## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-351/2014 od 24. siječnja 2014.

### NN 15/2014 (6.2.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-351/2014 od 24. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

314

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Snježana Bagić, zamjenica predsjednice, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Josip Perković iz Zagreba, kojeg zastupa Anto Nobilo, odvjetnik iz Odvjetničkog društva Nobilo i dr. iz Zagreba, na sjednici održanoj 24. siječnja 2014. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavni sud primio je 22. siječnja 2014. ustavnu tužbu hrvatskog državljanina Josipa Perkovića iz Zagreba, kojeg zastupa Anto Nobilo, odvjetnik iz Odvjetničkog društva Nobilo i dr. iz Zagreba (u daljnjem tekstu: podnositelj).

Ustavna tužba podnesena je zbog povreda ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), koje su podnositelju, prema njegovim tvrdnjama, učinjene:

– rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Kž-eun-2/14-5 od 17. siječnja 2014.,

– rješenjem Županijskog suda u Zagrebu, poslovni broj: KV-EUN-2/2014 od 8. siječnja 2014.

Postupak pred nadležnim sudovima u ovom predmetu vodio se, prema utvrđenju Županijskog suda u Zagrebu, radi izvršenja europskog uhidbenog naloga (EUN) koji je izdao Generalni savezni tužitelj pri Saveznom sudu Savezne Republike Njemačke, broj: 3BJs 25/05-2(4) od 28. rujna 2005., protiv podnositelja ustavne tužbe kao tražene osobe, radi vođenja kaznenog postupka zbog počinjenja kaznenog djela sudjelovanja u organizaciji ubojstva iz članka 211. u vezi s člankom 27. Kaznenog zakona Savezne Republike Njemačke.

Uz ustavnu tužbu podnositelj je Ustavnom sudu podnio prijedlog za odgodu izvršenja osporenih sudskih rješenja »do donošenja meritorne odluke Ustavnog suda«.

Podnositelj smatra da su osporenim sudskim rješenjima povrijeđena »načela vladavine prava iz čl. 3., čl. 5. i čl. 9. st. 2. Ustava RH u vezi sa čl. 22. st. 2. Ustava RH, te čl. 14. st. 2. i čl. 29. st. 1., čl. 31. st. 1. Ustava RH te čl. 5., 6.1., 6.2., čl. 13. i čl. 14. Konvencije«. Riječ je o Konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

2. Iz raspravljanja i odlučivanja o ovom predmetu izuzeo se sudac akademik Davor Krapac na vlastitu inicijativu, unatoč tome što je u povodu zahtjeva podnositelja za izuzećem suca Krapca Ustavni sud utvrdio da znanstveno mišljenje koje sudac Ustavnog suda izrazi o nekom pravnom pitanju, a koje može biti relevantno u postupku pred Ustavnim sudom, ne može biti razlog za zahtijevanje izuzeća tog suca, što je u skladu sa standardima ustavnog sudovanja u europskim državama (v., primjerice, § 18. Gesetz über das Bundesverfassungsgericht – BVerfGG, 11. August 1993, BGBl. I S. 1473).

3. Ustavni sud je od Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske zatražio i dobio informaciju o tijeku postupka i vremenskom redoslijedu radnji u vezi s predajom podnositelja Saveznoj Republici Njemačkoj, koje su radnje započele na dan pravomoćnosti osporenog rješenja kojim se odobrava njegova predaja Saveznoj Republici Njemačkoj.

II. OSPORENA SUDSKA RJEŠENJA

4. U ovoj se odluci navode samo dijelovi osporenih rješenja relevantni za odlučivanje o navodnim povredama ustavnih prava podnositelja vezanima uz sudsko odobrenje njegove predaje Saveznoj Republici Njemačkoj.

5. Odlučujući o predaji tražene osobe (podnositelja ustavne tužbe) i mjerama opreza, Županijski sud u Zagrebu, na ročištu održanom 8. siječnja 2014., riješio je da se na temelju članka 29. stavaka 4. i 5. Zakona o pravosudnoj suradnji u kaznenim stvarima s državama članicama Europske unije (»Narodne novine« broj 91/10., 81/13. i 124/13.; u daljnjem tekstu: ZPSKS-EU) odobrava predaja podnositelja »Saveznoj Republici Njemačkoj na temelju europskog uhidbenog naloga izdanog od Generalnog saveznog tužitelja pri Saveznom sudu, Savezna Republika Njemačka, broj 3BJs 25/05-2(4) od 28. rujna 2005., protiv tražene osobe Josipa Perkovića, radi vođenja kaznenog postupka, zbog počinjenja kaznenog djela iz članka 211. u vezi članka 27. Kaznenog zakona Savezne Republike Njemačke ...«.

5.1. Županijski sud u Zagrebu dalje je utvrdio da je podnositelj pristao »da nakon okončanja kaznenog postupka bude vraćen u Republiku Hrvatsku radi izdržavanja izrečene kazne«, pa se uzimajući u obzir načelo specijalnosti predaja odobrava pod sljedećim uvjetima:

»– da se bez dopuštenja Republike Hrvatske protiv Josipa Perkovića ne smije voditi kazneni postupak niti izvršiti kazna zatvora za drugo kazneno djelo počinjeno prije predaje

– da bez dopuštenja Republike Hrvatske ne smije biti predan drugoj državi članici radi vođenja kaznenog postupka ili izvršenja kazne zatvora za djela počinjena prije predaje

– da bez dopuštenja Republike Hrvatske ne smije biti izručen trećoj državi zbog kaznenog progona ili izvršenja kazne zatvora za djela počinjena prije predaje

– da nakon pravomoćnosti odluke o kaznenoj sankciji bude vraćen u Republiku Hrvatsku radi izvršenja kaznene sankcije.«

5.2. Navedenu je izreku osporenog rješenja Županijski sud u Zagrebu obrazložio ovako:

»(...) utvrđeno je da je država izdavanja predmetno kazneno djelo označila u europskom uhidbenom nalogu kao djelo sa popisa kaznenih djela navedenih u članku 10. ZPSKS-EU (dalje u tekstu: Popis), alineja 14., pa stoga vijeće nije provjeravalo dvostruku kažnjivost predmetnog kaznenog djela, jer su kumulativno ispunjeni uvjeti iz članka 10. ZPSKS-EU.

Naime, odredba članka 10. ZPSKS-EU propisuje da ako je u državi izdavanja propisana kazna zatvora ili mjera koja uključuje oduzimanje slobode u najdužem trajanju od tri godine ili više, a u slučaju priznanja strane novčane kazne bez obzira na visinu propisane kazne, nadležno pravosudno tijelo izvršit će zaprimljenu odluku stranih pravosudnih tijela iz članka 1. ZPSKS-EU bez provjeravanja dvostruke kažnjivosti za taksativno navedena kažnjiva djela, a među njima je pod alinejom 14 i kažnjivo djelo koje se uhidbenim nalogom stavlja na teret traženoj osobi.

Pritom Popis iz članka 10. ZPSKS-EU ne predviđa točno određena kaznena djela, već opisuje kategorije najtežih kaznenih djela. Stoga države članice pri izdavanja europskih uhidbenih naloga, kod opisa kaznenih djela koja potpadaju pod neku od kategorija djela sa Popisa, zbog različitih pravnih tradicija, zahtijevaju kratke i jasne opise događaja samo u svrhu utvrđenja da li se događaj može podvesti pod označenu kategoriju djela, bez navođenja točnog činjeničnog opisa iz optužnog akta Nasuprot tome, kod izdavanja europskog uhidbenog naloga za ostala kaznena djela potrebno je navesti točan činjenični opis kaznenog djela iz optužnog akta upravo sa svrhom utvrđivanja identiteta norme, odnosno dvostruke kažnjivosti, koji je izrijekom isključen kod kaznenih djela sa Popisa.

Pravni pojam 'dvostruka kažnjivost' u pravnoj teoriji definiran je kao institut međunarodnog prava koji je pri izručenju osiguravao uzajamnost u postupanju. Time je onemogućeno izručivanje osoba zbog počinjenja kaznenog djela koje u državi izvršenja nije bilo propisano njezinim kaznenim zakonodavstvom. Opseg dvostruke kažnjivosti različito je određen u međunarodnim ugovorima, ovisno o kazneno političkim shvaćanjima koja su bila podlogom tih ugovora. Pri tome je zamjetna tendencija njegovog ograničenja, a što je vidljivo iz Europske konvencije o međunarodnoj kaznenopravnoj pomoći iz 1959., koja institut napušta za 'malu pomoć', Konvencija o izručenju između država članica Europske unije od 27. IX. 1996., ga isključuje za sudjelovanja u zločinačkoj organizaciji ili dogovora za počinjenje kaznenog djela i konačno Okvirna odluka Vijeća o europskom uhidbenom nalogu od 13. VI. 2002. propisuje popis od 32 kategorije djela za koja je u državi izvršenja naloga isključeno ispitivanje postojanja dvostruke kažnjivosti.

Inače se pitanje postojanja dvostruke kažnjivosti rješava u trenutku odlučivanja o zamolbi strane države za pravnom pomoći. Pravna teorija primjenu i doseg dvostruke kažnjivosti u zamoljenoj državi dijeli u dva koraka.

U prvom se ispituje je li riječ o djelu koje je u trenutku odlučivanja o zamolbi strane države predviđeno u domaćem kaznenom zakonu kroz usporedbu njegovih bitnih obilježja odnosno neovisno o zakonskom opisu i pravnoj kvalifikaciji djela u zamolbi.

Drugi korak, čijem se ispitivanju pristupa tek po utvrđenju prvog, u sebi sadržava ispitivanje razloga isključenja protupravnosti, osobnih razloga isključenja kazne, sudbenost, nadležnost sudova države moliteljice, zastare i dr. Slijedom toga, bez utvrđivanja bitnih obilježja djela i prema domaćem pravu, nije moguće pristupiti ispitivanju drugog koraka, pa tako niti ispitati nastup zastare, a obzirom na to da je člankom 10. ZPSKS-EU izrijekom isključena provjera dvostruke kažnjivosti za djela iz Popisa.

O tome jasan stav iznosi i Vrhovni sud Republike Hrvatske u odluci I KŽ-850/2012 gdje se navodi da je 'identitet norme temeljna pretpostavka za ocjenu suda je li za određeno kazneno djelo, kako po pravu strane države tako i po domaćem pravu, nastupila zastara kaznenog progona odnosno zastara izvršenja kazne'. Iz navedenog jasno proizlazi da se bez provjeravanja dvostruke kažnjivosti, ne može ocijeniti o nastupu zastare za određeno kazneno djelo.

