## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1422/2006 od 6. lipnja 2012.

### NN 68/2012 (26.6.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1422/2006 od 6. lipnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1603

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Antun Palarić, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Slavica Banić, Aldo Radolović i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula S. J. iz O., koju zastupa D. M., odvjetnik u O., na sjednici održanoj 6. lipnja 2012.jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-3440/05 od 9. veljače 2006. i

– presuda Općinskog suda u Osijeku broj: P-10/03-16 od 16. svibnja 2005.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Osijeku na ponovni postupak.

IV. Ova će se odluka objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM REPUBLIKE HRVATSKE

1. Postupak u ovom predmetu pokrenut je ustavnom tužbom S. J. iz O. (u daljnjem tekstu: podnositeljica) nakon okončanja parničnog postupka koji se je vodio pred Općinskim sudom u Osijeku (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud ili Općinski sud), a u posljednjem stupnju i pred Županijskim sudom u Osijeku (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) u povodu žalbe koju je podnijela podnositeljica. Podnositeljica osporava presude donesene u tom postupku.

Riječ je o sljedećim presudama:

1) presudi Općinskog u Osijeku broj: P-10/03-16 od 16. svibnja 2005. kojom je usvojen tužbeni zahtjev tužiteljice Republike Hrvatske, Ministarstva obrane, u odnosu na podnositeljicu ustavne tužbe, II. tuženicu u tom postupku, na način da je točkom I. izreke usvojen otkaz stanarskog prava, te je određeno da je podnositeljica dužna iseliti iz stana u O., P. J. L. 1, VII kat, stan broj 13, površine 62,57 m2, koji se sastoji od dvije i pol sobe, kuhinje, predsoblja, kupaonice i lođe, te ga slobodnog od osoba i stvari predati tužiteljici Republici Hrvatskoj, putem Ministarstva obrane u roku od 15 dana.

Istom presudom točkom II. izreke odbijen je tužbeni zahtjev u odnosu na I. tuženika P. J., dok je točkom III. naloženo podnositeljici da naknadi prouzročeni parnični trošak u iznosu od 2.875,00 kuna.

2) presudi Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-3440/05 od 9. veljače 2006. kojom su odbijene žalbe tužiteljice i podnositeljice, te potvrđena presuda Općinskog suda u Osijeku broj: P-10/03-16 od 16. svibnja 2005.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka zatražen je na uvid spis predmeta Općinskog u Osijeku broj: P-10/03 (P-2093/94).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. U konkretnom slučaju sudski postupak vodio se u povodu tužbe Republike Hrvatske, Ministarstva obrane, radi usvajanja otkaza stanarskog prava nositeljima stanarskog prava i to P. J. (sada bivšem suprugu podnositeljice ustavne tužbe), kao I. tuženiku i podnositeljici ustavne tužbe, kao II. tuženoj, na stanu u O., P. J. L. 1, VII kat, stan broj 13, površine 62,57 m2, koji se sastoji od dvije i pol sobe, kuhinje, predsoblja, kupaonice i lođe, te zahtjev da tuženici isele iz spornog stana te ga slobodnog od osoba i stvari predaju tužiteljici, Republici Hrvatskoj, putem Ministarstva obrane.

3.1. Postupak pred Općinskim sudom o Osijeku pokrenut je 23. rujna 1994. tužbom tužiteljice koja je svoj tužbeni zahtjev temeljila na odredbi članka 99. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85., 42/86., 37/88., 47/89., 22/90., 22/92., 58/93. i 70/93., u daljnjem tekstu: ZSO) i vodio se pod brojem: P-2093/94. U postupku je tuženicima radi nepoznata prebivališta postavljen staratelj za poseban slučaj.

Prvo ročište održano je 24. travnja 1995., a na ročištu održanom 8. rujna 1995. saslušani su svjedoci na okolnost izbivanja tuženika iz stana. Na sljedeće ročište zakazano za 10. listopada 1995. osobno je pristupila podnositeljica ustavne tužbe te izvijestila sud da prethodno nije imala saznanja o postupku koji se vodi protiv nje radi otkaza stanarskog prava, te da će sudjelovati u postupku, kao i angažirati odvjetnika u daljnjem postupku. Također, tom prilikom podnositeljica je iskazala sudu da je iz spornog stana deložirana od strane Vojne policije, te da je tom prilikom tražila da ju se ne deložira na ulicu već osigura neki drugi smještaj, ali da joj je prilikom deložacije rečeno da nema nikakvih prava. Nakon provedenog dokaznog postupka presudom Općinskog suda u Osijeku broj: P-2093/94 od 22. listopada 1998., odbijen je tužbeni zahtjev Republike Hrvatske, kao tužiteljice, radi otkaza stanarskog prava podnositeljici i njezinom suprugu P. J., jer prema ocjeni Suda podnositeljica nije iz opravdanih razloga koristila stan kroz razdoblje dulje od šest mjeseci. U obrazloženju presude Općinski su navodi sljedeće:

»Na temelju iskaza saslušanih svjedoka (...) kojima je sud pokloni vjeru, budući su im iskazi suglasni slijedi da je I-tuženik u istom stanu stanovao sa II-tuženom do 1990. g. odnosno 1991. g kada je iz istog stana otišao, dok je stan nastavila koristiti II-tužena sve do 30. rujna 1992. g. Toga dana II-tužena je nasilno iseljena iz ovog stana (svjedoci se razlikuju u svojem iskazu o kojim osobama bi se radilo i tom prilikom II-tuženoj nije od tih osoba predat nikakav nalog za njezino nasilno iseljenje), pa sud utvrđuje da II-tužena tom prilikom nije nasilno iseljena od strane službenih organa. Stoga sud utvrđuje da se ne može smatrati da je II-tužena od toga datuma neopravdano nekoristeći stan da bi to bio razlog za otkaz stanarskog prava u smislu čl 99. st. 2. Zakona o stambenim odnosima. Naime sud utvrđuje da je II-tuženik onemogućen u nesmetanom i kontinuiranom korištenju stana, kako to slijedi iz iskaza gore saslušanih svjedoka (...)«

3.2. Presudom Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-542/99 od 25. ožujka 1999., usvojena je žalba tužiteljice te je ukinuta prvostupanjska presuda.

