## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: Us-1700/2010-6 od 13. prosinca 2013.

### NN 20/2013 (20.2.2013.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: Us-1700/2010-6 od 13. prosinca 2013.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

349

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Jasminke Jenjić, predsjednice vijeća, Lidije Rostaš-Beroš i mr. sc. Mirjane Juričić, članica vijeća te višeg sudskog savjetnika Srđana Papića, zapisničara, u upravnom sporu tužitelja Stano-uprava d.o.o., Mike Tripala 6/III, Split, kojeg zastupa direktor Jakša Radnić, mag. ing., Novi dani d.o.o., Papandopulova 25, Split, kojeg zastupa punomoćnik Ivan Jurić, dipl. iur., Dub-inženjering d.o.o., Šimićeva 9/A, Split, kojeg zastupa punomoćnik Edvard Sušac, odvjetnik u Splitu, Gorička ulica 12 i Tehnoplast d.o.o., Ulica slobode 5, Split, kojeg zastupa punomoćnik Zoran Iviš, odvjetnik u Splitu, Put Supavla 1, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, Savska cesta 41, Zagreb, klasa: UP/I 030-02/2008-01/03, urbroj: 580-02-09-65-138, od 24. studenoga 2009., radi tržišnog natjecanja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 13. prosinca 2012.

presudio je

I. Tužbe se odbijaju.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporavanim rješenjem tuženog tijela u točki I. izreke utvrđeno je da su izričitim dogovorom odnosno usklađenim djelovanjem, nakon sastanka upravitelja stambenih zgrada održanog u prosincu 2007. u prostorijama Stano-uprave d.o.o. u Splitu, povećanjem naknade za pružanje usluge upravljanja stambenim zgradama na isti ciljani iznos, počevši od 1. siječnja 2008. izravno utvrdili cijene te usluge čime su sklopili zabranjeni sporazum u smislu članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, koji za cilj ima ograničavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu pružanja usluga upravljanja stambenim zgradama na području gradova Splita, Kaštela, Trogira, Solina i općine Dugi Rat, i to u razdoblju od 1. siječnja 2008. do dana donošenja istog rješenja, poduzetnici Tehnoplast d.o.o., Jamb-Tukić d.o.o., Dub-inženjering d.o.o., Stano-uprava d.o.o., Novi dani d.o.o., Upravitelj d.o.o. i Dika d.o.o.

U točki II. izreke rješenja utvrđeno je da je navedeni zabranjeni sporazum ništav ex lege, u smislu članka 9. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

U točki III. izreke rješenja određeno je da će rješenje biti objavljeno u »Narodnim novinama«.

Protiv navedenog rješenja tužbe su podnijeli sljedeći tužitelji: Stano-uprava d.o.o., čija tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-1700/2010, Novi dani d.o.o., čija tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-2001/2010, Dub-inženjering d.o.o., čija tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-2440/2010 i Tehnoplast d.o.o., čija tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-2446/2010. Kako su u konkretnom slučaju sve navedene tužbe podnesene protiv istog upravnog akta u istoj upravnoj stvari, Sud je na temelju ovlaštenja iz članka 60. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.), a sukladno odredbi članka 313. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92., 112/99., 88/01., 117/03., 84/08., 96/08., 123/08. i 57/11.) odlučio spojiti navedene predmete radi zajedničkog razmatranja i donijeti zajedničku presudu.

