## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-488/2001 od 22. siječnja 2004.

### NN 11/2004 (28.1.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-488/2001 od 22. siječnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

376

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Željko Potočnjak, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Agata Račan, Smilj­ko Sokol, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, u postupku
pokrenutom ustavnom tužbom Z. M. iz B., kojeg zastupa Lj. K.-S., odvjetnica iz
V., na sjednici održanoj dana 22. siječnja 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukidaju se:

–
rješenje Županijskog suda u Bjelovaru, broj: Gž.87/2001-2 od 25. siječnja 2001.
godine,

– rješenje
Općinskog suda u Virovitici, broj: Ovr.129/99-24 od 5. prosinca 2000. godine,
te se predmet vraća Općinskom sudu u Virovitici na ponovni postupak.

III.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1.
Ustavna tužba podnijeta je protiv rješenja Županijskog suda u Bjelovaru, broj:
Gž.87/2001-2 od 25. siječnja 2001. godine. Tim je rješenjem odbijena žalba
podnositelja i potvrđeno je rješenje Općinskog suda u Virovitici, broj:
Ovr.129/99-24 od 5. prosinca 2000. godine.

Osporenim
prvostupanjskim rješenjem izvršena je dosuda nekretnina opisanih u izreci
rješenja za kupovninu od 1,00 kn.

2. Podnositelj smatra da su osporenim rješenjima
povrije­đena prava zajamčena člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. Ustava
Republike Hrvatske.

Podnositelj se nije izrijekom pozvao na odredbu
članka 14. stavka 2. Ustava, međutim iz sadržaja ustavne tužbe razvidno je da
podnositelj smatra povrijeđenim i jednakost pred zakonom zajamčenu tom ustavnom
odredbom.

U obrazloženju ustavne tužbe podnositelj navodi kako
je osnova za pokretanje predmetne ovrhe bila pravomoćna presuda Općinskog suda
u Virovitici, broj: P-36/96-4 od 27. ožujka 1996. godine, kojom je on bio
obvezan da u svojstvu solidarnog jamca F. D. iz B. - korisniku kredita, kojeg
je isti podigao kod Zanatsko štedno kreditne zadruge iz Virovitice, isplati toj
Zadruzi iznos od 555 DEM prema srednjem tečaju na dan isplate, zajedno s
ugovornim kamatama po stopi od 84% godišnje, računajući od 27. kolovoza 1995.
godine pa do 27. listopada 1995. godine, a od 28. listopada 1995. godine pa do
isplate uz zakonsku zateznu kamatu.

Ističe dalje, kako je usmena javna dražba formalno
provedena u skladu s odredbom članka 97. Ovršnog zakona (»Narodne novine«, broj
57/96, 29/99, 42/00, 173/03 – u nastavku: OZ) kojim je propisano da se na
trećoj javnoj dražbi nekretnina ovršenika može prodati bez ograničenja najniže
cijene, ali da sud nije mogao njegove nekretnine prodati za samo 1,00 kn. Takvo
postupanje sudova smatra protivnim odredbi članka 3. Zakona o parničnom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, 91/92 i 112/99, u nastavku: ZPP) kojom
je izričito propisano da stranke svojim pravima ne mogu raspolagati ukoliko su
ista u suprotnosti s pravilima morala. Prodane nekretnine nisu smjele biti
predmet ovrhe, jer se radi o imovini od koje podnositelj živi, dakle koja je
nužna za njegovo uzdržavanje. Konačno, zbog nesrazmjernosti u vrijednosti koju
je tužitelj na ovoj javnoj dražbi ostvario po­vrijeđena su i pravila obveznog
prava koja se odnose na prodaju, ističe podnositelj.

Predlaže
usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih rje­šenja.

3. Za
potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis predmeta Općinskog suda u
Virovitici, broj: IV Ovr-129/99.

Iz
spisa predmeta i osporenih rješenja razvidno je da se pred­metna ovrha temelji na
pravomoćnoj i ovršnoj presudi Općinskog suda u Virovitici, broj: P-36/96-4 od
27. ožujka 1996. godine, kojom je naloženo podnositelju i Lj. P. kao tuženicima
(solidarnim jamcima), da na ime povrata kredita solidarno isplate tužitelju –
Zanatsko štedno kreditnoj zadruzi iz Virovitice protuvrijednost od 555 DEM
prema srednjem tečaju na dan isplate, zajedno s ugovorenim kamatama po stopi od
84% godišnje, računajući od 27. kolovoza 1995. godine do 27. listopada 1995.
godine, a od 28. listopada 1995. godine pa do isplate zakonsku zateznu kamatu,
te da solidarno tužitelju naknade troškove parničnog postupka u iznosu od
1.910,00 kn, sve u roku od 15 dana pod prijetnjom ovrhe.

Tuženici
nisu izvršili obvezu u roku za dobrovoljno plaćanje dužnih novčanih iznosa.

Ovršni
postupak kod istog Općinskog suda, pod brojem: I-440/96, na pokretnim stvarima
ovršenika i ostalih tuženika, ostao je bezuspješan.

