Uskladiti
uvjete i norme poslovanja bankarskog sustava s europskim kroz novi Zakon o
bankama (Baselske regulative)

•  U procesu
liberalizacije financijskog sektora, pored očekivanih značajnih koraka u
liberaliziranju deviznog poslovanja u Hr­vat­skoj, valja nastaviti stvarati
uvjete za liberalizaciju financijskih transakcija za rezidente (fizičke osobe)
po kapitalnom računu, kao zadnji korak u procesu liberaliziranja sustava

•  HNB treba
imati jaku neovisnost, te slobodu u izboru modaliteta i instrumenata za
ostvarenje svoje zadaće (stabilne cijene/tečaj). Izbor modaliteta obuhvaća:
ciljanje inflacije, ciljanje tečaja ili ciljanje monetarnih agregata

•  Tečajnu
politiku treba voditi na način da se osigura stabilnost i minimiziraju
fluktuacije tečaja uz dosadašnji sustav, te uz pripreme za prijelaz na čvršće
povezivanje kune s Eurom ili preuzimanje Eura kao valute plaćanja, ali tek
nakon što se eliminira fiskalna neravnoteža, restrukturira većina
infrastrukturnih poduzeća, liberalizira većina državno-kontroliranih cijena ili
dovede na razinu pokrića troškova ovisno o karakteru djelatnosti (uloga
različitih regulatornih Agencija), te liberaliziraju i dereguliraju financijske
institucije

•  Instrumente monetarne politike reformirati
prema indirektnim i tržišnim mjerama

•  Blagajničke zapise u svom portfelju HNB treba
zamjenjivati trezorskim zapisima kupljenim na primarnom i sekundarnom tržištu,
te sve intenzivnije prelaziti na politiku otvorenog tržišta

•  Razvoj financijskih tržišta i instrumenata
treba poticati promicanjem utrživosti državnih vrijednosnica, prelaskom na
operacije otvorenog tržišta HNB, te poticanjem razvoja štedionica, mirovinskih
i investicijskih fondova, te drugih financijskih institucija, uz osmišljavanje
i provođenje djelotvorne kontrole i nadzora nad tim institucijama

•  Vlasnički portfelj države treba okrupniti na
način da se uprav­ljanje portfeljem iz pojedinih fondova (Mirovinski i
Zdravstveni, te DAB), prenese na Fond za privatizaciju, i na taj način olakša
proces restrukturiranja u gospodarstvu, ali i poveća efikasnost u upravljanju
portfeljem

•  Povećavanjem broja financijskih instrumenata
denominiranih u domaćoj valuti i ukidanjem raznih zakonskih ograničenja koje
prave razliku između domaće i strane valute, smanjila bi se valutna
supstitucija, produbilo financijsko tržište i olakšala diverzifikacija rizika
na domaćem tržištu.

•  Regulativu na tržištu kapitala treba uskladiti
s međunarodnim standardima, iako zbog vrlo plitkog tržišta kapitala, kao i zbog
činjenice da se domaća valuta nije afirmirala kao medij dugo­ročne štednje, a
time i dugoročnih ulaganja, tržište kapitala će u bližoj budućnosti vjerojatno
tražiti rješenje u integriranju, u početku s regionalnim tržištima kapitala, a
potom i šire.

Ekonomski odnosi s inozemstvom:

•  Republika Hrvatska sa 4,5 milijuna stanovnika
(oko 0,08% svjetske populacije 2001.), s oko 20 milijardi tekućih ame­ričkih
dolara bruto domaćeg proizvoda (oko 0,08% svjetskog BDP-a 2001.) i oko 5
milijardi tekućih američkih dolara izvoza roba (oko 0,09% svjetskog izvoza roba
2001.) ubraja se u male zemlje, što naglašava nužnost njezine snažne izvozne
orijentacije

•  Glavno ciljano izvozno tržište Hrvatske je EU

•  Drugo po značenju izvozno tržište trebaju biti
zemlje CEFTA-e

•  Repozicioniranje na tržištima jugoistočne
Europe je treća prioritetna zadaća

•  Rješenje deficita vanjske trgovine i tekućeg
računa treba tražiti u rastu izvoza bržem od rasta uvoza, a ne u ograničavanju
uvoza

•  Povećanje izvoza nije moguće ostvariti
promjenom nominalnog tečaja (devalvacijom) jer je problem sporo rastućeg izvoza
strukturne naravi. Naime, nema dovoljno prepoznatljivih iz­voz­nih proizvoda,
kvalitetom i dizajnom konkurentnih na tržištima EU

•  Problem rasta izvoza nije moguće odvojiti od
provođenja strukturnih reformi koje trebaju pomoći u stvaranju takvog poduzetničkog
okružja koje će biti poticajno za povećanje izravnih stranih ulaganja koja su
ključna za promjenu strukture izvoza i rast ukupne nacionalne konkurentnosti

•  Ministarstvo vanjskih poslova mora prijeći na
moderan režim rada, a to znači i veći udio i aktivnija uloga ekonomske
diplomacije

•  Snažnu potporu procesu restrukturiranja i
povezivanja pro­izvođača, te osiguravanja lakšeg nasupa na tržištu trebaju
osigurati gospodarske komore. Činjenica je da pojedini pro­izvodi u Hrvatskoj
nemaju, ne samo karakter među­narodnih, već ni nacionalnih proizvoda jer ostaju
dostupni samo na regionalnoj, ili čak lokalnoj razini tržišta

•  Kreditima EXIM banke promicati djelatnosti
koje imaju kvalitetan izvozni proizvod

•  Mjere poticanja FDI moraju voditi računa o
tome da se ne pravi diskriminacija između domaćih i inozemnih investitora, da
se granice za ostvarivanje poticaja utvrde na način da vode računa o očekivanom
većem broju manjih i srednjih investicija, a ne samo velikih, te da se ne
naruši značajno konzistentnost poreznog sustava. Prednost pri tome moraju imati
investicije u nove pogone ili tzv. »greenfield« strane direktne investicije.

Zaposlenost i borba protiv siromaštva:

•  Osnovni cilj promjena na hrvatskom tržištu
rada treba biti povećanje zaposlenosti i zaposlivosti (sposobnosti pojedinaca
da pronađu posao)

•  U politici razvoja tržišta rada prednost treba
dati mjerama kojima je cilj zapošljavanje postojeće radne snage (aktivne
mjere), umjesto mjerama za smanjivanje radne snage (pasivne mjere)

•  Aktivne mjere potiču zapošljavanje putem
aktivnijeg traženja posla, posredovanjem, povećanjem zaposlivostii dodatnim
obrazovanjem i drugim financijskim mjerama kojima se stimulira otvaranje novih
radnih mjesta. S druge strane, pasivne mjere imaju za cilj smanjivanje ponude
rada i to mjerama kojima se pojedinci stimuliraju na povlačenje s tržišta rada
(rano umirovljenje, ograničavanje broja sati rada ili izdašne naknade za
nezaposlenost, minimalne nadnice, naknade za bolovanje i invalidnost)

•  U najvećoj mogućoj mjeri treba izbjegavati
prereguliranost tržišta rada, iako će, zbog svoje prirode, tržište rada uvijek
biti normiranije od ostalih tržišta

•  Država treba usvojiti praksu izrade godišnjih
smjernica u politici zapošljavanja, po uzoru na zemlje EU koje imaju obvezu izrade
takvih smjernica u sklopu borbe protiv nezaposlenosti

•  Država treba poticati dugoročni rast
zaposlenosti smanjenjem poreza na plaće i iz plaća, te sudjelovanjem u
financiranju doškolovanja i prekvalifikacije radnika

•  Redefinirati ulogu Zavoda za zapošljavanje na
način da se on bavi zaista problemom zapošljavanja, a ne socijalnom politikom
koja pripada u nadležnost drugog ministarstva

•  Vođenje politike plaća treba biti vezano uz
rast proizvodnosti, uz socijalni sporazum na nacionalnoj razini, tj. između
sindikata, poslodavaca i Vlade

•  Određivanje minimalne plaće mora imati
ishodište u dugo­ročno održivom i socijalno pravednom gospodarskom rastu

•  Reformom školstva, pojačavanjem programa
osnovne i srednje te visoke naobrazbe, te uvođenjem kraćih obrazovnih programa
orijentiranih na praktična znanja (strukovne i poslovne škole) poticati
povećanje kvalitete ljudskog kapitala

•  Redefinirati pojam »zaposlene« osobe, odnosno
»nezaposlene« osobe, na način da se odredi donji iznos tekućeg dohotka iznad
kojeg ne bi bilo moguće imati status nezaposlene osobe, odnosno da se svi
oblici ostvarivanja dohotka (posebice ugovor o djelu, autorski honorari i
slično) stave u isti položaj kao i klasični ugovor o radu i na njih obračunaju
doprinosi (problem segmentiranosti tržišta rada)

•  Uskladiti sve
zakone koji se bave zapošljavanjem i radom i ujed­načiti prava raznih skupina

•  Transformirati
Zavod za zapošljavanje u moderan servis za profesionalnu orijentaciju radnika i
upravljanje ljudskim kapitalom s regionalnim centrima koji će uzimati u obzir
regionalne potrebe

•  Redefinirati
zakonski okvir na način da se jasnije identificiraju stvarni tražitelji posla,
od onih koji su samo formalno prijavljeni zbog ostvarivanja nekog drugog
socijalnog prava, te pooštriti uvjete u slučaju odbijanja ponuđenog posla

•  Poticati rad
privatnih agencija za zapošljavanje i upravljanje ljudskim kapitalom

•  Snažnije
smanjivanje nezaposlenosti u kratkom roku nerealno je očekivati budući da su
uzroci sadašnje nezaposlenosti dobrim dijelom strukturne naravi

•  U srednjem
roku za poboljšanje stanja nužno je prethodno provođenje strukturnih reformi,
snažan gospodarski rast, te provođenje mjera politike zapošljavanja

•  Prema
nacionalno relevantnom standardu više od 400 tisuća hrvatskih građana živi u siromaštvu
i postoje naznake ukor­je­njivanje siromaštva

•  Nejednakosti
u distribuciji dohodaka u Hrvatskoj su u uspored­bi s drugim europskim zemljama
visoke

•  Treba
reformirati sadašnji sustav socijalne zaštite – pojednostaviti ga, uspostaviti
sustav nadziranja siromaštva, te uvesti sustav testiranja stvarnih potreba
(means test) u okviru socijalne politike što omogućava bolje targetiranje
siromašnih

•  Borba protiv
siromaštva treba se paralelno odvijati u tri smjera: a) snažan i pravedan
gospodarski rast, s posebnom naglaskom na povećanje zaposlivosti; b) jačanje
sustava socijalne sigurnosti i c) jačanje društvenog utjecaja siromašnih.

*Fiskalna politika*

Stanje
i problemi

U
razdoblju od 1994. do 2000. godine dogodili su se bitni kvalitativni pomaci u
području upravljanja javnim financijama. Osuvremenjen je način pripreme
državnog proračuna, a informacije o državnim financijama postajale su iz godine
u godinu sve detaljnije i dostupnije javnosti. No, u čitavom proteklom deseto­godišnjem
razdoblju, pa i sada, država se suočava sa sljedećim problemima, koje bi
fiskalna politika u narednim razdobljima treba rješavati:

a) visok udio državne
potrošnje u BDP-u

b) visoka razina poreznog opterećenja

c) rastući udio izvanproračunskih fondova u strukturi izdataka konsolidirane
opće države

d) izdašno subvencioniranje i izdavanje garancija javnim i privatnim
poduzećima bez razvidnih kriterija

e) financiranje nepodmirivanjem dospjelih obveza, zbog čega je država
bila jedan od generatora nelikvidnosti – ta je praksa prekinuta godine 2000., i
pozitivni utjecaj na gospodarstvo je evidentan

f)  oslanjanje države na
financiranje prihodima od privatizacije, te

g) pritisci da se porezni sustav
koji mora biti neutralan, jednostavan i pregledan mijenja kako bi se njime
ostvarili ciljevi politike redistribucije, socijalne zaštite, poticanja
investiranja ili pojedinih djelatnosti, regionalnog razvitka i slično.

Ciljevi,
prioriteti i naČela

Na
početku 21. stoljeća fiskalna bi politika trebala biti jedna od osnovnih poluga
za ostvarivanje općih gospodarskih ciljeva, a to je korjenito gospodarsko
restrukturiranje kao pretpostavka ubrzanog gospodarskog razvoja zemlje.

Da bi fiskalna politika bila uspješna u ostvarivanju
tih globalnih gospodarskih ciljeva, njoj se nameću sljedeći prioriteti:

a) smanjivanje relativnog udjela
izdataka konsolidirane op­će države u BDP-u uz porast udjela financiranja iz
tekućih, a ne privatizacijskih prihoda

b) relativno smanjenje izdataka za
obranu, javni red i sigurnost

c) racionalizacija državne uprave

d) relativno povećanje izdataka za
obrazovanje i znanost uz reforme u tim sustavima

e) relativno povećanje izdataka za
socijalnu sigurnost uz prethodnu reformu sustava socijalne zaštite

f)  provedba reforme mirovinskog i
zdravstvenog osigura­nja, te sustava zdravstva

g) daljnja ubrzana privatizacija
javnih poduzeća i poduzeća u državnom vlasništvu, posebice infrastrukturnih po­du­zeća

h) porezno rasterećenje omogućeno
smanjenjem ukupnih izdataka opće države

i)  postizanje održivog fiskalnog
deficita

j)  fiskalna decentralizacija

k) izjednačavanje svih tekućih
dohodaka u poreznom smislu (autorski ugovori i slično)

l)  napuštanje politike selektivnog
saniranja pojedinih gospodarskih sustava i grana, uz transparentnu najavu
vremenskog rasporeda ukidanja neizravnih subvencija (meko financiranje), te
razvidno prikazivanje izravnih subvencija.

Pri ostvarivanju ovih ciljeva, država bi se od sada
pa nadalje trebala pridržavati dvaju osnovnih načela, a to su načelo
racionalnosti u potrošnji novca poreznih obveznika, i načelo što manjeg
uplitanja države u djelovanje tržišnih mehanizama, osim sluča­jeva u kojima
tržište ne može regulirati procese. To podrazumijeva u širem kontekstu i jasno
definiranje gospodarske uloge države u sustavima obrazovanja, znanosti, pravne
zaštite te javne uprave i lokalne samouprave. Slični procesi se događaju i u
našem okružju o čemu svjedoče podaci u tablici 12.

NaČini
ostvarivanja ciljeva fiskalne politike

Poboljšanje
kvalitete državnih usluga i racionalizacija držav­ne potrošnje

*Sustav
državne riznice*. Ostvarivanje prioritetnih zadataka u području fiskalne politike
zahtijeva niz poboljšanja u funkcioniranju javnog sektora. Dio poboljšanja
očekuje se od poboljšanja funkcioniranja nedavno uvedenog sustava državne
riznice. Time sustavom se omogućava obuzdavanje potrošnje državnih tijela iznad
odobrenih iznosa, bolje upravljanje novčanim sredstvima te provedba nadzora nad
trošenjem i izvršenjem državnog pro­ra­čuna. Također, sustav državne riznice
daje mogućnost za una­pređivanje pripreme državnog proračuna. To znači da bi
umjesto plana za tekuću godinu, polazna osnova za pripremu proračuna za narednu
godinu moglo postati stvarno ili procijenjeno izvršenje proračuna tekuće godine
što sustav državne riznice omogućava.

*Racionalizacija
potrošnje i kontroling*. Osim uvođenjem dr­žavne riznice, funkcioniranje javnog sektora trebalo
bi pospješiti maksimalnom racionalizacijom trošenja državnih sredstava.
Potrebno je dosljedno primjenjivati javne natječaje pri nabavkama opreme, a
veće javne projekte odobravati tek nakon provedene analize opravdanosti
projekata. S tim u vezi trebalo bi razraditi jasne kriterije i metode ocjenu
opravdanosti projekata u javnom sektoru i iste učiniti transparentnim.

*Poboljšanje kvalitete javnih usluga i
governance-a*.
Također bi valjalo poboljšati kvalitetu državnih usluga, što podrazumijeva veću
učinkovitost u pružanju usluga te pojednostavljenje i skraćenje trajanja
administrativnih procedura.

*Vraćanje ugleda državnoj službi*. Država bi trebala ulagati u
obrazovanje državnih službenika te na taj način vratiti ugled zanimanju državni
službenik. Trebalo bi razraditi raznovrsniji sustav poticaja državnim
službenicima, uz istodobno jačanje nadzora nad njihovim radom, te primjenu
sustava kazni za nesavjesno obavljanje dužnosti. Korupciju i sklonost
rent-seekingu trebalo bi obeshrabriti putem sustava kazni i nagrada. Država
sama trebala bi stvoriti kod poreznih obveznika svijest o potrebi uključivanja
u nadzor nad trošenjem njihova novca. Isto tako, trebalo bi ustrajavati na *osposobljavanju
Sabora za obavljanje funkcije kritičkog preispitivanja izvršenja državnog
proračuna*.

*Uspostava tržišnih načela*. Gdje god je to moguće,
država bi trebala ustrajati na primjeni tržišnih kriterija i načela u svom
radu. To podrazumijeva da državna tijela određuju svoje ciljeve, kvantificiraju
željene rezultate, biraju inpute, te imaju sustav upravljanja radi ostvarivanja
maksimalne učinkovitosti. U skladu s tim, dio se državnih aktivnosti može
privatizirati ako tržište može pružati usluge na učinkovitiji način, dok se kod
preostalog dijela javnih usluga mogu primijeniti uobičajena komercijalna načela
– raspisivanje natječaja za opremu, podugovaranje dijela usluga, primjena
komercijalnih računovodstvenih tehnika, odabir odgovornog i obrazovanog
menadžerskog kadra, vezivanje plaća menadžera uz uspjeh koji postižu.

*Smanjenje broja državnih službenika i
namještenika*.
Ogra­ni­čavanje rasta mase plaća korisnika državnog proračuna uz mogućnost
porasta prosječne plaće implicira racionalizaciju broja državnih službenika i
namještenika. Država bi za one koji izgube posao u državnoj službi trebala
razraditi program kreditiranja za pokretanje vlastitih poduzetničkih pothvata,
plan umirovljenja, otpremnina i prekvalifikacija.

if !supportEmptyParas endif

Tablica 12. **Udio javnih rashoda u BDP-u, u %**

**if !supportEmptyParas endif**

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| if !supportEmptyParas endif | 1995. | 1996. | 1997. | 1998. | 1999. | 2000. | 2001. | Razlika 2001-1995 |
| **EUROPSKA UNIJA** | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif |
| Austrija | 52,5 | 52,1 | 49,9 | 50,3 | 49,9 | 48,8 | 49,6 | -2,9 |
| Belgija | 50,2 | 50,2 | 48,6 | 48,0 | 47,4 | 46,7 | 46,4 | -3,8 |
| Danska | 56,6 | 56,3 | 54,4 | 54,0 | 52,5 | 50,6 | 50,8 | -5,8 |
| Finska | 54,3 | 54,0 | 51,3 | 48,1 | 47,1 | 43,6 | 44,6 | -9,7 |
| Francuska | 51,4 | 51,5 | 50,5 | 49,9 | 49,6 | 48,7 | 48,6 | -2,8 |
| Grčka | 46,7 | 44,3 | 42,8 | 42,7 | 43,3 | 43,3 | 41,5 | -5,2 |
| Irska | 38,0 | 36,4 | 34,2 | 32,2 | 31,9 | 29,2 | 30,6 | -7,4 |
| Italija | 51,1 | 51,3 | 48,5 | 47,6 | 46,7 | 44,8 | 45,7 | -5,4 |
| Nizozemska | 47,7 | 45,6 | 44,4 | 43,4 | 43,3 | 41,6 | 41,7 | -6,0 |
| Njemačka | 46,3 | 47,3 | 46,5 | 46,0 | 46,2 | 43,3 | 45,9 | -0,4 |
| Portugal | 41,0 | 41,3 | 39,7 | 39,8 | 40,6 | 40,3 | 41,1 | 0,1 |
| Španjolska | 44,0 | 42,8 | 41,2 | 40,6 | 39,6 | 38,8 | 38,5 | -5,5 |
| Švedska | 61,9 | 59,9 | 58,0 | 55,5 | 55,0 | 52,2 | 52,5 | -9,4 |
| Velika Britanija | 42,2 | 40,7 | 38,9 | 37,7 | 37,1 | 37,3 | 38,3 | -3,9 |
| **PROSJEK EU** | **47,9** | **47,7** | **46,1** | **45,3** | **44,9** | **43,4** | **44,4** | **-3,5** |
| **ZEMLJE U TRANZICIJI** | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif |
| Češka1) | 43,9 | 42,9 | 42,5 | 41,6 | 43,8 | 46,1 | 45,0 | 1,1 |
| Mađarska1) | 56,2 | 53,2 | 52,2 | 53,1 | 50,0 | 47,5 | 49,3 | -6,9 |
| Poljska1) | 47,0 | 46,1 | 45,6 | 43,8 | 43,4 | 43,7 | 45,5 | -1,5 |
| Slovačka2) | 53,6 | 59,1 | 59,8 | 58,7 | 54,2 | 52,2 | 52,9 | -0,7 |
| Slovenija3) | 43,1 | 42,4 | 43,2 | 43,8 | 39,6 | 38,7 | 38,8 | -4,3 |
| **Hrvatska1)** | **48,9** | **50,7** | **49,8** | **52,1** | **49,3** | **47,3** | **44,3** | **-4,6** |
| **Prosjek (nevagani) bez Hrvatske** | **48,8** | **48,3** | **47,0** | **46,1** | **45,3** | **44,1** | **42,4** | **-6,4** |
| Prosjek (nevagani) s Hrvatskom | 48,8 | 48,4 | 47,1 | 46,5 | 45,5 | 44,2 | 42,5 | -6,3 |

Izvor: Europska komisija,
Generalni direktorat za gospodarska i financijska pitanja, European Economy,
No. 68, 1999.

\1 Izvor: Ministarstva
financija pojedinih zemalja

\2 Izvor: Centar za ekonomske
i društvene analize MESA10 Republike Slovačke

\3 Izvor: Slovenian Economic
Mirror, No. 7, srpanj 1999.

if !supportEmptyParas endif

*Promjene
u strukturi javnih izdataka*. Uz relativno smanjenje javnih izdataka, država bi trebala inzistirati
na bitnim promjenama u strukturi državnih izdataka. Izdaci za obranu, javni red
i sigurnost trebali bi se postupno snižavati dok njihov udio u BDP-u ne dosegne
razinu koja je karakteristična za zemlje Europske unije (ukupno oko 4% BDP-a).
Sredstva oslobođena na taj način trebalo bi usmjeriti u izdatke za dvije
funkcije – obrazovanje i socijalnu sigurnost.

Relativno
povećanje izdataka za obrazovanje. Obrazovanje treba shvatiti kao osnovni
preduvjet da Republika Hrvatska u dugom roku dosegne stupanj razvoja europskih
zemalja. Rast izdataka za obrazovanje treba popratiti reformom sustava
obrazovanja i visokog obrazovanja. Kod osnovnog obrazovanja osnovni ciljevi
reforme trebali bi biti ujednačavanje kvalitete obrazovnih usluga u svim
dijelovima zemlje, poboljšanje uvjeta rada, osuvremenjavanje nastave novim
nastavnim metodama, uvođenja sustava motivacije nastavnog osoblja. Kod visokog
obrazovanja trebalo bi težiti harmonizaciji sustava visokog obrazovanja sa
sustavima europskih zemalja, poboljšanju kvalitete nastave i uvođenju sustava
nadzora nad kvalitetom, omogućavanju stipendiranja obrazovanja u inozemstvu te
jačanju odgovornosti nastavnika i uprave visokoškolskih i znanstvenih ustanova.

