### NN 84/2015 (29.7.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-25/13-8 od 2. lipnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1646

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda mr. sc. Ivice Kujundžića, predsjednika vijeća, Eveline Čolović Tomić i Mire Kovačić članova vijeća, te Ide Balent, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski telekom d.d., Zagreb, Savska cesta 32, koji zastupaju Krešimir Galeković i Damir Linta, odvjetnici iz Zagreba, Frana Kurelca 1, protiv rješenja tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, klasa: UP/I-344-07/13-01/30, urbroj: 376-04/ŽK-13-03 od 6. ožujka 2013., radi postupanja po djelomičnom i privremenom rješenju, na sjednici vijeća održanoj 2. lipnja 2015.

presudio je

Tužbeni zahtjev se usvaja.

Poništava se rješenje Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-07/13-01/30, urbroj: 376-04/ŽK-13-03 od 6. ožujka 2013.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženog tijela pod točkom 1. utvrđuje se da Hrvatski Telekom d.d. Zagreb, Savska cesta 32 nije u potpunosti postupio po točki 2. rješenja Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije klasa: UP/I-344-08/13-03/01, urbroj: 376-04/DM-13-30 od 28. veljače 2013. kojim je naloženo HT-u odmah po primitku rješenja isplatiti H1 Telekomu d.d. iznos od 5.049.864,22 kune na ime naknade za kašnjenje u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga i naknade za otklanjanje smetnji i kvarova u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga H1 Telekoma ili izvršiti prijeboj svojih nespornih i dospjelih potraživanja s H1 Telekomom d.d. za taj iznos. Točkom 2. nalaže se HT-u da odmah po primitku ovog rješenja izmijeni izjavu o prijeboju upućenu 1. ožujka 2013. H1 Telekomu d.d. Split na iznos od 5.049.864,22 kune na način da u izjavi o prijeboju odredi nesporna i dospjela potraživanja HT po izlaznim računima izdanim H1 Telekomu d.d. prema redoslijedu njihove dospjelosti te da o učinjenom pisanom putem izvijesti inspektora elektroničkih komunikacija i pod točkom 3. u slučaju nepostupanja po točki 2. ovog rješenja inspektor elektroničkih komunikacija izreći će odgovornoj osobi HT upravnu mjeru u iznosu od 10 prosječnih godišnjih bruto plaća ostvarenih u Republici Hrvatskoj u prethodnoj godini. U slučaju daljnjeg neispunjenja obveze iz ovog rješenja izreći će se druga veća novčana kazna unutar utvrđenog raspona.

