## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6927/2010 od 4. studenoga 2014.

### NN 142/2014 (2.12.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6927/2010 od 4. studenoga 2014.

142 02.12.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6927/2010 od 4. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2678

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović i Duška Šarin, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Jozo Certa iz Kaštel Novog kojeg zastupa Jadran Franceschi, odvjetnik iz Splita, na sjednici održanoj 4. studenoga 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je Jozo Certa iz Kaštel Novog kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Jadran Franceschi, odvjetnik iz Splita.

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj:
Kž-Us-79/10-6 od 15. rujna 2010., ispravljene rješenjem Vrhovnog suda od 18. studenoga 2010.

Tom je presudom, kao neosnovana, odbijena žalba podnositelja (optuženika u provedenom postupku) te je potvrđena presuda Županijskog suda u Splitu broj: K-Us-25/08 od 3. veljače 2010.

1.1. Presudom prvostupanjskog suda podnositelj je oglašen krivim zbog počinjenja kaznenog djela protiv imovine – razbojništvo, opisano po članku 218. stavku 2. u svezi s člankom 218. stavkom 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ/97) te je na temelju istog zakonskog propisa osuđen na kaznu zatvora u trajanju od 5 (pet) godina, u koju mu je kaznu uračunato i vrijeme provedeno u pritvoru od uhićenja 10. svibnja 2008. pa do pravomoćnosti presude.

Na temelju članka 132. stavka 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst, 178/04. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP/97) podnositelju je naloženo da na ime imovinsko-pravnog zahtjeva oštećenici Hrvatskoj pošti d.d. isplati iznos od 960.111,00 kuna sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od 15. ožujka 2008. pa nadalje, te oštećenici Croatiji osiguranju d.d. Zagreb isplatiti iznos od 539.889,00 kuna sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od 25. ožujka 2009. pa nadalje. Također je podnositelj obvezan naknaditi troškove kaznenog postupka u iznosu od 3.869,00 kuna.

1.2. Podnositelj smatra da su mu presudama kaznenih sudova povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 18. stavkom 1., 24. stavkom 1., 25. stavkom 1., 29. stavkom 1., 29. stavkom 1. i 2. alineja 6. i 7., i člankom 29. stavcima 3. i 4. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

1.3. Za potrebe ustavnosudskog postupka, a na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) zatražena je dostava kaznenog spisa Županijskog suda u Splitu broj: K-Us-25/08. Pribavljena su i sljedeća izvješća i dokumentacija (u spisu po ustavnoj tužbi Miroslava Hršuma, koja se vodi pod brojem U-III-6559/2010):

– izvješće istražnog suca Županijskog suda u Splitu Stanka Grbavca od 18. travnja 2011.,

– izvješće pučkog pravobranitelja od 2. svibnja 2011. s liječničkom dokumentacijom podnositelja,

– izvješće tajnika Vrhovnog suda Zdravka Stojanovića od 3. svibnja 2011. s prilozima u svezi vijećanja i donošenja osporene presude Vrhovnog suda.

II. TVRDNJE PODNOSITELJA

2. U ustavnoj tužbi, podnositelj ističe da se presuda jednim dijelom temelji na iskazu okrivljenika Miroslava Hršuma, čije slobode i prava nisu bile ograničene u skladu s Ustavom i zakonom. Smatra da iz obrane tog okrivljenika proizlazi »da je bio izvrgnut zlostavljanju, i nečovječnom postupanju. Isti je uhićen od strane osoba sa kapuljačama koje su ga udarale i pri tome mu slomile tri rebra, a zatim ga odvezli u njemu nepoznatom pravcu. Ova vožnja je trajala sat i pol vremena, a i za vrijeme vožnje osobe koje su ga lišile slobode tukli su ga i iživljavali se nad njime. (...) Njegovo zadržavanje, imajući u vidu da je uhićen 9. svibnja 2008. g. u 21,00 sat nije u skladu sa zakonom, a krivotvoren je i zapisnik o uhićenju, u kojem se navodi da je uhićen 15-tak sati poslije. O svemu tome je u sudskom spisu priložena liječnička dokumentacija, utvrđene su i brojne ozljede (...)«. Potom navodi da se gotovo ista stvar odvijala i sa okrivljenikom Mirtom Cokarićem. Stoga smatra da se presuda temelji na dokazima koji su dobiveni silom, te da mu je stoga povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 4. Ustava, a što je dovelo i do povrede prava na pravično suđenje.

