## Odluka Ustavnog suda Hrvatske broj U/I 220/1988 od 19. srpnja 1990.

### NN 32/1990 (6.8.1990.), Odluka Ustavnog suda Hrvatske broj U/I 220/1988 od 19. srpnja 1990.

# USTAVNI SUD HRVATSKE

Ustavni sud Hrvatske, na sjednici 19. srpnja 1990 godine, donio je ovu

## ODLUKU

1. Ukida se odredba člana 5. točke 2. Samoupravnog sporazuma o osnovama,
mjerilima i kriterijima za korištenje sredstava Fonda zajedničke potrošnje
- dijela za stambenu igradnju Klinike za infektivne bolesti "Dr Fran
Mihaljević" Zagreb, od 19. lipnja 1986. godine.

2. Odbija se prijedlog Osnovnog suda udruženog rada u Zagrebu za ocjenu
zakonitosti člana 6. stava 1. točke 2. navedenog Samoupravnog sporazuma.

3. Ova će se odluka objaviti u "Narodnim novinama" i u Klinici
za infektivne bolesti "Dr. Fran Mihaljević:" Zagreb na način
na koji se objavljuju samoupravni opći akti.

Obrazloženje:

Prema odredbama Samoupravnog sporazuma stambene potrebe radnika Klinike
zadovoljavaju se samo putem dodjele stambenog kredita za kupnju ili izgradnju
stana ili kuće i za poboljšanje uvjeta stanovanja. Kredit za kupnju ili
izgradnju stana ili kuće može dobiti samo radnik bez stana i radnik sa
stanom, ali premalim u odnosu na stambeni standard utvrđen u članu 2. Samoupravnog
sporazuma. Tko se smatra radnikom bez stana određeno je u članu 5. Samoupravnog
sporazuma a tko se smatra radnikom sa stanom, ali premalim u odnosu na
utvrđeni stambeni standard, određeno je u članu 6. Samoupravnog sporazuma.
Osnovni sud udruženog rada u Zagrebu podnio je prijedlog za ocjenu zakonitosti
člana 5. točke 2. i člana 6. stava 1. točke 2. Samoupravnog sporazuma.
Prema odredbi člana 5. točke 2. Samoupravnog sporazuma podstanar se smatra
radnikom bez stana samo onda kad je u podstanarskom odnosu kod osoba koje
ne ulaze u krug članova porodičnog domaćinstva, utvrđen u članu 3. stavu
2. Samoupravnog sporazuma, te ako plaća najamninu odnosno podnajamninu
u iznosu večem od iznosa koji plaća stanar prema odredbama Zakona o stambenim
odnosima. Prema odredbi člana 6. stava 1. točke 2. Samoupravnog sporazuma
radnikom sa stanom, ali premalim u odnosu na stambeni standard iz člana
2. Samoupravnog sporazuma, smatra se i onaj koji u takvom stanu živi u
zajedničkom domaćinstvu s roditeljima ili slično. Podnosilac prijedloga
smatra da je odredba člana 5. točke 2. Samoupravnog sporazuma suprotna
Zakonu o stambenim odnosima zbog toga što status osobe bez stana ne priznaje
svim podstanarima već samo onima koji nisu u podstanarskom odnosu kod određenih
osoba. U odnosu na odredbu člana 6. stava 1. točke 2. Samoupravnog sporazuma
navodi da važeći Zakon o stambenim odnosima više ne poznaje pojam "življenje
u zajedničkom domaćinstvu" a da se zbog toga on ne može koristiti
pri određivanju tko se smatra radnikom sa stanom, ali premalim u odnosu
na utvrđeni stambeni standard. Pored toga smatra da izraz "ili slično"
nije određen, a ni odrediv što u praksi omogućuje nezakonit subjektivistički
pristup kod odrđivanja na koje se sve radnike odnosi ova odredba. Ocjenjujući
osporene odredbe, Ustavni sud Hrvatske ocijenio je da je prijedlog osnovan
u odnosu na osporenu odredbu člana 5 točke 2 Samoupravnog sporazuma. Ustavno
je i zakonsko pravo svakog radnika koji nema riješeno stambeno pitanje,
u skladu s utvrđenim stambenim standardom, da ravnopravno s drugim radnicima
sudjeluje u raspodjeli sredstava namijenjenih zadovoljavanju stanabenih
potreba radnika u organizaciji u kojoj je zaposlen. Podstanar nema riješeno
stambeno pitanje, bez obzira kod koga se nalazi u podstanarskom odnosu
i bez obzira koliku plaća najamninu. Stoga je nesuglasna Ustavu i suprotna
zakonu osporena odredba člana 5. točke 2. Samoupravnog sporazuma koja određenim
kategorijama podstanara ne priznaje status osobe bez stana, čime ih praktički
iskljućuje od prava na učešće u raspodjeli sredstava namijenjenih zadovoljavanju
stambenih potreba radnika. To što se podstanari kod svojih određenih srodnika
nalaze u puvoljnijem položaju u odnosu na podstanare kod drugih osoba može
se pri utvrđivanju reda prvenstva izraziti kroz različito vrednovanje odnosno
bodovanje njihove stambene situacije. Sud je ocijenio da prijedlog nije
osnovan u odnosu na osporenu odredbu člana 6. stava 1. točke 2. Samoupravnog
sporazuma. Smisao ove odredbe je da isključi od prava na učešće u raspodjeli
sredstava namijenjenih zadovoljavanju stambenih potreba one radnike koji
žive u zajedničkom domaćinstvu s roditeljima i određenim drugim srodnicima
u stanu koji, prema utvrđenom stambenom standardu, odgovara potrebama toga
porodičnog domaćinstva. Sud ocjenjuje da ta odredba nije nesuglasna Ustavu
niti suprotna zakonu, polazeći od toga da ti radnici dok žive u tom zajedničkom
domaćinstvu imaju zadovoljenu stambenu potrebu u skladu s utvrđenim stambenim
standardom. Na zakonitost ove odredbe ne utvječe činjenica što Zakon o
stambenim odnosima ("Narodne novine", br. 51/85 i 42/86), za
potrebe toga zakona, svojstvo člana porodičnog domaćinstva ne uvjetuje
življenjem u zajedničkom domaćinstvu. Neosnovan je i prigovor na neodređenost
pojma "ili slično." Taj pojam odrediv je upučivanjem na stambeni
standard iz člana 2. Samoupravnog sporazuma koji se određuje u odnosu na
krug osoba iz člana 3. stava 1. Samoupravnog sporazuma u kojem su kao članovi
porodičnog domaćinstva navedene osobe iz člana 80. stava 2. Zakona o stambenim
odnosima. To su razlozi zbog kojih je odlučeno kao u izreci.

Broj: U/I-220/1988

Zagreb, 19. srpnja 1990.

USTAVNI SUD HRVATSKE

Zamjenjuje Predsjednika

**Vjekoslav Čemeljić, v. r.**

Odluka, NN 32/1990-671