## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-305/2008 od 9. rujna 2010.

### NN 117/2010 (15.10.2010.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-305/2008 od 9. rujna 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3085

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za rješavanje pretpostavki za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Davor Krapac, predsjednik Vijeća, te suci Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo G. H. iz I., na sjednici održanoj 9. rujna 2010. godine, jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-5278/07-7 od 11. listopada 2007. godine, kojom je odbijena tužba podnositelja u upravnom sporu protiv rješenja Odbora za državnu službu Republike Hrvatske, klasa: UP/II-112-07/06-01/18, urbroj: 566-01/1-06-3 od 20. ožujka 2007.

Navedenim rješenjem odbijena je podnositeljeva žalba i potvrđeno rješenje Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske, Policijske uprave varaždinske, broj: 511-14-04/1-UP/I-1622/06 od 27. prosinca 2006., kojim je podnositelju, s danom 28. prosinca 2006., po sili zakona prestala državna služba, na temelju članka 124. stavka 1. Zakona o policiji (»Narodne novine« broj 129/00. i 41/08.), zbog pravomoćne uvjetne osude za kazneno djelo iz članka 126. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ).

2. U ustavnoj tužbi navodi se da su osporenom presudom Upravnog suda podnositelju povrijeđena ustavna prava iz članaka 14. stavka 2., 19. stavka 2. i 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

Ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

3. Člankom 71. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisano je:

(1) Vijeće, odnosno sjednica Ustavnog suda ispituje samo one povrede ustavnih prava koje su istaknute u ustavnoj tužbi.

(2) Ustavna tužba neće se uzeti u razmatranje u slučaju kad se ne radi o povredi ustavnog prava.

Člankom 32. Ustavnog zakona propisano je:

Ustavni sud će rješenjem odbaciti (...) ustavnu tužbu … u drugim slučajevima kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

Pod »odlučivanjem o biti stvari« u smislu članka 32. Ustavnog zakona razumijeva se odlučivanje o ustavnopravnoj biti stvari.

4. Sukladno Ustavu i Ustavnom zakonu, Ustavni sud nije tijelo sudbene vlasti, ne provodi sudski postupak i ne odlučuje meritorno o sudskim stvarima. Ustavni sud posebno je tijelo utemeljeno Ustavom, radi zaštite pojedinačnih ljudskih prava i temeljnih sloboda (ustavnih prava) u postupku pokrenutom ustavnom tužbom.

5. Ustavna tužba nije redovni ili izvanredni pravni lijek u sustavu domaćih pravnih lijekova. Ona je posebno ustavnopravno sredstvo zaštite ustavnih prava u pojedinačnim slučajevima. Stoga nije dostatno pozvati se u ustavnoj tužbi na povrede koje su rezultat navodnih nezakonitosti što ih je počinilo nadležno tijelo ili sud u sudskom postupku. Protiv takvih nezakonitosti pravnu zaštitu pružaju redovni i specijalizirani sudovi u postupcima ustrojenim u više stupnjeva sudske zaštite. One iznimno mogu biti i predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom, ali samo ako i u mjeri u kojoj mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom.

U ustavnoj tužbi također nije dostatno ponoviti razloge koji su već istaknuti u žalbenim ili revizijskim postupcima odnosno upravnim sporovima pred sudom niti je dostatno samo navesti ustavna prava koja se smatraju povrijeđenima. Ustavna tužba mora sadržavati konkretne i obrazložene razloge eventualne povrede određenog ustavnog prava.

Konačno, kad je riječ o ustavnom jamstvu jednakosti pred zakonom, vlastiti slučaj valja dovesti, kad god je to moguće, u vezu s ostalim sličnim slučajevima i obrazložiti u čemu je on ustavnopravno specifičan da bi morao biti ispitan pred Ustavnim sudom.

6. U konkretnom slučaju Upravni sud je odbio tužbu podnositelja zbog toga što je utvrdio da su tijela nadležna za provedbu stegovnog postupka pravilno primijenila mjerodavni članak 124. stavak 1. točku 3. Zakona o policiji, koji je stupio na snagu 1. siječnja 2002. i koji je zakon specijalan u odnosu na KZ, konkretno, u odnosu na članak 84. stavak 3. KZ-a (kojim su uvjeti za nastup pravnih posljedica osude propisani drugačije i pravne posljedice ograničene, među inim, na slučajeve bezuvjetnih osuda za kaznena djela). Upravni sud je također utvrdio da članak 96. stavak 2. Zakona o državnim službenicima (»Narodne novine« broj 92/05.) ne isključuje paralelnu kaznenu i stegovnu odgovornost za učin istog djela.

Ustavni sud smatra potrebnim napomenuti, a glede navoda iz ustavne tužbe kako Zakon o državnim službenicima (»Narodne novine« broj 92/05.) nije bio na snazi u vrijeme počinjenja konkretnog kaznenog/stegovnog djela, da je i prethodno važeći Zakon o državnim službenicima i namještenicima (»Narodne novine« broj 27/01., stupio na snagu 30. ožujka 2001.) – na kojeg se Upravni sud pravilno trebao pozvati – u članku 35. stavku 2. sadržavao odredbu istovjetnog sadržaja. Također se napominje da Zakon o izmjenama i dopunama KZ-a (»Narodne novine« broj 71/06.), koji je stupio na snagu 1. listopada 2006. (a na kojeg se podnositelj u ustavnoj tužbi poziva, tvrdeći kako je stoga KZ kasniji zakon u odnosu na Zakon o policiji i Zakon o državnim službenicima), predstavlja samo jednu od brojnih izmjena odnosno dopuna navedenog Zakona od njegova stupanja na snagu 1. siječnja 1998. do danas, pri čemu članak 84. nije mijenjan niti dopunjavan. Zato se – samo zbog izmjena/dopuna KZ-a koje su uslijedile nakon stupanja na snagu Zakona o policiji odnosno Zakona o državnim službenicima iz 2005. – KZ ne može smatrati kasnijim zakonom, a i u protivnom, taj Zakon, kod postojanja specijalnih zakona, nije mjerodavan, kako je to razvidno i iz osporene presude odnosno prethodno donesenih stegovnih rješenja.

U ustavnoj se tužbi ponavljaju osporavajući navodi podnositelja koje je iznosio tijekom žalbenog postupka i upravnog spora, a o kojima je valjano raspravljeno u postupku pred nadležnim tijelom odnosno sudom.

Podnositelj u ustavnoj tužbi nije pokazao da nadležno tijelo odnosno Upravni sud u svojem postupanju ili pri izricanju presude nisu poštovali odredbe Ustava o ljudskim pravima i temeljnim slobodama, odnosno da su proizvoljno protumačili mjerodavne odredbe zakona ili drugih propisa. Ustavni sud stoga ocjenjuje da konkretan slučaj ne otvara pitanje ostvarenja ustavnih prava podnositelja. Stoga ne postoji ustavnopravna bit stvari o kojoj bi Ustavni sud odlučivao.

7. Sukladno navedenom, na temelju članka 32. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki I. izreke.

8. Objava rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-305/2008

Zagreb, 9. rujna 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Davor Krapac, v. r.

Rješenje, NN 117/2010-3085