2.1. Nadalje, ističe da mu je pravo na žalbu omogućeno samo formalno jer su povrijeđene odredbe o načinu rada i odlučivanja drugostupanjskog žalbenog vijeća. U vezi s tim navodi:

»Sukladno odredbi članka 374. st. 3. ZKP-a sjednica počinje izvješćem suca izvjestitelja. Suprotno citiranim zakonskim odredbama, sjednica vijeća nije počela izvješćem suca izvjestitelja već izvješćem zapisničara – više sudske savjetnice Vlaste Patrčević, inače sutkinje Županijskog suda u Čakovcu.

Iz zapisnika o sjednici vijeća koju po stajalištu obrane nije potpuno vjerodostojan, razvidno je da je obrana u odnosu na ovu okolnost iznosila prigovore koji su zapisnički konstatirani.

(...)

Na početku sjednice vijeća predsjednica vijeća upitala je branitelje imaju li primjedbe na sastav vijeća, na što su branitelji izjavili da nemaju primjedbe na takav sastav vijeća ne znajući da će predmet izvještavati Viša sudska savjetnica, sutkinja Županijskog suda u Čakovcu koja je zapisničar (...)

(...) Uvidom u web stranicu Vrhovnog suda RH razvidno je da Vlasta Patrčević nije sutkinja tog suda što ukazuje na postupanje suprotno Zakonu jer žalitelju nije zajamčeno pravo na žalbu protiv presude drugostupanjskom sudu te o presudi nije odlučivalo vijeće propisano zakonom, a o predmetu nije izvještavao sudac već sudski savjetnik, sudac drugog suda.«

Iz navedenog, po stajalištu žalitelja proizlazi povreda prava na žalbu ali i prava na pravično suđenje jer sud nije bio sastavljen u skladu sa ZKP-om te se »nije radilo o neovisnom i nepristranom i zakonom ustanovljenom sudu.«

2.2. Također smatra da je povrijeđen i članak 8. ZKP/97 jer prvostupanjski sud nije bio nepristran te nije s jednakom pažnjom utvrđivao i činjenice koje podnositelju idu u korist. To proizlazi iz okolnosti da dokazne prijedloge koje je predlagala obrana podnositelja, »a koji su dokazi svakako mogli biti doprinos za utvrđivanje odlučnih činjenica značajnih za donošenje odluke o krivnji okrivljenika Joze Certe« prvostupanjski sud nije proveo. Ističe da su odbijeni prijedlozi za saslušanje svjedoka Tomislava Poljičanina, Ivice Sunare, Siniše Bobana, Ivana Certa, Jakova Grbeše, policijskih službenika Zlomislića i Bakušića, te prijedlog za saslušanjem Nebojše Sarajlije, što predstavlja povredu članka 29. stavka 2. alineje 6. Ustava.

Posebno opširno osporava utvrđenja prvostupanjskog suda o tome kako je podijeljen novac stečen razbojništvima. Zaključno ističe:

»Navedeno ukazuje da Jozo Certa nije sudjelovao u razbojništvu, a ni vršio radnje koje bi bile izjednačene s institutom pomaganja. (...)

Izvršeno je i vještačenje okrivljenika Mladena Stupala te podnositelja tužbe u prostorijama Zatvora u Splitu na okolnosti postojanja eventualnih tetovaža (...) te je utvrđeno kako Jozo Certa na tom dijelu nema nikakvu tetovažu (...) Žalitelj nije osoba srednjeg rasta i niti u jednom segmentu ne nalikuje Mladenu Stupalu. Razlika u visini je barem 20 cm (...) Jozo Certa je osoba koju bi se prvo mogla opisati kao osoba sa velikim ožiljkom na lijevoj strani lica i dijelu vrata.