Relativni
porast izdataka za socijalnu skrb. Ubrzani porast izdataka za socijalnu skrb
pojavit će se kao neizbježan rezultat u prvih nekoliko godina intenzivnih
gospodarskih reformi kako bi se ublažile njihove negativne posljedice. Naime, u
tim se godinama mogu očekivati dodatni kontingenti nezaposlenih i neaktivnih
osoba te umirovljenika s vrlo niskim mirovina. U Hrvatskim prilikama jednako
velik problem predstavlja i pravilno targetiranje socijalnih programa, jer se
troši poprilično novca, a učinkovitost nije na očekivanoj razini. To
pretpostavlja temeljitu reformu sustava socijalne skrbi, prije povećanja
izdataka za socijalnu sigurnost i jačanje mreže socijalne zaštite.

*Reforma
sustava mirovinskog i zdravstvenog osiguranja*. Tendencije u kretanju izdataka
izvanproračunskih fondova i transfera države u te fondove već odavno upućuju na
neodrživost današnjeg sustava mirovinskog i zdravstvenog osiguranja te nuž­nost
provedbe reforme sustava mirovinskog i zdravstvenog osiguranja (slika 4).
Izdaci izvanproračunskih fondova sustižu izdatke središnjeg državnog proračuna,
a fondovi iz godine u godine sve manje svojih izdataka pokrivaju vlastitim
prihodima.

if !supportEmptyParas endif

*Slika
4*.
Konsolidirana središnja država

![](dodatni/358897.gif)

Izvor: Ministarstvo financija RH

*Reforma sustava mirovinskog osiguranja*. Kako država nije mogla više
preuzimati obvezu plaćanja mirovina po načelu među­generacijske solidarnosti
(demografske tendencija i gospodarska zbivanja u razdoblju od 1990. do 1999.
doveli su do porasta broja umirovljenika po prosječnoj stopi od 4,5% godišnje
uz istodobno smanjenje broja aktivnih osiguranika po prosječnoj stopi od 3,3.%
godišnje i radno aktivnog stanovništva po prosječnoj stopi od 0,8% godišnje),
započet je siječnja 2002. prelazak na sustav kapitalnog pokrića, u kojem će
doprinosi onima koji ih plaćaju sve manje biti obvezna davanja, a sve više
postati oblik štednje ili osiguranja za starost. Ta će štednja odlaziti na
individualne račune svakog osiguranika, te će se jačati veza između uplaćenih
doprinosa i primljenih mirovina, a samim time i odgovornost pojedinog
osiguranika za vlastitu mirovinu. Konačan iznos mirovine dijelit će sudbinu
ukupnog gospodarstva, budući da će se iznosi uplaćenih doprinosa investirati na
tržištu kapitala. Na taj način mirovinska će reforma pridonijeti oživljavanju
tržišta kapitala. Država će u budućnosti moći preuzeti obvezu plaćanja
(minimalnih) mirovina samo za socijalno ugrožene skupine stanov­ništva, prema
jasno utvrđenim kriterijima. Te mirovine treba financirati iz obveznih davanja
(poreza, carina, trošarina).

*Visok udio tzv. vezanih izdataka državnog
proračuna.*
Prostor države za slobodan odabir između raznih oblika javnih izdataka iz
godine u godinu sve uži. Udio »vezanih« izdataka, odnosno onih nad kojima
država ima vrlo malu kontrolu (plaće, transferi i kamate) godine 1994. iznosio
je oko 50%, a godine 2001. oko 80% (slika 5).

if !supportEmptyParas endif

Slika 5. Udio »vezanih« izdataka državnog proračuna,
u % od ukupnih rashoda

![](dodatni/358898.gif)

Izvor: Ministarstvo financija RH
Napomena: 2001 Pa označava prognozu.

*Reforma
sustava zdravstva i sustava zdravstvenog osiguranja*. Ove su reforme nužne zbog
velikih neracionalnosti u sustavu pružanja zdravstvenih usluga i deficita u
sustavu zdravstvenog osiguranja. Kao i kod mirovinskog osiguranja, reformom bi
se trebala povećati odgovornost svake osobe, pri čemu se kod zdravstva
odgovornost odnosi i na odgovornost za vlastito zdravlje i na odgovornost za
podmirenje troška usluge koju osoba dobiva. U tom kontekstu treba formirati
tzv. osnovno i dopunsko zdravstveno osiguranje. Osnovna razina zdravstvenih
usluga treba biti dostupna svim građanima i treba je financirati iz obveznih
davanja. I same usluge, naročito specijalističke, i sustav osiguranja treba u
što većoj mjeri privatizirati. Na taj će se način ujedno eliminirati problem
korumpiranosti u zdravstvu.

Porezni
sustav

*Značajke poreznog sustava*. dobar
porezni sustav mora biti sastavljen s namjerom da se u navećoj mogućoj mjeri
zadovolje unaprijed zadani kriteriji za dobar porezni sustav (slika 6).

*Slika
6.  **Osnovni
kriteriji koje bi trebao zadovoljiti hrvatski porezni sustav:***

***Izdašnost*** *porezni
sustav mora državu i njezina tijela opskrbiti prihodima koji će biti dostatni
za obavljanje njihovih zadataka.*

***Ekonomičnost*** *porezni sustav treba što izravnije teretiti
potrošnju građana. Što je osnovica pojedinog poreza udaljenija od potrošnje to
je, u odnosu na fiskalni učinak, veće nepotrebno smanjenje društvenog
blagostanja.*

***Pravednost****porezni se teret treba što pravednije
raspodijeliti u društvu.*

***Jednostavnost*** *porezni sustav treba biti jednostavan da ne bi
izazivao dodatne troškove naplate i plaćanja poreza te kako bi bio razumljiv
biračima koji ga ocjenjuju.*

***Fleksibilnost****porezni
sustav treba omogućiti da se na promjene gospodarskih uvjeta može učinkovito
reagirati sa što manje mjera porezne politike.*

***Tržišnost*** *porezi
ne smiju kočiti djelovanje slobodnog tržišta.*

***Atraktivnost****porezni sustav treba osigurati probitačnost
stranih ulaganja, a da istodobno ne diskriminira domaća poduzeća.*

if !supportEmptyParas endif

S
obzirom na to da je porezni sustav trebao omogućiti i pospješiti stvaranje i
funkcioniranje slobodnog tržišta, pri izgrad­nji poreznog sustava posebnu
pažnja valja pridati poreznoj neutralnosti. Smatra se, naime, da ne-neutralno
oporezivanje uzrokuje neučinkovitu alokaciju resursa i na taj način umanjuje
blagostanje društva u cjelini. Zahtjevima koji su postavljeni pred kreatore
poreznog sustava najbolje može udovoljiti sustav poreza zasnovanih na
potrošnji. Stoga je kao okosnica poreznog sustava izabran porez na dodanu
vrijednost kao najneutralniji oblik oporezivanja potrošnje. Porezni je sustav
upotpunjen neposrednim porezima zasnovanim također na potrošnji (porezom na
dobit i porezom na dohodak), upravo zbog toga što te poreze karakterizira
neutralnost u pogledu odluka ekonomskih subjekata. Neutralnost neposrednih
poreza zasnovanih na potrošnji općenito, pa tako i onih hrvatskih, treba
zadovoljiti više aspekata neutralnosti, od kojih se može izdvojiti neutralnost
u pogledu odluka o raspolaganju dobiti/dohotkom (štednja tj. investicije, nasuprot
potroš­nji), neutralnost u pogledu načina financiranja (neutralnost izme­đu
samofinanciranja, financiranja zaduživanjem kod sektora banaka i financiranje
emisijom dionica), neutralnost inflacije za ekonomske odluke, neutralnost
amortizacije za ekonomske od­luke (dopuštene stope amortizacije nemaju utjecaja
na financijsku isplativost investicija), neutralnost poreznog sustava u pogledu
pravnog oblika, intersektorska neutralnost i među­vremenska neutralnost
(neutralnost između današnje i buduće potrošnje, koja je vrlo bitna u zemljama
koje se susreću s nedostatkom kapitala). Osim zbog što veće neutralnosti,
porezni sustav zasnovan na potrošnji valja izabrati iz dvaju dodatnih razloga.
Prvo, dokazano je da svaki porez u konačnici smanjuje potrošnju te je porezni
sustav najučinkovitiji ako što izravnije tereti potrošnju. Drugo, Hrvatsku kao
tranzicijsku zemlju karakterizira visoka sklonosti potrošnji iz raspoloživog
dohotka, koja može postati kočnicom gospodarskog rasta, te porezni sustav treba
u što većoj mjeri poticati štednju, a obeshrabrivati potrošnju.

Porezni
sustav niti ubuduće ne bi trebalo koristiti kao instrument politike
redistribucije, već bi redistribucijske ciljeve trebalo ostvarivati ponajprije
sustavom transfera. Porezno je opterećenje u Republici Hrvatskoj osnovni
problem koji se javlja u vezi s poreznim sustavom, i koji koči gospodarski rast
i smanjuje konkurentnost i hrvatskih proizvoda i Hrvatske kao potencijalne
lokacije za direktna strana ulaganja (slika 7).

if !supportEmptyParas endif

Slika
7. Porezni prihodi konsolidirane opće države, u % od BDP-a

![](dodatni/358899.gif)

Izvor: World Banka, World Development Indicators 2000/2001.

Godine
2000. postignuti su već određeni pomaci u pogledu poreznog rasterećenja, a
daljnje će rasterećenje biti moguće tek nakon smanjenja potreba države za
potrošnjom. Stoga valja uvažiti načelo da se porezno rasterećenje može učiniti
samo nakon smanjenja rashoda proračuna države, a nikako obrnutim redoslijedom.
Poreznu osnovicu treba proširiti na način da se izjednači tretman pojedinih
svih tekućih dohodaka (ugovori o djelu, autorski honorari i slično), što sada nije
slučaj. Udjeli pojedinih poreznih prihoda u BDP-u su prikazani u tablici 13.

if !supportEmptyParas endif

Tablica 13.  **Udjeli poreznih prihoda u BDP-u godine 1998., u %**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| if !supportEmptyParas endif | Ukupni porezni prihodi | Porez na dohodak | Porez na dobit | Doprinosi za socijalno osiguranje | Porezi na dobra i usluge | Ostali porezi |
| if !supportEmptyParas endif | u % od BDP-a | | | | | |
| Austrija | 42,4 | 8,9 | 1,6 | 14,1 | 11,7 | 6,2 |
| Danska | 51,3 | 27,5 | 2,1 | 1,6 | 16,6 | 3,4 |
| Francuska | 44,5 | 6,2 | 1,6 | 17,8 | 12,2 | 6,8 |
| Italija | 41,3 | 10,8 | 3,6 | 11,4 | 11,3 | 4,3 |
| Njemačka | 39,2 | 10,7 | 1,1 | 14,5 | 10,9 | 2,0 |
| Portugal | 33,8 | 6,1 | 2,7 | 8,6 | 14,7 | 1,7 |
| Španjolska | 34,0 | 8,1 | 1,9 | 10,6 | 9,8 | 3,7 |
| PROSJEK EU | 41,8 | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif |
| if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif |
| Češka | 44,3 | 5,5 | 5,4 | 16,0 | 14,7 | 2,7 |
| Mađarska | 39,2 | 6,5 | 1,9 | 10,5 | 17,6 | 2,7 |
| Slovenija | 42,3 | 6,6 | 0,6 | 18,4, | 13,1 | 3,6 |
| Hrvatska | 46,6 | 5,8 | 2,5 | 13,9 | 20,3 | 3,5 |

Izvor: OECD in Figures, 1998;
International Financial Statistics, IMF, 1999.

Podatci za 1998.

if !supportEmptyParas endif

*Daljnja
poboljšanja porezne administracije*. I dalje bi trebalo inzistirati na poboljšanju rada
porezne uprave, kako bi se destimulirala praksa porezne evazije koja ne nailazi
ni odgovarajuće sankcije. Prije svega treba nastojati dosljedno, bez iznimaka
provoditi porezne zakone, jer oslobađanje obveze plaćanja poreza za neke
skupine poreznih obveznika šalje signal ostalim poreznim obveznicima da
plaćanje poreza ne mora biti obveza ako je pritisak homogenih skupina dovoljno
jak (nogometni klubovi, neka javna poduzeća, poduzeća u određenim djelatnostima
i sl.).

Fiskalni
deficit i javni dug

*Fiskalni
deficit do 3% BDP-a*. U dužem roku, iznos konvencionalnog fiskalnog deficita ne bi smio
prelaziti 3% BDP-a kako bi se zadržao u okvirima Maastrichtskih kriterija. Tako
niske razine deficita bit će moguće ostvariti do 2003. godine znatnim prihodima
od privatizacije, a kasnije se očekuju rezultati restrukturiranja fiskalnog
sektora. Što se tiče financiranja deficita, ono treba u što većoj mjeri
usmjeriti na utržive vrijednosne papire – riznične zapise, srednjoročne i
dugoročne obveznice. Takav će način financiranja biti transparentniji od
dosadašnjeg, te će poslužiti kao poticaj razvitku financijskih tržišta u Hrvatskoj.
U potpunosti bi trebalo napustiti praksu financiranja deficita odgađanjem
plaćanja dospjelih obveza. Davanje državnih garancija kao potencijalnog javnog
duga trebalo bi također temeljiti na jasnim i za sve jednakim kriterijima.

Fiskalna
decentralizacija

*Proces
fiskalne decentralizacije*. Radi što veće učinkovitosti države i njezinih tijela, te radi
povećanja odgovornosti lokalnih zajednica za vlastiti razvitak, treba započeti
proces fiskalne decentralizacije, prilagođen hrvatskim okolnostima. U konačnici,
fiskalna bi decentralizacija trebala omogućiti povećanje vlastitih prihoda
jedinica lokalne uprave i samouprave s ciljem olakša­vanja financiranja
lokalnih javnih projekata prema lokalnim prioritetima, a slijedom toga i
sposobnošću lokalnih zajednica da me­đusobno konkuriraju kako visinom poreza,
tako i opremljenošću lokalnim javnim dobrima (gospodarska infrastruktura,
škole, vrtići, zdravstvene ustanove, komunalne usluge i sl.).

*Monetarna politika*

Monetarna
politika i srediŠnja banka

Monetarna
politika, u koordinaciji s financijskom politikom, ne može riješiti strukturne
probleme karakteristične za hrvatsko gospodarstvo, ali može olakšati provedbu
strukturnih reformi. Stoga te politike moraju biti postojane i dosljedne.

Sve se vodeće makroekonomske teorije slažu da su
utjecaji monetarne politike u dugom roku neutralni prema rastu. U kraćem
razdoblju utjecaji monetarne politike nisu u pravilu neutralni i mogu postići
određene promjene razine cijena, tečaja, kamatnjaka i realne gospodarske
aktivnosti. Međutim, pri tom treba imati na umu da će se svako, neodrživom
monetarnom ekspanzijom uzrokovano povećanje BDP-a, u dugom roku prevaliti u
povećanje cijena i narušavanje jednog od osnovnih preduvjeta: stabilnog i
poticajnog makroekonomskog okružja. Stoga monetarnu politiku treba prvenstveno
koncipirati tako da osigura stabilnost cijena i tečaja, što ima blagotvorne
učinke na rast.

Sloboda u vođenju monetarne politike vezana je uz
sustav tečaja. U našim prilikama manevarski prostor, zbog specifične monetarne
povijesti, kao i ekspanzivne fiskalne politike do 2000. godine bio je znatno
sužen, gotovo poput currency board-a. Hr­vat­ska vodi politiku upravljanog
tečaja kune prema DEM (EUR), što ima za efekt relativnu vezanost monetarne
politike za neto priljev kapitala. Modalitet vođenja monetarne politike
određuje i činjenica da se domaća valuta (kuna) afirmirala kao sredstvo
obračuna i plaćanja, ali ne i sredstvo štednje i dugoročnih ulaganja zbog
visoke razine dolariziranosti (euriziranosti) ukupnog gospodarstva. Takva
situacija, pored neprovođenja mirovinske reforme, ima određujuće negativno
značenje i za razvitak do­maćeg tržišta kapitala. Budući da Hrvatska namjerava
pristupiti EU i EMU, tako će se i njezin sustav tečaja s približavanjem ulasku
u EU i EMU morati mijenjati sa sadašnjeg prema fiksiranju hrvatske kune za Euro
ili preuzimanju Eura kao valute plaćanja kad se za to ispune uvjeti.
Ispunjavanje uvjeta za preuzimanje Eura ovisi prvenstveno s jedne strane o
dinamici u restrukturiranju poduzeća koja će u nadolazećem razdoblju određivati
inflacijske diferencijale u odnosu na EU, te o spremnosti ECB da podrži takve
aranžmane u tranzicijskim zemljama.

Da bi
se osiguralo neometano donošenje mjera monetarne politike koje osiguravaju
stabilnost cijena i tečaja, nužna je neovisnost središnje banke. Pri tome treba
odrediti kao područje djelovanja središnje banke održavanje stabilnosti cijena
(i tečaja), s ciljem koji će određivati vlada ili parlament za srednjoročno
razdoblje (2-5 godina), te slobodom izbora načina postizanja cilja (ciljanje
inflacije, ciljanje tečaja ili ciljanje monetarnih agregata).

Nadalje,
zbog otvorenosti hrvatskog gospodarstva, te velikih priljeva i cirkulacije
deviza, oko 98% monetarne baze čini neto inozemna aktiva središnje banke,
nastala sterilizacijom tih deviznih priljeva. To uvelike otežava vođenje bilo
kakve drugačije politike tečaja od one slične currency boardu – prateći
kretanja marke/eura. Utoliko je tečaj stvarno i posljedica kretanja na tržištu
deviza odnosno konkurentnosti realnog sektora. Strukturne reforme realnog
sektora, eliminiranje neravnoteže fiskalnog sektora, te implementacija drugih
mjera koje utječu na poboljšanje konkurentosti nacionalnog gospodarstva,
utjecat će posredno i na ekonomske fundamente koji dugoročno određuju realni
efektivni tečaj.

Financijski
sustav

U
razdoblju od 1995. do 2000. bankarski je sustav u Hrvat­skoj doživio najdublju
transformaciju u svojoj povijesti, što se manifestiralo u:

a) Privatizaciji dijela bankarskog sustava, uz nakanu dovr­šetka
procesa u bližoj budućnosti i uspostavljanja, gotovo u potpunosti, privatnog
vlasništva u bankarskom sektoru;

b) Padu kamatnih stopa;

c) Zaoštravanju konkurencije, zbog
čega kamatne stope nastavljaju konvergirati prema razinama kamatnih stopa u EU;

d) Konsolidaciji onoga dijela
bankovnog sustava koji nazivamo male i srednje banke (spajanja, preuzimanja,
ste­čajevi, likvidacije); te

e) Smanjenju udjela potraživanja od
države u ukupnoj imovini banaka, čime je otvoren prostor za kreditiranje
privatnog sektora.

Bankarski sektor je restrukturiran nakon dvije
bankarske krize. Treba očekivati završetak procesa privatizacije od strane
stranih strateških investitora, koji će potaknuti daljnje okrupnjavanje banaka
i povećanje efikasnosti bankarskih usluga. Središnja banka bi trebala osnažiti
nadzor i kontrolu banaka kako bi osigurala dobro funkcioniranje bankarskog
sustava u procesu okrupnjavanja banaka od strane stranih banaka i povećanju
konkurencije te na taj način ojačati povjerenje svih subjekata u kredibilitet
HNB-a i cjelokupnog bankarskog sustava. Nadalje, sektor nadzora i kontrole
banaka treba ekipirati iskusnim stručnjacima (do­ma­ćim i stranim) i omogućiti
permanentno usavršavanje u tim poslovima jer su oni vrlo bitni za jačanje
kredibiliteta monetarne vlasti.

U nadolazećem razdoblju treba sustavno i dosljedno
provoditi načelo da odgovornost za solventnost financijskih institucija
preuzimaju vlasnici i uprava, a ne država, odnosno porezni obveznici.

Pet točaka bitnih za osmišljavanje strategije
bankarstva su:

a) treba što prije postići visok
stupanj suglasja o ciljevima i načinima javnoga djelovanja u području
bankarstva,

b) uskladiti uvjete i norme
bankarskog sustava europskim kroz novi Zakon o bankama (Baselske regulative),

c) bez obzira na konačni modalitet
organizacije nadzora ukupnog financijskog poslovanja, treba u banakama
osigurati sustavno praćenje »cash-flow3-a, analizu strukture troškova, izradu
poslovnih planova, te naglašenu ulogu interne kontrole umjesto isključivog
oslanjanja na HNB i Agenciju za financijski nadzor;

d) strategija razvoja pravnoga
sustava uz uravnoteženje brzine tranzicije u pravnom i financijskom sustavu;

e) potrebno je osmisliti ulogu
države u području koje je dosad bilo potpuno zanemareno, a tiče se područja
transparentnosti i poslovnih znanja, etike i informacija, što postaju bitni
razvojni čimbenici.

Preostale banaka u portfelju DAB-a: Dubrovačka i
Croatia banka jesu »nominalno« solventne banke, no one nemaju jasne poslovne
strategije ni budućnosti u rukama državne agencije. Te je banke potrebno hitno
privatizirati putem javnih natječaja. Isto treba učiniti s Hrvatskom poštanskom
bankom Tako će se stvoriti preduvjeti za redefiniranje uloge DAB-a, na
sljedećim principima:

a) kroz izravno uključivanje
predstavnika bankarske industrije u nadzorni odbor DAB-a;

b) osiguravanje dovoljnih sredstva
za isplatu osigurane šted­nje;

c) kombinacije javnih i privatnih
izvora financiranja fonda osiguranja štednih uloga, te

d) formiranja tima stručnjaka
unutar DAB-a koji bi fleksi­bil­no i brzo mogao predlagati rješenja.

Jedna od glavnih funkcija novoga sustava bilo bi
maksimalno skraćivanje vremena koje protekne između ulaska banke u probleme i
rješenja. Ako rješenje uključuje stečaj, onda je logično da DAB preuzme i
sudsku funkciju provođenja stečaja, jer su iskustva s našim sudovima u pogledu
brzine postupka i profesionalnosti stečajnih upravitelja loša.

U nadolazećem razdoblju treba sustavno i dosljedno
provoditi načelo da odgovornost za solventnost financijskih institucija
preuzimaju vlasnici i uprava, a ne država, odnosno porezni obveznici.

Puni politički ulaz u EU značit će prihvaćanje
pravila jedinstvenoga tržišta bez barijera. Jedan od iskaza te integracije bit
će činjenica da će međunarodne banke moći slobodno osnivati (i zatvarati!)
podružnice koje – za razliku od današnjih banaka kćeri koje moraju poštivati
lokalni kapitalski cenzus i za razliku od današnjih podružnica koje moraju
imati jamstveni depozit – neće morati formalno imati vlastiti kapital.

Međutim, liberalni pristup otvaranju podružnica može
predstavljati problem kada tržište nije potpuno, odnosno kada ono funkcionira s
ozbiljnim poteškoćama. Stoga pitanja obrazovanja, informiranja,
transparentnosti i pravnoga sustava predstavljaju integralni dio ove
strategije.

Bankarski sustav u Hrvatskoj u najskorije vrijeme
treba preuzeti ulogu organizatora i nositelja cjelokupnog platnog prometa, uz
transparentno propisivanje uvjeta koje moraju ispunjavati pojedine banke za
dobivanje dozvole za takvu vrstu rada (novi Zakon o platnom prometu). To podrazumijeva
i paralelno rješa­vanje pitanja sudbine današnje FINA-e.

U procesu liberalizacije financijskog sektora, pored
očeki­vanih značajnih koraka u liberaliziranju deviznog poslovanja u Hrvatskoj,
valja nastaviti stvarati uvjete za liberalizaciju financijskih transakcija za
rezidente (fizičke osobe) po kapitalnom računu, kao zadnji korak u procesu
liberaliziranja sustava.