Tužitelj u tužbi protiv osporenog rješenja navodi da isto pobija u cijelosti, budući da je inspektor u točki 1. izreke osporenog rješenja pogrešno utvrdio da tužitelj nije u potpunosti postupio po točki 2. rješenja HAKOM-a od 28. veljače 2013. godine i što je inspektor elektroničkih komunikacija koji je donio osporeno rješenje prekoračio svoje Zakonom o elektroničkim komunikacijama propisane ovlasti i donio osporeno rješenje u stvari u kojoj se ne može rješavati u upravnom postupku. Tužitelj nadalje navodi da je inspektor u točki 2. izreke osporenog rješenja nezakonito naložio tužitelju da izmijeni svoju izjavu o prijeboju od 1. ožujka 2013. upućenu društvu H1 Telekom d.d. tako da u prijeboj stavi svoja potraživanja po izlaznim računima, te je u točki 3. izreke rješenja nezakonito zaprijetio izricanju upravne mjere i novčanih kazni tužiteljevoj odgovornoj osobi, a u postupku koji je prethodio samom rješenju utvrđeni su nedostaci koji osporeno rješenje čine nezakonitim. Tužitelj posebno ističe da je dana 1. ožujka 2013. poslao društvu H1 pisanu izjavu o prijeboju i time stavio u prijeboj dospjele tražbine u razdoblju od 14. siječnja do 4. veljače 2013. godine koje su sve nesporne. Prema tome tužitelj je postupio potpuno i doslovno u skladu s točkom 2. rješenja od 28. veljače 2013. Tužitelj navodi da iz samog članka 195. Zakona o obveznim odnosima proizlazi da dužnik može sam slobodno odrediti koje od svojih više tražbina prebija. Što više u izjavi o prijeboju dužnik to i treba učiniti kako bi se znalo koje svoje tražbine prebija kako bi prijeboj nastao. Člankom 202. na koji se poziva inspektor u sedmom odjeljku obrazloženja, uređena je situacija kad između dviju osoba postoji više obveza koje mogu prestati prijebojem. U konkretnom slučaju tužitelj tj. dužnik koji izjavljuje prijeboj imao je više dospjelih novčanih potraživanja prema društvu H1 koje su mogle prestati prijebojem, a H1 tj. vjerovnik kojim je izjavljen prijeboj imao je samo jednu protutražbinu prema tužitelju koja je mogla prestati prijebojem. Ako se prihvati tumačenje da se članak 202. Zakona o obveznim odnosima primjenjuje samo kada i vjerovnik, u ovom slučaju H1, ima više protutražbina s kojima se može izjaviti prijeboj, tada se i inspektor pogrešno poziva na članak 202. Zakona o obveznim odnosima jer se po tom tumačenju članak 202. ne bi primjenjivao na ovaj slučaj. Tada je argumentacija koju inspektor izvodi iz pravila uračunavanja nužno pogrešna i neprimjenjiva jer se po tom tumačenju radi o prijeboju u kojem slučaju se ne bi obavljalo po pravilima koja vrijede za uračunavanje ispunjenja. Ako se prihvati takvo tumačenje u konkretnom slučaju nema pravila uračunavanja, a tužitelj po članku 195. i 196. ZOO-a ima pravo bez ikakvih ograničenja odrediti svoje tražbine koje prebija s jednom protutražbinom društva H1. Ako se nadalje prihvati tumačenje da se i članak 202. ZOO-a primjenjuje i kad dužnik koji izjavljuje prijeboj ima više tražbina koje mogu prestati prijebojem, a vjerovnik kojim se izjavljuje prijeboj ima samo jednu protutražbinu koja može nastati prijebojem, tada je u ovom konkretnom slučaju ostvarena pretpostavka članka 202. Zakona o obveznim odnosima. Međutim inspektor u osporenom rješenju pogrešno tumači i primjenjuje pravila uračunavanja iz članka 171. Zakona o obveznim odnosima. Inspektor se u obrazloženju poziva na članke 202. i 171. Zakona o obveznim odnosima ali ih potpuno pogrešno tumači i primjenjuje. Tužitelj posebno ističe da Zakon o općem upravnom postupku, ni bilo koji drugi tužitelju poznati zakon, ne sadrži odredbe po kojima bi za postupanje stranke po rješenju za ocjenu je li stranka postupila po rješenju i za prisilno izvršenje rješenja bili mjerodavni smisao i svrha rješenja koji nisu izrečeni u samom rješenju. Naprotiv iz strogih zakonskih odredbi o sadržaju u formi rješenja nedvojbeno proizlazi da sve što je mjerodavno za postupanje stranke po rješenju mora pisati u samom rješenju i obrnuto, za postupanje stranke po rješenju nije i ne može biti mjerodavno ništa što ne piše u samom rješenju. Prema tome ma kakvi bili smisao i svrha rješenja ne mogu biti relevantni ako ne pišu u samom rješenju. Zbog toga, sve i kada bi bio točan inspektorov zaključak da tužitelj nije postupio u potpunosti u skladu s nenapisanim smislom i svrhom rješenja od 28. veljače 2013., to ne bi bio zakonit razlog za donošenje osporenog rješenja. Tužitelj dalje navodi da je inspektor prekoračio svoje ovlasti, pozivajući se na ovlaštenje iz članka 12. stavak 1. točka 14. i članak 101. i 112. Zakona o elektroničkim komunikacijama, međutim te odredbe ZEK ne ovlašćuju inspektora da rješava o pitanju što mora sadržavati izjava o prijeboju u uzajamnom dužničko-vjerovničkom odnosu, a po tužiteljevom pravnom shvaćanju o toj se stvari uopće ne može rješavati u upravnom postupku. Nadalje, po tužiteljevom pravnom shvaćanju u upravnom postupku se uopće ne može novim zasebnim rješenjem odlučivati o tome je li stranka postupila po ranijem rješenju. Ako stranka ne postupi po izvršnom rješenju provodi se postupak izvršenja, ali u ovoj je stvari tužitelj postupio o izvršnom rješenju od 28. veljače 2013. pa nema mjesta ni izvršenju. U konkretnom slučaju se ne radi o otklanjanju nepravilnosti iz članka 112. stavka 1. točke 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama jer sadržaj izjave o prijeboju odnosno red uračunavanja kod prijeboja više tražbina nisu nepravilnosti o kojima govori ZEK i ovdje se uopće ne radi o primjeni Zakona o elektroničkim komunikacijama. Tužitelj dalje navodi da nametanje obveze iz točke 2. izreke pobijanog rješenja nema uporišta u Zakonu te je suprotno zakonskim odredbama po kojim tužitelj ima pravo sam slobodno odrediti svoje tražbine koje prebija. Nastavno tuženik je zapravo mijenjao izreku rješenja od 28. veljače, odnosno osporeno rješenje je doneseno u istoj stvari koja je ranije donesena drugačijim rješenjem. Inspektor nije ovlašten mijenjati konačna rješenja koje je donijelo tuženikovo vijeće odnosno ta se rješenja ne mogu mijenjati u postupku inspekcijskog nadzora. Daljnju nezakonitost postupanja inspektora tužitelj vidi u činjenici da je inspektor zaprijetio tužitelju upravnom mjerom odnosno većom novčanom kaznom. Takva upravna mjera ne postoji u Zakonu o općem upravnom postupku, a novčana kazna iz članka 142. može biti određena samo u postupku prisilnog izvršenja, a osporeno rješenje nije rješenje o izvršenju. Isto tako obrazloženje osporenog rješenja u kojem se navodi da je tužitelj stavio H1 Telekom u otežanu situaciju prvenstveno je pogrešno a podredno potpuno irelevantno. Isto tako u cijelosti je neutemeljeno i pogrešno pozivanje na načelo dobre vjere i izigravanja rješenja kako to stoji u obrazloženju. Pri tome u obrazloženju nije navedeno u čemu je postupanje bilo u lošoj vjeri i čime je i kako određen sadržaj tog načela. Imajući u vidu sve gore navedeno tužitelj predlaže da Sud usvoji tužbeni zahtjev te osporeno rješenje poništi.

