## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-12531/2010-7 od 7. ožujka 2012.

### NN 55/2012 (16.5.2012.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-12531/2010-7 od 7. ožujka 2012.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1382

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Dubravke Markt, predsjednice vijeća, Smiljana Mikuša i Jasminke Jenjić, članova vijeća te sudske savjetnice Dore Bračun Leko, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja M SAN GRUPA d.d. iz Zagreba, Buzinski prilaz 10, zastupana po direktoru Stipi Matiću, protiv rješenja tuženoga Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, Zagreb, Savska cesta 41, klasa: UP/I-030-02/2008-01/61, urbroj: 580-02-10-69-198 od 7. listopada 2010., radi utvrđivanja sprječavanja, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja, sklapanjem zabranjenih sporazuma, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 7. ožujka 2012.

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporavanim rješenjem tuženog tijela točkom 1. izreke utvrđeno je da tužitelj, trgovac na veliko informatičkom opremom i potrošačkom elektronikom, narušio tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu na način da je na poduzetnika Rivulus d.o.o., sa sjedištem u Odri, Božidara Antonića 5/b, trgovca na malo informatičkom opremom i potrošačkom elektronikom izvršio 29. veljače 2008. izravni pritisak koji je ponovio neizravno 10. ožujka 2008., a sve u cilju prihvaćanja minimalnih prodajnih cijena svih proizvoda iz asortimana poduzetnika, tužitelja, koji su bili predmet sporazuma između ta dva poduzetnika, čime je protivno članku 9. stavku 1. točki a. Uredbe o skupnom izuzeću sporazuma između poduzetnika koji ne djeluju na istoj razini proizvodnje, odnosno distribucije, ograničio pravo tom poduzetniku da slobodno određuje daljnju prodajnu cijenu proizvoda koji su bili predmet sporazuma između ta dva poduzetnika, čime je isti sklopio zabranjeni sporazum u smislu članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Točkom 2. izreke rješenja zabranjeni sporazum iz točke 1. izreke rješenja je oglašen ništavim ex lege, u smislu članka 9. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Točkom 3. izreke rješenja je zabranjeno tužitelju svako buduće postupanje kojim bi mogao narušiti tržišno natjecanje na način opisan u točki 1. izreke rješenja, te je točkom 4. izreke rješenja tužitelj obvezan na plaćanje upravne pristojbe u iznosu od 5.050,00 kn, a točkom 5. izreke rješenja je obvezan na nadoknadu troškova postupka poduzetniku Rivulus d.o.o., u ukupnom iznosu od 3.075,00 kn.