Slijedom gore navedenog, uzimajući u obzir da je za djela sa Popisa iz članka 10. ZPSKS-EU isključeno ispitivanje dvostruke kažnjivosti, vijeće prilikom odluke o predaji tražene osobe Josipa Perkovića, nije utvrđivalo dvostruku kažnjivost za inkriminirano kazneno djelo opisano europskim kaznenim nalogom kao djelo sa Popisa, jer bi takvim postupanjem postupilo protivno odredbi članka 10. ZPSKS-EU, kao specijalnoj odredbi kojom se regulira postupanje kod kategorija kaznenih djela sa Popisa. Stoga se, a sukladno i već izraženoj sudskoj praksi Vrhovnog suda Republike Hrvatske u odlukama broj Kž-eun-2/13 od 26. srpnja 2013., Kž-eun-11/13 od 20. rujna 2013. i Kž-eun-14/13 od 24. listopada 2013., nije ulazilo niti u utvrđivanje nastupa zastare kaznenog progona kao razloga iz članka 20. stavak 2. točka 7. ZPSKS-EU za odbijanje predaje.

Slijedom navedenog, vijeće je prigovore zastare i državnog odvjetništva i tražene osobe ocijenilo neosnovanima.

Neosnovanim je ocijenjen i prigovor tražene osobe da predaju valja odbiti prema članku 21. stavak 1. točka 1. ZPSKS-EU, jer je državno odvjetništvo odbacilo kaznenu prijavu protiv njega zbog kaznenog djela iz uhidbenog naloga i time odlučilo da za to djelo neće pokretati kazneni postupak.

Naime, članak 21. ZPSKS-EU propisuje razloge zbog kojih se može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga, dakle radi se o fakultativnim razlozima za odbijanje, gdje sud rukovodeći se načelima učinkovite suradnje i svrhovitosti, uzimajući u obzir sve okolnosti konkretnog predmeta, donosi odluku ima li mjesta odbijanju predaje iz navedenih razloga. Tako činjenica što je 14. srpnja 1997. godine državni odvjetnik rješenjem odbacio kaznenu prijavu protiv Josipa Perkovića zbog kaznenog djela kvalificiranog ubojstva počinjenog na štetu Stjepana Đurekovića i dr. iz članka 34. stavka 1. i 2. Krivičnog zakona Republike Hrvatske, smatrajući da po provedenim izvidima nema osnovane sumnje za počinjenje kaznenog djela za koje je izdan i europski uhidbeni nalog, po stavu ovog vijeća po svom značaju i kvaliteti nije zapreka za predaju tražene osobe Saveznoj Republici Njemačkoj gdje je protiv tražene osobe u tijeku kazneni postupak zbog istog kaznenog djela.

Pritom valja imati na umu da se instrument međusobne pravosudne suradnje između država članica Europske unije, europski uhidbeni nalog, temelji na načelu međusobnog priznanja i visoke razine povjerenja između država članica, što u sebi sadržava pravnu obvezu i moralnu odgovornost nacionalnih sudova država izvršenja naloga da odobre predaju tražene osobe, osim u slučaju postojanja malobrojnih i striktno propisanih razloga za odbijanje predaje.

Osim toga, odbijanjem predaje tražene osobe na temelju ovog fakultativnog razloga bio bi povrijeđen, na razini Europske unije, sustav vrijednosti zaštite temeljnih ljudskih prava i suzbijanja i sprječavanja teškog kriminaliteta jer se radi o teškom kaznenom djelu za koje je u državi izdavanja naloga zapriječena kazna doživotnog zatvora i čijim se sankcioniranjem štiti najviša vrednota društva – život čovjeka.

Ni navode tražene osobe da u Saveznoj Republici Njemačkoj neće imati pošteno suđenje, vijeće nije cijenilo osnovanima. To stoga što kazneni postupak koji je vođen protiv Krunoslava Pratesa nije od važnosti za procjenu poštenog suđenja u odnosu na traženu osobu, a sam prigovor se suštinski bavi analizom i ocjenom dokaza u navedenom postupku.

Sama činjenica da se postupak protiv tražene osobe vodi pred sudom SR Njemačke, opravdava pretpostavku da ta zemlja kao razvijena članica EU poštuje temeljna prava i slobode čovjeka zajamčene Konvencijom o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda.

Osim toga, u svrhu zaštite prava tražene osobe Europska komisija je radi osiguranja i garancije poštenog suđenja, prema standardima Europske unije o zaštiti prava osoba optuženih za počinjenje kaznenih djela, usvojila minimalna prava prema opće prihvaćenim pravilima Europske unije koja su sve države članice dužne poštovati i osigurati a to su: pravo na prijevod i tumača tijekom kaznenog postupka, pravo okrivljenika da bude upoznat da svojim pravima u postupku, pravo na branitelja i pravo uhićene osobe na komunikaciju sa članovima obitelji. Uzimajući u obzir da se radi o SR Njemačkoj, kao zemlji čiji je ustavnopravni poredak uzor i temelj europske demokracije i njezine pravne stečevine, nema niti govora o sumnji na nepošteno suđenje, a što proizlazi i iz Svjetskog izvješća o konkurentnosti za 2008/09, po kojem je SR Njemačka svrstana na 4. mjesto u kategoriji: 'Djelotvornost pravnog okvira', a Republika Hrvatska je u toj kategoriji zauzela 88. mjesto. To nedvojbeno ukazuje na važnost njemačkog modela u ostvarivanju sustava vladavine prava ne samo na europskoj nego i na svjetskoj razini.

Osim navedenog, Okvirna odluka o europskom uhidbenom nalogu obvezuje države članice Europske unije na poštivanje članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda koji regulira pravo na pošteno suđenje.

Razmatrajući taj prigovor tražene osobe, vijeće je uzelo u obzir i praksu Europskog suda za ljudska prava kojom je zauzeto pravno stajalište da traženoj osobi u zemlji izdavanja naloga, u svrhu odbijanja predaje iz istaknutog razloga mora prijetiti 'flagrantna uskrata pravičnog suđenja' ('... a flagrant denial of a fair trial in the requesting country'). Nadalje, Europski sud je definirao 'flagrantnu uskratu pravičnog suđenja' u predmetu Ahorugeze protiv Švedske (presuda, 27. listopada 2011., zahtjev br. 37075/09, §§ 114-115.) gdje se, između ostalog, navodi da flagrantna uskrata pravičnog suđenja nadilazi puke nepravilnosti ili nedostatke jamstava u postupku na raspravi kao one koje bi mogle dovesti do kršenja članka 6. Konvencije već se zahtijeva da su povrede načela pravičnog suđenja zajamčenog člankom 6. tako teške da poništavaju ili dokidaju samu bit prava zajamčenog tim člankom Konvencije. Vijeće je mišljenja da tražena osoba ni na koji način nije opravdala sumnju u mogućnost flagrantne uskrate pravičnog suđenja u SR Njemačkoj.

Slijedom navedenog, vijeće je i taj prigovor ocijenilo neosnovanim.

Uzimajući u obzir izvještaj Europske komisije od lipnja 2010. (Council 10630/1/10 PRESSE 161), vijeće je po službenoj dužnosti ispitalo razmjernost obzirom na duži protek vremena od počinjenja djela do zaprimanja europskog uhidbenog naloga. Pri tome je utvrđeno da su nadležna pravosudna tijela SR Njemačke mogla efikasno tražiti predaju tražene osobe od strane Republike Hrvatske tek njenim ulaskom u Europsku uniju 1. srpnja 2013. godine pri čemu, zbog vremenskog ograničenja ne postupanja po europskih uhidbenim nalozima izdanim za djela počinjena prije 7. kolovoza 2002. nije bilo moguće odlučivati o predaji sve do 1. siječnja 2014. sa kojim datumom je brisano iz ZPSKS-EU citirano vremensko ograničenje.

(...)

Razmatrajući predmetni europski uhidbeni nalog kao i dokumentaciju u spisu te navode zamjenice županijskog odvjetništva i tražene osobe, vijeće je utvrdilo da ne postoje razlozi za odbijanje odnosno odgodu predaje tražene osobe Josipa Perkovića, slijedom čega je odlučilo odobriti njegovu predaju, nadležnim tijelima Savezne Republike Njemačke.

(...)

Pritom u odnosu na iznesene prigovore zamjenice Županijskog državnog odvjetništva i tražene osobe da je nastupila zastara kaznenog progona valja reći da oni i u slučaju kada bi bilo propisano ispitivanje dvostruke kažnjivosti i za kategorije kaznenih djela sa Popisa iz članka 10. ZPSKS-EU, a što konkretno nije slučaj, ne bi bili osnovani.

Naime, ispitujući bitna obilježja kaznenog djela, kao prvi korak dvostruke kažnjivosti, predmetno kazneno djelo iz članka 211. Kaznenog zakonika SR Njemačke, bi po stavu ovog vijeća bilo podvedeno pod kazneno djelo kvalificiranog ubojstva iz članka 35. stavak 2. alineja 1. Krivičnog zakona Socijalističke Republike Hrvatske ('Narodne novine' 25/77, 50/78, dalje KZSRH) tempore criminis, a ono ima pravni kontinuitet i u važećem Kaznenom zakonu ('Narodne novine', broj 125/11 i 144/12-u daljnjem tekstu: KZ/11).

Apsolutna zastara kaznenog progona tempore criminis bila je 50 godina, propisana člankom 95. KZSFRJ, dok naknadne izmjene kaznenog zakonodavstva nisu dovele do promjena u apsolutnoj zastari za predmetno kazneno djelo, sve do Kaznenog zakona koji je stupio na snagu 01.01.2013., koji je zastaru kaznenog progona za predmetno kazneno djelo propisao u visini 40 godina, te bi ona prema KZ/11 nastupila 2023.

Za kazneno djelo kvalificiranog ubojstva iz članka 35. stavak 2. alineja 1. KZSRH, u vrijeme počinjenja djela bila je propisana kazna zatvora do najmanje 10 godina ili smrtna kazna i kazna zatvora 20 godina na temelju Krivičnog zakona Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije ('Službeni list SFRJ' br. 44/76, dalje KZSFRJ). Time je KZSFRJ omogućavao izricanje kazne zatvora od 20 godina za kaznena djela za koja je propisana smrtna kazna i za teške oblike kaznenih djela počinjenih sa umišljajem za koje je bila propisana kazna zatvora u trajanju do 15 godina, pa tako i za kazneno djelo odavanja državne tajne, krivotvorenja novca, znakova za vrijednost, izdavanje čeka bez pokrića, pljačke u službi, krađa oružja ili dijela borbenog sredstva, otmica zrakoplova i ugrožavanje sigurnosti leta.

Kazneno djelo ubojstva iz članka 35. KZSRH zvano je kapitalnim kaznenim djelom, na što je ukazivala činjenica da je za kvalificirani oblik ubojstva iz stavka 2. istog članka bila propisana smrtna kazna i mogućnost izricanja kazne zatvora od 20 godina unatoč zakonskom maksimumu od 15 godina, te time spada u najteže oblike kaznenih djela čije je zaštitno dobro ljudski život, koji je nasilno oduzet na okrutan i podmukao način, pa je stoga za to kazneno djelo kroz pravnu tradiciju i povijest hrvatskog kaznenog prava bila zapriječena najstroža kazna zatvora i time je imalo najdulje zastarne rokove.

