## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-5600/2012 i dr. od 23. travnja 2013.

### NN 58/2013 (17.5.2013.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-5600/2012 i dr. od 23. travnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1210

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, rješavajući o prijedlozima za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), na sjednici održanoj 23. travnja 2013. donio je

RJEŠENJE

I. Odbacuju se prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 112/12.), Zakona o prestanku važenja Zakona o javnim ovršiteljima (»Narodne novine« broj 112/12.) i Zakona o prestanku važenja Zakona o javnoovršiteljskim pristojbama (»Narodne novine« broj 112/12.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 112/12.; u daljnjem tekstu: OZ), Zakona o prestanku važenja Zakona o javnim ovršiteljima (»Narodne novine« broj 112/12.; u daljnjem tekstu: ZoP ZoJOvr) i Zakona o prestanku važenja Zakona o javnoovršiteljskim pristojbama (»Narodne novine« broj 112/12.; u daljnjem tekstu: ZoP ZoJOvrP) podnio je Ante Šumelj iz Zagreba (u daljnjem tekstu: predlagatelj) 29. listopada 2012. (predmet broj: U-I-5600/2012).

2. Predlagatelj navodi da je Republika Hrvatska radi pristupanja Europskoj uniji potpisala Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 14/01. i 1/05.) te se obvezala na »poštovanje demokratskih načela i ljudskih prava, poštovanje načela međunarodnog prava i vladavine prava«.

Nadalje, ističe da je u 2010. godini donesena Strategija reforme pravosuđa za razdoblje od 2011. do 2015. (»Narodne novine« broj 145/10.), u skladu s kojom su doneseni »novi Ovršni zakon te Zakon o javnim ovršiteljima kojim se uspostavlja novi, ubrzani sustav provedbe ovrhe«. Predlagatelj ističe da je dio izvješća o ispunjavanju obveza iz Poglavlja 23. – Pravosuđe i temeljna prava za razdoblje od 19. veljače 2010., koje je Izvješće sastavljeno 12. svibnja 2011., predstavljalo i uvođenje javnovršiteljske službe. Nakon toga počele su pripreme za »učinkovitiju ovrhu i uvođenje javnih ovršitelja«, a pri tome je korištena pomoć stručnjaka Europske unije. No, unatoč tome Hrvatski sabor je 22. prosinca 2011. donio »odluku o odgodi zakona o javnim ovršiteljima do 1. srpnja 2012.«

Osim toga ističe da je Republika Hrvatska 9. prosinca 2011. potpisala Ugovor između Kraljevine Belgije, Republike Bugarske, Češke Republike, Kraljevine Danske, Savezne Republike Njemačke, Republike Estonije, Irske, Helenske Republike, Kraljevine Španjolske, Francuske Republike, Talijanske Republike, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Velikog Vojvodstva Luksemburga, Republike Mađarske, Republike Malte, Kraljevine Nizozemske, Republike Austrije, Republike Poljske, Portugalske Republike, Rumunjske, Republike Slovenije, Slovačke Republike, Republike Finske, Kraljevine Švedske, Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske (države članice Europske unije) i Republike Hrvatske o pristupanju Republike Hrvatske Europskoj uniji (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 2/12.; u daljnjem tekstu: Ugovor o pristupanju).

Člankom 36. stavkom 1. Ugovora o pristupanju, Republika Hrvatska obvezala se »da će ispuniti sve preuzete obveze iz Poglavlja 23. – Pravosuđe i temeljna prava, među ostalim i obvezu da će nastaviti osiguravati djelotvornu provedbu svoje Strategije reforme pravosuđa i Akcijskog plana«.

