## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-188/2005 od 21. travnja 2009.

### NN 57/2009 (15.5.2009.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-188/2005 od 21. travnja 2009.

57 15.05.2009 Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-188/2005 od 21. travnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1360

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, rješavajući o prijedlogu za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj 21. travnja 2009. godine, donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04.).

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Petar Marija Radelj iz Zagreba podnio je prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04., u daljnjem tekstu: Zakon).

2. Predlagatelj smatra da je osporeni Zakon organski zakon te da je za njegovo donošenje, u skladu s odredbom članka 82. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske, bila potrebna većina glasova ukupnog broja zastupnika Hrvatskog sabora.

Obrazlažući svoje stajalište da se radi o organskom zakonu, predlagatelj navodi da se odredbama Zakona razrađuje odredba članka 9. stavka 2. koja se nalazi u glavi II. Ustava, naslovljenoj Temeljne odredbe, a koja po svojoj naravi spada u osnovna ljudska prava i slobode koje se jamče hrvatskim državljanima. Posebno ističe da se osporenim Zakonom razrađuju odredbe članaka 22., 24., 28., 29., 32. i 33. stavka 2. Ustava, sve iz odjeljka Osobnih i političkih sloboda i prava.

U svezi s brojem zastupnika koji su glasovali za Zakon, predlagatelj navodi da je osporeni Zakon donesen s 75 glasova »za« i 2 »suzdržana« glasa, a da je za donošenje zakona za koje je propisana natpolovična (apsolutna) većina svih zastupnika u sazivu Sabora 2003. bilo potrebno najmanje 77 glasova »za«.

2.1. Predlagatelj smatra i da odredbe članka 26. i članka 32. stavka 2. osporenog Zakona nisu u suglasnosti s člankom 9. stavkom 2. Ustava. Smatra da je predaja osoba iz članka 26. osporenog Zakona drugi izraz za izručenje, koje je zabranjeno odredbom članka 9. stavka 2. Ustava.

2.2. Predlagatelj predlaže poništenje osporenog Zakona, ukoliko se o prijedlogu bude odlučivalo nakon 1. srpnja 2005. godine. Smatra naime da Ustavni sud, na temelju članka 19. Ustavnog zakona o izmjenama i dopunama Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 29/02., u daljnjem tekstu: UZID UZUS/02), koji je stupio na snagu 15. ožujka 2002. godine, može poništavati i zakone, opširno opisujući da se pod »propisom« iz navedenog članka UZID UZUS/02 može razumjeti i zakon, a ne samo »drugi propisi« iz članka 128. alineje 2. Ustava.

Prijedlog nije osnovan.

3. Prema članku 82. stavku 2. Ustava Republike Hrvatske, zakone (organski zakoni), kojima se razrađuju Ustavom utvrđena ljudska prava i temeljne slobode, izborni sustav, ustrojstvo, djelokrug i način rada državnih tijela te ustrojstvo i djelokrug lokalne i područne (regionalne) samouprave, Hrvatski sabor donosi većinom glasova svih zastupnika.

4. U razmatranju osnovanosti prijedloga za ocjenu suglasnosti Zakona s Ustavom s aspekta njegove formalne ustavnosti, Ustavni sud pošao je od stajališta izraženog u odluci broj: U-I-2566/2003, U-I-2892/2003 od 27. studenoga 2003. godine, kojom je ukinut Zakon o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 111/03.), objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 190/03.

U toj odluci Ustavni sud utvrdio je mjerila od kojih polazi pri ocjeni koji je zakon, čijim se odredbama razrađuju Ustavom utvrđena ljudska prava i temeljne slobode, organski zakon, te je pri tome naveo:

»Polazeći od izloženog, organskim zakonom kojim se razrađuju Ustavom utvrđena ljudska prava i temeljne slobode u smislu prvog dijela rečenice članka 82. stavka 2. Ustava ima se smatrati samo onaj zakon kojemu su temeljni predmeti uređenja pojedino ili pojedina Ustavom utvrđena osobna i politička prava i slobode čovjeka. Jesu li ispunjene pretpostavke za utvrđenje određenog zakona organskim u smislu prvog dijela rečenice članka 82. stavka 1. Ustava ispituje se – u slučaju sumnje – zasebno u svakom konkretnom slučaju.«

5. Osporenim Zakonom uređuje se »međunarodna pravna pomoć u kaznenim stvarima (u daljnjem tekstu: »međunarodna pravna pomoć«), ako međunarodnim ugovorom nije drugačije određeno«. Međunarodna pravna pomoć »pruža se glede kaznenih djela kažnjavanje kojih je u trenutku upućivanja zamolbe za pravnu pomoć u nadležnosti pravosudnih tijela države koja upućuje zamolbu«, zatim u »prekršajnim postupcima koje vode upravna tijela, u pogledu djela koja su prema hrvatskom pravu kažnjiva novčanom kaznom, na temelju toga što predstavljaju kršenje vladavine prava i ako u tim postupcima odluka upravnog tijela može dovesti do postupka pred sudom stvarno nadležnim za kaznene stvari«, u »kaznenim postupcima iz stavka 2. ovog članka, te prekršajnim postupcima iz stavka 3. ovoga članka, koji se vode protiv pravnih osoba«. Međunarodna pravna pomoć pruža se »i u odnosu na Europski sud za ljudska prava i Europski sud pravde, a kada je to određeno međunarodnim ugovorom i u odnosu na druge međunarodne organizacije i nadnacionalne organizacije čijom članicom Republika Hrvatska može postati« (članak 1. Zakona).