Donošenjem Ustava RH 22. 12. 1990. ukida se smrtna kazna, pa za predmetno kazneno djelo više nije bilo moguće izreći tu kaznu, što ne znači da se za navedeno kazneno djelo u to vrijeme, nije mogla izreći kazna zatvora od 20 godina. Naime, ukidanjem smrtne kazne za kazneno djelo kvalificiranog ubojstva, to kazneno djelo nije prestalo biti jednim od najtežih kaznenih djela, a kazna zatvora od 20 godina se na temelju odredbe članka 38. stavak 2. i 3. KZSFRJ mogla izreći za kaznena djela za koja je propisana smrtna kazna, ali se isto tako i mogla propisati za teške oblike kaznenih djela počinjenih sa umišljajem za koja je propisan zatvor u trajanju do 15 godina.

Krivični odjel Vrhovnog suda Republike Hrvatske na sjednici održanoj dana 26. veljače 1992., zauzeo je pravno shvaćanje da se nakon donošenja Zakona o preuzimanju Zakona o krivičnom postupku od 26. lipnja 1991. g., čl. 70. st. 1. Zakona o kaznenom postupku (taj propis, naime, obavezuje sud da osigura okrivljeniku branitelja već prilikom prvog ispitivanja tek ako se postupak vodi zbog krivičnog djela za koje se može izreći smrtna kazna, a ne i druge kazne, pa ni kazna zatvora u trajanju od 20 godina) ima interpretirati tako da okrivljenik mora imati branitelja već pri prvom ispitivanju ako se postupak vodi zbog krivičnog djela za koje se može izreći kazna zatvora u trajanju od 20 godina'.

Stoga, stav je ovog vijeća da je zakone potrebno tumačiti u skladu sa intencijom zakonodavca (tako i VSRH u odluci KZZ 7/1993-3 od 14. srpnja 1993.), dakle, teleološki i u njihovoj cjelini i to na način, a sukladno i prethodno navedenom pravnom shvaćanju VSRH, da ukidanjem smrtne kazne, koja je i nadalje nominalno egzistirala u tada važećem Krivičnom zakonu SR Hrvatske (NN 25/77, 50/78, 25/84, 52/87, 43/89 i 8/90 dalje KZSRH) kao što je i egzistirala u članku 70. st 1. Zakona o kaznenom postupku sve do njegovih izmjena u veljači 1991. (NN 9/91), da se isti ima interpretirati tako da zakonski okvir za kazneno djelo kvalificiranog ubojstva iz članka 35. stavak 2. KZSRH najmanje 10 godina ili 20 godina zatvora.

Naime, volja ustavotvorca uz ukidanje smrtne kazne nije bila i brisanje kazne zatvora od 20 godina, kao samostalne kazne, propisane u zasebnoj odredbi članka 38. KZSFRJ, dok je smrtna kazna bila regulirana člankom 37. KZSFRJ. To stoga što bi suprotnim tumačenjem intencija bila da se za kapitalna kaznena djela kao što je teško ubojstvo, ukidanjem smrtne kazne, kazna zatvora smanji na kaznu od najmanje 10 godina do maksimalno 15 godina, kao općeg maksimuma kazne zatvora, a koje tumačenje bi po prethodno navedenoj odluci Vrhovnog suda Republike Hrvatske KZZ 7/1993-3, značilo 'pristati na zakonsku eksplikaciju defektnog propisa za kojeg se od početka zna da je defektan zbog redakcijske greške zakonskog teksta, a ne njegovog stvarnog sadržaja', a što bi dovelo do apsurda da se npr. za kazneno djelo izdavanja čeka bez pokrića može izreći kazna zatvora od 20 godina, a za npr. za okrutno ubojstvo djeteta maksimalno 15 godina. Takvim pogrešnim tumačenjem izbrisala bi se razlika između kaznenog djela ubojstva i kvalificiranog ubojstva jer bi za oba djela bila zapriječena ista maksimalna kazna zatvora u trajanju 15 godina što zasigurno nije bio cilj ustavotvorca.

Navedeni stav potvrđuje i činjenica da je izmjenama KZSRH u veljači 1991. (NN 9/91), kako bi se isti uskladio sa ustavnim promjenama, smrtna kazna brisana te ostala kazna zatvora od najmanje 10 godina ili 20 godina kazne zatvora, a što upućuje na to da se kazna zatvora od 20 godina i prije izmjena mogla samostalno izreći neovisno od izricanja smrtne kazne. Pogotovo jer se radi o najtežem obliku kaznenog djela, a što je potvrdila i izmjena KZSFRJ odnosno Zakon o preuzimanju KZSFRJ od 21. lipnja 1991. koji je člankom 10., propisao da se kazna zatvora u trajanju od 20 godina može izreći samo za najteže oblike krivičnih djela.

Potrebno je naglasiti da je kazna zatvora od 20 godina mogla biti propisana i za teške oblike kaznenih djela počinjenih sa umišljajem za koje je propisana kazna od 15 godina, na temelju odredbe članka 38. stavak 3. KZSFRJ, što također potvrđuje prethodno navedeni stav da se kazna zatvora od 20 godina odnosi na najteže oblike kaznenih djela, kako one sa propisanom smrtnom kaznom, kao kapitalnim kaznenim djelima, tako i one sa zapriječenom maksimalnom kaznom zatvora od 15 godina, što je u suprotnosti sa navodima branitelja tražene osobe da je kazna od 20 godina bila isključivo 'zamjenska kazna' za smrtnu kaznu.

Osim toga, pogrešni su i navodi zamjenice Županijskog državnog odvjetništva i tražene osobe i kada nastup relativna zastare ističu kao razlog za odbijanja predaje.

Tu valja spomenuti da izvori međunarodnog prava relevantni za izručenje (npr. Schengen Convention Implementation Agreement od 19. VI. 1990 i Konvencija od 27. IX. 1996. o izručenju između zemalja članica EU), predviđali su da se zastara ocjenjuje prema propisima države moliteljice, sa ciljem da se izbjegne odbijanje izručenja u zamoljenoj državi kratkim zastarnim rokovima i problematiziranje prema čijem pravu treba ocjenjivati nastup i prekid zastare.

Okvirna odluka o europskom uhidbenom nalogu u članku 4. stavak 4., propisuje nastup zastare prema domaćem pravu kada postoji nadležnost države izvršenja naloga kao fakultativni razlog za odbijanje predaje, dok je prema ZPSKS-EU taj razlog propisan kao obligatorni razlog odbijanja predaje, ali pritom valja imati na umu da je Okvirna odluka samo pravni instrument kojim je tradicionalno izručenje supstituirano sustavom predaje tražene osobe utemeljeno na poštivanju načela uzajamnog povjerenja i izvršavanja odluka pravosudnih tijela država članica Europske unije.

Hrvatsko zakonodavstvo je kod međunarodne pravne pomoći uzimalo u obzir nastup apsolutne, a ne relativne zastare kao razlog za obvezno odbijanje izručenja, a što potvrđuje odredba Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (Narodne novine broj 178/04: dalje ZOMPO) o obveznom odbijanju zamolbe za 'malu' izvanugovornu kaznenopravnu pomoć zbog 'apsolutne zastare' kaznenog progona ili izvršenja kaznene sankcije 'prema domaćem pravu' (članak 13. stavak 1. točka 3.), a niti ZPSKS-EU niti važeći Kazneni zakon, koji su stupili na snagu nakon ZOMP-a, a međusobno su usklađeni po tom pitanju, ne poznaju pojam relativne zastare, pa bi kod odluke o predaji, i kada bi se procjenjivala zastara, relevantan bio nastup samo apsolutne zastare.

Kao mjerodavno vrijeme za računanje zastare u praksi se uzima vrijeme podnošenja zahtjeva (odluka Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj I KŽ-376/01-3 od 7. VI. 2001.), jer 'strani sudovi, nakon izdavanja uhidbenog naloga i raspisivanja međunarodne tjeralice, nisu mogli poduzimati procesne radnje sve dok okrivljenik nije bio pronađen niti su mogli zatražiti njegovo izručenje'. Time bi po domaćem pravu nastup apsolutne zastare u trenutku podnošenja zahtjeva bio razlog za obvezno odbijanje izručenja.

(...)

Neosnovani su i navodi branitelja kojima se poziva na to da su sve države članice u svojim odlukama kao razlog za odbijanje predaje uzimale zastaru kaznenog progona, jer je 13 država članica u svom implementacijskom zakonodavstvu propisalo nastupanje zastare kaznenog progona prema domaćem pravu u slučaju kada postoji jurisdikcija za kazneni progon protiv tražene osobe te države kao fakultativni razlog za odbijanje predaje, a 15 država članica kao obligatorni razlog. Tim više što postupanja drugih država članica, kao i države izdavanja naloga, nisu niti Okvirnom odlukom niti ZPSKS-EU propisani kao uvjet reciprociteta za postupanje države izvršenja europskog uhidbenog naloga.«

6. Vrhovni sud Republike Hrvatske odbio je žalbe državnog odvjetnika i podnositelja kao neosnovane. Relevantni dijelovi obrazloženja njegova rješenja glase:

»Pravilno je prvostupanjski sud utvrdio, da u slučaju kada se radi o kaznenom djelu ubojstva (neovisno o pravnoj kvalifikaciji djela u našem Kaznenom zakonu), treba primijeniti odredbu članka 10. ZPSKS-EU. Taj članak određuje da se kod trideset dva kažnjiva djela navedenim u općim kategorijama, koja se nalaze na popisu navedene odredbe, ne ispituje dvostruka kažnjivost. To iz razloga, što je ova zakonska odredba u potpunom suglasju s odredbom člankom 2. stavkom 2. Okvirne odluke Vijeća o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica od 13. lipnja 2002. (2002/584/PUP; dalje u tekstu Okvirna odluka). Prema toj odredbi, ako su kaznena djela s popisa kažnjiva u skladu s pravom države članice koja izdaje uhidbeni nalog, propisanom najnižom kaznom zatvora ili oduzimanjem slobode od najmanje tri godine i ako su utvrđena pravom države koja izdaje uhidbeni nalog, u skladu s odredbama Okvirne odluke i bez provjere dvostruke kažnjivosti djela, predstavljaju razlog za predaju osobe na temelju europskog uhidbenog naloga.

Tu je potrebno naglasiti da je ova odredba Okvirne odluke u potpunosti implementirana u odredbu članka 10. ZPSKS-EU, dok je stavak 1. članka 2. Okvirne odluke, unesen u odredbu članka 20. stavak 1. ZPSKS-EU, koja određuje da, osim za djela iz članka 10. ovog Zakona, nadležni sud će izvršiti europski uhidbeni nalog za djelo za koje je u državi izdavanja propisana kazna zatvora u najdužem trajanju od barem jedne godine zatvora ili više ili je donesena pravomoćna presuda kojom je izrečena kazna zatvora ili mjera koja uključuje oduzimanje slobode u trajanju od najmanje četiri mjeseca pod uvjetom da to djelo sadrži bitna obilježja kaznenog djela i prema domaćem pravu, neovisno o zakonskom opisu i pravnoj kvalifikaciji kažnjive radnje navedenim u zaprimljenom nalogu.

