### NN 56/2020 (13.5.2020.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2887/2018 od 10. ožujka 2020. i Izdvojeno mišljenje sudaca

Ustavni sud Republike Hrvatske

1138

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo X. X. iz P., B. kojeg zastupa Ines Bojić, odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 10. ožujka 2020. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je X. X. iz P., B. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupa Ines Bojić, odvjetnica u Z.

Ustavna tužba podnesena je u povodu rješenja Županijskog suda u P. (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) broj: Gž Ob-102/2018-5 od 30. svibnja 2018. (u daljnjem tekstu: osporeno drugostupanjsko rješenje) i rješenja Općinskog građanskog suda u Z. (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: 131-R1 Ob-649/17-11 od 25. svibnja 2017. (u daljnjem tekstu: osporeno prvostupanjsko rješenje).

Osporenim drugostupanjskim rješenjem odbijena je žalba podnositelja i potvrđeno je osporeno prvostupanjsko rješenje kojim je odbijen zahtjev podnositelja za povratak mldb. djeteta A. B. C. D. u B.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj tvrdi da su mu osporenim drugostupanjskim i prvostupanjskim rješenjima povrijeđene temeljne slobode i ljudska prava zajamčena člancima 14., 26., 29. i 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) i prava zajamčena člankom 14. i člankom 1. Protokola broj 12 u vezi s člankom 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka, a na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), pribavljen je spis Općinskog građanskog suda u Z. broj: R1 Ob-649/17, očitovanje majke mldb. djeteta Y. Y. o prigovorima podnositelja iz ustavne tužbe, odgovor podnositelja na očitovanje Y. Y., te je izvršen uvid u spis ovoga suda broj: U-III-5232/2017.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

4. Podnositelj je državljanin B. s prebivalištem u P., B. Podnositelj je otac mldb. djeteta A. B. C. D. (u daljnjem tekstu: mldb. dijete) rođenog 31. srpnja 2015. u izvanbračnoj zajednici s Y. Y., hrvatskom državljankom (u daljnjem tekstu: majka mldb. djeteta).

Postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku pokrenut je zahtjevom podnositelja podnesenim 8. studenoga 2016. Središnjem tijelu B. radi vraćanja zajedničkog mldb. djeteta u B. Podnositelj je podnio zahtjev na temelju Konvencije o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece, potpisane u Haagu 1980. godine (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 4/94.; u daljnjem tekstu: Haška konvencija o otmici djece) smatrajući da je majka mldb. djeteta odvela i protupravno zadržala mldb. dijete u R. H.

Središnje tijelo B. proslijedilo je navedeni zahtjev Ministarstvu za demografiju, obitelj, mlade i socijalnu politiku Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Ministarstvo) koje je od nadležnog Centra za socijalnu skrb (u daljnjem tekstu: CZSS) Z., Podružnica S., zatražilo da majka mldb. djeteta da izjavu je li spremna dobrovoljno vratiti mldb. dijete u B.

Majka mldb. djeteta je 1. ožujka 2017. pred nadležnim CZSS-om dala izjavu da nije spremna dobrovoljno vratiti mldb. dijete podnositelju u B.

Stoga je Ministarstvo 10. travnja 2017. navedeni zahtjev dostavio prvostupanjskom sudu na postupanje i donošenje odluke.

4.1. U postupku je utvrđeno da je zajednički mldb. sin stranaka A. B. C. D. rođen 31. srpnja 2015. u B., u izvanbračnoj zajednici podnositelja i majke mldb. djeteta (protustranke), da ga je podnositelj priznao kao svoje dijete prije njegovog rođenja te da je kao otac upisan u rodni list.

Mldb. dijete imalo je od rođenja do dovođenja u R. H. prebivalište u B. gdje su podnositelj i majka mldb. djeteta živjeli i imali zajedničku skrb nad mldb. djetetom na temelju Građanskog zakona B.

Sredinom travnja 2016. godine majka mldb. djeteta odvela je mldb. dijete u R. H. bez odobrenja podnositelja, a u to vrijeme nije postojala odluka o tome s kojim će roditeljem dijete živjeti s obzirom na to da su u to vrijeme podnositelj i majka mldb. djeteta živjeli zajedno u izvanbračnoj zajednici i zajednički ostvarivali roditeljsku skrb.

4.2. Prvostupanjski sud izvršio je uvid u dostavljenu dokumentaciju, saslušao je podnositelja i majku mldb. djeteta, te je pribavio stručno mišljenje od CZSS-a Z., Podružnice S. o postojanju okolnosti, u smislu članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece, koje bi na bilo koji način u slučaju udovoljenja tužbenom zahtjevu dovele mldb. dijete u nepovoljan položaj ili izložile mldb. dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi.

4.3. Iz pribavljenog spisa Općinskog građanskog suda u Z. proizlazi da je partnerska veza između podnositelja i majke bila konfliktna, uz obostrane optužbe o obiteljskom nasilju među partnerima.

Majka mldb. djeteta tvrdila je tijekom postupka da se protivi zahtjevu podnositelja za povrat mldb. djeteta u B., jer je B. napustila i došla s mldb. djetetom u R. H. upravo zbog toga što su i ona i mldb. dijete bili izloženi psihičkom i fizičkom nasilju od strane podnositelja. Između ostalog tvrdila je da je zbog agresivnog ponašanja podnositelja, učestalih svađa, emocionalnog, psihičkog i fizičkog zlostavljanja kojem je bila izložena, gotovo uvijek pred mldb. djetetom napustila izvanbračnu zajednicu nakon što je konačno prijavila fizičko zlostavljanje koje se dogodilo 12. veljače 2016. nadležnoj policijskoj postaji u N.

Prethodno da joj je podnositelj (ne prvi put) oduzeo ključeve stana u kojem su zajedno stanovali, tako da je bila prisiljena boraviti u stanu bez mogućnosti napuštanja istog ili pak čekati da se podnositelj vrati kako bi mogla ući u stan u kojem je živjela. Čak i nakon fizičkog obiteljskog nasilja koje je prijavila podnositelj joj nije želio vratiti ključeve od stana, te joj je naložio da isti napusti i to na način da ode zajedno s djetetom bez obzira gdje i kako, a najam stana je odjavio.

Također, da je podnositelj prethodno s računa podigao cijelu njezinu plaću koju je primila na njegov račun 1. travnja 2016., te joj je plaću odbio predati, tako da je bila bez ikakvih sredstava u trenutku kada je bila prisiljena napustiti stan zajedno s mldb. djetetom, a noć je zajedno s mldb. djetetom provela kod prijateljice. Stan je zajedno s mldb. djetetom napustila 15. travnja 2016., te je o tome, kao i o namjeri da se s djetetom zbog njihove sigurnosti vrati nazad u R. H. obavijestila policijsku postaju.

Policijski djelatnici su zajedno s njom otišli po njezine i djetetove stvari u stan u kojem je do tada živjela te su joj pomogli uzeti stvari i osiguravali su njezinu sigurnost. Policijskoj postaji dala je svoju adresu na kojoj će boraviti u R. H..j, a po dolasku u R. H. prijavila je II Policijskoj postaji u Z. 27. travnja 2016. činjenicu da je bila izložena obiteljskom nasilju zbog kojeg je i napustila podnositelja i došla u H.

4.4. Podnositelj je osporavao ove navode majke mldb. djeteta. Tvrdio je da su se nakon rođenja njihovog djeteta odnosi između njega i majke mldb. djeteta pogoršali, da su se svađali, da ga je ona znala fizički napasti na način da ga je tukla kišobranom, a nekad ga je tukla rukama kada je spavao, s time da nikad nije pozvao policiju zbog obiteljskog nasilja.

10. travnja 2016. predložio je majci mldb. djeteta da raskinu svoju izvanbračnu zajednicu i da više ne žive zajedno, a da se vezano uz zajedničko dijete obrate nadležnom Obiteljskom sudu u B. Majka mldb. djeteta je na njegov prijedlog počela vikati, nije dala da se igra s djetetom, te ju je on otišao prijaviti na policiju, a potom je u policijsku postaju došla i ona. Nekoliko dana poslije tog događaja, misli da je to bilo 14. odnosno 15. travnja 2016., majka mldb. djeteta je iz stana u kojem su živjeli uzela svoje osobne stvari, time da je te stvari uzela u prisutnosti policije, a i on je tada bio prisutan u stanu. Dijete tada nije bilo u stanu.

Od tada nije ni čuo ni vidio mldb. sina, time da je zbog njega višekratno mobilnim telefonom zvao majku mldb. djeteta. U odnosu na predočene fotografije majke mldb. djeteta iz kojih su razvidne tjelesne ozljede na licu, rukama, nogama i vratu, izjavio je da je te tjelesne ozljede majci mldb. djeteta vjerojatno nanio on, jer se branio odnosno odgurnuo ju je kada ga je fizički napala, time da se nikad nije obratio policiji vezano uz svoje ozljede.

Također je tvrdio da se protiv njega ni u B. ni u R. H. ne vodi kazneni odnosno prekršajni postupak, a vezan uz prijavljeno obiteljsko nasilje od strane majke mldb. djeteta. Izjavio je i da je spreman osigurati majci smještaj s mldb. djetetom u B. dok se meritorno ne riješi spor koji tamo vode oko djeteta i to uz uvjet da može vidjeti mldb. sina.

4.5. U prvostupanjskom postupku utvrđeno je i da je odlukom suda Okruga L., jedinica H. broj: 16/1145/A od 20. lipnja 2016. predlagatelju dodijeljeno isključivo skrbništvo nad mldb. djetetom koje će biti upisano na adresi predlagatelja, dok je majci mldb. djeteta izrečena zabrana putovanja s djetetom u inozemstvo bez prethodne suglasnosti oca. Navedeni postupak nije okončan jer je majka mldb. djeteta uložila žalbu jer nije sudjelovala u postupku.

Rješenjem Općinskog građanskog suda u Z. broj: R1 Ob-1002/16-7 od 21. srpnja 2016., koje je postalo pravomoćno jer podnositelj protiv njega nije uložio žalbu, odlučeno je da će zajedničko mldb. dijete stanovati s majkom mldb. djeteta, određeni su osobni odnosi mldb. djeteta s podnositeljem, te je majci mldb. djeteta dozvoljeno da samostalno i bez pristanka oca upiše dijete u vrtić po svom izboru.

4.6. Prvostupanjski sud je dopisom od 24. travnja 2017. zatražio od CZSS-a Z., Podružnice S., da po svom stručnom timu, radi postupanja sukladno odredbi članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece, izradi procjenu o utjecaju odluke o povratku mldb. djeteta na psihički razvoj mldb. djeteta.

4.7. CZSS Z., Podružnica S. dostavio je mišljenje od 12. svibnja 2017. izrađeno po stručnom timu (profesorici psihologije i diplomiranoj socijalnoj radnici). Mišljenje CZSS-a izrađeno je na temelju razgovora s majkom mldb. djeteta, njezinim roditeljima, terenskog izvida na adresi stanovanja majke mldb. djeteta i uvida u postojeću dokumentaciju.

U mišljenju CZSS-a, između ostalog, navedeno je:

»Mlt. A. B. C. D. je, kao dijete od nepunih dvije godine, prema utvrđenim činjenicama tijekom ovog postupka, doživio višestruke stresne događaje. Opservacijom ponašanja djeteta je vidljivo kako je iste stresne događaje prevladao i razvio pozitivnu, sigurnu privrženost majci. Izlaganje djeteta novim stresnim događajima, kao što je ponovno preseljenje u B., te posebice odvajanje od majke kao primarne osobe u životu djeteta, moglo bi traumatizirajuće djelovati na daljnji razvoj djeteta, s obzirom na moguće kumulativne posljedice kontinuiranih stresnih događaja. Dječaku je potrebno osigurati kontinuitet, stabilnost i sigurnost kako bi mu se pružila mogućnost normalnog psihosocijalnog i kognitivnog razvoja, što je posebno potrebno u dobi u kojoj dječak sada jest, a to je intenzivni razvoj govora, socijalnih vještina i osamostaljivanje djeteta. Majka djeteta je u dosadašnjoj skrbi o djetetu pokazala kako ima razvijene roditeljske kompetencije, sposobnosti za osiguravanjem kako primarne skrbi za dijete tako i osiguravanje stambenih i financijskih preduvjeta za sve podmirivanjem svih potreba djeteta. Podrška roditelja, uz koje je dječak emocionalno povezan je značajna i u smislu sigurnosti i stabilnosti obiteljskog okruženja i u smislu dodatne podrške i pomoći u odgoju djeteta.«

4.8. U odnosu na traženje suda vezano uz utjecaj moguće sudske odluke o povratku mldb. djeteta u B., u smislu članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece, u mišljenju stručnog tima CZSS-a navedeno je:

»Uzevši u obzir sve ranije navedeno, mišljenje je stručnog tima kako bi odvajanje mlt. djeteta od majke s kojom živi od rođenja te ima uspostavljen čvrsti emocionalni odnos kao i razvijen siguran oblik privrženosti, bilo izuzetno ugrožavajuće za dječakov psiho-emocionalni razvoj, tim više što dijete nije vidjelo oca duži vremenski period. S obzirom na kumulirane stresne događaje u životu djeteta, postoji velika mogućnost da bi donošenje odluke o povratku djeteta u B. bilo stresno i traumatizirajuće za dijete.

Slijedom navedenog mišljenje je stručnog tima da bi bilo u interesu djeteta da nastavi i dalje stanovati uz majku a oca da viđa u skladu s privremenom mjerom Općinskog građanskog suda u Z..«

5. Prvostupanjski sud je u provedenom postupku utvrdio da je mldb. dijete prije odvođenja u R. H. imalo uobičajeno boravište u B., da su roditelji prema Građanskom zakoniku u B. imali zajedničku roditeljsku skrb za mldb. dijete te da majka mldb. djeteta nije imala odobrenje podnositelja da djetetu promijeni mjesto stalnog boravišta odnosno prebivališta.

Također je utvrdio kako su u vrijeme pokretanja postupka po zahtjevu predlagatelja postojali uvjeti za primjenu članka 12. Haške konvencije o otmici djece odnosno da je proteklo manje od jedne godine od dana nezakonitog odvođenja ili zadržavanja malodobnog djeteta kao i da su ispunjeni uvjeti iz članaka 3. stavka 1., 4., 5. i 12. Haške konvencije o otmici djece.

5.1. Polazeći od navedenih utvrđenja te cijeneći sve provedene dokaze, prvostupanjski sud odbio je zahtjev predlagatelja s obrazloženjem da su u konkretnom slučaju ispunjeni uvjeti iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece s obzirom na to da je tijekom postupka na temelju stručnog mišljenja nadležnog CZSS-a utvrđeno da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak mldb. djeteta u B. izložio dijete psihičkoj traumi, odnosno na drugi način mldb. dijete doveo u nepovoljan položaj.

