## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-795/2004 od 27. listopada 2004.

### NN 160/2004 (18.11.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-795/2004 od 27. listopada 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2816

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, pred­sjednik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i
Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom S. J. iz M. Z., koju
zastupa I. B., dipl. pravnica iz Sindikata državnih i lokalnih službenika i
namještenika Republike Hrvatske, Zagreb, na sjednici održanoj 27. listopada
2004. godine, donio je

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II.  Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba podnesena je dana 8. ožujka 2004. godine protiv presude
Županijskog suda u Bjelovaru, broj: Gž-1369/03-2 od 29. siječnja 2004. godine,
kojom je odbijena žalba podnositeljice i potvrđena presuda Općinskog suda u
Bjelovaru, broj: P-851/03-5 od 15. listopada 2003. godine.

Prvostupanjskom
presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositeljice kojim je od tuženika
Republike Hrvatske, kao poslo­davca, zahtijevala isplatu iznosa od 1.000,00
kuna na ime božićnice za 2000. godinu i 800,00 kuna na ime neisplaćenog dara za
djecu za 2000. godinu, sve s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama od dana dospijeća
isplate do plateža.

2.
Podnositeljica smatra da su joj osporenom presudom povrijeđena ustavna prava
propisana člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike
Hrvatske. Navodi da je neprihvatljivo pravno stajalište drugostupanjskog suda u
svezi tumačenja sadržaja spornih odredbi članaka 81. stavka 1. i 82. stavka 1.
Kolektivnog ugovora za državne službenike i namje­štenike za 2000. godinu (u
daljnjem tekstu: Kolektivni ugovor), odnosno stajalište da obveza poslodavca iz
tih odredbi nije odrediva, jer da Kolektivni ugovor ne sadrži parametre
temeljem kojih bi se ona mogla odrediti. Smatra da je sud trebao usvojiti
njezin tužbeni zahtjev, a ne uputiti ju da traži naknadu štete od poslo­davca
zbog neisplate navedenih prava iz Kolektivnog ugovora.

*Ustavna
tužba nije osnovana*.

3.
Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe podnijete temeljem odredbi
članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u
granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku
odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno podnositelju ustavno
pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i
potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud
relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi
ustavnog prava, a eventualno postojanje povrede ustavnih prava Ustavni sud, u
pravilu, ocje­njuje na podlozi činjenica koje su utvrđene u postupku donošenja
osporenog akta.

4. Uvidom u spis predmeta i obrazloženje pobijane
presude, utvrđeno je da je drugostupanjski sud prihvatio sva činjenična
utvrđenja i potvrdio primjenu materijalnog prava od strane prvostupanjskog
suda.

Tužbeni zahtjev je odbijen jer ugovorne strane
Kolektivnog ugovora (Vlada Republike Hrvatske i Sindikat državnih i lokalnih
službenika i namještenika Republike Hrvatske) nisu postigle sporazum o visini
božićnice i dara za djecu u 2000. godini, u skladu s člancima 81. stavkom 1. i
82. stavkom 1. Kolektivnog ugovora, pa visinu tih prava nije ovlašten
utvrđivati ni sud analognom primjenom sporazuma o visini tih naknada iz 1999. i
1998. godine.

Odredba članka 81. stavaka 1. i 2. Kolektivnog
ugovora, glasi:

»Ugovorne strane sporazumne su da će svakom djetetu
službenika i namještenika do 15 godina starosti osigurati sredstva za dar u
prigodi dana Sv. Nikole.

Visinu iznosa sredstava iz stavka 1. ovoga članka
ugovorne strane utvrdit će najkasnije do 1. studenog tekuće godine.«.

Odredba članka 82. stavaka 1. i 2. Kolektivnog
ugovora, glasi:

»Službeniku i namješteniku pripada godišnja nagrada
za božićne blagdane u jednakom iznosu (božićnica).

Ugovorne
strane sporazumne su da najkasnije do 1. studenoga tekuće godine urede način
isplate i visinu nagrade iz stavka 1. ovog članka.«.

U
parnici nije bilo sporno da su stranke Kolektivnog ugovora ugovorile pravo
službenika i namještenika na isplatu prigodnog dara za djecu i božićnice u
2000. godini. Visina tih prava nije utvrđena Kolektivnim ugovorom, a naknadno
stranke nisu postigle sporazum do 1. studenoga 2000. godine.

Stajalište
je Županijskog suda u Bjelovaru da se ovdje ne radi o odredivoj obvezi u smislu
članka 50. stavka 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91.,
73/91., 111/93., 3/94., 107/95., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.), koji
propisuje:

»Predmet
obveze je odrediv ako ugovor sadrži podatke s pomoću kojih se može odrediti ili
su strane ostavile trećoj osobi da ga odredi.«.

Naime,
glede određivanja visine božićnice i prigodnog dara za djecu, u odredbama
Kolektivnog ugovora stranke nisu navele ni jedan podatak, odnosno niti jedan
parametar ili kriterij prema kojem bi se moglo utvrditi visinu tih prava. Iz
naprijed navedenih odredbi članaka 81. i 82. Kolektivnog ugovora proizlazi
volja stranaka da one same odrede visinu tih prava, novim sporazumom koji je
trebalo zaključiti do 1. studenoga 2000. godine, te i zbog tih razloga u
Kolektivnom ugovoru nema podataka na temelju kojih bi se moglo utvrditi visinu
dara za djecu i božićnice, odnosno podataka koji bi tu obvezu činili odredivom.
Upravo stoga sud nije bio u mogućnosti utvrđivanja visine tih obveza, a napose
ni analognom primjenom sporazuma o visini tih prava iz nekog ranijeg razdoblja,
jer na takav način utvrđivanja visine tih prava ne upućuje Kolektivni ugovor.