Navodi da Republika Hrvatska nakon toga nije nastavila s uvođenjem službe javnih ovršitelja, a za to »nije dano nikakvo stručno obrazloženje niti su za obeštećenje javnih ovršitelja predviđena bilo kakva sredstva«. Nakon toga doneseni su OZ, ZoP ZoJOvr i ZoP ZoJOvrP, kojima »nije reguliran status javnih ovršitelja i njihov pravni položaj i s tim u vezi obeštećenje iako je nesporno da trpe štetu (imovinsku i neimovinsku), a prema članku 91. stavku 3. Ustava u 'zakonu čija primjena traži financijska sredstva, moraju se predvidjeti njihovi izvori'.«

Za vrijeme dok nije donesena odluka o definitivnom ukidanju javnoovršiteljske službe došlo je do »sotoniziranja i omalovažavanja javnih ovršitelja (pa i od strane čelnika izvršne vlasti)«, čime smatra da je došlo do diskriminacije »prema jednoj skupini građana koji su htjeli samo profesionalno obavljati zanimanje koje postoji u većini zemalja razvijene demokracije«.

Na kraju, poziva se na članak 17.1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija) i na članke 53. i 54. Povelje o temeljnim pravima Europske unije.

Zaključno ističe da je donošenjem osporenih zakona »Hrvatski sabor prekršio Ugovor o pristupanju Europskoj uniji« te time počinio »povrede prava javnih ovršitelja koje se odnose na temeljne vrijednosti zaštićene Ustavom Republike Hrvatske, odredbama Konvencije za zaštitu ljudskih prava te odredbama Povelje o temeljnim pravima Europske unije«.

Također smatra da je dio OZ-a kojim se određuje »izravna naplata preko Financijske agencije« u suprotnosti s Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima.

Stoga predlaže hitno ukidanje osporenih zakona.

3. 23. siječnja 2013. Ustavni sud je rješenjem broj: U-I-5612/2011, U-I-6274/2011, U-I-178/2012 i U-I-480/2012 (»Narodne novine« broj 13/13.) utvrdio i pravo na zadovoljštinu osobama koje su imenovane za javne ovršitelje, a među njima i predlagatelju. Stoga je predlagatelj pozvan na očitovanje ostaje li kod izjavljenog prijedloga. Očitovanjem od 19. veljače 2013. predlagatelj je ostao kod prijedloga.

4. Hrvatska udruga javnih ovršitelja iz Zagreba, zastupana po predsjedniku udruge Vedranu Vidmaru i Vedran Vidmar iz Zagreba (u daljnjem tekstu: HUJO) podnijeli su 9. siječnja 2013. gotovo istovjetan prijedlog za ocjenu suglasnosti s Ustavom OZ-a, ZoP ZoJOvr-a i ZoP ZoJOvrP-a (predmeti broj: U-I-129/2013, U-I-130/2013 i U-I-131/2013). Predlagatelji navode sljedeće:

»U Prilogu VII. Akta o pristupanju 'Posebne obveze koje je preuzela Republika Hrvatska u pregovorima o pristupanju (iz čl. 36. stavka 1. drugog podstavka Akta o pristupanju)' specificirano je 11 posebnih obveza koje je Republika Hrvatska preuzela u pregovorima o pristupanju Europskoj uniji, od kojih je za ovaj postupak relevantno kršenje međunarodnim Ugovorom o pristupanju utvrđene obveze Republike Hrvatske precizirane u prilogu VII. t. 1. Akta o pristupanju:

'1. Nastaviti osiguravati djelotvornu provedbu Strategije reforme pravosuđa ...'

Naime, Strategija reforme pravosuđa Republike Hrvatske važeća tijekom razdoblja od 9. 12. 2011. godine ... do 28. 03. 2012. godine (dan stupanja na snagu i objave Zakona o potvrđivanju Ugovora o pristupanju u 'Narodnim novinama Republike Hrvatske – dodatak Međunarodni ugovori' br. 2/2012.), jest Strategija reforme pravosuđa, za razdoblje od 2011. do 2015. godine, koju je Hrvatski sabor donio na svojoj sjednici od 15. 12. 2010. godine, a objavljena je u 'Narodnim novinama Republike Hrvatske' br. 145/10, od 24. 12. 2010. godine (u nastavku ovog prijedloga: Strategija reforme pravosuđa).

(...)

U Strategiji reforme pravosuđa od 15. 12. 2010. g. određeno je da će Republika Hrvatska javnoovršiteljsku službu funkcionalno uvesti u pravni poredak Republike Hrvatske 2012. godine, (...)