U pravodobno podnesenoj tužbi tužitelj osporava zakonitost rješenja zbog nepravilne primjene Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i Uredbe o skupnom izuzeću sporazuma te što je u postupku koji je prethodio donošenju rješenja nepravilno utvrđeno činjenično stanje na temelju kojeg je donesena odluka. Tužitelj ne osporava činjenicu da je tijekom vođenja pregovora i radi kupoprodaje prenosnih računala i monitora imao s predstavnicima Rivulusa d.o.o usmenu (telefonom) i pisanu (e-mail prepisku) komunikaciju iz koje je vidljivo da je on od Rivulusa d.o.o. zatražio da uskladi (podigne) maloprodajne cijene s preporučenim cijenama dobavljača, međutim, pri tome nije uvjetovao, kako je to tužitelj naveo u izreci rješenja, prihvaćanjem minimalnih prodajnih cijena svih proizvoda iz asortimana poduzetnika odnosno tužitelja koji su bili predmet sporazuma između ta dva poduzetnika, već je sukladno spomenutoj odredbi Uredbe, kao propisa donesenog temeljem zakona, preporučao prodajnu cijenu ne utvrđujući fiksnu cijenu, a još manje minimalnu. Tužitelj ističe da kupcu Rivulusu d.o.o. nije diktirao fiksnu cijenu, niti uvjetovao izdavanje robe prihvaćanjem minimalnih maloprodajnih cijena. Stoga tužitelj smatra da je tuženo tijelo pogrešno primijenilo odredbe Uredbe, budući da je vidljivo kako tužitelj nije ostvario Uredbom utvrđena obilježja zabranjenog sporazuma koje su opisana u članku 9. stavku 1. točki a. Uredbe. Tužitelj navodi da je u slučaju Rivulusa d.o.o. izdvojeno odstupao od navedene ustaljene prakse isključivo zbog njihovog formiranja očite dampinške maloprodajne cijene, međutim, niti u navedenom slučaju tužitelj nije izvršio stvarni pritisak na navedeno društvo, kako je to naznačeno u izreci rješenja, budući da je naručenu spornu robu izdao kupcu odmah nakon što je, kako je ugovoreno, dobio informaciju o izvršenom avansnom plaćanju kupoprodajne cijene, pri čemu tužitelj nije imao informaciju da je navedeno društvo doista i korigiralo svoju maloprodajnu cijenu u skladu s preporučenim cijenama dobavljača, budući da tužitelj nije tu činjenicu držao odlučnom. Tužitelj, nadalje navodi, da je ovlašteni predstavnik, direktor trgovačkog društva Rivulus d.o.o. Denis Hrestak na usmenoj raspravi održanoj 25. studenog 2009. izjavio da nije postupao po traženju tužitelja i cijene digao na preporučene već je sa svojih internetskih stranica uklonio cijene proizvoda nabavljenih od tužitelja. Tužitelj navodi da je na istoj usmenoj raspravi punomoćnik navedenog društva Mario Sukno izjavio da je tužitelj vratio uplaćeni avansni iznos društvu, a što nije istinito te to ničim nije dokazano i bilo je isključivo usmjereno na stvaranju dojma kod tuženoga kako je tužitelj izvršio stvarni pritisak na navedeno društvo. Stoga tužitelj smatra da tuženo tijelo nije moglo unatoč različitim i oprečnim iskazima predstavnika navedenog društva pokloniti svoju vjeru navedenom društvu, iako je tužitelj u svojoj krajnoj tvrdnji priložio u spis materijalne dokaze koji ukazuju na suprotno. Slijedom navedenoga tužitelj navodi da tuženo tijelo u postupku koji je osporavanom rješenju prethodio nije postupalo po pravilima postupka te nije pravilno utvrdilo činjenično stanje, odnosno iz utvrđenog činjeničnog stanja je izvelo pogrešan zaključak u pogledu njega.

Predlaže da Sud tužbu uvaži te poništi osporavano rješenje.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu ostaje kod svih razloga navedenih u obrazloženju osporavanog rješenja te u bitnome ističe da su u predmetnoj upravnoj stvari pravilno primijenjene odredbe Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, odredbe Uredbe o mjerodavnom tržištu, Uredbe o vertikalnim sporazumima, Uredbe o sporazumima male vrijednosti te odredbe Zakona o općem upravnom postupku. Tuženi navodi da je izvršio i uvid u kriterije iz pravne stečevine Europske unije. Ističe da je na temelju provedenog postupka nesporno utvrđeno da je tužitelj narušio tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu, na način da je na poduzetnika Rivulus d.o.o. sa sjedištem u Odri, trgovca na malo informatičkom opremom i potrošačkom elektronikom izvršio 29. veljače 2008. izravni pritisak, što je ponovio neizravno 10. ožujka 2008. a sve u cilju prihvaćanja minimalnih prodajnih cijena svih proizvoda iz asortimana poduzetnika, odnosno tužitelja koji su bili predmet sporazuma između ta dva poduzetnika, čime je, ograničio pravo tom poduzetniku da slobodno određuje daljnju prodajnu cijenu proizvoda koji su bili predmet sporazuma, odnosno čime je isti sklopio zabranjeni sporazum u smislu članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba Rivulus d.o.o. iz Odre, Božidara Antonića 5/b, zastupana po direktoru Denisu Hrestaku, kojeg zastupa punomoćnik Mario Sukno, odvjetnik iz Zajedničkog odvjetničkog ureda Gordana Lazović i Mario Sukno, Zagreb, Heinzelova 15a/II, u odgovoru na tužbu ističe kako iz samog činjeničnog obrazloženja podnijete upravne tužbe, niti sam podnositelj tužbe ne spori kako je sa zainteresiranom osobom u ovom upravnom sporu imao usmenu i pisanu komunikaciju s isključivim ciljem stjecanja trajnijeg i presudnog utjecaja na formiranje maloprodajne cijene proizvoda od zainteresirane osobe. Napominje, kako tužitelj uglavnom svoje postupanje ne spori, već ga u daljnjem tekstu svoje tužbe nastoji minorizirati na način da cjelokupnu situaciju naziva pregovorima, iako se u konkretnom slučaju radilo uglavnom o ultimativnom zahtjevu od strane tužitelja, dodatno osnaženom prijetnjom obustave daljnjih isporuka navedene robe. Slijedom navedenoga, zainteresirana osoba navodi kako je iz cjelokupnog stanja spisa vidljivo da u konkretnom slučaju tužitelj, kao veliki uvoznik i trgovac predmetnom robom na području Republike Hrvatske i regije stvorio svojevrstan modus operandi prema kojem u potpunosti u subordinaciji drži sve ostale trgovce na malo predmetnom robom i to upravo putem određivanja minimalnih maloprodajnih cijena krajnjim kupcima.

Predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Tužba je neosnovana.

Odredbom članka 9. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine« broj 122/03.) propisano je da su zabranjeni sporazumi između poduzetnika, ugovori, pojedine odredbe ugovora, izričiti ili prešutni dogovori, usklađeno djelovanje, odluke udruženja poduzetnika koji kao cilj ili posljedicu imaju isključavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, te naročito oni kojima se izravno ili neizravno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene, odnosno drugi trgovinski uvjeti, ograničava ili nadzire proizvodnja, tržišta, tehnološki razvoj i ulaganje, dijele tržišta ili izvori nabave, primjenjuju nejednaki uvjeti i na istovrsne poslove s različitim poduzetnicima, čime ih se dovodi u nepovoljniji položaj u odnosnu na konkurenciju i uvjetuje sklapanje ugovora prihvaćanjem od drugih ugovornih strana dodatnih obveza, koje po svojoj prirodi ili običajima u trgovini nisu u vezi s predmetom tih ugovora. Stavkom 2. navedenog članka Zakona propisano je da sporazumi kojima se sprječava, ograničava ili narušava tržišno natjecanje u smislu stavka 1. ovoga članka, a ne mogu se izuzeti u smislu članka 10. ovoga Zakona, ništavi su.

Odredbom članka 10. stavkom 1. navedenog Zakona propisano je da za određene vrste sporazuma koji pridonose unapređenju proizvodnje ili distribucije robe i/ili usluga, promicanju tehnološkog ili gospodarskog razvoja, koji pružaju potrošačima razmjernu korist, Vlada Republike Hrvatske na prijedlog Vijeća propisuje uvjete za pojedinačna ili skupna izuzeća tih sporazuma. Stavkom 2. navedenog članka Zakona propisano je da se sporazumima iz stavka 1. ovoga članka ne mogu poduzetnicima nametati ograničenja koja nisu neophodna za postizanje navedenih ciljeva te poduzetnicima omogućiti isključivanje iz znatnog dijela konkurencije s tržišta, za robe i/ili usluge koje su predmetom sporazuma.

Uredbom o skupnom izuzeću sporazuma između poduzetnika koji ne djeluju na istoj razini proizvodnje, odnosno distribucije (»Narodne novine« broj: 51/04.), člankom 9. stavkom 1. točkom a. propisano je da se skupno izuzeće ne može primijeniti na vertikalne sporazume koji neposredno ili posredno, samostalno ili zajedno s drugim čimbenicima, pod kontrolom ugovorenih strana, sadrže vertikalna ograničenja koja imaju za cilj ograničavanje prava kupca da slobodno određuje prodajnu cijenu proizvoda, što ne isključuje dobavljača da odredi maksimalnu prodajnu cijenu ili preporuči prodajnu cijenu, pod uvjetom da nije riječ o fiksnim i minimalnim prodajnim cijenama, koje su rezultat izvršenog pritiska ili poticaja od bilo koje ugovorne strane.