Pravni je sustav u Hrvatskoj zaostao u tranziciji,
što pravi velike probleme poslovanju bankarskog sustava. Broj transakcija,
tržišta, predmeta trgovanja, poslovnih odnosa i autonomnih poslovnih jedinica u
proteklih se deset godina povećao za nekoliko puta, što nije bilo praćeno
odgovarajućim razvitkom pravne infrastrukture i pravnoga sustava. Znanje
stečajnih upravitelja, posebno onih koji vode stečajeve banaka, nedostatno je
za svladavanje tako zahtjevnih projekata. Nered u zemljišnim knjigama sprje­čava
afirmaciju novih financijskih instrumenata kao što su čisti hipotekarni
krediti, itd. Stoga je u okviru strategije razvoja pravnoga sustava potrebno
precizno identificirati ona područja na kojima je potrebno mijenjati postojeća
zakonska rješenja radi olakšavanja procedura zaštite vlasničkih i vjerovničkih
prava. Još je važnije identificirati područja pravne infrastrukture na kojima
je materijalnim ulaganjima moguće u kratkom roku približiti standarde sustava
standardima EU, s ciljem olakšavanja prometa instrumentima osiguranja kredita i
plaćanja.

Financijski
instrumenti i trŽiŠta

Povećanju
štednje nužne radi financiranja investicija i postizanju održive razine
deficita bilance plaćanja pridonijelo bi i povećanje raznovrsnosti i kvalitete
financijskih instrumenata kroz razvitak financijskih tržišta, te
produbljivanjem i proširivanjem tržišta novca i tržišta kapitala, u čemu
Hrvatska zaostaje (tablica 14.).To se može postići poticanjem razvoja
institucija konkurentnih bankama koje drže glavninu financijskih instrumenata.
Stambene štedionice, razni institucionalni investitori (privatizacijski
investicijski fondovi, otvoreni investicijski fondovi, mirovinski fondovi,...),
osiguravajuća društva i druge nebankovne financijske institucije povećali bi
broj financijskih instrumenata na tržištu i time omogućili veću mobilnost
štednje.

Središnja banka mora reformirati instrumente
monetarne politike prema indirektnim i tržišnim instrumentima. U suradnji s
Ministarstvom financija HNB, treba sudjelovati u većem izdavanju kratkoročnih i
dugoročnih rizničnih obveznica, otkupljivanjem na primarnom tržištu (kao
market-maker) i prodavanjem na sekundarnom, čime bi se potaknuo razvoj tržišta
novca i drugih financijskih tržišta te započelo s politikom otvorenog tržišta.

Mirovinska
i zdravstvena reforma trebaju pripomoći u produbljivanju i širenju tržišta
kapitala, a liberaliziranje kapitalnih transakcija u novom deviznom zakonu i
položaj otvorenih i zatvorenih investicijskih fondova.

Središnja banka i Ministarstvo bi u dogovoru mogli pojačati
razvoj tržišta novca putem osnaživanja utrživosti rizničnih zapisa sa  središnjom bankom kao »market maker-om«.
Time bi se dodatno povećala i dubina financijskih tržišta u Hrvatskoj, što
prema mnogim studijama također ima pozitivan utjecaj na ekonomski rast.

Tablica 14.  **Pokazatelji razvijenosti
financijskih tržišta**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Zemlja | Kapitalizacija burzi (%BDP-a) | Omjer likvidnih sredstava i ukupne aktive banaka (%) | Razlika aktivne i pasivne kamate | Razlika prosječne domaće kamate i LIBOR-a |
| Austrija | 16,1 | 2,3 | 3,8 | 0,8 |
| Belgija | 99 | 1 | 4,2 | 1,7 |
| Češka | 21,4 | 18 | 4,7 | 7,2 |
| Danska | 56,5 | 4,6 | 4,8 | 2,3 |
| Finska | 125,1 | 4,1 | 3,3 | -0,2 |
| Mađarska | 29,3 | - | 3,2 | 16 |
| Irska | 36,6 | 1,8 | 5,8 | 0,6 |
| Izrael | 39,4 | 13 | 5,2 | 10,6 |
| Nizozemska | 158 | 0,2 | 3,4 | 0,9 |
| Novi Zeland | 169,1 | 0,4 | 4,4 | 5,6 |
| Portugal | 59 | 5,1 | 3,9 | 1,7 |
| Singapur | 93,6 | 2,5 | 2,8 | 1,9 |
| Slovenija | 12,5 | 4,1 | 5,5 | 10,5 |
| Švicarska | 261,4 | 0,9 | 3,4 | -1,5 |
| Prosjek EMU | 65,4 | 2,2 | - | - |
| Hrvatska | 14,7 | 6,8 | 11,1 | 10,2 |

Izvor: World Bank, World Development Indicators 2000.; podaci se odnose
na 1998. godinu.

if !supportEmptyParas endif

Vlasnički
portfelj države treba okrupniti na način da se upravljanje portfeljem iz
pojedinih fondova (Mirovinski i Zdravstveni, te DAB), prenese na Fond za
privatizaciju, i na taj način olakša proces restrukturiranja u gospodarstvu,
ali i poveća efikasnost u upravljanju portfeljem.

Povećavanjem broja financijskih instrumenata
denominiranih u domaćoj valuti i ukidanjem raznih zakonskih ograničenja koje
prave razliku između domaće i strane valute, smanjila bi se valutna
supstitucija, produbilo financijsko tržište i olakšala diverzifikacija rizika
na domaćem tržištu.

Regulativu na tržištu kapitala treba uskladiti s među­narodnim
standardima, iako zbog vrlo plitkog tržišta kapitala, kao i zbog činjenice da
se domaća valuta nije afirmirala kao medij dugoročne štednje, a time i
dugoročnih ulaganja, tržište kapitala će u bližoj budućnosti vjerojatno tražiti
rješenje u integriranju, u početku s regionalnim tržištima kapitala, a potom i
šire.

**Ekonomski
odnosi s inozemstvom**

Ekonomski odnosi Republike Hrvatske s inozemstvom
obilježeni, od 1995. godine, deficitom na tekućem računu bilance plaćanja. U
tome najviše sudjeluje deficit robne razmjene. Dugoročno akumuliranje deficita
u robnoj razmjeni, pa i na tekućem računu bilance plaćanja, donosi povećanje
vanjske zaduženosti, što ne može biti održivo u dugom roku. U načelu to znači
da bi rješenje deficita vanjske trgovine i tekućeg računa trebalo postići
rastom izvoza bržim od rasta uvoza, a nikako ograničavanjem uvoza novim
barijerama.

Republika Hrvatska sa 4,5 milijuna stanovnika (oko
0,08% svjetske populacije 2001.), s oko 20 milijardi tekućih američkih dolara
bruto domaćeg proizvoda (oko 0,08% svjetskog BDP-a 2001.) i oko 5 milijardi
tekućih američkih dolara izvoza roba (oko 0,09% svjetskog izvoza roba 2001.)
ubraja se u malu zemlju, *što naglašava nužnost njezine snažne izvozne
orijentacije.*

U proteklom desetljeću hrvatski izvoz je stagnirao, a
promjene u strukturi su bile relativno male, ako se izuzme promjena izvoznih
destinacija u pravcu manje zahtjevnih inozemnih tržišta. Dok su ostale
tranzicijske zemlje povećavale udio izvoza roba na tržište Europske unije, u
strukturi hrvatskog izvoza taj udio je smanjen.

Povećanje izvoza nije moguće ostvariti pukom
promjenom nominalnog tečaja (devalvacijom) jer je sporo rastući izvoz
strukturne naravi. Naime, nema dovoljno prepoznatljivih izvoznih proizvoda,
kvalitetom i dizajnom konkurentnih na tržištima EU. Hrvatski izvoz je malo
elastičan (osjetljiv) na promjene realnog tečaja, dok je uvoz puno
osjetljiviji, pa bi se devalvacijom samo obeshrabrio uvoz bez velikih i
značajnih povećanja izvoza. Uz pogubne efekte na inflaciju, pojavilo bi se i
poskupljenje intermedijarnih proizvoda ugrađenih u izvozne proizvode i opreme,
što negativno utječe na brzinu tehnološke obnove gospodarstva Hrvatske, a to je
ključni problem. O padu realnih dohodaka, standarda u slučaju devalvacije
možemo samo špekulirati jer ga je vrlo teško kvantificirati. Ključ je i ovdje u
odlučnom provođenju strukturnih reformi (u realnom sektoru) koje su dugoročne
po naravi, a čine temelj za rast ukupne nacionalne konkurentnosti. *Stoga
problem rasta izvoza nije moguće odvojiti od provođenja strukturnih reformi*
koje trebaju pomoći u stvaranju takvog poduzetničkog okružja koje će biti
poticajno za povećanje izravnih stranih ulaganja koja su ključna za promjenu
strukture izvoza i rast ukupne nacionalne konkurentnosti.

Analize
pokazuju da hrvatski izvoznici svoju konkurentnost na svjetskom tržištu temelje
u velikoj mjeri na cijeni, a ne na kvaliteti proizvoda i usluga, pa su stoga
izuzetno osjetljivi na cijene proizvodnih čimbenika. Hrvatski izvozni proizvodi
su radno i resursno intenzivna dobra za kojima je uvozna potražnja Unije
ispodprosječna i u dugom roku će takva i ostati. Prema tome, može se zaključiti
da trenutna struktura hrvatskog robnog izvoza ne odgovara strukturi potražnje
na tržištu Europske unije, te stoga RH gubi tržišnu utakmicu s ostalim
tranzicijskim zemljama.

Problem izvoza je strukturne prirode i stoga ga tako
treba i rješavati – strukturnim politikama. Globalizacija briše razlike između
proizvodnje za »izvoz« i proizvodnje za »domaće tržište« i nameće svim
proizvođačima glavni kriterij proizvodnje, a to je proizvodnja kvalitetnih
proizvoda po svjetskim standardima uz standardne rokove isporuke. Pri tom bi država
mogla odigrati pozitivnu ulogu nametanjem najviših europskih standarda u
proizvodnji i pružanju usluga za sve proizvođače – time bi potaknula domaću
proizvodnju na prestrukturiranje, a djelomično spriječila uvoz proizvoda niže
kvalitete.

Poticanje izvoza treba postići privlačenjem stranih
direktnih investicija, koje će, osim prijenosa inozemne tehnologije, znanja,
upravljačkih i poduzetničkih vještina osigurati i tržišta za proizvode. Osim
toga, poticanje domaćih izvoznika treba postići organiziranjem EXIM banke koja
će osim kreditiranja pružati uslugu osiguranja i reosiguranja te garancija,
otvaranjem slobodnih zona s primjerenom zakonskom regulativom, poticajne
carinske politike za reeksport.

Također i Ministarstvo vanjskih poslova mora prijeći
na moderan režim rada, a to znači i veći udio i aktivnija uloga ekonomske
diplomacije. Snažnu potporu procesu restrukturiranja i povezivanja proizvođača,
te osiguravanja lakšeg nasupa na tržištu trebaju osigurati gospodarske komore.
Činjenica je da pojedini proizvodi u Hrvatskoj nemaju, ne samo karakter
međunarodnih, već ni nacionalnih proizvoda jer ostaju dostupni samo na
regionalnoj, ili čak lokalnoj razini tržišta.

Poreze i carine na uvoz, te druga ograničenja,
trebalo bi učiniti transparentnim na način da se prevedu svi drugi instrumenti
zaštite, osim carine, preko carinskih ekvivalenata u carine.

Karakteristike pojedinih vrsta roba i usluga koje
izvozimo, te prednosti i nedostaci naših proizvoda u odnosu na svjetske,
prikazane su u zasebnim parcijalnim dijelovima u okviru projekta Strategija 21,
(turizam, brodogradnja, poljoprivreda, gospodarstvo) pa ovdje neće biti zasebno
ponavljane.

Regionalna
orijentacija Hrvatske

Glavni cilj Hrvatske je
pridruživanje Europskoj uniji koje je započelo potpisivanjem Sporazuma o
stabilizaciji i pridruživanju. To je s ekonomskog aspekta i razumljivo jer s
tim zemljama (poglavito Italijom, Njemačkom i Austrijom) ostvarujemo 60%
vanjskotrgovinske razmjene (tablica 15.). Potencijalno brzo rastuće tržište za
Hrvatsku jesu zemlje CEFTA-e. To tržište s oko 90 milijuna stanovnika brzo
rastuće kupovne moći i sličnih preferencija mora postati naše drugo najvažnije
tržište poslije EU.

Tablica 15.  **Struktura robnog izvoza RH
po zemljama namjene od 1992. do 2001. godine**

**if !supportEmptyParas endif**

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Opis | 1992. | 1994. | 1996. | 1997. | 1998. | 1999. | 2000. | 2001. |
| U K U P N O | 100 | 100 | 100 | 100 | 100 | 100 | 100 | 100 |
| Ukupno bez zemalja bivše Jugoslavije | 68.02 | 77.29 | 72.98 | 69.98 | 74.30 | 74.48 | 74.6 | 74.6 |
| if !supportEmptyParas endif  RAZVIJENE ZEMLJE | if !supportEmptyParas endif  56.20 | if !supportEmptyParas endif  64.06 | if !supportEmptyParas endif  54.93 | if !supportEmptyParas endif  54.5 | if !supportEmptyParas endif  52.33 | if !supportEmptyParas endif  56.68 | if !supportEmptyParas endif  60.10 | if !supportEmptyParas endif  62.22 |
| EU 15 | 52.52 | 59.40 | 51.03 | 49.75 | 47.59 | 48.79 | 54.50 | 54.67 |
| Austrija | 2.28 | 3.51 | 4.39 | 5.34 | 5.45 | 6.18 | 6.60 | 5.70 |
| Francuska | 1.26 | 2.60 | 1.87 | 1.91 | 2.25 | 2.42 | 2.84 | 3.50 |
| Italija | 19.77 | 21.36 | 21.03 | 18.9 | 17.65 | 18.03 | 22.30 | 23.70 |
| Nizozemska | 2.14 | 2.21 | 1.52 | 1.48 | 1.16 | 1.17 | 1.13 | 1.00 |
| Njemačka | 16.82 | 22.10 | 18.61 | 17.88 | 16.89 | 15.73 | 14.30 | 14.79 |
| Švedska | 7.37 | 3.85 | 0.28 | 0.39 | 0.42 | 0.53 | 0.82 | 0.60 |
| Velika Britanija | 1.22 | 1.59 | 1.56 | 1.61 | 1.57 | 1.86 | 1.72 | 1.44 |
| Ostale | 1.67 | 2.20 | 1.77 | 2.24 | 1.19 | 1.99 | 4.79 | 3.94 |
| EFTA | 1.32 | 1.53 | 0.90 | 1.18 | 1.76 | 3.46 | 1.00 | 1.06 |
| Švicarska | 0.78 | 1.41 | 0.82 | 0.99 | 0.90 | 0.78 | 0.86 | 0.89 |
| Ostale | 0.55 | 0.12 | 0.08 | 0.19 | 0.07 | 2.68 | 0.14 | 0.17 |
| OSTALE RAZVIJENE ZEMLJE. | 2.35 | 3.13 | 2.99 | 3.55 | 2.99 | 4.42 | 4.60 | 6.50 |
| Japan | 0.06 | 0.03 | 0.04 | 0.14 | 0.16 | 0.15 | 0.33 | 0.77 |
| SAD | 1.51 | 2.07 | 1.97 | 2.33 | 1.97 | 2.00 | 2.03 | 2.30 |
| if !supportEmptyParas endif  ZEMLJE U RAZVOJU | if !supportEmptyParas endif  43.80 | if !supportEmptyParas endif  35.94 | if !supportEmptyParas endif  45.07 | if !supportEmptyParas endif  45.52 | if !supportEmptyParas endif  47.67 | if !supportEmptyParas endif  43.33 | if !supportEmptyParas endif  39.90 | if !supportEmptyParas endif  37.77 |
| DRŽAVE BIVŠE JUGOSLAVIJE | 31.98 | 22.71 | 27.02 | 30.02 | 25.70 | 25.50 | 25.40 | 25.40 |
| Slovenija | 23.95 | 13.05 | 13.55 | 12.12 | 9.52 | 10.59 | 10.80 | 9.15 |
| Bosna i Hercegovina | if !supportEmptyParas endif | 7.9 | 12.2 | 15.55 | 14.40 | 12.78 | 11.20 | 12.01 |
| ZEMLJE CEFTA-e | if !supportEmptyParas endif | 17.1 | 17.6 | 16.65 | 13.28 | 13.57 | 13.80 | 12.14 |

Izvor:
Državni zavod za statistiku RH

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Treće
po važnosti postaje repozicioniranje na tržištima jugoistočne Europe. U
razdoblju restrukturiranja izvoznika (cjelokupnog realnog sektora) proizvodnju
koja gubi tržište i proizvode valja pokušati preusmjeriti na mekša tržišta,
posebice jugoistočne Europe gdje već postoje određeni uhodani kanali razmjene i
prepoznatljivost naših proizvoda. Međutim, ne treba se zavaravati, jer danas se
podjednako konkurira na svim svjetskim tržištima, pa se tako i konkurencija na
tim tržištima brzo zaoštrava. Dugo­godišnje ekonomske veze s tim zemljama
omogućavaju hrvatskim poduzetnicima određenu komparativnu prednost na samom
početku u poznavanju tržišta u odnosu na zapadne kompanije koje su također
zainteresirane za ulazak na ta tržišta nakon što se normalizira situacija u tim
zemljama i one počnu postupno otvarati. U nekima od tih zemalja tek se pripremaju
masovne privatizacije i pretvorbe vlasništva, a same imaju vrlo malu vlastitu
štednju, pa će prostor za ulazak stranog kapitala biti signifikantan. Tu
hrvatske kompanije putem izlaznih stranih direktnih investicija trebaju tražiti
načina da povećaju svoj utjecaj na tim tržištima.

Ponajbolji
put za diverzificiranje i rast izvoza jesu investicije u nove pogone (tzv.
»greenfield« investicije).

Hrvatska je primala tokove FDI-a slabije od Češke, Ma­đarske
i Poljske (zemlje koje su najotvorenije za FDI i tržišne reforme), no bolje od
drugih zemalja u tranziciji (Slovenije, Slovačke, Rumunjske i Bugarske). Slično
se može zaključiti ako se pogledaju FDI tokovi kao udio u BDP-u. To je
uzrokovano time što je Hrvatska u ključnim godinama početka 1990-ih, kada su krenuli
glavni tokovi FDI prema tranzicijskim zemljama, bila u ratu i potresale su je
ekonomske i političke nestabilnosti. Hrvat­sku je mimoišao prvi val izravnih
investicija u zemljama u tranziciji, a u drugom valu valja očekivati mnoštvo
manjih izravnih stranih investicija po pojedinim tržišnim nišama. Kad se jednom
ustanove tokovi FDI-a teško ih je poslije skrenuti. Udio FDI-a u BDP-u u
Hrvatskoj je već 1996. i 1997. iznosio oko 2%, što nije zanemariv iznos, no
prema iskustvu drugih zemalja (poput Češke i Mađarske, koje su u nekim godinama
imale FDI priljeve od čak 7-10% BDP-a), taj bi se postotak dugoročno mogao
povećati.

Kumulativno, zbroj tokova FDI-a od 1990.-2000. je iznosio
(tablica 16):

Tablica
16.  **Kumulativni
tok FDI u tranzicijskim zemljama**

**if !supportEmptyParas endif**

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| FDI kumulativno do 2000. | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif |
| if !supportEmptyParas endif | Hrvatska | Češka | Poljska | Mađarska | Slovenija | Slovačka |
| mil.USD | 4922 | 21841 | 40690 | 21100 | 1703 | 4198 |
| %BDP-a | 25,9% | 43,0% | 25,8% | 46,2% | 9,4% | 21,8% |

Izvor: IMF: IFS., WIIW.

if !supportEmptyParas endif

Mjere
poticanja FDI moraju voditi računa o tome da se ne pravi diskriminacija između
domaćih i inozemnih investitora, da se granice za ostvarivanje poticaja utvrde
na način da vode računa o očekivanom većem broju manjih i srednjih investicija,
a ne samo velikih, te da se ne naruši značajno konzistentnost poreznog sustava.
Prednost pri tome moraju imati investicije u nove pogone ili tzv. »greenfield«
strane direktne investicije.6 Pitanje privla­čenja izravnih stranih investicija
ima mnogo širi kontekst, a ovisi o brojnim čimbenicima: uključenosti u
međunarodne integracije i pristupu drugim tržištima, djelotvornosti pravne
države i institucionalnog okvira, djelotvornosti i organizacija državne uprave,
fleksibilnosti radnog zakonodavstva, kvaliteti i cijeni raspoložive radne snage
i slično.

\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_
[6]Zakon o poticanju ulaganja (NN/00/73) pravi diskriminaciju između domaćih i stranih investitora, određene granice za ostvarivanje poticaja (broj zaposlenih, veličina investicije) su postavljene previsoko što slabo korespondira sa stvarnošću, te unosi dosta distorzija u porezni sustav i stoga ga treba mijenjati.

**Zaposlenost,
plaće i tržište rada**

Stanje
i problemi

U
Hrvatskoj je prisutna masovna nezaposlenost, koja u sve većoj mjeri poprima
razmjere dugotrajne nezaposlenosti. Krajem 2001. godine pri Zavodu za
zapošljavanje registrirano je 380 tisuća nezaposlenih osoba. Stopa
nezaposlenosti je prema anketi poslovnih jedinica i službenim evidencijama
iznosila 22,2 posto, dok je prema Anketi o radnoj snazi u drugoj polovini 2001.
dosegla 15,3, posto (pritom se koristi međunarodno usporediva metodologija
ILO). Bez obzira koji se izvor podataka promatra, tendencija rasta
nezaposlenosti je razmjerno snažna. Od početka tranzicije ukupan broj
zaposlenih se smanjio za gotovo 500 tisuća. Stoga se nezaposlenost opravdano
smatra jednim od osnovnih problema hrvatskog gospodarstva.

Strukturne
promjene na tržištu rada bile su uglavnom recesijskog karaktera. To znači da se
strukturna prilagodba provodila prije svega gašenjem postojećih radnih mjesta,
a rjeđe otvaranjem novih radnih mjesta. Još je uvijek prisutan razmjerno velik
udio zaposlenih u poljoprivredi (16,4 posto prema Anketi o radnoj snazi, što je
više nego u Mađarskoj, Češkoj ili Sloveniji). Još je uvijek prisutna skrivena
nezaposlenost (prekomjerna zaposlenost) ne samo u industriji, već i u javnim i
državnim službama, čije je prerastanje u stvarnu nezaposlenost samo pitanje
vremena.

Velika nezaposlenost pojačava i raširenost siromaštva
u Hrvatskoj. Problem se javlja kako kod radno sposobnih osoba koje se ne mogu
zaposliti, a izgubile su pravo na naknadu za zaposlenost i nemaju druge izvore
primanja, tako i kod zaposlenih osoba koje neredovito primaju plaću, ili od
svojih niskih primanja ne mogu zadovoljiti niti osnovne životne potrebe.
Poseban su problem radno nesposobne osobe (najčešće starije ili invalidne
osobe) koje ili uopće nemaju, ili imaju vrlo niska primanja. Upravo su takve
osobe najizloženije siromaštvu. Uspješnost prevladavanja siromaštva presudno je
determinirana stanjem na tržištu rada (uz odgovarajuću mrežu socijalne zaštite).

Karakteristike
trŽiŠta rada

Tržište
rada u Hrvatskoj karakterizira segmentiranost, prenormiranost, nefleksibilnost,
neusklađenost strukture ponude i potražnje za radom, previsoka cijena rada, te
nerazvijene institucije na tržištu rada. Kao takvo, hrvatsko je tržište rada
izuzetno slabo pripremljeno za strukturne promjene koje su neophodne za
opstanak na suvremenom otvorenom svjetskom tržištu.

*Segmentiranost*. Jedan segment čini dio
tržišta rada na kojem postoji pravno reguliran odnos između radnika i poslodavaca.
Zakon o radu i ostali zakonski akti koji se na njega nadovezuju štite osnovna
prava radnika. Često su u ovom segmentu prisutni dobro organizirani sindikati.
Poslodavci ponekad ukazuju na svoju nemogućnost da u sadašnjim uvjetima
ispoštuju sve norme iz zakonskih propisa. Drugi segment čini dio tržišta koji
nije posebno normiran. Tu se obavljaju ili legalni oblici rada preko ugovora o
djelu i autorskog ugovora, ili nelegalni oblici rada gdje radnici nisu
prijavljeni, bilo zbog izbjegavanja plaćanja poreza i doprinosa, bilo da se
radi o kategorijama koje ne bi smjele raditi jer već dobivaju transfere od
države (registrirani zaposleni, umirovljenici, redovni studenti, osobe koje
koriste socijalnu skrb).

