## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-791/2002 od 30. listopada 2002.

### NN 137/2002 (22.11.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-791/2002 od 30. listopada 2002.

# USTAVNI SUD  REPUBLIKE HRVATSKE

2227

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću šestorice
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Petar Klarić, predsjednik
Vijeća, te suci Ivan Matija, Željko Potočnjak, Agata Račan, Nevenka Šernhorst i
Milan Vuković, članovi Vijeća, odlučujući u postupku vođenom u povodu ustavne
tužbe J. G. iz K., kojeg zastupa mr. A. Š., odvjetnik iz V. G., na sjednici
Vijeća održanoj dana 30. listopada 2002. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Pretpostavke iz
odredbe članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02 - pročišćeni tekst), nisu ispunjene.

III. Ova odluka objavit
će se u »Narodnim novinama«.

O b r a z l o ž e n j e

1. Podnositelj je
podnio ustavnu tužbu temeljem odredbe članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvat­ske (»Narodne novine«, broj 49/02 - pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), smatrajući da mu je predugim trajanjem parničnog
postupka radi naknade štete, kojeg od 1992. godine vodi pred Općinskim sudom u
V. G., povrijeđeno ustavno pravo iz članka 29. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelj smatra da
je sud tijekom čitavog postupka bio pod »pritiskom«, te da je time povrijeđena
odredba o pravu na nezavisni sud i odredbe članka 6. Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe.

Podnositelj predlaže da
Sud naloži Općinskom sudu u V. G. i Županijskom sudu u Z. da u određenom roku
odluče u predmetnom parničnom postupku. Ujedno predlaže da mu Sud zbog povrede
njegovih subjektivnih ustavnih prava dosudi naknadu u visini od 80.000,00 kn,
uz zakonske kamate od dana donošenja odluke do isplate.

Uz ustavnu tužbu
podnositelj je priložio: tužbu Općinskom sudu od 17. srpnja 1992. godine;
presudu Općinskog suda, broj: P-523/92 od 10. prosinca 1992. godine; rješenje Županijskog
suda, broj: Gž-8936/94-2 od 26. rujna 1995. godine; rješenje Općinskog suda,
broj: P-874/95 od 10. veljače 1997. godine; rješenje Županijskog suda, broj: Gž-3306/97-2
od 10. veljače 1998. godine; presudu Općinskog suda, broj: P-874/95 od 26.
svibnja 1998. godine; rješenje Županijskog suda, broj: Gž-8722/98-2 od 22.
kolovoza 2000. godine; rješenje Općinskog suda, broj: P-629/2000 od 1. lipnja
2001. godine; te žalbu tužene od 27. srpnja 2001. godine.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom
tužbom, primjenom članka 63. Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje
su pravno relevantne za odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositelja, zajamčenog
člankom 29. stavkom 1. Ustava:

– podnositelj je 17. srpnja 1992. godine podnio
protiv Republike Hrvatske tužbu Općinskom sudu u V. G., radi naknade štete
povodom štetnog događaja od 16. rujna 1991. godine kada je kao policajac PU Z.
u okviru izvršavanja zadataka na području P. ranjen. Prema stajalištu
podnositelja, radi se o šteti po osnovi rada;

– u postupku je održano nekoliko ročišta te
medicinsko vještačenje, nakon čega je prvostupanjski sud donio presudu, broj:
P-523/92 od 16. prosinca 1992. godine, kojom je usvojio tužbeni zahtjev
podnositelja;

– povodom žalbe tužene, Županijski sud u Z., rješenjem
broj: Gž-8936/94 od 26. rujna 1995. godine, ukinuo je navedenu prvostupanjsku
presudu te predmet vratio na ponovno suđenje. Taj sud je ocijenio da se
prvostupanjski sud nije osvrnuo na značenje rješenja Gradskog sekretarijata za
zdravstvo i socijalnu skrb od 27. veljače 1992. godine, prema kojem je
podnositelju zbog povreda zadobivenih 16. rujna 1991. godine priznato svojstvo
ratnog vojnog invalida. Prema stajalištu tog suda tek kada ocijeni pravni značaj
tog rješenja prvostupanjski sud će moći valjano odlučiti o istaknutom prigovoru
apsolutne nenadležnosti suda;

– rješenjem, broj: P-874/95 od 10. veljače 1997.
godine, prvostupanjski se sud oglasio nenadležnim, ukinuo sve provedene radnje
te odbacio tužbu, a sve iz razloga što je ocijenio da je podnositelj kritičnog
dana bio pripadnik MUP-a pa mu za slučaj ranjavanja pripadaju samo prava prema
Zakonu o unutarnjim poslovima (»Narodne novine«, broj 29/91, 73/91, 19/92,
33/92, 76/94 i 161/98) i Zakonu o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata
(»Narodne novine«, broj 33/92, 77/92, 58/93, 2/94, 76/94, 108/95, 108/96 i
82/01), a prema Uredbi o dopunama Zakona o zaštiti vojnih i civilnih invalida
rata (»Narodne novine«, broj 57/92) za ostvarivanje tih prava nije nadležan sud
već upravno tijelo;