Iz sadržaja spisa predmeta vidljivo je da je poduzetnik Rivulus d.o.o. dana 11. rujna 2008. podnio zahtjev za pokretanje postupka utvrđivanja i sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja zlouporabom vladajućeg položaja, protiv tužitelja. Tuženo tijelo je na temelju dokumentacije a i očitovanja tužitelja utvrdilo da se poslovni odnosi između dvoje poduzetnika temelje na kupnji i isporuci robe, koji se odvijao temeljem narudžbi koje je Rivulus d.o.o. vršio putem web-aplikacije na internetskim stranicama tužitelja, tako da je u konkretnom slučaju svaka takva narudžba imala obilježja sporazuma o kupoprodaji robe. Stoga je tuženo tijelo donijelo odluku da će se moguće sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja ocjenjivati po pravnoj kvalifikaciji „zabranjeni sporazumi“, u upravnom postupku ocjene sukladnosti odredaba sporazuma između Rivulusa d.o.o. i tužitelja s odredbama članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i Uredbe o skupnom izuzeću sporazuma između poduzetnika koji ne djeluju na istoj razini proizvodnje, odnosno distribucije, a ne kao „zlouporaba vladajućeg položaja“, u smislu članka 16. Zakona, kako je zahtijevao podnositelj zahtjeva. Iz sadržaja spisa predmeta vidljivo je da je tuženo tijelo provelo prethodno ispitivanje stanja na mjerodavnom tržištu kako bi utvrdilo postoje li dostatni uvjeti za donošenje zaključka o pokretanju postupka radi utvrđivanja sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja te je zatraženo očitovanje tužitelja na navode iz zahtjeva podnesene od strane Rivulusa d.o.o. Tužitelj se svojim podneskom od 29. listopada 2008. očitovao na zahtjev Rivulus d.o.o. te je demantirao navode istaknute u zahtjevu. Iz sadržaja spisa predmeta vidljivo je da je tuženo tijelo dana 17. studenog 2008. zatražilo pisano očitovanje poduzetnika Hewlett Packard d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu, Radnička cesta 41. o načinu funkcioniranja i strukturi distribucijske mreže navedenog poduzetnika, odnosno očitovanje o preporučenim cijenama principala prema tužitelju. Navedeno očitovanje je zatraženo iz razloga što je prema zaprimljenoj dokumentaciji utvrđeno da većinu proizvoda za koje je tužitelj tražio korigiranje cijena od podnositelja zahtjeva, su prenosna računala robne marke HP te je stoga tuženo tijelo u cilju utvrđivanja osnovanosti navoda tužitelja koji se tiče poslovne politike principala i tražio navedeno očitovanje. Iz sadržaja spisa predmeta vidljivo je da je zatraženo očitovanje ostalih distributera na području Republike Hrvatske za naprijed navedenu tvrtku te je zatraženo i očitovanje od 61 maloprodajnog poduzetnika. Na temelju prikupljene dokumentacije tuženo tijelo je utvrdilo da je od strane tužitelja prema podnositelju zahtjeva tražena 21 korekcija za 21 proizvod i to 19 prijenosnih računala i 2 monitora po vrijednosti iznosi 91.881,02 kn bez PDV-a, odnosno 75,64% ukupne vrijednosti robe koju je Rivulus d.o.o nabavio od tužitelja, odnosno 40,89% ukupne robe nabavljene u 2008. od svih dobavljača, iz čega je tuženo tijelo utvrdilo da je tužitelj Rivulusu d.o.o. značajan dobavljač. Osim navedenoga tuženo tijelo je i održalo usmenu raspravu 25. listopada 2010. Iz održane usmene rasprave tuženo tijelo je utvrdilo da je predstavnik Rivulusa d.o.o. naveo kako je iz dopisa tužitelja vidljivo kako privremeno zastaje s isporukom robe za vrijeme trajanja pregovora oko usklađenja cijene, zbog čega je trpio štetu, te kako je zbog navedenoga bio prisiljen promijeniti poslovnu strategiju na način da sada više ne posluje sa fizičkim osobama kao dosada, već isključivo s poslovnim subjektima s kojima od prije postoji poslovna suradnja. Nadalje, naveo je kako mu je tužitelj vratio uplaćeni avans za robu, te kako Rivulus d.o.o. nije želio postupiti po traženju tužitelja i cijene dignuti na preporučene, već je sa svojih internet stranica uklonio cijene proizvoda nabavljenih od tužitelja, ali je ipak na kraju istaknuo, kako je podigao cijene na preporučene, isključivo kako bi dobio naručenu robu. Tuženo tijelo je isto tako na usmenoj raspravi utvrdilo da je predstavnik tužitelja iskazao kako je u svemu postupao u skladu sa Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja i Uredbom o vertikalnim sporazumima. Nadalje, naveo je da isporuka nije obustavljena prema Rivulusu d.o.o. niti mu je vraćen iznos za uplaćenu robu te kako je nakon spornog razdoblja od veljače do ožujka 2008. nastavljena suradnja ta dva poduzetnika pa je čak i povećana. U svojem iskazu je predstavnik izjavio kako je nastavio s isporukom prema Rivulusu d.o.o. odmah nakon što je izvršio korekciju cijena na preporučene. Iz sadržaja spisa predmeta vidljivo je da je tuženo tijelo utvrdilo da je nekoliko dana nakon održane usmene rasprave tužitelj podneskom zaprimljenim 1. prosinca 2009. dopunio i izmijenio svoj iskaz dan na usmenoj raspravi.