5.2. Pri tome je u obrazloženju prvostupanjskog rješenja, između ostalog, navedeno:

»Naime, mldb. dijete je sada u dobi od nepune dvije godine, te od osmog mjeseca života kontinuirano živi sa majkom, time da oca nije vidio niti s njim na bilo koji način komunicirao od osmog mjeseca života. Dječak bi zasigurno doživio psihičku traumu ukoliko bi bio odvojen od majke za koju je razvio pozitivnu i sigurnu privrženost, te je s njom uspostavio čvrsti emocionalni odnos, te bi bio izrazito ugrožavajući za dječakov psiho-emocionalni razvoj da se odvoji od majke kao primarne osobe u njegovom životu, tim više što oca, kao što je već rečeno, nije vidio od travnja 2016. godine, dakle kada je bio u dobi od osam mjeseci te mu je otac potpuno nepoznata osoba.«

5.3. U odnosu na prigovor podnositelja da mišljenje CZSS-a nije objektivno, jer istim uopće nije obuhvaćen podnositelj, prvostupanjski sud naveo je:

»S obzirom na prigovore predlagatelja iznesene na naprijed navedeno izvješće i stručno mišljenje nadležnog Centra za socijalnu skrb, a koji su usmjereni na upitnu objektivnost Centra za socijalnu skrb s obzirom da je u kontaktu samo sa protustrankom, te da nisu pokušali kontaktirati oca djeteta te ga procijeniti kao roditelja, valja ukazati da je sud prihvatio mišljenje Centra za socijalnu skrb jer je isto sastavljeno od strane osobe koja posjeduje stručno znanje potrebno za davanje takvog mišljenja, te je mišljenje usklađeno s priloženom dokumentacijom. Bez obzira što stručni tim nadležnog Centra za socijalnu skrb nije proveo razgovor s ocem, te isti nije procijenjen kao roditelj, psiholog Centra za socijalnu skrb je temeljem svoje procjene odnosno opservacije ponašanja djeteta prema majci procijenio i utvrdio da bi izlaganje djeteta novim stresnim događajima kao što je ponovno preseljenje u B. i odvajanje djeteta od majke kao primarne osobe u njegovom životu bilo izuzetno ugrožavajuće za dječakov psiho-emocionalni razvoj, a tim više što je dječak tek u dobi od nepune dvije godine, a oca nije vidio od osmog mjeseca života.«

5.4. U odnosu na navode podnositelja i majke mldb. djeteta o međusobnom fizičkom i psihičkom nasilju u obrazloženju prvostupanjskog rješenja navedeno je:

»Što se tiče fizičkog i psihičkog nasilja predlagatelja nad protustrankom, a na koje upire u ovom postupku protustranka, valja ukazati da je nesporno između stranaka da se niti u B. niti u H. ne vodi niti prekršajni niti kazneni postupak protiv predlagatelja.

Međutim, uvidom u ovjereni prijevod liječničke dokumentacije od 14. travnja 2016. godine … razvidno je da je liječnica …. pregledala dana 13. travnja 2016. godine u 21,45 sati protustranku te su utvrđene temeljem pregleda tjelesne ozlijede, time da joj je protustranka rekla da ju je udario njezin dečko.

Također, uvidom u ovjereni prijevod policijskog zapisnika od 14. travnja 2016. godine … utvrđeno je da je protustranka prijavila predlagatelja zbog fizičkog nasilja koje se desilo dana 12. travnja 2016. godine, a kada ju je isti napao, zgrabio za grlo, počeo psovati i udario je nogom u potkoljenicu, a nakon čega je otišla liječniku kako bi se utvrdile ozljede, time da se to događalo i ranije no nije se obraćala policiji.

Uvidom u ovjereni prijevod policijskog zapisnika od 16. travnja 2016. godine … utvrđeno je da se protustranka obratila policiji u vezi svoje sigurnosti, time da ih je obavijestila da se sklonila na adresu koju ne želi navesti u iskazu. Ima namjeru otići u H. iz razloga što ovdje nema novaca ni mogućnosti boravka, a predlagatelj je zatražio da ona i mldb. sin napuste stan u kojem su zajedno živjeli.

(…)

Iz fotografija protustranke koje prileže spisu ... razvidne su tjelesne ozlijede na licu, rukama, nogama i vratu protustranke, time da i sam predlagatelj ne spori da je te tjelesne ozljede vjerojatno nanio on predlagateljici, jer se branio od njenih fizičkih napada, odnosno odgurnuo ju je. Nije životno logično i uvjerljivo da bi protustranka imala takve tjelesne ozljede, poglavito na licu, a koje su vidljive na fotografijama da ju je predlagatelj samo odgurnuo, odnosno da se branio od njenih napada. S obzirom na isto, bez obzira što nisu vođeni kazneni niti prekršajni postupci sud drži da je predlagatelj bio fizički nasilan prema protustranci u prisutnosti zajedničkog mldb. sina, a zbog čega se ista i obratila policiji. U konačnici protustranka je u prisutnosti policije i uz njihovu pomoć ušla u stan u kojem je živjela do tada sa predlagateljem i iz stana uzela svoje osobne stvari i stvari mldb. sina, a prije nego što je otputovala sa sinom u H..«

5.5. U odnosu na odbijanje dokaznih prijedloga podnositelja u osporenom prvostupanjskom rješenju navedeno je:

»Sud nije provodio dokaze predložene po predlagatelju da se pribave sva izvješća b. policije vezano uz navodna zlostavljanja protustranke od strane predlagatelja s obzirom da je sud izvršio uvid u gore citirana izvješća policije, a temeljem tih izvješća razvidno je da prije 14. travnja 2016. godine protustranka nije prijavljivala policiji predlagatelja, pa dakle ne postoje druga izvješća policije osim dostavljenih.«

5.6. U odnosu na postojanje pretpostavki iz članka 11. stavka 4. Uredbe vijeća (EZ) o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću br. 2001/2003 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2001/2003) od 27. studenoga 2003., prema kojoj sud ne može odbiti vratiti dijete u drugu državu članicu Europske unije ako se utvrdi da su poduzete sve potrebne mjere za zaštitu djeteta nakon njegovog povratka, prvostupanjski sud naveo je:

»(...) valja ukazati da je sam predlagatelj prilikom saslušanja iskazao da je spreman osigurati majci smještaj s mldb. djetetom u B. dok se meritorno ne riješi spor koji se tamo vodi oko djeteta i to uz uvjet da može vidjeti dijete. Dakle, u trenutku donošenja ove odluke predlagatelj nije osigurao niti je dokazao da su osigurane sve potrebne mjere radi zaštite djeteta po njegovom povratku, odnosno da je protustranci osiguran nesmetan povratak s mldb. djetetom u B. Dakle, predlagatelj nije dokazao da je u B. osiguran smještaj za majku i mldb. dijete, dječji vrtić za sina, posao za predlagateljicu koji bi joj osigurao i financijsku, a time i cjelokupnu neovisnost od predlagatelja.«

5.7. U odnosu na prigovor podnositelja, kojim je tijekom postupka prigovarao da zbog kratkoće roka njegova punomoćnica nije mogla izvršiti uvid u spis prije ročišta održanog 17. svibnja 2017. prvostupanjski sud naveo je:

»(...) valja ukazati predlagatelju da je pozvan od strane ovog suda dana 24. travnja 2017. godine (list 97 spisa) preko Ministarstva za demografiju, obitelj, mlade i socijalnu politiku kao Središnjeg tijela za provedbu Haške konvencije da imenuje punomoćnika koji će ga zastupati u ovom postupku. Dakle, predlagatelj je imao do ročišta održanog dana 17. svibnja 2017. godine više od tri tjedna vremena da imenuje punomoćnika za zastupanje u ovom postupku, a koji punomoćnik bi da je na vrijeme imenovan zasigurno imao više nego dovoljno vremena izvršiti uvid u spis.«

6. Odlučujući u žalbenom postupku, drugostupanjski sud ocijenio je da je prvostupanjski sud pogrešno primijenio materijalno pravo odnosno Hašku konvenciju o otmici djece, slijedom čega je preinačio osporeno prvostupanjsko rješenje i rješenjem broj: Gž Ob-275/2017-2 od 3. studenoga 2017. naložio povratak mldb. djeteta u B.

7. Nakon toga majka mldb. djeteta podnijela je Ustavnom sudu ustavnu tužbu u povodu navedenog rješenja drugostupanjskog suda broj: Gž Ob-275/2017-2 od 3. studenoga 2017.

Ustavni sud je odlukom broj: U-III-5232/2017 od 29. ožujka 2018. usvojio ustavnu tužbu majke mldb. djeteta, ukinuo navedeno rješenje drugostupanjskog suda i predmet vratio na ponovni postupak te je u mjerodavnom dijelu te odluke naveo:

»15. Razmatrajući osporeno rješenje u svjetlu zahtjeva navedenih u točkama 11., 12., 13. i 14. ove odluke te polazeći od činjenica i okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud primjećuje da nadležni sudovi nisu bili jedinstveni u odnosu na konačnu odluku o zahtjevu predlagatelja za povratak mldb. djeteta u B. Naime, prvostupanjski sud, utvrdivši da se u konkretnom slučaju radilo o nezakonitom odvođenju i zadržavanju mldb. djeteta u Republici H., odbio je zahtjev predlagatelja za povratak mldb. djeteta u B. budući da su ispunjeni uvjeti iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece s obzirom da je na temelju stručnog mišljenja nadležnog CZSS-a utvrdio da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak u B. izložio dijete psihičkoj traumi odnosno na drugi način doveo u nepovoljan položaj.

Nasuprot tome, drugostupanjski sud, ocijenivši da je prvostupanjski sud pravilno utvrdio da se u konkretnom slučaju radilo o nezakonitom odvođenju i zadržavanju mldb. djeteta u R. H., naložio je povratak mldb. djeteta u B. budući da iz istog stručnog mišljenja nadležnog CZSS-a ne proizlazi postojanje ozbiljne opasnosti za povratak mldb. djeteta u B. jer se dijete ne bi izložilo psihičkoj traumi ili bilo dovedeno u nepovoljan položaj navodeći pri tome da je 'točno da je dijete s majkom ostvarilo čvrsti emocionalni odnos, međutim predmet ovog postupka nije – kako pogrešno zaključuje Centar za socijalnu skrb, navodeći da bi odvajanje od majke za dijete predstavljalo traumu – s kojim će roditeljem dijete živjeti, već se ovdje odlučuje da li je protustranka nezakonito odvela dijete iz B. kao zemlje zadnjeg zajedničkog prebivališta stranaka i djeteta.'

(…)

19.1. Slijedom navedenog, u ukupnosti svih osobitih okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud primjećuje da je drugostupanjski sud pri donošenju osporenog rješenja pošao od činjenice da 'predmet ovog postupka je vraćanje djeteta u Belgiju iz koje je od strane protustranke nezakonito odvedeno, te se mora, poštujući odredbe navedene Konvencije vratiti u B.' pri čemu je propustio dostatno obrazložiti nepostojanje izuzetka od pravila hitnog povratka u smislu članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece u odnosu na zahtijevanu zaštitu najboljeg interesa djeteta. Stoga, prema ocjeni Ustavnog suda nisu navedeni relevantni i dostatni razlozi u obrazloženju drugostupanjskog rješenja za neprihvaćanje mišljenja stručnog tima nadležnog CZSS-a u svjetlu dokazivanja 'ozbiljne opasnosti' za mldb. dijete u slučaju povratka u B.

Polazeći od stajališta da odluka suda u predmetima međunarodne otmice djece ne smije biti utemeljena na automatskim ili stereotipnim razlozima nego na okolnostima konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjuje da u obrazloženju drugostupanjskog rješenja nisu navedeni relevantni i dostatni razlozi za ocjenu da u konkretnom slučaju nisu ispunjene pretpostavke iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece, koje predstavljaju zapreku za povratak mldb. djeteta iz R. H. u B. Također, Ustavni sud ocjenjuje da drugostupanjsko rješenje ne sadrži nikakvo obrazloženje o potrebi povratka podnositeljice u B. zajedno s mldb. djetetom.«

8. U ponovljenom postupku Županijski sud u P. donio je osporeno drugostupanjsko rješenje, kojim je odbijena žalba podnositelja te je potvrđeno osporeno prvostupanjsko rješenje, a u mjerodavnom dijelu osporenog drugostupanjskog rješenja navedeno je:

»Žalbeni razlog da predlagatelju nije bilo omogućeno sudjelovanje u postupku nije osnovan jer je predlagatelj ravnopravno sudjelovao u prvostupanjskom postupku zastupan po punomoćniku, odvjetniku iz R. H. Naime, predlagatelj je pozvan od strane prvostupanjskog suda 24. travnja 2017. preko Ministarstva za demografiju, obitelj, mlade i socijalnu politiku kao središnjeg tijela za provedbu Haške konvencije da imenuje punomoćnika koji će ga zastupati u ovom postupku pa je do ročišta 17. svibnja 2017. imao dovoljno vremena da imenuje punomoćnika koji je imao vremena izvršiti uvid u spis a sve uzevši u obzir da se radi o hitnom postupku po čl. 11. Konvencije koji se ima završiti u roku od 6 tjedana od pokretanja postupka.

(…)

Također je neosnovan žalbeni navod da Centar za socijalnu skrb nije proveo obradu stranaka, nije utvrdio uvjete u kojima predlagatelj živi i slično jer se u konkretnom postupku ne radi o donošenju odluke o roditeljskoj skrbi već se Centar trebao očitovati povodom prijedloga predlagatelja za povratak djeteta sukladno naprijed citiranoj Međunarodnoj konvenciji.

(...)