Tužitelj Stano-uprava d.o.o. osporava zakonitost pobijanog rješenja zbog pogrešne primjene materijalnog prava, bitne povrede odredaba postupka te pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja. U bitnom navodi da nisu ostvareni preduvjeti propisani odredbom članka 41. stavka 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja za pokretanje predmetnog postupka. Navodi da je u obrazloženju osporavanog rješenja navedeno da postoje 34 tvrtke koje se bave upravljanjem na mjerodavnom tržištu i smatra da je nemoguće ostvariti ograničavanje tržišnog natjecanja kod tolikog broja konkurenata, a posebno imajući u vidu zakonsku mogućnost suvlasnika u zgradi da u svako doba običnim potpisima otkažu upravljanje jednom upravitelju i izabere drugog. Tvrdi da su, da bi se moglo govoriti o stvaranju monopolističkog položaja na tržištu, takav navodni sporazum morale potpisati sva 34 društva, a ne njih 7 te ističe da iz obrazloženja proizlazi da upravitelji imaju različite cijene usluga i da su ih različito mijenjali tijekom vremena. Napominje da je sastanak upravitelja krajem 2007. godine spadao u redovne radne sastanke koji se održavaju više puta godišnje i koji će se i dalje održavati. Tvrdi da dogovor u vezi jedinstvenog podizanja cijene nije moguć jer svi upravitelji znaju da dogovore u vezi povećanja cijena mogu postizati jedino sa suvlasnicima kao korisnicima usluga, pri čemu se poziva na odredbu članka 44. stavka 1. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima.

Slijedom navedenog, tužitelj predlaže uvažiti tužbu i poništiti osporavano rješenje.

Tužitelj Novi dani d.o.o. osporava zakonitost pobijanog rješenja iz razloga propisanih odredbom članka 10. stavaka 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima. U bitnom navodi da tuženo tijelo prilikom utvrđivanja mjerodavnog tržišta nije postupalo u skladu s Uredbom Vlade Republike Hrvatske o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta od 15. travnja 2004. Navodi da su prilikom određivanja mjerodavnog tržišta uzeti u obzir samo grad Split i okolica iako je tijekom postupka dokazivao da tržište upravljanja zgradama, zbog prirode posla, treba promatrati šire, čak i na području cijele Republike Hrvatske. Tvrdi da upravitelji na koje se odnosi osporavano rješenje upravljaju s puno manjim tržišnim udjelom od prikazanog, odnosno da postoje i druge upraviteljske firme koje upravljaju sa značajnim postotkom zgrada na tržištu, ali da je tuženo tijelo propustilo utvrditi stvarno činjenično stanje zanemarivši podatke koje je dobilo od Županijske komore Split. Dalje tvrdi da su, budući da je tuženo tijelo od predmetnih upravitelja zatražilo ukupne podatke o upravljanju, svi podaci prikazani u tablicama netočni i nisu pokazatelj stanja na tržištu.

Pozivajući se na podatke iskazane u tablici br. 8. osporavanog rješenja tužitelj navodi da proizlazi da su svi predmetni upravitelji do 2008. imali jednaku visinu upraviteljske naknade od 0,20 kn/m2, odnosno da konkurencija između istih do tada nije ni postojala, dok je upravo danas, zbog raznolikosti cijena ona najveća. Smatra da je tuženo tijelo suprotno prikazanim podacima zaključilo da su upravitelji povećali naknade na ciljani iznos od 0,25 kn/m2. Tužitelj tvrdi da je tuženo tijelo bilo dužno pružiti mu mogućnost da se izjasni o okolnostima i činjenicama koje su iznesene u ispitnom postupku, o prijedlozima i ponuđenim dokazima, da sudjeluje u izvođenju dokaza i da se upozna s rezultatom izvođenja dokaza i o tome izjasni i tvrdi da je uskraćivanjem mu tog prava počinjena bitna povreda postupka te predlaže zakazivanje usmene rasprave. Tvrdi da je tuženo tijelo donijelo osporavano rješenje primjenjujući propise koji ne spadaju u pozitivno pravo Republike Hrvatske, pri čemu posebno misli na pravo Europske zajednice i praksu Suda pravde Europske zajednice.