Produljene
primjene ranijih kolektivnih ugovora nema, jer se članak 195. Zakona o radu
(»Narodne novine«, broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82/01. i 114/03.)
primjenjuje samo u situacijama, kako sam propisuje:

»...
nakon isteka roka na koji je sklopljen kolektivni ugovor, u njemu sadržana
pravna pravila kojim se uređuje sklapanje, sadržaj i prestanak radnog odnosa i
dalje se primjenjuju do sklapanja novog kolektivnog ugovora...«,

a kako je sklopljen predmetni Kolektivni ugovor za
2000. godinu, njegovim sklapanjem prestala je primjena Kolektivnog ugovora za
1999. godinu.

Na kraju, Županijski sud u Bjelovaru odbija i
prigovore koji se ponavljaju u ustavnoj tužbi. Naime, okolnost koju
podnositeljica navodi da zbog krivnje poslodavca nije došlo do sklapanja
sporazuma o određivanju visine spornih prava, nije činjenica koja je odlučna za
donošenje pravilne i zakonite odluke, već je to činjenica koja bi bila odlučna
za donošenje odluke u parnici zbog naknade štete. Kako se iz činjeničnog
supstrata tužbe vidi da se radi o tužbi radi isplate, a ne radi naknade štete,
prvostupanjski i drugostupanjski sudovi su pravilno postupili kada se nisu
upuštali u utvrđivanje visine štete koju bi trebalo naknaditi, kao niti prav­nu
osnovu za to.

Prema
pravnom stajalištu Ustavnog suda, izraženom u odluci, broj: U-III-1455/2003 od
7. travnja 2004. godine, parnični postupak se vodi na temelju tužbe i tužbenog
zahtjeva, a u skladu s člankom 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91., 91/92. i 112/99.). Ako u tužbenom zahtjevu nije istaknut
zahtjev (osim zahtjeva za isplatu) za naknadu štete, parnični sud nije ovlašten
samoinicijativno ili po službenoj dužnosti usvojiti drugačiji tužbeni zahtjev
od onog koji je postavljen u tužbi.

5.
Ustavni sud je utvrdio da osporenom presudom podnositeljici nije povrijeđeno
ustavno pravo jednakosti pred zakonom, propisano odredbom članka 14. stavka 2.
Ustava. Podnositeljica nije navela relevantne razloge koji bi ukazivali da je u
provedenom sudskom postupku bilo takvih povreda koje bi mogle dovesti do
povrede prava jednakosti pred zakonom. Stajalište iznijeto u osporenoj presudi
nije posljedica proizvoljnog tumačenja spornih odredbi Kolektivnog ugovora, već
upravo suprotno tome.

S
obzirom da obveza tužene nije određena, a ni odrediva, pravilno su sudovi
postupili kada su odbili tužbu i tužbeni zahtjev. Takvom primjenom mjerodavnoga
materijalnog prava nisu povrijeđena ustavna prava podnositeljice.

6.
Podnositeljica ističe i povredu odredbe članka 26. Ustava (svi su državljani
Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim
tijelima koja imaju javne ovlasti), koja međutim nije mjerodavna u konkretnom
slučaju.

7.
Polazeći od činjenice da su o tužbenom zahtjevu odlučivali za to nadležni
sudovi, sukladno mjerodavnim propisima, Ustavni sud je utvrdio da
podnositeljici nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje pred zakonom
ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom (članak 29. stavak 1. Ustava), na
čiju povredu ukazuje.

Pravo na pravično suđenje bilo bi povrijeđeno ako
stranci u postupku nije bila dana mogućnost da bude saslušana i da, u okviru
zakona, sudjeluje u postupku, ako joj nije dana mogućnost da iznosi činjenice i
predlaže dokaze, a nadležni sud se nije izjasnio o njenim navodima važnim za
odlučivanje, ako pojedinačni akt, protivno zakonu, nije obrazložen, te da
stranci na drugi način nije omogućeno pravično suđenje pred nadležnim tijelom
ustanov-ljenim zakonom.

Budući da su parnični postupak proveli nadležni
sudovi u skladu s odgovarajućim zakonskim odredbama materijalnog i procesnog
prava, Ustavni je sud ocijenio da podnositeljici nije povrijeđeno navedeno
ustavno pravo. Isto tako, stajalište izraženo u osporenoj presudi pravilno je i
logično obrazloženo.

Člankom 118. stavkom 1. Ustava propisano je da
Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu
zakona i ravnopravnost građana. Sukladno tome, Ustav­ni sud nema u nadležnosti
usklađivanje sudske prakse između različitih županijskih sudova, već je to u
isključivoj nadležnosti Vrhovnog suda, a iz činjenice neusklađenosti sudske
prakse (na što se posebice poziva podnositeljica u ustavnoj tužbi) u konkretnom
slučaju, ne proizlazi osnovanost navoda o povredi ustavnog prava na pravično
suđenje.

8. Odluka se temelji na odredbama članaka 73. i 75.
Ustavnog zakona, a odluka o objavi ove odluke na odredbama članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-795/2004

Zagreb,
27. listopada 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 160/2004-2816