U odgovoru na tužbu tuženik navodi da ostaje u cijelosti kod obrazloženja osporenog rješenja, te u odnosu na navode tužitelja kako je inspektor pogrešno utvrdio da tužitelj nije u potpunosti postupio po točki 2. rješenja jer nije izvršio prijeboj tražbina prema H1 Telekomu d.d. i to po redoslijedu njihove dospjelosti tuženik navodi da je nepostupanje po rješenju HAKOM-a detaljno obrazloženo u rješenju, a sastoji se od izostanka tužitelja da prilikom izvršenja osporavanog rješenja uzme u obzir svrhu koju je bilo potrebno ostvariti djelomičnim i pobijanim rješenjem. Naime, HAKOM je kao prvi način ispunjenja obveze utvrđene rješenjem odredio plaćanje HT a podredno HAKOM je ostavio mogućnost svrhu rješenja postići i prijebojem. Nadzor je u postupku koji je prethodio donošenju osporavanog rješenja utvrdio da je tužitelj izigrao smisao i svrhu djelomičnog i privremenog rješenja jer je primijenio način provođenja prijeboja kojim je H1 doveo u znatno teži položaj nego što je bio da je tužitelj izvršio plaćanje. Iz djelomičnog i privremenog rješenja jasno proizlazi obveza tužitelja da izvrši prijeboj predmetnog iznosa sa svojim nespornim i dospjelim potraživanjima.

Iz toga je vidljivo da tuženik poziva HT kao vjerovnika izvršiti prijeboj svih dospjelih i nespornih potraživanja, a što je inspektor pravilno utvrdio u provedenom inspekcijskom nadzoru. HT je da bi izvršio svoju obvezu iz djelomičnog i privremenog rješenja bio obvezan pozvati H1 da u izjavi o prijeboju odredi redoslijed obaveza koje će se namiriti ili primijeniti članak 171. stavak 3. Zakona o obveznim odnosima te obveze namiriti onim redoslijedom koje su za dužnika najtegotnije. Naime, u postupku prijeboja HT je trebao biti vjerovnik jer istom je HAKOM naložio da izvrši prijeboj svojih nespornih i dospjelih potraživanja s H1 Telekomom za taj iznos. Dakle, pozicija HT bila je vjerovnička pozicija dok je pozicija H1 Telekoma bila dužnička, a ne kako to tužitelj pogrešno shvaća, te u tom slučaju sukladno članku 181. Zakona o obveznim odnosima HT je trebao namiriti one obveze koje mu je H1 kao dužnik odredio u svojoj izjavi. Nadalje, tuženik u odgovoru navodi da je na temelju članka 112. stavka 6. Zakona o elektroničkim komunikacijama određeno da ako inspektor u obavljanju inspekcijskog nadzora utvrdi povrede odredaba ovog zakona, obvezan je donijeti rješenje ili poduzeti druge propisane mjere iz stavka 1. ovog članka, a najkasnije u roku od 30 dana od dana završetka inspekcijskog nadzora. Na temelju članka 7. inspektor može predložiti Agenciji podnošenje optužnog prijedloga radi pokretanja prekršajnog postupka ili izdati prekršajni nalog u skladu s odredbama prekršajnog zakona. Iz navedenih odredbi kao i na temelju članka 112. stavka 1. točka 22. Zakona o elektroničkim komunikacijama nedvojbeno proizlazi nadležnost inspektora u ovom predmetu provesti postupak inspekcijskog nadzora radi utvrđivanja je li HT postupio po rješenju HAKOM-a i donijeti rješenje kojim se nalaže nadziranoj osobi poduzimanje određenih radnji u skladu sa svrhom inspekcijskog nadzora te pokrenuti prekršajni postupak zbog prekršaja opisanog u citiranom zakonu.