Tužitelj zaključno navodi da je odluku da će ponuditi aneks ugovora o upravljanju zgradama radi povećanja upraviteljske naknade na 0,25 i 0,30 kn/m2 donio u lipnju 2007. godine da bi povećao kvalitetu svoje usluge. Tvrdi da tuženo tijelo prikazuje izračune bez angažiranja vještaka financijske struke, koji su suprotni jedan drugome te da uopće ne prikazuje na temelju kojih podataka je došlo do utvrđenja bitnih činjenica u postupku, dok je dokazne prijedloge stranaka odbilo, odnosno od istih je odustalo. Stoga predlaže uvažiti tužbu i poništiti osporavano rješenje.

Tužitelj Dub-inženjering d.o.o. osporava zakonitost pobijanog rješenja zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne primjene Ustava Republike Hrvatske, Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima i Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Tvrdi da 7 društava koja prema tuženom tijelu upravljaju sa 90% mjerodavnog tržišta nisu zaključila nikakav sporazum te da tržišna sloboda zajamčena Ustavom Republike Hrvatske daje mogućnost određivanja cijene usluga, u konkretnom slučaju cijene upravljanja nekretninama. Tvrdi da je cijena od 0,25 kn/m2 odraz društvenih, gospodarskih i prije svega upravljačkih uvjeta na tržištu te da prati sve ostale usluge i radove koji su neophodni za što kvalitetnije upravljanje nekretninama.

Tužitelj navodi da u skladu s odredbama Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima upravitelj zgrade može biti i jedan ili više suvlasnika, a ne samo društvo koje je ustanovljeno za obavljanje te djelatnosti. Stoga smatra da je tuženo tijelo neosnovano na temelju utvrđene cijene zaključilo da predmetna društva na tržištu stječu položaj koji suvlasnicima stambenih zgrada bitno ograničava mogućnost izbora upravitelja.

Tužitelj tvrdi da su tijekom postupka neistinito prikazane određene činjenice pri čemu se poziva na tablicu 5. prikazanu u obrazloženju osporavanog rješenja i smatra nejasnim definiranje mjerodavnog tržišta te predlaže uvažiti tužbu i poništiti osporavano rješenje.

Tužitelj Tehnoplast d.o.o. tužbom osporava zakonitost pobijanog rješenja iz razloga propisnih člankom 10. stavkom 1. točkama 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima. Navodi da iz obrazloženja rješenja proizlazi da korisnici usluga mogu birati na tržištu između više upraviteljskih društava s različitim cijenama upraviteljske naknade te smatra da je eventualni sporazum o podizanju cijena i postignut, iako tvrdi da nije, da se ne bi radilo o ograničavanju tržišnog natjecanja. Tužitelj smatra da su brojna utvrđenja tuženog tijela netočna. Tako u odnosu na utvrđenje da su upravitelji navedeni u izreci pobijanog rješenja povećali svoje naknade 1. siječnja 2008. navodi da je on prvi povećao upraviteljsku naknadu, a da su je onda povećala ostala društva u različitim vremenskim intervalima. Smatra nejasnim na temelju čega tuženo tijelo zaključuje da na mjerodavnom tržištu ne postoji nikakav cjenovni izbor za istu uslugu te da se posljedično poduzetnike ne prisiljava na efikasno poslovanje i na pružanje kvalitetnih usluga kad je tijekom postupka utvrđeno da upravitelji na koje se rješenje odnosi nemaju istu cijenu usluga, da na mjerodavnom tržištu postoji još najmanje 5 društava koja imaju niže cijene usluga te da na području na kojem on ima zgrade pod upravljanjem posluje više od 30 društava za upravljanje i održavanje stambenih zgrada. Tvrdi da tuženo tijelo nije u skladu sa zakonom utvrdilo mjerodavno tržište ni broj tržišnih takmaca te da posljedično nije donijelo pravilan zaključak o ograničenju tržišta i tržišne utakmice.