Iz mišljenja Centra za socijalnu skrb proizlazi da bi odvajanje djeteta od majke dijete izložilo psihičkoj traumi, što uopće nije sporno, s obzirom na životnu dob djeteta te činjenicu da dijete neprekidno živi samo sa majkom od 8. mjeseca života. Iz navedenog mišljenja međutim ne proizlazi da bi i povratak djeteta zajedno s majkom izložilo dijete fizičkoj opasnosti, psihičkoj traumi ili na drugi način dovelo dijete u nepovoljni položaj, iz kojeg je razloga je i doneseno ranije rješenje u ovom predmetu, jer je stav ovog suda bio, a sukladno smislu i svrsi Konvencije, da se protustranaka s djetetom vrati u B. kao zemlju posljednjeg zajedničkog prebivališta stranaka i djeteta, gdje se i vodi nadležni postupak o skrbništvu nad djetetom, do okončanja tog postupka. Međutim, kako je Ustavni sud ukazao da nije obrazloženo iz koje razloga bi se i protustranka trebala vratiti u B., te kako ne postoji pravni osnov koji bi nalagao i protustranci povratak u B., a što posljedično znači i odvajanje djeteta od majke, što bi za dijete predstavljalo psihičku traumu, ostvareni su razlozi iz čl.13.st.1.toč.b. Konvencije jer je protustranka, koja se suprotstavila zahtjevu za povratak djeteta dokazala da je ostvaren razlog iz tog članka.«

8.1. U odnosu na žalbene navode podnositelja kojima je osporavao utvrđenje prvostupanjskog suda o fizičkom nasilju podnositelja nad majkom mldb. djeteta, u osporenom drugostupanjskom rješenju navedeno je:

»Predlagatelj u žalbi osporava utvrđenje prvostupanjskog suda o fizičkom nasilju predlagatelja nad protustrankom tvrdeći da to nije dokazano adekvatnim dokazima, već samo na temelju iskaza protustranke, a o svojim navodima protustranka nije pružila sudu niti jedan dokaz. Taj žalbeni navod nije točan jer je protustranka u spis dostavila liječničku potvrdu od 14.04.2016. kojom su utvrđene tjelesne ozljede protustranke u kojoj je navedeno da su potekle od udarca predalagatelja, te je sačinjen policijski zapisnik od 14.04.2016. po prijavi protustranke za nasilje predlagatelja. Iz navedenog razloga nije osnovan, međutim nije niti relevantan, žalbeni navod da činjenično stanje po tom pitanju nije u potpunosti utvrđeno iz razloga što navedeno nije odlučno za primjenu odredbe čl. 13. st. 1. Haške konvencije.«

8.2. U odnosu na žalbeni prigovor neobjektivnosti mišljenja CZSS-a drugostupanjski sud naveo je:

»Također je neosnovan žalbeni navod da Centar za socijalnu skrb nije proveo obradu stranaka, nije utvrdio uvjete u kojima predlagatelj živi i slično jer se u konkretnom postupku ne radi o donošenju odluke o roditeljskoj skrbi već se Centar trebao očitovati povodom prijedloga predlagatelja za povratak djeteta sukladno naprijed citiranoj Međunarodnoj konvenciji.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

9. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 26., 29. i 35. Ustava i prava zajamčena člankom 14. Konvencije i člankom 1. Protokola broj 12 u vezi s člankom 8. Konvencije.

10. Obrazlažući povredu prava zajamčenih člankom 29. Ustava i člankom 6. Konvencije podnositelj navodi da nije imao efektivno pravo na pošteno suđenje, da mu je povrijeđeno pravo na raspravljanje pred sudom, načelo jednakosti oružja, pravo na izvođenje dokaza, pravo na neovisni sud i pravo na obrazloženu odluku.

Povredu prava na pravično suđenje podnositelj nalazi u tome što u postupku pred prvostupanjskim sudom nije imao mogućnost isticati dokaze i argumente koji mu idu u korist, prvenstveno jer nije imao mogućnost u primjerenom roku upoznati se sa spisom, relevantnu dokumentaciju prevesti i na istu se adekvatno očitovati, te da jednako tako sud uopće nije cijenio njegove navode pri donošenju odluke, usredotočivši se isključivo na prijedlog i mišljenje CZSS-a koje je doneseno na temelju jednostranih navoda protivne strane, jer podnositelj u postupku pred CZSS-om uopće nije sudjelovao. Također smatra da je od strane suda potpuno izostalo adekvatno ispitivanje argumenata i dokaznih prijedloga koje je tijekom postupka isticao, pa da su stoga osporene odluke donesene isključivo na temelju navoda majke mldb. djeteta.

10.1. Povredu prava na pošteno suđenje podnositelj osobito nalazi u tome što nije bio obaviješten o tome da je u povodu odluke drugostupanjskog suda, kojom je usvojena njegova žalba, majka mldb. djeteta pokrenula postupak pred Ustavnim sudom, zbog čega nije imao mogućnost sudjelovati ni u postupku pred Ustavnim sudom ni u postupku pred drugostupanjskim sudom.

11. U odnosu na povredu prava na raspravljanje pred sudom, podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da mu nikada nije dostavljena odluka Ustavnog suda kojom je usvojena ustavna tužba majke mldb. djeteta, te da je za odluku Ustavnog suda broj: U-III-5232/2017 od 29. ožujka 2018. saznao tek kada je dobio drugostupanjsko osporeno rješenje, i to pretraživanjem u bazi podataka Ustavnog suda, zbog čega smatra da nije imao jednaku mogućnost raspravljanja pred sudom kao protivna stranka.

12. Povredu prava »na jednakost oružja« nalazi u činjenici što sudovi nisu dali nikakav značaj argumentaciji koju je iznio podnositelj, fokus postupka stavljajući isključivo na stranu majke mldb. djeteta, čime je podnositelj stavljen u značajno nepovoljniji položaj u odnosu na protivnu stranu koja je već ionako kao državljanka R. H. bila u neusporedivo boljem položaju nego podnositelj. Navedeno, osobito imajući u vidu da se odluka suda u cijelosti temelji na prijedlogu i mišljenju CZSS-a koje je doneseno bez sudjelovanja podnositelja kao oca i stranke u postupku, odnosno, isključivo na temelju razgovora provedenog s majkom i njezine psihološke obrade, koja je djelatnicima CZSS-a iznosila i osobne podatke o podnositelju, poput njegove socijalne anamneze, obiteljskim okolnostima stranaka, navodnom nasilničkom ponašanju podnositelja, koje navode je CZSS uzeo kao utvrđene činjenice, bez da je za to imao na raspolaganju bilo kakve relevantne materijalne dokaze.

12.1. Prema mišljenju podnositelja povreda načela jednakosti oružja osobito se očituje u činjenici što je postupak pred Ustavnim sudom, te ponovljeni postupak pred Županijskim sudom vođen bez znanja podnositelja, te da je takvim postupanjem protivna strana dovedena u značajno povoljniji položaj u postupku u odnosu na podnositelja.

13. U odnosu na povredu prava na izvođenje dokaza, podnositelj tvrdi da prvostupanjski sud nije pojasnio zašto nije prihvatio prijedlog podnositelja da se od nadležnih tijela B. pribave podaci o socijalnim i materijalnim prilikama podnositelja i njegovim roditeljskim kompetencijama, kao i podaci o mogućnostima podnositelja i članova njegove obitelji da majci mldb. djeteta po povratku u B. osiguraju smještaj, kao što nije ni obrazložio zašto nije prihvatio dokazne prijedloge podnositelja usmjerene na pravilno utvrđivanje činjeničnog stanja.

14. Podnositelj, nadalje, navodi da mu je povrijeđeno pravo na obrazloženu odluku jer se prvostupanjski sud u obrazloženju osporenog prvostupanjskog rješenja ni na jednom mjestu nije osvrnuo na činjenicu koja se odnosi na pitanje je li postojala mogućnost da se dijete s majkom vrati u B., imajući u vidu da iz mišljenja CZSS-a proizlazi jedino da bi trauma za dijete nastala odvajanjem od majke, a ne samim povratkom u B.

Jednako tako, podnositelj smatra da se povreda prava na obrazloženu odluku osobito očituje u odnosu na osporeno drugostupanjsko rješenje doneseno u ponovljenom postupku koje ne sadrži nikakve razloge o tome zbog čega je sud naglo promijenio svoje ranije stajalište, već je takvu odluku donio samo zbog toga što je Ustavni sud raniju odluku ukinuo, a pri tome nije argumentirano obrazložio odluku, niti je odgovorio na žalbene navode podnositelja, zbog čega podnositelj smatra da je drugostupanjsko rješenje arbitrarno.

15. Podnositelj smatra da mu je osporenim odlukama povrijeđeno i pravo na obiteljski život iz članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije s obzirom da su nadležni sudovi neosnovano zaključili da u konkretnom slučaju treba primijeniti iznimku propisanu člankom 13. stavkom 1. točkom b) Haške konvencije o otmici djeteta.

U tom je smislu naveo da je majka mldb. djeteta »svjesno stvorila situaciju u kojoj bi se povratak u B. mogao negativno odraziti na dijete, dok Centar i sud uopće nisu niti pokušali utvrditi postoje li uvjeti da se majka zajedno sa djetetom vrati u B.«. Istaknuo je da je tijekom postupka nastojao dokazati da bi majka mldb. djeteta u B. imala osigurane sve uvjete za život, a slijedom čega nema razloga zbog kojih se majka mldb. djeteta ne bi mogla vratiti u B., međutim, da je prvotupanjski sud dokazne prijedloge usmjerene utvrđivanju navedene odlučne činjenice bez adekvatnog obrazloženja odbio, a o istome se nije očitovao niti drugostupanjski sud.

16. U odnosu na povredu prava iz članaka 14. i 26. Ustava podnositelj je naveo da je postupanje nadležnih tijela, koje se očituje u favoriziranju majke, motivirano isključivo činjenicom što je podnositelj strani državljanin. Istaknuo je kako zbog činjenice što je stranac nije imao jednaka prava kao i majka u sudskom postupku.

17. Zaključno je predložio usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenog prvostupanjskog i drugostupanjskog rješenja te vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

18. Ustavna tužba dostavljena je majci mldb. djeteta radi očitovanja na prigovore istaknute u ustavnoj tužbi podnositelja. Majka mldb. djeteta je, putem svoje punomoćnice Eleonore Katić, odvjetnice u Z., dostavila očitovanje na prigovore istaknute u ustavnoj tužbi, te je u očitovanju navela:

»Koliko je stranci poznato, zadaća Ustavnog suda je štititi pravo stranke na pravično suđenje, na obiteljski život te kroz postupka pokrenute ustavnom tužbom provjeriti jesu li institucije pri primjene prava u donošenju svojih odluka, postupale suglasno s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja.

Usvajajući ustavnu tužbu Y. Y. u predmetu U-III-5232/17 Ustavni sud našao je da su prava podnositeljice tužbe povrijeđena te je svojom odlukom ukinuo drugostupanjsku odluku Županijskog suda u P. kojom su upravo povrijeđena prava stranke, uputio je u čemu se ta povreda očituje i iz kojih razloga ukida odluku.

Odluke Ustavnog suda obvezni su poštivati svi pa tako posebno i drugostupanjski sud povodom čije odluke je Ustavni sud postupao.

Čl. 69 Ustavnog zakona o Ustavnom sudu RH navodi da sud dostavlja, prema potrebi, primjerak ustavne tužbe zainteresiranim osobama i poziva ih da se o njoj izjasne. Dakle nedostavljanjem tužbe podnositelju ove tužbe kao zainteresiranoj osobi nije povrijeđeno nikakvo njegovo ustavno pravo na pošteno suđenje.

Jednako tako, pred drugostupanjskim sudom stranke ne raspravljaju već sud odlučuje na temelju stanja spisa. Dakle niti taj sud nije imao obavezu obavijestiti podnositelja ove tužbe niti ga pozvati na očitovanje.

Podnošenjem ove ustavne tužbe podnositelj pokušava zapravo osporiti ispravnost i zakonitost odluke ovoga suda u predmetu U-III-5232/17.

Pa dakle kada već govori o vanjskom dojmu suđenja, zainteresirana stranka se ne može oteti dojmu da je vanjski dojam ove tužbe svojevrsna 'žalba' na ustavnu odluku od 29.03.18. broj U – III-5232/17.

Sve ostale navodne povrede prava podnositelja ustavne tužbe Naslovni sud je zapravo već raspravio u gore navedenom postupku U-III-5232/17. Naime, obje stranke upirale su na iste povrede, dakle povrede prava na pravično suđenje, prava na obiteljski život itd, pa da je Ustavni sud smatrao da su tijekom postupka povrijeđena prava ovog podnositelja tužbe, zasigurno ne bi donio odluku kao što je donio u predmetu U-III-5232/17.

Navod kako je postupanje nadležnih tijela išlo u smjeru favoriziranja majke a motivirano isključivo činjenicom što je podnositelj strani državljanin, odnosi se onda i na ovaj Ustavni sud – podnositelj zahtjeva dakle tvrdi da je i Naslovni sud njemu uskratio prava isključivo zbog njegovog državljanstva.

Smatramo da ovakva tvrdnja ne samo da nije točna niti istinita nego je predstavlja 'zadnji adut' podnositelja zahtjeva, diskriminiran sam zato što nisam Hrvat ... pozivanje na diskriminaciju na temelju državljanstva i spola u ovom slučaju uistinu je upravo proziran način korištenja zadnje opcije da krivim prikazivanjem činjenica podnositelj tužbe ishodi usvajanje svog zahtjeva.«

19. Očitovanje majke mldb. djeteta dostavljeno je podnositelju na odgovor, koji je u odgovoru podnesenim putem punomoćnice Ines Bojić, odvjetnice u Z., naveo:

»Podnositelj ističe kako se predmetni podnesak u bitnome svodi na svojevrsnu obranu postupanja Ustavnog suda u predmetu U-lIl-5232/2017 te iznošenje pravnog mišljenja odvjetnice Eleonore Katić, kojim ista daje uputu Ustavnom sudu o tome na koji način treba primijeniti relevantno materijalno pravo u konkretnom slučaju, točnije, odredbe Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, prezentirajući Ustavnom sudu svoje jednostrano tumačenje istih na način koji, sasvim očekivano, ide u prilog njezine stranke, Y. Y., što je i razumljivo, imajući u vidu da bi se ishod postupka pred Ustavnim sudom, eventualno mogao negativno odraziti na interese njezine stranke.

Slijedom navedenog, podnositelj nema potrebu detaljnije se očitovati o navodima Y. Y., budući se istima ne dovode u pitanje povrede ustavnih i konvencijskih prava koje je podnositelj detaljno argumentirao u ustavnoj tužbi, a osobito uzimajući u obzir da se očigledno radi o pristranom i subjektivnom tumačenju situacije od strane osobe koja je neposredno zainteresirana za ishod predmetnog postupka.

Međutim, neovisno o navedenom, ističe se kako podnositelj krajnje neprimjerenim smatra činjenicu da je Ustavni sud u predmetnom postupku, njegovu ustavnu tužbu odlučio dostaviti na očitovanje Y. Y., a navedeno nije smatrao shodnim učiniti u postupku poslovni broj: U-III-5232/2017, koji se vodio po ustavnoj tužbi Y. Y., o kojem postupku i njegovu ishodu, podnositelj nije bio obaviješten niti od strane Ustavnog, niti od strane Županijskog suda, koji je prema uputi Ustavnog suda u ponovljenom postupku, za koji podnositelj uopće nije znao da se vodi, na temelju istog činjeničnog stanja, donio dijametralno suprotnu odluku, i to na štetu podnositelja.

