## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-4240/2005 od 24. veljače 2009.

### NN 34/2009 (18.3.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-4240/2005 od 24. veljače 2009.

**USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

777

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Mario Kos, Davor Krapac, Ivan Matija, Agata Račan, Aldo Radolović, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, odlučujući o ustavnoj tužbi koju je podnio M. B. iz S., na sjednici održanoj 24. veljače 2009. godine, donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Hrvatski zavod za mirovinsko osiguranje, Središnja služba, dužna je donijeti odluku o žalbi od 27. siječnja 2009. podnijetoj protiv rješenja Područne službe u Splitu klasa: UP/I-140-02-08-01, urbroj: 341-18-05-3-08-057123 od 2. prosinca 2008., u najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od trideset (30) dana, računajući od prvog idućeg dana nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), podnositelju ustavne tužbe M. B. iz S., određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01. – pročišćeni tekst) u iznosu od 17.100 kuna.

IV. Naknada iz točke II. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositelja Ministarstvu financija Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je, na temelju članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), podnio 20. listopada 2005. ustavnu tužbu radi duljine upravnog postupka i upravnog spora, vođenih radi ostvarivanja prava na starosnu mirovinu.

Upravni postupak se vodio pred Hrvatskim zavodom za mirovinsko osiguranje (u daljnjem tekstu: HZMO) i to u prvom stupnju pred Područnom službom u Splitu, a u drugom stupnju pred Središnjom službom u Zagrebu.

Protiv konačnih rješenja donesenih u upravnom postupku, kao i zbog šutnje administracije, podnositelj je pokrenuo nekoliko upravnih sporova koji su se vodili pred Upravnim sudom Republike Hrvatske pod brojevima: Us-5548/2000, Us-2280/2003, Us-9747/2003, Us-2078/2004 i Us-2154/2005.

Podnositelj je podnio ustavnu tužbu smatrajući da mu je zbog nerazumne duljine odlučivanja u toj upravnoj stvari povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom tužbom primjenom članka 63. Ustavnog zakona, na temelju navoda ustavne tužbe, očitovanja Upravnog suda Republike Hrvatske i uvida u spise tog suda brojeva: Us-2078/2004 i Us-2154/2005, a u kojima su priloženi spisi Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje, i to Središnje službe u Zagrebu broj: 106281 i Područne službe u Splitu broj: 4492, utvrdio pravno relevantne činjenice za odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositelja, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Podnositelj je 29. studenoga 1999. podnio zahtjev za ostvarivanje prava na starosnu mirovinu HZMO-u, Područnoj službi u Splitu.

HZMO, Područna služba u Splitu je rješenjem od 13. veljače 2000. podnositelju priznala pravo na starosnu mirovinu, počevši od 30. prosinca 1999. godine.

Protiv tog rješenja podnositelj je 27. ožujka 2000. izjavio žalbu prigovarajući utvrđenoj mirovinskoj osnovici, a time i određenoj visini mirovine, odnosno obračunu vrijednosnih bodova za 1992., 1993., 1994. i 1995. godinu.

Podneskom od 29. svibnja 2000. godine podnositelj je zatražio donošenje rješenja o žalbi u roku od 7 dana uz upozorenje da će u protivnom pokrenuti upravni spor.

Nakon toga, podnositelj je u lipnju 2000. podnio Upravnom sudu Republike Hrvatske tužbu zbog šutnje administracije koja je zaprimljena pod brojem: Us-5548/2000.

HZMO, Središnja služba u Zagrebu je rješenjem od 21. rujna 2000. uvažila žalbu podnositelja, poništila rješenje HZMO, Područne službe u Splitu od 13. veljače 2000. i predmet vratila toj službi radi donošenja novog rješenja.

Upravni sud Republike Hrvatske je dopisom, broj: Us-5548/2000 od 2. studenoga 2000. godine, pozvao podnositelja da se izjasni je li naknadno donesenim drugostupanjskim rješenjem od 21. rujna 2000. zadovoljan ili ostaje pri tužbi, odnosno proširuje li tužbu i na novi upravni akt.

Podneskom od 6. studenoga 2000., podnositelj je obavijestio Upravni sud Republike Hrvatske da odustaje od tužbe zbog šutnje administracije jer je drugostupanjsko upravno tijelo uvažilo njegovu žalbu. Međutim, naknadnim podneskom od 18. studenoga 2000. podnositelj je izjavio da nije zadovoljan drugostupanjskim rješenjem od 21. rujna 2000. godine.

HZMO, Područna služba u Splitu je rješenjem od 6. studenoga 2000. ponovno priznala podnositelju pravo na starosnu mirovinu, a podnositelj je protiv tog rješenja 4. prosinca 2000. izjavio žalbu, ponovno prigovarajući utvrđenoj mirovinskoj osnovici, a time i određenoj visini mirovine.

HZMO, Središnja služba u Zagrebu je rješenjem od 7. lipnja 2001. odbila žalbu podnositelja.