U obrazloženju presude ističe se sljedeće:

»(...)

Prvostupanjski sud nakon provedenog postupka odbija tužitelja s tužbenim zahtjevom nalazeći da se nisu stekli uvjeti propisani odredbom čl. 99. st. 1. Zakona o stambenim odnosima za otkaz stanarskog prava tuženicima.

Međutim, takav se zaključak suda prvog stupnja za sada ne može prihvatiti kao pravilan jer ga žalbeni navodi tužitelja dovede u osnovanu sumnju.

Naime, kada prvostupanjski sud utvrđuje da II-tuženica nije nasilno iseljena iz predmetnog stana od strane službenih organa, onda se postavlja pitanje da li su objektivno postojale okolnosti koje su mogle kod II-tuženice izazvati takav strah, da nije zatražila sudsku zaštitu niti pokretala postupak za iselenje treće osobe, dakle ni na koji način manifestirala volju, odnosno namjeru nastavljanja korištenje stana, pa čak i nakon razvoda braka sa I-tuženikom nije zatražila da se utvrdi jedinim nositeljem stanarskog prava u smislu odredbe čl 65. Zakona o stambenim odnosima.

(...)«

3.3. U ponovljenom postupku u kojem je održano jedno ročište (19. svibnja 1999.), presudom Općinskog suda u Osijeku broj: P-513/99 od 19. svibnja 1999. (ponovno) je odbijen tužbeni zahtjev tužiteljice kojim je tražila usvajanje otkaza stanarskog prava podnositeljici i njezinom suprugu P. J. na spornom stanu. Prvostupanjska presuda potvrđena je presudom Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-1698/99 od 20. siječnja 2000.

Protiv navedene pravomoćne presude Općinskog suda Državno odvjetništvo Republike Hrvatske podnijelo je Zahtjev za zaštitu zakonitosti broj: DOG-146/2000 od 6. travnja 2000.

Rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gzz-52/00 od 14. prosinca 2000. prihvaćen je zahtjev Državnog odvjetnika, te su ukinute osporene presude, a predmet je vraćen na ponovni postupak Općinskom sudu u Osijeku.

Iz obrazloženja rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske proizlazi da su pravna shvaćanja nižestupanjskih sudova o neosnovanosti tužbenog zahtjeva tužiteljice pogrešna. Prema stajalištu Vrhovnog suda izraženom u obrazloženju rješenja:

(...) činjenica da je stanar nasilno iseljen iz stana i da je stan dat na privremeno korištenje trećoj osobi sama za sebe opravdava nekorištenje stana. Nema sumnje da nasilno sprečavanje stanara u korištenju stana može biti opravdan razlog za nekorištenje stana. Međutim nezakonito onemogućavanje stanara da izvršava svoje stanarsko pravo ne opravdava njegovu posvemašnju pasivnost i nezainteresiranost za ostvarivanje tog prava. Ako, naime, stanaru stoje na raspolaganju zakonska sredstva kojim on može uspostaviti ono stanje koje je postojalo prije nego što je bio spriječen u korištenju stana, pa se on tim sredstvima ne služi (drugotuženica ne koristi sporni stan od 1992. godine) tada se ne može reći da postoje opravdani razlozi za nekorištenje stana, a pogotovo da oni ne postoje u nedogled.

(...)«

3.4. Nakon rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske, u ponovljenom postupku, i u tom postupku održanog jednog ročišta (7. svibnja 2001.) na kojem je podnositeljica priložila određene dokaze (dopis Ministarstvu obrane od 13. listopada 1995. godine kojim traži produženje roka za podnošenje zahtjeva za otkup stana, dopis od 21. travnja 2000. kojim Ministarstvu obrane podnosi zahtjev za otkup stana, tužbu Općinskom sudu u Osijeku od 15. svibnja 2000. godine kojom traži iseljenje iz stana privremene korisnice stana (B. M.), tužbu Općinskom sudu u Osijeku od 1. lipnja 2000. kojim traži zaključenje ugovora o otkupu spornog stana, te zahtjev od 21. travnja 2000. Ministarstvu obrane, kojim traži zaključenje ugovora o najmu stana), Općinski sud u Osijeku presudom broj: P-570/01-20 od 11. lipnja 2001. (po treći put) odbio je tužbeni zahtjev tužiteljice. U obrazloženju presude Općinskog suda navodi se sljedeće:

»(...)

