## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-5195/2005 od 31. siječnja 2006.

### NN 20/2006 (20.2.2006.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-5195/2005 od 31. siječnja 2006.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**499**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Jasna Omejec,
predsjed­nica Vijeća, te
suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo P. G. iz Ž., kojeg zastupa D. Š., odvjet­nik iz V., na sjednici
održanoj 31. siječnja 2006. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja
Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II Kž-885/05-3
od 14. prosinca 2005. godine, kojim je odbijena žalba podnositelja podnesena
protiv rješenja Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv-194/05 (Kio-70/05) od 28. studenoga 2005. godine.

Tim rješenjem podnositelju je produljen pritvor
u tijeku istrage za daljnja tri mjeseca, na temelju članka 106. stavka 3.
Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99.,
112/99., 58/02. i 143/02.; u daljnjem tekstu: ZKP), po zakonskoj osnovi iz
članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP, s tim da po tom rješenju pritvor može
trajati najdulje do 28. veljače 2006. godine u 03,50 sati.

2. Podnositelj smatra da su osporenim rješenjima
povrijeđena ustavna prava propisana odredbama članka 14., članka 18. stavka 1.
i članka 25. stavaka 2. i 3. Ustava Republike Hrvatske, te, u vezi s člankom
140. Ustava, članaka 5. i 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. –
pročišćeni tekst, 8/99 – ispravak i 14/02.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

U ustavnoj tužbi podnositelj obrazlaže povrede
ustavnih prava navodeći da mu se kao otegotna okolnost zbog koje je pritvor
određen uzima činjenica da je djelatnik policije, te smatra da se radi o
povredi načela jednakosti po drugim osobinama – zaposlenju. Ističe i da
stajališta suda o postojanju posebno teških okolnosti izvršenja kaznenog djela
nisu obrazložena, što je onemogućilo preispitivanje osporenog rješenja u žalbenom
postupku. Nadalje, navodi da s obzirom da su tijekom dosadašnja četiri mjeseca
trajanja pritvora provedeni gotovo svi dokazi vezani uz osobu podnositelja, ne
postoji ni osnovanost pritvora. Pozivajući se na odredbe članka 5. Konvencije
navodi da u konkretnom slučaju nije ispunjen niti jedan od uvjeta iz navedenog
članka, smatrajući da produljenje pritvora predstavlja faktično kažnjavanje
podnositelja zbog težine djela, a »izostanak razumnog obrazloženja suda da
kazneno djelo sadržava posebno teške okolnosti (...) dokazuje postojanje
povrede navedenog članka Konvencije«.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02.
i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može
podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom
tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne)
samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim
pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno
ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, u
granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku
odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja došlo do nedopuštenog posizanja u
Ustavom zaštićena ljudska prava i temeljne slobode. Pritom se Ustavni sud, u
pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili
činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one
činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Osporenim prvostupanjskim rješenjem
Županijskog suda u Vukovaru, podnositelju je na temelju članka 106. stavka 3.
ZKP-a produljen pritvor, u tijeku istrage nakon tri mjeseca, za daljnjih tri
mjeseca, po zakonskoj osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.

Iz obrazloženja prvostupanjskog rješenja
razvidno je da je rješenjem istražnog suca Županijskog suda u Vukovaru broj: Kio-70/05 od 1. rujna 2005. godine, prema podnositelju
određeno provođenje istrage i određen je pritvor zbog kaznenog djela iz članka
91. stavka 1. točke 6. i djela iz članka 317. stavaka 1. i 2. Kaznenog zakona
(»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka Ustavnog
suda broj: U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000. godine, 129/00., 51/01., 111/03. i
190/03. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-2566/2003, U-I-2892/2003 od 27.
studenoga 2003. godine; u daljnjem tekstu: KZ), a na temelju članka 102. stavka
1. točke 2. i točke 4. ZKP-a u trajanju od mjesec dana, koji je rješenjem
Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv-154/05 od 28. rujna 2005. godine produljen
za daljnja dva mjeseca. Nadalje, iz obrazloženja rješenja je razvidno da je
istražni sudac svojim podneskom od 25. studenoga 2005. godine, na temelju
članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, zbog posebno teških okolnosti pod kojima
je djelo izvršeno, predložio produljenje pritvora podnositelju za daljnja tri
mjeseca.

Odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a
glasi:

(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena
osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti:

(...)

