## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-153/1998. od 10

### NN 31/1999 (31.3.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-153/1998. od 10

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jadranko Crnić, predsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući
povodom ustavne tužbe Ž. K. iz S., na sjednici održanoj dana 10. ožujka
1999. godine, donio je

## **ODLUKU**

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukida presuda Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, broj: Rev-1539/1996-2 od 15. svibnja 1997. godine.

II. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovno odlučivanje.

III. Ova odluka će se objaviti u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Dopuštenom i pravodobnom ustavnom tužbom podnositelj je pokrenuo ustavnosudski
postupak u svezi s presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1539/1996-2
od 15. svibnja 1997. godine.

Tijekom parničnog postupka koji je prethodio donošenju osporavane presude,
Općinski sud u S. svojom presudom, broj: P-138/1992 od 20. lipnja 1995.
godine, djelomično je usvojio tužbeni zahtjev podnositelja utvrdivši da
je nezakonito rješenje tuženika, Ministarstva financija, Porezne uprave,
Područnog ureda S., broj: 2181-03-02/92 od 13. siječnja 1992. godine o
prestanku radnog odnosa podnositelja te je tuženik obvezan vratiti podnositelja
u roku od osam (8) dana na rad i rasporediti ga na radno mjesto koje odgovara
njegovim radnim i stručnim sposobnostima. Predmetnom presudom tuženik je
ujedno obvezan naknaditi podnositelju izgubljenu zaradu s pripadajućom
zakonskom zateznom kamatom, kao i na platež troškova parničnog postupka.
U preostalom dijelu, a koji se je odnosio na nedospjela potraživanja, tužbeni
zahtjev podnositelja je odbijen kao neosnovan.

Iz obrazloženja prvostupanjske rješidbe proizlazi da je u konkretnom
slučaju došlo do utvrđivanja nove unutarnje organizacije u tadašnjoj Općinskoj
upravi društvenih prihoda te da su se svi djelatnici Općinske uprave društvenih
prihoda smatrali neraspoređenima sukladno odredbama članka 380. i 381.
Zakona o upravi ("Narodne novine", broj 16/78, 50/78, 29/85, 48/85, 41/90,
47/90, 53/91 - nastavno: Zakon), počevši od 14. kolovoza 1991. godine.
Nadalje je utvrđeno da je podnositelj prije stjecanja statusa neraspoređenog
djelatnika bio raspoređen na radno mjesto samostalnog referenta za razrez
poreza. Iz činjeničnog stanja utvrđenog tijekom parničnog postupka također
proizlazi da je radni odnos podnositelja prestao 13. siječnja 1992. godine,
na temelju osporavanog rješenja tuženika, broj: 2181-03-02/92, da je u
vrijeme donošenja rješenja o prestanku radnog odnosa podnositelja mjesto
samostalnog referenta za razrez poreza bilo postojeće i upražnjeno te da
je u lipnju 1992. godine na predmetno radno mjesto raspoređena djelatnica
M. J.

Na temelju tako utvrđenog činjeničnog stanja prvostupanjski sud je utvrdio
da je tuženik, propustivši rasporediti podnositelja na postojeće i upražnjeno
radno mjesto koje odgovara njegovoj radnoj sposobnosti i stručnoj spremi,
postupio suprotno odredbama članka 380. u svezi članka 315. Zakona o upravi,
pa je tužbeni zahtjev podnositelja djelomično usvojen.

Protiv prvostupanjske presude tuženik je uložio žalbu. Odlučujući o
žalbi tuženika, Županijski sud u S. svojom presudom, broj: Gž-357/96 od
6. ožujka 1996. godine, potvrdio je zakonitost prvostupanjske rješidbe
te je žalba tuženika odbijena kao neosnovana.

U svezi s drugostupanjskom presudom tuženik je izjavio reviziju. Odlučujući
u povodu revizije tuženika Vrhovni sud Republike Hrvatske osporavanom presudom,
prihvatio je predmetnu reviziju te su preinačene presude Općinskog i Županijskog
suda u S. na način da je tužbeni zahtjev podnositelja u cijelosti odbijen.

Iz obrazloženja osporavane presude proizlazi da postupanje tuženika
u konkretnom slučaju nije bilo u suprotnosti sa Zakonom, već da su prvostupanjski
i drugostupanjski sudovi u predmetnoj pravnoj situaciji pogrešno primijenili
materijalno pravo. U osporavanoj presudi Vrhovni sud Republike Hrvatske
navodi kako bi se prihvaćanjem pravnog stajališta nižih sudova, izraženog
u njihovim presudama, zapravo izravno utjecalo na organizaciju službe tuženika
i učinkovitost obavljanja te službe, jer bi na taj način sud određivao
poslodavcu što je svrsishodno za obavljanje službe tijekom njezinog preustroja.
Nadalje se ističe, kako poslodavcu pripada autonomno pravo cijeniti, kojem
će mjerilu dati prednost prilikom utvrđivanja koju će osobu zadržati i
dati joj prednost pri zadržavanju ograničenog broja djelatnika na poslu.