– Županijski sud u Z., rješenjem, broj: Gž-3306/97-2
od 10. veljače 1998. godine, ukinuo je navedeno rješenje Općinskog suda te
predmet vratio tom sudu na ponovni postupak smatrajući da je stajalište
prvostupanjskog suda pogrešno iz razloga što zakon na koji se poziva, u vrijeme
štetnog događaja nije niti bio na snazi, a tužitelju pripadaju prava prema
propisima koji su bili na snazi u vrijeme štetnog događaja. Osim toga, ističe
drugostupanjski sud, nadležnost suda se ocjenjuje prema sadržaju zahtjeva iz tužbe,
a pitanje pripada li tužitelju pravo koje zahtijeva nije od značaja za ocjenu
nadležnosti suda, već za ocjenu osnovanosti tužbenog zahtjeva;

– nakon provedenog postupka prvostupanjski sud
je presudom, broj: P-874/95 od 26. svibnja 1998. godine, ponovno usvojio tužbeni
zahtjev podnositelja;

– rješenjem, broj: Gž-8722/98-2 od 22. kolovoza
2000. godine, Županijski sud u Z. je ukinuo navedenu presudu i predmet vratio
Općinskom sudu u V. G. na ponovno suđenje. Kao razlog za takvo rješenje taj sud
navodi da se u obrazloženju prvostupanjske presude ne navodi ni sadržaj
prigovora tužene da se ne radi o šteti na radu ili u svezi s radom niti se
spominje rješenje Gradskog sekretarijata za zdravstvenu i socijalnu skrb (kojim
je podnositelju priznat status ratnog vojnog invalida), a niti se ocjenjuje
osnovanost prigovora i značaj tog rješenja;

– rješenjem, broj: P-629/2000 od 1. lipnja 2001.
godine, prvostupanjski sud je odbio kao neosnovan prijedlog tužene da se
prekine postupak u smislu odredbe članka 184a. Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91, 3/94, 7/96 i 112/99). Taj sud smatra da
je tužbeni zahtjev podnositelja upravljen radi naknade štete pretrpljene na
radu prilikom obavljanja poslova i radnih zadataka, a ne iz razloga što su mu štetu
uzrokovali pripadnici Hrvatskih oružanih i redarstvenih snaga u vojnoj ili
redarstvenoj službi;

– na to rješenje tužena je podnijela žalbu, te
se predmet od 11. listopada 2001. godine nalazi na Županijskom sudu u Z.,
odnosno u rujnu 2002. godine ustupljen je Županijskom sudu u V. G.

*PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK*

3.Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava
Republike Hrvat­ske, propisano je sljedeće:

»Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama (...)«.

Odredbom članka 63.
stavka 1. Ustavnog zakona propisano je sljedeće:

»(1) Ustavni sud će
pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u
slučaju kad o pravima i obvezama stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud
(...).

(2) U odluci kojom
usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka,
Ustavni sud će nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud
meritorno odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje
akta počinje teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim
novinama«.

(3) U odluci iz stavka
2. ovoga članka Ustavni sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada
podnositelju zbog povrede njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o
pravima i obvezama podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku. Naknada se
isplaćuje iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«

Ustavna tužba nije
osnovana.

4. Povredu ustavnog
prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku Ustavni sud razmatra u svjetlu
osobitih okolnosti svakog pojedinog slučaja.

Razmatrajući navode ustavne
tužbe i dokumentaciju koja prileži tužbi, Ustavni sud je utvrdio da u
konkretnom slučaju nisu ispunjene pretpostavke za postupanje Suda u smislu
odredbi članka 63. Ustavnog zakona.

Svoju odluku Ustavni
sud obrazlaže sljedećim utvrđenjima:

4.1.DULJINA
SUDSKOG POSTUPKA

Prvostupanjski parnični
postupak započeo je 17. srpnja 1992. godine podnošenjem tužbe Općinskom sudu u
V. G. Ustavna tužba podnijeta je 15. travnja 2002. godine. Ustavni sud utvrđuje
da je do dana podnošenja ustavne tužbe postupak trajao ukupno deset (10)
godina, osam (8) mjeseci i dvadesetdevet (29) dana.

Zakon o potvrđivanju
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i protokola br. 1, 4,
6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne
novine« - Međunarodni ugovori, broj 18/97, 6/99 - pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Zakon o potvrđivanju Konvencije) stupio je na snagu dana 5. studenoga
1997. godine.

Od dana stupanja na
snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije, odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe čine, temeljem članka 140. Ustava
Republike Hrvatske, dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske. Dio
unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske od tog dana čini i odredba članka
6. stavka 1. Europske konvencije pod nazivom »Pravo na pošteno suđenje« koja,
između ostalog, propisuje sljedeće:

»Radi utvrđivanja
svojih prava i obveza građanske naravi (...) svatko ima pravo da zakonom
ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku ispita njegov slučaj«.

