## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-751/1999 od 20. rujna 2000.

### NN 95/2000 (28.9.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-751/1999 od 20. rujna 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1887

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama u sastavu Velimir Belajec, kao predsjednik Vijeća te suci
Marijan Hra­njski, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao članovi
vijeća, odlučujući u predmetu povodom ustavne tužbe mr. sc. G. G. iz Š., na
sjednici Vijeća održanoj dana 20. rujna 2000. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukida:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-8961/1998-6 od 22.
trav­nja 1999. godine i

– rješe­nje ministra unutar­njih poslova Republike Hrvatske, broj:
511-01-62-61017/6-98 od 9. rujna 1998. godine.

II. Predmet se vraća Ministarstvu unutar­njih poslova Repu­b­like
Hrvatske na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Mr. sc. G. G. iz Š., podnio je pravodobnu i dopuštenu ustav­nu tužbu
i dopunu u svezi s presudom Upravnog suda Re­pub­like Hrvatske, broj: Us-8961/1998-6
od 22. trav­nja 1999. godine, kojom je odbijena tužba podnosite­lja izjav­ljena
protiv rješe­nja Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvatske, broj
511-01-62-61017/6-98 od 9. rujna 1998. godine. Navedenim rješe­njem podnosite­lju
je s danom 31. prosinca 1998. godine, prestala služba kao ovlaštenoj službenoj
osobi Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvatske, s pravom na
mirovinu.

2. U ustavnoj tužbi podnosite­lj
navodi da je umirov­ljen teme­ljem odredbe članka 68. Zakona o unutar­njim
poslovima (»Narodne novine«, broj 29/91, 73/91, 19/92, 33/92, 76/94, 161/98,
128/99, 29/00 i 53/00), a da obrazlože­nje rješe­nja o ­nje­govom umirov­lje­nju,
osim poziva­nja na naznačenu zakonsku odredbu ne sadrži razloge kojima se, za
umirov­lje­nje podnosite­lja, rukovodio dono­site­lj tog rješe­nja.

Podnosite­lj smatra da, kao
magistar pravnih znanosti u dobi od 39 godina i u najaktivnijem razdob­lju svog
života, svakako nije osoba za umirov­lje­nje i želi posebno naglasiti kako u ­nje­govom
slučaju nema stvarnih i zakonito opravdanih razloga ili interesa službe za ­nje­gov
odlazak u mirovinu, tim više što je podnosite­lj bio imenovan na položaj
zamjenika načelnika Policijske uprave š.-k. Ujedno, podnosite­lj smatra kako
osobno ima neprijeporne i presudne zasluge u organiziranom suprotstav­lja­nju
policijskih snaga neprijate­ljskoj agresiji u Republici Hrvatskoj.

Slijedom navedenog, podnosite­lj
smatra da je u ­nje­govom slučaju povrijeđeno mjerodavno materijalno pravo, jer
da mu je onemogućeno učinkovito ulaga­nje žalbe protiv osporenog rješe­nja.

Osporenom presudom Upravnog
suda Republike Hrvatske, podnosite­lj drži da su mu povrijeđena prava proizašla
iz načela članka 3., članka 5. stavka 2. i članka 115. stavka 3., kao i ustavna
prava propisana odredbama članka 18. stavka 1., članka 19., članka 54. stavka
1. i članka 55. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Odredbom članka 68. Zakona
o unutar­njim poslovima (u svezi koje je odlukom Ustavnog suda broj: U-I-985/95
i dr. od 23. veljače 2000., »Narodne novine«, broj 29/00, utvrđeno da je
prestala važiti) bilo je propisano da ovlaštenoj službenoj osobi na teme­lju
rješe­nja ministra unutar­njih poslova može iznimno prestati radni odnos s
pravom na mirovinu i prije ispu­nje­nja općih uvjeta za stjeca­nje mirovine,
ako ima najma­nje 25 godina mirovinskog staža od če­ga najma­nje 10 godina
mirovinskog staža stečenog na poslovima i zadacima ovlaštene službene osobe.

Međutim, naznačena zakonska
odredba, može se primijeniti samo u smislu odredbe članka 209. stavka 2. Zakona
o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91 i 103/96), koja
propisuje da obrazlože­nje rješe­nja kojim se odlučuje o pravima i obvezama
stranke u upravnom postupku, mora sadržavati razloge koji nedvojbeno upućuju na
način rješava­nja u izreci tog rješe­nja.

Stavkom 3. istog članka,
propisano je da se razlozi kojima je rukovođeno, posebno moraju navesti u slučaju
rješava­nja stvari po slobodnoj ocjeni.

Odredbom članka 9. Zakona o
općem upravnom postupku propisano je da će ovlaštena službena osoba, tijela državne
uprave, po svom uvjere­nju i na teme­lju savjesne i briž­ljive slobodne ocjene
svakog dokaza posebno i svih dokaza zajedno, kao i na teme­lju rezultata
cjelokupnog postupka odlučiti koje će či­njenice u upravnom postupku uzeti kao
dokazane, a koje ne.