Zaštićen
i organiziran dio radništva uspijevao se izboriti za povećanje plaća bez obzira
na porast produktivnosti, a to se potom odrazilo na porast nezaposlenosti kao i
na veći pritisak na neorganizirani dio radništva čije se nadnice i ostala prava
smanjuju, dok se učestalost prekida radnog odnosa povećava. Reakcija
poslodavaca na teškoće kod davanja otkaza idu u smjeru povećanja kapitalne
intenzivnosti proizvodnje, otvaranja novih radnih mjesta samo na određeno
vrijeme od nekoliko mjeseci, te neisplata plaća. Strani ulagači u pravilu
izbjegavaju destinacije u kojima postoji prenormiranost tržišta rada i snažno
sindikalno organiziranje.

*Nedostatak
fleksibilnosti*.
Tajna brzih prilagodbi u podu­zećima, institucijama i organizacijama je
sposobnost mijenjanja vlastite organizacije, znanja svojih radnika i tehnologije
prema nalogu tržišta i prilikama koje se preko njega iskazuju. U Hrvatskoj je
dominantan način prilagodbe poduzeća u poteškoćama ostvaren otpuštanjem viška
zaposlenika. Učinci toga su velika nezaposlenost i često trajni gubitak
ljudskih potencijala. Mala i srednja poduzeća, iako uspješnija, kratkoročno ne
mogu apsorbirati znatan broj radnika koji postaju suvišni u većim poduzećima.
Obrazovni sustav ne priprema pojedince u dovoljnoj mjeri za cjeloživotno
učenje, te za fleksibilno ponašanje u vidu promjene zanimanja ili brzog
prelaska s jednog tipa znanja na drugi. Otvaranje novih radnih mjesta u
Hrvatskoj je bilo razmjerno slabo. Prema Anketi o radnoj snazi najvažniji rast
radnih mjesta dogodio se u sektoru »sive ekonomije«. Nedostatak fleksibilnosti
u službenom sektoru kompenziran je pretjeranom fleksibilnošću u sivom
gospodarstvu. Također se uočava slaba fleksibilnost prema radnom vremenu.

*Neusklađenost strukture ponude i potražnje za
radom*.
Većina nezaposlenih danas dolazi ili iz populacije zaposlenih ili iz školskog
sustava. Bivši zaposleni svojim znanjima i vještinama odražavaju strukturu
gospodarstva iz prošlog socijalističkog sustava. Predvidiva buduća potražnja za
radom, odnosno njegova struktura odražavat će znanja različita od onih koja imaju
trenutno nezaposleni. Stoga bi, čak i uz jačanje gospodarskog razvoja i
potražnje za radnicima, nezaposlenost mogla i dalje ostati razmjerno visoka,
jer se postojeća znanja bez dodatnog obrazovanja ne mogu nositi sa novim
potrebama. Bez većih ulaganja u obrazovanje i reforme sustava obrazovanja
kojima će se struktura ponude i potražnje za radnom snagom približiti i bez
drugih mjera za poticanje zapošljavanja, teško je moguće očekivati sma­njenje
nezaposlenosti, bez obzira na istovremeno prazna radna mjesta koja se neće moći
popuniti.

*Previsoka
cijena rada*.
Realna neto plaća u Hrvatskoj je od 1993. godine rasla po stopama većim od
stopa proizvodnost rada. Takvo kretanje sada već ozbiljno ugrožava mogućnosti
uravnoteženog gospodarskog razvitka. Vanjska konkurentnost zemlje time je
smanjena budući da su nama konkurentne tranzicijske zemlje u istom razdoblju
zabilježile umjereniji rast plaća u odnosu na rast proizvodnosti. Prosječna
bruto plaća izražena u nekoj od relevantnih stranih valuta u Hrvatskoj je veća
nego u svim ostalim tranzicijskim zemljama osim Slovenije. Međutim, i razina
cijena u Hrvatskoj je viša nego u svim tim zemljama, pa je kupovna moć
prosječne plaće u Hrvatskoj relativno niska. Postoji dakle problem da je rad
skup sa stajališta poslodavca, a slabo plaćen sa stajališta radnika.

Porezni
klin između ukupnog troška rada za poslodavca i neto plaće za radnika (porez i
prirez na dohodak, doprinosi na i iz plaće) u Hrvatskoj je sredinom 2000.
iznosio oko 40% bruto troška rada, što je približno na razini prosjeka
razvijenih europskih zemalja. Proteklih nekoliko godina u tom je području
učinjen značajan napredak (porezni klin je 1994. iznosio 53%), ali potrebne su
mjere za daljnje snižavanje poreznog klina.

*Nerazvijene
institucije na tržištu rada*. Većina državnih institucija koje svojim djelovanjem utječu na tržište
rada još uvijek nisu dovoljno osposobljene da preuzmu svoju ulogu modernih i
efikasnih institucija. Hrvatski zavod za zapošljavanje je u procesu preustroja,
s glavnim ciljem da se transformira u efikasnu instituciju koja će se
orijentirati isključivo na potrebe svojih osnovnih stranaka: nezaposlenih i
poslodavaca.

*Načela
i mjere za poboljšanje funkcioniranja tržišta rada*

NaČela

Osnovni
cilj promjena na hrvatskom tržištu rada treba biti povećanje zaposlenosti i
zapošljivosti (mogućnosti pojedinaca da pronađu posao).

Mjere
koje se poduzimaju na tržištu rada imaju zadaću da stvore okruženje koje potiče
fleksibilnost i prilagodljivost na promjene, jednak tretman svih sudionika na
tržištu rada, te jednostavna i transparentna pravila za sve. Otvaranje radnih
mjesta dolazi kao posljedica gospodarskog rasta zbog jednostavne činjenice da
se potražnja za radom izvodi iz potražnje za robama i uslugama. Međutim,
gospodarski rast često nije dovoljan za rješavanje problema nezaposlenosti, te
on mora biti popraćen drugim mjerama na tržištu rada, koje su sukladne mjerama
za poticanje gospodarskog rasta.

U
politici razvoja tržišta rada prednost treba dati mjerama kojima je cilj
zapošljavanje postojeće radne snage (aktivne mjere), umjesto mjerama za
smanjivanje radne snage (pasivne mjere). Aktivne mjere potiču zapošljavanje
putem aktivnijeg traženja posla, posredovanjem, povećanjem zaposlivosti
dodatnim obrazovanjem i drugim financijskim mjerama kojima se stimulira
otvaranje novih radnih mjesta. S druge strane, pasivne mjere imaju za cilj
smanjivanje ponude rada i to mjerama kojima se pojedinci stimuliraju na
povlačenje s tržišta rada (rano umirovljenje, ograničavanje broja sati rada ili
izdašne naknade za nezaposlenost, minimalne nadnice, naknade za bolovanje i
invalidnost).

Svaka
politika kojom se djeluje na tržište rada treba nastojati da potakne i podupre
inicijativu pojedinca, a ne da stvara ovisnost bilo od države, bilo od drugih
institucija. Pojedincu se mora pomoći da pomogne sam sebi.

U
najvećoj mogućoj mjeri treba izbjegavati prereguliranost tržišta rada. Zbog
svoje prirode, tržište rada će uvijek biti normiranije od ostalih tržišta. No,
proširenje stupnja reguliranosti (poput, npr. obvezatnosti kolektivnih ugovora,
sindikalnog organiziranja, ograničavanja samozapošljavanja ograničavanje moguć­nosti
rada nedjeljom i sl.,) treba izbjegavati, premda neki propisi EU idu u tom
smjeru s obzirom na sadašnje stanje u Hrvatskoj. Standardi zaštite radnika iz
postojećeg Zakona o radu zasad su prihvatljivi.

Mjere
na trŽiŠtu rada

Mjere
za poticanje rasta najvažnije su mjere za poticanje zapošljavanja. Iako
najvažniji, gospodarski rast ne može biti jedini instrument za rješavanje
problema na tržištu rada. Potrebna je pomoć aktivnih i pasivnih mjera na
tržištu rada, mjera za snižavanje troškova rada, te primjerenih zakonodavnih i
institucionalnih promjena.

*Aktivne
mjere*

Potrebno
je unaprijediti razinu informiranosti među nezaposlenima, bez obzira jesu li
oni prijavljeni na Zavod za zapoš­ljavanje ili ne. Zbog toga je potrebno
uspostaviti trajnu suradnju s poslodavcima i istražiti njihove potrebe za
radom. Suvremene informacijske tehnologije mogle bi omogućiti visoku razinu
dostupnosti svih relevantnih informacija, između ostalih posredstvom interneta.
Zavod za zapošljavanje je prirodno nositelj takvih mjera.

Država treba usvojiti praksu izrade *godišnjih
smjernica u politici zapošljavanja*, po uzoru na zemlje EU koje imaju *obvezu*
izrade takvih smjernica u sklopu borbe protiv nezaposlenosti.

Potrebno je osnažiti obrazovne programe i programe
prekvalifikacije za nezaposlene i potencijalno nezaposlene osobe radi lakšeg
(ponovnog) uključivanja na tržište rada.

Posebnu pozornost potrebno je posvetiti ugroženim
skupinama nezaposlenih (mladi, dugotrajno nezaposleni, skupine s otežanom
zapošljivošću). Po potrebi, za naročito ugrožene skupine mogu se organizirati
javni radovi na osnovi suvremenih načela čiji je cilj izbjegavanje socijalne
isključivosti nezaposlenih i pružanje mogućnosti (makar privremene) za rad i
zaradu.

Potrebno je poticati samozapošljavanje pojedinaca
kako pojednostavljivanjem administrativnih procedura za otvaranje novih
poduzeća, tako i informiranjem zainteresiranih osoba o svim procedurama za
otpočinjanje vlastitog posla, od administrativnih do mogućnosti dobivanja
kredita i regionalne strukture potražnje za proizvodima i uslugama.

Potencijalni problem nezaposlenosti treba uočavati
još na radnom mjestu, u poduzećima koja se pripremaju za restrukturiranje.
Stoga bi Zavod za zapošljavanje morao uspostaviti suradnju s poslodavcima u
cilju pomoći u upravljanju ljudskim resursima, osmišljavanju i provođenju
programa zbrinjavanja viškova radnika u procesu restrukturiranja i slično.

Mjere kojima bi se išlo na neproduktivno
zapošljavanje u državnom sektoru potpuno su neprihvatljive. One imaju karakter
istiskivanja zapošljavanja u privatnom sektoru i to u obliku većeg poreznog
opterećenja potrebnog za financiranje takvog rada. Osim toga takvo
zapošljavanje smanjuje učinkovitost državne administracije, umjesto da poveća
učinkovitost privatnog sektora i ukupne nacionalne ekonomije.

Sve
mjere aktivne politike treba pozorno pratiti, te osmisliti sustav pokazatelja
koji će omogućiti vrednovanje uspješnosti svakog od provođenih programa, kako
bi se s neuspješnim ili preskupim programima moglo na vrijeme prekinuti, a
oskudna sredstva usmjeriti prema uspješnijim programima.

Velik
dio aktivnim mjera na tržištu rada već je osmislio i započeo provoditi Zavod za
zapošljavanje. Potrebno je reaktivirati takve programe aktivne politike.

*Pasivne
mjere*

Trajanje
i visinu naknada za nezaposlenost ne bi trebalo povećavati, ma koliko se to u
prvi tren činilo potrebnim sa socijalnog stajališta. Za socijalne slučajeve
postoji program socijalne pomoći kao posljednja socijalno zaštitna mjera.

Praksu
prijevremenih mirovina potrebno je u najvećom mogućoj mjeri ograničiti, jer i
danas imamo velik broj radno sposobnih i radno aktivnih umirovljenika koji
nepotrebno opterećuju sustav mirovinskog osiguranja. Treba sustavnije nadzirati
izdavanje potvrda za bolovanje ili invalidnost.

Sve
poduzete pasivne mjere (naknade) moraju biti takve da pojedincima pomognu u
reintegraciji na tržište rada i zadovoljavanju osnovnih životnih potreba.
Potreban je transparentniji način praćenja pojedinaca koji ostvaruju transfere
od države kako ne bi dolazilo do gomilanja prava prema različitim osnovama.

*Smanjivanje
cijene rada*

Razmjerno
visoku cijenu radu u Hrvatskoj treba smanjivati mjerama politike plaća i
mjerama poreznog rasterećenja radnih dohodaka.

U cilju poticanja gospodarskog rasta i povećanja
zaposlenosti nužno je i jedino moguće voditi takvu politiku plaća koja će u
idućem srednjoročnom razdoblju osigurati da rast realnih plaća bude manji od
rasta proizvodnosti rada. To mora biti stožerni element politike plaća.

Svjetska iskustva (Irska, Nizozemska) pokazuju da se
ostvarivanje takve politike plaća može postići širokim socijalnim konsenzusom
na nacionalnoj razini, tj. postizanjem dogovora između sindikata, poslodavaca i
Vlade na nacionalnoj razini. Konkretizacija dogovorenog iz socijalnog sporazuma
na nacionalnoj razini ostvaruje se kroz kolektivne ugovore. Svi sudionici na
tržištu rada koji nisu obuhvaćeni kolektivnim pregovaranjem, trebali bi biti
poticani da slijede osnovne smjernice dogovorene sporazumom.

Ukoliko nije moguće postići socijalni konsenzus na
nacionalnoj razini, Vlada sa svoje strane treba osigurati da ukupna masa
isplaćenih plaća u javnom sektoru ne raste brže od nacionalne proizvodnosti.
Istovremeno treba osigurati da službenici i namještenici u državnim i javnim
službama budu plaćeni dostojno i u skladu sa svojom društvenom ulogom.

Za dio javnog sektora koji je bitan za povećanje
ljudskog kapitala na nacionalnoj razini, poput obrazovanja, znanosti ili
zdravstva treba osigurati kadrovsko i intelektualno jačanje. U mjeri u kojoj to
ovisi o politici plaća, ovu politiku treba podrediti ostvarivanju takvog cilja.

Poželjno je da osim javnog, i privatni sektor slijedi
načelo po kojem bi rast plaća bio sporiji od rasta proizvodnosti. Poželjno je
da se privatni sektor pri određivanju (dogovaranju) rasta plaća rukovodi
stanjem na lokalnom tržištu rada, kao i kretanjem proizvodnosti u svakoj
pojedinoj poslovnoj jedinici. Time se ubrzava i olakšava strukturno
prilagođavanje cjelokupnog hrvatskog gospodarstva.

U
području porezne politike dugoročni je cilj smanjivanje poreznog opterećivanja
plaća, odnosno dohodaka od rada. To znači, prije svega, smanjivanje doprinosa
iz plaća i na plaće. No pritom se strogo mora voditi računa da se ne ugrozi
ukupna fiskalna stabilnost u državi, odnosno da sustav doprinosa omogući
reformu i financijsku stabilnost sustava socijalne zaštite (mirovinski sustav,
zdravstveni sustav, sustav osiguranje od nezaposlenosti). Mogućnost i dinamika
smanjenja doprinosa ovisi o mirovinskoj kao i o zdravstvenoj reformi. Ne
predlažemo uvođenje bilo kakvih novih obveznih doprinosa, naročito ne
obvezatnost doprinosa za udruge radnika ili poslodavaca. Takvi doprinosi
trebaju biti temeljeni na dragovoljnom pristupu.

*Poticanje
profesionalne mobilnosti*

U
Hrvatskoj je razina mobilnosti razmjerno niska i to kako ona interna
(premještanje s jednog radnog mjesta na drugo unutar istog poduzeća) tako i među
zanimanjima i regijama. Mobilnost u okviru istog zanimanja ali između poduzeća
i grana (djelatnosti) nešto je bolja. Veća mobilnost rada bitno utječe na
unaprjeđivanje funkcioniranja tržišta rada. Stoga je potrebno preispitati
zakone koji onemogućuju internu mobilnost kako bi se potaklo pre­mje­štanje s
jednog radnog mjesta na drugo uz odgovarajuću prilagodbu plaća. To je naročito
važno za javni sektor u kojem na pojedinim segmentima postoji prevelika
zaposlenost, a u drugima nedostatna zaposlenost. Mobilnost radnika treba
prilagoditi među­narodnim standardima i normama (ponajprije EU).

*Poboljšanje
obrazovnog sustava*

Tradicionalno
u Hrvatskoj prevladava elitistički pristup obrazovanju koje se smatra
intrinzičnom vrijednošću, dok je relevantnost stečenih znanja za gospodarski
razvitak u drugom planu. Gotovo sve europske reforme obrazovanja imaju za cilj
da im obrazovni sustav bude u funkciji cjeloživotnog obrazovanja pojedinaca.
Ljudski se kapital sve više smatra jedinstvenom konkurentskom prednošću i glavnim
čimbenikom gospodarskog raz­voja, poglavito na regionalnoj razini. U budućnosti
će pojedinci morati mijenjati svoja zanimanja relativno često bez obzira da li
ostaju u okviru jednog poduzeća, grane djelatnosti ili mijenjaju djelatnost.
Lakoća prelaska s jednog tipa znanja na drugo bitno je pod utjecajem
institucija koje čine obrazovni sustav. Reforma obrazovanja bi trebala
osigurati mnogo jaču sponu između obrazovnog sustava, kako redovnog tako i
cjeloživotnog, i gospodarstva. Znanja koja se stječu moraju biti relevantna na
srednji i dugi rok. Vitalnost hrvatskog gospodarstva ovisi u znatnoj mjeri o
ulaganju u ljudski kapital.

*Povećanje
učinkovitosti institucija na tržištu rada*

Djelovanje
Zavoda za zapošljavanje potrebno je osnažiti i osuvremeniti. Međutim, potrebno
je omogućiti konkurenciju privatnog sektora u djelatnosti posredništva u
zapošljavanju (naročito kod povremenih poslova, rada na određeno vrijeme ili
rada po potrebi), uz osiguranje komplementarnosti njihovog rada s radom Zavoda
za zapošljavanje.

Zavod
za zapošljavanje bi trebao postati visoko specijalizirani servis za
profesionalnu orijentaciju i izgradnju karijere, koji će biti dostupan svim
radno sposobnim stanovnicima u potrazi za poslom, promjenom posla ili naprosto
obrazovanjem. S druge strane, Zavod mora razviti svoju sposobnost da pomaže kod
upravljanja ljudskim resursima, naročito kao pomoć poslodavcima u
restrukturiranju. Moguće su i odgovarajuće institucionalne pro­mjene u
obavljanju ovih dviju osnovnih funkcija Zavoda. Suvremene informacijske
tehnologije bi trebale omogućile visoku razinu dostupnosti informacija o ponudi
i potražnji za radom korisnicima usluga Zavoda (poslodavcima i tražiteljima
posla).

Iz
brojnih znanstvenih istraživanja i prakse razvijenih fleksibilnih gospodarstava
pokazuje se da je korištenje regionalnih razvojnih resursa osnovica nacionalnih
strategija razvoja, rasta zaposlenosti i blagostanja. Međutim, naše
administrativne jedinice, županije, nisu gospodarske regije i teško je
uspostaviti institucionalnu podršku razvoju i poticanju zapošljavanja na
županijskoj razini. Potrebno je, ipak izgraditi mrežu i hijerarhiju institucija
koje pružaju podršku regionalnom razvoju (ponekad izvan okvira županija), *te
na regionalnoj razini razviti mehanizme aktivne politike na tržištu rada za
smanjenje nezaposlenosti.*

*Deregulacija*

Poželjno
je u zakone (Zakon o radu, Zakon o zapošljavanju, Zakon o stečaju) unijeti
promjene koje bi smanjile segmentiranost na tržištu rada i povećale njegovu
fleksibilnost. U potpunosti treba pojednostavniti administriranje i smanjiti
troškove otvaranja i zatvaranja novih poduzeća, ali uz osiguranje suvremenog
stati­stičkog praćenja.

Poseban
je problem zakonsko određivanje tko se smatra zaposlenim, a tko nezaposlenim. U
članku 1. Zakona o radu zaposlenost se definira kao rad na temelju ugovora o
radu. Prema toj odredbi svi ostali koji rade nisu zaposleni pa se prema Zakonu
o zapošljavanju mogu naći i na evidenciji nezaposlenih, što znatno uvećava broj
nezaposlenih. To treba promijeniti. Potrebno je što više ekonomskih aktivnosti
stanovništva priznati kao zaposlenost u cilju proširenja porezne baze, ali i
legaliziranja sive ekonomije. Takve mjere trebaju biti povezane sa smanjivanjem
poreznog klina i jačanjem inspekcijskih službi i kazni za nelegalno poslovanje.

*Identifikacija
stvarnih tražitelja posla*

Dio
registriranih u Zavodu za zapošljavanje kao nezaposleni ne traže stvarno posao.
Oni se na Zavod prijavljuju kako bi ostvarili određena prava, kao što su pravo
na zdravstveno osiguranje, mirovinsko osiguranje, socijalnu skrb i slično.
Takvi registrirani odbijaju poslove, bilo zato što ne žele raditi ili već rade
u sivom gospodarstvu. Zato treba definirati donji iznos primanja (tekućeg
dohotka) pojedine osobe, nakon kojeg se ne bi više smatrala nezaposlenom.
Potrebno je ostvarivanje svih drugih prava koja nisu izravno vezana uz radni
odnos (osim naknade za nezaposlenost koja je pravo iz radnog odnosa) povjeriti
državnom proračunu, sustavima socijalnog osiguranja ili socijalne skrbi. Tako
bi se npr. trebala redefinirati osnova zdravstvenog osiguranja za osobe koje
nisu u radnom odnosu i ne ostvaruju pravo na zdravstveno osiguranje prema nekoj
drugoj osnovi. Troškovi zdravstvenog osiguranja ovih osoba mogli bi se
financirati iz državnog proračuna. Time bi se na Zavod za zapošljavanje
prijavljivali isključivo stvarni tražitelji zaposlenja.

*Prevladavanje
socijalnih problema u provođenju reformi (borba protiv siromaštva)*

Tranzicijska
recesija početkom devedesetih godina ozbiljno je smanjila životni standard
stanovništva. Rat je donio mnoštvo ljudskih i gospodarskih stradanja. Kao
rezultat otpuštanja radnika zbog restrukturiranja ili zatvaranja poduzeća
prisutne su nepovoljne socijalne posljedice, koje se očekuju i ubuduće. *Snažan,
dugoročno održiv i socijalno pravedan gospodarski rast treba omogućiti
unaprjeđivanje socijalne slike Hrvatske i smanjenje siromaštva*. On je moguć
samo uz poduzetnike koji dobivaju dostatnu naknadu za svoj poduzetnički trud i
rizik, te uz javnost koja shvaća i podržava određeni stupanj nejednakosti u
distribuciji dohodaka između građana. Za one koji su posebno socijalno i
materijalno stradali, potrebno je ojačati sustav socijalne zaštite, te ih
zaštititi od siromaštva.

Hrvatska,
prema istraživanju koje je proveo zajednički tim Svjetske banke i Državnog
zavoda za statistiku Republike Hrvat­ske te suradnika Ekonomskog instituta u
Zagrebu, nema visoku stopu apsolutnog siromaštva, u usporedbi s drugim
europskim zemljama u tranziciji7. Međutim, prema nacionalno relevantnom standardu
koji uključuje mogućnost zadovoljavanja minimalnih prehrambenih potreba i
podmirenje neophodnih neprehrambenih potreba (usklađenih s našim stupnjem
razvoja), u Hrvatskoj je 1998. godine bilo oko 10 posto osoba koje ne mogu
podmiriti takve potrebe. To upućuje da više od 400 tisuća hrvatskih građana
živi u siromaštvu i ozbiljno su uskraćeni u svojim potrebama. Siromašni u
Hrvatskoj su većinom slabo obrazovani ili posjeduju samo usko specijalizirane
vještine (ako rade slabo su plaćeni, a često su nezaposleni) ili žive u
kućanstvima gdje je glava obitelji umirovljenik (koji uopće ne prima, ili prima
nisku mirovinu). Subjektivni osjećaj siromaštva, čak i kod građana koji mogu
zadovoljiti osnovne potrebe je vrlo snažan, pa se čak 80 posto stanovništva u
Hrvatskoj osjeća siromašnima. Određeni napredak je ipak vidljiv, jer se takav
osjećaj kod građana nakon 1994. godine ipak blago smanjuje.

