## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1046/2009 od 14. listopada 2009.

### NN 135/2009 (11.11.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1046/2009 od 14. listopada 2009.

135 11.11.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1046/2009 od 14. listopada 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3308

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. B. iz B., na sjednici održanoj 14. listopada 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Uzz-5/08-5 od 29. listopada 2008. godine, kojom je na temelju zahtjeva za zaštitu zakonitosti Državnog odvjetništva Republike Hrvatske, preinačena presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-11934/03-4 od 7. prosinca 2007. godine te je tužba podnositelja protiv drugostupanjskog upravnog akta odbijena kao neosnovana.

Navedenom presudom Upravnog suda Republike Hrvatske podnositeljeva je tužba uvažena te je poništeno rješenje Ministarstva zaštite okoliša i prostornog uređenja Republike Hrvatske, klasa: UP/II-350-05/03-02/0907, urbroj: 531-04/2-1-03-2 od 25. studenoga 2003. godine. Tim rješenjem odbijena je žalba podnositelja izjavljena protiv rješenja Ureda državne uprave u Splitsko-dalmatinskoj županiji, Službe za prostorno uređenje, zaštitu okoliša, graditeljstvo i imovinsko-pravne poslove, Ispostave Supetar, klasa: UP/I-350-05/02-01/0173, urbroj: 2181-05/08-01-0005 /PV/ od 16. lipnja 2003. godine, kojim je odbijen zahtjev podnositelja za izdavanje lokacijske dozvole za izgradnju gospodarske zgrade na kat. čest. zem. 5971/3/4 k. o. Nerežišća.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja navode koje je isticao tijekom provedenog upravnog postupka i upravnog spora. Navodi da materijalno i postupovno pravo nije pravilno primijenjeno te smatra da je na rješavanje njegova zahtjeva trebalo primijeniti propise koji su bili na snazi u vrijeme kad je postupak pokrenuo, odnosno koji su važili na dan 4. studenoga 2002. godine.

Stoga smatra stajališta Vrhovnoga suda Republike Hrvatske pogrešnima te predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje presude Vrhovnog suda. Povrijeđenima smatra ustavna prava zajamčena člancima 14., 16., 19. stavkom 2., 20., 29. stavkom 1., 35., 48. stavkom 1., 50., te člancima 19. stavkom 1. i 89. Ustava Republike Hrvatske.

Polazeći od podnositeljevih navoda sadržanih u ustavnoj tužbi i predmeta spora u povodu kojeg je podnositelj pokrenuo ustavnosudski postupak, Ustavni sud je konkretan slučaj ispitao sa stajališta istaknute povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava.

3. U ustavnosudskom postupku pribavljen je spis Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-11934/2003.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisuje:

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, (...), kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama (...), povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (...).

Sukladno navedenim odredbama Ustavnog zakona, Ustavni sud nije sud višeg stupnja u odnosu na redovne i specijalizirane sudove niti je ustavna tužba redovni ili izvanredni pravni lijek u sustavu domaćih pravnih lijekova.

Ustavna tužba je posebno ustavnopravno sredstvo zaštite ljudskih prava ili temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom (ustavnih prava), pa pozivanje na razloge nezakonitosti, koje su ovlašteni ispitivati redovni sudovi u povodu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova, u pravilu nije dostatna osnova za podnošenje ustavne tužbe.

5. Predmet upravnoga postupka koji je prethodio ustavnosudskim postupku, bio je zahtjev podnositelja za izdavanje lokacijske dozvole od 4. studenoga 2002. godine, za izgradnju gospodarske zgrade. U to vrijeme je u primjeni bio Prostorni plan otoka Brača (»Službeni glasnik Općine Brač« broj 4/84., 4/89. i 1/93., »Službeni glasnik Splitsko-dalmatinske županije« broj 8/97. i 1/98.). U vrijeme donošenja prvostupanjskog rješenja na snazi je bio Prostorni plan Splitsko-dalmatinske županije (»Službeni glasnik« broj 1/03.) koji je stupio na snagu 29. siječnja 2003. godine.

5.1. Prvostupanjsko upravno tijelo odbilo je zahtjev za izdavanje lokacijske dozvole, a koje stajalište je prihvatilo i drugostupanjsko upravno tijelo, jer da nije bilo moguće primijeniti provedbene odredbe članka 50. Prostornog plana otoka Brača, s obzirom da su u suprotnosti s odredbama Prostornog plana Splitsko-dalmatinske županije koje se odnose na utvrđivanje uvjeta za izgradnju poljskih kućica i gospodarskih građevina.