Slijedom navedenog, razvidno je da opisano postupanje Ustavnog suda u ovom postupku samo dodatno govori u prilog navodima podnositelja o neravnopravnom tretmanu stranaka pred sudovima Republike Hrvatske te očitom favoriziranju Y. Y. kao hrvatske državljanke od strane domaćih tijela, a što je ujedno i jedan od glavnih razloga podnošenja ustavne tužbe. Imajući u vidu navedeno, upitno je ima li podnositelj i pred Ustavnim sudom Republike Hrvatske osigurano pravo na pošteno suđenje, osobito u aspektu koji se odnosi na pravo na neovisan i nepristran sud, a uzimajući u obzir očito dvostruke standarde koji su i od strane Ustavnog suda Republike Hrvatske primijenjeni u ovom slučaju.

Konačno, imajući u vidu da se radi o predmetu hitne naravi, a osobito uzimajući u obzir činjenicu da je podnositelj kao strani državljanin u posebno nepovoljnom položaju, budući da ne živi u državi u kojoj se odlučuje o njegovim pravima i interesima, podnositelj ukazuje da svako daljnje odugovlačenje predmetnog postupka potencijalno predstavlja povredu njegova prava na pristup Europskom sudu za ljudska prava u odnosu na meritum predmeta, odnosno, povredu čl. 34. Konvencije.

Imajući u vidu navedeno, podnositelj ljubazno moli Ustavni sud za žurno donošenje odluke u njegovom predmetu jer u protivnom neće imati druge mogućnosti, nego obratiti se Europskom sudu za ljudska prava zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku pred Ustavnim sudom.«

IV. MJERODAVNO PRAVO

20. Mjerodavni članci Uredbe br. 2001/2003:

»(12) Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. [...].«

»Članak 2.:

U svrhe ove Uredbe:

[...]

7. izraz 'roditeljska odgovornost' označava prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom;

8. izraz 'nositelj roditeljske odgovornosti' označava svaku osobu koja ima roditeljsku odgovornost prema djetetu;

9. izraz 'pravo na skrb' uključuje prava i obveze koji se odnose na roditeljsku skrb nad djetetom, a posebno na pravo određivanja djetetova boravišta;

[...]

11. izraz 'nezakonito odvođenje ili zadržavanje' označava odvođenje ili zadržavanje djeteta ako:

(a) je riječ o kršenju prava na skrb stečenog sudskom odlukom ili primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom u skladu s pravom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova odvođenja ili zadržavanja

i

(b) pod uvjetom da su, u trenutku odvođenja ili zadržavanja, prava na skrb bila izvršavana, bilo zajednički ili samostalno, ili bi bila izvršavana, ali u svrhe odvođenja ili zadržavanja. Smatra se da se pravo na skrb zajednički koristi kada, u skladu sa sudskom odlukom ili primjenom prava, jedan nositelj roditeljske odgovornosti ne može odlučivati o djetetovu boravištu bez pristanka drugog nositelja roditeljske odgovornosti.«

»Članak 11.

Predaja djeteta

1. Ako osoba, ustanova ili tijelo koje ima pravo na skrb od nadležnih tijela u državi članici zatraži donošenje sudske odluke na temelju Haaške konvencije od 25. listopada 1980. o građanskim aspektima međunarodne otmice djece (dalje u tekstu: 'Haaška konvencija iz 1980.'), kako bi postiglo predaju djeteta koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u državi članici koja nije država članica u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, primjenjuju se stavci 2. do 8."

2. Kod primjene članaka 12. i 13. Haaške konvencije iz 1980., osigurava se da dijete ima mogućnost saslušanja tijekom postupka, osim ako se to čini neprikladnim zbog njegove dobi ili stupnja zrelosti.

[...]

4. Sud ne može odbiti predaju djeteta na temelju članka 13. stavka (b) Haaške konvencije iz 1980. ako je utvrđeno da su poduzete sve potrebne mjere za zaštitu djeteta po njegovu povratku.

5. Sud ne može odbiti predaju djeteta, a da prije toga ne pruži mogućnost saslušanja osobe koja zahtijeva predaju djeteta.

6. Ako je sud donio odluku da se dijete ne predaje, u skladu s člankom 13. Haaške konvencije iz 1980., sud mora odmah, izravno ili putem svojega središnjega tijela, poslati presliku sudske odluke kojom je određeno da se dijete ne predaje i odgovarajuća pismena, posebno prijepis zapisnika sa saslušanja pred sudom, nadležnom sudu ili središnjem tijelu države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, u skladu s odredbama nacionalnog prava. Sud sva navedena pismena mora primiti u roku od mjesec dana od datuma donošenja sudske odluke kojom je određeno da se dijete ne predaje.

7. Osim u slučaju da je jedna od stranaka pred sudovima države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja već pokrenula postupak, sud ili središnje tijelo koje prima informacije iz stavka 6. mora o njima obavijestiti stranke i pozvati ih da podnesu prijedloge sudu, u skladu s nacionalnim pravom, u roku od tri mjeseca od datuma obavijesti, kako bi sud mogao razmatrati pitanje skrbi nad djetetom.

Ne dovodeći u pitanje postupovna pravila sadržana u ovoj Uredbi, sud zaključuje predmet ako nije primio nikakve prijedloge u navedenom roku.

8. Neovisno o sudskoj odluci kojom je određeno da se dijete ne predaje, u skladu s člankom 13. Haaške konvencije, svaka kasnija sudska odluka kojom se zahtijeva predaja djeteta, koju donese sud nadležan u skladu s ovom Uredbom, izvršiva je u skladu s odredbama dijela 4. poglavlja III., s ciljem osiguranja predaje djeteta.

[...]«

»Članak 60.

Odnos prema određenim multilateralnim konvencijama

U odnosima između država članica, ova Uredba ima prednost pred sljedećim konvencijama, u onoj mjeri u kojoj se one odnose na predmete uređene ovom Uredbom:

(a) Haaška konvencija od 5. listopada 1961. o ovlastima tijela i primjenjivom pravu s obzirom na zaštitu maloljetnika;

(b) Luksemburška konvencija od 8. rujna 1967. o priznavanju odluka koje se odnose na valjanost brakova;

(c) Haaška konvencija od 1. lipnja 1970. o priznavanju razvoda i zakonskim rastavama;

(d) Europska konvencija od 20. svibnja 1980. o priznavanju i izvršenju odluka koje se odnose na skrb nad djecom i ponovnoj uspostavi skrbništva nad djecom;

i

(e) Haaška konvencija od 25. listopada 1980. o građanskim aspektima međunarodne otmice djece.«

21. Mjerodavni članci Haške konvencije o otmici djece glase:

»Članak 2.

Države ugovornice poduzimaju sve odgovarajuće mjere da na svojem području osiguraju provedbu konvencije. U tu svrhu primjenjuju najuspješnije raspoložive postupke.

Članak 3.

Odvođenje ili zadržavanje djeteta smatrat će se nezakonitim:

a) ako predstavlja povredu prava na brigu što ga je dobila osoba, institucija ili bilo koje drugo tijelo, kolektivno ili pojedinačno, po zakonu države u kojoj je dijete bilo stalno nastanjeno prije odvođenja ili zadržavanja;

b) ako su se u vrijeme odvođenja ili zadržavanja ta prava ostvarivala kolektivno ili pojedinačno, ili bi se bila ostvarivala da nije došlo do odvođenja ili zadržavanja.

Prava na brigu spomenuta u točki a) stava 1. mogu se steći, prije svega, provedbom zakona ili na temelju sudske ili uprave odluke, ili na temelju sporazuma koji ima pravni učinak po pravu dotične države.«

»Članak 12.

Ako je dijete nezakonito odvedeno ili zadržano u smislu člana 3., a na dan početka postupka pred sudskim ili upravnim organom države ugovornice u kojoj se dijete nalazi proteklo je manje od jedne godine od dana nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, dotični nadležni organ naredit će hitan povratak djeteta.

(...)

Članak 13.

Bez obzira na odredbe prethodnog člana, sudski ili upravni organ države kojoj se šalje zahtjev nije dužan narediti povratak djeteta ako osoba, institucija ili drugo tijelo koje se suprotstavlja njegovu povratku dokaže:

a) da osoba, institucija ili drugo tijelo koje se brine o ličnosti djeteta nije stvarno ostvarivala pravo na brigu u vrijeme odvođenja ili zadržavanja, ili da se bilo složilo ili naknadno pristalo na odvođenje ili zadržavanje;

b) da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak izložio dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi ili na drugi način doveo dijete u nepovoljan položaj.

(...)

Članak 14.

Pri utvrđivanju je li došlo do nezakonitog odvođenja ili zadržavanja u smislu člana 3. sudski i upravni organi države kojoj je poslan zahtjev mogu izravno primijeniti pravo, a i sudske ili upravne odluke, bez obzira na to da li se službeno priznaju ili ne u državi u kojoj je stalno mjesto boravka djeteta bez provedbe posebnih postupaka za dokazivanje tog prava ili za priznavanje stranih odluka koji bi inače bili provedeni.«

22. Mjerodavni članak 3. stavak 1. Konvencije o pravima djeteta (New York, 20. studenoga 1989. – Zakon o ratifikaciji Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima djeteta – Odluka o objavljivanju mnogostranih međunarodnih ugovora kojih je Republika Hrvatska stranka na temelju notifikacija o sukcesiji, »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 12/93. i 20/97.) glasi:

»Članak 3.

1. U svim akcijama koje u svezi s djecom poduzimaju javne ili privatne ustanove socijalne skrbi, sudovi, državna uprava ili zakonodavna tijela, mora se prvenstveno voditi računa o interesima djeteta.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

23. Polazeći od prigovora podnositelja te okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjivao je ustavnu tužbu s aspekta eventualnih povreda prava zajamčenih člankom 35. Ustava i člankom 8. Konvencije.

Članak 35. Ustava glasi:

»Članak 35.

Svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života ...«

Članak 8. Konvencije glasi:

»Članak 8. (Konvencije)

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I OBITELJSKOG ŽIVOTA

(1) Svatko ima pravo na poštovanje svoga … obiteljskog života ...

(2) Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

24. Ustavni sud ističe da je članak 35. Ustava, odnosno članak 8. Konvencije, primjenjiv u predmetima međunarodne otmice djece jer uživanje u međusobnom društvu roditelja i djeteta predstavlja osnovni element obiteljskog života.

24.1. S druge strane, ograničenje u uživanju u međusobnom društvu roditelja i djeteta predstavlja miješanje u pravo na poštovanje obiteljskog života (usporedi s predmetom Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu /u daljnjem tekstu: ESLJP/ Royer protiv Madžarske, br. 9114/16, § 52., presuda od 6. ožujka 2018.).

24.2. Svako takvo miješanje u pravo na poštovanje obiteljskog života predstavlja povredu članka 8. Konvencije, osim ako nisu ispunjeni uvjeti iz stavka 2. toga članka. Stoga je potrebno utvrditi je li to miješanje bilo u skladu sa zakonom, je li težilo ostvarenju jednog ili više legitimnih ciljeva i je li bilo nužno u demokratskom društvu (usporedi s X protiv Latvije [Vv], br. 27853/09, § 54., presuda od 26. studenoga 2013.).

a) Je li došlo do miješanja?

25. U konkretnom slučaju osporenim prvostupanjskim rješenjem odbijen je zahtjev podnositelja za povratak njegovog sina, mldb. A. B. C. D. u B., zemlju u kojoj je stalno boravio prije dolaska u R. H.

Takva mjera kojom je ograničeno uživanje podnositelja u društvu njegovog djeteta predstavlja miješanje u pravo podnositelja na poštovanje njegovog obiteljskog života.

b) Zakonitost miješanja i legitimni cilj

26. Razmatrajući je li miješanje osnovano na zakonu, Ustavni sud ističe da su osporene odluke utemeljene na mjerodavnim odredbama Haške konvencije o otmici djece, kao i na odredbama Uredbe br. 2001/2003 koja je nadogradila Hašku konvenciju. Stoga Ustavni sud prihvaća da je miješanje bilo u skladu sa zakonom.

Miješanjem se nastojala ostvariti zaštita najboljeg interesa djeteta, a to je legitiman cilj u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije.

Stoga, preostaje utvrditi je li miješanje bilo »nužno u demokratskom društvu«.

c) Nužnost u demokratskom društvu

(i) Načelna stajališta

27. Ustavni sud prije svega ističe da je u predmetu X protiv Latvije (navedeno) ESLJP utvrdio opća načela koja se odnose na odnos između Haške konvencije o otmici djece i Konvencije, određenje »najboljeg interesa djeteta« u predmetima međunarodne otmice djece, te granice unutar kojih je nacionalni sud koji odlučuje o zahtjevu za povratak djeteta dužan ispitivati cjelokupnu obiteljsku situaciju.

Ta načela prihvatio je Ustavni sud u svojoj odluci broj:
 U-III-5232/2017 od 29. ožujka 2018. (www.usud.hr) kojom je usvojio ustavnu tužbu majke mldb. djeteta te ih obzirom na okolnosti konkretnog slučaja ima obvezu ponoviti.

27.1. Ustavni sud je u navedenoj odluci naglasio da je u odnosu na određenje »najboljeg interesa djeteta« uključeno više suprostavljenih interesa (interes djeteta, interes obaju roditelja i javni interes), ali se primaran značaj daje »najboljem interesu djeteta« (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, §§ 95. i 96.). Međutim, kada sudovi odlučuju o zahtjevu za povratak djeteta na temelju Haške konvencije o otmici djece, nacionalni sudovi ne mogu »najbolji interes djeteta« tumačiti na isti način kao u predmetima povjeravanja djece na čuvanje i odgoj (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 100.).

Haška konvencija o otmici djece »najbolji interes djeteta« veže uz povratak djeteta u državu njegovog prebivališta / uobičajenog boravišta, čime se sprječava roditelj koji je dijete oteo, tu jednostranu i nezakonitu radnju ozakoniti u državi odvođenja (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, §§ 35. i 97.; isto Maumousseau i Washington protiv Francuske, br. 39388/05 §§ 69. i 73., presuda od 6. prosinca 2007.). Međutim, odbijanje povratka također može biti u skladu s najboljim interesom djeteta. Haška konvencija o otmici djece predviđa izuzetke od obveze vraćanja djeteta (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 97.), a radi se o sljedećim izuzecima: protek vremena (članak 12.), uvjeti za primjenu Konvencije (članak 13. stavak 1. točka a)), postojanje »ozbiljne opasnosti« (članak 13. stavak 1. točka b)), te usklađenost povratka djeteta s osnovnim načelima zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda države kojoj je upućen zahtjev (članak 20.).

Nacionalni sudovi moraju pojam »najboljeg interesa djeteta« tumačiti u svjetlu izuzetaka koje predviđa Haška konvencija o otmici djece (usporedi s X protiv Latvije, naprijed citirano, § 101.) i ne mogu automatski i mehanički naložiti povratak djeteta (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, §§ 98. i 99.; i Maumousseau i Washington protiv Francuske, navedeno, § 72.). Stoga, ESLJP od nacionalnih sudova zahtijeva da postupak na temelju Haške konvencije o otmici djece bude pravičan i da zainteresiranim stranama omogući da u cijelosti predstave svoj slučaj, tj. da primarni značaj daju najboljim interesima djeteta (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 102.).