\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_
[7]Vidi Nacrt dokumenta Svjetske banke »Hrvatska: Studija o ekonomskoj ranjivosti i socijalnom blagostanju«, lipanj 2000.

*Istraživanje
ukazuje na mogućnost da se siromaštvo u Hrvat­skoj ukorjenjuje, tj. da postoji
mala vjerojatnost da će se siromašna osoba brzo i lako izvući iz siromaštva*. Naime, opće ekonomske
prilike u vidu mogućnosti zapošljavanja su u Hrvat­skoj ograničene, a siromašni
ili nemaju odgovarajuće kvalifikacije ili su neaktivni, zbog čega ne mogu
iskoristiti niti takve, sužene mogućnosti popravljanja svog položaja. Djeca iz
siromašnih obitelji često ostaju slabo obrazovana, čime smanjuju svoje
mogućnosti izlaska iz siromaštva. Siromašni često žive u socijalnoj izolaciji.

*Sužavanje
tržišta rada i razmjerno loše usmjereni socijalni transferi osnovni su razlozi
postojanja siromaštva u Hrvatskoj*. Ekonomski procesi i stanje na tržištu rada stvarali
su velike nejednakosti u raspodjeli. Iako je veličina socijalnih transfera
snažno rasla, istraživanje Svjetske banke pokazuje da oni nisu pridonijeli
smanjivanju nejednakosti. Hrvatska bi dobro usmjerenim transferima, uz
razmjerno male troškove, mogla u potpunosti ukloniti apsolutno siromaštvo.

Socijalna
pomoć kao dio ukupnih socijalnih transfera bila je prilično dobro usmjerena, ali
je ona po svojim iznosima mala. Jedan od glavnih problema sustava socijalne
skrbi može se pripisati problemima mirovinskog sustava. Pokazuje se da su
mirovine zapravo transfer prema relativno dobrostojećem stanovništvu, i da ne
pružaju prikladnu zaštitu od siromaštva starijim osobama i invalidima (1/4 njih
uopće ne prima mirovinu).

Nejednakosti
u distribuciji dohodaka u Hrvatskoj su, u usporedbi s drugim europskim
zemljama, razmjerno visoke, što pokazuje Ginijev koeficijent nejednakosti od
0,35. Glavni čimbenik nejednakosti jesu prihodi od samozapošljavanja i
neformalnih aktivnosti, koji su izrazito neravnomjerno raspoređeni.

Stupanj
nejednakosti je važna determinanta gospodarskog rasta i siromaštva. Pretjerana
nejednakost ne predstavlja stabilan temelj za gospodarski rast, jer ona
generira socijalnu nestabilnost, onemogućuje punopravno i produktivno
sudjelovanje u gospodarskom životu onih najsiromašnijih, dok slaba kupovna moć
većeg dijela stanovništva čini slabu osnovu za razvoj domaće proizvodnje. Veličina
nejednakosti koja je socijalno i ekonomski razvojno/poticajno različita je od
zemlje do zemlje. Viša razina nejednakosti prihvatljivija je ako je cijela
zajednica bogatija, odnosno ako je siromaštvo razmjerno rijetko. Ako ukupni
dohodak raste, a siromaštvo se smanjuje, eventualni rast nejednakosti bit će
lakše prihvatiti. Ako se bogatstvo i visoki dohoci smatraju proizvodom talenta
i radnih napora, opće odobravanje takvih dohodaka bit će veće. Stoga nosioci
ekonomske politike trebaju voditi računa da od općeg gospodarskog rasta imaju
koristi i oni najsiromašniji, te da na najmanju moguću mjeru svedu sve
netržišne izvore nejednakosti koji bi mogli proizići iz političkog utjecaja,
uspješnog lobiranja, osobnih veza, nepotizma ili korupcije.

Borba
protiv siromaštva treba se paralelno odvijati u tri smjera:

a) snažan i pravedan gospodarski rast, s posebnom naglaskom na
povećanje zaposlivosti;

b) jačanje sustava socijalne sigurnosti i

c) jačanje društvenog utjecaja siromašnih.

Snažan
i socijalno pravedan rast je *nužan za trajno smanjivanje siromaštva*.
Rast smanjuje nezaposlenost, povećava stopu participacije i obično poboljšava
apsolutni položaj siromašnih. Hrvatskoj je potreban takav rast koji će povećati
mogućnosti zapošljavanja nezaposlenim i neaktivnim radnicima. Povećanje
zaposlivosti, naročito za slabije obrazovane otvara mogućnosti siro­mašnima da
poprave svoj položaj i smanjuje socijalnu isključivost. Gospodarsko okruženje
koje stvara povoljnije uvjete za pravedan rast, odnosno veće mogućnosti
zapošljavanja, uklju­čuje održavanje makroekonomske stabilnosti, povećanje
fleksibilnosti tržišta rada i unaprjeđenje obrazovanja. Sustav obrazovanja
treba više usmjeriti prema općim vještinama i sposobnostima radi povećanja
prilagodljivosti i fleksibilnosti budućih poslodavaca i posloprimaca. Zbog
nužnosti snažnije međunarodne integracije Hrvatske i otvaranja prema svijetu,
potrebno je u obrazovnom sustavu jačati vještine komunikacije i naročito
unaprijediti učenje stranih jezika. Potrebno je ojačati sustav obrazovanja
rukovoditelja (menadžera) i prekvalifikacije radnika.

Dizajniranje
učinkovite mreže socijalne sigurnosti nužno je radi osiguranja socijalne
stabilnosti i potpore za gospodarske reforme. Socijalno osiguranje može
poticajno djelovati na ekonomsko restrukturiranje ohrabrujući ljude da
preuzimaju rizik, da se ponovno obrazuju i mijenjaju zaposlenje. Sustav
socijalne zaštite treba sprječavati pojave siromaštva i pomagati siro­maš­nima.
U Hrvatskoj je potrebna što skorija reforma sustava socijalne zaštite, uz uspješno
nastavljanje mirovinske reforme.

Hrvatska
puno troši na socijalne transfere, ali taj novac nije dobro usmjeren, stoga
samo povećanje iznosa transfera neće imati potreban učinak na problem
siromaštva Treba reformirati sadašnji sustav socijalne zaštite – *pojednostaviti
ga, uspostaviti sustav nadziranja siromaštva kako bi se procijenili učinci
gospodarskih reformi i rezultati napora za bolje usmjeravanje socijalne pomoći
i smanjenje siromaštva*, *te integrirati sustav socijalne zaštite od
državne do lokalne razine*. Pomoć siromašnim osobama ne bi trebalo vezati uz
njihov status na tržištu rada, već bi se ona trebala dodjeljivati bez obzira
jesu li osobe zaposlene ili nezaposlene, u mirovini ili u aktivnoj dobi, ovisno
o njihovoj ekonomskoj snazi. Kako bi se izbjegle zloupotrebe, potrebno je sa
sigurnošću utvrditi stvarne dohotke pojedinaca ili obitelji. Velik neformalni
sektor gospodarstva predstavlja prepreku razvoju ovakvih programa, ali bi se s
vremenom i pretpostavljenim sužavanjem neformalnog sektora mogle otvoriti
mogućnosti za primjenu takvih mjera.

Potrebno
je izgrađivati poduzetničko poticajnu i socijalno održivu distribuciju dohodaka
i imovine. Državna redistribucija putem tekućih transfera stanovništvu nije
jedini način da se postigne socijalno prihvatljivija distribucija dohodaka.
Važna je uloga obrazovnog sustava i sustava zdravstvenog osiguranja u
prevenciji mnogih socijalnih problema. Sustav zdravstvenog osiguranja treba
reformu, ali ona nikako ne bi smjela smanjiti razinu osnovnih zdravstvenih
usluga za siromašnije slojeve stanovništva.

Jačanje
mogućnosti siromašnih građana da ostvare svoja prava treba postići jačanjem
demokratskih institucija i jačanjem civilnog društva u cjelini. Uloga
nevladinih udruga u ovom segmentu je vrlo važna. Sve nelegalne (netržišne)
izvore nejednakosti (kriminal, *rent-seeking*) treba svesti na minimum.

Prostorno-ekonomska politika

*Glavne poruke*

•  Raznolikost hrvatskog prostora i postojeća
struktura hrvatskog gospodarstva nalažu usklađivanje prostorno-ekonomske i makroekonomske
politike; svaka mjera mora uz makroekonomski imati i prostorno-ekonomski cilj,
a učinci mjera moraju se pratiti s makroekonomskog i s prostorno-ekonomskog
staja­lišta

•  Hrvatska
razvojna strategija i iz nje izvedena razvojna politika trebaju nadrasti
antiregionalizam; uvažavanje područnih posebnosti i područno upravljanje
razvojem svojstveni su hrvatskom društvu

•  Republici
Hrvatskoj predstoji postupna reforma administrativno-teritorijalnog ustroja
koji treba započeti jednostavnim objedinjavanjem više županija u šire, sa
stajališta upravljanja raz­vojem prikladnije, administrativno-teritorijalne
jedinice – regije.

•  Područnu
razvojnu politiku treba usklađeno voditi na nacionalnoj i područnoj razini;
trenutno naglašeno značenje nacionalne razine područne razvojne politike treba
postupno opadati, a značenje područne razine rasti što, uz ostalo,
podrazumijeva postupnu fiskalnu decentralizaciju

•  Mjere
područne politike obuhvaćaju prilagodbe institucionalnog okvira u kojem djeluju
poduzetnici i zaposlenici, državna ulaganja u infrastrukturne sustave,
unapređivanja zdravstvenog i školskog sustava i sustava socijalne skrbi, te
osnivanje i opsluživanje područnih razvojnih institucija

•  Politika
zaštite i unaprjeđivanja okoliša treba ostvariti primjereni odnos restriktivnih
i poticajnih mjera kojima će utjecati na onečišćivače i ostale korisnike
resursa, izjednačavati nji­hove interese s javnim interesom i usmjeravati ih k
održi­vom gospodarenju resursima u skladu sa standardima EU

•  Okoliš se
čuva održivim korištenjem svih raspoloživih hrvat­skih resursa; politika
zaštite i unaprjeđivanja okoliša stoga mora obuhvatiti i poticanje ulaganja u
održivi razvoj

•  Infrastrukturni sustavi se bitno razlikuju u
stupnju organiziranosti i učinkovitosti; treba ih osuvremeniti i odrediti način
i brzinu osuvremenjivanja za svaki sustav posebno

•  Treba napustiti praksu donošenja zakona koji
objedinjuju sve mjere razvojne politike u nekom nedovoljno razvijenom pod­ručju;
mjere kojima se potiču nedovoljno razvijeni treba uređivati nizom zakona, tako
da fiskalne mjere budu uređene samo poreznim zakonikom, zemljišna politika samo
zakonom o poljoprivrednom zemljištu itd.

Prostorni
vid upravljanja razvojem hrvatskog gospodarstva

Hrvatski
je prostor iznimno raznolik. Prirodna raznolikost stoljećima je utjecala a i
danas utječe na gospodarski razvoj tako da su gospodarstva ravničarskih,
brdsko-planinskih i obalno-otočnih krajeva oduvijek imala različitu strukturu i
različite razvojne osobine. Pojedini dijelovi Hrvatske se stoga ne razlikuju
samo klimom, orografijom, vegetacijskim pokrovom i slično, već i gospodarskom
strukturom, izgrađenošću i radnim potencijalom. Izniman je i hrvatski
geopolitički položaj i njime uvjetovana burna povijest koja je razlike
naglasila.

Heterogenost hrvatskog prostora i razlike između
gospodarskih struktura njegovih dijelova upućuju da razvojna politika osim
strukturnog treba imati i prostorni vid. Tijekom 90-ih godina nositelji
hrvatske razvojne politike zapostavljali su ovo dvojstvo i bavili se uglavnom
makroekonomskim mjerama i mjerama kojima se utjecalo na strukturu gospodarstva.
Takvo usmjerenje objašnjavalo se mladošću države, ugroženim suverenitetom kojeg
bi područna politika dodatno ugrozila ili naprosto tvrdnjom da je Hrvatska za
takvo što premalena. Istovremeno, gotovo svaka mjera kojom se pokušalo
potaknuti neki gospodarski sektor imala je veće ili manje prostorne učinke.
Poticaji brodogradnji osjetili su se u obalnim gradskim naseljima u kojima su
brodogradilišta smještena, poticaji maslinarstvu pogodovali su obali i otocima
ali ne i Slavoniji gdje su se pak osjetili poticaj uzgoju jednogodišnjih
kultura, mjere unapređivanja tekstilne industrije osjetile su se ponajviše u
sjeverozapadnom dijelu Hrvatske itd. Deset godina nakon osamostaljenja, ova,
ionako upitna i praksom opovrgnuta objašnjenja ne mogu opravdati strukturnu
jednostranost razvojne politike. Njezini prostorni i strukturni učinci moraju
se sagledavati simultano, a razvojne mjere moraju uvijek imati i strukturne i
prostorne ciljeve. Hrvatska razvojna politika mora se odrediti i usklađeno
provoditi i na nacionalnoj i na područnoj razini.

Uvaživši prostor kao predmet, razvojna politika treba
uvažiti i suvremeni prostorno-ekonomski pristup. Prostor ne treba smatrati
dvodimenzionalnom kategorijom, plohom po kojoj se gospodarstvenici smještaju i
razmještaju ne utječući na njenu kakvoću. Riječ je o trodimenzionalnoj, itekako
dinamičnoj kategoriji čija kakvoća redovito trpi zbog proizvodnje, potrošnje i
prometa koji se u njoj odvijaju. Prostorna razvojna politika kojom se utječe na
pojedinačne smještaje i ukupni razmještaj gospodarstvenika a time u velikoj
mjeri i stanovništva, obuhvaća stoga mjere kojima se gospodarstvenici privlače
u neko područje ili odbijaju od njega, ali i mjere kojima se potiče povezanost
prostora i izgradnja infrastrukturnih sustava, te mjere kojima se štiti i
unapređuje okoliš. S obzirom da u hrvatskom prostoru ima i područja čiji razvoj
treba poticati iz geopolitičkih razloga (neka područja uz državnu granicu) te
područja koja su razvojno posebno osjetljiva (otoci), prostorna razvojna
politika treba razvijati i razne posebne, lokalno prilagođene mjere.

Upravljanje
podruČnim razvojem

Heterogen
u gospodarskom i uopće razvojnom pogledu, hrvatski prostor je danas politički
homogen. Ta homogenost s jedne strane omogućava usklađivanje razvojne politike
na nacionalnoj i područnoj razini, a s druge visoki stupanj samostalnosti
pojedinih područja u kreiranju vlastite razvojne politike. Bez obzira na odnos
ovih dviju razina, ukupna područna politika mora biti puno kvalitetnije
osmišljena nego do sada. Njen osnovni cilj nije izjed­načavanje hrvatskih
područja u svim elementima i pokazateljima razvijenosti već održivo korištenje
resursa hrvatskog prostora što će dovesti do različitog, ali područno
optimiranog razvoja njegovih dijelova. Područna politika se stoga više ne smije
svoditi na napore i mjere za ublažavanje prostorne neravnoteže koju izaziva
gospodarski rast, već mora uklanjati njene uzroke i u konačnici svakom području
osigurati onu naseljenost i onaj intenzitet i strukturu gospodarskih aktivnosti
koji jamči održivi rast i održivo korištenje resursa.

Područnu politiku u konačnici treba decentralizirati,
a njeni nositelji na razini središnje vlasti trebaju postupno prepuštati svo­ju
ulogu nositeljima u samim područjima. Tempo decentralizacije ovisit će o razini
razvijenosti i sposobnosti pojedinih područja da barem djelomično preuzmu
upravljanje svojim razvojem, što znači da će razvojna politika u nedovoljno
razvijenim područjima još dugo morati biti simultano i svakako usklađeno vođena
na nacionalnoj i područnoj razini.

Mjerom područne razvojne politike treba smatrati
svaki čin središnje ili područne vlasti koji mijenja uvjete djelovanja gospodarskih
subjekata i javni standard u određenom području. Mjerama treba smatrati:

i) Prilagodbe institucionalnog okvira (zakona i
propisa) koji određuje dobit gospodarskih subjekata i uopće korisnika resursa.
Izmjena ili posebna primjena nekog zakonskog propisa može povećati troškove
gospodarskih subjekata ili im smanjiti prihode što će im umanjiti dobit i
ponukati da uspješnije posluju ili da poslovanje obustave. Izmjene zakona mogu
i smanjiti troškove odnosno povećati prihode ili pak olakšati prikupljanje početnog
kapitala za započinjanje neke djelatnosti, što će olakšati ulaganje i kasnije
poslovanje.

ii) Državna ulaganja u infrastrukturne sustave,
iznimno i u stanogradnju. Proširenjem i poboljšanjem infrastrukturnih sustava u
nekom području poboljšavaju se opći uvjeti života, rada i ulaganja. Upuštajući
se u izravna ulaganja u infrastrukturu, država se tako pojavljuje kao posebni
poduzetnik koji ulaže u javnom interesu.

iii) Unapređivanja zdravstvenog i školskog sustava te
sustava kulturnih djelatnosti i socijalne skrbi koja poboljšavaju opće uvjete
života, zapošljavanja, rada i ulaganja i koja se, kao i infrastrukturna
ulaganja, mogu usmjeravati u pojedina područja.

iv) Pokretanje i opsluživanje područnih razvojnih
institucija koje će brinuti o poslovnom osposobljavanju i doškolavanju lokalnih
poduzetnika i službenika područne (županijske, općinske i gradske) uprave.
Takve institucije trebaju izrađivati i razvojnu dokumentaciju (prostorni
planovi, pre-feasibility studije, investicijski projekti i sl.) koja određuje
odnosno predlaže mjesta, opseg i tehnologiju ulaganja u pojedine djelatnosti i
jamči izjedna­ča­vanje ulagačeva interesa s javnim interesom. Promicanjem takve
razvojne dokumentacije u pojedinim područjima utječe se na ulagačevu odluku o
vrsti i mjestu ulaganja.

Mjere
razvojne politike mogu se donositi tako da mijenjaju uvjete djelovanja svih
subjekata na cijelom državnom teritoriju. Mogu biti i uže, strukturne, što
znači da mijenjaju uvjete samo u određenoj gospodarskoj djelatnosti, ili pak
područne što znači da će uvjeti biti promijenjeni samo na određenom dijelu
državnog teritorija i vrijediti za sve koji tamo djeluju. Promjenama mjera i
praćenjem njihovih učinaka nositelj razvojne politike kratkoročno utječe na
ulagačke odluke i odluke o intenzitetu gospodarenja, a srednjoročno i na
gospodarsku strukturu odnosno na razvoj pojedinih područja.

Nositelj
razvojne politike na nacionalnoj razini mora, među­tim, uvažiti da strukturne
mjere mogu imati i područne učinke i da područne mjere mogu djelovati na
strukturu ukupnog gospodarstva. Ta isprepletenost će biti to jača što je
prostor u kojem se donose mjere heterogeniji. Ako je, na primjer, donesena
mjera kojom se želi potaći razvoj neke gospodarske grane, treba imati na umu da
njene jedinice u heterogenom prostoru ne moraju biti i da najčešće i nisu
jednoliko razmještene i da će se učinci mjere osjetiti samo tamo gdje jedinica
ima. Na taj način donositelj mjere će, iako mu to možda nije bila osnovna
namjera, posebno poticati i razvoj nekih područja. S druge strane poticajne
mjere koje vrijede samo u nekom području pomoći će ponajprije djelatnostima za
koje ono ima poredbene prednosti i koje su već donekle razvijene. Te
djelatnosti će rasti brže od ostalih i pojednostaviti gospodarsku strukturu
unutar područja, što ne mora biti (najčešće i nije) ciljem razvojne politike.

Od
osamostaljenja do danas nositeljima hrvatske razvojne politike nije uspijevalo
osmisliti područnu politiku. Politika koje za predmet uzima samo dio
nacionalnog prostora, za sada se provodi samo u dijelovima Hrvatske u kojima su
posebne mjere evidentno potrebne. Na prvom mjestu su krajevi koji su bili
okupirani, razarani i iseljavani tijekom Domovinskog rata i koji su i formalno
određeni kao područja posebne državne skrbi. Slijede područja koja zaslužuju
posebnu brigu zbog iseljavanja, razvojne zapuštenosti i privlačnih ali ekološki
osjetljivih resursa, među kojima se ističu hrvatski otoci. Ova područja su što
zbog geopolitičkih, što zbog gospodarsko-razvojnih interesa, istaknuta kao područja
posebnog državnog interesa i takvima će ih trebati smatrati i u narednom
srednjoročju.

Isprepletenost strukturnog i prostornog u razvojnoj
politici i neujednačena razvojna pažnja koja se posvećuje pojedinim područjima
Hrvatske, nameće potrebu za koordinacijskim tijelom koje bi djelovalo pri Vladi
RH i brinulo o regionalnom i uopće prostorno-ekonomskom aspektu razvoja. Takvo
tijelo (najbolji oblik bio bi povjerenstvo) bi:

•  predlagalo
Vladi Republike Hrvatske strateške razvojne dokumente koji određuju dugoročnu
regionalnu politiku i njeno mjesto u ukupnoj razvojnoj politici Republike
Hrvatske

•  formuliralo
prijedloge mjera regionalne politike i dostavljalo ih Vladi RH

•  predlagalo
izmjene i dopune postojećih zakona i propisa koji izravno ili neizravno uređuju
upravljanje regionalnim razvojem

•  pratilo
postupke donošenja zakona koji uređuju ukupnu hrvatsku razvojnu politiku i
upozoravalo na njihove regionalne i uopće prostorno-ekonomske učinke

•  organiziralo praćenje
i ocjenjivanje učinaka mjera regionalne politike i na toj osnovi predlagalo
poboljšanja

•  koordiniralo
djelovanje stranih i međunarodnih organizacija koje u Hrvatskoj potiču
regionalni razvoj

•  vodilo brigu o formalnim uvjetima
pridruživanja Europskoj uniji u pogledu regionalne politike i regionalnog
razvoja uop­će, pratilo njihovo ispunjavanje i predlagalo odgovarajuće mjere i
postupke

•  obavještavalo i savjetovalo Vladu Republike
Hrvatske, ministarstva i ostale relevantne institucije o prostornim učincima
njihovog sektorskog djelovanja.

ZnaČenje
decentralizacije

Decentralizacija
se nameće i kao cilj i kao sredstvo razvojne, a posebno područne razvojne
politike. Stoga treba prevladati postojeći administrativno-teritorijalni ustroj
Republike Hrvatske i mnoge postojeće funkcije državnih institucija jer oboje
izravno ili posredno pogoduju centralizaciji razvojnog odlučivanja. Posljednjih
desetak godina regionalizam je kao razvojni pristup bio politički ograničavan,
a povremeno i diskreditiran. To je očiti propust jer je područna raznolikost,
naročito kada je riječ o razvojnim potencijalima i već aktiviranoj gospodarskoj
osnovi, očita hrvatska razvojna prednost.