Podnositelj je protiv tog rješenja podnio tužbu Upravnom sudu Republike Hrvatske, koji je presudom broj: Us-2280/2003 od 28. svibnja 2003. tužbu uvažio i poništio drugostupanjsko rješenje od 7. lipnja 2001. zbog nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja.

Istovremeno, Upravni sud Republike Hrvatske je rješenjem broj: Us-5548/2000 od 28. svibnja 2003. obustavio postupak ranije pokrenut zbog šutnje administracije. Podnositelj je izjavio »prigovor« protiv tog rješenja kojeg je Upravni sud Republike Hrvatske prihvatio kao žalbu, te je rješenjem broj: Us-5548/2000 od 24. rujna 2003. odbacio žalbu kao nedopuštenu.

Budući da HZMO, Središnja služba nije postupila po presudi Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-2280/2003 od 28. svibnja 2003., podnositelj je 27. listopada 2003. podnio Upravnom sudu Republike Hrvatske zahtjev za donošenje akta u smislu članka 64. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.), koji je rješenjem broj: Us-9747/2003 od 18. veljače 2004. uvažio zahtjev podnositelja i poništio rješenje HZMO, Područne službe u Splitu od 6. studenoga 2000., te u obrazloženju tog rješenja naložio HZMO-u, Područnoj službi u Splitu da u roku od 30 dana od dana primitka predmeta donese novo rješenje prema uputama iz presude broj: Us-2280/2003 od 28. svibnja 2003. godine. Tim rješenjem Upravnog suda Republike Hrvatske zamijenjeno je rješenje koje je trebala donijeti Središnja služba, HZMO-a.

U međuvremenu, HZMO, Središnja služba je rješenjem od 21. siječnja 2004., poništila rješenje HZMO, Područne službe u Splitu od 6. studenoga 2000. i predmet vratila toj Područnoj službi radi donošenja novog rješenja u skladu s uputama danim u presudi Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-2280/2003 od 28. svibnja 2003. godine. Podnositelj je protiv tog rješenja 5. ožujka 2004. podnio tužbu Upravnom sudu Republike Hrvatske, koji je presudom broj: Us-2078/2004 od 22. studenoga 2007. odbio kao neosnovanu, navodeći u obrazloženju da će podnositelj moći sudjelovati u ponovnom postupku ako ne bude zadovoljan novim rješenjem protiv kojeg će moći ponovno ulagati sve prigovore koje bude smatrao osnovanima.

HZMO, Područna služba u Splitu je rješenjem od 15. ožujka 2004. ponovno priznala podnositelju pravo na starosnu mirovinu, počevši od 30. prosinca 1999., a podnositelj je protiv tog rješenja 17. lipnja 2004. izjavio žalbu, ponovno prigovarajući utvrđenoj mirovinskoj osnovici, a time i određenoj visini mirovine.

Podnositelj je prvo, podneskom od 27. rujna 2004., zatražio od HZMO-a, Središnje službe da donese rješenje o njegovoj žalbi u roku od 7 dana, jer će u protivnom pokrenuti upravni spor.

Podnositelj je zatim 5. ožujka 2005. podnio Upravnom sudu Republike Hrvatske tužbu zbog šutnje administracije, koja je zaprimljena pod brojem: Us-2154/2005, a istovremeno je pozivom na odredbu članka 39. stavka 3. Zakona o upravnim sporovima predložio tom sudu da sam utvrdi činjenično stanje i donese presudu.

HZMO, Središnja služba je rješenjem od 19. svibnja 2005. odbila žalbu podnositelja.

Podneskom podnijetim 1. srpnja 2005. Upravnom sudu Republike Hrvatske podnositelj je, sukladno odredbi članka 32. Zakona o upravnim sporovima, proširio svoju tužbu zaprimljenu pod brojem: Us-2154/2005 i na, u međuvremenu donijeto, drugostupanjsko rješenje od 19. svibnja 2005. godine.

Upravni sud Republike Hrvatske je presudom broj: Us-2154/2005 od 29. studenoga 2007. uvažio tužbu podnositelja i poništio rješenje HZMO-a, Središnje službe od 19. svibnja 2005. godine.

Budući da HZMO, Središnja služba nije postupila po presudi Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-2154/2005 od 29. studenoga 2007., podnositelj je 16. lipnja 2008. podnio Upravnom sudu Republike Hrvatske zahtjev za donošenje akta u smislu članka 64. Zakona o upravnim sporovima, a koji je primljen pod brojem: Us-6135/2008. Upravni sud Republike Hrvatske do sada nije odlučio o zahtjevu.

Međutim, HZMO-a, Središnja služba u Zagrebu je 24. listopada 2008., u izvršenju presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-2154/2005 od 29. studenoga 2007., donijela rješenje kojim je poništila rješenje HZMO-a, Područne službe u Splitu i predmet vratila toj službi radi donošenja novog rješenja.