Toga dana 30. rujna 1992.g. II-tužena je nasilno iseljena iz ovoga stana (prema iskazima svjedoka kojima je sud poklonio vjeru) s tim što se svjedoci razlikuju u svom iskazu o kojim osobama bi se radilo i da tom prilikom II-tuženiku nije predat nikakav nalog od tih osoba za njezino iseljenje. Naime, iz iskaza ovih svjedoka a kojima je sud poklonio vjeru i iz iskaza Il-tužene saslušane u svojstvu stranke, te iz iskaza svjedoka S. M. nedvojbeno je utvrđeno da je II-tužena onemogućena u nesmetanom i kontinuiranom korištenju stana toga dana 30. rujna 1992.g. Stoga sud ne može prihvatiti navode tužbe i ne može se smatrati da II-tužena od toga datuma nije opravdano koristila stan kao razlog za otkaz stanarskog prava u smislu čl. 99. st. 2. Zakona o stambenim odnosima. (...) Također iz iskaza saslušanih svjedoka kojim je sud poklonio vjeru slijedi da toga dana 30. rujna 1392.g. II-tuženoj nije osiguran drugi stan niti bilo kakav drugi smještaj za nju i stvari, a iz Uvjerenja ureda za katastar od 23.11.1995.g. slijedi da ista ne posjeduje nekretnine, zbog čega se ista u prvo vrijeme smjestila kod susjeda M. K., a nakon toga kao podstanar kod D. Č.. II-tužena je priložila u spis domovinicu kojom je dokazala da je državljanin RH izdanu 29. studeni 1996.g. sa adresom prebivališta u O., P. J. L. 1, iz čega slijedi netočnost navoda tužitelja i u njegovom dopisu od 03. rujna 1996.g. da je II-tužena odjavila prebivalište sa te adrese i da ne posjeduje državljanstvo RH. (...)

Iz ovako utvrđenog činjeničnog stanja nedvojbeno slijedi da je stanar II-tužena S. J. nasilno iseljena (izbačena ona zajedno sa stvarima) iz stana kojeg je do tada mirno koristila, a nakon toga je stan dat na privremeno korištenje trećoj osobi. Naime iz iskaza svjedoka B. S. nedvosmisleno slijedi da su ove nepoznate osobe izričito zahtijevale da tužena napusti svoj stan zajedno sa stvarima, što potvrđuje i svjedok D. Č. jer su oba svjedoka bila prisutna razgovoru između II-tužene i ovih nepoznatih osoba, a kad su ova dva svjedoka stavljali primjedbe u pravcu prekratkog roka za iseljenje II-tužene (iako tom prilikom ove nepoznate osobe nisu dale nikakav nalog napismeno II-tuženoj o njezinom iseljenju), to su ove nepoznate osobe ova dva svjedoka udaljili iz ovog stan, a svojedok D. Č. je naveo da je ozbiljno shvatio njihovo priopćenje koje je bilo upućeno II-tuženoj glede njezinog iseljenja.

Na temelju iskaza ova dva svjedoka i na temelju iskaza II-tužene da je vrlo ozbiljno shvatila prijetnje ovih nepoznatih osoba, sud poklanja vjeru ovim svjedocima kao i II-tuženoj da su prijetnje ovih nepoznatih osoba bile vrlo ozbiljne, da se je tužena zaista uplašila od tih prijetnji ovih nepoznatih osoba u pravcu da ne smije ništa poduzimati u svezi sa ovim svojim stanom jer da će plivati D., odnosno da će biti ubijena. Ovo tim više što je u to vrijeme u O., bila ratna situacija i grad je sustavno granatiran, pa sud dopušta mogućnost da je II-tužena prijetnje ovih nepoznatih osoba shvatila u takvom okruženju veoma ozbiljno. (...)«

3.4.1. Presudom Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-2791/01-3 od 19. prosinca 2002. ukinuta je presuda Općinskog suda, te je predmet vraćen na ponovni postupak. U presudi se ističe sljedeće:

»(...)

Naime, činjenica je, da je II-tuženica nasilno iseljena iz predmetnog stana i da je stan dat na privremeno korištenje trećoj osobi.

Međutim, te činjenice same za sebe ne opravdavaju nekorištenje stana. Nezakonito onemogućavanje stanara da izvršava svoje stanarsko pravo ne opravdava njegovu potpunu pasivnost i nezainteresiranost za ostvarenje tog prava.

II tuženica sporni stan ne koristi od 1992. godine, a iseljenje treće osobe iz predmetnog stana zatražila je u mjesecu svibnju 2000. godine, podnošenjem tužbe protiv te treće osobe.

Dakle, tužena je od 1992. godine do 2000. godine potpuno pasivno držala prema svojim pravima i obvezama stanara, iako su joj stajala na raspolaganju zakonska sredstva kojima je mogla uspostaviti ono stanje koje je postojalo prije nego je bila spriječena u korištenju stana.

Očigledno da strah koji je postojao kod tužiteljice u vremenu njezinog nasilnog iseljenja, izazvan prijetnjama koje bi dovele u opasnost njezin život, nije kroz tako dug niz godina bio takovog intenziteta da bi spriječio tužiteljicu u ostvarenju svojih prava zakonskim sredstvima.«

4. Osporenom presudom Općinskog suda u Osijeku broj: P-10/03-16 od 16. svibnja 2005., usvojen je tužbeni zahtjev tužiteljice i u odnosu na podnositeljicu ustavne tužbe (točka I. izreke) usvojen otkaz stanarskog prava, te je određeno da je podnositeljica dužna iseliti iz stana u O., P. J. L. 1, VII kat, stan broj 13, površine 62,57 m2 uz sljedeće obrazloženje:

»(...)