Svi navedeni prijedlozi obrane ne bi u bitnom odužili trajanje kaznenog postupka, a iskazima predloženih svjedoka utvrdile bi se činjenice koje bi mogle ići u prilog okrivljenom Certi.«

2.3. Ističe da okrivljeniku Miroslavu Hršumu nije omogućeno korištenje srpskim jezikom odnosno pravo na besplatnog tumača te da mu je stoga povrijeđeno ustavno pravo iz članka 29. stavka 2. točke 7. Ustava.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka kaznenih sudova u odnosu na njega.

III. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Uvidom u sudski spis, Ustavni sud je utvrdio kako slijedi:

– protiv podnositelja i još osam okrivljenika Ured za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta u Splitu podnio je optužnicu broj: UK-137/08 od 21. listopada 2008. radi kaznenog djela razbojništva iz članka 218. stavka 2. u vezi s člankom 218. stavkom 1. KZ-a, a nakon uhićenja i provedene istrage;

– podnositelj je osuđen radi osiguravanja stana i hrane VII okrivljeniku i osobi pod imenom »Dule« za vrijeme planiranja i organiziranja izvršenja kaznenog djela;

– podnositelj je negirao počinjenje kaznenog djela za koje je osuđen;

– okrivljenici Miroslav Hršum, Miro Cokarić i Boris Marušić u svojim iskazima teretili su podnositelja;

– telekomunikacijskim vještačenjem i analizom odlaznih i dolaznih poziva te snimki telefonskih razgovora ostalih okrivljenika međusobno utvrđeno je da je podnositelj prije, za vrijeme i nakon počinjenja kaznenog djela ostvarivao intenzivnu telefonsku komunikaciju sa jednim od okrivljenika koji je međusobno komunicirao sa ostalim okrivljenicima, preko nekoliko mobilnih telefonskih brojeva (L 50 prvostupanjske presude);

– pretragom stana i drugih prostorija podnositelja pronađene su SIM kartice i uređaji telefonskih brojeva kojima se koristio podnositelj u komunikaciji sa ostalim okrivljenicima;

– podnositelj i ostalih osam okrivljenika su pravomoćno osuđeni radi kaznenog djela razbojništva na zatvorske kazne.

IV. POSTUPCI PRED SUDOVIMA

4. Nakon provedenog dokaznog postupka u kome je saslušao svjedoke i optuženike, te proveo druge dokaze relevantne za navedeni postupak, ocijenio kako svaki dokaz zasebno tako i u njihovoj međusobnoj ukupnosti i povezanosti, te utvrdio da je podnositelj počinio radnje opisane u izreci prvostupanjske presude, te da su u tim radnjama sadržana obilježja kaznena djela razbojništva iz članka 218. stavka 2. KZ-a.

4.1. U odnosu na odbijanje dokaznih prijedloga podnositelja u prvostupanjskom postupku, u prvostupanjskoj se presudi je navedeno:

»(...) odbijen je prijedlog (...) za pozivanjem svjedoka Tomislava Poljičanina (...) kao nevažnim, jer je sam okrivljeni Jozo Certa u svojoj obrani pred istražnim sucem (...) kazao da je to njegov broj mobitela. Nadalje odbijen je kao nevažan i prijedlog za saslušanjem Ivice Sunare, koji bi iznajmio automobil marke mercedes zelene boje, a na okolnost kojih bi registracijskih oznaka bio taj mercedes, jer je ta informacija bila zatražena službenim putem preko PUSD.

Odbijen je kao nevažan prijedlog za saslušanjem svjedoka Siniše Bobana, vlasnika restorana Perlica, jer se ta činjenica i detalj zaista ne navodi u činjeničnom opisu, niti je na bilo koji način preciziran u dotada utvrđenom činjeničnom stanju.