Tuženik predlaže da se tužitelj s tužbenim zahtjevom odbije.

Zainteresirana osoba H1 Telekom u odgovoru na tužbu navodi da se u cijelosti pridružuje navodima tuženika ističući da je inspektor na temelju članka 112. ZEK-a bio ovlašten donijeti predmetno rješenje. Predlaže da se tužitelj s tužbom odbije.

U sporu je održana rasprava te je strankama u skladu s odredbom članka 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10. 143/12. i 152/14. – dalje: ZUS) dana mogućnost da se izjasne o zahtjevima i navodima druge strane te o svim činjenicama i pravnim pitanjima koja su predmet ovog upravnog spora.

Sud je izveo dokaze uvidom u dokumentaciju koja se nalazi u spisu predmeta upravnog postupka u kojem je doneseno osporavano rješenje tuženika te i onu koja prileži spisu predmeta ovog upravnog spora.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja Sud je utvrdio da je tužbeni zahtjev osnovan.

Osporeno rješenje doneseno je pozivom na članak 12. stavak 1. točka 14. i članka 111. i 112. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11. i 133/12.).

Tuženik u rješenju pod točkom 1. utvrđuje da Hrvatski Telekom nije u potpunosti postupio po točki 2. rješenja Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/13-03/01, urbroj: 376-04/DN-13-30 od 28. veljače 2013., kojim je naloženo HT da odmah po primitku rješenja isplati H1 Telekomu iznos od 5,049.864,22 kn na ime naknade za kašnjenja u isporuci reguliranih usluga i naknade za otklanjanje smetnji i kvarova u isporuci reguliranih usluga H1 Telekoma ili izvršiti prijeboj svojih nespornih potraživanja s H1 Telekomom za taj iznos, te je dalje naloženo tužitelju da odmah po primitku izmijeni izjavu o prijeboju upućenu 1. ožujka 2013. H1 Telekomu te na način da u izjavi o prijeboju odredi nesporna i dospjela potraživanja HT-a po izlaznim računima izdanim od H1 Telekoma prema redoslijedu njegove dospjelosti te je navedeno da će se izreći upravna mjera odgovornoj osobi tužitelja.

Prema ocjeni Suda, navedeno rješenje nije na zakonu osnovano.

Prema odredbi članka 133. stavka 1. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09.), rješenje doneseno u upravnom postupku izvršava se nakon što postane izvršno. Odredbom citiranog članka 18. stavka 6. ZEK-a propisano je da ako stranka u propisanom ili određenom roku ne postupi u skladu s odlukom ili drugim pravnim aktom, Agencija će provesti postupak izvršenja putem druge osobe ili prisilnim putem, osim ako je po zahtjevu stranke donesena odluka o privremenoj mjeri i odgodi izvršenja.

Spisu predmeta prileži i rješenje ovog Suda od 18. travnja 2013. o odgodi privremenog i djelomičnog rješenja od 28. veljače 2013.

U konkretnom slučaju je kao što je to naprijed navedeno, od strane tuženika doneseno rješenje od 28. veljače 2013. kojim je naloženo tužitelju da po primitku rješenja ili isplati H1 Telekomu iznos od 5,049.864,22 kn na ime naknade za kašnjenje u isporuci reguliranih usluga i naknade za uklanjanje smetnji i kvarova u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga H1 Telekoma ili izvrši prijeboj svojih nespornih i dosjelih potraživanja s H1 Telekomom d.d. za taj iznos. Prema tome, tuženik je u konkretnom slučaju trebao donijeti rješenje kojim utvrđuje da je citirano rješenje postalo izvršno, a sukladno odredbi članka 18. stavak 6. ZEK-a.