Pored naprijed navedenih a nespornih činjenica između tužitelja i II tužene S. J. ostaje sporno da li II tužena nije koristila predmetni stan više od 6 mjeseci iz opravdanih ili neopravdanih razloga, te da li su njezinim uvođenjem u posjed istog za vrijeme trajanja ovog postupka dana 26. veljače 2002. godine tužba i tužbeni zahtjev postali bespredmetni.

Na temelju iskaza tužene i saslušanih svjedoka nije sporno da je tužena dana 30. rujna 1992. godine, dolaskom nepoznatih uniformiranih osoba iseljena iz stana, nakon čega se u isti useljava B. M., dok II tužena iseljava svoje stvari i odlazi u stan kod susjeda M. K. koji se nalazi u istoj zgradi, a potom odlazi kod D. Č. u B., kao podstanar, a zatim i u K. kod svoje kćerke.

Navedene okolnosti za koje II tužena navodi da predstavljaju takve okolnosti koje opravdavaju njezino ne korištenje stana, po mišljenju ovog suda same za sebe ne mogu predstavljati opravdanje ne korištenja stana. Naime, u konkretnom slučaju II tužena nakon iseljenja kao i znatno kasnije nije poduzela niti jednu zakonsku radnju koja bi upućivala na njezinu zainteresiranost za ostvarivanjem svojih prava. Određene zakonske radnje II tužena je doduše poduzela, ali protekom više od 7 godina nakon njezinog iseljenja (tužba za iseljenjem M. B. je podnesena 15. svibnja 2000. godine, tužba za utvrđenjem da je tužena jedini nositelj stanarskog prava na predmetnom stanu podnesena je 01. kolovoza 2000. godine, a iseljenje II tužene se dogodilo 30. rujna 1992. godine), te nakon što je više puta u ovom postupku ukazano na okolnosti koje mogu predstavljati opravdani razlog ne korištenja stana.

Činjenica koju II tužena ne spori tj. da nije tražila bilo kakvu zaštitu svojih prava, proizlazi i iz ostalih provedenih dokaza i to izvješća PU Osijek i Ministarstva obrane.

Premda tužena navodi da zaštitu svojih prava nije mogla tražiti iz razloga što se je bojala sud je pošao od činjenice da II tužena kako je već navedeno više od sedam godina nije poduzela niti jednu radnju u cilju zaštite svojih prava i tim pokazala volju za daljnjim korištenjem predmetnog stana, pri čemu je sa stanovišta običnog života nelogično da je ona sve te godine trpjela strah takvog intenziteta koji bi je onemogućavao u ostvarivanju svojih prava, pri čemu ona istodobno ne može tvrditi da u vrijeme njezinog iseljenja nisu postojala takova zakonska sredstva koja bi joj omogućila povrat u stan, tim više što je poslije u tijeku ovog postupka tužena i koristila, na način kako je to bilo ukazano odlukama Vrhovnog suda RH i Županijskog suda u Osijeku, pa je stoga tužena po mišljenju ovog suda ispoljila sa svoje strane predugi vremenski period pasivnosti zbog čega sud nalazi da II tužena isticanjem same prinude, ... ostvarila razloge koji bi upućivali na opravdanost nekorištenja predmetnog stana, a zbog čega je i nadalje sud tužbu i tužbeni zahtjev ocijenio osnovanim u odnosu na II tuženu.

Premda II tužena navodi da je u tijeku 1995. godine podnijela zahtjev za otkup predmetnog stana ovu svoju tvrdnju tužena nije dokazala jer iz izvješća Ministarstva obrane RH od 07. veljače 1996. godine je vidljivo da nadležno Ministarstvo nije zaprimilo nikakav zahtjev za otkup stana II tužene. Iz spisa je vidljivo da je njezin punomoćnik 13. listopada 1995. godine uputio dopis Ministarstvu obrane Zagreb kojim se navodi da tužena ne posjeduje dokumentaciju za stan, te da se protiv tužene vodi postupak za otkaz stanarskog prava. Dakle, ovaj dopis se zasigurno ne može smatrati zahtjevom za otkupom stana, posebice što tužena do zakonom propisanog roka za otkup stana na kojem postoji stanarsko pravo tj. do 31. prosinca 1995. godine nije niti mogla isti postaviti budući je domovnicu ishodila tek 1996. godine što među parničnim strankama nije sporno.

Činjenica koju posebno ističe tuženica tj. da je ponovno uvedena u posjed predmetnog stana dana 26. veljače 2002. godine što je vidljivo i iz zapisnika o primopredaji stana (na listu 152), po mišljenju ovog suda je bespredmetno za odlučivanje u ovoj pravnoj stvari iz razloga što tužitelj kao vlasnik predmetnog stana slobodno raspolaže istim, pa stoga faktično uvođenje II tužene u posjed stana ne znači da se tužitelj samim time automatski odrekao svog tužbenog zahtjeva i pravnog interesa za vođenje ovog postupka.

(...)«

4.1. Presudom Županijskog suda potvrđena je presuda prvostupanjskog suda uz sljedeće obrazloženje:

»(...)

Pravilno je prvostupanjski sud primijenio materijalno pravo kada je usvojio tužbeni zahtjev u odnosu na II tuženicu S. J.

To stoga što je utvrđeno da ona sporni stan nije koristila neprekidno duže od šest mjeseci, a da za to nije postojao opravdani razlog.

