## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-706/2003 od 8. srpnja 2003.

### NN 120/2003 (26.7.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-706/2003 od 8. srpnja 2003.

# Ustavni sud Republike Hrvatske

1700

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Petar Klarić, predsjednik Vijeća, te suci Ivan Matija, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom D. L. iz O., kojeg zastupa M. L., odvjetnik
iz O., na sjednici Vijeća održanoj 8. srpnja 2003. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukidaju se:

–
presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Ur-4/02-2 od 16. siječnja 2003.
godine;

–
rješenje Upravnog odbora Hrvatske odvjetničke komore, broj: 1484/2001 od 2.
veljače 2002. godine;

–
rješenje Izvršnog odbora Hrvatske odvjetničke komore, broj: 1484/2001 od 19.
studenoga 2001. godine.

III.
Predmet se vraća Hrvatskoj odvjetničkoj komori na ponovni postupak.

IV. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, broj: Ur-4/02-2 od 16. siječnja 2003. godine, kojom je odbijen
prigovor podnositelja izjavljen protiv rješenja Upravnog odbora Hrvatske
odvjetničke komore, broj: 1484/2001 od 2. veljače 2002. godine. Tim rješenjem
odbijena je žalba podnositelja izjavljena protiv rješenja Izvršnog odbora
Hrvatske odvjetničke komore, broj: 148472001 od 19. studenoga 2001. godine,
kojim je odbijen zahtjev podnositelja za upis u Imenik odvjetnika i
odvjetničkih vježbenika Hrvatske odvjetničke komore (u daljnjem tekstu: Imenik
odvjetnika) sa sjedištem ureda u Osijeku.

Izvršni
odbor Hrvatske odvjetničke komore odbio je zahtjev podnositelja pozivom na
odredbu članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu (»Narodne novine», broj
9/94), smatrajući da podnositelj, s obzirom na svoje ranije ponašanje (pritom
se misli na činjenicu da podnositelj tijekom 1991. godine nije obavljao
odvjetništvo duže od šest mjeseci, a da za to nije imao opravdanih razloga,
zbog čega je pravomoćnim rješenjem od 28. travnja 1992. godine brisan iz
Imenika odvjetnika), ne daje jamstvo da će savjesno obavljati odvjetničko
zvanje.

2.
Podnositelj smatra da su mu osporenim aktima povrije­đena ustavna prava
zajamčena člancima 14., 19., 26. i 54. Ustava Republike Hrvatske. Navodi da se
osporene odluke temelje isključivo na činjenicama zbog kojih je brisan iz
Imenika odvjetnika 1992. godine, a koje činjenice i danas smatra pogrešno i
nepotpuno utvrđenima. S obzirom na to, u ustavnoj tužbi ponovo navodi okolnosti
koje su bile neposredan povod njegova privremenog odlaska iz Osijeka 1991.
godine. Pritom ističe da u to vrijeme sud u Osijeku nije radio, a stranke nisu
trpile nikakvu štetu jer je odvjetničku djelatnost obavljao zajedno s ocem,
odvjetnikom M. L. Smatra da činjenica privremenog odlaska iz O. u vrijeme
najžešćih razaranja grada tijekom 1991. godine (zbog, prema mišljenju
podnositelja, opravdanih razloga), ne može biti razlogom da mu se jedanaest
(11) godina kasnije odbije zahtjev za upis u Imenik odvjetnika.

3. Iz spisa predmeta je razvidno da je rješenjem
Izvršnog odbora Odvjetničke komore Hrvatske, broj: 699/92 od 28. travnja 1992.
godine, podnositelj brisan iz Imenika odvjetnika Odvjet­ničke komore Hrvatske s
danom 28. travnja 1992. godine jer je utvrđeno da podnositelj ne obavlja
odvjetničku dužnost duže od šest mjeseci, a da za to ne postoje opravdani
razlozi. Činjenica neobavljanja odvjetničke dužnosti utvrđena je provjerom kod
Odvjetničkog zbora, nadležnih državnih tijela, te dostavom pismena koja su se
vraćala neuručena. Žalba podnositelja protiv tog rješenja odbijena je rješenjem
Upravnog odbora Odvjetničke komore Hrvatske, broj: 699/92 od 27. lipnja 1992.
godine, dok je presudom Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-3029/1992-4
od 9. prosinca 1992. godine, odbijena tužba podnositelja podnijeta protiv
drugostupanjskog rješenja.

Dana 12. srpnja 2000. godine podnositelj je podnio
zahtjev za upis u Imenik odvjetnika, kojeg je dopisom od 11. rujna 2000. godine
povukao zbog promijenjenih obiteljskih prilika.

Dana 16. svibnja 2001. godine podnositelj je ponovo
podnio zahtjev za upis u Imenik odvjetnika. Dana 9. rujna 2001. godine
Odvjetnički zbor Osijek dao je negativno mišljenje za upis podnositelja u
Imenik odvjetnika.