Dakle, nema dvojbe da se s izuzetkom članka 10. ZPSKS-EU, odredba članka 20. stavak 1. ZPSKS-EU, kao i odredba članka 2. stavak 1. Okvirne odluke, odnosi na sve ostale kažnjive radnje kod kojih se mora poštovati načelo dvostruke kažnjivosti, a to znači da je djelo kažnjivo prema pravu države u kojoj je osumnjičenik zatečen (zamoljena država, država izvršenja uhidbenog naloga) i države koja ga traži radi vođenja postupka (država moliteljica, država izdavanja uhidbenog naloga), pri čemu je dovoljno da se djela smatraju kaznenima u oba pravna sustava.

Članak 3. Okvirne odluke sadrži razloge za obvezatno neizvršavanje europskog uhidbenog naloga u oba slučaja iz tri izričito navedene osnove: '1. ako je kazneno djelo zbog kojega je izdan uhidbeni nalog predmet amnestije u državi članici izvršenja, a ta je država nadležna za progon kaznenog djela u skladu sa svojim kaznenim pravom; 2. ako je ... tražena osoba pravomoćno osuđena u nekoj državi članici za ista kaznena djela pod uvjetom da je, u slučaju izricanja presude, ta kazna izdržana ili se trenutačno izdržava ili presuda ne može biti izvršena u skladu s pravom države članice u kojoj je presuda izrečena; 3. ako osoba protiv koje je izdan uhidbeni nalog više ne može, zbog svoje dobi kazneno odgovarati za kaznena djela na kojim se temelji uhidbeni nalog u skladu s pravom države izvršiteljice.'

Ta tri obvezatna uvjeta za neizvršavanje uhidbenog naloga unesena su u odredbu o razlozima za odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga (članak 20. stavak 2. točke 1., 2., 3. i 8. ZPSKS-EU), no pritom su u tu istu odredbu u stavku 2. točke 4., 5., 6. i 7. uneseni kao obvezatni razlozi za neizvršenje neki od fakultativnih razloga za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga predviđeni u članku 4. Okvirne odluke. Na taj način je i nastupanje zastare kaznenog progona ili izvršenja kazne tražene osobe u domicilnoj državi po domaćem kaznenom pravu postao obligatorni način za neizvršenje uhidbenog naloga, što sasvim sigurno nije u suprotnosti s Okvirnom odlukom kada se radi o kaznenim djelima kod kojih postoji dvostruka kažnjivost, a na to upućuje i sam tekst članka 20. stavak 2. točka 7. ZPSKS-EU.

Naime, da bi se moglo utvrditi je li nastupila zastara za određeno kazneno djelo u državi izvršiteljici, potrebno je da postoji sudbenost za to kazneno djelo, dakle da se radi od dvostrukoj (dvojnoj) kažnjivosti između države tražiteljice i države izvršenja uhidbenog naloga, jer je zakonom predviđeni zastarni rok organski vezan za zapriječenu kaznu za određeno kazneno djelo. Dakle, zastara je vezana za kazneno materijalni dio kaznenog prava pa zato, neovisno o okolnosti što se radi o procesnoj nemogućnosti da se nakon proteka određenog vremena provede kazneni postupak ili izvrši kazna, zastara je sastavni dio pojma dvostruke kažnjivosti.

Prema tome, unošenjem zastare kao mogućnosti obvezatnog odbijanja izvršenja europskog uhidbenog naloga u ZPSKS-EU, nije izmijenjen karakter instituta zastare i njegova vezanost za postojanje kaznenog djela i kazne, već je samo kod kaznenih djela kod kojih se primjenjuje načelo dvostruke kažnjivosti, postao osnova za obvezno, a ne fakultativno odbijanje izvršenja uhidbenog naloga.

Tu je potrebno istaknuti da se osnove za obligatorno odbijanje izvršenja uhidbenog naloga predviđene u članku 3. Okvirne odluke odnose na situacije kada postoje pozitivne akcije ili zakonodavca ili izvršne vlasti ili tijela progona ili sudbene vlasti u državi izvršiteljici. Zato se ovi uvjeti za obligatorno neizvršavanje uhidbenog naloga odnose na sva kaznena djela, dakle i ona s popisa u članka 2. stavak 2. Okvirne odluke. Nastup zastare kaznenog progona ili izvršenja kazne je propust ili pogreška da se počinitelja pravovremeno podvrgne kaznenom progonu ili izvršenju kazne na koju je osuđen, kada su Kaznenim zakonom domicilne države od koje se traži izvršenje uhidbenog naloga, predviđena obilježja kaznenog djela za koja je osumnjičen, optužen ili osuđen, dakle kada postoji dvostruka kažnjivost. Upravo zato je njeno postojanje u članku 4. Okvirne odluke predviđeno kao fakultativna mogućnost za neizvršenje europskog uhidbenog naloga, ali isto tako u pojedinim slučajevima i za njegovo izvršenje, ako to zahtijevaju probici kaznenog progona istaknuti u preambuli Okvirne odluke Vijeća.

Važno je istaknuti, da Okvirna odluka Vijeća sadrži primjenu načela uzajamnog priznavanja, koje se temelji na visokoj razini povjerenja između država članica, a to je i rezultiralo, između ostalog, odredbom članka 2. Okvirne odluke o neprimjenjivanju dvostruke kažnjivosti, a koja je primijenjena u ZPSKS-EU.

Slijedom navedenih razloga, žalbe državnog odvjetnika i tražene osobe Josipa Perkovića odbijene su kao neosnovane.

Iako prigovor o žalbama državnog odvjetnika i tražene osobe o nastupanju zastare za kazneno djelo za koje se traži izdavanje uhidbenog naloga, nije odlučan u odnosu na obrazloženi stav Vrhovnog suda Republike Hrvatske, potrebno je navesti slijedeće. Prema pravnom shvaćanju Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 11. studenog 2006., ako apsolutna zastara po prijašnjem zakonu nije nastupila do časa odlučivanja, prosuđuje se po važećem zakonu i u slučaju kada je tim zakonom produljen rok nastupanja zastare. Prema tome, kada se radi o kaznenim djelima kod kojih se uzima u obzir dvostruka kažnjivost, a o takvom kaznenom djelu se ovdje ne radi, nastupanje relativne zastare ne može biti osnova za odbijanje uhidbenog naloga, već je to isključivo nastupanje apsolutne zastare u trenutku donošenja odluke.

S obzirom na navedeno u odnosu na neprovjeru dvostruke kažnjivosti, ovdje nije odlučan ni žalbeni prigovor tražene osobe Josipa Perkovića da ne bi imao pošteno suđenje u SR Njemačkoj. Na taj prigovor dani su detaljni razlozi u obrazloženju prvostupanjskog rješenja, pa se u tom dijelu žalitelj upućuje na obrazloženje prvostupanjske odluke, radi izbjegavanja nepotrebnog ponavljanja. Osim toga, potrebno je navesti da prema praksi Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu izručenje može biti odbijeno ako traženoj osobi u zemlji izdavanja naloga prijeti očigledna uskrata pravičnog suđenja (presuda Ahorugeze protiv Švedske, odlomak 113). Takva očita uskrata prelazi obične nepravilnosti te se mora raditi o teškoj povredi koja dovodi do kršenja načela pravičnog suđenja. Radi li se očiglednoj uskrati procjenjuje se prema strogom testu i žalitelj mora predočiti dokaze koji će utemeljeno dati razloge za vjerovanje da će doći do očite uskrate pravičnog suđenja (ista presuda, odlomak 116).

Žalitelj, ne samo da nije pružio dokaze koji bi osnovano ukazivali na okolnost da bi na suđenju u SR Njemačkoj došlo do očiglednog kršenja načela pravičnog suđenja, već to nije učinjeno niti vjerojatnim. Umjesto toga, žalitelj daje vlastitu ocjenu vjerodostojnosti dokaza iz pravomoćne presude s naglaskom na iskaz jednog svjedoka, pri čemu se poziva na optužni akt protiv tog svjedoka za davanje lažnog iskaza i lažno prijavljivanje, izjavu svjedoka kojom 'on povlači svoje iskaze i objašnjava zašto je dao lažan iskaz' te dva novinska napisa koji govore o (ne)vjerodostojnosti iskaza svjedoka.

Žaliteljevo viđenje (ne)vjerodostojnosti iskaza jednog svjedoka potkrijepljeno dokumentacijom koja nije prošla provjeru svojstvenu dokazivanju u kaznenom postupku nije dostatna niti za vjerojatnost, a kamoli za izvjesnosti da bi na suđenju u SR Njemačkoj, na kojem tek trebaju biti izvedeni i ocijenjeni potrebni dokazi, traženoj osobi bilo očigledno uskraćeno pravo na pravično suđenje.

Stoga je prvostupanjski sud, uz ostale razloge koji govore o vjerodostojnosti njemačkog sudbenog sustava, a koje prihvaća i ovaj sud, pravilno zaključio da je prigovor tražene osobe koji se odnosi na 'pošteno suđenje' neosnovan. Žalba takvo utvrđenje prvostupanjskog suda nije dovela u pitanje.

Nadalje, prvostupanjski sud je s pravom odbio 'prijedlog opreza radi ... za upućivanje upita Europskom sudu pravde u Luxemburgu'. Pritom se s pravom pozvao na članak 220. Ugovora o Europskoj zajednici prema kojem Europski sud pravde tumači pravo Zajednice i Unije razložno zaključivši da nacionalno pravo tumače nacionalni sudovi, a ne Europski sud pravde. Budući da se prijedlog za postavljanje prethodnog pitanja odnosio na tumačenje odredbi ZPSKS-EU kao nacionalnog prava, to je tumačenje pri primjeni tog zakona u isključivoj nadležnosti hrvatskih sudova.

Budući da Vrhovni sud Republike Hrvatske, ispitujući prvostupanjsko rješenje po službenoj dužnosti u skladu s odredbom članka 494. stavak 4. ZKP/11, nije našao da bi rješenje donijelo neovlašteno tijelo ili da bi bila ostvarena bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz članka 468. stavak 1. točka 11. ZKP/11 ili povreda kaznenog zakona na štetu tražene osobe, to je u skladu s odredbom članka 494. stavak 3. točka 2. ZKP/11 odlučeno kao u izreci.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

7. U opsežnoj ustavnoj tužbi u kojoj ponavlja navode isticane u postupku koji je prethodio ustavnosudskom, podnositelj polazi od postavke »da su odluke Županijskog suda u Zagrebu i VSRH usmjerene na izvršavanje konkretnog uhidbenog naloga (koji) u sebi sadrži dva konstitutivna, neraskidiva sastavna elementa: uhićenje (lišenje slobode) i predaja njemačkom tužiteljstvu, kao što je to i navedeno u uhidbenom nalogu za Josipa Perkovića. Dakle, kad raspravljamo o EUN, raspravljamo o predaji što u sebi po prirodi stvari uključuje i oduzimanju slobode«.