Naime, u konkretnom slučaju nezakonito onemogućavanje II tuženice da izvršava svoje stanarsko pravo ne opravdava njezinu posvemašnju pasivnost i nezainteresiranost za ostvarenje tog svog prava. Drugo tuženica nije koristila sporni stan od 1992 godine, niti je u razumnom roku poduzela zakonska sredstva kojima je mogla uspostaviti ono stanje koje je postojalo nije nego je bila spriječena u korištenju stana. Tužbu radi iselenja B. M. iz spornog stana podnijela je tek 15. svibnja 2000 godine, dakle, nakon punih sedam godina od iselenja iz stana, pa se ne može reći da postoje opravdani razlozi za nekorištenje stana.

Činjenica da je II tuženica uvedena u posjed spornog stana bezpredmetna je u ovom sporu među strankama, jer je tužitelj vlasnik spornog stana i njime slobodno raspolaže, odnosno ovisi isključivo o tužitelju hoće li ostati kod tužbenog zahtjeva, kojim otkazuje stanarsko pravo tuženicima i traži njihovo iselenje.

(...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

5. Osporenim presudama, podnositeljica smatra povrijeđenima ustavna prava sadržana u člancima 14. stavku 2. i 26. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.). Upućuje i na postojanje povrede članaka 3., 5. stavka 2., 117. (115.) stavka 3. i 140. (134.) Ustava. Također podnositeljica ističe da su joj navedenim presudama povrijeđena prava zajamčena člancima 8., 14. i 17. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

Obrazlažući ustavnu tužbu podnositeljica ističe sljedeće:

»(...)

Smatramo da se na konkretan slučaj nije mogla primjeniti uopćena i kruta pravna formula VRHOVNOG SUDA RH koju je na prvostupanjsku razinu transmisionirao ŽUPANIJSKI SUD u OSIJEKU u svom ukidnom rješenju (koje prethodi ovom postupku) o 'nezainteresiranosti 2. tužene za korištenje predmetnog stana' i to samo zbog toga što u roku od 6 mjeseci nije podnijela tužbu sudu za iseljenje bespravno useljene treće osobe. Ovakav pravni stav VRHOVNOG SUDA RH mogao bi se eventualno primjeniti samo na slučajeve gdje su nositelji stanarskog prava dragovoljno i trajno prestali koristiti stan, a da za to nekorištenje nemaju opravdane razloge (članak 99 stavak 2 Zakona o stambenim odnosima). Međutim, u konkretnom slučaju je nedvojbeno utvrđeno, ne samo izjavama 2.tužene već i drugim personalnim dokazima(iskazima svjedoka), da je 2.tužena S. J. nasilno 'izbačena' iz stana sa svojim stvarima od strane naoružanih pripadnika vojne policije HV, a po nalogu Vojno-stambene komisije, te da joj je strogo zapriječeno da ne smije ništa poduzimati jer da će u tom slučaju plivati rijekom D., a to znači da će biti likvidirana. U kontekstu tadašnjih ratnih događanja u O., 2.tužena S. J., kao bivša supruga časnika JNA i podrijetlom S., ovu prijetnju je shvatila ozbiljno, te se toliko uplašila za svoj život da sve do ohrabrenja od punomoćnika u ovom predmetu nije se putem suda usudila tražiti iseljenje iz stana protupravno useljene treće osobe. Ustvari u ono vrijeme 2.tužena nije niti znala koga je vojno-stambena komisija uselila u njen stan. Ne odgovara istini da se 2.tužena, na lokalnoj razini, nije nikom obraćala u zaštiti svojih prava na stan. Iz izvedenih dokaza u prvotnom postupku(iskaza svjedoka) proizlazi daje 2.tužena tražila zaštitu civilne policije koji su došli na lice mjesta, ali kada su vidjeli da u ovom slučaju 'u r e d u j e' vojna policija nisu ništa poduzeli u zaštiti prava 2.tužene, a niti su o svom dolasku na lice mjesta sačinili službeno izvješće. Također 2.tužena, nakon što je nasilno izabačena iz svog stana u više navrata je tražila prijam kod predsjednika Vojno-stambene komisije ali ju istu nije primio. Postavlja se logično i životno pitanje, pa kome se tada u vrijeme ratnih događanja 2.tužena, u zaštiti svojih prava na stan, i mogla obratiti na lokalnoj razini?

Napominjemo da je osim 2.tužene S. J. iz vojnih stanova u O. od strane Vojne policije a po nalogu Vojno-stambene komisije, nasilno izbačeno na desetine obitelji(supruga i djece bivših pripadnika JNA), poglavito s. podrijetla. Centar za mir, nenasilje i ljudska prava u O. je podnio kaznenu prijavu protiv glavnih aktera (...)

Dakle, vidimo da EUROPSKA KONVENCIJA, koja se primjenjuje i z r a v n o (a po pravnoj hijerarhiji je iznad internog prava) štiti pravo na dom od svih državnih i inih tijela, skupina i pojedinaca. Javna vlast se može miješati u ostvarenje toga prava, samo u skladu sa zakonom, ali pravnim metodama a ne metodama nasilja, a koju metodu nažalost u pobijanim presudama nižestupanjski sudovi sankcioniraju. Nadalje EUROPSKA KONVENCIJA zabranjuje diskriminaciju po bilo kojoj osnovi sankcionirajući sve zlouporabe prava usmjerene na uništenje prava ili sloboda priznatih u Konvenciji.