Odbijen je prijedlog i za saslušanjem svjedoka Jakova Grbeše, dugogodišnjeg predsjednika NK 'Val' a na okolnost pozicija, odnosno uloge u tom nogometnom klubu okrivljenik pod 8. Joze Certe, jer je isto zatraženo službenim putem i dostavljeno od strane KN 'Val', a koje bi funkcije obnašao okrivljenik.

Odbijen je prijedlog za saslušanjem policijskih inspektora Zlomislića i Bakušića, a na okolnost na koji je način vršeno navodno prepoznavanje okrivljenika i što bi bilo sugerirano okrivljenicima Miroslavu Hršumu i Miru Cokariću, kao nevažan, jer takvo prepoznavanje ne proizlazi iz utvrđenog činjeničnog stanja i iskaza navedenih okrivljenika (...).

Odbijen je prijedlog za ispitivanjem svjedoka Ivana Certe, brata okrivljenika pod 8., a od kojeg je oduzet mobitel broj 095 845 2442, kao nevažan, pa i u odnosu na navedenu činjenicu da je upravo oduzet od Ivana Certe.«"

U odnosu na saslušanje Nebojše Sarajlije, prvostupanjski je sud taj dokazni prijedlog odbio kao nebitan jer je iz činjeničnog opisa kaznenog djela ispustio ime i prezime te osobe.

4.2. U žalbenom postupku Vrhovni sud ocijenio je da je sud prvog stupnja na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje, koje pouzdano proizlazi iz provedenih dokaza i njihove savjesne analize i ocjene, pravilno primijenio odgovarajuće odredbe ZKP-a i KZ-a.

Ispitujući pobijanu presudu po službenoj dužnosti, Vrhovni sud je utvrdio da u provedenom postupku nije počinjena apsolutno bitna postupovna povreda iz članka 367. stavka 1. točke 11. ZKP/97, ali niti bilo koja druga postupovna povreda na koju u smislu članka 379. stavka 1. točke 1. ZKP/97 sud pazi po službenoj dužnosti.

U odnosu na žalbene prigovore podnositelja, koje on ponavlja i u svojoj ustavnoj tužbi, kako nije obrazloženo usvajanje imovinsko-pravnog zahtjeva oštećenika u prvostupanjskoj presudi, Vrhovni sud utvrđuje da »prvostupanjski sud daje detaljno obrazloženje štete nastale počinjenjem kaznenog djela i presuđenih imovinsko-pravnih zahtjeva i odštete imovinskopravne koristi (...). O tome kako je utvrdio da je počinjenjem kaznenog djela iz točke 1. izreke pobijane presude nastala upravo šteta u iznosu od 15,021.500,00 kuna i zašto su osuđenici presuđeni platiti na ime postavljenih imovinsko pravnih zahtjeva upravo iznose navedene u izreci pobijane presude, prvostupanjski sud daje jasne i dostatne razloge, bez ikakva proturječja. Zato nije točno da bi dio odluke o presuđenom imovinsko pravnom zahtjevu bio neobrazložen, te da bi izostali razlozi o odlučnim činjenicama, kako to neosnovano tvrdi žalitelj."

4.3. U odnosu na odbijanje dokaznih prijedloga podnositelja u prvostupanjskom postupku, Vrhovni sud utvrđuje da je prvostupanjska presuda u tom dijelu opširno obrazložena te je zaključio:

»Sama činjenica da nisu provedeni svi dokazi, predloženi po optuženicima, ne znači da je išta u postupku ostalo dvojbeno (...)«.