4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva,
silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe
ovlasti u gospodarskom poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanja
za počinjenje kaznenog djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je
propisana kazna zatvora od dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno
zbog posebno teških okolnosti djela.

Županijski sud u Vukovaru ocijenio je da postoje
razlozi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a za produljenje pritvora. Uvidom
u spis taj sud je utvrdio da se podnositelju stavlja na teret da je počinio
teško ubojstvo opisano u članku 91. točki 6. KZ-a i dr.,
da je podnositelj policajac, djelatnik Ministarstva unutarnjih poslova, da je
djelo počinio službenim pištoljem, a da je nakon počinjenja toga djela prijetio
policajcima.

Zaključak je Županijskog suda u Vukovaru da je
podnositelj prilikom izvršenja djela koja mu se stavljaju na teret ispoljio posebnu upornost, bezobzirnost, a koje okolnosti
su posebno teške okolnosti djela. U obrazloženju prvostupanjskog rješenja
navodi se da osobito teške okolnosti djela proizlaze iz nepostojanja bilo
kakvog ozbiljnijeg povoda za ubojstvo, iz profesije podnositelja kao djelatnika
policije čija je dužnost štititi ljudske živote a ne ih ugrožavati, kao i iz
samog načina izvršenja kaznenog djela iz članka 91. točke 6. KZ-a. Ističe se da
je podnositelj pokazao posebnu upornost u nakani da oštećenika
liši života, jer je u njega ispalio najmanje 10 hitaca od kojih neke u leđa i
time pokazao izrazitu bezobzirnost i okrutnost.

5. Cijeneći da je prvostupanjski sud pravilno
ocijenio postojanje razloga za daljnju primjenu mjere pritvora protiv
podnositelja po zakonskoj osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a,
Vrhovni sud Republike Hrvatske odbio je žalbu podnositelja kao neosnovanu.

U obrazloženju osporenog rješenja taj sud navodi
da, imajući u vidu da je podnositelj po profesiji djelatnik policije, da je
djelo počinjeno na javnom mjestu nakon prepirke i to službenim pištoljem po
koji podnositelj odlazi kući, uz izrazitu upornost ispaljivanja deset hitaca u
oštećenog, od kojih neki i u leđa, sve navedeno i po ocjeni tog suda stvara one
posebno teške okolnosti djela zbog kojih je neophodno podnositelju produljiti
pritvor iz osnove navedene odredbe članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.
Vrhovni sud Republike Hrvatske u obrazloženju rješenja navodi i da je vrijeme
od tri mjeseca za koliko je podnositelju produljen pritvor, prema ocjeni tog
suda, optimalno vrijeme za dovršenje istrage u konkretnom predmetu.

6. U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo
povredu ustavnih prava zajamčenih člankom 14. Ustava.

Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno
jamstvo nediskriminacije, odnosno zabranu diskriminacije u ostvarenju nekog
konkretnog prava po bilo kojoj osnovi. Razmatrajući navode ustavne tužbe i
osporene odluke, Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju to ustavno pravo nije
povrijeđeno.

Navodi suda u obrazloženju prvostupanjskog
rješenja da osobito teške okolnosti djela proizlaze, između ostalog i iz
profesije podnositelja kao djelatnika policije čija je dužnost štititi ljudske
živote, a ne ih ugrožavati, nisu prema ocjeni Ustavnog suda diskriminatorni.
Policija je ustrojstveni dio Ministarstva unutarnjih poslova Republike
Hrvatske, koja građanima pruža zaštitu njihovih temeljnih ustavnih prava i
sloboda kao i zaštitu drugih Ustavom zaštićenih vrijednosti. Obveza je
policijskog službenika u svako doba poduzeti nužne radnje radi zaštite života i
osobne sigurnosti ljudi i imovine (članak 10. Zakona o policiji, »Narodne
novine« broj 129/00.). Stoga, imajući u vidu važnost policije kao državne
službe i njenu ulogu u društvu, a time i djelatnika te službe, pozivanje
podnositelja na povredu ustavnog jamstva nediskriminacije po osnovni
zaposlenja, Ustavni sud ocjenjuje neosnovanim.

Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta
članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenim odlukama
podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Pravna stajališta navedena u osporenim odlukama
nadležnih sudova zasnivaju se na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog
prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava. Ustavni sud
utvrđuje da su nadležni sudovi obrazložili svoja stajališta iznesena u
osporenim odlukama za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog
tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnoga materijalnog prava.