27.2. Ustavni sud je nadalje utvrdio da se usklađeno tumačenje Haške konvencije o otmici djece i Konvencije može postići ako se zadovolje sljedeća dva uvjeta: prvo, nacionalni sudovi moraju uzeti u obzir postoje li doista oni čimbenici koji predstavljaju izuzetke od pravila hitnog povratka djeteta na temelju članaka 12., 13. i 20. Haške konvencije o otmici djece, osobito ako ih je iznijela samo jedna od stranaka u postupku te moraju dostatno obrazložiti svoju odluku; drugo, ti se čimbenici moraju ocijeniti u svjetlu zahtjeva iz članka 8. Konvencije (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 106).

27.3. Posljedično, članak 8. Konvencije nameće domaćim sudovima posebnu proceduralnu obavezu: kada ocjenjuju zahtjev za povrat djeteta, sudovi su dužni ne samo uzeti u obzir nego i određeno obrazložiti postoje li izuzeci od pravila hitnog povratka na temelju članaka 12., 13. i 20. Haške konvencije o otmici djece. Ti se izuzeci moraju restriktivno tumačiti (usporedi s Maumousseau i Washington protiv Francuske, navedeno, § 73.), ali odluka suda ne smije biti utemeljena na automatskim ili stereotipnim razlozima, nego na okolnostima konkretnog slučaja.

Neuzimanje u obzir tvrdnji stranke o postojanju navedenih izuzetaka, kao i nedostatno obrazloženje odluke kojom se one odbijaju, protivno je zahtjevima članka 8. Konvencije i cilju i svrsi Haške konvencije o otmici djece (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 107.). Dodatno, obveza poštovanja hitnih rokova iz članka 11. Haške konvencije o otmici djece ne može biti isprika za nepoštovanje obveze iz članka 8. Konvencije.

27.4. Budući da preambula Haške konvencije o otmici djece predviđa povratak djeteta u »državu njegovog prebivališta / uobičajenog boravišta«, nacionalni sudovi moraju se uvjeriti da su u državi iz koje je dijete odvedeno osigurana odgovarajuća jamstva i konkretne mjere zaštite u slučaju poznate opasnosti (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 108.).

(ii) Primjena načelnih stajališta na konkretan slučaj

28. Primjenjujući navedena načelna stajališta na konkretan slučaj, Ustavni sud primjećuje da su nadležni redovni sudovi utvrdili da se u konkretnom slučaju radilo o nezakonitom odvođenju i zadržavanju mldb. djeteta u R. H., odnosno da podnositeljica za vrijeme odvođenja mldb. djeteta iz B. nije imala odobrenje predlagatelja da djetetu promijeni mjesto stalnog boravišta odnosno prebivališta.

Međutim prvostupanjski sud je u osporenom prvostupanjskom rješenju, pozivom na članak 13. stavak 1. točku b) Haške konvencije o otmici djece, zaključio da je valjalo odbiti zahtjev predlagatelja za povratak mldb. djeteta u B. jer bi taj povratak izložio dijete psihičkoj traumi odnosno na drugi način doveo dijete u nepovoljan položaj.

Drugostupanjski sud je rješenjem od 3. studenoga 2017. preinačio to rješenje te je naložio povratak mldb. djeteta u B.

Nakon toga Ustavni sud je odlukom broj: U-III-5232/2017 od 29. ožujka 2018. usvojio ustavnu tužbu majke mldb. djeteta i ukinuo to rješenje drugostupanjskog suda te je predmet vratio drugostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje. Ustavni sud je u toj odluci ocijenio »da u obrazloženju drugostupanjskog rješenja nisu navedeni relevantni i dostatni razlozi za ocjenu da u konkretnom slučaju nisu ispunjene pretpostavke iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece« te da »drugostupanjsko rješenje ne sadrži nikakvo obrazloženje o potrebi povratka podnositeljice u B. zajedno s mldb. djetetom«, odnosno da se odluka drugostupanjskog suda temelji na automatskim odnosno stereotipnim razlozima, a ne na okolnostima konkretnog slučaja.

Nakon navedene odluke Ustavnog suda drugostupanjski sud je donio osporeno drugostupanjsko rješenje kojim je potvrdio zaključak prvostupanjskog suda ocijenivši da je majka mldb. djeteta koja se suprotstavila zahtjevu za povratak dokazala da je ostvaren razlog iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece.

28.1. Ustavni sud ističe da se ne može tumačiti u svjetlu članka 35. Ustava, odnosno članka 8. Konvencije, da izuzetak od obveze vraćanja djeteta iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece obuhvaća sve vrste neugodnosti koje su nužno vezane uz iskustvo povratka već se tiče samo situacija koje nadilaze ono što bi dijete moglo razumno podnijeti (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 116., i Royer protiv Madžarske, navedeno, § 56.).

Ustavni sud ponavlja da članak 8. Konvencije nameće redovnim sudovima proceduralnu obvezu da sporne navode o »ozbiljnoj opasnosti« za dijete u slučaju povratka sudovi učinkovito ispitaju te svoja utvrđenja precizno navedu u obrazloženoj odluci (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 107., i Royer protiv Madžarske, navedeno 56.).

28.2. Ustavni sud primjećuje da su u konkretnom slučaju prvostupanjski i drugostupanjski sud udovoljili toj proceduralnoj obvezi te su u obrazloženju osporenih rješenja izneseni dostatni i relevantni razlozi zbog kojih su redovni sudovi ocijenili da su ostvareni razlozi iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece koji predstavljaju zapreku za povratak mldb. djeteta u B. te su odbili zahtjev podnositelja.

Prvostupanjski sud je osobito naglasio da je mldb. dijete u dobi od nepune dvije godine te da kontinuirano živi s majkom od osmog mjeseca života, time da podnositelja nije ni vidjelo ni s njim na bilo koji način komuniciralo od osmog mjeseca života. Nadalje je istaknuo da bi dječak zasigurno doživio psihičku traumu kada bi bio odvojen od majke za koju je razvio pozitivnu i sigurnu privrženost i uspostavio čvrsti emocionalni odnos, te bi bio izrazito ugrožavajući za dječakov psiho-emocionalni razvoj da se odvoji od majke kao primarne osobe u njegovom životu (v. t. 5.2).

28.3. Iz osporenog prvostupanjskog rješenja razvidno je da se prvostupanjski sud oslonio na mišljenje stručnog tima CZSS-a cijeneći ga stručnim, valjanim i argumentiranim.

Redovni sudovi otklonili su prigovore podnositelja, koje ponavlja i u ustavnoj tužbi, a odnose se na neobjektivnost mišljenja CZSS-a. Podnositelj je osporavao navedeno mišljenje tvrdeći da je mišljenje CZSS-a doneseno bez sudjelovanja podnositelja kao oca i stranke u postupku, odnosno isključivo na temelju razgovora provedenog s majkom i njezine psihološke obrade, pa da se podnositelj nije mogao u postupku izrade takvog odlučujućeg mišljenja očitovati na činjenice i okolnosti koje su bitne za izradu nepristranog i objektivnog mišljenja.

Redovni sudovi naglasili su činjenicu da se ne radi o donošenju odluke o roditeljskoj skrbi, već se CZSS očitovao na zahtjev predlagatelja za povratkom mldb. djeteta u B., sukladno Haškoj konvenciji o otmici djece, pa je u tom smislu CZSS naglasak stavio na provođenje opservacije ponašanja mldb. djeteta (v. t. 5.3. i 8.2.).

Takvo obrazloženje redovnih sudova prihvaća i Ustavni sud.

28.4. Ustavni sud također primjećuje da je prvostupanjski sud, nakon ocjene izvedenih dokaza, utvrdio da je podnositelj bio fizički nasilan prema majci mldb. djeteta u prisutnosti mldb. djeteta te se podnositeljica obratila policiji i uz pomoć policije i napustila B. (v. t. 5.4.).

Drugostupanjski sud potvrdio je takva utvrđenja prvostupanjskog suda te je, u odnosu na žalbene navode podnositelja kojima je osporavao takva utvrđenja, naglasio da navedeno proizlazi iz liječničke potvrde od 14. travnja 2016. kojom su utvrđene tjelesne ozljede majke mldb. djeteta, kao i iz policijskog zapisnika od 14. travnja 2016. po prijavi majke mldb. djeteta za nasilje podnositelja (v. t. 8.1.).

Ustavni sud ukazuje na to da Ustav jamči zaštitu od obiteljskog nasilja kao dio jamstva iz članka 61. Ustava, a posebno ako se radi o rodno uvjetovanom nasilju koje ujedno predstavlja povredu temeljnog jamstva na jednakost bez obzira na spolnu pripadnost iz članka 14. stavka 1. odnosno članka 3. Ustava.

Ocjena je Ustavnog suda da su redovni sudovi pri donošenju osporenih rješenja, vodeći računa o najboljem interesu mldb. djeteta, pravilno cijenili i okolnost da je majka mldb. djeteta bila izložena obiteljskom nasilju od strane podnositelja, posebno imajući u vidu da je i mldb. dijete na taj način posredno bilo izloženo nasilju.

28.5. Ustavni sud primjećuje da je prvostupanjski sud ocjenjivao i postojanje pretpostavki iz članka 11. stavka 4. Uredbe br. 2001/2003 prema kojem sud ne može odbiti predaju djeteta na temelju članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece ako je utvrđeno da su poduzete sve potrebne mjere za zaštitu djeteta po njegovom povratku. Utvrdio je da nisu ispunjene navedene pretpostavke, naglasivši da podnositelj nije dokazao da je u B. osiguran smještaj za majku mldb. djeteta i mldb. dijete, dječji vrtić za mldb. dijete i posao za majku mldb. djeteta koji bi joj osigurao financijsku, a time i cjelokupnu neovisnost od predlagatelja (v. t. 5.6.). Drugostupanjski sud prihvatio je to obrazloženje.

Ustavni sud ističe da Haška konvencija o otmici djece, pa ni Uredba br. 2001/2003, ne propisuje dužnost podnositelja zahtjeva za povratak djeteta da osigura protivnoj strani financijsku stabilnost kako bi mogao ostvarivati svoje pravo na skrb djeteta (opisano u članku 5. Haške konvencije o otmici djece). Međutim Ustavni sud prihvaća da su redovni sudovi u specifičnim okolnostima konkretnog slučaja cijenili i činjenicu da ne postoje pretpostavke iz članka 11. stavka 4. Uredbe br. 2001/2003.

28.6. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo prigovor da u postupku pred prvostupanjskim sudom nije imao mogućnost isticati dokaze i argumente koji mu idu u korist, prvenstveno jer nije imao mogućnost u primjerenom roku upoznati se sa spisom.

Ustavni sud primjećuje da su se na prigovor podnositelja da zbog kratkoće roka njegova punomoćnica nije mogla izvršiti uvid u spis prije ročišta 17. svibnja 2017. očitovali i prvostupanjski i drugostupanjski sud te su naglasili da je 24. travnja 2017. podnositelj pozvan od strane suda imenovati punomoćnika koji će ga zastupati u postupku te da je do navedenog ročišta imao više od tri tjedna da imenuje punomoćnika, a koji punomoćnik bi da je na vrijeme imenovan zasigurno imao više nego dovoljno vremena izvršiti uvid u spis (v. t. 5.7. i 8.).

Ustavni sud ističe da članak 35. Ustava, odnosno članak 8. Konvencije, zahtijeva od redovnih sudova da ocijene navode stranaka u postupku koji mogu dovesti do izuzetka od pravila hitnog povratka djeteta. U takvim postupcima pridaje se velika važnost mogućnostima koje stranke imaju za uključenje u postupak donošenja odluka i za učinkovito prezentiranje svog slučaja pred sucem koji odlučuje o tom pitanju (usporedi s Andersena protiv Latvije, br. 79441/17, § 83., presuda od 19. rujna 2019).

Ustavni sud ocjenjuje da, u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, ništa ne ukazuje na to da je podnositelju uskraćena mogućnost izložiti činjenice ili iznijeti dokaze tako što je stavljen u bitno nepovoljniji položaj u odnosu na majku mldb. djeteta.

Uvidom u pribavljeni spis utvrđeno je da je podnositelj aktivno sudjelovao u postupku, putem svoje punomoćnice, dostavljao svoje prijedloge u vezi s postupkom, kao i očitovanje na mišljenje nadležnog CZSS-a te ostalu dokumentaciju za koju je ocijenio da je važna za postupanje.

28.7. Neosnovani su prigovori podnositelja da mu je povrijeđeno pravo na raspravljanje pred drugostupanjskim sudom i Ustavnim sudom. Podnositelj je posebno istaknuo da mu nije dostavljena odluka Ustavnog suda broj: U-III-5232/2017 od 29. ožujka 2018., niti je obaviješten da je majka mldb. djeteta pokrenula postupak pred Ustavnim sudom.

Ustavni sud ističe da nije ni žalbeni ni revizijski sud te je njegova isključiva zadaća ispitati jesu li se redovni sudovi pridržavali svojih obveza propisanih Ustavom, odnosno jesu li podnositelju ustavne tužbe povrijeđene temeljne slobode i ljudska prava zajamčena Ustavom.

U konkretnom slučaju podnositelj nije u ustavnoj tužbi obrazložio kakav bi značaj za provedeni postupak imalo obavještavanje podnositelja o podnošenju ustavne tužbe majke mldb. djeteta, odnosno na koji način je to dovelo do povrede ustavnih prava podnositelja.

29. Ustavni sud podsjeća da kad je riječ o tumačenju i primjeni prava na konkretne slučajeve, Ustavni sud u načelu ne smije zamijeniti pravna stajališta nadležnih sudova i drugih nadležnih tijela svojima, sve dok sudske odluke ne otkrivaju bilo kakvu arbitrarnost, a dostatno su obrazložene i, po potrebi, upućuju na relevantnu sudsku praksu. Ustavni sud podsjeća i da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

29.1. Ocjena je Ustavnog suda da su redovni sudovi proveli iscrpan dokazni postupak u odnosu na cijelu obiteljsku situaciju, pri donošenju osporenih odluka uzeli su u obzir dokazne prijedloge obje strane u postupku, stručno mišljenje nadležnog CZSS-a o utjecaju povratka mldb. djeteta u B., kao i ostalu dokumentaciju koja je dostavljena u spis te da je s obzirom na sve gore navedene činjenice pravno stajalište sudova izraženo u osporenim rješenjima obrazloženo jasno i na ustavnopravno prihvatljiv način, dok u primjeni i tumačenju mjerodavnog prava nije utvrđena arbitrarnost ili samovoljnost.