Današnji
prostor Republike Hrvatske doživio je tijekom XX stoljeća brojne
administrativno-teritorijalne reorganizacije koje su nosile pečat vremena i
političkog sustava unutar kojeg su bile koncipirane i provođene. To vrijedi i
za postojeći administrativno teritorijalni ustroj koncipiran krajem 1992.
godine. Tadašnje političko vodstvo razgranalo je zatečeni ustroj općina –
republika i istovremeno obnovilo županije koje su u hrvatsko-slavonskom dijelu
Hrvatske bile uspostavljene u drugoj polovici 19-og stoljeća i funkcionirale do
1918. godine. Takvim pristupom zanemareni su kriteriji regionalne konstitucije
Hrvatske, a istovremeno se radi izbjegavanja političkih sukobljavanja u
najvećoj mogućoj mjeri dopuštalo formiranje malih županija i još manjih općina.
Administrativno teritorijalnih jedinica je tako na kraju bilo previše, a
decentralizacija države i njena politička i društvena regionalizacija je
unaprijed onemogućena. Očito je, međutim, da regionalna raščlanjenost Republike
Hrvatske – realno očitana u prostoru i administrativno-teritorijalni ustroj
države moraju biti usklađeni. Pri tom treba uvažiti stvarni regionalizam, a ne
administrativno-teritorijalni ustroj u kojem se sredstva dijele iz središta, a
uprava funkcionira na državnoj i županijskoj razini. Lokalna, svakako
ograničena samouprava u takvom sustavu nema značenje regionalizma niti iz njega
proizlazi. Uz to, pored županija i novonastalih općina i dalje funkcioniraju
općinski sudovi, zemljišnoknjižni uredi, katastar, javna infrastrukturna
poduzeća i neke druge službe čiji prostorni obuhvat još uvijek odražava
prijašnji administrativno teritorijalni ustroj. Većina novih županija je uz to
teritorijalno, a i stanovništvom, premalena, pa pored županijskog djeluje i
paralelni neformalni sustavi (trgovački su­dovi, gospodarske komore), kojima po
prirodi stvari trebaju širi regionalni okviri.

Primjeri
pokazuju da su u većini europskih država koncepti
administrativno-teritorijalnog ustroja utvrđeni krajem XIX stolje­ća i tijekom
druge polovine XX stoljeća osuvremenjeni i prila­gođeni novim društvenim
prilikama i novim razvojnim potrebama i interesima. U Republici Hrvatskoj se
međutim, jedva može i zamisliti radikalna reforma koja bi odjednom promijenila
teritorijalno politički ustroj. Treba iznaći put preobrazbe koji će jasno
afirmirati regionalizam i osigurati mu životne i razvojne funkcije, a da se istovremeno
ne destruira postojeće županijsko ustrojstvo. To znači da
teritorijalno-političku transformaciju treba voditi postupno. Proces promjena
treba pokrenuti jednostavnim objedinjavanjem više županija u šire
administrativno-teritorijalne jedinice – regije. Procjenjuje se da bi krajem
tog procesa Republika Hrvat­ska mogla imati do 7 ovako zamišljenih područnih
zajednica – regija.

Infrastrukturni
razvojni uvjeti

Pojam
»infrastruktura« obuhvaća grane i djelatnosti kojima se pružaju javne usluge
bez kojih je nemoguće nesmetano od­vijanje primarnih, sekundarnih i tercijarnih
djelatnosti. Infrastruktura u užem smislu ili ekonomska infrastruktura odnosi
se na promet, sustav komunikacija, energetiku i vodoprivredu, a infrastruktura
u širem smislu obuhvaća školstvo, zdravstvo, istra­živačku djelatnost, kulturu
i policiju.

Između razvijenosti infrastrukture i regionalne
razvijenosti neosporno postoji međuovisnost, pri čemu o konkretnim uvjetima
ovisi da li izgradnja infrastrukture prethodi gospodarskom razvoju ili ga
slijedi. U Hrvatskoj se dugo smatralo se da će ciljano građena infrastruktura
potaknuti područni rast i razvoj. Međutim, ne samo da se kvaliteta i kvantiteta
izgrađene infrastrukture znatno razlikuje od područja do područja, čime nije
ostvaren uravnoteženi razvoj. Uz to, ulagalo se i bez ekonomske opravdanosti, a
predviđanja o rastu potaknutom novom cestom nisu se ostvarila. Stoga treba
revidirati postojeća i planirana ulaganja, utvrditi njihovu opravdanost i
odrediti prioritete.

Dugoročno je potrebno sva ulaganja razmatrati sa
stajališta uravnoteženog rasta, u kojemu su razvoj infrastrukturnog sustava i
jačanje proizvodnih djelatnosti usklađeni. U nedovoljno razvijenim područjima
pri tom prvenstveno treba potaći lokalne proizvodne mogućnosti. U razvijenijim
područjima razvojnu politiku treba usmjeriti na poboljšanje razmještaja
ekonomskih aktivnosti s ciljem ispravljanja nepovoljnih prostornih posljedica
djelovanja slobodne tržišne ekonomije na ekonomski rast. U tom smislu,
infrastrukturne sustave treba postupno privatizirati i regionalizirati i na taj
način oslabiti postojeće monopole i povećati efikasnost samih sustava.

Promet kao djelatnost koja neposredno koristi
raspoloživu infrastrukturu nije samo jedan od čimbenika razvoja već i njegova
posljedica. Tako u razvijenim područjima promet nije temeljni razvojni
činitelj, za razliku od nedovoljno razvijenih područja, gdje se razvoj pokušava
stimulirati upravo poboljšanjem prometnih veza. U takvim područjima promet će,
međutim, biti odlu­čujući čimbenik rasta i razvoja samo ako područje ima
razvojne mogućnosti, i ako su one poticane ukupnom razvojnom politikom.
Područja Hrvatske s boljom prometnom infrastrukturom imaju bolji pristup
sirovinama i poluproizvodima te tržištima svojih proizvoda. Ta bi područja
trebala biti konkurentnija i uspješnija od onih sa slabijom pristupom. Ako su
ostali smještajni činitelji jednaki, proizvođač daje prednost smještaju pogona
u onom području koje nudi najpovoljniji put potrebnim sirovinama i
poluproizvodima do mjesta proizvodnje i najbolji pristup tržištu.

Ulazak Hrvatske u Europsku uniju pretpostavlja
prethodno usklađivanje domaćeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU. Temeljni
dokument kojim se definira prometna politika Europske unije, jest »Bijela
knjiga« (*White Paper on Growth, Competitiveness and Employment*), odnosno
»Prometna politika EU« (*Common Transport Policy-CTP*). Prvi korak je već
učinjen: uskla­đivanje domaćih zakona i pravilnika s uredbama i smjernicama
navedenim u spomenutim dokumentima je u tijeku.

Uspjesi u uključivanju Hrvatske u europski prometni
sustav vidljivi su u području telekomunikacija, i donekle u zračnom prometu. Od
aktivnosti u ostalim područjima treba istaći napregnutu izgradnju cestovne
infrastrukture i stanovita poboljšanja obalne plovidbe. Zaostaje se u
željezničkom prometu i riječnoj plovidbi, i to znatno. U tim područjima
Hrvatska još dugo neće moći udovoljiti zahtjevima i kriterijima učinkovitog
prometnog sustava razvijenog u zemljama Europske unije. S obzirom na povoljni
geografsko-prometni položaj Hrvatske i ulogu koja ona može imati u europskom
prometnom sustavu, takvo stanje ne odgovara ni Hrvatskoj ni Europskoj uniji.

Za
prometnu integraciju Hrvatske važno je da njeni relevantni prometni pravci
postanu dijelovi transeuropske prometne mreže i dijelovi europskih koridora.
Hrvatska je uspjela postići da neki od tih pravaca postanu dijelovi europskih
koridora. Dvama važnim pravcima ta kategorija, međutim, nije priznata. To su
pravac iz unutrašnjosti prema Splitu i pravac duž istočne jadranske obale.

Da bi
se ubrzao proces uključivanja Hrvatske u europski prometni sustav, nužno je
povećati konkurentnost i kompatibilnost prometnog sustava Hrvatske, kako bi
mogao ekonomski zadovoljavajuće djelovati, postići veću sigurnost, brzinu i
redovitost u prijevozu putnika i roba, ponuditi širi izbor prijevoznih
sredstava zadovoljavajućeg kapaciteta i kvalitete, te brojnije načine
(modalitete) prijevoza. Treba početi primjenjivati i suvremene transportne
tehnologije kako bi se povećala efikasnost prometa, sigurnost njegova odvijanja
i zaštita okoliša, prilagoditi tržište transportnih usluga u Hrvatskoj
potrebama tržišnog gospodarstva Hrvatske i zahtjevima Europske unije,
poboljšati uvjete rada osoblja zaposlenog u prometu te riješiti pitanja vezana
za dopušteno radno vrijeme, cijenu rada i dodatno obrazovanje.

Modernizacija
i daljnja izgradnja prometne infrastrukture nužan je uvjet integracije Hrvatske
u europski prometni sustav. To je dugoročan proces koji zahtijeva golema
materijalna sredstva, pa prometnu politiku treba voditi krajnje racionalno. To
zahtijeva i promjenu nekih elemenata dosadašnje politike razvoja prometne
infrastrukture. Bitno je da prometni sustav, a u okviru toga i prometna
infrastruktura, bude jedinstven i da se njegovi dijelovi usklađeno razvijaju, u
skladu s potrebama i moguć­nostima zemlje. To isključuje i trenutno
favoriziranje cestovnog i željezničkog prometa.

ZaŠtita
i unaprJeĐivanje okoliŠa i odrŽivi razvoj

Međunarodne
usporedbe pokazatelja stanja okoliša upućuju da je stanje u Hrvatskoj bolje no
u većini tranzicijskih zemalja. Treba, međutim, istaknuti da je hrvatski
prostor pretrpio velika ratna oštećenja. U prioritetne zadatke u području
zaštite okoliša stoga se ubrajaju saniranje ratnih šteta (prije svega
uklanjanje kemijskih onečišćenja i razminiranje), pročišćavanje komunalnih i
otpadnih industrijskih voda, zbrinjavanje otpada i udovoljavanje standardima
kakvoće zraka u industrijskim središtima.

Politika zaštite okoliša u proteklom razdoblju nije
davala zadovoljavajuće rezultate. Zaštita je regulirana mnoštvom propisa i u
nadležnosti je više državnih tijela i uprava, a prevladavaju
naredbodavno-nadzorni instrumenti. Ekonomski instrumenti uvodili su se postupno
i sporo, i to uglavnom u području gospodarenja prirodnim resursima. Najbolje je
regulirano područje zaštite voda i šumarstvo.

Zaštita okoliša u Hrvatskoj financira se iz
središnjeg pro­računa i proračuna jedinica lokalne uprave i samouprave te i iz
sredstava prikupljenih parafiskalnom naplatom naknada i kazni unutar pojedinih područja
zaštite okoliša. Postojeći sustav financiranja neprimjeren je, kako s
ekonomskog, tako i s ekološkog gledišta. Ekonomski rast, zdrav okoliš i
društvena pravednost nužni su za postizanje blagostanja i osjećaja sigurnosti
svih građana Hrvatske. Stoga, za razliku od sadašnje, treba provoditi takvu
razvojnu politiku koja objedinjuje sva tri cilja.

Prihvatimo
li definiciju održivog razvoja, koja obuhvaća ekonomsku, ekološku, društvenu i
tehnološku održivost, a uz to i mogućnost supstitucije pojedinih vrsta kapitala
(proizvedeni, prirodni, ljudski, društveni), koje će budućim generacijama
pružiti barem takvu mogućnost ili kapacitet za ostvarivanje blagostanja kakvo
su imale prethodne generacije, ideja održivog razvoja postaje primjenjiva i
može se uvesti u osnovu cjelokupne ekonomske politike. Provođenje takve
ekonomske politike, koja će za cilj imati usmjeravanje razvoja u skladu s
načelima održivosti ima sljedeće pretpostavke:

•  političku volju za održivim razvojem na
najvišim razinama državne uprave

•  odgovarajuću strukturu državne uprave i
lokalne samouprave, dobre komunikacije i razmjenu informacija između različitih
razina upravljanja, te između različitih tijela na pojedinim razinama;

•  odgovarajuće zakonodavstvo koje će usmjeravati
postojeće i potencijalne onečišćivače, nadzirati provedbu i sankcionirati
nepridržavanje

•  razvojno
odlučivanje u kojem se ekonomski ciljevi određuju usporedo i povezano s
društvenim ciljevima i ciljevima zaštite i unapređenja okoliša

•  obrazovanje za
razumijevanje veza između ekonomske politike i okoliša i donošenje odluka u
skladu s načelima održivosti.

Posljednjih godina u Hrvatskoj se počinju ispunjavati
neki od uvjeta koji nas približavaju predlošku održivog razvoja: zakonodavstvo
se razvija, kritična masa znanja je dosegnuta, a mijenja se i ponašanje
poduzetnika. Političke volja za održivim razvojem još je, međutim, upitna.
Stoga treba jačati institucije, bolje provoditi zakone i u tu svrhu objediniti
upravljanje prirodnim resursima u jednom ministarstvu. Treba početi
primjenjivati i interdisciplinarni način rješavanja problema. Umjesto
sveobuhvatnog rješa­vanja problema, u nas i dalje dominira pristup pojedinim
elementima okoliša (zrak, voda, tlo), što je vidljivo i u postojećem
zakonodavstvu.

U svakom sektoru gospodarstva postoje načini
približavanja putu održivog razvoja. No, prilikom utvrđivanja politike koja će
takav put promovirati nužno je izbjeći sektorski pristup i sagledati prioritete
razvoja na razini cjelokupnog gospodarstva. I ovdje stoga treba primjenjivati
interdisciplinarni način rješavanja problema i promijeniti način donošenja
odluka, tako da ciljevi zaštite i unapređivanja okoliša budu ravnopravni
ostalim ciljevima razvojne politike i da u njihovo donošenje budu uključene sve
zainteresirane grupe i strane.

Jedan od osnovnih ciljeva hrvatske razvojne politike
je pristupanje Europskoj uniji. To, uz ostalo, znači i da zakonodavstvo i
standarde zaštite okoliša treba uskladiti s njenim zakonodavstvom. Okvir i
smjernice za usklađivanje predstavljaju tzv. »ste­čevine okoliša« (*environmental
acquis*). Jedan od uvjeta za početak pokretanja pregovora o pridruživanju
koji se postavlja zemljama kandidatima jest donošenje »Nacionalne strategije za
usvajanje i primjenu stečevina okoliša«. U partnerstvu s EU, strategija se
treba primjenjivati u svim zemljama kandidatima *prije pristupanja*. Taj
dokument utvrđuje prioritete i ciljeve koje je nužno ispuniti prije pristupanja
i vremenski plan daljnjih aktivnosti do potpunog usklađivanja. Sve te obveze uključene
su u ugovore o pristupanju, a sve nove investicije trebaju biti usklađene sa
zajedničkim stečevinama.

*Upravljanje
razvojem područja od posebnog državnog interesa*

Otoci

Hrvatska
raspolaže s po veličini drugim otočjem Sredo­zemlja. Ima ih 79 velikih i
526 malih, a obično im se pribraja 641 hrid i greben. Zauzimaju svega oko 3 300
km2, (5,8% hrvatskog kopna), a
određuju teritorijalno more koje čini gotovo 37% ukupnog prostora Hrvatske.
Preliminarni podaci popisa 2001. godine govore o oko 127 000 otočana. U
geografskom, gospodarskom i demografskom pogledu hrvatski otoci se izdvajaju
kao posebna, točno omeđena regija koju čine 155 općina/gradova, koje se protežu
preko 6 obalno-otočnih županija.

Poljoprivreda je zapuštena (još uvijek prevladava
vinogradarstvo i maslinarstvo), a prevladava turizam (120 od ukupno 303 otočna
naselja bilježe, ugošćuju turiste). Za njima slijede trgovina, brodarstvo i
nešto industrije u kojoj se ističe 7 remontnih brodogradnja, 5 od nekadašnje 32
tvornice ribljih konzervi, kamenarstvo i vinarstvo. Danas je zaposleno oko 45
000 otočana, od čega na samim otocima nešto manje od 40 000. Ostali
stanuju na otocima, a rade na kopnu. Troškovi života i ulaganja su, zbog
pri­jevoznih troškova, viši nego na kopnu. Na većim i pristupačnijim otocima
viši su za oko 10, a na manjim, uda­ljenijim i za 30%. Udio otoka u
gospodarstvu Hrvatske nikad nije premašivao 5 do 7%, bez obzira o kojem se
pokazatelju radilo. Razvojne razlike među pojedinim otocima, pa i skupinama
otoka, su znatne. Najmanje 30, mahom malih otoka i unutrašnjost svih većih je
nerazvijeno.

Glavne poredbene razvojne prednosti hrvatskih otoka
uobličile su se posljednjih dvadesetak godina, istaknule ih kao jedno od
najvrjednijih područja Sredozemlja i dovele do razvojnog raskrižja. Mogu poći
putem održivog razvoja i konačno postati posebnim i privlačnim mjestom ulaganja
i života uopće. Mogu poći i stranputicom brza i nerazumna iskorištenja, što će
ih nepovratno odvesti u siromaštvo i dugoročno ostaviti na margini hrvatskih i
sredozemnih gospodarskih tijekova. Uoči li se to raskrižje i sve češće
zapuštanje ili pak neodrživo korištenje otočne prirodne i kulturne baštine, te
već poslovična osjetljivost ukupnog otočnog bogatstva, nameće se zaključak o
potrebi pa i o nacionalnom interesu, za upravljanjem otočnim razvojem. Ta
potreba je na malim udaljenim otocima, te u unutrašnjosti većih, nametnuta
zapuštenošću i izumiranjem. Na obalama većih otoka, na kojima se pojedina
naselja po kopnenim mjerilima svrstavaju u najrazvijenija u Hrvatskoj, potreba
za upravljanjem nametnuta je opterećenim otočnim ekosustavom i uzdrmanom
otočnom zajednicom.

Godine 1997. Hrvatski državni sabor donio je
Nacionalni program razvitka otoka, prvi program u osamostaljenoj hrvatskoj
državi koji se eksplicitno bavi jednom regijom. Opredjeljujući se za održivi
razvoj Nacionalni program načelno utvrđuje da su otoci razvojno jednakopravni
dijelovi Hrvatske, da je svaki otok sustav kojim se uspješno upravlja samo u
cijelosti, da otočne resurse treba koristiti potpuno i održivo, te da je otočni
razvoj stvar otočana. Ciljevi otočne razvojne politike koji iz ovoga proizlaze
su održivi razvoj, što raznovrsnija struktura otočnog gospodarstva,
polivalentnost otočnog domaćinstva, društveno zado­vo­ljavajuća naseljenost,
izjednačavanje uvjeta otočnih ulaganja s uvjetima u kojima se ulaže na
hrvatskom kopnu, potpuna fizička dostupnost otočnih resursa i dostupnost
otočnih resursa u pravnom prometu.

Skladna
provedba Nacionalnog programa razvitka otoka nalaže da hrvatske demografske ciljeve
na otocima treba doseći posredno. Održiva tehnologija i razina produktivnosti,
potrebna za optimalno korištenje resursa, kvantitativno će i kvalitativno
odrediti potrebnu radnu snagu i broj stalnih i povremenih stanov­nika, što će
postupno dovesti do pune zaposlenosti i gospodarski, a zatim i društveno
optimalne naseljenosti. Naglašava se i da se otočno upravljanje i njegovi
ciljevi ne iscrpljuju na otočnom kopnu. Upravljanje razvojem otoka širi se na
more i podmorje oko otoka, dakle na pomorsko dobro, tradicionalni prostor
otočnoga života i privređivanja u kojem otočani ne smiju moći manje nego što su
oduvijek, običajno mogli i smjeli.

Razvojni poslovi i zadaci koje Nacionalni program
nalaže pojedinim ministarstvima, javnim poduzećima i obalno-otočnim županijama
svode se na predlaganje i donošenje zakona i propisa i praćenje njihovih
razvojnih učinaka, na izradu i provedbu državnih infrastrukturnih i
suprastrukturnih programa koje će donositi Vlada Republike Hrvatske, na izradu
i donošenje prostornih planova i programa održivog razvoja 22 otoka i otočnih
skupina, te na izradu i promidžbu raznovrsne projektne dokumentacije kojom će
se pozivati, pomagati i usmjeravati ulagači u održivi otočni razvoj.

S obzirom na složenost upravljanja otočnim razvojem,
na većini poslova trebat će okupiti više ministarstava i državnih uprava, a
redovito i županijske uprave. Poslovi će se tako obav­ljati usporedo na više
upravnih razina i trebat će ih pokretati i usklađivati. I otočne razvojne mjere
uobličit će se u nužnoj surad­nji s odgovarajućim ministarstvima, te s
odgovarajućim tijelima u obalno‑otočnim županijama. Predlaganje razvojnih
mjera podrazumijeva i budno praćenje i podupiranje postupka njezina prihvaćanja
na Vladi ili u Saboru RH. U svakom trenutku postupka, prijedlog mjere će se
promicati, tumačiti, braniti i zastupati. Pratit će se i cjelokupni rad Sabora
i uočavati prijedloge raznih strategija, programa i mjera koje nisu na klupama
zbog otoka, ali mogu utjecati na njihov razvoj. Učinci mjera će se pratiti kako
bi se mjere mogle prilagođavati ili zamjenjivati pogodnijima.

Gospodarske uvjete u kojima se mogu početi
ostvarivati što raznovrsnija gospodarska struktura i polivalentnost
domaćinstava treba uz ostalo stvarati nizom usklađenih mjera fiskalne politike.
Njima treba potaknuti male i srednje ulagače u djelatnosti koje osiguravaju
održivi razvoj otoka, korisnike održivih tehnologija te domaćinstva koja žele
povećati broj djelatnosti. Posebno treba potaknuti domaćinstva koja se povezano
bave turizmom i poljoprivredom.

Učinke fiskalnih i ostalih razvojnih mjera treba
stalno pratiti, kako bi se sprječavali mogući nepovoljni i pojačavali povoljni
učinci, pa treba kontinuirano analizirati udio otoka u ukupnom prihodu državnog
proračuna Republike Hrvatske i lokalnih proračuna, te stalno razmatrati
razvojne učinke poreza na dohodak, dobit, tvrtku, promet nekretninama itd.
moguće načine davanja subvencija, moguće učinke izuzeća, oslobođenja i
beneficiranih stopa, porezne mogućnosti na republičkoj i lokalnoj razini porezne
vlasti, te kreditne instrumente poticanja razvoja. Posebno treba pratiti i
učinke mjera, što znači da treba formulirati pokazatelje i odrediti potrebne
podatke i dinamiku njihova praćenja.

Pozivanjem
na načelo potpunog korištenja otočnog zemljišta, a formalno na Ustav Republike
Hrvatske i Zakon o korištenju poljoprivrednog zemljišta, treba prevladati i
prepreku koju trenutno stvara neodređeno vlasništvo ili odsutnost vlasnika
otočnog poljoprivrednog zemljišta. Treba omogućiti da se takvo zemljište daje u
zakup i istovremeno osigurati mehanizam kojim će vlasnici biti zaštićeni i
obeštećeni. Na isti način treba omogućiti korištenje napuštenih zgrada na
otocima i to isključivo u gospodarske svrhe. Treba omogućiti da se takve zgrade
daju u zakup i, kao i kod poljoprivrednog zemljišta, osigurati mehanizam kojim
će vlasnici biti zaštićeni i obeštećeni.

Dobra
povezanost otoka s kopnom i otoka s otokom najviše će pridonijeti ostvarenju
glavnog srednjoročnog cilja Nacionalnog programa, izjednačavanju otočnih ulagačkih
uvjeta s uvjetima ulaganja na kopnu. Stoga, uz dogradnju pristanišne
infrastrukture i modernizaciju linijske flote, te uz što brži razvoj zračnog
prometa otok-kopno, treba stalno razvijati institucionalni okvir u kojem
djeluju brodari. Prije svega treba drugačije zakonski urediti javni prijevoz u
obalnom linijskom pomorskom prometu koji će, uzimajući u obzir ciljeve
Nacionalnog programa, odrediti obveze i gospodarski položaj brodara i osigurati
što povoljniji položaj otočana. Javni pomorski obalni linijski prijevoz treba
zakonom odrediti kao jedinstven sustav linija teretno‑trajektnog i put­ničko‑brzobrodskog
prometa.