7. Podnositelj smatra povrijeđenim i ustavno
pravo zajamčeno odredbom članka 18. stavka 1. Ustava kojim se jamči pravo na
žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred
sudom ili drugim ovlaštenim tijelom.

Ustavno pravo na žalbu ne iscrpljuje se u strogo
formalnom smislu u (ne)mogućnosti njezina izjavljivanja, već podrazumijeva
ostvarivanje učinkovite pravne zaštite putem žalbe. Pritom je stajalište
ustaljene ustavnosudske prakse da se pravo na žalbu, odnosno drugu pravnu
zaštitu može učinkovito ostvarivati samo ako prvostupanjsko tijelo sudbene ili
upravne vlasti, koje je donijelo osporeni akt, navede i obrazloži razloge za
taj akt, koji se onda može pobijati u obrani žaliteljevih prava i na zakonu
zasnovanih interesa.

Razmatrajući navode ustavne tužbe te
obrazloženje prvostupanjskog i drugostupanjskog rješenja, Ustavni sud je
utvrdio da u konkretnom slučaju podnositelju nije povrijeđeno navedeno ustavno
pravo. Ocjena je Ustavnog suda da su sudovi određeno i potpuno obrazložili
kojim su se razlozima vodili pri utvrđivanju uvjeta za produljenje pritvora.
Podnositelj je pravo na žalbu iskoristio podnijevši žalbu Vrhovnom sudu
Republike Hrvatske, koji je o njoj riješio na temelju i u skladu s mjerodavnom
odredbom članka 398. stavka 3. ZKP-a.

8. Odredbe članka 25. stavaka 2. i 3. Ustava, na
čiju povredu podnositelj također ukazuje, propisuju:

Tko je god pritvoren i optužen zbog kaznenog djela,
ima pravo u najkraćem roku, određenom zakonom, biti izveden pred sud i u
zakonskom roku oslobođen ili osuđen.

Pritvorenik se, uz zakonsko jamstvo, može
pustiti da se brani sa slobode.

Polazeći od činjenica da je u obrazloženjima
osporenih rješenja navedena zakonska osnova za pritvor kao i posebno teške
okolnosti kaznenog djela zbog kojih sudovi smatraju neophodnim produljiti
pritvor, te ocjene Vrhovnog suda Republike Hrvatske, prema kojoj je vrijeme od
tri mjeseca, za koliko je podnositelju produljen pritvor, optimalno vrijeme za
dovršenje istrage u konkretnom predmetu, Ustavni sud utvrđuje da osporenim
aktima podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 25.
stavkom 2. Ustava.

Slijedom navedenog, prema utvrđenju Ustavnog
suda nije povrijeđena niti odredba članka 25. stavka 3. Ustava, budući da ni
Ustav u navedenoj odredbi, a niti mjerodavni zakon ne obvezuju kazneni sud da u
bilo kojem slučaju mora pustiti pritvorenika da se brani sa slobode. Ustavna i
zakonska obveza nadležnog suda jest da u zakonito provedenom postupku utvrdi i
ocijeni sve okolnosti slučaja, te u okviru mjerodavnog zakona donese odluku u
kojoj će cjelovito i valjano izložiti sve relevantne razloge za pravna
stajališta na kojima odluku temelji. Navedeno je Vrhovni sud Republike
Hrvatske, donoseći osporeno rješenje, i učinio.

9. Ustavni sud ocjenjuje da osporeno rješenje
Vrhovnog suda sadrži pravno valjane razloge za produljenje pritvora u slučaju
podnositelja, te da je doneseno nakon što je taj sud pažljivo ispitao opravdanost
produljivanja pritvora, s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja.

Slijedom navedenog, Ustavni sud smatra da je
pritvor u ovom slučaju određen u skladu s načelima i jamstvima sadržanima u
Ustavu Republike Hrvatske, Europskoj konvenciji i ZKP-u.

10. U odnosu na istaknute povrede članka 140.
Ustava, valja reći da te odredbe ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode
zajamčene Ustavom i stoga nisu osnova za pružanje ustavnosudske zaštite u
smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

11. Slijedom navedenoga, na temelju odredbi
članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

12. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji
se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5195/2005

Zagreb, 31. siječnja 2006.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

**dr****. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 20/2006-499