Redovni sudovi ispitali su predmet i donijeli osporene odluke vodeći računa o najboljem interesu mldb. djeteta.

30. Imajući u vidu sve navedeno, sagledavajući provedeni postupak kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud prihvaća da su redovni sudovi pravilno utvrdili sve relevantne čimbenike te uzimajući u obzir najbolji interes mldb. djeteta dali dostatne i relevantne razloge koji ukazuju na to da je odluka da se odbije zahtjev podnositelja za povratkom mldb. djeteta u B. bila nužna.

31. Slijedom svega navedenog Ustavni sud ocjenjuje, posebno uzimajući u obzir pristup koji je potreban kod postupanja u predmetima koji uključuju zaštitu djece, da osporenim rješenjima redovnih sudova, u svjetlu zahtjeva Haške konvencije, nije povrijeđeno pravo podnositelja na poštovanje obiteljskog života iz članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije.

32. Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositelja vezani uz članke 14., 26. i 29. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporena rješenja mogla utjecati na ostvarivanje sadržaja tih ustavnih normi, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

33. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona donesena je odluka kao u točki I. izreke.

34. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka II. izreke).

Broj: U-III-2887/2018
 Zagreb, 10. ožujka 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) prilažemo sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

U ODNOSU NA ODLUKU USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE U PREDMETU BROJ: U-III-2887/2018 OD 10. OŽUJKA 2020.

Većina je konkretnom odlukom zakazala u svojoj osnovnoj funkciji zaštite temeljnih prava zajamčenih svim osobama bez obzira na njihovo porijeklo.

Prvo i osnovno, podnositelju je uskraćena mogućnost učinkovite pravne zaštite tijekom postupka povodom nezakonitog odvođenja djeteta s obzirom da mu nije osigurana mogućnost izravnog sudjelovanja u postupku ocjene interakcije djeteta s roditeljima koja je prethodila preporuci centra da bi odvajanje od majke predstavljalo povredu najboljeg interesa djeteta (iako je majka, prema samoj ocjeni redovnih sudova, dijete nezakonito, bez pristanka oca ili nadležnih sudskih tijela, odvela iz B. u Hrvatsku).

Drugo, s obzirom da je majka izravno sudjelovala u postupku ocjene najboljeg interesa djeteta pred nadležnim centrom za socijalnu skrb, dok ocu nije pružena ista mogućnost, smatramo kako je podnositelj doveden u nepovoljniji postupovni položaj u odnosu na majku. Štoviše, s obzirom da je podnositelj, kao jedan od dva ravnopravna roditelja djeteta, pred nadležnim hrvatskim sudovima inzistirao da mu se omogući izravno i ravnopravno sudjelovanje u postupku pred nadležnim centrom za socijalnu skrb, ali su taj zahtjev sudovi odbacivali bez suvislog obrazloženja i suprotno ustaljenim standardima pravičnosti u sudskom postupku koji zahtijevaju da se strankama omogući jednak položaj pred sudom, imamo dovoljno razloga smatrati da je podnositeljev nepovoljniji položaj pred hrvatskim sudovima bio uvjetovan činjenicom da nije hrvatski državljanin tj. njegovom nacionalnošću i porijeklom.

Vodeći se raspravom koja se u ovom predmetu odvijala pred Ustavnim sudom bojimo se da je činjenica njegova nehrvatskog porijekla također odigrala određenu ulogu i u postupku pred Ustavnim sudom. Naša bojazan proizlazi iz činjenice da do diskriminatornog postupanja dolazi kada je postupak odlučivanja o interesima neke osobe, a posebno kada se radi o njenim temeljnim ustavnim pravima, kontaminiran razlozima koji nisu strogo objektivni već su vezani uz neku diskriminatornu osnovu, kao što je državljanstvo odnosno nacionalnost. Kao što vrlo precizno obrazlažemo u kasnijem dijelu izdvojenog mišljenja, obrazloženje odluke koju je većina podržala nije utemeljeno na uvjerljivim objektivnim razlozima koji mogu biti opravdani relevantnim pozitivnim odredbama ili stajalištima izraženim kroz prethodnu ustaljenu sudsku praksu. Ovu ocjenu ne izričemo olako, a naša bojazan nije rezultat iskustva sudjelovanja u raspravi u samo jednom predmetu ove vrste.

Treće, iako smo na to opetovano ukazivali u raspravi, većina u svojoj odluci ignorira činjenicu da su hrvatski sudovi u potpunosti ignorirali relevantne odredbe prava Europske unije koje se primjenjuju na predmete nezakonitog odvođenja djeteta roditelja iz jedne u drugu članicu Europske unije. Poražavajuća je činjenica da hrvatski sudovi nisu našli shodnim konzultirati obilnu praksu Suda Europske unije koja je vrlo sveobuhvatna, precizna i stabilna u pogledu uspostavljenih kriterija i stajališta od ključnog značaja za ovaj predmet. Kao suci Ustavnog suda Republike Hrvatske imamo odgovornost jasno ukazati kako to nije izolirani slučaj. Na temelju uvida u predmete koji pred Ustavni sud dolaze zbog postupanja hrvatskih sudova u postupcima u kojima se traži povrat djeteta u druge države članice Europske unije iz kojih su nezakonito odvedena, moramo zaključiti da hrvatski sudovi učestalo izbjegavaju primjenu relevantnih odredbi EU prava i odluka Suda Europske unije u ovom pravnom području. Ustavni sud na žalost tolerira ovakvo kršenje EU prava. Time očigledno dovodi u pitanje iskrenost svojih standarda poštivanja EU prava koje je izgradio kroz svoje odluke u predmetima o nekim drugim pravnim pitanjima u okviru članka 141.c Ustava.

Posebnom vrstom nepoštivanja EU prava smatramo činjenicu da je prilikom ocjene ispravne primjene prava u predmetima nezakonitog odvođenja djeteta većina zauzela određena stajališta kojima je de facto svojevoljno definirala značaj EU jamstava koja su izravno primjenjiva na ocjenu (ne)zakonitosti odvođenja djeteta odnosno ocjenu opravdanosti iznimke od pravne obveze povrata djeteta u državu članicu Europske unije iz koje je odvedeno. To se prije svega odnosi na stajalište koje je većina zauzela o pitanju obiteljskog nasilja. Kao što ćemo detaljno obrazložiti kasnije, većina smatra kako je činjenica da se između roditelja odvijalo obiteljsko nasilje faktor koji je relevantan za ustavnopravnu ocjenu ispravnosti postupanja redovnih sudova unatoč tome što niti jedan od nadležnih sudova nije našao shodnim obrazložiti na koji način i prilikom primjene kojeg točno pravnog jamstva kojim se uređuje pitanje nezakonitosti odvođenja djeteta je uzeo ovu činjenicu u obzir. Ono što dodatno jača našu zabrinutost oko nemarnog pristupa primjeni EU pravu je činjenica da je tijekom rasprave većina izričito odbila naš zahtjev da se Ustavni sud u okviru mehanizma prethodnog tumačenja iz članka 267. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (u daljnjem tekstu: UFEU) obrati Sudu Europske unije s pitanjem je li i u kojem trenu činjenica obiteljskog nasilja relevantan faktor prilikom ocjene 1) nezakonitosti odvođenja djeteta odnosno 2) iznimke od izvršenja obveze povrata djeteta u državu iz koje je nezakonito odvedeno. Radi se o pitanju od izuzetnog značenja za ujednačenu primjenu Uredbe br. 2201/2003 na čitavom području Europske unije s kojim Sude Europske unije do sada nije bio suočen. S obzirom na tu činjenicu potpuno je jasno kako postoji nedoumica oko tumačenja relevantnih odredbi Uredbe br. 2201/2003 u okolnostima kao što su ove u konkretnom predmetu. Slijedom toga, Ustavni sud je bio dužan ili 1) ukinuti odluke redovnih sudova i naložiti im da upute zahtjeve za prethodnim tumačenjem Sudu Europske unije ili 2) sam otvoriti kanal »sudskog dijaloga« iz članka 267. UFEU-a kojem je navodno lojalan sukladno članku 141.c Ustava.

U ostatku izdvojenog mišljenja detaljno ćemo ustavnopravnim argumentima obrazložiti svaku od ove tri ocjene.

Postupovna ravnopravnosti i jamstvo pravičnosti pri suđenju iz članka 29. Ustava

Polazeći od činjenica i okolnosti konkretnog slučaja, te polazeći od prigovora podnositelja u ovom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda bila i utvrditi je li postupanjem nadležnog suda došlo do povrede načela jednakosti sredstava, pa time i povrede prava na pravično suđenje (odlučivanje) zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, odnosno je li podnositelj imao razumne mogućnosti da izloži činjenice i podupre ih svojim dokazima, u takvim uvjetima koji niti jednu stranku ne stavljaju u bitno lošiji položaj u odnosu na suprotnu stranku, vodeći pri tome da je primarni značaj dat najboljim interesima djeteta.

S obzirom da se u konkretnom sporu rješavalo kako o najboljem interesu djeteta tako i zaštiti prava roditelja naglašavamo kako je pri zaštiti jamstva na štovanje osobnog života iz članka 35. Ustava važno osigurati da svaka ocjena koja utječe na konačni ishod spora udovoljava zahtjevima pravičnog postupka, koje jamči ustavno pravo sadržano u članku 29. stavku 1. Ustava. To znači, između ostalog, i da se osigura kontradiktornost postupka, odnosno jednak položaj stranaka u postupku.

U smislu pravične ravnoteže među strankama, načelo jednakosti sredstava, (fair balance) čini jedan od bitnih konstitutivnih elemenata prava na pravično suđenje. S tim u vezi, to načelo nužno obuhvaća razumnu mogućnost stranaka da izlože činjenice i podupru ih svojim dokazima na način da niti jednu od stranaka ne stavljaju u bitno lošiji položaj u odnosu na suprotnu stranku. Stoga smo dužni ukazati na stajališta izražena u presudi X protiv Latvije (koje inače Ustavni sud navodno i primjenjuje u ovakvim predmetima):

»1. Dakle, u kontekstu zahtjeva za povratak djeteta koji je napravljen prema Haškoj konvenciji i koji je shodno tome različit od postupka za skrbništvo, koncept najboljeg interesa djeteta mora se ocjenjivati u svjetlu izuzetaka predviđenih Haškom konvencijom, koji se odnose na protok vremena (član 12.), uvjeta za primjenu Konvencije (član 13. (a)) i postojanja 'ozbiljne opasnosti' (član 13. (b)), i usklađenost sa osnovnim načelima zaštite ljudskih prava i osnovnih sloboda države kojoj je upućen zahtjev (član 20.). Ovo je u prvom redu zadatak nacionalnih vlasti države kojoj je zahtjev upućen, koje imaju, između ostalog, prednost direktnog kontakta sa zainteresiranim stranama. U ispunjavanju svoje zadaće prema članu 8., domaći sudovi uživaju polje slobodne procjene, koje, međutim, i dalje podliježe evropskom nadzoru, gdje Sud, temeljem Konvencije, preispituje odluke tih organa koje su donijeli koristeći te ovlasti (v. mutatis mutandis, Hokkanen protiv Finske, 23. septembar 1994., stav 55, serija A br. 299-A; i također Maumousseau i Washington, citirano gore, stav 62, i Neulinger i Shuruk, citirano gore, stav 141).

2. Naime, u kontekstu ovog preispitivanja, Sud ponavlja da on ne predlaže da njegova ocjena zamijeni ocjenu domaćih sudova (vidi, na primjer, Hokkanen protiv Finske, citirano gore, i K. i T. protiv Finske [GC], br. 25702/94, stav 154, ECHR 2001-VII). Ipak, mora se uvjeriti da je proces odlučivanja domaćih sudova, koji je doveo do usvajanja spornih mjera, bio pravičan i da je zainteresiranim stranama u ovom predmetu omogućio da u cijelosti predstave svoj slučaj, tj. da je primarni značaj dat najboljim interesima djeteta …«

Da bi se odgovorilo na pitanje jesu li stranke imale jednak položaj u postupku, potrebno je u konkretnom slučaju, prije svega imati u vidu i ciljeve Haške konvencije o otmici djece koji su propisani člankom 1. Haške konvencije o otmici djece, a odnose se na to da je potrebno osigurati što hitniji povratak djece nezakonito odvedene ili zadržane u nekoj državi ugovornici kao i osigurati da se prava na brigu i viđenje s djetetom po zakonu jedne države ugovornice stvarno poštuju u drugoj državi ugovornici. U tom smislu treba sagledavati i odredbe članka 2. Haške konvencije o otmici djece, koja propisuje da države ugovornice poduzimaju sve odgovarajuće mjere da na svojem području osiguraju provedbu Haške konvencije o otmici djece i u tu svrhu primjenjuju najuspješnije raspoložive postupke. Također mjerodavne su i odredbe članka 13. Haške konvencije o otmici djece koje se odnose na mogućnost nadležnog državnog tijela da odbije odrediti povratak djeteta, odnosno na situaciju kada nadležno tijelo nije dužno narediti povratak, a takve situacije su zapravo samo iznimne i nadležno tijelo može postupiti prema članku 13. Konvencije samo u slučaju ako se u potpunosti ispune svi propisani uvjeti za primjenu te odredbe.

U smislu odredbe članka 13. Haške konvencije o otmici djece, postojanje ozbiljne opasnosti da će dijete biti izloženo psihičkoj traumi mora biti nedvojbeno utvrđeno.

Ocjenjujući je li došlo do navedene povrede, s obzirom da se u konkretnom predmetu radi o odnosima između državljana Europske unije koji prebivaju odnosno borave u različitim državama članicama Europske unije, Ustavni sud je bio dužan uvažiti potrebu ujednačene primjene relevantnih odredaba Uredbe br. 2201/2003. Posebno ukazujemo na odredbu članka 11. stavka 5. Uredbe 2201/2003 koja propisuje da sud ne može odbiti predaju djeteta, a da prije toga ne pruži mogućnost saslušanja osobe koja zahtijeva predaju djeteta. Štoviše, stavak 6. članka 11. Uredbe 2001/2003 izričito zahtjeva da nacionalni sud koji je donio odluku kojom je odbio predaju djeteta nakon što je utvrdio povredu zabrane njegova odvođenja bez suglasnosti drugog roditelja mora nadležnom nacionalnom sudu države članice iz koje je dijete odvedeno odmah poslati presliku svoje sudske odluke te odluke, odgovarajuća pismena i posebno prijepis zapisnika saslušanja održanih tijekom sudskog postupka.