Tužitelj smatra logičnim da konkurenti na tržištu imaju slične cijene svojih usluga, pri čemu ističe činjenicu da 70% od ukupno ostvarenih troškova otpada na plaće zaposlenih djelatnika. Tvrdi da je povećao cijene svojih usluga s ciljem rentabilnog poslovanja i poboljšanja usluge, a nikako ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja. Tužitelj tvrdi da je tuženo tijelo počinilo niz povreda procesnog prava ističući da mu nije bila dana mogućnost da se izjasni o svim okolnostima, činjenicama i dostavljenim dokazima te da je tijekom postupka odustalo od izvođenja dokaza koje je on predložio.

Slijedom navedenog, tužitelj predlaže uvažiti tužbu i poništiti osporavano rješenje.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu ostaje u cijelosti kod razloga navedenih u obrazloženju osporavanog rješenja i tvrdi da je isto doneseno na temelju pravilno utvrđenog činjeničnog stanja, izvođenjem pravilnog zaključka iz pravilno utvrđenih činjenica i pravilnom primjenom odredbi Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, Uredbe o skupnom izuzeću sporazuma između poduzetnika koji djeluju na istoj razini proizvodnje odnosno distribucije, Uredbe o sporazumima male vrijednosti, Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta te odredbi Zakona o općem upravnom postupku. Ističe da je rješenje donijelo na temelju očitovanja, podataka i dokumentacije dostavljene od samih stranaka i njihovih tržišnih takmaca na utvrđenom mjerodavnom tržištu te da je zaključke izvelo na temelju jasno obrazložene metodologije utemeljene na egzaktnim brojčanim pokazateljima. Smatra neosnovanim prigovore tužitelja koji se odnose na dokazne prijedloge stranaka pozivajući se na odredbu članka 160. Zakona o općem upravnom postupku te ističe da u predmetima pred tuženim tijelom nema mjesta primjeni odredbe 183. istog Zakona kojom je propisano kad će se u upravnom postupku provesti vještačenje budući da su u predmetnim postupcima pored voditelja postupka zaduženi i članovi stručne službe tuženog tijela koji raspolažu stručnim znanjem važnim za rješavanje predmeta za koje je tuženo tijelo nadležno. U odnosu na pozivanje tuženika na tržišnu slobodu zajamčenu Ustavom Republike Hrvatske, tuženo tijelo ističe da o politici cijena, njihovom povećavanju ili snižavanju u tržišnom gospodarstvu, svaki poduzetnik samostalno odlučuje te da ono nema ovlasti kontrolirati cijene ili odlučivati o toj temeljnoj poduzetničkoj slobodi sve dok poduzetnici na tržištu djeluju u skladu s propisima, odnosno Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja. Navodi da je slobodno formiranje cijena jamac uspostave tržišnog natjecanja među konkurentima i optimalne alokacije resursa na tržištu, dok su s druge strane izravni sporazum o cijenama, podjeli tržišta i drugi oblici sprječavanja, ograničavanja i narušavanja tržišnog natjecanja odnosno ukidanja konkurencije najveća opasnost za razvoj tržišnog gospodarstva i protivni interesima potrošača, iz kojeg su razloga izričito zabranjeni odredbama ranije navedenog Zakona.

Tuženo tijelo predlaže da Sud radi smanjenja troškova i ubrzanja raspravljanja o tužbama odluči zajedničkom presudom na način da tužbe kao neosnovane odbije.

Tužbe su neosnovane.