Pravna formula VRHOVNOG SUDA RH koju koriste nižestupanjski sudovi nema uporišta u materijalnim propisima, odnosno u članku 99 Zakona o stambenim odnosima. Naime, iz toga članka ne proizlazi obveza nositelja stanarskog prava,da bi zadržao stanarsko pravo da je dužan protiv treće osobe koja se bespravno uselila u njegov stan podnijeti tužbu za iseljenje a da se nepodnošenje tužbe može smatrati nezainteresiranošću nositelja stanarskog prava za korištenje stana.

Kako je to utvrđeno brojnim izvedenim dokazima u prvotnom postupku i u postupku koji prethodi ovoj reviziji 2.tužena J. S. je nasilno izbačena iz stana na kojem je bila nositelj stanarskog prava od strane pripadnika Vojne policije HV, naoružanih s automatskim puškama, po nalogu VOJNO-STAMBENE KOMISIJE, dakle, državnih tijela na lokalnoj razini, pa se postavlja ne samo pravno već i moralno pitanje, kako je tužitelj, kao državni organ, mogao tolerirati nezakonito postupanje VOJNO-STAMBENE KOMISIJE na terenu i dozvoliti da ista komisija n a s i l n o iseli 2.tuženu S. J. i da stan dodjeli na privremeno korištenje trećoj osobi suprotno ZAKONU O PRIVREMENOM KORIŠTENJU STANOVA (N.N. broj: 66/91), pošto sukladno članku 2 citiranog Zakona stan nije bio ispražnjen, napušten a niti je 2.tuženoj S. J. oduzeto stanarsko pravo? Postavlja se pitanje zašto tužitelj nije reagirao na pravilan i zakonit način, sukladno članku 94 Zakona o stambenim odnosima, jer je njegova primarna obveza, kao davaoca stana na korištenje – da poduzme sve mjere da se sporni stan preda 2.tuženoj – uključujući ispražnjenje stana od treće osobe koja se u isti stan protupravno(bez valjanog pravnog naslova) uselila, a što implicite utvrđuje u svojoj odluci i VRHOVNI SUD RH.

U međuvremenu je VOJNO-STAMBENA KOMISIJA tužitelja (ali u drugom sastavu) dana 26.02.2002. uvela u posjed i korištenje predmetnog stana 2.tuženu J. S., u kom stanu se imenovana nalazi i danas, pa stoga smatramo, sukladno sudskoj praksi iz ove domene, da je tužba za otkaz stanarskog prava 2.tuženoj postala bespredmetnom, jer se u novonastalim okolnostima svrha otkaza stanarskog prava ne može više ostvariti. Ovo tim više što 2.tužena nije dragovoljno i trajno prestala koristiti stan, već je iz stana nasilno 'izbačena', time daje od nasilnog izbacivanja pa do ponovnog stupanja u posjed stana (26.02.2002.) bila spriječena u korištenju stana zbog bespravnog korištenja istog od strane treće osobe. U međuvremenu(za vrijeme trajanja ovog postupka) je derogiran Zakona o stambenim odnosima Zakonom o najmu stanova (N.N.broj: 91/96) pa se postavlja pitanje da li se u vrijeme donošenja nižestupanjskih presuda mogao primjeniti Zakon o stambenim odnosima. Ovo stoga što je presudom ŽUPANIJSKOG SUDA u OSIJEKU, broj: Gž-1698/99 od 20.siječnja 2000. godine, pravomoćno odbijen tužbeni zahtjev tužitelja za otkaz stanarskog prava 2.tuženoj S. J., pa se ponovljeni postupak kod nižestupanjskih sudova koji je predmetom ove revizije može smatrati novim postupkom, na koji se ne može primjeniti završna odredba članka 52 ZON-a o važenju ZSO-a.«

5.1. U ustavnoj tužbi podnositeljica je predložila Sudu odgoditi ovrhu pravomoćne presude pozivom na odredbu sadržanu u članku 67. stavku 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

IV. MJERODAVNO PRAVO

6. Ustavni sud ističe da je u konkretnom slučaju mjerodavna odredba članka 99. stavaka 1. i 2. ZSO-a, koja glasi:

»Članak 99.

1) Stanaru se može dati otkaz stanarskog prava kad on i članovi njegova porodičnog domaćinstva koji zajedno s njim stanuju, prestanu koristiti stan neprekidno duže od šest mjeseci

2) Otkaz stanarskog prava prema odredbama stavka 1. ovog članka ne može dati osobi koja stan ne koristi zbog toga što se nalazi na liječenju, izvršavanju vojne obveze ili iz drugih opravdanih razloga.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Polazeći od osobitih okolnosti konkretnog slučaja, te od sadržaja ustavne tužbe iz koje je razvidno da podnositeljica smatra povrijeđenim ustavno pravo na dom Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku polazi od članka 8. Konvencije koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 8.

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I OBITELJSKOG ŽIVOTA

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga ... doma ...

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

»Pravo na dom« u značenju koje mu daje Konvencija izvodi se iz članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. i članka 16. stavka 2. Ustava, koji glase:

»Članak 34.

Dom je nepovrediv.

(...)

Članak 35.

Svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života, ...«

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

8. Konačno, Ustavni sud u ovom predmetu polazi i od članka 29. stavka 1. Ustava i prve rečenice članka 6. stavka 1. Konvencije. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29. stavak 1.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Mjerodavni dio prve rečenice članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ... svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. ...«

9. Ustavni sud ističe da je njegova nadležnost, vezana uz ispitivanje jesu li nadležni sudovi i druga nadležna tijela pravilno protumačili i primijenili pravo, ograničena. Uloga je Ustavnog suda osigurati da odluke kojima se odlučuje o pravima i obvezama pojedinaca ne budu arbitrarne ili na drugi način očito nerazumne. To pravilo treba posebno uvažavati u predmetima u kojima se sudovi bave složenim pitanjima interpretacije domaćeg prava. Ustavni sud ističe da, sukladno članku 155. stavku 3. Ustava, »sudovi sude na temelju Ustava, zakona, međunarodnih ugovora i drugih važećih izvora prava«. U okviru članku 125. alineje 4. Ustava (Ustavni sud »odlučuje povodom ustavnih tužbi protiv pojedinačnih odluka državnih tijela ... kad su tim odlukama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode ..."), njegova je dužnost osigurati da sudovi tumače i primjenjuju domaće pravo na način da svojim odlukama ne dovode do povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda stranaka, zajamčenih Ustavom.

Prema tome, nije zadaća Ustavnog suda presuđivati umjesto nadležnih sudova o pravima i obvezama stranaka u sudskim postupcima niti se baviti pogreškama o činjenicama ili o pravu koje su navodno napravili domaći sudovi, osim ako i u mjeri u kojoj one mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom, na koje podnositelji ukazuju u ustavnim tužbama.

1) Pravo na poštovanje doma

10. U ovom je ustavnosudskom postupku u prvom redu potrebno ispitati je li presudama nadležnih sudova podnositeljici ustavne tužbe povrijeđeno njezino Ustavom zaštićeno pravo na dom.

a) Je li sporni stan dom podnositeljice ustavne tužbe?

11. Naime, podnositeljica je kao sunositeljica stanarskog prava sporni stan koristila za stanovanje zajedno s njezinom obitelji (suprugom koji je bio sunositelj stanarskog prava, te djecom – kćeri i sinom) od 1973. godine. Također, podnositeljica je nastavila koristiti taj stan za stanovanje i nakon što su članovi njezine obitelji napustili stan i prestali ga koristiti za stanovanje, sve do trenutka kada je bez svoje volje i bez formalnog naloga nadležnog tijela morala taj stan napustiti jer su je na to prisilile nepoznate uniformirane i naoružane osobe. Također nesporno je da podnositeljica nema drugi dom.

Nesporno je, dakle, da je sporni stan podnositeljičin dom u smislu članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije.

b) Jesu li se nadležne vlasti umiješale u ostvarivanje prava podnositeljice na poštovanje njezina doma?

12. Ustavni sud primjećuje da je pravomoćnom prvostupanjskom presudom, koja je osporena u ovom ustavnosudskom postupku, naloženo podnositeljici da se iseli iz spornog stana.

Utvrdivši da je sporni stan dom podnositeljice ustavne tužbe u smislu članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije, Ustavni sud utvrđuje da sudski nalog za iseljenje podnositeljice iz spornog stana, predstavlja miješanje u njezino pravo na poštovanje njezina doma.

c) Je li miješanje bilo opravdano?

13. Da bi mogao odrediti je li miješanje bilo opravdano u smislu članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. i članka 16. Ustava te članka 8. stavka 2. Konvencije, Ustavni sud mora redom ispitati:

– je li ono bilo »u skladu sa zakonom«,

– je li imalo cilj koji je bio legitiman (to jest je li miješanje u obliku sudskog naloga za iseljenje podnositeljice iz spornog stana, provedeno »radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih« – članak 8. stavak 2. Konvencije),

– je li bilo razmjerno cilju koji se želio postići u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije, odnosno je li bilo razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u konkretnom slučaju (članak 16. stavak 2. Ustava), te je li bilo »nužno u demokratskom društvu« u svrhe ostvarenja tog cilja.

Kod ocjenjivanja je li miješanje bilo u skladu sa zakonom, potrebno je poći od mjerodavnih odredbi ZSO-a.

Zakonodavac je člankom 99. stavkom 1. ZSO-a propisao da se stanaru može dati otkaz stanarskog prava kad on i članovi njegova porodičnog domaćinstva koji zajedno s njim stanuju, prestanu koristiti stan neprekidno duže od šest mjeseci. Suglasno navedenoj mogućnosti propisanoj zakonom i tužiteljica je pokrenula postupak pred nadležnim sudom radi otkaza stanarskog prava podnositeljici ustavne tužbe.

Međutim, ZSO u članku 99. stavku 2. propisuje ograničenje mogućnosti propisane stavkom 1., pa je tako tim stavkom propisano da se otkaz stanarskog prava ne može dati osobi koja stan ne koristi zbog toga što se nalazi na liječenju, izvršavanju vojne obveze ili drugih opravdanih razloga.

U konkretnom slučaju sudovi su nakon provedenog postupka zaključili da su ispunjene pretpostavke iz članka 99. stavka 1. ZSO-a, te da ne egzistiraju razlozi za ograničenje prava propisanog člankom 99. stavkom 2. ZSO-a.

Međutim, ocjena je Ustavnog suda, uvažavajući osobite okolnosti konkretnog slučaja, da su ispunjeni razlozi koje ZSO propisuje u članku 99. stavku 2. za ograničenje prava propisanog stavkom 1. istog članka.

Naime, iz činjeničnog stanja utvrđenog u parničnom postupku kao nesporno proizlazi da je podnositeljica bez svoje volje, nasilnim putem i bez valjanog formalnog naloga nadležnog tijela iseljena iz svog doma.