Iz navedenih odredbi proizlazi da je objektivna i potpuna ocjena odnosa djeteta s oba roditelja preduvjet objektivne prosudbe njegova najboljeg interesa. Štoviše, ta ocjena je od izuzetnog značenja i za postupak odlučivanja o trajnoj roditeljskoj skrbi nad djetetom koji se pred sudovima druge države članice već odvija paralelno s postupkom o nezakonitom odvođenju ili će automatski biti pokrenut u slučaju da sudovi jedne države članice utvrde da je došlo do povrede zabrane odvođenja, ali je usprkos tome u najboljem interesu djeteta da ostane s onim roditeljem koji je povrijedio zabranu i odveo dijete bez pristanka drugog roditelja u državu u kojoj ono nema uobičajeno boravište. S obzirom da su hrvatski sudovi zauzeli stajalište kako je u konkretnom predmetu dijete nezakonito odvedeno iz B. u Hrvatsku ukazujemo kako sukladno Uredbi br. 2001/2003 konačnu odluku o roditeljskoj skrbi u ovom predmetu donose nadležni sudovi u Kraljevini B.

Stoga, načelo uzajamnog povjerenja i međusobne suradnje među nacionalnim sudovima država članica EU pravnog poretka nalaže da hrvatski sudovi objektivno i u potpunosti utvrde sve činjenice koje su relevantne za ocjenu najboljeg interesa djeteta kako bi osigurali da taj interes bude jednako učinkovito zaštićen i u vezanim postupcima pred b. sudovima.

Iz obrazloženja koje većina prilaže svojoj odluci da nije došlo do povrede prava podnositelja na pravično suđenje očigledno je kako je u potpunosti zanemarila stroge kriterije raspravne ravnopravnosti koje EU pravo stavlja u ovakvim predmetima pred nacionalne sudove, a koje hrvatski sudovi nisu niti uzeli u obzir prilikom odlučivanja.

Nepovoljno postupanje uvjetovano porijeklom podnositelja

Razmatrajući okolnosti konkretnog predmeta primjećujemo da je prvostupanjski sud, kako bi odlučio o podnositeljevom zahtjevu za povratak mldb. djeteta u B., zatražio od nadležnog Centra za socijalnu skrb (u daljnjem tekstu: CZSS) da po svom stručnom timu izradi procjenu o utjecaju odluke o povratku mldb. djeteta u B. na psihički razvoj mldb. djeteta, a radi postupanja sukladno članku 13. stavku 1. točki b) Haške konvencije o otmici djece. Na temelju mišljenja CZSS-a, u kojem je stručni tim izrazio mišljenje da bi odvajanje mldb. djeteta od majke bilo izuzetno ugrožavajuće za djetetov psiho-emocionalni razvoj i da postoji velika mogućnost da bi donošenje odluke o povratku djeteta u B. bilo stresno i traumatizirajuće za dijete, prvostupanjski sud odbio je zahtjev podnositelja za povratak mldb. djeteta u B. Stoga je jasno da je mišljenje CZSS-a imalo odlučujuću ulogu u ocjeni osnovanosti zahtjeva podnositelja za povratom djeteta u B.

Podnositelj je tijekom postupka dosljedno osporavao navedeno mišljenje tvrdeći da je mišljenje CZSS-a doneseno bez njegovog sudjelovanja kao oca i stranke u postupku, odnosno, isključivo na temelju razgovora provedenog s majkom i njezine psihološke obrade, pa da se podnositelj nije mogao u postupku izrade takvog odlučujućeg mišljenja očitovati na činjenice i okolnosti koje su bitne za izradu nepristranog i objektivnog mišljenja. Usprkos tome nadležni sudovi su odbili zahtjev podnositelja za povratak mldb. djeteta u B., oslanjajući se pri tome na mišljenje stručnog tima CZSS-a cijeneći isti stručnim, valjanim i argumentiranim, dok prigovor podnositelja kojim je osporavao objektivnost mišljenja prvostupanjski sud nije uvažio smatrajući da »Bez obzira što stručni tim nadležnog Centra za socijalnu skrb nije proveo razgovor s ocem, te isti nije procijenjen kao roditelj, psiholog Centra za socijalnu skrb je temeljem svoje procjene odnosno opservacije ponašanja djeteta prema majci procijenio i utvrdio da bi izlaganje djeteta novim stresnim događajima kao što je ponovno preseljenje u B. i odvajanje djeteta od majke kao primarne osobe u njegovom životu bio izuzetno ugrožavajuće za dječakov psiho-emocionalni razvoj.«.

Redovni sudovi odbili su zahtjev podnositelja da mu se omogući ravnopravno sudjelovanje u postupku ocjene pred CZSS-om iako su bili svjesni odnosno iako su morali biti svjesni da članak 29. Ustava zahtijeva i da je sudski postupak proveden u skladu s načelom kontradiktornosti i da je podnositelj ustavne tužbe stavljen u ravnopravan položaj sa svojim protivnikom u skladu s načelom ravnopravnosti stranaka. Imajući u vidu da je mišljenje stručnog tima CZSS-a imalo odlučujuću ulogu u ocjeni osnovanosti zahtjeva podnositelja, a koje je izrađeno samo u razgovoru s majkom mldb. djeteta i promatranju odnosa između majke i mldb. djeteta, dok je podnositelj zahtjeva bio izuzet iz postupka traženja, pribavljanja, odnosno izrade mišljenja CZSS-a, da je saznao za njegovu bit tek nakon njegovog donošenja zaključujemo da u takvim okolnostima podnositelju svjesno nije pružena prilika da se izjasni o svim činjenicama i okolnostima konkretnog slučaja, pa tako ni o kompetentnosti podnositelja da ostvaruje pravo na skrb djeteta na način koji je u najboljem interesu djeteta. Pri tome ukazujemo i na to da je podnositelj, čim je postao svjestan mišljenja CZSS-a (kada mu je uručeno na raspravi) pokušao i osporiti isti. Posebice je tvrdio da nije imao priliku učinkovito sudjelovati u postupku izrade stručnog mišljenja. Međutim, nepoduzimanjem nikakvih drugih koraka u tom pogledu, poput na primjer, provođenja dopune mišljenja, nadležni sud je ignorirao njegove konkretne prigovore smatrajući da prigovori podnositelja zahtjeva nisu važni za donošenje odluke o njegovom zahtjevu za povrataka djeteta. S obzirom na činjenicu da se od CZSS-a tražila složena procjena postojanja ozbiljne opasnosti da će dijete u slučaju povratka u B. biti izloženo psihičkoj traumi i da je mišljenje CZSS-a bilo izrađeno i ograničeno samo na temelju tvrdnji majke mldb. djeteta ne smatramo nimalo uvjerljivim tvrdnju da je nadležni CZSS imao dovoljno informacija da bi mogao izraditi objektivno mišljenje.

Također ukazujemo da (vidi i kasnije citiranu odluku ESLJP-a Adžić protiv Hrvatske (br. 2) od 2. svibnja 2019. (br. 19601/16)) nije moguće uvidjeti kako bi se osoba koja zahtijeva predaju djeteta svrsishodno mogla saslušati o relevantnim aspektima svog odnosa s djetetom ako joj nije pružena mogućnost da odgovarajuća stručna tijela, bez čijeg stručnog znanja sud ne bi bio u poziciji donijeti odluku o najboljem interesu djeteta, izravno, objektivno i stručno razmotre interakciju između konkretne osobe i njenog djeteta, kao što je to bilo učinjeno za potrebe ocjene odnosa majke i djeteta. S obzirom da iz mišljenja stručnog tima CZSS-a ne proizlazi da bi povratak djeteta u B. izazvao ozbiljne psihičke probleme za dijete, već da bi dijete zbog odvajanja od majke koja je djetetu stabilna figura moglo doživjeti psihološku traumu, smatramo da je upravo zbog toga bilo potrebno da CZSS pri izradi mišljenja obradi i podnositelja kao oca djeteta, te da bi stručni tim tek tada mogao ispitati kompetencije podnositelja kao roditelja, te na osnovi rezultata procjene donijeti objektivni i nepristrani zaključak, posebno se referirajući na interakciju djeteta i oca koju ovaj stručni tim nije uspio opservirati. Ustavni sud primjećuje da nadležni CZSS takvu obradu oca nije proveo, iako je to osobito važno, upravo iz razloga kako bi se moglo utvrditi je li podnositelj sposoban ukloniti ili u dovoljnoj mjeri ublažiti negativne posljedice koje bi eventualno negativne posljedice vraćanja djeteta u B. moglo uzrokovati, odnosno kako bi se mogao očitovati o svim činjenicama konkretnog slučaja.

S obzirom da smatramo očiglednim da u predmetima u kojima se odlučuje o povratu nezakonito odvedenog djeteta u državu članicu prebivališta o najboljem interesu djeteta nije moguće odlučiti, a da pri tome nije objektivno i nepristrano razmatran njegov odnos s jednim i s drugim roditeljem držimo da ovakvo ignoriranja zahtjeva podnositelja da mu se osigura ravnopravni položaj u postupku u kojem odlučuje kako o interesima njegovog djeteta tako i o njegovim roditeljskim interesima stvara ozbiljnu sumnju da je takvo postupanje sudova uvjetovano prekrivenom predrasudom da je djetetov najbolji interes ostati u Hrvatskoj s majkom koja je hrvatska državljanka.

Ovu sumnju temeljimo kako na činjenici da jednostavno nije logički donositi ocjenu koja zahtjeva razmatranje interakcije djeteta s oba roditelja, a da se jednom od dva ravnopravna roditelja ne omogući sudjelovanje u postupku ocjene. Ovaj naš zaključak dodatno je učvršćen time da su redovni sudovi suviše lako zanemarili činjenicu da iz njihove ocjene o povredi zabrane odvođenja djeteta od strane majke proizlazi činjenica da dijete nije vidjelo oca protivno njegovoj volji. Ako su sami utvrdili da odgovornost za činjenicu dugotrajne odvojenosti oca i djeteta leži na majci koja ga je nezakonito odvela ta činjenica ne može biti stavljena na teret interesa samog oca. Sumnju također temeljimo na činjenici da su nadležni sudovi u konkretnom predmetu očigledno ignorirali pozitivne pravne propise i relevantnu praksu kako Ustavnog suda, ali i oba europska suda (ESLjP i Sud Europske unije). Ovakve grube pogreške dovoljan su razlog za sumnju da je njihovo očigledno nepovoljno postupanje bilo uvjetovano činjenicom da podnositelj nije hrvatski državljanin.

Ovakvi grubi nedostaci u postupanju hrvatskih sudova brinu nas tim više s obzirom na ranije izraženu činjenicu da u konačnici o dodjeli roditeljske skrbi odlučuju b. sudovi. S obzirom da opetovano dokazuju da ne poznaju proceduru i podjelu nadležnosti propisanu Uredbom 2022/2003 hrvatski sudovi čini se ne razumiju činjenicu da postupanjem ovakve vrste niti na koji način ne opravdavaju povjerenje koje bi sudovi drugih država članice Europske unije trebali imati u njihovu objektivnost i nepristranost u ovoj vrsti predmeta. Na taj način otežavaju zadaću onih sudova u drugim državama članicama EU-a, kao što je u ovom predmetu B., koji su u konačnici nadležni za pitanje dodjele roditeljske nadležnosti, a time konačno i ugrožavaju učinkovitu pravnu zaštitu samog djeteta, ali i oba roditelja.

Dužni smo slično nezadovoljstvo izraziti i prema postupku pred Ustavnim sudom.

Tijekom rasprave u ovom predmetu (čak i u okviru uloge inicijalnog suca izvjestitelja) jasno smo ukazivali da je pri ocjeni je li u konkretnom slučaju došlo do povrede načela jednakosti oružja Ustavni sud dužan primijeniti stajališta ESLJP-a izražena u presudi Adžić protiv Hrvatske (br. 2) od 2. svibnja 2019. (br. 19601/16). Naime, ESLJP je u navedenoj presudi utvrdio povredu članka 8. Konvencije jer je utvrđeno da hrvatski sudovi nisu podnositelja uključili u postupak povrata djeteta, konkretno podnositelj nije bio uključen u postupak stručne procijene psiholoških posljedica koje bi djetetu nastale u slučaju njegovog premještaja u novu okolinu, dok se odluka suda kojom je odbijen podnositeljev zahtjev za povratkom djeteta temeljila upravo na toj opasnosti, propisanoj člankom 13. stavkom 1. (b) Haške konvencije, a koja je činjenična situacija slična kao i u postupku koji je prethodio ovom ustavnosudskom postupku.

Također, ESLJP je u presudi Adžić protiv Hrvatske (br. 2) od 2. svibnja 2019. (br. 19601/16). ponovio sljedeće:

»82. Sud ponavlja da se pri utvrđivanju je li miješanje u nečije pravo na obiteljski život 'nužno u demokratskom društvu' mora ispitati je li pravična ravnoteža između suprotstavljenih interesa u pitanju – interesa djeteta, oba roditelja i javnog poretka – uspostavljena, unutar granica slobode procjene koju države imaju u tim pitanjima (vidi, na primjer, Maumousseau i Washington protiv Francuske, br. 39388/05, stavak 62., 6. prosinca 2007.). Pritom mora ocijeniti jesu li s obzirom na cjelokupni predmet razlozi kojima se predmetno miješanje opravdava mjerodavni i dostatni za potrebe članka 8. stavka 2. (ibid., stavak 81., i Tiemann protiv Francuske i Njemačke (odl.), br. 47457/99 i 47458/99, 27. travnja 2000.). Nedostatnost obrazloženja u rješenju o odbijanju ili prihvaćanju prigovora na povratak djeteta na temelju Haške konvencije bila bi protivna pretpostavkama iz članka 8. Konvencije (vidi X protiv Latvije, prethodno citirano, stavci 106. – 107., i Blaga protiv Rumunjske, br. 54443/10, stavak 70., 1. srpnja 2014.).

83. No Sud ne može na zadovoljavajući način to ocijeniti, a da prije toga ne utvrdi je li u cjelokupnom procesu donošenja odluka osigurana podnositelju zahtjeva potrebna zaštita njegovih ili njezinih interesa (vidi Sommerfeld protiv Njemačke [VV], br. 31871/96, stavak 66., ECHR 2003 – VIII (izvadci), i Sahin protiv Njemačke [VV], br. 30943/96, stavak 68., ECHR 2003-VIII), odnosno da prije toga ne utvrdi je li država ispunila postupovne pretpostavke sadržane u tom članku (vidi prethodni stavak 68.).