4.4. U pogledu utvrđenja činjeničnog stanja važnog za donošenje osude za počinjeno kazneno djelo, Vrhovni sud navodi:

»Prvostupanjski sud, po stajalištu ovog suda drugoga stupnja, pravilna činjenična utvrđenja temelji prvenstveno na materijalnim dokazima. Optuženik Zoran Stevanović zatečen je kod mijenjanja kuna u drugu valutu u Brčkom i kod njega je pronađen iznos od 327.00,00 kuna. Od optuženika Emila Cokarića je oduzet iznos od 1.052.200,00 kuna, pronađen u plastičnoj kanti u podrumu kotlovnice KBC Split, a daktiloskopskim vještačenjem utvrđeno je da se na novčanicama nalaze otisci prstiju optuženih Mire Cokarića, (...). Iz snimki telefonskih razgovora i provedenog vještačenja utvrđeni su telefonski kontakti između optuženih i to Hršuma sa Mirom Cokarićem, Mire Cokarića sa Emilom Cokarićem, Emila Cokarića sa Mladenom Stupalom, Mladen Stupala i Borisa Marušića, Mire Cokarića i Milana Mitića, te Joze Certe i Milana Mitića.

Sve ovo govori o smislenoj i ciljanoj povezanosti svih optuženih, o čemu govore i detaljni iskazi optuženih tijekom postupka (iskazi pred redarstvenim vlastima Miroslava Hršuma i Mire Cokarića) kojima zapravo priznaje počinjenje kaznenih djela, što su kasnije, tijekom postupka, doduše, osporili.

Optuženici očigledno, (...) djeluju zajednički, dogovorno i s ciljem da se domognu novca. Pri tom imaju podijeljene uloge, te u okviru tih uloga odlučuju o počinjenju kaznenog djela, a radnje svakog od optuženih prvostupanjski je sud potanko obrazložio u pobijanoj presudi, što kao pravilno utvrđuje i prihvaća i ovaj drugostupanjski sud. Da optuženici doista djeluju zajednički ogleda se i u činjenici podjele 'plijena' jer svaki od sudionika dobiva svoj ulog što prvostupanjski sud izvodi kako iz obrane optuženih, potvrda o privremenom oduzimanju predmeta, tako i iz potankog opisa načina raspodjele novca svjedoku Milanu Rašete, kojem prvostupanjski sud nije imao razloga ne povjerovati.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Ustavni sud je razmotrio ustavnu tužbu i provedeni postupak s aspekta moguće povrede prava na pravično suđenje koje je zajamčeno člankom 29. stavkom 1. i 2. alinejom 6. Ustava.

5.1. U konkretnom slučaju, krivnja podnositelja je utvrđena u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred nadležnim Županijskim sudom u Splitu. Podnositelju je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati uz dva branitelja, izjašnjavati se i predlagati dokaze u odnosu na odlučujuće činjenice, te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje. Iz presude prvostupanjskog suda razvidno je koje dokaze je taj sud proveo i na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kazneno djelo koje joj je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze te činjenice o kojima ovisi opstojnost kaznenog djela, prvostupanjski sud je za svoja utvrđenja i stajališta dao valjane pravne razloge.

5.2.Mjerodavne odredbe Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP/97) glase:

»Članak 8.

(...)

(2) Pravo suda i državnih tijela koja sudjeluju u kaznenom postupku da ocjenjuju postojanje ili nepostojanje činjenica nije vezano ni ograničeno posebnim formalnim dokaznim pravilima.«

»Članak 321.

(1) Dokazivanje obuhvaća sve činjenice za koje sud smatra da su važne za pravilno presuđenje.

(...)«

Ustavni sud ističe da zahtjevi načela pravičnog postupka uključuju način na koji se dokazi izvode i predlažu te ocjene je li postupak u svojoj cjelini, uključujući i način na koji su dokazi predloženi i izvedeni, pravičan u smislu članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije.

Ustavni sud podsjeća da značenje prava na »dobro pravosuđe« i pošteno suđenje u demokratskom društvu nužno uključuje jednakost sredstava stranaka u postupku (»jednakost oružja«), to jest obvezu suda da svakoj strani u postupku dade mogućnost iznošenja svojih razloga u uvjetima koji je ne stavljaju u položaj očite neravnopravnosti u odnosu na protivnu stranu.