Iz spisa proizlazi da je tuženo tijelo u skladu s odredbama članka 37. stavaka 8. i 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 122/03., dalje: Zakon), na inicijativu udruge Dalmatinski potrošač, provelo prethodno ispitivanje stanja na mjerodavnom tržištu upravljanja stambenim zgradama na području grada Splita i okolice kako bi utvrdilo postoje li dostatni uvjeti za donošenje zaključka o pokretanju postupka u skladu s odredbom članka 41. stavka 1. i odredbe članka 46. Zakona. Naime, u podnesku udruge Dalmatinski potrošač koji je tuženo tijelo zaprimilo 7. siječnja 2008. je navedeno da je na sastanku upravitelja stambenih zgrada koji djeluju na području Grada Splita dogovoreno povećanje naknade s 0,20 kuna po kvadratnom metru na 0,25 kuna po kvadratnom metru stambenog prostora, koji je dogovor, kako je u podnesku navedeno, javno obznanio direktor tužitelja Tehnoplast d.o.o. u Slobodnoj Dalmaciji od 12. prosinca 2007. Iz spisa proizlazi da je tuženo tijelo izvršilo uvid u novinski članak pod nazivom »Skuplji upravitelji zgrada« objavljen u dnevniku Slobodna Dalmacija 12. prosinca 2007. te da je tijekom prethodnog ispitivanja stanja na mjerodavnom tržištu prikupilo podatke i obavijesti od poduzetnika koji su bitni za ispitivanje tržišta i utvrđivanje stanja na mjerodavnom tržištu. Na temelju prikupljenih podataka opisanih u obrazloženju osporavanog rješenja tuženo tijelo je utvrdilo da su istovremeno ispunjeni uvjeti za pokretanje postupka ocjene sporazuma među upraviteljima navedenim u izreci osporavanog rješenja radi utvrđivanja sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja sklapanjem zabranjenog sporazuma u smislu članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona. Na temelju navedenog je tuženo tijelo u skladu s odredbom članka 46. Zakona zaključkom klasa: UP/I 030-02/2008-01/03, urbroj: 580-02-08-65-32 od 17. prosinca 2008. pokrenulo predmetni postupak te se ne može se prihvatiti prigovor tužitelja Stano-uprava d.o.o. da nisu bili ispunjeni Zakonom propisani uvjeti za pokretanje istog.

Nakon provedenog postupka tuženo tijelo je utvrdilo da su tužitelji te Jamb-Tukić d.o.o., Upravitelj d.o.o. i Dika d.o.o. sudjelovali na sastanku upravitelja stambenih zgrada u prosincu 2007. koji se održao u prostorijama tužitelja Stano-uprava d.o.o. u Splitu i da su na tom sastanku, između ostalog, raspravljali o visini naknade za pružanje usluga upravljanja stambenim zgradama te da su dogovorili povećanje te naknade na ciljani iznos od 0,25 kuna po metru kvadratnom stambenog prostora koja je u primjeni od 1. siječnja 2008. Tuženo tijelo je zaključilo da je navedeni sporazum o naknadi upravitelja stambenih zgrada kartelni sporazum, odnosno izričiti sporazum između tržišnih takmaca čija je svrha ograničavanje ili potpuno isključivanje tržišnog natjecanja između sudionika sporazuma s ciljem da povećanjem naknada ostvare dodatni profit.

Odredbom članka 9. Zakona izričito je određeno kakvi su sporazumi između poduzetnika zabranjeni naročito, između ostalih, oni kojima se izravno ili neizravno utvrđuju cijene. Naime, odredbom članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona zabranjeni su sporazumi između poduzetnika, ugovori, pojedine, odredbe ugovora, izričiti ili prešutni dogovori, usklađeno djelovanje, odluke udruženja poduzetnika koje kao cilj ili posljedicu imaju sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, a naročito oni kojima se izravno ili neizravno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene, odnosno drugi trgovinski uvjeti. Prema odredbi stavka 2. istog članka Zakona sporazumi iz stavka 1. su ništavi, osim ako se mogu izuzeti u smislu članka 10. istog Zakona.

Tuženo tijelo je osim odredbi Zakona, u predmetnom upravnom postupku primijenilo odredbe Uredbe o skupnom izuzeću sporazuma između poduzetnika koji djeluju na istoj razini proizvodnje odnosno distribucije (»Narodne novine«, broj 158/04.; dalje – Uredba o horizontalnim sporazumima), Uredbe o sporazumima male vrijednosti (»Narodne novine«, broj 51/04.) te Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta (»Narodne novine«, broj 51/04.) i dalo potpune razloge ocjeni zašto i na koji način opisano djelovanje tužitelja predstavlja nedopušteno ograničenje tržišnog natjecanja. Također tuženo tijelo je primijenilo odredbe Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91. i 106/93.) kojim se uređuju pitanja provedbe upravnog postupka u dijelu koji nije propisan odredbama Zakona. Pri tome je tuženo tijelo podredno na odgovarajući način primjenjivalo kriterije i standarde poredbenog prava Europskih zajednica.