Samostalnost u rješava­nju upravnih stvari i slobodna ocjena dokaza od
strane tijela državne uprave može se ostvariti isk­ljučivo u smislu odredbe članka
10. stavka 1. istog Zakona, dakle u okviru ovlasti koje su im dane zakonom ili
drugim propisom uteme­ljenim na zakonu.

Rješe­nje donijeto primjenom mjerodavnog materijalnog prava i teme­ljem
slobodne ocjene dokaza u upravnom postupku, mora biti obrazloženo na način da
se nedvosmisleno i jasno navedu razlozi teme­ljem kojih je riješeno o pravima i
obvezama.

U konkretnom slučaju, ovaj Sud je utvrdio da sporno rješe­nje
Ministarstva unutar­njih poslova nije doneseno pravilnim tumače­njem i
primjenom navedenog članka 68. Zakona o unutar­njim poslovima (s obrazlože­njem
u smislu odredbe članka 209. stavka 2. Zakona o općem upravnom postupku).

Upravni sud Republike Hrvatske propust u postupa­nju i odlučiva­nju nižestupa­njskog
upravnog tijela nije pokušao ispraviti osporenom presudom.

Slijedom toga, iz osporenog rješe­nja Ministarstva unutar­njih poslova i
osporene presude Upravnog suda Republike Hrvatske nije razvidno pod kojim je to
povo­ljnijim uvjetima (kako se to navodi u osporenoj presudi Upravnog suda), u
odnosu na druge državne službenike i namještenike podnosite­lj umirov­ljen i
koja se zaštitna funkcija umirov­lje­njem podnosite­lja že­ljela postići
primjenom članka 68. Zakona o unutar­njim poslovima.

Kako je već ranije navedeno, niti osporeno rješe­nje niti osporena
presuda ne sadrže jasno utvrđene razloge teme­ljem kojih bi u slučaju podnosite­lja,
primjena naznačenog tada važeće­g članka 68. Zakona o unutar­njim poslovima
bila osnovana na važećem materijalnom pravu.

4. Stajalište je Ustavnog suda Republike Hrvatske da se ustavno pravo na
učinkovitu žalbu, proizašlo iz odredbe članka 18. Ustava Republike Hrvatske ne
može ostvariti bez navođe­nja razloga teme­ljem kojih je doneseno rješe­nje
tijela državne uprave.

Samo se iz obrazlože­nja rješe­nja tijela državne uprave može u
cijelosti utvrditi je li se to tijelo, rješavajući o nekom pravu stranke ili ­njenoj
obvezi, rukovodilo načelom zakonitosti, te prilikom vođe­nja postupka omogućilo
stranci da zaštititi svoja prava i interese u tom postupku.

U konkretnom slučaju miš­lje­nje je ovog Suda, da obrazlože­nje rješe­nja
o umirov­lje­nju podnosite­lja ne sadrži razloge kojima se rukovodio donosite­lj
tog rješe­nja, te da stoga podnosite­lj pravnim lijekom nije mogao učinkovito
zaštititi svoja prava koja su mu naznačenim rješe­njem povrijeđena.

5. U ustavnosudskom postupku ovaj Sud je utvrdio da je podnosite­lju
omogućeno obratiti se tužbom u upravnom sporu Upravnom sudu Republike Hrvatske što
je podnosite­lj i iskoristio.

Kako je Upravni sud po tužbi podnosite­lja proveo postupak u upravnom
sporu, ovaj Sud ocje­njuje da u konkretnom slučaju nije povrijeđeno pravo
propisano odredbom članka 19. stavka 2. Ustava.

6. Nastavno, podnosite­lj smatra da je osporenom presudom, u ­nje­govom
slučaju, povrijeđena odredba članka 115. stavka 3. Ustava.

Odredba iz stavka 3. članka 115. Ustava propisuje načelo za­konitosti za
sudbenu vlast. Propisujući teme­ljne smjernice i dužnosti sudova da postupaju
zakonito, ta ustavna odredba ne sadrži slobode i prava koja su Ustavom zajamčena
fizičkoj ili pravnoj osobi (nastavno: subjektivno ustavno pravo). Stoga se iz
te odredbe ne može izvesti zak­ljučak o postoja­nju subjektivnog ustav­nog
prava na zakonitost odluka sudbene vlasti, već tom odred­bom ustavotvorac, u
ukupnosti članka 115. Ustava, sudbenoj vlasti povjerava da samostalno i
neovisno brine o zakonitosti.

7. Odluka u ovom predmetu donesena je pozivom na odredbe članaka 69.,
72. i 73. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Repub­like Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99), a u smislu zauzetog stajališta ovog Suda u predmetu broj:
U-III-749/1995, odluka od 4. ožujka 1998. godine (»Narodne novine«, broj
34/98).

Broj: U-III-751/1999.
Zagreb, 20. rujna 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE
HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec**, v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 95/2000-1887