Nadalje, na str. 13. prije zaključenja pregovaračkog Poglavlja 23. – Pravosuđe i temeljna prava ... s danom 30. 06. 2011. g. posljednjeg Izvješća Vlade Republike Hrvatske Europskoj komisiji o ispunjavanju obveza iz Poglavlja 23., od 12. 05. 2011. g. ..., Republika Hrvatska se Europskoj uniji izričito obvezala da će javne ovršitelje u hrvatski pravni poredak funkcionalno uvesti s danom 01. 01. 2012. godine, i to konkretno ... 'prije uvođenja javnih ovršitelja u siječnju 2012.' ...

Drugim riječima, Republika Hrvatska je, tijekom pregovora o pristupanju Europskoj uniji u okviru Poglavlja 23., još 12. 05. 2011. g. preuzela međunarodno-pravnu obvezu da ustroji službu javnih ovršitelja i stvori sve uvjete potrebne za punu implementaciju te službe u hrvatski pravni poredak do 01. 01. 2012. godine ...

Međutim, Republika Hrvatska ne samo da sve do danas nije ispunila svoju gore navedenu međunarodno-pravnu obvezu iz čl. 36. Akta o pristupanju ..., već je Hrvatski sabor 21. 09. 2012. g. donio Ovršni zakon iz 2012. godine, Zakon o prestanku važenja Zakona o javnim ovršiteljima i Zakona o prestanku važenja Zakona o javnoovršiteljskim pristojbama, ... kojim zakonima se formalno 'ukida' hrvatska javnoovršiteljska služba, (..)«

Stoga predlažu pokretanje postupka i ukidanje navedenih zakona zbog nesuglasnosti s člankom 134. Ustava.

Ne postoje pretpostavke za odlučivanje.

5. Pri donošenju rješenja u ovom predmetu, Ustavni sud pošao je od stajališta izraženog u rješenju broj: U-I-5612/2011, U-I-6274/2011, U-I-178/2012 i U-I-480/2012 od 23. siječnja 2013., u kojem je, između ostaloga, navedeno:

»Ustavni sud opetovano ponavlja da izbor zakonodavnih modela za uređenje pojedinih odnosa u društvu sam po sebi ne podliježe ustavnom nadzoru. Tako je zakonodavac slobodan odabrati i model ovrhe za koji smatra da će najdjelotvornije, najbrže i s najmanje troškova ispuniti ciljeve zbog kojih se novi ovršni model i ustanovljava. Zakonodavac je, dakle, imao ustavnu ovlast da institut javnih ovršitelja zamijeni institutom sudskih ovršitelja.

Diskrecijske ovlasti države, međutim, ne smiju za sobom povlačiti posljedice koje se ne slažu s temeljnim ustavnim vrednotama na kojima se gradi ustavni poredak Republike Hrvatske. Zahtjevi vladavine prava nalažu da u okolnostima kakve su postojale u slučaju službe javnih ovršitelja sistemske zakonodavne promjene budu provedene u skladu s načelom pravedne ravnoteže, sa što manje posljedica za one koje će te promjene pogoditi.

U tom je smislu postojala zakonodavčeva obveza da uspostavi ravnotežu između općih ili javnih interesa zajednice (uvođenja novog zakonodavnog modela ovrha kojim se ukida služba javnih ovršitelja) i zaštite prava pojedinaca – imenovanih javnih ovršitelja, kojima je taj isti zakonodavac prethodno priznao profesionalni položaj i zaposlenje, namećući im istodobno i obveze vezane uz službu javnog ovršiteljstva koje su zahtijevale znatna financijska ulaganja. Zakonodavna intervencija kojom se ukinula ta služba ujedno je značila i ukidanje mogućnosti bilo kakve upravnosudske ili druge sudske zaštite prava javnih ovršitelja koja su izvirala iz pojedinačnih rješenja ministra pravosuđa o njihovu imenovanju za tu službu.

(...)