Sud stoga smatra da tuženik nije mogao donijeti rješenje kojim konstatira da tužitelj nije u potpunosti postupio po citiranom rješenju, niti je mogao zaprijetiti novčanom kaznom budući da novčana kazna iz članka 142. Zakona o općem upravnom postupku može biti određena samo u postupku izvršenja rješenja, o čemu se u konkretnom slučaju ne radi.

Nadalje, iz podataka spisa predmeta i provedenog dokaznog postupka proizlazi da je tužitelj u cijelosti postupio po rješenju tuženika od 28. veljače 2013. Tužitelj je dana 1. ožujka 2013. poslao društvu H1 pisanu izjavu o prijeboju, svojih nespornih i dospjelih potraživanja prema društvu H1 s potraživanjem koje H1 ima prema tužitelju u iznosu od 5,049.864,22 kn. Prema odredbi članka 195. Zakona o obveznim odnosima dužnik može sam slobodno odrediti koje od svojih više tražbina prebija. Tuženik u obrazloženju svojeg rješenja potpuno zanemaruje činjenicu da je u konkretnom slučaju tužitelj i dužnik i vjerovnik.

Člankom 202. Zakona o obveznim odnosima određeno je da se prijeboj više obveza obavlja po pravilima uračunavanja ispunjenja.

Člankom 171. stavkom 1. citiranog Zakona, koji sadrži prvenstvena pravila uračunavanja ispunjenja te da nema sporazuma stranaka određeno je u uračunavanje redom koji odredi dužnik najkasnije prilikom ispunjenja odnosno u slučaju prijeboja najkasnije prilikom davanja izjave o prijeboju. Spomenute zakonske odredbe mogu se primijeniti na prijeboj između tužitelja i društva H1 jedino tako da je tužitelj kao dužnik koji izjavljuje prijeboj imao zakonsko pravo odrediti red uračunavanja u samoj izjavi o prijeboju, odnosno imao je zakonsko pravo slobodno odrediti svoje dospjele tražbine koje prebija jer ne postoji sporazum tužitelja i H1 o redu uračunavanja. U pravu je tužitelj kad navodi da to zakonsko pravo ne može biti ukinuto ili ograničeno pojedinačnim upravnim aktom pa ni inspektorovim rješenjem. Tuženik se neosnovano poziva na odredbu članka 181. Zakona o obveznim odnosima i to stavka 2. budući da se isti ne može primijeniti u konkretnoj stvari, a trebao je imati u vidu članak 181. stavak 1. citiranog Zakona koji se primjenjuje u ovoj stvari budući da članak 171. stavak 2. Zakona o obveznim odnosima uređuje slučajeve kad nema dužnikove izjave o uračunavanju, a u konkretnom slučaju tužiteljeva izjava o prijeboju sadrži izjavu koje svoje tražbine tužitelj prebija što ima značaj dužnikove izjave o uračunavanju.

Sukladno navedenom, u članku 171. stavak 1. citiranog Zakona sadržano je pravilo uračunavanja ispunjenja, prema kojem kada između istih osoba postoji više istorodnih obveza pa ono što dužnik ispuni nije dovoljno da bi se moglo namiriti sve, onda će se, ako o tome ne postoji sporazum vjerovnika i dužnika, uračunavanje obaviti onim redom koji odredi dužnik najkasnije prilikom ispunjenja.

Isto tako, po ocjeni Suda, pozivanje tuženika u rješenju na načelo dobre vjere i izigravanja rješenja te stavljanja H1 u nepovoljan položaj te protivno interesu H1 je u cijelosti neosnovano s obzirom na sve gore navedeno.

Uzevši u obzir sve navedeno, osporavano rješenje tuženika ocjenjuje se nezakonitim te je valjalo stoga na temelju članka 58. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10., 143/12. i 152/14.) presuditi kao u izreci.

Broj: UsII-25/13-8

Zagreb, 2. lipnja 2015.

Predsjednik vijeća

 mr. sc. Ivica Kujundžić, v. r.

84 29.07.2015 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-25/13-8 od 2. lipnja 2015.

84 29.07.2015 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-25/13-8 od 2. lipnja 2015.