Slijedom
toga tužitelj, sada ovrhovoditelj, je pokrenuo ovršni postupak predloživši
ovrhu na nekretninama podnositelja, koje se sastoje od:

-čkbr
2103 kuća broj 10, gospodarska zgrada i dvor sa 8 a 8 m2,

-čkbr
2104 oranica D. brdo sa 5 a 52 m2, te

-čkbr
2105 voćnjak D. brdo sa 10 a 50 m2, sve upisano u zk.ul.broj 178 k.o. S. B.

Tijekom
postupka sudski vještak procijenio je ove nekretnine podnositelja, kao
ovršenika, iznosom od 62.267,00 kn, dok je sveukupno potraživanje
ovrhovoditelja prema podnositelju 19.708,00 kn.

4.
Rješenjem broj: I-129/99 od 18. veljače 1999. godine prvostupanjski sud odredio
je ovrhu, a drugostupanjski sud svojim rješenjem broj: Gž-607/1999-2 od 22.
travnja 1999. godine odbio žalbu ovršenika i potvrdio rješenje o ovrsi suda
prvog stupanja.

Radi
ovrhe na nekretninama podnositelja prvostupanjski sud proveo je tri javne
dražbe. Na prvoj javnoj dražbi održanoj 27. travnja i drugoj javnoj dražbi
održanoj 7. studenoga 2000. godine, nije se javio niti jedan kupac.

Na
trećoj javnoj dražbi održanoj 5. prosinca 2000. godine jedini kupac bio je sam
ovrhovoditelj ponudivši cijenu od 1,00 kn, koju je sud i prihvatio.

Javna
dražba provedena je pozivom na odredbu članka 97. stavka 4. OZ-a koja
propisuje:

»Ako
nekretnina ne bude prodana ni na drugom ročištu, sud će u roku od najmanje 15
do najviše 30 dana zakazati treće ročište na kojemu nekretnina može biti
prodana bez ograničenja najniže cijene u odnosu na utvrđenu vrijednost.(…)«.

U
osporenom drugostupanjskom rješenju odbijanje žalbe obrazloženo je kako
slijedi:

»Odredbom
članka 97. OZ određeno je da se na trećoj javnoj dražbi nekretnina može prodati
bez ograničenja najniže cijene (…) sud mora prihvati svaku ponudu (…).

Neosnovana
je radi izloženoga žalbena tvrdnja da bi pona­šanje ovrhovoditelja bilo
suprotno odredbi iz članka 3. ZPP, jer se u ovom slučaju ne radi o raspolaganju
stranaka nego se radi o primjeni kogentne zakonske norme pri čemu je moralnost
ovrhovoditeljevog postupanja izvan dosega vršenja ocjene od strane suda i
prepuštena je ovrhovoditeljevoj savjesti i njegovom poimanju moralnosti
prilikom ovršnoga namirenja njegove tražbine.

(…)
uvjeti prodaje uređeni su prema odredbi iz članka 1. stavka 1. OZ odredbama
toga Zakona, a nisu uređeni općim propisima građanskog prava jer je OZ u tom
pogledu lex specialis u odnosu na Zakon o obveznim odnosima.(…)«.

Ustavna
tužba je osnovana.

5.
Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u nastavku: Ustavni
zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno
o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela,
povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno
Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu.

Ustavni
sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u
ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
podnositelja, povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično
stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od
čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

6. Na
temelju uvida u spis predmeta i mjerodavne zakone, Ustavni sud je utvrdio da su
u osporenim rješenjima na štetu podnositelja povrijeđene odredbe materijanih i
postupovnih zakona a time i Ustavom zajamčena prava na koja podnositelj upućuje
u ustavnoj tužbi.

7. Prema odredbi članka 3. Ustava, sloboda,
jednakost, nacionalna ravnopravnost i ravnopravnost spolova, mirotvorstvo,
socijalna pravda, poštivanje prava čovjeka, nepovredivost vlas­ništva, očuvanje
prirode i čovjekova okoliša, vladavina prava i demokratski višestranački
sustav, najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj su za
tumačenje Ustava.

Ustavni sud je pošao od stajališta da vladavina
prava, kao jedna od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske,
između ostalog, sadrži obvezu sudova da, u slučajevima kada tumače i
primijenjuju propise, postupaju na način da ne povri­jeđuju ljudska prava i
temeljne slobode.

Nadalje, prema odredbi članka 14. stavka 2. Ustava
jamči se jednakost svih pred zakonom dok se člankom 29. stavkom 1. Ustava jamči
pravo na pravično suđenje. Navedena ustavna prava ne mogu se tijekom sudskog
postupka ostvariti ukoliko stranke u tom postupku nemaju jednak postupovni i
materijalnopravni položaj.

8.
Odredba članka 6. OZ propisuje:

»Pri
provedbi ovrhe i osiguranja pazit će se na dostojanstvo ovršenika, odnosno
protivnika osiguranja te na to da ovrha, odnosno osiguranje za njega budu što
manje nepovoljni.«.