Ustavni sud ponovo naglašava svoj neutralni odnos prema bilo kojem zakonodavnom modelu koji odabere zakonodavac sve dok je taj model prihvatljiv s aspekta Ustava. Što se tiče modela javnog ovršiteljstva, iz obrazloženja ovog rješenja (osobito točke 14.) može se zaključiti da je bila riječ o velikom i iznimno zahtjevnom zakonodavnom projektu koji je pripreman duže vrijeme. U tom smislu treba podsjetiti da je za ukinuti model javnih ovršitelja u Konačnom prijedlogu zakona o javnim ovršiteljima P. Z. E. 581 (klasa: 711-01/10-01/03, ur.broj: 5030109-10-4 od 16. rujna 2010.) bilo navedeno: 'Ovim zakonskim prijedlogom usklađuje se zakonodavstvo Republike Hrvatske sa zakonodavstvom Europske unije, te se u prilogu dostavlja i Izjava o njegovoj usklađenosti s pravnom stečevinom Europske unije i pravnim aktima Vijeća Europe.' Čini se, s obzirom na te činjenice, da se za ukinuti model javnih ovršitelja ne bi moglo reći da je bio nedemokratski ili da je bio neprihvatljiv s aspekta temeljnih ustavnih načela i vrednota. To, dakle, nije bio razlog koji bi eventualno mogao opravdati napuštanje instituta javnih ovršitelja bez ikakvih obveza države prema skupini već imenovanih javnih ovršitelja.

Drugim riječima, čini se nespornim da je zakonodavac u specifičnim okolnostima ovog slučaja bio dužan u prijelaznim odredbama ZI ZoJOvr/11 i ZI ZoJOvr/12, a osobito ZoP ZoJOvr, ponuditi odgovarajuća rješenja za situaciju u kojoj su se našli imenovani javni ovršitelji jer je tu situaciju uzrokovao sam zakonodavac svojom intervencijom. S obzirom na okolnosti slučaja, eventualno stajalište zakonodavca (koje nigdje nije izrečeno, pa ni u prijedlogu tih zakona) da će te osobe moći ostvariti naknadu štete u parničnim postupcima pred građanskim sudovima pozivom na opća pravila obveznog prava, što će im biti dostatno obeštećenje za štetu koja im je nanesena, ne bi se moglo smatrati prihvatljivim s aspekta zaštite ustavnih prava tih osoba. Naime, u njihovu slučaju nije riječ samo o pukoj naknadi pretrpljene štete. U njihovu je slučaju riječ o povredi njihovih legitimnih očekivanja zasnovanih na valjanim pravnim aktima države te o povjerenju pojedinaca u državne institucije i pravo koje one stvaraju.

Stoga se mora zaključiti da predlagatelji ZI ZoJOvr/11, ZI ZoJOvr/12 i ZoP ZoJOvr te Hrvatski sabor kao njihov donositelj individualnu pravnu situaciju imenovanih javnih ovršitelja nisu smjeli ignorirati jer su je sami stvorili. (...)

Ustavni sud ponavlja da je situacija u kojoj su se našli imenovani javni ovršitelji tražila pravednu podjelu postojećeg tereta reformi. Taj teret nije smio biti nametnut samo toj skupini osoba bez obzira na to koliko bili važni interesi zajednice u cjelini da se njihova služba ukine.

(...)

Ako je zakonodavac iz pojedinih opravdanih razloga odlučio ukinuti službu javnih ovršitelja, bio je dužan uspostaviti pravednu ravnotežu između ostvarenja tog cilja u općem ili javnom interesu i zaštite interesa osoba imenovanih za javne ovršitelje. Potpuno ignoriranje te obveze nije prihvatljivo u demokratskoj državi utemeljenoj na vladavini prava i zaštiti ljudskih prava. Time se narušavaju načela pravne sigurnosti, pravne predvidljivosti i pravne izvjesnosti na štetu pojedinaca, ma koliko značajan bio njima suprotstavljeni javni ili opći interes. (...)

22.1. Zaključno, stanje neizvjesnosti i nesigurnosti u kojem su se našli imenovani javni ovršitelji zbog opetovanog odgađanja početka njihova rada i kasnijeg potpunog ukidanja profesije za koju su se te osobe pripremale i za koju su stekle kvalifikacije trajalo je oko godinu dana. To stanje produljene neizvjesnosti i nesigurnosti bilo je prouzročeno opetovanim zakonodavnim intervencijama, što je samo po sebi nesuglasno sa zahtjevima koji za zakone proizlaze iz načela vladavine prava.

