## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3225/2005 od 22. listopada 2008.

### NN 137/2008 (26.11.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3225/2005 od 22. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3865

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Ivan Matija i Željko Potočnjak, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Đ. P. iz Ž., K., kojeg zastupa I. Š., odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 22. listopada 2008. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-635/2005 od 17. svibnja 2005. i

– presuda Općinskog suda u Kninu broj: P-207/03 od 27. listopada 2004.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Kninu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je, radi povrede ustavnih prava zajamčenih odredbama članaka 29. stavka 1. i 48. stavka 1. Ustava, podnio ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-635/2005 od 17. svibnja 2005. i presude i rješenja Općinskog suda u Kninu broj: P-207/03 od 27. listopada 2004.

2. Pobijanom odlukom Županijskog suda u Šibeniku odbijena je, kao neosnovana, žalba podnositelja ustavne tužbe, kao tužitelja, u pobijanom dijelu (točka II. izreke), te je potvrđena presuda Općinskog suda u Kninu od 27. listopada 2004.

Prvostupanjskom presudom i rješenjem djelomično je prihvaćen tužbeni zahtjev podnositelja ustavne tužbe, te je naloženo tuženoj, Republici Hrvatskoj, da na ime naknade zbog korištenja nekretnine u vlasništvu podnositelja i to stambeno poslovne kuće u K., ukupne površine 134 m², anagrafske oznake T. 49, sagrađena na čest. zem. 224/3, z.u. 2584 k.č.z. 2286 k.o. K. P., za razdoblje od 1. studenoga 2002. do 20. studenoga 2003., isplati podnositelju ukupan iznos od 12.194 kuna, zajedno sa zateznim zakonskim kamatama na pojedinačne mjesečne iznose od 938 kuna od dospijeća svakog pojedinog iznosa (točka I. izreke). Točkom II. izreke podnositelj je odbijen s tužbenim zahtjevom u preostalom dijelu, kao i u cijelosti za razdoblje od 3. rujna 1998. do 20. studenog 2003. u ukupnom iznosu od 1.474 kuna mjesečno sa zakonskim zateznim kamatama.

Rješenjem suda prvog stupnja podnositelj je oslobođen plaćanja sudskih pristojbi.

3. Obrazlažući u ustavnoj tužbi povrede navedenih prava podnositelj ističe da je kao vlasnik dvokatne stambeno-poslovne kuće u K., ukupne površine 134 m², anagrafske oznake T. 49, sagrađena na čest. zem. 224/3, z.u. 2584 k.č.z. 2286 k.o. K. P., podnio tužbu protiv tužene radi naknade zbog stjecanja bez osnove. Nadalje, podnositelj ističe da je protiv tužene Republike Hrvatske 3. travnja 2003. podnio tužbu radi isplate naknade zbog korištenja nekretnine (isplate naknade zbog ograničenja prava vlasništva).

Podnositelj ističe da je kao razloge tužbe naveo činjenicu da je tužena, sukladno odredbama Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom, predmetne stanove dala na korištenje trećim osobama i to na temelju »Rješenja o davanju privremeno imovine u posjed i korištenje« Grada Knina klasa: 371-01/96-01/1784, urbroj: 2198/20-02/96-1 od 28. veljače 1997., Komisije za privremeno preuzimanje i korištenje određene imovine Grada Knina, a da je on 3. rujna 1998. podnio zahtjev za povrat i uvođenje u posjed njegove imovine.

Podnositelj ističe da je, odlučujući o njegovu zahtjevu, Općinski sud u Kninu donio osporenu prvostupanjsku presudu i rješenje kojim je, kao nesporne, utvrdio navedene činjenice, te je samo u dijelu usvojio njegov tužbeni zahtjev, primjenom odredbi Zakona o područjima posebne državne skrbi, za razdoblje od 1. studenoga 2002. do 17. studenoga 2003. Pri tome, sud je visinu naknade utvrdio u mjesečnom iznosu od 938 kuna sukladno Odluci Vlade Republike Hrvatske o visini naknade vlasnicima za pretrpljenu štetu (»Narodne novine« broj 68/03.).

Nadalje, podnositelj ističe da je Županijski sud u Šibeniku potvrdio prvostupanjsku presudu u pobijanom dijelu, navodeći da »obveza Republike Hrvatske na isplatu tražene naknade nastaje kada tuženica u zakonom određenom roku ne vrati vlasniku u posjed imovinu ranije privremeno stavljenu pod sekvestar«, te se u istoj presudi pozvao na Odluku Vlade Republike Hrvatske od 17. travnja 2003. godine kojom je utvrđen iznos visine naknade štete, a koja prema toj odluci iznosi 7 kuna po m².

Podnositelj napominje da je tužbom tražio da se utvrdi da je tužena dužna isplatiti podnositelju »naknadu zbog korištenja bez naknade« stanova u vlasništvu podnositelja, a pravna osnova po kojoj je tužena u obvezi isplatiti naknadu podnositelju za korištenje nekretnina u njegovu vlasništvu sadržana je u odredbama članka 48. stavka 1. i članka 50. Ustava Republike Hrvatske, te odredbama članka 30. stavka 2. i članka 107. stavaka 2. i 3. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 70/00. i 114/01.), sukladno kojima se pravo vlasništva može ograničiti samo uz naknadu tržišne vrijednosti.

Kako je u konkretnom slučaju aktima tijela Republike Hrvatske (rješenjima o davanju imovine na korištenje i posjed) podnositelju bilo ograničeno pravo vlasništva na način da mu je bilo onemogućeno posjedovanje i korištenje njegove nekretnine, podnositelj smatra da ima ustavno pravo na tržišnu naknadu za ograničenje prava vlasništva koje se očitovalo kroz ograničenje prava korištenja tijekom određenog razdoblja.