Prihvaćajući
navedeno mišljenje Odvjetničkog zbora Osijek i negativno mišljenje Komisije za
ispitivanje dostojnosti kandidata za upis u Imenik odvjetnika i odvjetničkih
vježbenika Hrvatske odvjetničke komore (u daljnjem tekstu: Komisija za
ispitivanje dostojnosti kandidata) od 15. studenoga 2001. godine, te sma­trajući
da podnositelj, s obzirom na svoje ranije ponašanje, ne daje jamstvo da će
savjesno obavljati odvjetničko zvanje, Izvršni odbor Hrvatske odvjetničke
komore je osporenim rješenjem, broj: 1484/2001 od 19. studenoga 2001. godine,
pozivom na odredbu članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu, odbio zahtjev
podnositelja za upis u Imenik odvjetnika.

U spisu
predmeta ne nalazi se mišljenje Komisije za ispitivanje dostojnosti kandidata,
ali je njegov sadržaj razvidan iz obrazloženja prvostupanjskog rješenja:

»...
Komisija je jednoglasno zaključila da D. L. nije dostojan za upis u Imenik
odvjetnika, jer je napustio na dulje vrijeme grad u kojem je vršio
odvjetništvo, stranke, svoje kolege, a razlog nije dovoljno uvjerljiv. Uza svo
poštivanje činjenice da se kandidat morao brinuti za sigurnost obitelji, posebno
malog djeteta, valja reći da je ta briga mogla biti konzumirana na način da se
obitelj odvede, zbrine i da se odvjetnik vrati u svoj grad svome poslu. Ocjena
koju je velikom većinom dao Upravni odbor Odvjet­ničkog zbora Osijek čiji je
član kandidat u sporno vrijeme bio i koji najbolje poznaje tamošnje ondašnje i
sadašnje prilike, najbolji je pokazatelj za ocjenu tadašnjeg ponašanja
kandidata. Komisija smatra da je i uz teškoće i opasnosti koje su tada
postojale u Osijeku temeljna dužnost kandidata kao odvjetnika bila da stoji uz
svoje stranke, svoju domovinu i da se ponaša u skladu sa Zakonom o odvjetništvu
i Statutom Hrvatske odvjetničke komore«.

Žalbu
podnositelja podnijetu protiv navedenog rješenja, Upravni odbor Hrvatske
odvjetničke komore je osporenim rješenjem odbio kao neosnovanu priklonivši se
mišljenju Komisije za ispitivanje dostojnosti kandidata.

U
obrazloženju presude kojom odbija prigovor podnositelja izjavljen protiv
drugostupanjskog rješenja, Vrhovni sud, odgovarajući na navode prigovora,
tumači značenje i domašaj odredbi stavaka 1. i 2. članka 49. Zakona o
odvjetništvu. Pored toga ističe da su nadležna tijela Hrvatske odvjetničke
komore bila ovlaštena ocjenjivati ponašanje podnositelja iz razdoblja kada je
brisan iz Imenika odvjetnika i ne može im se odreći zaključak da takvo
ponašanje odvjetnika, u kontekstu svih prilika i mogućnosti iz tog vremena, ne
jamči da će podnositelj savjesno obavljati odvjetničko zvanje danas.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

4.
Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine», broj 49/02-pročišćeni tekst) svatko može podnijeti
Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela
državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili
pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i
obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko
pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni
sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u
ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
podnositelju povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u
pitanje jesu li sudovi ili nadležna tijela pravilno i potpuno utvrdili
činjenično stanje. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg
postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

Prema odredbi članka 14. stavka 2. Ustava svi su pred
zakonom jednaki.

Odredbom članka 19. stavka 2. Ustava zajamčuje se
sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja
imaju javne ovlasti.

Prema odredbi članka 26. Ustava svi su državljani
Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim
tijelima koja imaju javne ovlasti.

Prema odredbi članka 44. Ustava svaki državljanin
Republike Hrvatske ima pravo, pod jednakim uvjetima, sudjelovati u obavljanju
javnih poslova i biti primljen u javne službe.

Prema odredbi članka 54. stavka 1. Ustava svatko ima
pravo na rad i slobodu rada, a prema odredbi stavka 2. istog članka svatko
slobodno bira poziv i zaposlenje i svakomu je pod jednakim uvjetima dostupno
svako radno mjesto i dužnost.