Drugo, budući da zakonodavac nije uredio prijelazni zakonodavni režim kojim bi na zadovoljavajući način riješio problem već imenovanih javnih ovršitelja nakon ukidanja tog instituta, poremećena je pravedna ravnoteža između cilja koji je zakonodavac želio postići ukidanjem instituta javnih ovršitelja u općem ili javnom interesu i zaštite interesa osoba imenovanih za javne ovršitelje. Taj propust također nije u skladu sa zahtjevima koji za zakone proizlaze iz načela vladavine prava, a izravno narušava i načelo legitimnih očekivanja osoba koje su se pouzdale u zakone i valjane pojedinačne pravne akte koji su na temelju tih zakona za njih doneseni. Prema tome, čak i uz pretpostavku da je individualna pravna situacija javnih ovršitelja i mogla biti prikazana kao da služi nekom općem ili javnom interesu, imenovani javni ovršitelji podnijeli su i dalje podnose prekomjeran individualni teret cjelokupne zakonske reforme ovršnog sustava države.

Treće, priznavanje instituta javnih ovršitelja i ukidanje tog istog instituta isključiva je djelatnost zakonodavca. Pojedinačni pravni akti koji su doneseni na temelju ZoJOvr/10 postali su bespredmetni stupanjem na snagu ZoP ZoJOvr. Zbog izravne zakonodavne intervencije postala je bespredmetna i bilo kakva upravnosudska ili druga sudska zaštita prava koja su tim pojedinačnim aktima priznata konkretnim osobama nominalno određenim u točki 17. obrazloženja ovog rješenja. Drugim riječima, te su osobe ostale bez bilo kakve sudske zaštite svojih prava.

Četvrto, s aspekta zaštite ustavnih prava imenovanih javnih ovršitelja, u takvim okolnostima nije dostatno prešutno se pouzdati u mogućnost da će te osobe u parničnom postupku pred redovnim sudom pokušati naknaditi štetu koju su pretrpjele izravnom intervencijom zakonodavca i da će ta eventualna sudska naknada štete kompenzirati postupanje zakonodavca prema njima.

Postupanja zakonodavca prema imenovanim javnim ovršiteljima bilo je takve prirode i intenziteta da je (uz opću mogućnost naknade štete prema općim pravilima obveznog prava) zahtijevalo i odgovarajuća drugačija rješenja radi uspostave pravedne ravnoteže između općih ili javnih interesa zajednice (to jest, napuštanja službe javnih ovršitelja i uvođenja novog zakonodavnog modela ovrhe) i zaštite prava imenovanih javnih ovršitelja. Ta su rješenja u ZI ZoJOvr/11, ZI ZoJOvr/12 i ZoP ZoJOvr izostala.«

6. Prigovori predlagatelja navedeni u točki 2. obrazloženja ovog rješenja većinom se odnose na njegov položaj kao imenovanog javnog ovršitelja kojemu je zakonodavnom intervencijom onemogućeno obavljanje te službe zbog njezina ukidanja. Ustavni sud napominje da je sve te okolnosti uzeo u obzir kod donošenja rješenja iz točke 3. obrazloženja ovog rješenja te stoga nema osnove da se ti prigovori ponovo analiziraju.

7. Zakonom o suzbijanju diskriminacije (»Narodne novine«, broj 85/08. i 112/12., u daljnjem tekstu: ZSD) u domaćem pravnom poretku ustanovljena su djelotvorna pravna sredstva za zaštitu od diskriminacije u ostvarenju nekog prava.

Sukladno tome, od stupanja na snagu ZSD-a sve osobe koje smatraju da su žrtve diskriminacije (a te navode dijelom iznosi i predlagatelj u svom prijedlogu) imaju na raspolaganju zasebno pravno sredstvo ustanovljeno ZSD-om.