Podnositelj objašnjava da se izvršenje osporenih sudskih rješenja svodi »na uhićenje i predaju. Tome treba dodati da je njemački sud u ovom slučaju već odredio pritvor, tako da će se lišenje slobode nastaviti i nakon što EUN bude izvršen. Dakle, u svojoj suštini mi prigovaramo da je nezakonito doneseno rješenje kojim se, između ostalog, oduzima sloboda građana«.

Obrazloženje prigovora o »nezakonito donesenom rješenju kojim se, između ostalog, oduzima sloboda građana« svodi se na sljedeću tvrdnju podnositelja:

»Dakle, podnositelj smatra da odluka o izručenju / predaji nije donijeta u skladu sa međunarodnim ugovorom ili pravnom stečevinom EU odnosno da nije donijeta u skladu sa zakonom od strane nadležnog suda te da bi provedbom osporavanih odluka došlo do teškog kršenja prava na slobodu kao temeljnog ljudskog prava.

Naime, osporavane odluke nisu u skladu sa domaćim pravom kojim je implementirana Okvirna odluka od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (2002/584/PUP).«

U tom svjetlu, podnositelj smatra da je za njegov slučaj pravno relevantan način na koji se tumače članak 10. alineja 14. i članak 20. stavak 2. točka 7. ZPSKS-EU-a. Ti članci ZPSKS-EU-a u mjerodavnim dijelovima glase:

»Isključenje provjere dvostruke kažnjivosti

Članak 10.

Ako je u državi izdavanja propisana kazna zatvora ili mjera koja uključuje oduzimanje slobode u najdužem trajanju od tri godine ili više, a u slučaju priznanja strane novčane kazne bez obzira na visinu propisane kazne, nadležno pravosudno tijelo iz članka 7. ovog Zakona izvršit će zaprimljenu odluku stranih pravosudnih tijela iz članka 1. ovog Zakona bez provjeravanja dvostruke kažnjivosti za sljedeća kažnjiva djela:

(…)

– ubojstvo, …«

»Razlozi za odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga

Članak 20.

(1) Osim za djela iz članka 10. ovog Zakona, nadležni sud će izvršiti europski uhidbeni nalog za djelo za koje je u državi izdavanja propisana kazna zatvora u najdužem trajanju od barem jedne godine zatvora ili više …, pod uvjetom da to djelo sadrži bitna obilježja kaznenog djela i prema domaćem pravu, neovisno o zakonskom opisu i pravnoj kvalifikaciji kažnjive radnje navedenim u zaprimljenom nalogu.

(2) Sud će odbiti priznanje europskog uhidbenog naloga:

(…)

7. ako je prema domaćem pravu nastupila zastara kaznenog progona ili izvršenja kaznenopravne sankcije, a postoji nadležnost Republike Hrvatske na temelju domaćeg prava,

(…)«

Povredu zakonitosti podnositelj obrazlaže ovako:

"Razlog za odbijanje izvršenja Europskog uhidbenog naloga iz čl. 20 st. 2 t. 7 ZPSEU je obligatorne naravi, tako da nastupjela zastara prema pravu države izvršenja EUN, u ovom slučaju RH, predstavlja konačnu zapreku za izručenje. Ta odredba ZPSEU ne ostavlja dvojbe i on se ne može zaobići nikakvom interpretacijom.

Bit povrede ustavnih prava Josipa Perkovića je u činjenici da je Vijeće Županijskog suda u Zagrebu zanemarilo ovu odredbu ZPSEU ustvrdivši da temeljem čl. 10. alineja 14. ZPSEU vijeće ne treba provjeravati dvostruku kažnjivost, jer su kumulativno ispunjeni uvjeti iz čl. 10 ZPSEU.

Drugim riječima vijeće smatra da pitanje zastare obuhvaćeno čl. 10 ZPSEU, i spada pod termin 'dvostruka kažnjivost' te da se temeljem tog članka ni zastara ne provjerava.

Isti stav zauzeo je i VSRH u svom rješenju od 17. siječnja 2014. g.«

7.1. Svoje stajalište o značenju i dosezima instituta »dvostruke kažnjivosti« podnositelj obrazlaže ovako:

»Okvirna odluka pod pojmom dvostruke kažnjivosti ne obuhvaća i nezastarjelost po nacionalnom pravu. To proizlazi ne samo iz odredbe čl. 4 st. 4 nego i iz odredbe čl. 2 st. 4 u kojoj se izričito tvrdi da dvostruka kažnjivost obuhvaća samo obilježja kaznenog djela, što znači da ne obuhvaća i nezastarjelost. Odredba se odnosi na kaznena djela koja nisu obuhvaćena Okvirnom odlukom, kod kojih su se države koje izvršavaju nalog mogu pozvati na nepostojanje dvostruke kažnjivosti, ali nam služi da dobijemo nespornu definiciju pojma dvostruke kažnjivosti.

Imajući u vidu sve navedeno, nema dvojbe da članak 10. ZPSEU podrazumjeva isključenje provjere dvostruke kažnjivosti, odnosno utvrđivanje materijalnopravnih pretpostavki koje utemeljuju ili isključuju kažnjivost djela, ali ne i utvrđivanje negativnih procesnih pretpostavki (procesnih smetnji) o kojima ovisi kažnjavanje počinitelja kaznenog djela.

Iz toga slijedi da je stajalište Županijskog suda u Zagrebu i Vrhovnog suda RH prema kojem isključenje provjere dvostruke kažnjivosti po članku 10. ZPSEU automatski implicira neprimjenjivanje domaćeg prava (pa tako i u pogledu utvrđivanja zastare) u potpunosti neosnovano i posljedica je nerazumijevanja i pogrešnog tumačenja pojma dvostruke kažnjivosti. U smislu relevantnih odredaba Okvirne odluke kao i ZPSEU, isključenje provjere dvostruke kažnjivosti znači isključivo to da kod kaznenih djela taksativno navedenih u članku 10. ZPSEU zamoljena država (država izvršenja) nema pravo odbiti zahtjeva za predajom zbog toga što djelo na koje se zahtjev odnosi ne predstavlja kazneno djelo po njezinu zakonodavstvu.

Konačno, da je pri usvajanju Okvirne odluke odnosno ZPSEU bilo namjere da se kod kaznenih djela s liste isključi primjena domaćeg prava države izvršenja gleda utvrđivanja razloga za odbijanje zahtjeva, tada ti razlozi (osnove) za odbijanje zahtjeva ili ne bi uopće bili propisani ili bi kod tih kaznenih djela izričitom odredbom bila isključenja njihova primjena. S obzirom da tome nije tako, jedini zaključak koji se iz analize navedenih odredaba Okvirne odluke i ZPSEU može razumno izvesti, jest da država izvršenja mora (odnosno može ako se radi o fakultativnim razlozima) utvrđivati postoje li negativne procesnopravne pretpostavke koje utječu na kažnjavanje počinitelja«.

7.2. Što se tiče nastupa zastare, podnositelj smatra da su sudovi »zauzeli pogrešno tumačenje zakona i time prekršili materijalno kazneno pravo ali i ZKP. Time je ujedno povrijeđeno i pravo zajamčeno čl. 31. st. 1 Ustava RH«,i to u dijelu koji glasi: »Ako zakon nakon počinjenog djela odredi blažu kaznu, odrediti će se takva kazna."

Prema mišljenju podnositelja, »Period od 22. prosinca 1990.g. do 28. veljače 1991.g. je za g. Perkovića najpovoljniji period za bazu za izračun zastare, a kad se zakon mijenjao, valja primijeniti najblaži zakon za počinitelja. Najblaži zakon je upravo zakon koji je vrijedio od 22.12.1990.-28.02.1991.g. pa se po njemu računa zastara, a to je 15 g.« Podnositelj u tom smislu zaključuje:

»Primjena pobijanih rješenja širom otvara vrata pravnoj nesigurnosti, nepredvidljivosti i neizvjesnosti unutar zaštićenog prostora osobne slobode pojedinca.

Kad bi ovakva rješenja prošla, tu bi prestala vladavina prava, a počela vladavina sudaca.

Smatramo da Županijski sud u Zagrebu i Vrhovni sud Republike Hrvatske nisu primijenili kazneni zakon koji je propisivao najblažu kaznu, a time ujedno i najkraći rok zastare za inkriminirano kazneno djelo te da su time povrijedili ustavno pravo zajamčeno čl. 31. st. 1. Ustava Republike Hrvatske.«

7.3. Dok s jedne strane ističe nezakonitu primjenu ZPSKS-EU-a u njegovu slučaju, podnositelj s druge strane prigovara kvaliteti samog ZPSKS-EU-a. Navodi da je pojam zakonitosti usko povezan s kvalitetom zakona. Pozivajući se na praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), podsjeća da »Zakon koji omogućava pritvaranje mora stoga biti u skladu s vladavinom prava i mora biti dovoljno dostupan, precizan i predvidiv u pogledu posljedica, radi izbjegavanja svih rizika arbitrarnosti.« te nastavlja:

»Kako svako pritvaranje na način koji je suprotan domaćem zakonu ili postupku, ili u slučaju da je domaći zakon manjkav u pogledu dostupnosti, jasnoće i predvidivosti, po stajalištu ESPLJ uvijek predstavlja kršenja čl. 5. st. 1. Konvencije. Zato je potrebno analizirati i kvalitetu domaćeg zakona.

Izložene tvrdnje, koje ćemo u nastavku obrazložiti ukazuju da o odgovoru na postavljena pravna pitanja koja ćemo izložiti, ovisi ocjena o povredi ustavnog prava podnositelja na njegovu slobodu i na pravično suđenje u procesu odlučivanja o oduzimanju slobode kroz donošenje odluke o uhidbenog naloga.

Radi se o pravnom pitanju, koje će sve češće biti postavljeno u odnosu na neodređen broj ljudi, nakon što smo ušli u EU.

Dakle, radi se o načelnom pravnom pitanju koje je izravno povezano sa čl. 22 i 29/1 Ustava. Na njega USRH je dužan odgovoriti u svjetlu temeljnih vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske.

Ključno je pitanje da li je sud pogrešno odbio primijeniti čl. 20 st. 2 t. 7 ZPSEU i da li je pogrešno utvrdio zastaru.

Usprkos odredbi čl. 20 st. 2 t. 7 ZPSEU sudovi su donijeli odluku o predaji Josipa Perkovića, što znači da će prethodno biti uhićen.

(…)«

7.4. U ustavnoj tužbi dalje se navodi da je osporeno rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske suprotno »sa europskom praksom koja je u svim zemljama koje su implementirale Okvirnu odluku na način kako je to učinila Republika Hrvatske, nesporna. Na taj način unutar EU Josip Perković se nalazi u neravnopravnom položaju u odnosu na sve ostale građane«.