Prema mišljenju podnositelja, osporavanom presudom, a uslijed pogrešne
primjene materijalnog prava, povrijeđeno je ustavno pravo iz članka 54.
stavka 1. Ustava, kojim se svakome jamči pravo na rad i sloboda rada. U
ustavnoj tužbi od 16. veljače 1998. godine, kao i u njezinoj nadopuni od
9. lipnja 1998. godine, podnositelj ističe da mu je otkaz radnog odnosa
utvrđen iz razloga što je pripadnik nacionalne manjine. Držeći kako pravno
stajalište Vrhovnog suda Republike Hrvatske iznijeto u osporavanoj presudi
nije na zakonu utemeljeno, predlaže njezino ukidanje.

Na temelju odredbe članka 55. točke 2. Poslovnika Ustavnog suda Republike
Hrvatske ("Narodne novine", broj 29/94) u ovom predmetu ustavna tužba podnositelja
dostavljena je na izjašnjenje zainteresiranoj strani, Ministarstvu financija,
Poreznoj upravi, Područnom uredu S. Tijekom ustavnosudskog postupka zainteresirana
strana traženo očitovanje nije dostavila.

Za potrebe ovosudnog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u S.,
broj: P-138/1992.

Ustavna tužba je osnovana.

Sukladno odredbama članka 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske ("Narodne novine", broj 13/91), svatko može po iscrpljivanju dopuštenog
pravnog puta, podnijeti ustavnu tužbu kada smatra da mu je odlukom sudbene
vlasti, upravne vlasti, ili odlukom tijela koje imaju javne ovlasti, povrijeđeno
neko od Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i građanina. Kad Ustavni
sud, postupajući na temelju odredaba članka 28. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske, pruža zaštitu ustavnih prava, onda su pravna shvaćanja
iznijeta u njegovim rješidbama, a glede opstojnosti povreda ustavnih prava,
obvezna za sve, pa tako i za tijela sudbene vlasti za slučajeve kada je
Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio postojanje povreda Ustavom utvrđenih
sloboda i prava čovjeka i građana.

Ustav je, prihvaćajući standarde jamstva ljudskih prava utvrđenih međunarodnim
dokumentima u članku 54. Ustava, odredio da svatko ima pravo na rad i slobodu
rada. Pravo na rad ne znači jamstvo zaposlenja. Ono u tržišnim uvjetima
prije svega znači pravo i slobodu pojedinca poduzimati gospodarske djelatnosti
u punoj slobodi i pod jednakim uvjetima sa svim ostalim građanima. Međutim,
sadržaj ovog prava je i pružanje zaštite Zakonom utvrđenih prava građana
koja iz njihovog rada proizlaze, uključujući prestanak radnog odnosa i
prekluziju prava stečenih na temelju rada sukladno zakonskim dispozicijama.
Slijedom iznijetoga valja zaključiti kako stvarno pravo na rad podrazumijeva
i prestanak radnog odnosa (odnosno, danas, ugovora o radu) na način i uz
uvjete određene zakonom.

Člankom 380. Zakona o upravi utvrđena je obveza upravnih tijela, u slučaju
kada su pravilnikom o njihovom unutarnjem ustrojstvu ukinuta pojedina radna
mjesta zbog smanjenog opsega poslova, rasporediti djelatnike koji su obavljali
poslove na ukinutim radnim mjestima na radna mjesta koja odgovaraju njihovoj
stručnoj spremi i radnom iskustvu, i to na način propisan odredbama članaka
315. i 316. tog Zakona.

Člankom 381. stavkom 1. Zakona o upravi određeno je da se radnici koji
nisu mogli biti raspoređeni u smislu članka 380. tog Zakona, smatraju neraspoređenima,
dok se člankom 383. stavkom 1. navedenog Zakona utvrđuje način prestanka
radnog odnosa neraspoređenim radnicima.

Iz zakonske formulacije odredbe članka 381. stavka 1. Zakona o upravi
koja glasi: "radnici koji nisu mogli biti raspoređeni" proizlazi obveza
upravnog tijela, poduzeti sve mjere kako bi se neraspoređeni djelatnici
rasporedili na odgovarajuća radna mjesta. Među potrebite mjere koje su
prema Zakonu upravna tijela dužna poduzeti ulazi i obveza raspoređivanja
neraspoređenog djelatnika na postojeće i nepopunjeno radno mjesto. O ovome
je Sud već izrazio svoje stajalište u odluci donesenoj u ovosudnom predmetu
broj: U-III-31/1997 od 3. listopada 1997. godine, objavljenoj u "Narodnim
novinama", broj 123/97.