84. Stoga Sud mora utvrditi je li, u konkretnim okolnostima ovog predmeta i uzimajući u obzir važnost donesenih odluka, podnositelj zahtjeva bio uključen u cjelokupan proces donošenja odluka u mjeri dostatnoj da mu osigura potrebnu zaštitu njegovih interesa.«

Štoviše u predmetu Adžić također je izričito istaknuto sljedeće stajalište:

»S obzirom na odlučujući utjecaj mišljenja vještakinje na odluku domaćih sudova (vidi prethodni stavak 86.) Sud utvrđuje da u ovom predmetu podnositelj zahtjeva nije bio uključen u proces donošenja odluka u mjeri dostatnoj da mu osigura potrebnu zaštitu njegovih interesa (vidi prethodni stavak 84.). Njegovo je uključivanje bilo osobito važno jer su ti sudovi u konačnici odbili povratak njegova sina. Nadalje, ništa ne ukazuje na to da bi sudjelovanje podnositelja zahtjeva u vještačenju bilo protiv najboljih interesa djeteta. Upravo suprotno, moglo je pomoći u utvrđivanju rješenja koje je u najboljem interesu djeteta. Postupovne pretpostavke sadržane u članku 8. Konvencije stoga nisu ispunjene.«

Ukazivali smo da ako se sagledaju činjenična utvrđenja i zauzeta pravna stajališta nije moguće zaključiti da su nadležni sudovi donoseći osporavana rješenja u konkretnom slučaju polazili od najboljih interesa mldb. djeteta, odnosno da su vodili računa o pravednoj ravnoteži koja se mora uspostaviti između suprotstavljenih interesa podnositelja ustavne tužbe i protustranke, kao roditelja mldb. djeteta, s jedne strane te najboljeg interesa samog mldb. djeteta s druge strane.

Većina je odbila ovakav zaključak. Po promjeni suca izvjestitelja odluka ESLJP-a u presudi Adžić protiv Hrvatske je u potpuno izostavljena iz obrazloženja koje je prihvatila i većina, iako je očito da su stajališta ESLjP-a iz odluke Adžić protiv Hrvatske izravno primjenjiva na konkretan predmet. U obrazloženju koje je prihvatila većina ne navodi se niti jedan jedini pravni argument kojim bi se u najmanju ruku osporila primjenjivost te odluke na specifične okolnosti konkretnog predmeta. Odluka Adžić je jednostavno ignorirana.

Štoviše, osim pukog formalnog referiranja na konkretne odluke, obrazloženje odluke koje je prihvatila većina uopće ne razlaže na koji način su na konkretne okolnosti predmeta primijenjena stajališta ESLjP-a iz predmeta X protiv Latvije (posebno stavci 106. – 107.) ili Blaga protiv Rumunjske (br. 54443/10, posebno stavak 70.). Osim što pokušava stvoriti privid poštivanja relevantne prakse ESLjP-a koristeći klasičnu strazburšku formu strukturirane ocjene provedene kroz tri koraka – a) je li došlo do miješanja; b) zakonitost i legitimni cilj miješanja; c) nužnost u demokratskom društvu – obrazloženje ne sadrži niti jedan supstancijalni argument koji ukazuje da su (i na koji način) relevantna stajališta iz formalno citirane prakse ESLjP-a uistinu primijenjena na konkretne okolnosti ovog predmeta. Upravo suprotno, suočena s ključnim argumentom podnositelja da je negiranjem sudjelovanja u postupku ocjene najboljeg interesa djeteta pred nadležnim CZSS-om doveden u nepovoljan, neravnopravan položaj pred sudom u odnosu na majku većina u obrazloženju kojeg je prihvatila jednostavno navodi kako prihvaća da »Redovni sudovi naglasili su činjenicu da se ne radi o donošenju odluke o roditeljskoj skrbi, već se CZSS očitovao na zahtjev predlagatelja za povratkom mldb. djeteta u B., sukladno Haškoj konvenciji o otmici djece, pa je u tom smislu CZSS naglasak stavio na provođenje opservacije ponašanja mldb. djeteta (v. t. 5.3. i 8.2.).«. Ne postoji tumačenje odluka ESLjP-a na koje se većina referira u svom obrazloženju, a koje odluku o dobrobiti djeteta temelji na tome radi li se o postupku o dodjeli roditeljske skrbi ili o postupku o nezakonitom odvođenju djeteta.

Nepoštivanje prava EU i Uredbe

Većina pokušava svoj zaključak da su redovni sudovi pravilno ocijenili da bi u okolnostima konkretnog predmeta povratak djeteta u B. za dijete predstavljalo »ozbiljnu opasnosti« odnosno bio protivan njegovom najboljem interesu, iako su prethodno zaključili da je dijete nezakonito odvedeno (»oteto«) iz B., opravdati referiranjem na članak 61. Ustava ukazujući da u sklopu tog jamstva Ustav jamči zaštitu od obiteljskog nasilja, »a posebno ako se radi o rodno uvjetovanom nasilju koje ujedno predstavlja povredu temeljnog jamstva na jednakost bez obzira na spolnu pripadnost iz članka 14. stavka 1. odnosno članka 3. Ustava« (tč. 28.4.).

Iskreno pozdravljamo i čvrsto podržavamo izraženo stajalište da obiteljsko nasilje, prije svega nasilje prema ženama, predstavlja povredu temeljnih prava zajamčenih Ustavom. Također očekujemo da će se navedeno stajalište dosljedno primjenjivati i u budućim slučajevima, uključujući slučajeve kada su i žrtva i nasilnik hrvatski državljani.

Istovremeno, smatramo da pozivanje na načelo jednakosti žena i muškaraca i njegov poseban izričaj suzbijanja obiteljskog nasilja predstavlja nemušto prikrivanje ranije ukazanih nedostataka u ustavnopravnom pristupu koji je većina podržala u konkretnom predmetu. Naime, kao što smo opetovano ukazivali tijekom rasprave, iz odluka redovnih sudova jasno proizlazi da su se redovni sudovi ograničili na puko utvrđivanje postojanja obiteljskog nasilja od strane podnositelja. Redovni sudovi su tijekom dokaznog postupka utvrđivali navod majke da je bila izložena obiteljskom nasilju te su postojanje istog utvrdili. No, iz obrazloženja njihovih odluka uopće nije jasno na koji način su pravno vrednovali tu utvrđenu činjenicu. Iz obrazloženja njihovih odluka nemoguće je zaključiti u okviru tumačenja i primjene koje odredbe pozitivnog prava je ta činjenica uzeta u obzir kao temelj pravnog zaključka da tu (neodređenu) odredbu treba primijeniti na način koji opravdava konačnu pravnu ocjenu tj. dispozitiv suda. Iako su se upustili u utvrđivanje utemeljenosti navoda o obiteljskom zakonu nisu ni na koji način obrazložili zašto je ta činjenica relevantna za odluku o povratu nezakonito odvedenog djeteta. Ukazivali smo da je paradoksalnost tim veća ako se uzme u obzir činjenica da tijekom postupka nitko nije osporavao da je otac imao primjeren odnos prema odnosno sa djetetom.

Štoviše, također i odlučujuće, tijekom rasprave smo ukazivali na pravnu nedosljednost pokušaja da se odluka o odbijanju povrata nezakonito odvedenog djeteta pokušava opravdati (kao što se to pokušava obrazloženjem koje je prihvatila većina) činjenicom obiteljskog nasilja kojem je prema ocjeni redovnih sudova bila izložena majka.

Smatramo potrebnim vrlo jasno naglasiti naše stajalište da izloženost obiteljskom nasilju uistinu jeste i mora biti relevantna činjenica u postupcima nezakonitog odvođenja djeteta. No, ona je primarno relevantna prilikom ocjene je li odvođenje bilo nezakonito. Ako osoba, a najčešće će u pitanju biti majka, bježi od obiteljskog nasilja pri čemu sa sobom odvodi dijete koje je uz nju vezano (što najčešće i jeste slučaj) takvo odvođenje se ne može smatrati nezakonitim. Svako drugo tumačenje odredbe koja zabranjuje odvođenje djeteta u drugu državu (članicu EU-a) bez suglasnosti drugog roditelja (nasilnika) predstavljalo bi povredu temeljnog prava jednakosti žena i muškaraca. Preciznije, stajalište da majka koja štiteći svoj fizički integritet, zdravlje, sigurnost i dostojanstvo odlazi, vodeći sa sobom dijete za koje skrbi, u drugu državu (članicu EU-a) jer je to neophodno kako bi se sklonila i zaštitila od nasilnika nezakonito »otima« dijete (nasilnom ocu) nije moguće pomiriti sa jamstvom stvarne društvene jednakosti žena odnosno zabranom diskriminacije na temelju spola.

Sukladno tom stajalištu ukazivali smo da su redovni sudovi činjenicu obiteljskog nasilja bili dužni utvrđivati u sklopu ocjene može li se konkretno odvođenje djeteta iz B., u konkretnim okolnostima poremećenih odnosa između roditelja, ali i realne (ne)mogućnosti da zaštitu od nasilja nađe u okviru b. pravnog poretka, smatrati nezakonitim odvođenjem u smislu članka 2. stavka 11. Uredbe br. 2201/2003 koji propisuje da:

»Izraz 'nezakonito odvođenje ili zadržavanje' označava odvođenje ili zadržavanje djeteta ako:

(a) je riječ o kršenju prava na skrb stečenog sudskom odlukom ili primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom u skladu s pravom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova odvođenja ili zadržavanja

i

(b) pod uvjetom da su, u trenutku odvođenja ili zadržavanja, prava na skrb bila stvarno izvršavana, bilo zajednički ili samostalno, ili bi bila izvršavana da nije došlo do odvođenja ili zadržavanja. Smatra se da se pravo na skrb zajednički koristi kada, u skladu sa sudskom odlukom ili primjenom prava, jedan nositelj roditeljske odgovornosti ne može odlučivati o djetetovu boravištu bez pristanka drugog nositelja roditeljske odgovornosti.«

Smatramo da citirana odredba članka 2. stavka 11. Uredbe 2201/2003 ostavlja i više nego dovoljno prostora za tumačenje koje bi bilo sukladno jamstvu stvarne jednakosti žena i muškaraca prema kojem otac nasilnik koji obiteljskom nasilju izlaže majku koja skrbi za dijete u osnovi »stvarno« ne izvršava svoju roditeljsku skrb s obzirom da zlostavljajući majku ujedno i ugrožava dobrobit djeteta. Posljedice ovog našeg stajališta su očigledno dalekosežnije i pravičnije od onih koje proizvodi stajalište većine. Naime, stajalište koje zastupamo ne dopušta redovnim sudovima da u slučaju nužnosti odlaska u drugu državu članicu EU-a radi zaštite od obiteljskog nasilja utvrde nezakonitost takvog odvođenja. S obzirom da odvođenje nije nezakonito niti povrat djeteta nije pravna obveza, a time nije niti nužno ulaziti u pravnu ocjenu opravdanosti iznimke od obveze povrata djeteta u svrhu zaštite njegova najboljeg interesa. Smatramo da bi ovakvo tumačenje članka 2. stavka 11. Uredbe u potpunosti odražavalo jamstvo zabrane diskriminacije na temelju spola iz članka 14. stavka 1. Ustava odnosno njegove sestrinske odredbe iz članka 23. Povelje o temeljnim pravima Europske unije.

Istovremeno, kao što smo jasno ukazivali u raspravi tijekom postupka pred Ustavnim sudom, pitanje tumačenja članka 2. stavka 11. Uredbe 2201/2003 u okolnostima odvođenja djeteta u drugu državu članicu radi bijega od obiteljskog nasilja je pravno pitanje koje je nadležan razriješiti isključivo Sud Europske unije. Smatramo da se radi o pitanju koje je od izuzetnog značenja za stvarnu jednakost žena na čitavom području Europske unije o kojem Sud Europske unije još nije zauzeo stajalište. S obzirom da se radi o pitanju koje je od jasnog značaja za ujednačenu primjenu Uredbe 2001/2003 na čitavom području Europske unije upozoravali smo kako je Ustavni sud bio dužan osigurati učinkovitost članka 141.c Ustava koji jamči ispravnu primjenu EU prava u pravnom poretku Republike Hrvatske. Štoviše, Ustavni sud je pri tome imao izbor između dvije mogućnosti. Prvo, s obzirom da su za potrebe utvrđivanja obveze povrata djeteta u državu stalnog boravišta (iz koje je prema njihovoj ocjeni nezakonito odvedeno) redovni sudovi sami smatrali potrebnim ulaziti u utvrđivanje obiteljskog nasilja prema majci djeteta od strane podnositelja Ustavni sud je na raspolaganju imao mogućnost ukinuti odluke redovnih sudova radi nepoštivanja obveze da u slučaju sumnje u ispravno tumačenje EU prava redovni sudovi imaju dužnost iskoristiti mehanizam iz članka 267. UFEU-a i od Suda Europske unije zatražiti prethodno tumačenje. Drugo, s obzirom da na značaj koje to isto pitanje ima za jamstvo stvarne jednakosti žena i muškaraca iz članka 14. stavka 1. Ustava odnosno članka 23. Povelje o temeljnim pravima Europske unije Ustavni sud je i sam mogao uputiti zahtjev za prethodnim tumačenjem Sudu Europske unije i tako otvoriti »sudski dijalog« kojeg učestalo javno podržava.

Suprotno tome većina se odlučila podržati prijedlog odluke čije obrazloženje očigledno ignorira ova pitanja ispravne primjene EU prava iako smo izričito na njih ukazivali tijekom rasprave. Štoviše, većina je prateći prijedlog (promijenjenog) suca izvjestitelja izričito odbila naš prijedlog da Ustavni sud uputi zahtjev za ispravnim tumačenjem Uredbe 2201/2003 Sudu Europske unije s obzirom na značaj pravnih dilema koje su se pojavile u okviru predmeta. Takvo postupanje ukazuje nam da je pozivanje na načelo rodne jednakosti i suzbijanja nasilja u obitelji u obrazloženju koje je većina podržala tek ukrasna fasada kojom se pokušavaju prekriti duboke procijepi u pravnoj argumentaciji na kojoj počiva izreka ove odluke. Štoviše, bojimo se da je u određenom dijelu načelo rodne ravnopravnosti poistovjećeno s popularnom narodnom uzrečicom »vratiti dite materi«.

Slijedom navedenog odluku većine smatramo pogrešnom i držimo da su postojali vrlo uvjerljivi razlozi da se ustavna tužba usvoji, a odluke redovnih sudova ukinu.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje kako izuzimanjem podnositelja u postupku traženja, pribavljanja, odnosno izrade mišljenja CZSS-a, u konkretnom slučaju, nije bilo u skladu s jednakošću oružja, kao jednim od načela pravičnog suđenja. Nadalje, polazeći od stajališta da odluka suda u predmetima međunarodne otmice djece ne smije biti utemeljena na automatskim ili stereotipnim razlozima nego na okolnostima konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjuje da u obrazloženju drugostupanjskog rješenja nisu navedeni relevantni i dostatni razlozi za ocjenu da su u konkretnom slučaju ispunjene pretpostavke iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece, koje predstavljaju zapreku za povratak mldb. djeteta iz Republike Hrvatske u B.

Zagreb, 16. ožujka 2020.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Sudac | Sutkinja | Sudac |
| Andrej Abramović, v. r. | Lovorka Kušan, v. r. | dr. sc. Goran  Selanec, v. r. |