## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1110/1997 od 22. studenoga 2000.

### NN 120/2000 (1.12.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1110/1997 od 22. studenoga 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2296

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlu­čiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu Velimir Belajec kao predsjednik Vijeća, te suci
Marijan Hra­njski, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao članovi
Vijeća, odlučujući u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe D.A.Ž. iz Z.,
zastupane od S.B., odvjetnika u Z., na sjednici Vijeća održanoj 22. studenoga
2000. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-9785/1995-4 od 21.
svib­nja 1997. godine

– rješe­nje Republičkog fonda
mirovinskog i invalidskog osigura­nja radnika Hrvatske, Centralne službe u Z.,
klasa: 140-02/94-01-Ž-328154, ur. broj: UP/II-341-99-03/1-94-759 od 24.
studenoga 1994. godine

– rješe­nje Republičkog fonda
mirovinskog i invalidskog osigura­nja radnika Hrvatske, Područne službe u Z.,
broj: MS-470330 od 7. lip­nja 1994. godine.

II. Predmet se vraća
Hrvatskom zavodu za mirovinsko osigura­nje – Područnoj službi u Z. na ponovni
postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazlože­nje

1. Ustavna tužba podnijeta je u povodu presude
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-9785/95-4 od 21. svib­nja 1997.
godine. Tom presudom odbijena je tužba u upravnom sporu tužite­ljice D.A.Ž.
protiv rješe­nja Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osigura­nja
radnika Hrvatske, Centralne službe u Z., navedenog u izreci, kojim je odbijena žalba
tužite­ljice, izjav­ljena protiv također navedenog rješe­nja Područne službe u
Z., a tim je rješe­njem bio odbijen zahtjev tužite­ljice da joj se prizna pravo
na starosnu mirovinu uz dokup staža s obrazlože­njem da ne ispu­njava uvjet iz članka
383. Zakona o upravi (»Narodne novine«, broj 16/78, 50/78, 29/85, 48/85, 17/86,
41/90, 47/90, 53A/91).

  Prema članku 383. Zakona o
izmjenama i dopunama Zakona o upravi (»Narodne novine«, broj 53A/91), koji je
stupio na snagu 8. listopada 1991. godine i bio na snazi u vrijeme donoše­nja
osporenog rješe­nja prvog stup­nja, navedenog u izreci ove odluke, nedostajeći
mirovinski staž mogao se dokupiti radnici s 33 godine mirovinskog staža. Dakle,
Područna služba u Z., donoseći 7. lip­nja 1994. godine osporeno rješe­nje prvog
stup­nja, primijenila je zakon koji je u vrijeme donoše­nja tog rješe­nja bio
na snazi, što je praktično značilo dokup do dvije, to jest od 33. do 35. godine
mirovinskog staža.

2. Podnosite­ljica smatra da su joj povrijeđena
prava teme­ljem odredaba članka 54., članka 55. stavka 1., članka 56. stavka
1., te članka 116. stavka 1. Ustava.

3. Prema odredbama članka 54. svatko ima pravo na rad
i slobodu rada te svatko slobodno bira poziv i zaposle­nje i svakomu je pod
jednakim uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost. Prema članku 55.
stavku 1. zaposleni ima pravo na zaradu kojom može osigurati sebi i obite­lji
slobodan i dostojan život. Prema članku 56. stavku 1. pravo zaposlenih i članova
­njihovih obite­lji na socijalnu sigurnost i socijalno osigura­nje uređuje se
zakonom i kolektivnim ugovorom. U ustavnoj tužbi podnosite­ljica se poziva i na
članak 116. stavak 1. o Vrhovnom sudu Republike Hrvatske kao najvišem sudu,
koji osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana. Iz sadržaja
ustavne tužbe proizlazi da podnosite­ljica smatra povrijeđenim i načelo iz članka
14. stavka 2. Ustava prema kojem su svi pred zakonom jednaki. Ta se povreda
ustavne odredbe obrazlaže navodom da je Grad Z. svim ostalim djelatnicima
dokupio staž, čime su ostvarili pravo na veću mirovinu.

4. *Ustavna tužba je
osnovana.*

Podnosite­ljici je povrijeđeno
ustavno pravo na rad iz odredbe članka 54. stavka 1. Ustava, jer iz te ustavne
odredbe slijedi da se radni odnos zasniva i da prestaje u skladu sa zakonom.

5. Uvidom u predmetni spis
utvrđeno je da je Grad Z., Služba za opće poslove, dana 5. listopada 1991.
godine, donio rješe­nje da D.A.Ž., radnici Službe za opće poslove, prestaje
radni odnos s danom 30. prosinca 1991. godine, zbog odlaska u punu starosnu
mirovinu, da će joj se osobni dohodak isplaćivati do zak­ljučno s danom 30.
prosinca 1991. godine, i da će joj se dokupiti radni staž u odgovarajućem traja­nju
potreban za ostvariva­nje prava na punu starosnu mirovinu.