Integralno
planiranje održivog razvoja otoka postići će se dopunom postojećeg sustava
planiranja. Uz već uhodane dokumente prostornog planiranja, za svaki otok i
skupinu otoka koji čine jedinstvenu prostorno-gospodarsku cjelinu izrađivat će
se i programi održivog razvoja otoka koji će na razini studije izvedivosti
(feasibility studije) sadržavati i alternativne prijedloge ulaganja na otoku. Programi
će tako služiti otočnoj lokalnoj samoupravi za privlačenje ulagača u održivi
razvoj otoka. Obveza izrade i usklađivanja dokumenata otočnog prostornog
planiranja i programa održivog razvoja otoka treba biti izjednačena.

Zakon o
otocima, donesen 1999. godine, zaokružio je institucionalni okvir potreban za
upravljanje otočnim razvojem. Iskustva dosadašnje provedbe upućuju na
mnogobrojne izmjene i dopune. Nakon što budu donesene , a uz pretpostavku dobre
organizacije i kadrovske opremljenosti Uprave za razvoj otoka Ministarstva
javnih radova, obnove i graditeljstva koja je izravno nad­ležna za provođenje
Zakona, na otocima se mogu očekivati prvi razvojni pomaci.

PodruČja
posebne drŽavne skrbi

Područja
posebne državne skrbi određena su zakonom (Zakon o područjima državne skrbi, NN
44/96., 124/97., 73/2000. i 87/2000), a podijeljena su u dvije skupine:

U prvu skupinu razvrstana su područja općina koja su
bila okupirana do 1995. godine i nalaze se neposredno uz državnu granicu RH, a
općinsko središte im nije udaljeno od granice više od 15 km. zračne crte i nema
više od 5000 stanovnika prema popisu pučanstva iz 1991. godine. Drugu skupinu
čine ostale općine i gradovi okupirani do 1995. godine. U područja posebne
državne skrbi razvrstani su i općine i gradovi i dijelovi nekih općina i
gradova hrvatskog Podunavlja koji su u vrijeme donošenja zakona još bili
okupirani.

Ovako
određeno, područje posebne državne skrbi je resursno i gospodarski očito vrlo
heterogeno. I prije rata nerazvijeno zaleđe Dalmacije i Lika razlikuju se od
Banije i Korduna, a kamo li od istočne Slavonije i Konavla, koji su pred rat
spadali u najrazvijenija područja Hrvatske. Ono što je tim krajevima silom
prilika zajedničko jesu učinci rata i po tome je područje posebne državne skrbi
u visokom stupnju homogeno. Prognano stanovništvo i nedostatak kvalificirane
radne snage, zamrlo gospodarstvo, teško oštećena infrastruktura, a napose
razrušeni stambeni fond, karakteriziraju sve njegove dijelove od Prevlake do
Iloka

Daljnji
element koji ovako određeno područje čini homogenim je geopolitički. Riječ je
mahom o graničnim dijelovima RH koji u nacionalnom interesu trebaju biti
naseljeni, što negdje znači povratak prognanika i izbjeglica a negdje i
naseljavanje alohtonog stanovništva potrebno kako bi se premašila predratna
naseljenost. Regionalizacija, odnosno subregionalizacija je dakle nametnuta
ratnim razaranjima koja kao činitelj mogu biti prevladana u narednom
srednjoročju, te politikom homogenizacije hr­vat­skog nacionalnog prostora koja
će biti stalnom sastavnicom ukupne hrvatske razvojne politike. Područja posebne
državne skrbi su tako predmetom politike i obnove i dugoročnog razvitka.
Potreba za posebnim mjerama, što na nacionalnoj razini podrazumijeva potrebu za
regionalnom politikom, ovdje je očita.

Zakon o
područjima državne skrbi (»Novine novine« 44/96) prvi je zakon u novoj
hrvatskoj državi koji eksplicitno određuje regiju unutar hrvatskog prostora, u
kojoj su gospodarski uvjeti i uvjeti naseljavanja drugačiji (Zakon o otocima
donesen je 1999.). Zakon je donijet radi »otklanjanja posljedica rata, bržeg
povratka prognanika i izbjeglica, poticanja demografskog i gospodarskog
napretka, te postizanja što ravnomjernijeg razvitka svih područja Republike
Hrvatske« (čl. 2.). U vrijeme kad je područna politika bila politički gotovo
proskribirana cilj Zakona je dakle dvojak i svakako razvojno usmjeren:
kratkoročan u pogledu uklanjanja posljedica rata, a dugoročan u pogledu
daljnjeg razvitka koji treba biti i brži i kvalitetniji od predratnog i, što je
jednako važno, usklađen s razvitkom ostalih regija. Iako je time implicitno
potvrđena i opća potreba za područnom politikom koja istovremeno i usklađeno
vodi računa i o hrvatskim područjima i o ukupnom prostoru kojem pripadaju,
zakon se bavi samo područjem za koje je donesen. Što brže naseljavanje se pri
tom navodi kao glavni cilj koji treba ostvariti povratkom odseljenog
autohtonog, i dolaskom novog, alohtonog stanovništva. Zakon potiče »stručnjake
svih struka i zanimanja koji mogu pridonijeti ubrzanom gospodarskom razvitku i
obnovi područja«, »državljane RH bez zaposlenja ili bez riješenih stambenih
uvjeta«, »iseljene Hrvate – povratnike iz inozemstva« te »za velikosrpske
agresije prognane Hrvate iz Srbije i Crne Gore kao i prognane Hrvate s područja
Bosne i Hercegovine izvan hrvatsko-bošnjačke federacije koji se svojom voljom
odluče nastaniti u Republici Hrvatskoj unatoč nastojanju Republike Hrvatske za
njihovim povratkom u Bosnu i Hercegovinu ili dok se ne steknu uvjeti za njihov
povratak.« (članak 7.) Navedene skupine (formulacije svjedoče o društvenoj, a i
političkoj osjetljivosti prigraničnog naseljavanja) zajedno su nazvane
naseljenicima, a određeno im je niz povlastica koje životne i radne uvjete u
području posebne državne skrbi čine pogodnijima. Određeno je i prvenstvo:
prednost će uvijek imati obitelji poginulih branitelja, branitelji koji su u
postrojbama proveli duže od tri mjeseca, te »osobe koje obavljaju djelatnost
nužnu za obnovu i razvitak područja i čija je djelatnosti ključna za pokretanje
ukupnog gospodarstva i socijalnog razvitka« (čl. 29).

Zakon o
područjima posebne državne skrbi svodi se na niz mjera kojima treba potaći
strateški potrebno naseljavanje. Kako se odnosi samo na dio Hrvatske, mjere su
morale biti formulirane kao iznimke postojećih zakona i propisa pa se Zakon
ističe i kao naš prvi lex specialis kojim se provodi regionalna razvojna
politika. Derogirano je 7 bitnih zakona, među njima i Zakon o porezu na dobit
(»Novine novine« 35/95) i Zakon o porezu na dohodak (»Novine novine« 25/95)
čime je uskraćen dio prihoda državnog proračuna, a naseljenicima je gotovo
prepušteno državno poljoprivredno zemljište.

Podaci
o dosadašnjoj provedbi Zakona su oskudni i upućuju da je većina odluka o naseljavanju
potaknuta povlasticama, ali i da se one vrlo teško (neke i nikako) ne
ostvaruju. Zakonu se mogu staviti i ozbiljne primjedbe, prije svega ona o
zadiranju u nacionalnu fiskalnu politiku i o oprostu poreza na dobit koja se
ionako ne može ostvariti jer su mogućnosti započinjanja djelatnosti ograničene.
Primjedbe treba staviti i na kroničnu neuskla­đe­nost nekih odredbi Zakona sa
Zakonom o izvršenju državnog proračuna. Dodaci na plaće državnih službenika
koji su doselili u ova područja, na primjer, nisu isplaćivane do ove godine jer
su potrebna sredstva redovno ispuštana iz Zakona o izvršenju proračuna. Iako
podrobne analize još nisu obavljene može se ustvrditi da je Zakon omogućio
stjecanje važnih iskustava koja se mogu koristiti prilikom formuliranja budućih
mjera za poticanje razvitka pojedinih područja i poticanja područnog razvitka
uopće. S druge strane, eksplicitno određivanje i nabrajanje nedovoljno
razvijenih područja pokazuje se zastarjelim. Taj dio Zakona svakako treba
izmijeniti i umjesto popisa područja navesti kriterije nedovoljne razvijenosti.
Na toj osnovi popis nedovoljno razvijenih može se s vremena na vrijeme
određivati podzakonskim aktima.

PROJEKCIJA
GOSPODARSKOG RASTA ZA HRVATSKU U RAZDOBLJU 2001. – 2015.

*Glavne poruke*

•  Bruto domaći proizvod po glavi stanovnika bi
se trebao u razdoblju 2001.-2015. približno udvostručiti u realnom iskazu, što
znači da će prosječna stopa rasta realnog BDP-a u cjelokupnom projekcijskom
razdoblju iznositi oko 5%.

•  Ostvarenje održivih i zadovoljavajućih stopa
rasta realnog bruto domaćeg proizvoda i stabilnog makroekonomskog okvira
zahtijeva bitne promjene ponašanja svih sektora, kako u pod­ručju realnih
tokova tako i u kretanjima financijskih sredstava unutar rezidentnih sektora i
između rezidentnih sektora i inozemstva.

•  U projekciji gospodarskog rasta Republike
Hrvatske razliku­jemo tri podrazdoblja: 2001.-2004., 2005.-2010., te razdoblje
2011.-2015.

•  U prvom podrazdoblju (od 2001. do 2004.
godine) potrebno je uspostaviti zdrave ekonomske osnove za dugoročno održiv
gospodarski rast, za što je ključno smanjivanje udjela državne potrošnje u
BDP-u uz nastavak i intenziviranje reformi za nesmetan razvitak tržišnog
gospodarstva. U ovom razdoblju neizostavno valja započeti i uspješno provoditi
mirovinsku i zdrav­stvenu reformu jer u suprotnom, neće biti moguće ostvariti
zamišljeni pozitivni scenarij u sljedećem razdoblju. Restriktivnija fiskalna
politika koja je nužna u ovom podrazdob­lju i proces eliminacije poduzeća bez
dugoročne perspektive neće omogućiti rast BDP-a brži od oko 4% godišnje.

•  U drugom podrazdoblju (od 2005. do 2010.
godine) trebali bi biti kapitalizirani pozitivni pomaci iz prve razvojne faze.
Strani i domaći investitori bi trebali prepoznati Hrvatsku kao poželjnu
investicijsku destinaciju, što se izražava kroz potrebnu razinu izravnih
stranih ulaganja od oko 3% BDP-a u cijelom tom razdoblju. To podrazumijeva da
će Hrvatska, uz postojeće komparativne, steći nove konkurentske prednosti, što
uz stabilan makroekonomski okvir, učinkovit pravni sustav, nestajanje valutnog
rizika zbog vezanja kune za euro, i prihvatljivu veli­činu poreznog opterećenja
stvara osnove za ubrzan i socijalno pravedan gospodarski rast. U ovom razdoblju
znatnije će rasti investicije i izvoz, te će se stope rasta BDP-a kretati oko
6%. To bi uz danu razinu stope nacionalne stope štednje od oko 19% moglo
kratkoročno povećati deficite bilance plaćanja zbog potrebe tehnološke obnove
hrvatskog gospodarstva bez ugrožavanja osnovnih parametara servisiranja
vanjskog duga.

•  Iako u drugom podrazdoblju zbog intenzivnog
procesa investiranja, dolazi do porasta deficita tekućeg računa bilance pla­ćanja
na oko 5,5% BDP-a, uz izvoznu orijentaciju investicija i uspješnu konsolidaciju
sektora države, osnovni parametri servisiranja vanjskog duga, kao i javnog
duga, ne bi trebali biti aktivno ograničenje daljnjem gospodarskom rastu RH.

•  Koncem drugog podrazdoblja Hrvatska bi trebala
postati punopravnom članicom EU, što znači da će i strukturne karakteristike
gospodarstva koncem drugog podrazdoblja zadovoljavati osnovne standarde koje EU
postavlja pred potencijalne nove članice.

•  U trećem bi podrazdoblju (od 2011. do 2015.
godine) ekonomska politika bila usklađena s ekonomskom politikom EU, a ciklička
kretanja gospodarstva RH bi se sve znatnije poklapala s kretanjima u EU. U ovom
podrazdoblju očekuje se stopa rasta BDP-a oko 4.8%.

•  Do 2015. godine bi se stopa nezaposlenosti
mjerena ILO definicijom trebala biti na 7,6%, dok je ona sada na oko 16%.
Nezaposlenost je razvidno problem koji će trebati rješavati u jednom zaista
dugom razdoblju, što je usko povezano s pitanjem socijalne politike i politike
ublažavanja siromaštva u RH.

•  Realizacija cjelokupnog scenarija uz
pretpostavku da država uspješno provede svoj dio zadatka u razdoblju
2001.-2004., primarno ovisi o brzini integriranja Hrvatske u međunarodne tokove
roba i kapitala, uspješnosti i brzini restrukturiranja, rastu izvoza i promjene
njegove strukture uz koncentraciju na tržištu EU, te postizanju nužnog
socijalnog suglasja svih partnera o dinamici i smjeru nužnih gospodarskih
reformi.

Uvod

Empirijske
su studije pokazale, barem kada je riječi o dosadašnjoj fazi procesa
tranzicije, da su za gospodarski rast općenito bili važni: *inicijalni uvjeti*,
provedene *strukturne reforme* i s tim povezana izgradnja tržišno
orijentirane infrastrukture, te »dobra« ekonomska politika koja se odražava u *makroekonomskoj
stabilnosti* gospodarstva. Unaprjeđivanje ovih gospodarskih karakteristika
zasigurno će utjecati na gospodarski rast tranzicijskih zemalja i u narednim
godinama. No, kako vrijeme prolazi, tako se postupno smanjuje udio rasta koji
je determiniran ovim, tzv. *»tranzicijskim«* faktorima. Drugim riječima,
iskustvo ostalih – posebno najnaprednijih – tranzicijskih zemalja pokazuje da
se s vremenom smanjuje udio rasta koji proizlazi iz unaprijeđene alokacije
resursa zbog prijelaza na tržišni način poslovanja. Ekonomski rast postaje sve
više određen standardnim determinantama na koje upućuje neoklasična i endogene
teorije rasta, ali i rezultati brojnih empirijskih istraživanja. Ti rezultati
sugeriraju da su povoljni efekti po dugoročni rast, osim stabilnih
makroekonomskih prilika unutar tržišno orijentirane gospodarske strukture,
posljedica visoke štednje i investicija, dobro obrazovane radne snage, visoke otvorenosti
gospodarstva, niske javne potrošnje, te stabilnog socijalno‑političkog
okruženja.

Analiza stanja jasno je pokazala koje su osnovne
slabosti hrvatskog gospodarstva, što naslijeđene, što nastale u razdoblju 1990.
– 2000. Uočene slabosti valja, što je moguće prije, otkloniti, u cilju
ubrzavanja procesa restrukturiranja gospodarstva, ubrzavanja transfera
tehnologije i znanja kroz međunarodne integracijske procese koji bi trebali
stvoriti čvrste temelje za dugoročno održiv porast blagostanja svih građana
Republike Hrvatske.

Prikazane projekcije gospodarskih kretanja u dužem
razdob­lju trebale bi omogućiti da se pravovremeno uoče potencijalni
ograničavajući čimbenici daljnjeg razvoja Republike Hrvatske, ali i da se
ponude osnovni parametri ponašanja koje bi trebalo ostvariti u pojedinom
području, da bi se ostvario cjelokupan scenarij. Osnovne preporuke izvedene iz
takvih scenarija valja shvatiti ne samo kao preporuke, već i kao zadane
kriterije kojih se valja pridržavati u vođenju ekonomske politike.

Scenarij kretanja osnovnih sastavnica BDP-a temelji
se na stanju makroekonomskih agregata 2000. godine te raspoloživom ljudskom,
tehničkom, sociokulturnom i prirodnom kapitalu, kao i objektivnim
ograničenjima.

Osnovno pitanje na koje bi ovakva projekcija trebala
odgovoriti je: mogu li se promjenama u upotrebi bruto domaćeg proizvoda koje su
naznačene ovim scenarijem, ostvariti održive visoke stope rasta BDP-a i izvozno
orijentirano gospodarstvo uz postojeće deficite bilance plaćanja i razine
vanjskog duga.

Osnovne
gospodarske smjernice u scenariju

Razvitak
Republike Hrvatske u sljedećih petnaest godina pratit će se po podrazdobljima
od 2001. do 2004., od 2005. do 2010., te od 2011. do 2015.8 Intenzitet razvitka u tim
podrazdob­ljima ovisit će o procesima i ciljevima koji će se gospodarstvu
nametati kao prioriteti. Razvitak po navedenim podrazdobljima ovisi uvelike o
gospodarskim kretanjima naših najvažnijih trgovačkih partnera, posebice EU.
Rezultati projekcija prikazani su u tablicama 17-18, te slikama 8-10, a pružaju
preporuke za mjere ekonomske politike u pojedinim razdobljima.

*U
prvom podrazdoblju (2001.-2004.)*naglasak je stavljen na uspostavljanje zdravih
ekonomskih osnova za dugoročno održiv gospodarski rast. Kao prioriteti se
nameću sljedeće zadaće:

 1. nastavak započetog integriranja Hrvatske u
međunarodne tokove roba i kapitala,

 2. postizanje socijalnog suglasja oko potrebe
nastavka i ubrzavanja procesa restrukturiranja gospodarstva,

 3. ubrzavanje procesa restrukturiranja kroz
privatizaciju državnih i dijela javnih poduzeća,

 4. poboljšanje učinkovitosti pravnog sustava i
transparentnosti u najširem smislu, radi sve veće globalizacije i privlačenja
izravnih stranih investicija,

 5. ubrzanje normizacije i
standardizacije prema standardima Europske unije,

 6. širenje i jačanje mreže
socijalne sigurnosti jer će intenzivno restrukturiranje izazvati privremene
negativne učinke na zaposlenost,

 7. započinjanje mirovinske i
zdravstvene reforme,

 8. sporiji rast realnih plaća
od proizvodnosti u sektoru države,

 9. smanjivanje udjela države
u BDP-u mjereno ukupnim izdacima, čime bi se smanjio i jedinični trošak inputa
za cjelokupni privatni sektor,

10.                               održavanje
državnog deficita na održivim razinama (na oko 3%) i financiranje prihodima od
privatizacije,

11.                               održavanje
deficita tekućeg računa bilance plaćanja na ispod 5% BDP-a koordinacijom
fiskalne i monetarne politike,

12.                               jačanje
tržišne utakmice i razbijanje monopola,

13. dovršetak liberalizacije cijena,

14.                               jačanje
fleksibilnosti i deregulacija na tržištu rada.

*U podrazdoblju 2005.-2010.* treba kapitalizirati
stvorene zdrave ekonomske osnove iz prethodnog razdoblja. U tom raz­dob­lju
valja:

 1. staviti naglasak na
ubrzavanje stopa ekonomskog rasta (prosječno 5,2%), što uz izgradnju
fleksibilnijeg tržišta rada utječe na rješavanje problema nezaposlenosti,

 2. nastaviti intenzivnu
promociju Hrvatske kao investicijske destinacije uz potrebu privlačenja
izravnih stranih investicija u iznosu od oko 3% BDP-a godišnje9,

 3. liberalizirati kapitalne
transakcije s inozemstvom u potpunosti, te obratiti pozornost na reguliranje i
razvitak tržišta kapitala,

 4. dovršiti harmonizaciju
osnovnog normativnog sustava s EU,

 5. promovirati rast na
temelju rasta ukupne produktivnosti svih čimbenika proizvodnje, a ne na samo
intenzivnom porastu investicija u fizički kapital,

 6. poticati zadržavanje
dobiti ostvarene u Hrvatskoj kroz rastuće izravne strane investicije iz
prethodnih razdoblja,

 7. poticati znatnije
poboljšanje ljudskog kapitala kako on ne bi postao prepreka daljnjem transferu
tehnologije i znanja, jer financijski kapital u integriranom međunarodnom
okružju neće više biti primaran problem,

 8. krajem razdoblja vezati
valutu nepovratno za euro ili euro preuzeti kao valutu plaćanja,

 9. ubrzati prijenos znanja i
tehnologije u već integrirano hrvatsko gospodarstvo, što će privremeno povećati
deficite bilance plaćanja i pogoršati parametre servisiranja vanjskog duga,

10.                               bitno
promijeniti tehnološku strukturu izvoza u korist tehnološki superiornijih i
kvalitetnijih dobara i usluga, odnosno proizvoda s višom razinom dodane
vrijednosti,

11.                               dodatno
promovirati razvoj tržišta vrijednosnica i na taj način potaknuti kućanstva na
povećanje stopa štednje iz tekućeg dohotka, te poduzeća na izlazak na tržište
vrijednosnica. To znači da treba težiti razvitku efikasnijeg, anglosaksonskog
modela razvitka financijskih tržišta umjesto tipično europskog, koji se temelji
na bankama, iako je tradiciju vrlo teško mijenjati,

12.                               integrirati
tržište kapitala u šire regionalno, odnosno, svjet­sko okružje,

13.                               deficit
sektora države održavati na 1,6%, uz nešto manje restriktivnu politiku državnih
izdataka,

14.                               koordiniranom
fiskalnom i monetarnom politikom održati deficite tekućeg računa bilance
plaćanja na prosječno 5,5% BDP-a.

\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_
[8]Projekcije gospodarskog rasta za duže razdoblje od navedenog nisu uobičajene niti imaju zadovoljavajuću razinu točnosti uslijed prevelikog broja nepoznanica u sustavu.
[9]Riječ je o neto izravnim stranim investicijama jer će i investitori iz Hrvatske investirati u inozemstvu, a ne samo inozemni investitori u Hrvatskoj.

Za ostvarivanje zacrtanih ciljeva u drugoj fazi
razvitka nužno je ostvariti ciljeve iz prvog podrazdoblja da bi se izbjegli
problemi sa servisiranjem vanjskog duga, a u isto vrijeme omogućila još dublja
integracija u međunarodne gospodarske tokove, te inten­ziv­na tehnološka obnova
hrvatskog gospodarstva. Potrebne neto izravne strane investicije u tom
razdoblju za ostvarivanje takvog scenarija iznose oko 2,8% BDP-a, što neće biti
moguće ostvariti ukoliko se u prethodnom razdoblju ne ojača pravni okvir i ukupna
transparentnost gospodarstva, te ako se Hrvatska ne uključi u šire trgovinske
asocijacije koje bi potakle dolazak međunarodnih investitora i odabir Hrvatske
kao investicijske destinacije.

U ovom podrazdoblju više neće biti raspoloživih
prihoda od privatizacije za servisiranje vanjskog duga, niti za pokrivanje
javnog duga, pa se kao najkritičniji element u ovom podrazdoblju nameću izravne
strane investicije, prvenstveno tzv. »green-field« investicije. Ukoliko
Hrvatska ne uspije privući toliko investicija, a kako se ne bi povećanim
udjelom vanjskog duga narušavao kreditni rejting, sektor države morat će
dodatno smanjivati deficit, a time i udio izdataka u BDP-u. Ukoliko se pak
naruši kreditni rejting i imidž Hrvatske kao investicijske destinacije, neće doći
do promjene tehnološke strukture izvoza koja u ovom razdoblju mora biti vrlo
intenzivna. Naime, u ovom bi razdoblju koeficijent autonomnog rasta izvoza sa
sadašnje razine od 0,3% godišnje trebao porasti na oko 0,6% u razdoblju
2005.-2010., uz zadržavanje postojeće elastičnosti izvoza s obzirom na
jedinični trošak rada u koji je već ukalkulirano smanjenje državne potrošnje iz
razdoblja 2001.-2004. godine.

