### NN 113/2016 (7.12.2016.), Presuda Upravnog suda u Rijeci broj: 7 UsI-1709/15-5 od 16. studenoga 2016.

UPRAVNI SUD U RIJECI

2509

PRESUDA

Upravni sud u Rijeci, po sucu Antunu Žagaru, dipl. iur., uz sudjelovanje zapisničarke Danijele Romanik Bacanović, u upravnom sporu tužitelja Željka Vanjka iz Pule, Forum 12, kojega zastupa opunomoćenica Sandra Vanjak, odvjetnica u Puli, Flanatička 25/III, protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti (ranije Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije), Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, uz sudjelovanje zainteresirane osobe H1 telekom d.d. Split, Put Trščenice 10, kojega zastupa radnica Helena Čerina, radi naknade za nepravovremeni prijenos broja, u postupku povodom prijedloga zainteresirane osobe za obnovu spora 16. studenoga 2016.,

presudio je

I. Dopušta se obnova spora koji se kod ovoga Suda vodio pod poslovnim brojem 7 UsI-1425/13 te se izvan snage stavlja presuda poslovni broj 7 UsI-1425/13-7 od 15. rujna 2015.

II. Poništava se rješenje Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije klasa: UP/I-344-07/13-01/74, urbroj: 376-04/ŽK-13-1(DM) od 17. srpnja 2013. godine.

III. Predmet se vraća tuženiku na ponovni postupak.

Obrazloženje

Presudom ovoga Suda poslovni broj 7 UsI-1425/13-7 od 15. rujna 2015., u predmetu tužitelja Željka Vanjka protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti (ranije Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije) poništeno je rješenje tuženika klasa: UP/I-344-07/13-01/74, urbroj: 376-04/ŽK-13-1(DM) od 17. srpnja 2013. kojim je odbijen zahtjev tužitelja za naknadu za nepravovremeni prijenos broja 38552223433 iz mreže operatora HT d.d. u mrežu operatora H1 telekom d.d. i predmet vraćen tuženiku na ponovni postupak.

Među strankama u sporu nije bilo sporno da je tužitelj s operatorom H1 telekom d.d. ugovorio uslugu H1 TRIO BIT uz prijenos broja 38552223433 iz nepokretne telekomunikacijske mreže operatora HT d.d. u mrežu operatora H1 telekom d.d. Isto tako tužitelj nije osporio da bi operator H1 telekom d.d. od operatora HT d.d. iznajmio telefonsku analognu liniju, tako da uz zadržavanje istog broja na toj liniji dodatno pruža širokopojasnu uslugu pod nazivom H1 TRIO BIT, nego je smatrao da korisnik nije dužan znati na koji način operator pruža uslugu, odnosno pruža li je iz vlastite ili iznajmljene linije, pa da se stoga, što je među strankama ovoga spora sporno, odredba članka 23. Pravilnika o prenosivosti broja primjenjuje uvijek kada korisnik prenosi broj iz mreže jednog teleoperatora u mrežu drugog, neovisno o načinu na koji operator pruža uslugu i međusobnom odnosu dvaju operatora.

Kao što je navedeno, Sud je tužbeni zahtjev usvojio a predmetnu presudu obrazložio kako slijedi;

U prvom redu Sud navodi da je odredbom članka 23. Pravilnika o prenosivosti broja (»Narodne novine« broj 100/12, dalje: Pravilnika o prenosivosti broja) propisano je da krajnji korisnik koji je podnio zahtjev za prijenos broja, ima pravo na naknadu u slučaju nepravovremenog prijenosa broja. Prema članku 2. stavku 1. točki 50. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« broj 73/08, 90/11, 133/12, 80/13, dalje: Zakon o elektroničkim komunikacijama) prenosivost broja je mogućnost da krajnji korisnik javno dostupnih telefonskih usluga, uključujući i usluge u pokretnoj elektroničkoj komunikacijskoj mreži, na vlastiti zahtjev, zadrži dodijeljeni broj neovisno o promjeni operatora.