HZMO, Područna služba u Splitu donijela je novo rješenje 2. prosinca 2008. godine, a podnositelj je protiv njega 27. siječnja 2009. podnio žalbu, pa je sada postupak ponovno u tijeku pred HZMO, Središnjom službom u Zagrebu.

PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3. Mjerodavno pravo sadržano je u članku 29. stavku 1. Ustava Republike Hrvatske i odredbama članka 63. Ustavnog zakona.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Svoju odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim utvrđenjima:

4.1. DULJINA POSTUPKA (UPRAVNOG I SUDSKOG)

Pravno relevantno razdoblje koje treba razmotriti započelo je 27. ožujka 2000., kada je podnositelj podnio žalbu protiv prvostupanjskog rješenja od 13. veljače 2000., jer je tada nastao »spor« u smislu članka 29. stavak 1. Ustava.

U konkretnom slučaju došlo je do ponavljanja upravnog postupka zbog poništavanja upravnih akata i vraćanja predmeta na ponovni upravni postupak pa je u skladu s praksom Ustavnog suda (stajališta izražena u odluci broj: U-III-4885/2005 od 20. lipnja 2007., objavljenoj u »Narodnim novinama«, broj 67/07.) potrebno sagledati ukupno trajanje upravnog i upravnosudskog postupka zajedno.

Pravno relevantno razdoblje još nije završilo. Naime, postupak u ovoj upravnoj stvari i dalje je u tijeku, a do donošenja ove ustavnosudske odluke vodio se osam (8) godina, deset (10) mjeseci i dvadeset osam (28) dana.

4.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG UPRAVNOG TIJELA I SUDA

Tijekom pravno relevantnog razdoblja doneseno je nekoliko odluka i predmet su ispitale tri razine nadležnosti.

Razvidno je da je pored određenih razdoblja neaktivnosti (primjerice neaktivnost nadležnog upravnog tijela od 4. prosinca 2000. do 7. lipnja 2001., od 17. lipnja 2004. do 19. svibnja 2005. i od 29. studenoga 2007. do 24. listopada 2008.) duljina trajanja razmatranog postupka uzrokovana i sukcesivnim vraćanjima predmeta na ponovni postupak.

4.3. SLOŽENOST PREDMETA

Iz dosadašnjeg tijeka postupka proizlazi da se u konkretnom slučaju ne radi o osobito složenoj upravnoj stvari.

4.4. PONAŠANJE PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE

Podnositelj ustavne tužbe koristio se sredstvima namijenjenima za ubrzanje upravnog postupka. On je podnosio i žalbe i tužbe zbog šutnje administracije pa je ocjena Ustavnog suda da on nije pridonio duljini trajanja postupka.

4.5. ZNAČAJ POSTUPKA ZA PODNOSITELJA

U konkretnom slučaju postupak se vodi radi priznanja prava na mirovinu. Budući da se radi o predmetu od posebnog značaja za podnositelja, nadležna tijela državne vlasti trebala su postupati posebno učinkovito. Napominje se da je i Europski sud za ljudska prava u više svojih presuda utvrdio da se posebna učinkovitost u postupanju traži u mirovinskim sporovima (v., primjerice, presude Europskog suda u predmetima H. T. protiv Njemačke od 11. listopada 2001., stavak 37. i Počuča protiv Hrvatske od 29. lipnja 2006., stavak 46.).

OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Ustavni sud utvrđuje da je postupak (upravni i sudski) u pravno relevantnom razdoblju trajao osam godina, deset mjeseci i dvadeset osam dana, te da još nije okončan. Imajući u vidu duljinu trajanja postupka, značaj predmeta za podnositelja i okolnost da je postupak i dalje u tijeku, Ustavni sud ocjenjuje da je podnositelju povrijeđeno njegovo ustavno pravo na pošteno suđenje u dijelu koji se odnosi na razumnu duljinu postupka, a koje je zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Stoga je u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona donijeta odluka kao pod točkama I. i II. izreke ove odluke.

6. Visinu naknade zbog povrede ustavnog prava na donošenje odluke u razumnom roku, Ustavni sud utvrđuje uzimajući u obzir okolnosti svakog pojedinog predmeta uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i socijalnih prilika u Republici Hrvatskoj. Određujući visinu naknade u konkretnom slučaju je Ustavni sud uzeo u obzir i trajanje ustavnosudskog postupka u ovom predmetu.

Sukladno odredbi članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

7. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

8. Ravnatelj Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje dužan je dostaviti Ustavnom sudu pisanu obavijest o datumima donošenja i otpreme odluke u roku osam (8) dana od dana njene otpreme, a najkasnije osam (8) dana od isteka roka određenog u točki II. izreke ove odluke. Ovaj nalog temelji se na članku 31. stavcima 4. i 5. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-4240/2005
Zagreb, 24. veljače 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Suda
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 34/2009-777