Prema ustaljenoj praksi Ustavnog suda, jedan od aspekata prava na pošteno (pravično) suđenje je i pravo na procesnu ravnopravnost (equality of arms – »jednakost oružja«), koje je sadržajno blisko načelu saslušanja stranaka u domaćem pravu. Prema tom načelu, svaka od stranaka treba imati »razumnu mogućnost da u postupku brani svoja prava pod uvjetima koji ga ne stavljaju u bitno nepovoljniji položaj u odnosu na njenog protivnika«. Iz prava na jednakost oružja izvode se i pojedina prava u odnosu na izbor i izvođenje dokaza.

5.3. U odnosu na navode podnositelja u ustavnoj tužbi vezane uz pravo podnositelja da ispituje ili dade ispitati svjedoke optužbe i podredno da zahtijeva da se osigura nazočnost i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe koji se odnose na odbijanje nekih dokaznih prijedloga podnositelja, valja istaknuti da je člankom 338. stavkom 1. ZKP/97 propisano da dokazivanje obuhvaća sve činjenice za koje sud smatra da su važne za pravilno presuđenje, a člankom 339. stavcima 4. i 5. ZKP/97 propisano je pod kojim uvjetima sud može odbiti dokazni prijedlog.

Ovdje valja istaknuti da je člankom 321. stavkom 1. ZKP/97 propisano da dokazivanje obuhvaća sve činjenice za koje sud smatra da su važne za pravilno presuđenje, a člankom 322. stavcima 4. i 5. ZKP/97 propisano je pod kojim uvjetima sud može odbiti dokazni prijedlog.

Podredno, Ustavni sud podsjeća da nijedna odredba ZKP/97 pa ni ona iz članka 8. ZKP/97 (koja propisuje načelo slobodne ocjene dokaza) ne propisuje obvezu suda da mora izvesti svaki predloženi dokaz. Pitanje hoće li ili neće izvesti neki dokaz, pitanje je ocjene suda u svakom pojedinačnom slučaju. Iz kojih razloga drugostupanjski sud smatra da su dokazi tijekom kaznenog postupka provedeni zakonito, jasno je navedeno u obrazloženju osporene presude (str. 5 – 14. drugostupanjske presude u kojem dijelu Vrhovni sud detaljno iznosi analizu žalbenih navoda podnositelja i ostalih okrivljenika u odnosu na bitne povrede odredaba kaznenog postupka, povrede kaznenog zakona te pogrešno i nepotpuno činjenično stanje).

Sagledavajući postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku kao jedinstvenu cjelinu te cijeneći sadržaj osporenih presuda, Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 2. alinejom 6. Ustava.

5.4 Vrhovni sud potvrdio je prvostupanjsku presudu, te je svoja utvrđenja da ne postoje bitne povrede odredaba kaznenog postupka i povrede kaznenog zakona, kao i da je činjenično stanje potpuno i pravilno utvrđeno, jasno obrazložio, očitovavši se pritom o svim žalbenim navodima podnositelja.

6. U odnosu na sastav drugostupanjskog vijeća koje je donijelo odluku o žalbi podnositelja, pribavljen je zapisnik o odlučivanju i vijećanju Vijeća Vrhovnog suda od 15. rujna 2010., iz kojeg proizlazi da je na sjednici Vijeća o stanju predmeta izvijestila Vlasta Patrčević, koja je u uvodu pobijane presude navedena kao zapisničar. No, iz samog zapisnika o vijećanju proizlazi da su odluku o žalbi donijeli suci Vrhovnog suda Senka Klarić Baranović, predsjednica Vijeća, Marijan Svedrović i Branko Brkić.

Da bi se utvrdila povreda prava na pravično suđenje iz razloga što je odluku donijelo tijelo koje nije propisno sastavljeno i koje po svom sastavu nije sud, potrebno je dokazati da je u odlučivanju sudjelovala osoba koja nije sudac suda koji je ovlašten donijeti odluku u žalbenom postupku. No, u konkretnom slučaju odluku su donijela tri suca Vrhovnog suda (sukladno članku 27. Zakona o Uredu za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta – »Narodne novine« broj 88/01., 12/02., 33/05., 48/05. i 76/07.) te nema elemenata za utvrđenje da je odluku donijelo tijelo koje nije »sud« iz članka 29. stavka 1. Ustava.