Također, cijeneći okolnosti konkretnog slučaja, ocjena je Ustavnog suda da je razumno za očekivati da je prisutnost naoružanih i uniformiranih osoba prilikom njezina iseljenja mogla kod podnositeljice izazvati objektivni strah uslijed kojega ona nije tražila sudsku zaštitu stanarskog prava niti je manifestirala volju i namjeru daljnjeg korištenja stana, a osobito polazeći od tadašnjih objektivnih okolnosti na području Grada O. (činjenice da je područje Grada O. sustavno granatirano). Navedeno se, prema ocjeni Ustavnog suda, može smatrati drugim opravdanim razlogom za ne korištenje stana u smislu članka 99. stavka 2. ZSO-a. Slijedom navedenog prema ocjeni Ustavnog suda navedeni razlog za nekorištenje stana od strane podnositeljice ustavne tužbe moglo bi se podvesti pod ograničenje koje je zakonodavac imao u vidu kada je u stavku 2. članka 99. ZSO-a propisao da se otkaz stanarskog prava ne može dati stanaru kada stan iz opravdanih razloga (pored onih taksativno navedenih u tom stavku) ne koristi i dulje od šest mjeseci.

S obzirom na navedeno, prema ocjeni Ustavnog suda, razvidno je da su osporene odluke nadležnih sudova posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene mjerodavnog materijalnog prava, a što je ne spojivo s načelom pravne sigurnosti i načelom zakonitosti zajamčenog Ustavom.

2) Pravo na pravično suđenje

14. Ustavni sud ima razloga smatrati da je o osporenom miješanju u pravo na dom podnositeljice ustavne tužbe bilo odlučeno na način koji je doveo do povrede podnositeljičinog prava na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije.

15. Ustavni sud ističe da su sudovi u jednom te istom predmetu, do njegove pravomoćnosti, tri puta iznova započinjali sudske postupke (broj: P-2093/94, P-513/99, broj: P-570/01 i P-10/03). Oni su, tijekom postupka, o jednom te istom pravnom pitanju presuđivali suprotno, usvajajući i odbijajući tužbeni zahtjev tužiteljice u postupku.

16. Također, potrebno je istaknuti da iz činjenica koje su utvrđene u postupku i koje su sastavni dio parničnog spisa kao nesporno proizlazi da podnositeljica nije svojom voljom napustila stan, te da je već tijekom 1995. (osporavanjem tužbenog zahtjeva za otkaz stanarskog prava, podnošenjem zahtjeva za otkup stana (list 113. spisa)) također manifestirala svoju volju za daljnjim korištenjem stana. Stoga je, prema ocjeni Ustavnog suda, netočna tvrdnja nadležnih sudova u osporenim odlukama da je ona to učinila tek podnošenjem tužbe radi iseljenja privremene korisnice 2000. godine. I konačno, ništa manje značajna nije niti činjenica da je podnositeljica još u tijeku parničnog postupka radi otkaza stanarskog prava, od strane nadležne službe tužiteljice (26. veljače 2002.), uvedena u posjed spornog stana, te da u njemu od tada neprekidno ponovno stanuje.

Sagledavajući sva prethodna utvrđenja kao cjelinu, Ustavnom sudu ne preostaje drugo nego zaključiti da su sudovi, propuštanjem da uzmu u obzir i obrazlože značenje prethodno navedenih činjenica i u odnosu na podnositeljicu ustavne tužbe, povrijedili njezino pravo na pravično suđenje. Drugim riječima, obrazloženja koja su domaći sudovi dali za svoje odluke nisu bila »relevantna i dostatna« da bi mogla opravdati miješanje u pravo na dom podnositeljice ustavne tužbe, koje se sastojalo od sudskog naloga za njezino iseljenje iz spornog stana. Stoga postupak u kojem su donesene osporene presude njoj nije osigurao pravično suđenje u smislu članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije.

17. Ustavni sud posebno želi istaći da kod ovako nesporno utvrđene činjenice nasilnog iseljenja iz stana podnositeljice ustavne tužbe, a koje ne dovode u pitanje niti u osporenim presudama nadležni parnični sudovi, upravo obveza Republike Hrvatske i njezinih tijela da sukladno pozitivnim propisima Republike Hrvatske spriječi navedeno nasilje prema podnositeljici ustavne tužbe. Također, Ustavni sud ističe da je upravo Republika Hrvatska putem svojih tijela trebala biti jamac kako osobne sigurnosti podnositeljice, tako i sigurnosti njezina doma.

18. Polazeći od utvrđenja da je u konkretnom slučaju povrijeđeno podnositeljičino pravo na dom u smislu članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. i članka 16. Ustava te članka 8. stavka 2. Konvencije, kao i pravo na pravično suđenje u dijelu koji se odnosi na obvezu sudova da u obrazloženjima svojih presuda daju »relevantne i dostatne« razloge za miješanje u ustavna prava stranaka, Ustavni sud je na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona odlučio kao u točkama I. i II. izreke ove odluke.

19. Također, utvrdivši da je podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 34. stavkom 1. Ustava, te člankom 8. Konvencije, Ustavni sud nije smatrao potrebnim razmatrati i ostale povrede ustavnih prava na koja podnositeljica u svojoj ustavnoj tužbi ukazuje.

20. Kako je ustavna tužba podnositeljice utvrđena osnovanom to o prijedlogu podnositeljice za odgodu ovrhe osporene presude podnesenom na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona nije rješavano.

21. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1422/2006

Zagreb, 6. lipnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

Antun Palarić, v. r.

Odluka, NN 68/2012-1603