Upravni sud Republike Hrvatske je, međutim, poništio upravne akte, smatrajući da su upravna tijela bila dužna zahtjev podnositelja ocijeniti prema odredbama Prostornog plana otoka Brača, jer se u upravnom postupku primjenjuju podzakonski propisi koji su na snazi u vrijeme pokretanja upravnog postupka.

5.2. Vrhovni sud Republike Hrvatske usvojio je zahtjev za zaštitu zakonitosti te utvrdio da se novi podzakonski propis ne može primjenjivati na pravne odnose koji su nastali prije njegovog stupanja na snagu, ali samim podnošenjem zahtjeva da mu se izda lokacijska dozvola podnositelj nije niti stekao pravo niti je nastala obveza upravnoga tijela da mu izda lokacijsku dozvolu. Ne radi se o stečenom pravu koje se ne bi moglo dovoditi u pitanje novim podzakonskim propisom. Između podnositelja, kao stranke u upravnom postupku, i upravnog tijela nastao je odnos u kojemu on ima pravo zahtijevati da se odluči o njegovom zahtjevu, a upravno tijelo ima obvezu odlučiti o zahtjevu.

Prema članku 34. stavku 1. Zakona o prostornom uređenju (»Narodne novine« broj 30/94., 68/98., 61/00., 32/02. i 100/04.), svaki zahvat u prostoru provodi se u skladu s dokumentima prostornog uređenja i lokacijskom dozvolom, a lokacijska dozvola je prema stavku 2. toga članka upravni akt koji se izdaje na temelju dokumenata prostornog uređenja, te posebnih zakona i propisa donesenih na osnovi tih zakona. Lokacijska dozvola se ne može izdati suprotno dokumentima prostornog uređenja. Dokument prostornog uređenja šireg područja mora biti usklađen s dokumentom prostornog uređenja užeg područja (članak 30. navedenog Zakona).

Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrđuje da je Prostorni plan Splitsko-dalmatinske županije dokument uređenja šireg područja u odnosu na Prostorni plan otoka Brača. Prema članku 26. stavku 5. Zakona o prostornom uređenju, u slučaju međusobne neusklađenosti dokumenata prostornog uređenja užeg područja s dokumentom prostornog uređenja šireg područja, lokacijska dozvola izdaje se na temelju dokumenta prostornog uređenja šireg područja.

Člankom 273. Odluke o donošenju Prostornog plana Splitsko-dalmatinske županije propisano je da se sve odredbe prostornih planova uređenja općina i gradova užeg područja koje su u suprotnosti s odredbama iz te Odluke, ne primjenjuju i prema istima se ne mogu izrađivati planovi užeg područja, izdavati izvodi iz planova, lokacijske dozvole i lokacijske dozvole s pravom građenja.

Kako je u provedenom upravnom postupku utvrđeno da je članak 50. Prostornog plana otoka Brača u suprotnosti s odredbama Prostornog plana Splitsko-dalmatinske županije, Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrdio je da su upravna tijela pravilno odbila zahtjev za izdavanje lokacijske dozvole. Stoga je poništio presudu Upravnog suda Republike Hrvatske, utvrđujući da je pogrešno stajalište Upravnog suda da se unatoč navedenim zakonskim odredbama i odredbama Prostornog plana Splitsko-dalmatinske županije na konkretan slučaj treba primijeniti odredba Prostornog plana otoka Brača.

5.3. Pravna stajališta navedena u osporenoj presudi Vrhovnog suda Republike Hrvatske zasnivaju se na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava. Ustavni sud utvrđuje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom upravnom postupku, obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj presudi, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Stoga podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

6. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo i povrede članka 29. stavka 1. Ustava.

Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak, sagledan kao jedinstvena cjelina, bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

Ocjena Ustavnog suda je da je postupak, koji je prethodio ustavnosudskom postupku, vođen na način koji je podnositelju omogućio pravično suđenje i nije rezultirao povredom ustavnog prava propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

7. Članci 19. stavak 1. i 89. Ustava ne sadrže ustavna prava i nisu temelj za postupanje po članku 62. Ustavnog zakona.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci (točka I.). Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka II. izreke).

Broj: U-III-1046/2009

Zagreb, 14. listopada 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 135/2009-3308