Odredbom članka 11. stavka 1. točke d) i članka 12. stavka 1. točke a) Uredbe o horizontalnim sporazumima dogovor o cijenama utvrđen je kao teško ograničenje tržišnog natjecanja. Na sporazume poduzetnika koji sadrže takvo teško ograničenje tržišnog natjecanja ne može se ni u kojem slučaju primijeniti skupno izuzeće od primjene odredaba članka 9. Zakona. I u sporazumima male vrijednosti koji su sklopljeni između tržišnih takmaca koji imaju neznatnu tržišnu snagu na mjerodavnom tržištu, ona ograničenja koja izravno ili neizravno, samostalno ili zajedno s ostalim čimbenicima pod kontrolom ugovornih strana imaju za cilj utvrđivanje cijena kod prodaje proizvoda trećim osobama propisana su odredbom članka 7. Uredbe o sporazumima male vrijednosti kao teško ograničenje tržišnog natjecanja.

U vezi s navedenim tuženo tijelo je pravilno istaknulo da dogovor o cijenama između tržišnih takmaca predstavlja teško ograničenje tržišnog natjecanja, neovisno o tržišnoj snazi sudionika sporazuma, odnosno da je sklapanje takvih sporazuma zabranjeno svim poduzetnicima, neovisno o njihovom tržišnom udjelu na mjerodavnom tržištu. Pri tome valja istaknuti da je u konkretnom slučaju ekonomskom analizom utvrđeno da upravitelji stranke u postupku na mjerodavnom tržištu ostvaruju zajednički tržišni udjel od preko 90% te da je tuženo tijelo tržišne udjele upravitelja u mjerodavnoj 2007. godini, u skladu s odredbama članka 13. Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta, procijenilo na temelju prihoda od djelatnosti upravljanja stambenim zgradama koje su upravitelji ostvarili na mjerodavnom tržištu. Stoga nisu od utjecaja na drugačije rješenje ove stvari prigovori tužitelja da na tržištu postoji još upravitelja stambenih zgrada, odnosno prigovori koji se odnose na procijenjene tržišne udjele na mjerodavnom tržištu.

Ne može se prihvatiti ni prigovor tužitelja koji se odnosi na utvrđivanje mjerodavnog tržišta. Naime, iz spisa proizlazi da je tuženo tijelo mjerodavno tržište utvrdilo u skladu s člankom 7. Zakona, na način i prema kriterijima utvrđenim Uredbom o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta, a na temelju podataka koje su mu dostavili upravitelji na koje se rješenje odnosio tome na kojem području pružaju usluge upravljanja stambenim zgradama, što je tuženo tijelo detaljno obrazložilo.

Kod horizontalnog sporazuma, pored ostalog, prema članku 23. Smjernica Europske komisije za primjenu članka 81. stavka 3. Ugovora o osnivanju Europske zajednice koje je tuženo tijelo koristilo kao interpretativni instrument, ograničenja tržišnog natjecanja prema cilju uključuju dogovaranje cijena ili drugih trgovinskih uvjeta i podjelu tržišta. U skladu s člankom 21. Smjernica Europske komisije ograničenja prema cilju su ona ograničenja koja prema samoj svojoj prirodi imaju mogućnost ograničavanja tržišnog natjecanja. Navedena ograničenja imaju toliko visok mogući negativni učinak na tržišno natjecanje da je nepotrebno dokazivati njihove stvarne učinke na tržištu.