U konkretnom slučaju, a iz činjeničnog stanja utvrđenog tijekom parničnog
postupka, proizlazi kako je u vrijeme donošenja rješenja o prestanku radnog
odnosa podnositelja, unutar upravnog tijela postojalo i bilo upražnjeno
radno mjesto samostalnog referenta za razrez poreza, koje je odgovaralo
podnositeljevoj stručnoj spremi i radnom iskustvu. Da je predmetno radno
mjesto bilo odgovarajuće podnositeljevoj stručnoj spremi i radnom iskustvu
razvidno je iz činjenice da je on upravo na tom radnom mjestu bio raspoređen
do stjecanja statusa neraspoređenog djelatnika.

Propust poslodavca, glede neraspoređivanja podnositelja na postojeće
i upražnjeno radno mjesto u trenutku donošenja rješenja o prestanku radnog
mjesta, čini rješenje o prestanku radnog odnosa nezakonitim.

Iz iznijetog proizlazi da je prestanak radnog odnosa podnositelja nastupio
suprotno odredbama Zakona o upravi. Propustivši pružiti pravnu zaštitu
podnositelju u slučaju kada je do prestanka radnog odnosa došlo suprotno
odredbama Zakona, Vrhovni sud Republike Hrvatske povrijedio je ustavno
pravo na rad i slobodu rada iz članka 54. stavka 1. Ustava.

U osporavanoj presudi Vrhovni sud Republike Hrvatske navodi kako poslodavcu
pripada autonomno pravo cijeniti kojem će mjerilu dati prednost prilikom
utvrđivanja kojoj će od osoba koje zadovoljavaju potrebite uvjete, dati
prednost pri zadržavanju na radnom mjestu u slučaju postojanja ograničenog
broja slobodnih radnih mjesta. Također, kako sudovima ne bi trebalo davati
pravo određivanja poslodavcu što je svrisishodno za obavljanje službe tijekom
njezinog preustroja, niti pravo izravnog utjecaja na organizaciju službe
tuženika i učinkovitost obavljanja te službe.

Međutim, u konkretnom slučaju poslodavac nije u konkurenciji više neraspoređenih
djelatnika, koji istodobno pretendiraju na isto radno mjesto, odlučivao
o njihovim međusobnim kvalitetama, a što je razvidno iz činjenica da je
i po prestanku radnog odnosa podnositelja predmetno radno mjesto ostalo
nepopunjeno i što je do raspoređivanja na to radno mjesto djelatnica M.
J. obnašala dužnost zamjenika direktora uprave prihoda. Ovdje poslodavac
nije postupio po izričitoj odredbi članka 380. stavka 1. Zakona o upravi,
propustivši rasporediti neraspoređenog djelatnika na slobodno radno mjesto.
Propust poslodavca postupiti po dispoziciji iz navedene odredbe Zakona
razvidan je iz okolnosti da je predmetno radno mjesto popunjeno tek u lipnju
1992. godine, dok je podnositelju ustavne tužbe radni odnos prestao 13.
siječnja 1992. godine, za vrijeme dok je predmetno radno mjesto postojalo
i bilo nepopunjeno.

Preinačivši presude prvog i drugog stupnja na način da se tužbeni zahtjev
podnositelja u cijelosti odbija, Vrhovni sud Republike Hrvatske povrijedio
je zakon na štetu podnositelja. Povrijedivši zakon na štetu podnositelja,
osporavanom presudom povrijeđeno je i ustavno pravo na rad i slobodu rada
i to u onom dijelu kojim se radnicima jamči prestanak radnog odnosa i prekluzija
prava stečenih na temelju rada sukladno zakonskim dispozicijama, odnosno
u dijelu kojim se jamči prestanak radnog odnosa ili danas ugovora o radu,
na način i uz uvjete određene zakonom.

Slijedom iznijetoga, a utvrdivši kako je osporavanom presudom Vrhovnog
suda Republike Hrvatske podnositelju povrijeđeno ustavno pravo iz članka
54. stavka 1. Ustava, odlučeno je kao u izreci.

Ova odluka temelji se na odredbama članka 19. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske, u svezi s člankom 59. i člankom 60. Poslovnika
Ustavnog suda Republike Hrvatske.

Objava ove odluke temelji se na odredbama članka 20. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-153/1998.
Zagreb, 10. ožujka 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 31/1999-631