Stoga nije od ustavnopravnog značaja okolnost da je izvješće o stanju spisa sastavila sudska savjetnica na Vrhovnom sudu.

7. U odnosu na navode ustavne tužbe u kojima podnositelj ističe da su iskazi suoptuženika Miroslava Hršuma i Mire Cokarića dobiveni primjenom sile na ispitivanju pred redarstvenim vlastima (protivno člancima 24. stavku 1. i 25. stavku 1. Ustava), te da Miroslavu Hršumu »slobode i prava nisu ograničena u skladu sa zakonom« što bi dovelo do povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 2. točkom 3. Ustava, te da mu nije osiguran tumač u smislu članka 29. stavka 2. točke 7. Ustava, valja reći da se podnositelj zapravo poziva na načelo beneficio cohaesionis koje je uređeno člankom 383. ZKP/97, koji propisuje:

»Članak 383.

Ako drugostupanjski sud u povodu bilo čije žalbe utvrdi da su razlozi zbog kojih je donio odluku u korist optuženika od koristi i za kojeg od suoptuženika koji nije podnio žalbu ili je nije podnio u tom smislu, postupit će po službenoj dužnosti kao da takva žalba postoji.«

To je jedno od temeljnih načela kaznenog postupka po kome će se dokazi koji idu u prilog jednom suoptuženiku iskoristiti i do odlučivanja o krivnji ili kaznenoj sankciji drugog suoptuženika.

7.1. Razmatrajući istaknutu povredu u kontekstu utvrđenih činjenica konkretnog slučaja, Ustavni sud primjećuje da je podnositelj osuđen za kvalificirani oblik kaznenog djela razbojništva, koje je počinio zajedno sa osam drugih osoba, a u kojem je izvršenju svatko od njih imao točno određenu i povjerenu mu ulogu. Podnositelj je tako doprinos izvršenju kaznenog djela ostvario kroz osiguravanje smještaja za dva druga okrivljenika (ali ne za Miroslava Hršuma i Miru Cokarića na čije se navodno nezakonito pribavljene iskaze poziva) kao i kroz prijevoz otuđenog novca na prethodno dogovorene lokacije. Samim time, a uzimajući u obzir druge materijalne i personalne dokaze na osnovi kojih je podnositelj pravomoćno osuđen, utvrđeno je prema navodima podnositelja, da drugi, eventualno nezakoniti dokazi koji su korišteni tijekom kaznenog postupka, nisu upotrijebljeni za utvrđivanje pravno relevantnih činjenica na kojima se temelji odluka kojom je osuđen podnositelj.

Ustavni sud također ističe da se načelo beneficium cohaesionis u pravilu ne primjenjuje neposredno i u ustavnosudskom postupku. Naime, Ustavni sud u postupku koji se vodi po članku 62. Ustavnog zakona odlučuje o individualnim povredama ustavnih prava svakog podnositelja zasebno i neovisno o ustavnim pravima drugih osoba, pa i onih koji su osuđeni u istom kaznenom postupku, osim iznimno, u osobitom pojedinačnom slučaju, ako postoji izraziti javni interes i prijeka društvena potreba da postupi drugačije.

Stoga okolnosti na koje upozorava podnositelj nisu relevantne za odlučivanje o povredi njegovih ustavnih prava u provedenom kaznenom postupku.

Slijedom navedenog, tvrdnja podnositelja da je počinjena povreda članka 29. stavka 4. Ustava jer se njegovi navodi odnose na dokaze koji su dobiveni ispitivanjem optuženika Miroslava Hršuma nije utemeljena, s obzirom da se ti navodi ne odnose na osobnu poziciju podnositelja te ne mogu biti od značaja kod odlučivanja o povredi ustavnih prava podnositelja.

8. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

9. Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-6927/2010

Zagreb, 4. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 142/2014-2678