Podnositelj podsjeća i na kratkoću primjene domaće sudske prakse i na njezinu »siromašnost« (svega 4 rješenja). Ističe da se u EU »EUN primjenjuje 10-tak godina« pa je važno »proanalizirati europsku sudsku praksu, jer bitne odredbe našeg ZPSEU, kao i svih drugih europskih država članica EU moraju se kretati u gabaritima Okvirne odluke. Kako je sadržaj naših članaka 10. i 20. ZPSEU unesen direktno iz Okvirne odluke, a to su radile i druge zemlje članice EU, isti pravni propisi, morali bi proizvesti i istu pravnu praksu«.

U tom smislu navodi praksu Europskog suda pravde u Luxembourgu (u daljnjem tekstu: Sud EU) i nacionalnu sudsku praksu drugih država članica EU.

7.5. Podnositelj dalje ističe da »Europski sud pravde problem ispitivanja ili ne ispitivanje dvostruke kažnjivosti iz čl. 2 st. 2 Okvirne odluke veže uz materijalnopravni pojam, a ne uz procesnopravne zapreke kao što je pitanje zastare kaznenog progona. Dosadašnje oduke Vrhovnog suda Republike Hrvatske pokazuju različitosti u primjeni zakona i utjecaj tih primjena na pojedince«. Time je, navodi, povrijeđen članak 14. stavak. 2. Ustava »u vezi sa povredom čl. 5 i 6.1. Konvencije«.

Osvrćući se na dosadašnju praksu Vrhovnog suda, podnositelj zaključuje da »za Vrhovni sud Republike Hrvatske nisu svi pred zakonom jednaki«,iznova ističući da »Jedan od uzroka različite pravomoćne odluke u istoj pravnoj stvari sudova u Velikoj Gorici i Zagrebu, te unutar VSRH nalazimo u pravnoj neodređenosti i lošem tekstu samog zakona«.

7.6. Podnositelj ustavne tužbe obrazlaže i razloge zbog kojih smatra da će u postupku pred njemačkim sudom doći do povrede članka 6. Konvencije koja jamči pravo na pravično suđenje, utemeljujući taj prigovor na tvrdnji da je »u svom obraćanju sudu naveo da izražava svoju bojazan o načinu saslušanja kao bivšeg pripadnika službe i to za daleko širi dijapazon pitanja od samog konkretnog slučaja«.

7.7. Što se tiče povrede članka 6. stavka 1. u vezi s člankom 5. Konvencije »kroz pravo na pošteno suđenje (u RH)«,podnositelj navodi:

»Iako u ovoj fazi ne možemo govoriti o krivnji podnositelja, obzirom da se ovdje raspravlja o dopuštanju odnosno nedopuštanju njegovog izručenja, što ujedno znači i oduzimanje slobode, podnositelj smatra da je u medijima, od strane eminentnih osoba, prije svega političara, već odlučeno o tome da se Josipa Perkovića treba izručiti Republici Njemačkoj, a time i lišiti slobode, te da je takva slika koja je poslana javnosti utjecala na odluku prvostupanjskog i drugostupanjskog suda o tome da izvršenje EUN-a treba dopustiti. Donošenje odluke o izručenju postalo je dominantno poželjni oblik ponašanja u društvu.

U prilog tome dostavlja se pregled pisanja samo većih tiskovina koji su prije donošenja pobijanih odluka govorili o potrebi izručenja podnositelja.

Gotovo da i nije bilo istaknute osobe iz političkog života Hrvatske tko se nije očitovao o potrebi izručenja Josipa Perkovića njemačkom sudu.«

7.8. Što se tiče »kršenja ljudskih prava kao razlog za odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga«,podnositelj navodi:

»… obzirom na tekst Okvirne odluke izričito ne propisuje kršenje ljudskih prava kao razlog za odbijanje izvršenja europskog uhidbenog naloga, postavlja se pitanje da li pravosudna tijela država članica Europske unije mogu odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga zbog kršenja ljudskih prava. S obzirom na obveze poštivanja ljudskih prava i sloboda propisanih nacionalnim pravima država članica i međunarodnim ugovorima ima po pravnoj snazi prednost pred odredbama Okvirne odluke, za zaključiti je da su nadležna pravosudna tijela država članica obvezna odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga zbog kršenja ljudskih prava, a Ustavni sud ako su to ujedno i temeljna Ustavna prava.«

Objašnjavajući pojam diskriminacije u jurisdikciji europskih sudova, podnositelj zaključuje: »Ta diskriminacija postala bi još teža ukoliko bi Josip Perković bio predan odmah na temelju odluke VSRH a na istu je uložio ustavnu tužbu, a ona nije riješena. Kada bi to USRH dozvolio time ne bi ostvario ulogu koja mu je Ustavom dana tj. čuvara načela vladavine prava«.

7.9. Podnositelj na kraju tvrdi da »premda smo predložili, VSRH propustio je temeljem čl. 18. st. 4 i 5 ZKP prekinuti postupak i uputiti Sudu Europske Unije zahtjev za tumačenje prava Unije«. Stoga Ustavnom sudu predlaže »slijedeća pitanja koja bi se postavila Europskom Sudu pravde u Luksemburgu: 1. Da Ii neispitivanje dvostruke kažnjivosti kod kaznenog djela ubojstva u smislu čl. 2 st. 2 Okvirne odluke obuhvaća i zastaru kaznenog progona? 2. Da Ii se zastara kaznenog progona utvrđuje po pravu države moliteljice ili po pravu države izručenja?«

7.10. Podnositelj je predložio da Ustavni sud odgodi izvršenje osporenih sudskih rješenja do donošenja odluke Ustavnog suda.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. Za ocjenu o (ne)osnovanosti prigovora podnositelja mjerodavan je članak 9. stavak 2. Ustava koji glasi:

»Članak 9.

(…)

Državljanin Republike Hrvatske … ne može biti … izručen drugoj državi, osim kad se mora izvršiti odluka o izručenju ili predaji donesena u skladu s međunarodnim ugovorom ili pravnom stečevinom Europske unije.«

Ustavni sud podsjeća da je do stupanja na snagu četvrte Promjene Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 76/10.) ta ustavna odredba glasila:

»Članak 9.

Državljanin Republike Hrvatske … ne može biti … izručen drugoj državi.«

1) Opća načela

9. Opća zabrana izručenja državljanina Republike Hrvatske drugoj državi iz prvog dijela rečenice članka 9. stavka 2. Ustava izražava važno ustavnopravno načelo: dužnost i odgovornost države da brine o svojim državljanima. Iz njega proizlazi zahtjev da se od vlastitog državljanina ne smije otkloniti sudbenost hrvatskih sudova protiv njegove volje. To je ujedno izraz ustavnopravnog priznanja posebnog odnosa hrvatskih državljana sa svojom državom. Taj odnos ih štiti od neizvjesnosti da bi u inozemstvu mogli biti suđeni u sustavu koji im je nepoznat i da bi u takvom sustavu mogli biti lišeni slobode i drugih temeljnih prava na način koji bi bio protivan ustavnom poretku Republike Hrvatske.

9.1. Od tog načela članak 9. stavak 2. Ustava propisuje iznimke u slučajevima kad se mora izvršiti odluka o izručenju ili predaji donesena u skladu s međunarodnim ugovorom ili pravnom stečevinom Europske unije (u daljnjem tekstu: EU).

Ovaj se predmet ne bavi iznimkom koja se odnosi na »odluku o izručenju u skladu s međunarodnim ugovorom«, nego se bavi iznimkom koja se odnosi na »odluku o predaji u skladu s pravnom stečevinom EU« u smislu članka 9. stavka 2. Ustava. Naime, od pristupanja EU, Republiku Hrvatsku veže načelo uzajamnog priznanja presuda i sudskih odluka kao temeljni postulat ostvarivanja kaznenopravnih sadržaja europskog »područja slobode, sigurnosti i pravde«.

Institut predaje uređuje Okvirna odluka Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (2002/584/PUP) (Službeni list Europskih zajednica L 190/1, 18. 7. 2002., 19/Sv. 3 /HR/ i L 222/14, 20. 8. 2013. – ispravak /HR/, i Official Journal of the European Union L 81/24, 27. 3. 2009 /EN/; u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584). Hrvatski je zakonodavac odredbama posebnog ZPSKS-EU-a transponirao Okvirnu odluku 2002/584 u domaće zakonodavstvo.

U presudi Suda EU od 29. siječnja 2013. u slučaju C-396/11 – Radu, veliko vijeće bavilo se postupkom izvršenja europskog uhidbenog naloga koji je izdan protiv Cipriana Vasile Radu, a u povodu kojega mu je rumunjska Curtea de Apel Constanţa podnijela zahtjev za prethodnu odluku (reference for a preliminary ruling). U toj je presudi Sud EU utvrdio:

»33. ... kao što je razvidno iz članka 1. stavka (1) i stavka (2) Okvirne odluke 2002/584 i iz točaka (recitals) 5. i 7. u njezinoj preambuli, svrha te odluke jest da zamijeni multilateralni sustav izručenja između država članica sustavom predaje, između sudskih vlasti, optuženih osoba ili osumnjičenika radi izvršenja presuda ili provođenja kaznenih progona, tako da sustav predaje bude utemeljen na načelu uzajamnog priznanja (the principle of mutual recognition) (vidjeti presudu od 5. rujna u slučaju C 42/11 Lopes Da Silva Jorge, paragraf 28. i citiranu sudsku praksu).

34. Okvirna odluka 2002/584, ustanovljivanjem novog pojednostavljenog i učinkovitijeg sustava predaje osoba optuženih ili osumnjičenih da su prekršile kazneno pravo, traži, prema tome, da se unaprijedi i ubrza sudska suradnja kako bi pridonijela postavljenom cilju da Europska unija postane područje slobode, sigurnosti i pravde tako što se temelji na visokom stupnju povjerenja koje mora postojati između država članica (vidjeti, za tu svrhu, presudu od 28. lipnja 2012 u slučaju C 192/12 PPU West, paragraf 53. i citiranu sudsku praksu).

35. Na temelju članka 1. stavka (2) Okvirne odluke 2002/584, države članice u načelu su obvezne da djeluju na temelju europskog uhidbenog naloga.

36. Kao što je Sud već utvrdio, sukladno odredbama Okvirne odluke 2002/584, države članice mogu odbiti izvršiti takav nalog samo u slučajevima obvezujućeg neizvršenja (mandatory non-execution) propisanima u članku 3. i u slučajevima fakultativnog neizvršenja (optional non execution) popisanima u člancima 4. i 4.a (vidjeti, za tu svrhu, slučaj C 388/08 PPU Leymann i Pustovarov [2008] ECR I-8993, paragraf 51., i slučaj C 261/09 Mantello [2010] ECR I 11477, paragraf 37.). Nadalje, pravosudno tijelo izvršenja (the executing judicial authority) može izvršenje europskog uhidbenog naloga podvesti samo pod uvjete propisane člankom 5. te okvirne odluke.«

9.2. Mjerodavne točke preambule Okvirne odluke 2002/584 glase:

»(5) Cilj koji si je postavila Unija, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, vodi prema ukidanju izručenja između država članica i njegovu zamjenjivanju sustavom predaje osoba između pravosudnih tijela. Nadalje, uvođenje novog pojednostavljenog sustava predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba u svrhe izvršenja kaznenih presuda ili kaznenog progona omogućuje ukidanje zamršenosti i opasnosti od kašnjenja koji postoje kod sadašnjih postupaka izručivanja. Tradicionalni odnosi suradnje koji su do sada prevladavali između država članica trebali bi biti zamijenjeni sustavom slobodnog protoka sudskih odluka u kaznenim stvarima, kako prije, tako i poslije donošenja pravomoćnih odluka, u području slobode, sigurnosti i pravde.