5.  Ustavni
sud ocjenjuje da se ponašanje podnositelja tije­kom ratnog stanja u Osijeku
1991. godine ne bi moglo smatrati sukladnim zahtjevima koje pred odvjetnike
postavlja njihova Ustavom određena zadaća pružanja pravne pomoći svakome.
Polazeći od navedene činjenice, temeljno pitanje koje se u ovom predmetu
postavilo pred Ustavnim sudom s aspekta zaštite ustavnih prava podnositelja
jest:

– može li ponašanje osobe (odvjetnika) tijekom
Domovinskog rata (odlazak s obitelji, uključujući tek rođeno dijete, iz
bombardiranog grada i neobavljanje odvjetničke dužnosti duže od šest mjeseci,
za koje ponašanje nadležna tijela Hrvatske odvjet­ničke komore nisu utvrdila
opravdane razloge, pa je osoba brisana iz Imenika odvjetnika) biti
kvalificirano kao pravno relevantna činjenica dostatna da bi se nakon proteka
više od jednog desetljeća na tu osobu primijenila dispozicija sadržana u članku
49. stavku 2. Zakona o odvjetništvu, to jest utvrdila njezina nedostojnost za
obavljanje odvjetništva?

6. Odredba članka 49. Zakona o odvjetništvu glasi:

»(1) Nije dostojna za obavljanje odvjetništva osoba
osuđena za kazneno djelo protiv Republike Hrvatske, za kazneno djelo protiv
službene dužnosti, za kazneno djelo izvršeno iz koristoljublja ili za drugo
kazneno djelo izvršeno iz nečasnih pobuda ili koje je čini moralno nedostojnom
za obavljanje odvjetništva. Takva osoba nema pravo na upis u imenik odvjetnika
deset godina poslije izdržane, oproštene ili zastarjele kazne, a ako je osoba
osuđena na novčanu kaznu, pet godina od dana pravomoćnosti presude, osoba kojoj
je izrečena uvjetna osuda nema pravo na upis za vrijeme za koje joj je pravomoćnom
odlukom određen rok kušnje.

(2) Nije dostojna za obavljanje odvjetništva ni osoba
čije ranije ponašanje ili djelatnost ne jamči da će ona savjesno obavljati
odvjetničko zvanje.

(3) Ako je zahtjev za upis u imenik odvjetnika
odbijen zato što podnositelj zahtjeva nije dostojan za obavljanje odvjetništva
zbog razloga navedenih u stavku 2. ovoga članka, novi zahtjev za upis ne može
se podnijeti prije isteka roka od dvije godine od pravomoćnosti odluke kojom je
zahtjev odbijen«.

Odredba članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu
sadrži pojmove koji nisu potpuno pravno određeni. Pravne norme, koje sadrže
pravno neodređene pojmove, podliježu tumačenju te pravnoj vezanosti
primjenjivača za, tumačenjem ustanovljene, pravne standarde u njihovoj
primjeni.

Sukladno
tome, odredba članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu ne ovlašćuje nadležno
tijelo na diskrecijsku (slobodnu) ocjenu pri određivanju sadržaja pojma
dostojnosti neke osobe za obavljanje odvjetništva. Tumačenje pravno neodređenih
pojmova koje sadrži taj članak (dostojnosti) dao je Ustavni sud u odluci broj:
U-III-439/1995 od 20. prosinca 1995. godine (»Narodne novine», broj 106/95),
kojom je usvojio ustavnu tužbu i ukinuo rješenja nadležnih tijela Hrvatske
odvjetničke komore i presudu Upravnog suda Republike Hrvatske.

7. U
osporenim aktima nadležnih tijela Hrvatske odvjetničke komore, koji su predmet
ovog ustavnosudskog postupka, utvrđe­na je jedino činjenica podnositeljeva
neobavljanja odvjetničke dužnosti duže od šest mjeseci za vrijeme Domovinskog
rata (koje su ponašanje nadležna tijela Hrvatske odvjetničke komore utvrdila
neopravdanim) kao pravno relevantna za primjenu dispozicije sadržane u odredbi
članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu.

Osim
navedenog ponašanja podnositelja od prije jedanaest (11) godina, osporeni akti
ne sadrže nijedan drugi razlog zbog kojega bi podnositelj mogao biti utvrđen
nedostojnim za obavljanje odvjetničkog zvanja temeljem članka 49. stavka 2.
Zakona o odvjetništvu.

Osim
toga, činjenica podnositeljeva neobavljanja odvjetnič­ke dužnosti bila je
predmetom postupka koji je pred nadležnim tijelima Hrvatske odvjetničke komore
vođen 1992. godine i koji je rezultirao brisanjem podnositelja iz Imenika
odvjetnika.

Sukladno
navedenom, u postupku ocjene dostojnosti podnositelja za obavljanje
odvjetništva nadležna tijela nisu uvažila ustavnosudskom praksom ustanovljene
obvezujuće pravne standarde za primjenu članka 49. stavka 2. Zakona o
odvjetništvu. Takvim je postupanjem povrijeđeno načelo materijalne istine
propisano odredbom članka 7. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne
novine», broj 53/91 i 103/96), jer u postupku nisu utvrđene sve činjenice važne
za donošenje zakonitog i pravilnog rješenja, odnosno u konkretnoj upravnoj
stvari propušteno je utvrditi pravo stanje stvari.