Nadalje navodi da je prenosivost broja definirana i odredbom članka 2. stavka 1. točke 11. Pravilnika o prenosivosti broja prema kojoj je preneseni broj nacionalni broj koji je nepromijenjen prenesen iz pokretne elektroničke komunikacijske mreže jednog operatora u pokretnu elektroničku komunikacijsku mrežu drugog operatora ili iz nepokretne elektroničke komunikacijske mreže jednog operatora u nepokretnu elektroničku komunikacijsku mrežu drugog operatora, a koja odredba je u odnosu na Zakon o elektroničkim komunikacijama niži propis.

Sud zaključuje da iz citirane odredbe članka 2. stavku 1. točki 50. Zakona o elektroničkim komunikacijama ne proizlazi da bi za određenje prenosivosti broja bilo odlučno prenosi li se broj u mrežu operatora koji uslugu pruža koristeći vlastitu ili iznajmljenu telekomunikacijsku infrastrukturu, a takvo tumačenje koje zagovara tuženik, imalo bi uporište eventualno u citiranoj odredbi članka 2. stavka 1. točke 11. Pravilnika o prenosivosti broja (čija je primjenjivost opet upitna jer ona mora biti u skladu s odredbom višeg propisa), i to samo ako bi se pojam elektroničke komunikacijske mreže tumačio usko, tako da on podrazumijeva samo telekomunikacijsku infrastrukturu. Međutim, prema odredbama članka 2. stavka 1. točaka 7. i 8. Zakona o elektroničkim komunikacijama elektronička komunikacijska mreža je širi pojam od pojma elektroničke komunikacijske infrastrukture i podrazumijeva cjeloviti sustav koji omogućava prijenos signala korisniku.

Isto tako, prema mišljenju Suda, smisao odredbe članka 23. Pravilnika o prenosivosti broja je zaštita korisnika koji prenosi broj iz mreže jednog teleoperatora u mrežu drugog, stoga Sud ne vidi na koji način bi za ispunjenje toga cilja bilo odlučno pruža li operator kojem je prenesen broj uslugu iz vlastite ili iznajmljene infrastrukture.

Također Sud ukazuje da je uvodnim odredbama Direktive 2002/22/Z Europskog parlamenta i Vijeća o univerzalnim uslugama i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama od 7. ožujka 2002. godine izraženo da je prenosivost broja ključni čimbenik koji olakšava izbor potrošača, kao i djelotvorno tržišno natjecanje u tržišnom telekomunikacijskom okružju.

Stoga Sud zaključuje odredbe članka 23. Pravilnika o prenosivosti koje uređuju naknadu za nepravovremeni prijenos broja primjenjuju uvijek kada korisnik prenosi broj iz mreže jednog teleoperatora drugom, neovisno o načinu na koji operator pruža uslugu i međusobnom odnosu dvaju operatora. Pri tome ističe kako je točno je da se prema odredbi članka 23. stavka 4. Zakona o prenosivosti broja obveza isplate naknade za nepravovremeni prijenos broja utvrđuje na temelju evidencije CABP, međutim ako prijenos broja nije evidentiran u evidenciji CABP zbog propusta tuženika ili operatora koji su prema odredbama članka 4. i 5. Pravilnika o prenosivosti broja odgovorni za vođenje evidencije i dostavu podataka, taj propust ne može biti na štetu korisnika.

Operator H1d.o.o. Split je pravodobno ovome Sudu podnio prijedlog za obnovu spora okončanog navedenom presudom, upirući u prvom redu da mu je u sporu trebalo omogućiti sudjelovanje u svojstvu zainteresirane osobe i da mu je to pravo uskraćeno. Nadalje u bitnom navodi da je Sud pogrešno tumačio odredbe mjerodavnog prava jer da u predmetnom slučaju prelaskom korisnika s operatora Hrvatski telekom d.d. na operatora H1 d.o.o. uz uslugu H1 TRIO BIT nije došlo do prijenosa broja zato što se ne radi o usluzi prijenosa broja, već da se o slučaju da je tužiteljev broj i dalje u mreži Hrvatskog telekoma d.d. dok je operator H1 d.o.o. samo u najmu tog broja od Hrvatskog telekoma d.d. Ističe da tužitelj nikada nije potpisao zahtjev za prijenosom broja već da je potpisao ugovor za pružanje usluge H1 TRIO BIT.