Iz sadržaja spisa predmeta isto tako je vidljivo da je tuženo tijelo utvrđivalo osnovanost navoda Rivulusa d.o.o. da je tužitelj inzistirao da isti preporučene cijene mora primijeniti kao minimalne cijene pri prodaji proizvoda nabavljenih od tužitelja, te je izvršilo uvid u niz e-mail poruka, odnosno poslovnu prepisku koja je tijekom veljače i ožujka 2008. vođena između tužitelja i Rivulusa d.o.o. Na temelju navedene prepiske tuženo tijelo je utvrdilo da je porukom od 29. veljače 2008. na Rivulus d.o.o. izvršen nedopušten izravni pritisak, odnosno uvjetovana je daljnja isporuka robe, koji je neizravno ponovio e-mail porukom od 10. ožujka 2008., iz koje proizlazi da je Rivulus d.o.o. podigao cijene na preporučene, a u skladu s traženjem tužitelja.

Na temelju svega navedenoga tuženo tijelo je donijelo osporavano rješenje.

Ocjenjujući zakonitost osporavanog rješenja ovaj Sud smatra da je tuženo tijelo pravilno postupilo prilikom donošenja rješenja te utvrdilo da postupanje tužitelja predstavlja teško ograničenje tržišnog natjecanja, u smislu članka 9. stavka 1. točka a. Uredbe o vertikalnim sporazumima, jer se radi o izravnom ograničavanju prava Rivulusa d.o.o. da slobodno određuje maloprodajne cijene svojih proizvoda. Tuženo tijelo je pravilno utvrdilo da je takvo postupanje zabranjeno i člankom 9. stavkom 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, odnosno da se radi o sporazumima kojima se sprječava, ograničava ili narušava tržišno natjecanje, a oni se ne mogu skupno ili pojedinačno izuzeti u smislu članka 10. navedenog Zakona te su stoga isti ništavi.

Dakle, u predmetnom postupku je nedvojbeno utvrđeno kako je sporazum sklopljen između tužitelja i Rivulusa d.o.o. imao cilj sprečavanje, ograničavanje i narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu te se isti stoga smatra zabranjenim sporazumom u smislu članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i nije ga moguće pojedinačno izuzeti od primjene odredbi Zakona o tržišnog natjecanja u smislu odredbe članka 10.

Isto tako Agencija je pravilno temeljem članka 35. točke 8. Zakona utvrdila pravila i mjere za zaštitu tržišnog natjecanja odnosno mjere za otklanjanje i sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja i druge mjere za unapređivanje prava i politike tržišnog natjecanja na teritoriju Republike Hrvatske te je stoga pravilno odlučila kada je zabranila tužitelju svako buduće postupanje kojim bi mogao spriječiti, ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje sklapanjem zabranjenog sporazuma na način kako je to utvrđeno točkom 1. izreke rješenja.

Slijedom svega navedenoga prigovori tužitelja izneseni u tužbi su potpuno neosnovani, te osporavanim rješenjem nije povrijeđen zakon na njegovu štetu, te je stoga temeljem odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.), a u svezi članka 90. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 20/10.) tužba odbijena kao neosnovana, s tim da će se presuda objaviti u »Narodnim novinama« temeljem odredbe članka 59. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine« broj 122/03.).

Broj: Us-12531/2010-7

Zagreb, 7. ožujka 2012.

Predsjednica vijeća
Dubravka Markt, v. r.

Presuda, NN 55/2012-1382