6. U vrijeme donoše­nja
navedenog rješe­nja, 5. listopada 1991. godine, još su bile na snazi odredbe
Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o upravi (»Narodne novine«, broj 47/90), a
8. listopada 1991. stupio je na snagu Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o
upravi (»Narodne novine«, broj 53A/91). Prema Zakonu o izmjenama i dopunama
Zakona o upravi (»Narodne novine«, broj 47/90) »radniku koji ima najma­nje 35
godina (muškarac) odnosno 30 godina (žena) mirovinskog staža, radni odnos bez ­nje­govog
pristanka može prestati (...) pod uvjetom da mu se dokupi radni staž u odgovarajućem
traja­nju, tj. u dijelu koji mu nedostaje do 40 odnosno 35 godina mirovinskog
staža, kao uvjeta za punu starosnu mirovinu«. I da­lje: »Izuzetno, i radniku
odnosno radnici kojima nedostaje najviše pet godina mirovinskog staža radi
ostvariva­nja prava na prijevremenu mirovinu može prestati radni odnos uz dokup
staža«. Iz navedenog slijedi da je rješe­nje od 5. listopada 1991. godine
donijeto na teme­lju zakonskih odredaba koje su u vrijeme donoše­nja tog rješe­nja
bile na snazi. Tada je podnosite­ljici ustavne tužbe za odlazak u mirovinu
trebalo 30 godina mirovinskog staža. Prema podacima u spisu, koje je utvrdila
Područna služba u Z., Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osigura­nja
radnika Hrvatske, podnosite­ljici je »počevši od 31. 12. 1991. priznato pravo
na prijevremenu starosnu mirovinu... (koja je) ostvarena na teme­lju staža
osigura­nja u traja­nju od 30 god. 0 mjeseci i 24 dana«.

7. Pred Sudom se postavilo pita­nje je li u ovom slučaju rješe­nje od 5.
listopada 1991. godine tzv. »anticipirani« ili »preura­njeni« upravni akt, koji
se – u nedostatku izričite zakonske norme koja predviđa ­nje­govo donoše­nje –
u pravilu smatra aktom s nedopuštenim motivom, to jest aktom koji se donosi
prije vremena (preura­njeno) da bi se određenoj osobi osiguralo neko pravo
prije no što se izmijeni postojeći propis ili postojeće okolnosti. Sud je
ocijenio da se u ovom slučaju ne radi o takvom aktu. Prema članku 383. Zakona o
upravi, koji je tada bio na snazi, tj. 5. listopada 1991. godine, radnicima koji
su imali više od 15 godina radnog staža, radni odnos prestajao je istekom
otkaznog roka od šest mjeseci. Podnosite­ljica je, dakle, imala zakonsko pravo
ostati u radnom odnosu do 5. trav­nja 1992. godine, a pristala je na prestanak
radnog odnosa s danom 30. prosinca 1991. godine, s time da će joj se osobni
dohodak isplaćivati zak­ljučno s danom 30. prosinca 1991. godine i da će joj se
dokupiti radni staž u odgovarajućem traja­nju, potreban za ostvariva­nje prava
na punu starosnu mirovinu. Iz ovog va­lja zak­ljučiti da donoše­nje rješe­nja o
prestanku radnog odnosa u listopadu 1991. godine nije bilo preura­njeno niti je
rješe­nje doneseno sa svrhom izigrava­nja propisa, jer se radilo o radnici koja
je imala pravo na otkazni rok od šest mjeseci. Osnovano je bilo donijeti takvo
rješe­nje unaprijed. I da­lje, na dan prestanka podnosite­ljičina radnog
odnosa, ona je imala 30 godina i 24 dana staža osigura­nja i time je ispunila
uvjet za dokup staža od 5 godina u skladu s propisom koji je bio na snazi kad
se rješavalo o prestanku ­njezina radnog odnosa.

8. Nasuprot tome, osporena
rješe­nja i presuda, navedeni u izreci ove odluke, teme­ljili su se na s­ljedećem:
tužite­ljici je radni odnos prestao 30. prosinca 1991. godine, to jest u
vrijeme kad je već stupio na snagu Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o upravi
od 8. listopada 1991. godine (»Narodne novine«, broj 47/90), prema kojem je
uvjet za dokup staža bio, između ostalog, mirovinski staž od najma­nje 38
godina za muškarce, odnosno 33 (a ne više 30) godine za žene, iz če­ga je
izveden zak­ljučak da ona nema pravo na dokup staža, jer nema potreban broj
godina mirovinskog staža.

9. Stajalište je ovog Suda da
je podnosite­ljica stekla pravo na dokup staža prema propisima koji su
vrijedili u vrijeme donoše­nja rješe­nja o ­njezinu umirov­lje­nju, te da je
unatražnom primjenom kasnije donesenog Zakona – na štetu podnosite­ljice –
povrijeđeno ­njezino ustavno pravo na rad iz koje­g, kao što je već rečeno,
proizlazi da se radni odnos zasniva i prestaje u skladu sa zakonom. Što se tiče
ostalih ustavnih prava, istaknutih u ustavnoj tužbi, Sud je odlučio da u ovom
predmetu ona nisu povrijeđena.

10. Ova se odluka teme­lji na odredbama članka 69. i 72. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narod­ne novine«, broj 99/99), a Sud je
primijenio i odredbu članka 70. Ustavnog zakona prema kojem, ako utvrdi da je
ustavno pravo podnosite­lja ustavne tužbe povrijeđeno ne samo osporenim ne­go i
nekim drugim aktom donesenim u tom predmetu, Ustavni sud će odlukom ukinuti, u
cijelosti ili djelomično, i taj akt.

Broj: U-III-1110/1997
Zagreb, 22. studenoga 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća **dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 120/2000-2296