Tužitelj očitovanje na prijedlog za obnovu nije dostavio, a tuženik se očitovao da se obnovi ne protivi.

Prijedlog za obnovu spora je osnovan.

Razlozi za obnovu upravnog spora propisani su člankom 76. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 20/10 i 143/12, 152/14, dalje: Zakon o upravnim sporovima), a između ostalog, prema stavku 1. točki 7. navedenog članka, ako zainteresiranoj osobi nije bila dana mogućnost da sudjeluje u sporu.

Prema članku 19. stavku 1. Zakona o upravnim sporovima zainteresirana osoba je svaka osoba kojoj bi poništavanje, izmjena ili donošenje pojedinačne odluke, postupanje ili propuštanje postupanja javnopravnog tijela, odnosno sklapanje, raskid ili izvršavanje upravnog ugovora povrijedilo njezino pravo ili pravni interes.

Stoga kako poništenje osporene odluke nedvojbeno može utjecati na prava, obveze i pravni interes operatora H1d.o.o., valjalo mu je priznati svojstvo zainteresirane osobe.

Nadalje, odredbom članka 77. stavka 3. Zakona o upravnim sporovima propisano je ako se obnova dopusti, da će se prijašnja odluka staviti izvan snage u cijelosti ili djelomično, a presudom kojom se obnova dopušta će se odlučiti o predmetu spora.

Stoga je točkom I. ove presude valjalo dopustiti obnovu i presudu kojom je spor okončan staviti van snage i ponovno odlučivati o tužbenom zahtjevu za poništenjem osporenog rješenja.

Budući da su među strankama činjenice odlučne donošenje odluke o tužbenom zahtjevu i dalje nesporne, te da je među strankama sporna samo primjena prava, odnosno radilo li se u konkretnom slučaju o prijenosu broja (na koji bi se stoga primjenjivala odredba 23. Pravilnika), a stranke nisu izričito zatražile održavanje rasprave, Sud je temeljem članka 36. stavka 1. točke 4. Zakona o upravnim sporovima spor riješio bez rasprave.

Sud je izveo dokaze uvidom u dokumentaciju koja se nalazi u spisu ovoga upravnog spora, spisu predmeta ovoga Suda poslovni broj 7 UsI-1425/13 te u spisu predmeta upravnog postupka koji je tom sporu prethodio.

Na temelju ponovnog razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja, Sud je ponovno zaključio da je tužbeni zahtjev za poništenje osporenog rješenja tuženika osnovan.

Pri tome Sud i nadalje u cijelosti ostaje kod obrazloženja iz presude 7 UsI-1425/13-7 od 15. rujna 2015., koje je ranije izneseno pa ga stoga nije potrebno ponavljati i ističe da se prema mišljenju Suda odredbe članka 23. Pravilnika o prenosivosti koje uređuju naknadu za nepravovremeni prijenos broja primjenjuju uvijek kada korisnik prenosi broj iz mreže jednog teleoperatora drugom, neovisno o načinu na koji operator pruža uslugu i međusobnom odnosu dvaju operatora.

Slijedom navedenog, na temelju članka 58. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 20/10 i 143/12, 152/14 dalje: Zakon o upravnim sporovima) tužbeni zahtjev valjalo je usvojiti i predmet vratiti tuženiku na ponovni postupak.

U ponovnom postupku tuženik je dužan sukladno svojim ovlastima, u skladu sa svim iznesenim u ovom i prethodnom sporu, odlučiti o zahtjevu tužitelja za naknadu zbog nepravovremenog prijenosa, kao što mu je bilo naloženo i presudom ovoga Suda poslovni broj 7 UsI-1425/13-7 od 15. rujna 2015.

Sukladno članku 81. Zakona o upravnim sporovima u ponovnom postupku tuženik je vezan pravnim shvaćanjem i primjedbama ovoga Suda.

UPUTA O PRAVNOM LIJEKU

Protiv ove presude žalba nije dopuštena.

Poslovni broj: 7 UsI-1709/15-5
Rijeka, 16. studenoga 2016.

Sudac
Antun Žagar, dipl. iur., v. r.