Podnositelj smatra da se u konkretnom slučaju upravo radilo o ograničenju njegovog prava vlasništva i nemogućnosti posjedovanja, i to baš u interesu Republike Hrvatske (davanjem iste nekretnine u posjed drugim osobama koje je Republika Hrvatska morala zbrinjavati), a da je samo izostala naknada tržišne vrijednosti podnositelju.

Unatoč tome, ističe podnositelj ustavne tužbe, prvostupanjski i drugostupanjski sud su svoje odluke obrazložili pozivanjem na odredbe članka 27. stavaka 2. i 4. Zakona o područjima posebne skrbi i Odluku o visini naknade Vlade Republike Hrvatske od 17. travnja 2003., iako je podnositelj kao pravnu osnovu potraživanja zahtjeva za isplatu tržišne naknade za ograničenje prava vlasništva istaknuo na temelju ustavnog jamstva vlasništva, o osnovanosti kojeg zahtjeva nije u osporenim presudama navedena ni jedna jedina riječ, već su sudovi dosuđivali naknadu zbog nemogućnosti korištenja nekretnine nakon 30. listopada 2002. po odredbi članka 27. Zakona o područjima od posebne državne skrbi.

Podnositelj smatra da je u razdoblju od 1995. pa sve do 2003. Republika Hrvatska raznim propisima i primjenom tih propisa kontinuirano ustanovila i štitila pravo privremenih korisnika na posjedovanje nekretnine, pa tako i nekretnine podnositelja, nasuprot pravu podnositelja, kao vlasnika, da posjeduje svoju nekretninu.

U svakom slučaju, prema mišljenju podnositelja ustavne tužbe, Republika Hrvatska je kroz razdoblje od pet godina ograničavala njegovo vlasničko pravo na posjed bez naknade, a redovni sudovi su ignorirali iskazano stajalište Ustavnog suda Republike Hrvatske u odluci broj: U-I-839/1997 od 25. rujna 1997. godine, prema kojem nema uporišta za navedeno ograničenje vlasničkih prava bez naknade.

Stoga predlaže da se njegova ustavna tužba usvoji, ukinu osporene presude, te da se predmet vrati na ponovni postupak Općinskom sudu u Kninu.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Presudom Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-635/05 od 17. svibnja 2005. odbijena je, kao neosnovana, žalba podnositelja protiv pobijanog dijela prvostupanjske presude i potvrđena ta presuda, s obrazloženjem da, prema stajalištu tog suda, obveza Republike Hrvatske na isplatu tražene naknade nastaje kad tuženica, u zakonom određenom roku, ne vrati vlasniku u posjed nekretninu, ranije privremeno stavljenu pod sekvestar. Ocjena je tog suda da je – budući da je u konkretnom slučaju podnositelj zahtjev za povrat nekretnine podnio prije stupanja na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o područjima posebne državne skrbi (»Narodne novine« broj 78/02.) – tuženica bila u obvezi vraćanja nekretnine u posjed tužitelju najkasnije do 30. listopada 2002., pa je protekom navedenog roka nastala obveza naknade štete koju tužitelj zbog toga trpi. Također u presudi se ističe da je visina naknade utvrđena Odlukom Vlade Republike Hrvatske od 17. travnja 2003. u iznosu od 7 kuna po m² stambenog prostora, pa kako nekretnina ima površinu od 134 m² stambenog prostora, prema njegovoj je ocjeni pravilno prvostupanjski sud primijenio materijalno pravo kada je dosudio podnositelju naknadu na način kako je to utvrđeno u prvostupanjskoj presudi. Također prema stajalištu tog suda pravilno je prvostupanjski sud odbio tužbeni zahtjev podnositelja s viškom tužbenog zahtjeva za to razdoblja, te s tužbenim zahtjevom za razdoblje od 3. rujna 1998. do 1. studenog 2003., jer prema njegovoj ocjeni ne postoji materijalnopravna osnova za dosuđivanje naknade.

5. Nakon analize ustavne tužbe, osporenih odluka, odgovarajućih ustavnih i odredbi konvencijskog prava, Ustavni sud je ocijenio da je podnositelju ustavne tužbe povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno odredbom članka 29. stavka 1. Ustava.

Ustavna tužba podnositelja i njezini razlozi, te postupak koji joj je prethodio i odluke koje su u tom postupku donesene, istovjetni su kao u odluci ovog Suda broj: U-III-1192/2005 kojom je Ustavni sud usvojio ustavnu tužbu, ukinuo osporene odluke i predmet vratio na ponovni postupak.

Utvrdivši da je u konkretnom slučaju riječ o istovjetnoj pravnoj stvari, Ustavni sud ocijenio je ustavnu tužbu podnositelja osnovanom iz razloga koji su istovjetni razlozima navedenim u obrazloženju te odluke.

Stoga Ustavni sud upućuje na obrazloženje svoje odluke broj: U-III-1192/2005 od 25. rujna 2008. godine (»Narodne novine« broj 123/08., www.usud.hr).

6. Suglasno odredbama članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona valjalo je podnositeljevu ustavnu tužbu usvojiti kao osnovanu, te ukinuti osporene odluke i predmet vratiti nadležnom sudu na ponovni postupak.

7. Odluka o objavi iz točke IV. izreke temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3225/2005
Zagreb, 22. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Agata Račan, v. r.

Odluka, NN 137/2008-3865