7.1. Ustavni sud primjećuje da predlagatelj u prethodnom postupku u odnosu na navode o diskriminaciji nije koristio navedeno dopušteno pravno sredstvo predviđeno mjerodavnim odredbama ZSD-a. Umjesto toga, on se neposredno obratio Ustavnom sudu. Zbog toga je njegov prijedlog u tom dijelu morao biti odbačen.

8. U odnosu na prigovore predlagatelja i HUJO-a vezane uz Ugovor o pristupanju, Ustavni sud te prigovore nije razmatrao jer je Izvješćem o praćenju pripremljenosti Hrvatske za članstvo u Europsku uniju od 26. ožujka 2013. (objavljenom na stranici www.vlada.hr) Europska komisija utvrdila da je Republika Hrvatska ispunila sve preuzete obveze iz Poglavlja 23. – Pravosuđe i temeljna prava.

8.1. Nadalje, članak 17. Konvencije glasi:

»Članak 17.

ZABRANA ZLOUPOTREBE PRAVA

Ništa se u ovoj Konvenciji ne može tumačiti kao da uključuje za bilo koju državu, skupinu ili pojedinca neko pravo da se upusti u neku djelatnost ili da izvrši neki čin koji bi smjerali na uništenje prava ili sloboda priznatih u ovoj Konvenciji ili na njihovo ograničenje u većoj mjeri nego što se u njoj predviđa.«

U odnosu na prigovore predlagatelja vezane uz članak 17. Konvencije, valja navesti da taj članak Konvencije zabranjuje državama, skupinama ili pojedincima da postupaju na bilo koji način koji bi bio usmjeren prema uništenju ili ograničenju konvencijskih prava u većoj mjeri od one predviđene u samoj Konvenciji. Iz toga slijedi da se na članak 17. Konvencije predlagatelji mogu pozivati samo u vezi s navodnom povredom jednog ili više materijalnih prava zaštićenih Konvencijom.

Kako se predlagatelj nije pozvao ni na jedno materijalno pravo zaštićeno Konvencijom na koje bi se odnosio njegov prigovor po osnovi članka 17., taj se prigovor nije mogao razmatrati u ovom postupku.

8.2. U odnosu na navode predlagatelja vezane uz Uredbu Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, valja navesti da ni ti prigovori nisu u neposrednoj vezi sa zakonima koji se osporavaju te ona nije primjenjiva u ovom ustavnosudskom postupku.

9. Članci 53. i 54. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (Charter od Fundamental Rights of the European Union, Official Journal of the European Union EN 2007/C, 14. 12. 2007., 1-16) glase:

»Članak 53.

Razina zaštite

Nijedna odredba ove Povelje ne smije se tumačiti kao ograničavanje ili nepovoljno utjecanje na ljudska prava i temeljne slobode, kako su priznati, u njihovim odgovarajućim područjima primjene, pravom Unije i međunarodnim pravom te međunarodnim sporazumima čije su stranke Unija ili sve države članice, uključujući Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, te ustavima država članica.

Članak 54.

Zabrana zlouporabe prava

Nijedna odredba ove Povelje ne smije se tumačiti kao da podrazumijeva pravo na poduzimanje bilo kakvoga djelovanja ili izvršavanja bilo kakvog djela čiji je cilj destrukcija bilo kojeg od prava i sloboda priznatih ovom Poveljom ili njihovo ograničavanje u većoj mjeri od one koja je u njoj predviđena.«

Ustavni sud na kraju ističe da Povelja o temeljnim pravima Europske unije još nije na snazi za Republiku Hrvatsku pa se na nju predlagatelj ne može pozivati u ovom ustavnosudskom postupku. Unatoč tome, Ustavni sud primjećuje da se i na taj prigovor može odgovoriti isto ono što je rečeno za članak 17. Konvencije.

10. Člankom 32. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisano je:

»Članak 32.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti zahtjev, prijedlog i ustavnu tužbu ako nije nadležan za odlučivanje (...)«

Slijedom navedenog, na temelju članka 32. Ustavnog zakona riješeno je kao u točki I. izreke.

10.1. Točka II. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-I-5600/2012

U-I-129/2013

U-I-130/2013

U-I-131/2013

Zagreb, 23. travnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Rješenje, NN 58/2013-1210