(6) Europski uhidbeni nalog, predviđen ovom Okvirnom odukom, prva je konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja, koje Europsko vijeće smatra 'kamenom temeljcem' pravosudne suradnje.

(7) Budući da cilj ukidanja sustava multilateralnog izručivanja osoba, utemeljenog na Europskoj konvenciji o izručenju od 13. prosinca 1957., ne može biti dostatno postignut pojedinačnim djelovanjem država članica nego ga je, zbog njegovih učinaka i dosega, lakše ostvariti na razini Unije, Vijeće može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka 2. Ugovora o Europskoj uniji i članka 5. Ugovora o osnivanju Europske zajednice. U skladu s načelom proporcionalnosti, utvrđenom u spomenutom članku, ova Okvirna odluka ne prelazi ono što je nužno za postizanje tog cilja.

(...)

(10) Mehanizam europskog uhidbenog naloga temelji se na visokoj razini povjerenja između država članica. Njegova primjena može biti suspendirana samo u slučaju da neka država članica ozbiljno i neprekidno krši načela iz članka 6. stavka 1. Ugovora o Europskoj uniji. Kršenje utvrđuje Vijeće u skladu s odredbama članka 7. stavka 1. spomenutog Ugovora, s posljedicama predviđenima u članku 7. stavku 2. Ugovora.

(11) U odnosima između država članica, europski uhidbeni nalog trebao bi zamijeniti sve prethodne instrumente o izručenju, uključujući i odredbe glave III. Konvencije o primjeni Schengenskog sporazuma koje se odnose na izručenje.

(12) Ova Okvirna odluka poštuje temeljna prava i načela priznata u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji, koja se održavaju i u Povelji o temeljnim pravima Europske unije, a posebno u njezinu poglavlju VI. Ništa u ovoj Okvirnoj odluci ne smije se tumačiti kao zabrana odbijanja predaje osobe za kojom je izdan europski uhidbeni nalog, ako postoji razlog za uvjerenje, na temelju objektivnih elemenata, da je spomenuti uhidbeni nalog izdan u svrhe progona ili kažnjavanja osobe zbog njezina spola, rase, vjere, etničkog podrijetla, državljanstva, jezika, političkih uvjerenja ili spolnog usmjerenja, ili ako bi položaj te osobe mogao biti ugrožen zbog bilo kojega od tih razloga.

Ova Okvirna odluka ne sprečava državu članicu da primijeni svoja ustavna pravila o pravu na pravični sudski postupak, slobodu udruživanja, slobodu tiska te slobodu izražavanja u drugim medijima.«

9.3. Članak 1. Okvirne odluke 2002/584 glasi:

»Članak 1.

Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja

1. Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.

2. Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.

3. Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. Ugovora o Europskoj uniji.«

10. Okvirna odluka 2002/584, koja se u svojoj preambuli poziva na načelo uzajamnog priznanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima (točka 10. prva rečenica preambule) te koja zamjenjuje ranije instrumente o »klasičnom« izručenju između država članica EU, mora se primjenjivati u domaćem pravu na način koji pridonosi ostvarenju načela uzajamnog priznanja sudskih odluka država članica i tako izgrađuje prekogranični zajednički kaznenopravni prostor primjene nacionalnih kaznenih prava i nacionalne sudbenosti kaznenih sudova država članica EU.

U tim je okvirima dostatno podsjetiti da je i prije stupanja na snagu Ugovora iz Lisabona (1. prosinca 2009.) Sud EU u presudi (velikog vijeća) od 16. lipnja 2005. u slučaju C-105/03 – Pupino (Criminal proceedings against Maria Pupino [2005] ECR I-5285) proširio doktrinu o posrednom učinku prava Zajednice i na okvirne odluke, utvrdivši načelo lojalnosti kao temelj za postojanje obveze usklađene interpretacije.

Ipak, uslijed različitosti kaznenih poredaka država članica EU, njihovih kulturnih i socijalnih razlika te različite kaznenopravne dogmatike, institut predaje tek je u izgradnji pa među državama članicama EU mogu postojati razlike u pristupu kad je riječ o normativnom okviru za transponiranje Okvirne odluke 2002/584 i o njegovu tumačenju u svjetlu načela uzajamnog priznavanja (kao kamena temeljca za stvaranje područja slobode, sigurnosti i pravde utemeljenog na visokom stupnju povjerenja između država članica), načela supsidijarnosti i načela razmjernosti (proporcionalnosti).

11. Ustavni sud u tom svjetlu podsjeća da postupak predaje hrvatskog državljanina drugoj državi članici EU nije kazneni postupak već sudski postupak sui generis kojemu je cilj omogućavanje provedbe kaznenog progona ili izvršenja kaznene presude u drugoj državi članici EU, a ne odlučivanje o krivnji osobe osumnjičene za neko kazneno djelo ili o kazni za to djelo.

Stoga su odluke sudova donesene u tim postupcima podložne ustavnosudskom preispitivanju samo u odnosu na vrlo uzak opseg mogućih povreda koje se tiču isključivo ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom (ustavnih prava).

11.1. Tako je Ustavni sud nadležan ispitati, primjerice, prijeti li traženoj osobi u državi koja je izdala europski uhidbeni nalog opasnost od mučenja, nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja. I sama Okvirna odluka 2002/584 jasno podsjeća na tu opću zabranu. Točka 13. preambule te okvirne odluke glasi:

»(13) Nitko ne smije biti udaljen, protjeran ili izručen državi u kojoj postoji stvarna opasnost da će osoba o kojoj je riječ biti osuđena na smrt, podvrgnuta mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupku ili kažnjavanju.«

11.2. Nadalje, Ustavni sud nadležan je ispitati, primjerice, postoji li stvarni rizik da bi tražena osoba (hrvatski državljanin) u državi koja je izdala europski uhidbeni nalog bila izložena flagrantnoj uskrati pravičnog suđenja tako da bi bila dokinuta sama bit njezina prava na pravično suđenje. Dok Sud EU eventualno ne odredi drugačije mjerilo, Ustavni sud u pitanjima vezanim uz europski uhidbeni nalog prihvaća značenje »flagrantne uskrate pravičnog suđenja« kako ga je odredio ESLJP u predmetu Ahorugeze protiv Švedske (presuda, 27. listopada 2011., zahtjev br. 37075/09, §§ 114-115.):

»114. Pojam 'flagrantna uskrata pravičnog suđenja' smatra se istoznačnim sa suđenjem koje je očito suprotno odredbama članka 6. ili načelima koja su u njemu sadržana ...

115. Treba naglasiti da, u dvadesetdvogodišnjoj praksi nakon presude u slučaju Soering, Sud nikada nije utvrdio da bi neko izručenje ili protjerivanje prekršilo članak 6. To ukazuje da je test 'flagrantne uskrate pravičnog suđenja' restriktivan test. Flagrantna uskrata pravičnog suđenja nadilazi puke nepravilnosti ili nedostatke jamstava u postupku na raspravi kao one koje bi mogle dovesti do kršenja članka 6. ukoliko se događaju u samoj državi ugovornici. Ono što se zahtijeva su povrede načela pravičnog suđenja zajamčenog člankom 6. koje su tako teške da poništavaju ili dokidaju samu bit prava zajamčenog tim člankom Konvencije.«

11.3. Konačno, kad je riječ o postupanju domaćih sudova u izvršenju europskog uhidbenog naloga, Ustavni sud nadležan je ispitati je li ocjena domaćih sudova koji su odlučivali o predaji bila »flagrantno i očito arbitrarna« do stupnja da bi hrvatski državljanin bio predan drugoj državi članici EU suprotno članku 9. stavku 2. Ustava. Pri određivanju »flagrantne i očite arbitrarnosti«,Ustavni sud također polazi od stajališta ESLJP-a koji je u predmetu Kononov protiv Latvije (presuda, 24. srpnja 2008., zahtjev br. 36376/04) naglasio:

»108. ... Sud neće dovoditi u pitanje ocjenu (assessment) domaćih vlasti osim ako ona nije flagrantno i očito arbitrarna ... Ovo opće pravilo, koje je inicijalno oblikovano za pravo na pošteno saslušanje iz članka 6. stavka 1. Konvencije, primjenjuje se na sve materijalne odredbe (substantive provisions) Konvencije ...«.

2) Primjena općih načela na konkretan slučaj

12. Ustavni sud prvo podsjeća da je europski uhidbeni nalog za predaju podnositelja izdao Generalni savezni tužitelj pri Saveznom sudu Savezne Republike Njemačke 28. rujna 2005. zbog sumnje da je počinio kazneno djelo sudjelovanja u organizaciji ubojstva. Stoga su tijela Republike Hrvatske u ovom predmetu »pravosudna tijela izvršenja«,dok su tijela Savezne Republike Njemačke »tijela koja su izdala europski uhidbeni nalog«.

13. Ustavna tužba u biti se svodi na prigovor podnositelja o njegovu nezakonitom lišenju slobode kao posljedici nezakonitog rješenja o odobrenju predaje (v. točku 7. obrazloženja ove odluke).

Što se tiče lišenja slobode na temelju europskog uhidbenog naloga koje bi općenito moglo biti predmet ustavnosudskog postupka, Ustavni sud utvrđuje da je uvijek riječ samo o razdoblju pritvaranja koje započinje nakon primitka europskog uhidbenog naloga u Republici Hrvatskoj kao državi članici izvršenja, a završava podnositeljevom predajom u državu članicu EU koja je podnijela nalog ili pravomoćnim odbijanjem izvršenja tog naloga od strane nadležnih domaćih sudova.

13.1. S obzirom da podnositelj u ustavnoj tužbi naglasak stavlja na lišenje slobode, Ustavni sud podsjeća da mjerodavni dio članka 5. stavka 1. točke f) Konvencije, koji se bavi lišenjem slobode u slučaju izručenja (to jest međudržavnog postupka koji je unutar EU zamijenjen predajom na temelju europskog uhidbenog naloga), a koji glasi:

»Članak 5.