Slijedom navedenog, valja napomenuti da je ocjenjujući osnovanost prigovora tužitelja da, protivno zaključku tuženog tijela, predmetni sporazum nije proizveo stvarne učinke na tržištu, Sud imao na umu da sporazum kojim tužitelji utvrđuju ciljane ili minimalne cijene već sam po sebi predstavlja rizik za tržišno natjecanje. Međutim, iako stvarni učinci suprotni tržišnom natjecanju ne moraju doći do izražaja ako sporazum ima već i za cilj ograničiti tržišno natjecanje, iz osporavanog rješenja je vidljivo da je ekonomskom analizom u konkretnom slučaju utvrđeno da su nastali stvarni i negativni učinci suprotni tržišnom natjecanju.

Neosnovano tužitelji osporavaju zakonitost rješenja zbog neutvrđenih odlučnih činjenica te povrede pravila postupka. To stoga što je iz podataka spisa i obrazloženja osporavanog rješenja proizlazi da su u postupku te činjenice utvrđene i dokumentirane, i to upravo podacima koje su dostavili tužitelji tijekom postupka. Naime, iz spisa je vidljivo da je tuženo tijelo zatražilo od tužitelja odgovarajuće podatke, dokumentaciju i dodatna očitovanja, a što su tužitelji i učinili tijekom postupka te je tužiteljima pružena mogućnost da se izjasne o svim činjenicama, okolnostima i pravnim pitanjima važnim za rješavanje ove upravne stvari. Imajući u vidu navedeno, u skladu s odredbom članka 39. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) kojom je propisano da sud rješava spor, u pravilu, na podlozi činjenica koje su utvrđene u upravnom postupku, Sud nije razmatrao dokumentaciju koju je uz tužbu dostavio tužitelj Novi dani d.o.o.

U odnosu na prigovor da tuženo tijelo nije izvelo predložene dokaze valja navesti da je tuženo tijelo pravilno utvrdilo da podatak o prosječnoj naknadi upravitelja stambenih zgrada na razini Republike Hrvatske nije od utjecaja na rješenje ove upravne stvari budući da je u ovom postupku trebalo utvrditi jesu li tužitelji dogovorili jedinstvenu cijenu upravljanja stambenim zgradama, na što ne utječe njezin odnos prema prosječnoj cijeni upravljanja stambenim zgradama na teritoriju Republike Hrvatske. Također, Sud je suglasan s obrazloženjem tuženog tijela koje se odnosi na dokaznim prijedlog da se od trgovačkog društva Slobodna Dalmacija d.d. zatraži očitovanje o tome je li tekst koji je objavljen u Slobodnoj dalmaciji 12. prosinca 2007. autoriziran od strane Marija Pulića i Jakše Radnića.

U skladu s citiranim odredbama, a na temelju podataka i očitovanja prikupljenih tijekom postupka te provedene analize, tuženo tijelo je po ocjeni Suda pravilno zaključilo da su navedeni upravitelji izričitim dogovorom odnosno usklađenim djelovanjem, povećanjem naknade za pružanje usluge upravljanja stambenim zgradama na isti ciljani iznos, počevši od 1. siječnja 2008. sklopili zabranjeni sporazum u smislu članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona. Budući da se isti sporazum ne može izuzeti u skladu s odredbom članka 10. Zakona, isti je u skladu s izričitom odredbom članka 9. stavka 2. Zakona ništav.

Valjalo je stoga na temelju odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.), čije su odredbe primijenjene temeljem članka 90. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10.), tužbe kao neosnovane odbiti.

U skladu s odredbom članka 34. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) kojom je propisano da sud može odlučiti da se održi usmena rasprava zbog složenosti sporne stvari, ili ako inače nađe da je to potrebno radi boljeg razjašnjena stanja stvari, Sud nije prihvatio zahtjev tužitelja Novi dani d.o.o. za zakazivanjem rasprave.

Odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 59. stavka 2. Zakona.

Broj: Us-1700/2010-6

Zagreb, 13. prosinca 2012.

Predsjednica vijeća

Jasminka Jenjić, v. r.

Presuda, NN 20/2013-349