Pravo na donošenje
sudske odluke u razumnom roku čini dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvatske od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije (5.
studenoga 1997.). Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku je ustavno
pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga 2000. godine (dana proglašenja
Ustava). Ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5. studenoga
1997. godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih postupaka
temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom poretku
Republike Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

4.2. POSTUPANJE NADLEŽNIH
SUDOVA

Podnositelj je protiv
tužene Republike Hrvatske podnio 17. srpnja 1992. godine tužbu Općinskom sudu u
V. G. Nakon provedenog dokaznog postupka Općinski sud u V. G. donio je 16.
prosinca 1992. godine presudu kojom je usvojio tužbeni zahtjev podnositelja.

Povodom žalbe tužene, Županijski
sud u Z., presudom od 26. rujna 1995. godine ukinuo je prvostupanjsku presudu i
predmet vratio na ponovno suđenje uz uputu koje radnje prvostupanjski sud treba
provesti i odlučiti o prigovoru apsolutne nenadležnosti suda.

Rješenjem od 10. veljače
1997. godine Općinski sud oglasio se nenadležnim, ukinuo sve provedene radnje
te odbacio tužbu podnositelja. Rješenjem od 10. veljače 1998. godine Županijski
sud je to rješenje prvostupanjskog suda ukinuo te predmet vratio
prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

Provevši postupak prema
uputi drugostupanjskog suda, Općinski sud je presudom od 26. svibnja 1998.
godine ponovno usvojio tužbeni zahtjev podnositelja. Povodom žalbe tužene
drugostupanjski sud je rješenjem od 22. kolovoza 2000. godine ukinuo tu
prvostupanjsku presudu te predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

Rješenjem od 1. lipnja
2001. godine Općinski sud je odbio kao neosnovan prijedlog tužene da se
postupak prekine u smislu odredbe članka 184a. Zakona o obveznim odnosima.

4.3. PONAŠANJE
PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE

(TUŽITELJA U SUDSKOM
POSTUPKU)

Podnositelj ustavne tužbe,
kao tužitelj u sudskom postupku, svojim ponašanjem nije pridonio duljini
sudskog postupka.

4.4. SLOŽENOST SUDSKOG
PREDMETA

Iz spisa predmeta je
razvidno da dosadašnji tijek sudskog postupka ukazuje da se u konkretnom slučaju
radi o složenoj sud­skoj stvari. Naime, prvostupanjski sud je o tužbenom
zahtjevu podnositelja meritorno odlučio u dva navrata, a drugostupanjski sud je
obje prvostupanjske presude ukinuo i u oba slučaja predmet vratio
prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje. Pritom su se pred sudovima
pojavila i pitanja procesne naravi; pitanje apsolutne nadležnosti i prekida
postupka na temelju članka 184a. Zakona o obveznim odnosima, o kojim pitanjima
su i prvostupanjski sud i drugostupanjski sud odlučivali (odnosno povodom žalbe
tužene protiv rješenja o odbijanju prijedloga tužene da se postupak prekine
predmet se nalazi na rješavanju kod drugostupanjskog suda).

Imajući u vidu mjerila prema kojima se ocjenjuje
složenost sudskog predmeta (opsežnost izvođenja potrebnih dokaza, broj mogućih
svjedoka koji bi trebali biti saslušani u postupku, eventualna potreba za
provedbom postupka vještačenja, vrijeme potrebno za kolanje spisa u predmetima
koji zahtijevaju suradnju više tijela, provođenje sudskog postupka u više
stupnjeva, odnosno vraćanje stvari na ponovno odlučivanje sudu nižeg stupnja te
ostale radnje i postupci koji bi mogli dovesti do zaključka da se radi o složenoj
sudskoj stvari zbog koje bi sudski postupak u cijelosti ili u pojedinom stupnju
opravdano mogao trajati dulje vrijeme) i okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni
sud utvrđuje da se u konkretnom predmetu radi o složenoj sudskoj stvari zbog
koje sudski postupak u cijelosti opravdano traje dulje vrijeme.

5. Ustavni sud utvrđuje da parnični postupak
koji se pod poslovnim brojem P-629/2000 vodi pred Općinskim sudom u V. G.,
traje preko 10 godina. Međutim, Općinski sud u V. G. je poduzimao radnje u
postupku: posljednje je rješenje od 1. lipnja 2001. godine kojim je odbijen kao
neosnovan prijedlog tužene da se postupak na temelju članka 184a. Zakona o
obveznim odnosima prekine. Dugotrajnost postupka posljedica je okolnosti koje
se ne mogu pripisati neaktivnosti suda (složenost sudskog predmeta). Stoga
Ustavni sud utvrđuje da u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo
podnositelja da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom roku
odluči o njegovim pravima ili obvezama, koje je zajamčeno člankom 29. stavkom
1. Ustava Republike Hrvatske.

6. Imajući u vidu sve navedene činjenice i
okolnosti, na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je
odluka kao u izreci.

7. Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji
se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-791/2002

Zagreb, 30. listopada 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 137/2002-2227