PRAVO NA SLOBODU I SIGURNOST

1. ... Nitko se ne smije lišiti slobode osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

...

f) ako se radi o zakonitom uhićenju ili pritvoru neke ... osobe protiv koje je u tijeku postupak ... izručenja.«

Upućujući na §§ 53. – 62. mišljenja nezavisne odvjetnice Sharpston od 18. listopada 2012. u predmetu Suda EU (velikog vijeća) C 396/11 – Radu, Ustavni sud prihvaća da oduzimanje slobode i prisilna predaja tražene osobe, koji su inherentni europskom uhidbenom nalogu, konstituiraju miješanje u pravo osobe na slobodu i stoga moraju biti u skladu s člankom 5. stavkom 1. točkom f) Konvencije i člankom 6. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (Charter of Fundamental Rights of the European Union 2010/C 83/02), koja je objavljena u Službenom listu Europske unije C 83/389 od 30. ožujka 2010., te zadovoljavati zahtjeve nužnosti i razmjernosti.

Ustavni sud u tom smislu podsjeća na stajalište ESLJP-a izraženo u predmetu Chahal protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, veliko vijeće, 15. studenoga 1996., zahtjev br. 22414/93):

»112. ... Članak 5. stavak 1. točka f) (čl. 5-1-f) ne traži da se pritvaranje osobe protiv koje je poduzeta akcija s ciljem deportacije razumno smatra nužnim (necessary), primjerice kako bi se spriječilo da počini kazneno djelo ili pobjegne; u tom pogledu, članak 5. stavak 1. točka f) (čl. 5-1-f) osigurava različitu razinu zaštite od one u članku 5. stavku 1. točki c) (čl. 5-1-c).

Doista, sve što se traži pod tom točkom (čl. 5-1-f) jest da je »akcija poduzeta u cilju deportacije'. Stoga je irelevantno, u smislu članka 5. stavka 1. točke f) (čl. 5-1-f), može li glavna odluka o protjerivanju (expel) biti opravdana na temelju nacionalnog ili konvencijskog prava.

113. Sud podsjeća, međutim, da će svako lišenje slobode na temelju članka 5. stavka 1. točke f) (čl. 5-1-f) biti opravdano samo toliko dugo dok traje postupak deportacije. Ako takav postupak ne bude proveden s dužnom marnošću (with due diligence), pritvaranje će prestati biti dopušteno na temelju članka 5. stavka 1. točke f) (čl. 5-1-f) (vidjeti presudu Quinn protiv Francuske od 22. ožujka 1995, Serije A br. 311, str. 19., § 48., a također presudu Kolompar protiv Belgije od 24. rujna 1992., Serije A br. 235-C, str. 55., § 36.).

(...)

118. Na Sudu je također da ispita je li pritvaranje ... bilo 'zakonito' radi ostvarenja svrha članka 5. stavka 1. točke f) (čl. 5-1-f), s osobitim osvrtom na zaštitna sredstva osigurana u nacionalnom sustavu.

Kad je riječ o 'zakonitosti' pritvaranja, uključujući pitanje je li poštovan 'postupak propisan zakonom', Konvencija esencijalno upućuje na obvezu postupanja prema materijalnim i proceduralnim pravilima nacionalnog prava, ali dodatno zahtijeva i da svako oduzimanje slobode mora biti u vezi sa svrhom članka 5. (čl. 5.), naime da se osoba zaštiti od arbitrarnosti.«

13.2. U svjetlu tih pravnih stajališta, okolnosti konkretnog slučaja jasno pokazuju da se prigovori vezani uz lišenje slobode podnositelja očito ne odnose na njegovo pritvaranje koje bi moglo biti predmet ovog ustavnosudskog postupka (v. točku 13. obrazloženja ove odluke). Naime, nakon što je Republika Hrvatska primila europski uhidbeni nalog za podnositelja, podnositelj je bio pritvoren vrlo kratko vrijeme. Taj slučaj lišenja svoje slobode podnositelj u ustavnoj tužbi i ne spominje.

S obzirom na tu činjenicu, ali i na okolnosti konkretnog slučaja, kao i sadržaj ustavne tužbe, čini se da je prigovor o nezakonitom lišenju slobode podnositelj postavio tako što je anticipirao uhićenje koje slijedi nakon pravomoćnog rješenja o odobrenju njegove predaje Saveznoj Republici Njemačkoj, a utemeljio ga je na činjenici »da je njemački sud u ovom slučaju već odredio pritvor, tako da će se lišenje slobode nastaviti i nakon što EUN bude izvršen« (v. točku 7. obrazloženja ove odluke).

Za lišenje slobode koje slijedi »nakon što EUN bude izvršen« Ustavni sud nije nadležan zbog prestanka sudbene jurisdikcije Republike Hrvatske.

14. Sukladno tome, čini se da je pozivanje na temeljno ljudsko pravo na slobodu zapravo poslužilo podnositelju samo kao sredstvo preko kojega je pokušao navesti Ustavni sud da preuzme ulogu redovnog suda višeg stupnja i ispita zakonitost osporenih rješenja o odobrenju predaje. To proizlazi iz podnositeljeva navoda: »U svojoj suštini mi prigovaramo da je nezakonito doneseno rješenje kojim se, između ostalog, oduzima sloboda građana« (v. točku 7. obrazloženja ove odluke).

Ustavni sud u tom smislu ponavlja da, kad je riječ o tome jesu li u konkretnom slučaju ispunjene pretpostavke propisane domaćim zakonom (u ovom predmetu ZPSKS-EU-om), zadaća Ustavnog suda nije svojom ocjenom zamijeniti ocjenu nadležnih sudova. On nije ovlašten dovoditi u pitanje tumačenje nadležnih sudova kad je riječ o domaćem pravu i njegovoj primjeni na konkretne slučajeve predaje na temelju europskog uhidbenog naloga, sve dok mu ne budu predočeni razlozi koji upućuju na to da je ocjena sudova u određenom slučaju bila »flagrantno i očito arbitrarna«.

Razlozi koji su u ustavnoj tužbi predočeni Ustavnom sudu nisu ga uvjerili da je u konkretnom slučaju bila riječ o takvoj ocjeni sudova.

14.1. U okviru prigovora o nezakonitosti osporenih rješenja, podnositelj ističe da je pitanje eventualne zastare njegova kaznenog progona u Republici Hrvatskoj glavno pitanje kad je riječ o njegovoj predaji Saveznoj Republici Njemačkoj.

Suprotno traženju podnositelja, Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku ne može ulaziti u zakonsko tumačenje odredaba mjerodavnog domaćeg prava o zastari kaznenog progona, a posebice ne u činjenična pitanja o tome kada je zastara kaznenog progona podnositelja u Republici Hrvatskoj počela teći, odnosno u pravna pitanja o tome od kojeg se trenutka zastara mora računati, je li u konkretnom slučaju nastupila, ima li relativni ili apsolutni karakter, i sl. To je zadaća sudova na čelu s Vrhovnim sudom Republike Hrvatske kao najvišim sudom u zemlji, kojemu je ustavna zadaća da »osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni« (članak 116. stavak 1. Ustava).

Drugim riječima, Ustavni sud nije nadležan ni za tumačenje zakonskih normi u primjeni na konkretne slučajeve ni za kontrolu zakonitosti sudskih i drugih odluka u konkretnim slučajevima, budući da on nije redovni sud u smislu članka 115. Ustava.

U okviru prethodno naznačenog opsega svoga ustavnosudskog nadzora, Ustavni sud primjećuje da su pitanje zastare kaznenog progona podnositelja u Republici Hrvatskoj prvostupanjski i drugostupanjski sud riješili primjenom članka 10. i članka 20. stavka 2. ZPSKS-EU-a (v. točku 7. obrazloženja ove odluke), vodeći se načelom uzajamnog priznanja presuda i sudskih odluka u kaznenim stvarima i tumačenjem domaćeg prava na način koji pridonosi ostvarenju načela uzajamnog priznanja sudskih odluka država članica EU-a. Na tim su osnovama ocijenili da se podnositeljev prigovor zastare mora odbiti.

Polazeći od ustavnog zahtjeva da je »izručenje« hrvatskog državljanina dopušteno »kad se mora izvršiti odluka o ... predaji donesena u skladu s ... pravnom stečevinom Europske unije« (članak 9. stavak 2. Ustava), Ustavni sud zaključuje da osporena sudska rješenja o odobrenju predaje podnositelja Saveznoj Republici Njemačkoj nisu »flagrantno i očito arbitrarna« i da su ostala u granicama članka 9. stavka 2. Ustava.

15. Ustavni sud dalje primjećuje da su prvostupanjski i drugostupanjski sud provjerili, na temelju njemačkog uhidbenog naloga i isprava koje su mu priložene, je li kazneno djelo koje je podnositelju stavljeno na teret u uhidbenom nalogu dostatno jasno opisano kako bi se podnositelju već u fazi postupka pred domaćim sudom omogućila obrana.

Redovni sudovi također su provjerili može li se to kazneno djelo, po svojim obilježjima, podvesti pod odredbu članka 10. alineje 14. ZPSKS-EU-a o »ubojstvu« te su u svojim obrazloženjima odgovorili na činjenične i pravne prigovore koje je u odnosu na to kazneno djelo iznosio podnositelj.

16. Što se tiče prigovora da podnositelju u Saveznoj Republici Njemačkoj prijeti opasnost od nepravičnog suđenja, Ustavni sud ih u cijelosti odbacuje kao očito neosnovane. Vrhovni sud utvrdio je u osporenom rješenju od 17. siječnja 2014.:

»(...) Sama činjenica da se postupak protiv tražene osobe vodi pred sudom SR Njemačke, opravdava pretpostavku da ta zemlja kao razvijena članica EU poštuje temeljna prava i slobode čovjeka zajamčene Konvencijom o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda«.

Ustavni sud suglasan je s tim stajalištem.

17. Ustavni sud dalje utvrđuje da predmet ovoga postupka ne mogu biti podnositeljevi prigovori da sam ZPSKS-EU nije u skladu s Ustavom s obzirom na zahtjeve koji za zakone proizlaze iz vladavine prava, najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske (članak 3. Ustava). Ti prigovori mogu biti samo predmet postupka apstraktne kontrole suglasnosti ZPSKS-EU-a s Ustavom.

18. Konačno, prijedlog podnositelja da Ustavni sud podnese Sudu EU zahtjev za prethodnu odluku (v. točku 7.9. obrazloženja ove odluke) nije razmatran. Ustavni sud primjećuje da je isti zahtjev podnositelj podnio i prvostupanjskom i drugostupanjskom sudu. Oba su suda obrazložila razloge zbog kojih takav prijedlog podnositelja smatraju neosnovanim. Ti se razlozi u osnovi svode na utvrđenje da je tumačenje pri primjeni nacionalnog prava (ZPSKS-EU) u isključivoj nadležnosti hrvatskih sudova.

19. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) odlučeno je kao u točki I. izreke.

Objava odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (točka II. izreke).

20. O prijedlogu podnositelja za odgodu ovrhe Ustavni sud nije odlučivao budući da je donio odluku o ustavnoj tužbi.

Broj: U-III-351/2014

Zagreb, 24. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenica predsjednice

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 15/2014-314