Ustavni
sud utvrđuje da su iz navedenih razloga osporenim aktima nadležnih tijela
Hrvatske odvjetničke komore podnositelju povrijeđena ustavna prava zajamčena
člancima 14., 26., 44. i 54. Ustava Republike Hrvatske.

8.
Propusti nadležnih tijela u postupku po zahtjevu podnositelja za upis u Imenik
odvjetnika u konkretnom slučaju protežu se i na osporenu presudu Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, kojom je potvrđena zakonitost rješenja tijela Hrvatske
odvjetničke komore.

Potvrđujući
da je na temelju jednog životnog postupka učinje­nog u Domovinskom ratu – bez
uzimanja u obzir opće situacije u kojoj se osoba nalazila u to vrijeme i bez
istodobnog sagledavanja njezinog cjelokupnog životnog i radnog vijeka,
uključujući ponašanje podnositelja u vrijeme kada je obavljao odvjetničko
zvanje – dopušteno osobu ocijeniti nedostojnom za obavljanje odvjetničkog
zvanja, Vrhovni sud Republike Hrvatske propustio je pružiti podnositelju
zaštitu u slučaju kad se u postupku pred nadležnim tijelima Hrvatske
odvjetničke komore rješavalo na način suprotan mjerodavnim odredbama Zakona o
općem upravnom postupku. Vrhovni sud Republike Hrvatske osporenom je presudom
stoga povrijedio ustavno pravo podnositelja propisano odredbom članka 19.
stavka 2. Ustava, kojom se jamči sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata
upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.

Ustavni
sud također utvrđuje da je s aspekta zaštite ustavnih prava zajamčenih člancima
44. i 54. Ustava osporenu presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske potrebno
razmotriti i u odnosu na svrhu Zakona o odvjetništvu. U slučaju, naime, da
podnositelj iznova podnese zahtjev za upis u Imenik odvjetnika sukladno članku
49. stavku 3. Zakona o odvjetništvu, činjenično stanje, kvalificirano u ovom
slučaju kao jedino pravno relevantno za odbijanje podnositeljevog zahtjeva za
upis u Imenik odvjetnika, i dalje će postojati, jer je neizmjenjivo budući da
je vezano uz jedan postupak podnositelja u prošlosti. Prema tome, s obzirom na
istog podnositelja, istu pravnu osnovu i isto (neizmjenjivo) činjenično stanje
koje je jedanput već pravomoćno kvalificirano kao pravno relevantno za
odbijanje zahtjeva, moralo bi doći do radikalne i cjelovite izmjene pravnog
shvaćanja Vrhovnog suda Republike Hrvatske, odnosno do zauzimanja suprotnoga
pravnog stajališta od onog koje je taj isti sud već zauzeo u prethodnoj
pravomoćnoj presudi u istoj pravnoj stvari iste stranke, da bi podnositelj,
temeljem ponovljenog zahtjeva, uspio steći pravo na upis u Imenik odvjetnika.

Ustavni
sud u tom smislu ocjenjuje da daljnji protek vremena ne bi mogao biti osnova za
promjenu pravomoćno utvrđenog pravnog stajališta Vrhovnog suda Republike
Hrvatske u konkretnom slučaju, jer je zahtjev podnositelja pravomoćno odbijen
unatoč proteku više od jednog desetljeća od ponašanja koje je utvrđeno pravno
relevantnim za primjenu članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu, pa daljnji
protek vremena u tom smislu ne bi mogao biti odlučujući.

Time se
potvrđuje pravilnost stajališta Ustavnog suda da se utvrđenje dostojnosti osobe
za bavljenje odvjetništvom ne može temeljiti na jednom životnom postupku osobe
u prošlosti, jer ono na taj način može prerasti u apsolutnu zapreku za
stjecanje prava na bavljenje odvjetništvom kao javnom službom, što je suprotno
članku 49. Zakona o odvjetništvu, ali i člancima 44. i 54. Ustava.

9. Odredbom članka 19. stavka 1. Ustava propisano je
da pojedinačni akti državne uprave i tijela koja imaju javne ovlasti moraju
biti utemeljeni na zakonu. Ta odredba ne sadrži ljudska prava i temeljne
slobode koje su Ustavom zajamčene fizičkoj ili pravnoj osobi i koje se štite u
ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu odredbe članka 62.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

10. Slijedom navedenog, na temelju odredbi članaka
73., 74. i 76. stavka 1. i stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske, odlučeno je kao u točki I., točki II. i točki III. izreke.

Točka IV. izreke utemeljena je na odredbi članka 29.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-706/2003
Zagreb, 8. srpnja 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 120/2003-1700