Polazeći od navedenog, Ustavni sud utvrđuje da je temeljni predmet uređenja Zakona pružanje međunarodne pravne pomoći, a ne pojedina Ustavom utvrđena ljudska prava i temeljne slobode. Jednako tako, odredbe članka 26. i članka 32. stavka 2. Zakona na koje upućuje predlagatelj ne predstavljaju razradu ljudskih prava i temeljnih sloboda, već upućuju na način pružanja međunarodne pravne pomoći.

Slijedom navedenog, za donošenje Zakona sukladno članku 81. stavku 1. Ustava bila je potrebna većina glasova zastupnika koji su bili nazočni na sjednici Hrvatskog sabora, uz uvjet da je na sjednici bila nazočna većina ukupnog broja zastupnika. Hrvatski sabor 5. saziva imao je 152 zastupnika. S obzirom da je na sjednici na kojoj je donesen Zakon prisustvovalo ukupno sedamdeset sedam (77) zastupnika, a za donošenje Zakona glasovalo sedamdeset pet (75) zastupnika, Ustavni sud utvrđuje da su bili ispunjeni Ustavom propisani uvjeti za donošenje Zakona.

6. Predlagatelj nadalje smatra da odredbe članaka 26. i 32. stavka 2. Zakona nisu u suglasnosti s odredbom članka 9. stavka 2. Ustava.

Članak 9. stavak 2. Ustava glasi:

Državljanin Republike Hrvatske ne može biti prognan iz Republike Hrvatske niti mu se može oduzeti državljanstvo, a ne može biti ni izručen drugoj državi.

Osporene odredbe glase:

Članak 26.

(1) Na zamolbu stranoga pravosudnog tijela, osoba kojoj je u Republici Hrvatskoj oduzeta sloboda, uključujući i hrvatske državljane, može biti privremeno predana stranom pravosudnom tijelu radi saslušanja u svojstvu svjedoka ili radi suočenja, pod uvjetom da u roku određenom od strane domaćega pravosudnog tijela bude vraćena u Republiku Hrvatsku i ako:

1. pristane biti privremeno predana,

2. je njezina prisutnost neophodna u kaznenom postupku koji se vodi u stranoj državi,

3. uslijed privremene predaje neće doći do produženja oduzimanja slobode,

4. ne postoje drugi odlučujući razlozi koji se protive privremenoj predaji.

(2) Osoba iz stavka 1. ovoga članka koja je privremeno predana stranom pravosudnom tijelu, ostaje u pritvoru za cijelo vrijeme boravka u inozemstvu, osim ukoliko domaće pravosudno tijelo ne zahtijeva njezino puštanje na slobodu.

Članak 32. (osporen je stavak 2.)

(1) Hrvatski državljanin ne može biti izručen radi kaznenog progona ili izvršenja kazne zatvora stranoj državi, niti kao osuđenik može biti premješten iz Republike Hrvatske u stranu državu radi izdržavanja kazne zatvora.

(2) Odredba stavka 1. ovoga članka ne primjenjuje se u slučajevima privremene predaje hrvatskog državljanina domaćem pravosudnom tijelu radi poduzimanja određenih radnji u kaznenom postupku u Republici Hrvatskoj.

6. 1. Ustavni sud ističe da je ratio legis instituta izručenja, kako je određen odredbom članka 9. stavka 2. Ustava, zabrana izručenja hrvatskog državljanina drugoj državi, u svojstvu okrivljenika odnosno radi kaznenog progona ili izvršenja kazne.

Nasuprot tome, člankom 26. osporenog Zakona jasno je određeno da se osoba privremeno predaje samo radi saslušanja u svojstvu svjedoka ili radi suočenja. Zakonom su propisani i neki dodatni uvjeti koji moraju biti ispunjeni kako bi do privremene predaje došlo. Među njima je i pristanak osobe koja bi trebala biti privremeno predana, pa u slučaju da takav pristanak izostane, ta se osoba ne može privremeno predati. Navedeni uvjeti moraju biti kumulativno ispunjeni.

Valja skrenuti pozornost na potrebu jasnog razlikovanja privremene predaje osobe (koja je procesni sudionik nekog kaznenog postupka, ali nije okrivljenik u tom postupku pred stranim sudom) i izručenja osobe u svojstvu okrivljenika drugoj državi kako bi druga država nad tom osobom provela postupak odnosno imala jurisdikciju i izvršila kaznenu vlast. Kaznena vlast države je pravo, tj. ovlast države da kazni počinitelja nekog kaznenog djela primjenom svog kaznenomaterijalnog prava, odnosno ovlast države na kažnjavanje (ius puniendi), dok se pod institutom sudbenosti ili jurisdikcije podrazumijeva ovlast države da provede suđenje pred svojim sudovima odnosno da suđenje za određena kaznena djela podvrgne svojim sudovima.

Imajući u vidu navedeno, kao i sadržaj članka 26. Zakona u kojem je izričito i jasno naveden razlog privremene predaje, kao i članka 32. stavka 2. Zakona, nikako se ne bi moglo raditi o izručenju iz članka 9. stavka 2. Ustava, odnosno izručenju koje Ustav zabranjuje.

Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da osporene odredbe nisu u nesuglasnosti s odredbom članka 9. stavka 2. Ustava.

7. Navode predlagatelja da se na temelju odredbe članka 19. UZID UZUS/02 osporeni Zakon može poništiti, Ustavni sud ocjenjuje neosnovanima. Naime, odredbama članka 130. Ustava, te članka 55. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) isključena je mogućnost poništavanja zakona u postupku ocjene ustavnosti pred Ustavnim sudom.

8. Slijedom iznijetog, na temelju članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki I. izreke. Točka II. izreke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-I-188/2005

Zagreb, 21. travnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Rješenje, NN 57/2009-1360