Na kraju ovog podrazdoblja hrvatsko gospodarstvo
trebalo bi biti snažno gospodarski integrirano u Europsku uniju, uz
kapitalizirane osnove za dugoročno održiv rast, stvorene u razdoblju
2001.-2004. Pokazatelji o kretanju javnog i vanjskog duga omo­gućavali bi i
zadovoljenje formalnih uvjeta iz područja gospodarstva za punopravno članstvo u
Europskoj uniji. Čini se objektivnim očekivati koncem ovog razdoblja i formalnu
(političku) integraciju s EU.

Nakon snažnijeg rasta investicija i izvoza u
razdoblju od 2005. do 2010., kada bi se bitno poboljšale strukturne
karakteristike hrvatskog gospodarstva, u sljedećoj *razvojnoj fazi, od 2011.
do 2015.,* ekonomske politike će biti usklađene prema ekonomskoj politici
EU.

Tek će u trećem podrazdoblju biti moguće znatnije
smanjiti deficite tekućeg računa bilance plaćanja. U ovom razdoblju bi i
državna potrošnja mogla ponovo pratiti dinamiku rasta BDP-a, zadržavajući udio
tekuće potrošnje na oko 20% BDP-a, uz istodobno poboljšavanje pokazatelja o
zaduženosti javnog sektora.

Razvidno je da neke procese treba započeti na vrijeme
jer će se u suprotnom u srednjoročnom razdoblju pojaviti problemi.

*U razdoblju nakon 2015.*godine može se samo
tentativno govoriti o procesima koje valja očekivati na osnovi dosadašnjeg
praćenja procesa integracije manjih zemalja u veće gospodarske sustave. Stope
rasta BDP-a bi se s obzirom na zadanu razinu do­hotka po stanovniku, razinu
cijena, udaljenost od tehnoloških centara i drugih čimbenika u tome razdoblju
mogle kretati oko 4%.

Rezultati
projekcije i zakljuČak

Kao što je pokazano projekcijom, za ostvarenje visokih stopa
rasta realnog bruto domaćeg proizvoda (tablica 17. i slika 8.) od 3,9%
prosječno godišnje u razdoblju 2001.-2004., 5,2% prosječno godišnje u razdoblju
2005.-2010., te 4,8% u razdoblju 2011.-2015.) i stabilnog makroekonomskog
okvira (uz održivost deficita u platnoj bilanci) potrebna je bitna promjena
ponašanja svih sektora, kako u području realnih tokova, tako i u kretanjima
financijskih sredstava unutar rezidentnih sektora i između rezidentnih sektora
i inozemstva.

Tablica
17.  **BDP po komponentama u razdoblju 2001.-2015., stalne cijene 2000.**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | Prosjek | Prosjek | Prosjek |
| U milijunima HRK | if !supportEmptyParas endif | 2001-2004 | 2005-2010 | 2011-2015 |
| Ukupno BDP | if !supportEmptyParas endif | 163300 | 205291 | 272457 |
| Osobna potrošnja | if !supportEmptyParas endif | 96510 | 118241 | 151620 |
| Investicije | if !supportEmptyParas endif | 37184 | 51543 | 65224 |
| Državna potrošnja | if !supportEmptyParas endif | 38353 | 44469 | 56428 |
| Izvoz roba i usluga | if !supportEmptyParas endif | 75483 | 110722 | 179826 |
| Uvoz roba i usluga | if !supportEmptyParas endif | -84231 | -119684 | -180641 |
| if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif |
| VERIŽNI INDEKS RASTA BDP-a | if !supportEmptyParas endif | 103,88 | 105,23 | 104,80 |
| VERIŽNI INDEKS RASTA IZVOZA | if !supportEmptyParas endif | 107,65 | 108,86 | 108,63 |
| VERIŽNI INDEKS RASTA UVOZA | if !supportEmptyParas endif | 105,89 | 108,11 | 107,32 |
| VERIŽNI INDEKS RASTA OSOBNE POTROŠNJE | if !supportEmptyParas endif | 103,37 | 104,55 | 104,36 |
| if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif |
| Udio izvoza u BDP-U                                                             (%) | if !supportEmptyParas endif | 46,15 | 53,64 | 65,79 |
| Udio uvoza u BDP-u                                                               (%) | if !supportEmptyParas endif | 51,54 | 58,05 | 66,16 |
| Udio osobne potrošnje u BDP-u                                               (%) | if !supportEmptyParas endif | 59,11 | 57,66 | 55,67 |
| Udio investicija u BDP-u                                                         (%) | if !supportEmptyParas endif | 22,77 | 25,11 | 23,94 |
| Udio potrošnje konsolidirane države u BDP-u (%) | if !supportEmptyParas endif | 23,51 | 21,71 | 20,72 |

if !supportEmptyParas endif

Realni
BDP Republike Hrvatske do 2015. godine bi se po takvom scenariju trebao
udvostručiti u odnosu prema današnjoj razini, te bi u dolarskom iznosu iznosio
oko 35 milijardi dolara ili na 8.333 dolara po stanovniku obračunato po
sadašnjoj vrijednosti tekućih dolara (2000. godina), što će, naravno, iznositi
više u tekućim dolarima u 2015. godini zbog očekivane kontinuirane aprecijacije
realnog efektivnog tečaja domaće valute u odnosu na dolar tijekom tranzicijskog
razdoblja.

if !supportEmptyParas endif

Slika
8. Kretanje BDP-a, izvoza i osobne potrošnje Hrvatske 2001.-2015., veržni
indeksi

![](dodatni/358900.gif)

if !supportEmptyParas endif

(a) Kod sektora kućanstava u razdoblju od 2001. do
2004. raspoloživi dohodak će rasti u skladu s BDP-om, s time da će dohodak koji
potječe od plaća rasti sporije. Dohodak koji potječe od socijalnih transfera
(mirovine) rast će brže od BDP-a zbog početka mirovinske reforme i vraćanja
duga umirovljenicima. U razdoblju 2005.-2010. cjelokupni će raspoloživi dohodak
rasti sporije od rasta BDP-a, pri čemu će se rast mase plaća približiti rastu
BDP-a, dok će socijalni transferi s odmicanjem reforme rasti nešto sporije.

Vlasnički dohoci (dividende, rente, kamate) će ubrzavanjem
procesa privatizacije i razvitka tržišta kapitala rasti u cijelom razdoblju
iznadprosječno, a najbrži rast se očekuje u razdoblju 2005.-2010. Relativno
sporiji rast plaća od produktivnosti u poduzećima u početnom razdoblju trebao
bi doprinijeti rastu ukupne profitabilnosti sektora poduzeća u Hrvatskoj.

U projiciranom će razdoblju osobna potrošnja rasti
nešto sporije od BDP-a (tablica 17), uz moguće veće oscilacije po pojedinim
godinama. U prvom podrazdoblju (2001.-2004.) njezin bi rast iznosio prosječno
godišnje 3,4%, što proizlazi iz povećanja stopa štednje kućanstava. U drugom
podrazdoblju (2005.-2010.) kad se stope štednje stabiliziraju na razini od oko
6,3% raspoloživog dohotka i dalje se zbog predviđenog sporijeg rasta
raspoloživog dohotka od rasta BDP-a, smanjuje udio osobne potrošnje u BDP-u, a
osobna potrošnja raste prosječno godišnje po stopi od 4,6%. Približavanjem
stopa štednje kućanstava dugoročnoj razini, u trećem podrazdoblju osobna
potrošnja raste kao i BDP, što znači da zadržava relativni udio u BDP-u
nepromijenjenim. Prosječni godišnji rast osobne potrošnje u razdoblju
2011.-2015. iznosio bi stoga 4,4%. Sadašnji udio osobne potrošnje od 60% BDP-a
bi se do konca razdoblja stabilizirao na oko 55%.

(b) Od sektora države zahtijeva se zadržavanje
deficita u održivim okvirima. Prema projekciji prihoda i rashoda državnog
proračuna, to znači zadržavanje ukupnog deficita opće države na prosječno 2,9%
BDP u razdoblju 2001.-2004., 1,6% BDP-a u razdoblju 2005.-2010., te 0,6% u
razdoblju 2011.-2015., uz istodobno provođenje važnijih reformi. Država će u
cijelom projiciranom razdoblju imati deficite, te će se javni dug u apsolutnom
iznosu povećavati. Najnepovoljniji omjer javnog duga i BDP-a bit će u razdoblju
2005.-2010. U razdoblju 2011.-2015. će se taj udio smanjivati u prosjeku za
jedan postotni bod godišnje. Početna visina javnog duga nije neodrživa
(34%BDP-a u 2000.) prema međunarodnim standardima, ali ukoliko ne dođe do
značajnih prilagodbi u fiskalnom sektoru, imat će tendenciju brzog rasta. Ovdje
treba imati na umu da u visinu javnog duga nisu uključena državna jamstva
(činidbena i financijska) koja predstavljaju potencijalne obveze, a zajedno s
javnim dugom čine 2000. godine, oko 50% BDP-a.

U razdoblju 2001.-2004. deficit će se uglavnom pokrivati
prihodima od privatizacije, dok će u preostalom razdoblju biti potrebno ići na
klasično zaduživanje (izravno zaduživanje kod financijskih institucija, emisija
vrijednosnih papira). Stoga prilagodba javnih financija mora biti brza jer
nestaje kapitalnih prihoda koncem 2004. godine, pa bi se »sva zaostajanja« u
prilagodbi javnih financija morala financirati zaduživanjem, što bi vodilo do
neodrživo visokih razina javnog/vanjskog duga. Visina javnog duga, mjerena
udjelom u BDP-u, te dinamika otplate glavnice i kamata, ne bi trebala ugroziti
financijsku i fiskalnu stabilnost u razdoblju 2005.-5015., uz navedene
pretpostavke o konsolidaciji javnih financija u prvom razdoblju (2004-2015.),
te stoga govorimo o održivom deficitu javnog sektora. Javni sektor bi svoje
prihode i rashode u potpunosti mogao uravnotežiti tek oko 2015. godine (0,3%
BDP-a). Prema projekciji središnjeg proračuna jasno je koliko je ostavljeno
prostora za veličinu subvencija i tekućih transfera. Kretanje ove veličine
oslikava brzinu kojom treba obaviti restrukturiranje javnih poduzeća i prodaju
poduzeća u većinskom državnom vlasništvu, da se ne bi probila projicirana
veličina deficita ili se znatnije prisilno smanjivala neka od kategorija
investicija, odnosno transfera stanovništvu.

U okviru kategorije »izdaci za robe i usluge«
potrebno je napraviti bitne zahvate u smjeru smanjivanja izdataka za obranu i
policiju, dok bi se istodobno realne plaće zaposlenih u djelatnostima koje
stvaraju endogene faktore rasta (prosvjeta, znanost, zdrav­stvo i slično),
trebalo dovesti u stimulativan omjer. Takva bi politika, temeljena na
socijalnom suglasju, trebala udio potrošnje konsolidirane opće države svesti sa
25% (2000. godina) na 22,5% bruto domaćeg proizvoda u 2005. godini, što je
prilično restriktivan zahtjev. Nešto manje restriktivnu politiku državnih
izdatka treba očekivati u razdoblju 2005.-2010. gdje se udio državne potrošnje
svodi na oko 20,8% BDP-a što se može smatrati primjerenim, te ostaje na
približno istoj razini i u razdoblju 2010.-2015. Pri tome treba još jednom
pripomenuti da kategorija potrošnje konsolidirane opće države osim izdataka za
robu i usluge obuhvaća i plaće zaposlenih u sektoru države.

Jedan od bitnijih uvjeta smanjenja javne potrošnje je
odgo­varajuće tretiranje problema rasta administracije u apsolutnom iznosu kao
i efikasnosti administracije. Statistički podaci upućuju na povećanje
administracije, što je nepotrebno s obzirom na intenzivno informatiziranje i
kapitalno opremanje tog segmenta države. U takvim okolnostima moguće je, da
unatoč rastućoj kapitalnoj opremljenosti, učinak administracije pada. Malena,
dobro plaćena i efikasna administracija je nužan preduvjet uspješnog procesa
restrukturiranja sektora države.

(c) Sasvim je jasno da realizacija cjelokupnog
scenarija ovisi o uspješnosti restrukturiranja i rastu izvoza u sektoru
poduzeća. Čak i ako država restriktivnom fiskalnom politikom, ubrzanom
privatizacijom preostalih državnih poduzeća i sređivanjem stanja u javnim
poduzećima, korektno odradi svoj dio zadatka, te ako sektor kućanstva pristane
u okviru socijalnog konsenzusa na sporiji rast plaća od produktivnosti, to još
uvijek ne garantira uspješno izvođenje scenarija. Naime, ponašanje sektora
države i kućanstava čini tek preduvjet za ostvarivanje željenog scenarija bez
kojeg to nije moguće, ali se u konačnici sve svodi na restrukturiranje sektora
poduzeća, obrta i financijskih institucija. Od ovog se sektora zahtijeva
povećanje učinkovitosti investicijskih projekata, te ubrzano tehnološko
restrukturiranje koje će moći zadovoljiti potrebe za rastom izvoza.

Poboljšanje efikasnosti investicija će se u početku
iskazati kao eliminiranje gubitaša s tržišta, dok u drugom podrazdoblju ono
podrazumijeva promjenu tehnološke osnovice. Cijeli bi sustav trebao omogućiti
nastanak takvih investicijskih projekata koji bi u razdoblju do 2010. bili oko
30% učinkovitiji nego što su to investicijski projekti danas10. S obzirom na to da će u tom
razdoblju osnovica biti niska, takvi će projekti dovesti do relativno velikog
poboljšanja učinkovitosti cjelokupnog gospodarskog sustava. Približavanjem
početka trećeg razdoblja, zbog ranije akumuliranog kapitala, granični proizvod
kapitala počinje blago padati (u obzir uzimamo fiksne kapitalne fondove ), dok
to nije slučaj s graničnim proizvodom kapitala u znanje i »know-how«. Stoga i
ICOR od 2011. godine počinje blago rasti. Cjelokupni scenarij zahtijeva da
hrvatsko gospodarstvo ostvari onu razinu učinkovitosti, koju su ostvarila i
gospodarstva vodećih tranzicijskih zemalja, pa se taj zahtjev čini realnim.

\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_\_
[10] Mjereno ICOR-om (odnos graničnog porasta proizvodnje i investicija).

Polazi se od sadašnjeg stanja u sektoru poduzeća gdje
je omjer tekuće štednje i investicija u hrvatskim poduzećima 0,83. To znači da
se na svaku kunu investicija u hrvatskim poduzećima oko 0,17 lipa dolazi iz
inozemnih izvora financiranja. U prvom podrazdoblju za popravljanje ovog omjera
bit će prije svega potrebno eliminirati gubitaše. U drugom podrazdoblju će se
ovaj omjer proširiti u korist zaduživanja na oko 0,75 zbog potrebe uvoza
tehnologije i obnove tehnološke strukture prema zahtjevima svjetskog tržišta. U
trećem će podrazdoblju, zaduživanja iz razdoblja 2005.-2010. trebati vratiti pa
se i ovaj omjer mora vraćati prema 0,81. Važno je spomenuti da svakako
privremeno mora doći do pogoršavanja omjera tekuće štednje i investicija kad
dođe do intenzivnije tehnološke obnove. Zbog toga će u razdoblju od 2005. do
2010. privremeno porasti i deficit tekućeg računa bilance plaćanja, na što
treba biti pripravan. Ono što je ovdje ključno jest uspješnost
restrukturiranja, gdje će trebati intenzivno vraćati uloženi kapital u hrvatska
poduzeća već pri koncu drugog podrazdoblja, a većinom u trećem podrazdoblju
2010.-2015. Ovdje treba napomenuti da se računa s intenziviranjem procesa
restrukturiranja u okviru kojega se paralelno odvijaju dva procesa: proces nestajanja
gubitaša, a time i njihove negativne tekuće štednje, te proces jačanja tekuće
štednje u uspješno restrukturiranim poduzećima, SME poduzećima, kao i u
poduzećima koja će nastati izravnim stranim »green-field« investicijama.
Naravno da, s obzirom na udjel u BDP-u, bitnu ulogu ima restrukturiranje javnih
poduzeća koja se nalaze u ovom sektoru. Rezultati restrukturiranja dat će
odgovor na pitanje jesu li zadane stope porasta tekuće štednje
(profitabilnosti) u hrvatskim poduzećima preoptimistične ili ne (slika 9).

if !supportEmptyParas endif

Slika 9. Razlika (saldo) između štednje i investicija
po sektorima\*

![](dodatni/358901.gif)

\*(minus znači da su investicije veće od štednje i obrnuto)

To neće biti moguće ukoliko preliminarni zahtjevi,
poput dovršetka procesa privatizacije, restrukturiranja javnog sektora,
izgradnje pravnog okvira i integriranja Hrvatske u međunarodne tokove roba i
kapitala, nisu ispunjeni. Stoga bi sektor poduzeća u prvom razdoblju trebao
proći znatnije »čišćenje« od poduzeća koja stvaraju gubitke, dok bi intenzivna
tehnološka obnova bila najizraženija u razdoblju 2005.-2010. Ukoliko se, pak,
korektno ne odrade zadaće iz prvog razdoblja 2001.-2004., u drugom razdoblju
2005.-2010., će se deficiti bilance plaćanja i nagomilani socijalni problemi
pokazati teško održivim i time diskvalificirati Hrvatsku kao privlačnu zemlju
za izravne investicije.

(d) Ukupan izvoz roba i usluga bi se sa sadašnjih
41,8% BDP-a popeo na 70,7% 2015. godine (Tablica 18 i Slika 10.). Izvoz raste
prosječno godišnje u razdoblju 2001.-2004. 7,7%, u razdoblju 2005.-2010. 8,9%,
te u razdoblju 2011.-2015. 8,6%. S druge strane bi se udio uvoza sa sadašnjih
48,8% BDP-a povećao na oko 70% BDP (2015.), ili bi rastao prosječno godišnje
5,9% u razdoblju 2001.-2004., 8,1% u razdoblju 2005.-2010., te 7,3% u razdoblju
2011.-2015.

if !supportEmptyParas endif

Tablica 18. **Bilanca plaćanja Hrvatske za razdoblje 2001.-2015.,
stalne cijene 2000.,**

**te osnovni
pokazatelji stanja inozemne zaduženosti**

if !supportEmptyParas endif

|  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | Prosjek | Prosjek | Prosjek |
| U milijunima HRK | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 2001.-2004. | 2005.-2010. | 2011.-2015. |
| Izvoz | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 75483 | 110722 | 179826 |
| Uvoz | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | -84231 | -119684 | -180641 |
| Dohodak | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | -3448 | -7067 | -12782 |
| Transferi | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 4128 | 4789 | 5632 |
| Udio deficita(-)/suficita(+) bilance plaćanja u BDP-u (%) | | | -4,96 | -5,47 | -2,98 |
| TD (ukupni vanjski dug)/BDP (%) | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 53,19 | 52,94 | 49,36 |
| TD/E\* (%) | if !supportEmptyParas endif | if !supportEmptyParas endif | 115,1 | 98,2 | 74,8 |

Napomena: E\* obuhvaća
izvoz roba i usluga

Značenje
skraćenica: TD=ukupni vanjski dug.

if !supportEmptyParas endif

Ovakav
scenarij pokazuje da je potrebno punih trinaest godina, uz kontinuirano veće
stope rasta izvoza od uvoza, da bi se uravnotežila bilanca roba i usluga (E-U),
dok još uvijek ostaje znatan deficit na stavkama kamata i dohotka zbog
prethodno intenzivnog zaduživanja i izravnih stranih ulaganja. Veličina
vrijednosti neto dohotka u bilanci plaćanja koji će Hrvatska plaćati inozemstvu
na ime angažiranja inozemnog kapitala i rada bi kroz proces integriranja
Hrvatske bitno porasla, što zbog zaduživanja, što zbog izravnih i portfolio
ulaganja u Hrvatsku, te bi mogla dosegnuti na koncu projekcijskog razdoblja oko
4,7% BDP-a.

if !supportEmptyParas endif

Slika
10. Nacionalna štednja, investicije i deficit tekućeg računa bilance plaćanja
kao % BDP-a u razdoblju 2001.-2015.

![](dodatni/358902.gif)

(e) Na
koncu, valja nešto reći i o razinama zaduženosti i osnovnim pokazateljima
tokova zaduživanja. Na prvi pogled je jasno da je vrlo teško donijeti bilo
kakav zaključak o održivoj visini zaduženosti u relativnom smislu, jer su
pojedine zemlje imale problema pri nižim omjerima otplate duga i kamate,
ukupnog vanjskog duga, te kamata u BDP-u od drugih, koje su uspješno prebrodile
takve omjere. *Nameće se kao zaključak da sama razina zaduženosti i omjer
pojedinih pokazatelja nije presudna, već je presudno kretanje pojedinih
komponenti unutar BDP-a, prvenstveno izvoza i investicija.* Ne treba, međutim,
u slučaju zemlje koja ima visoke tekuće deficite zanemariti ni kretanje
potrošnje u odnosu na druge kategorije uporabe BDP-a. Scenarij se s aspekta
servisiranja duga može činiti vrlo zahtjevnim, prvenstveno zbog same veličine
stanja i dinamike duga koji je već dostigao ili čak nadmašio pojedine
pokazatelje zemalja koje su imale problema s vanjskom zaduženošću. Ali, kao što
je ranije navedeno, u slučaju kretanja osnovnih kategorija BDP-a: investicija,
izvoza i uvoza, udjela osobne potrošnje prema rezultatima projekcije, te razine
nacionalne štednje oko 20% BDP-a koja će biti sposobna amortizirati neki
znatniji eventualni udar na svjetskom tržištu kapitala, razina dostignutog
vanjskog duga mjereno stanjima i tokom servisiranja obveza bit će održiva.

Ukupni
vanjski dug Republike Hrvatske kao udio u BDP-u će u razdoblju 2001.-2004.
iznositi oko 53,2%, u drugom pod­razdoblju 52,9%, a tek u trećem će značajnije
opasti do 49,4% (tablica 18.). U apsolutnom bi iznosu 2015. godine vanjski dug
iznosio oko 15 milijardi američkih dolara. Iako se u apsolutnom iznosu ta
razina čini visokom, relativno (prema BDP-u) iznos vanjskog duga će padati zbog
bržeg porasta realnog BDP-a, koji bi se do 2015. godine trebao udvostručiti.

U cjelini gledano, uočava se da unatoč postojanju
kritičnih točaka u ostvarivanju scenarija, elementi projiciranog ponašanja po
pojedinim sektorima izgledaju ostvarivi. Na rashodnoj strani bruto domaćeg
proizvoda predviđeno je smanjenja udjela državne potrošnje, održavanje
relativno zadovoljavajuće stope investicija u fiksni kapital, s rastućim
trendom u sektoru poduzeća i stagnacijom kod kućanstava po završetku procesa
obnove. Takva bi kretanja trebala dovesti do pada udjela ukupne domaće
apsorpcije u bruto domaćem proizvodu. Izvoz i dalje ostaje *najkritičnija
točka projekcije*. Naime, kao što je razvidno iz rezultata projekcije,
osnovni parametri zaduženosti i servisiranja duga mogli bi postati
ograničavajući čimbenik u srednjoročnom razdoblju, te zbog nedovoljne
ekspanzije izvoza, ugroziti kreditni bonitet zemlje. Pored rasta izvoza treba
obratiti pozornost i na drugu kritičnu točku, a to je brzina ostvarivanja nužne
fiskalne prilagodbe. Općenito uzevši, visok rast izvoza i fiskalna prilagodba
ključne su determinante ostvarivosti cjelokupnog scenarija. Nedovoljno *rastući
izvoz ili neodrživo visoke razine javnog i vanjskog duga,* mogu dovesti u
pitanje cijelu projekciju uključujući i stope rasta bruto domaćeg proizvoda. To
bi onda onemogućilo rješavanje nagomilanih socijalnih problema, te gubitak suglasja
oko potrebe i dinamike ključnih gospodarskih reformi. Promjene u gospodarstvu
RH, naznačene ovim scenarijem, omogućile bi zadovoljavanje svih gospodarskih
uvjeta za članstvo u EU krajem drugog podrazdoblja, oko 2010. godine.

if !supportEmptyParas endif

Ostalo, NN 145/2002-2323
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)