Prodajom
nekretnina podnositelja za samo jednu kunu i stje­canjem istih od strane
ovrhovoditelja načelo ovršnog postupka propisano člankom 6. OZ teško je
narušeno. Ovrha provedena osporenim rješenjima nije udovoljila osnovnom
zahtjevu ovršnog postupka, prisilno namirenje tražbine ovrhovoditelja na
temelju ovršne isprave, već ima značaj svojevrsne kazne prema ovrše­niku,
podnositelju ustavne tužbe.

9.
Osnovano podnositelj ističe da je u konkretnom slučaju povrijeđena i odredba
članka 3. stavka 3. ZPP, prema kojoj sud neće prihvatiti raspolaganja stranaka
koja su u suprotnosti s prisilnim propisima i pravilima javnog morala.

Naime,
unatoč tome što je odredbom članka 97. stavka 4. OZ propisano da se na trećoj
dražbi nekretnina može prodati bez ograničenja najniže cijene, takvo
propisivanje, samo po sebi, ne može isključiti primjenu odredbe članka 3. ZPP
kao općeg pravila koje važi za sva raspolaganja stranaka u parničnim
postupcima.

Sud
posebno ukazuje na pogrešno tumačenje odredbe članka 97. stavka 4. u
obrazloženju drugostupanjskog rješenja (vidjeti točku 4. ove odluke) koje ima
za posljedicu i pogrešan zaključak o normativnom sadržaju te odredbe.
Drugostupanjski sud toj odredbi daje značaj stroge (kogentne) odredbe nasuprot
jasnom i nesporno dispozitivnom sadržaju (»nekretnina može biti prodana«). To
obrazloženje nije pravno utemeljeno ni u tekstu koji glasi: »(...) pri čemu je
moralnost ovrhovoditeljevog postupanja izvan dosega vršenja ocjene od strane
suda i prepuštena je ovrhovoditeljevoj savjesti i njegovom poimanju moralnosti
prilikom ovršnog namirenja njegove tražbine.«. Ovo tim više kada se uzme u
obzir činjenica da je vrijednost podnositeljevih nekretnina trostruko veća u
odnosu na ovrhovoditeljevu tražbinu. Očito je, dakle, da su ovršni sudovi
dozvolili ovrhovoditelju raspolaganja suprotna pravilima javnog morala i svrsi
koju je trebalo postići tom prodajom (namirenje duga od strane podnositelja kao
solidarnog jamca).

10. Radi zaštite ovršenika fizičke osobe odredba
članka 70. OZ propisuje:

»Ovrha radi ostvarenja novčane tražbine ne može se
provesti na stvarima i pravima koja su nužna za zadovoljavanje osnovnih
životnih potreba ovršenika i osoba koje je on po zakonu dužan uzdržavati ili za
obavljanje samostalne djelatnosti koja je ovrše­nikov glavni izvor sredstava za
život (…)«.

Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe kako predmetne
nekretnine nisu ni mogle biti predmet ovrhe je su to nekretnine nužne za
zadovoljavane njegovih osnovnih životnih potreba. Uvidom u osporena rješenja iz
predmeta spisa vidljivo je da su sudovi propustili utvrditi postojanje razloga
za primjenu navedene odredbe.

11. Propusti ovršnih sudova tijekom postupka, prema
ocjeni ovog Suda, bili su takvog intenziteta da su podnositelja, kao ovršenika,
stavili u neravnopravan položaj u odnosu na drugu stranku u postupku
(ovrhovoditelja), te su ti propusti doveli do situacije u kojoj se rješenja
kojima se odlučivalo u konkretnom slučaju, po načinu primjene mjerodavnih
propisa, mogu smatrati samovoljnim.

Slijedom navedenog Sud utvrđuje da su osporenim rješe­njima
podnositelju povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14. stavkom 2. i 29.
stavkom 1. Ustava.

12. Konačno, Ustavni sud ukazuje i na odredbe članka
117. stavka 3. Ustava prema kojoj sudovi sude na temelju Ustava i zakona.

Sukladno toj ustavnoj odredbi sudovi su dužni
pridržavati se strogih propisa postupka. Ako pravila postupanja ostavljaju
sudovima na prosudbu svrsishodnost njihove primjene na konkretan slučaj, tada
su oni dužni poduzeti sve potrebne mjere radi zaštite ravnopravnosti stranaka u
postupku, odnosno radi omogućavanja strankama postizanje zaštite prava koja im
prema Ustavu i zakonu pripadaju.

U
konkretnom slučaju takva zaštita prava jedne stranke, u provedenom ovršnom
postupku, u cijelosti je izostala što osporena rješenja ovršnih sudova
suprotstavlja načelu vladavine prava kao jedne od najviših vrednota ustavnog
poretka Republike Hrvat­ske.

13.
Zbog svega iznijetog, a temeljem odredbi članaka 73. i 76. Ustavnog zakona,
odlučeno je kao u izreci.

Točka
III. ove odluke temelji se na odredbi članka 29. Ustav­nog zakona.

Broj:
U-III-488/2001
Zagreb, 22. siječnja 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Željko Potočnjak,** v. r.

Odluka, NN 11/2004-376