## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-648/1998 od 22. ožujka 2001.

### NN 30/2001 (6.4.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-648/1998 od 22. ožujka 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

548

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu dopredsjednik Suda Petar Klarić, kao predsjednik
Vijeća, te suci Jurica Malčić, Ivan Matija, Emilija Rajić i Milan Vuković, kao članovi
Vijeća, u povodu ustavne tužbe I. D. iz B., zastupanog po M. M.-P., odvjetnici
iz P., na sjednici Vijeća održanoj 22. ožujka 2001. godine, jednoglasno je
donio s­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-7636/96 od 12. ve­ljače
1998. i

– rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvat­ske, broj:
511-01-42-UP/I-7/4145/1-96 od 27. kolovoza 1996.

II. Predmet se vraća Ministarstvu unutar­njih poslova Repub­like
Hrvatske na ponovno odlučiva­nje.

```
Obrazlože­nje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba je podnesena protiv presude
Upravnog suda Republike Hrvatske navedene u izreci, kojom je odbijena podnosite­ljeva
tužba u upravnom sporu.

Rješe­njem protiv koje­g je pokrenut upravni spor odbijen je podnosite­ljev
zahtjev za primitak u hrvatsko držav­ljanstvo zbog toga što, kako se obrazlaže,
ne ispu­njava pretpostavke iz članka 8. stavka 1. točke 3. Zakona o hrvatskom
držav­ljanstvu (»Narodne novine«, broj 53/91, 28/92 i 113/93), jer da nema
prijav­ljen boravak u Republici Hrvatskoj u neprekidnom traja­nju od pet
godina.

Navodi se da je podnosite­lj
1985. napustio teritorij Republike Hrvatske, te da se formalna prijava
prebivališta bez faktičnog boravka ne smatra ispu­nje­njem pretpostavki za
stjeca­nje hrvatskog držav­ljanstva.

2. Podnosite­lj u ustavnoj tužbi
ističe da su mu na opisani način povrijeđena ustavna prava iz članka 14. (opća
jednakopravnost, jednakost svih pred zakonom), članka 15. (U Republici
Hrvatskoj jamči se ravnopravnost pripadnicima svih nacionalnih ma­njina...) i članka
32. Ustava Republike Hrvatske (Svatko tko se zakonito nalazi na teritoriju
Republike Hrvatske ima pravo slo­bod­no se kretati i birati boravište. Svaki
građanin Republike Hr­vat­ske ima pravo u bilo koje doba napustiti teritorij države
i naseliti se trajno ili privremeno u inozemstvu i bilo kada se vratiti u
domovinu...).

Smatra da je pogrešno shvaća­nje
upravnog tijela i Upravnog suda da je on napustio Republiku Hrvatsku. Navodi da
je 1985. godine otišao u Švicarsku zbog ekonomskih razloga, te da nije trajno
napustio Hrvatsku, budući da je to ­nje­gova domovina u kojoj je rođen i u
kojoj ima nekretnine u vlasništvu naslijeđene od rodite­lja. U Hrvatskoj da ima
prijav­ljeno prebivalište tijekom čitavog života, i u vrijeme podnoše­nja
zahtjeva, kao i danas.

Predlaže ukida­nje obiju osporavanih odluka.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Uvidom u spis predmeta Ministarstva unutar­njih poslova Republike
Hrvatske utvrđeno je da je zahtjev podnosite­lja za stjeca­nje hrvatskog držav­ljanstva
podnesen pozivom na odredbu članka 9. Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu.

Tom je odredbom propisano da osoba koja je rođena na teritoriju
Republike Hrvatske može steći hrvatsko držav­ljanstvo iako ne udovo­ljava
pretpostavkama iz članka 8. stavka 1. točaka 1., 2. i 4. tog Zakona.

Člankom 8. stavkom 1. Zakona
o hrvatskom držav­ljanstvu propisane su pretpostavke za stjeca­nje hrvatskog držav­ljanstva
prirođe­njem, a to su: 1) navršenih 18 godina života i poslovna sposobnost, 2)
otpust iz stranog držav­ljanstva (ili dokaz da će otpust dobiti), 3) prijav­ljen
boravak u Republici Hrvatskoj najma­nje pet godina neprekidno do podnoše­nja
zahtjeva, 4) poznava­nje hrvatskog jezika i latiničnog pisma i 5) da se iz ponaša­nja
podnosite­lja zahtjeva može zak­ljučiti da poštuje pravni poredak i običaje u
Republici Hrvatskoj i da prihvaća hrvatsku kulturu.

Prema tome, za udovo­ljava­nje
uvjetima iz članka 9. Zakona dostatno je da podnosite­lj zahtjeva, osim što je
rođen na teritoriju Republike Hrvatske, ima prijav­ljen boravak u Republici
Hrvatskoj najma­nje pet godina neprekidno do podnoše­nja zahtjeva, te da poštuje
pravni poredak, kulturu i običaje Republike Hrvatske.

U konkretnom slučaju iz
dokumentacije u spisu predmeta, međutim, proizlazi, da je operativnom provjerom
utvrđeno kako podnosite­lj udovo­ljava pretpostavki iz točke 3. stavka 1. članka
8. Zakona, dok glede pretpostavki iz točke 5. provjera nije mogla biti izvršena
zbog dugogodiš­nje­g izbiva­nja iz zem­lje. Također je razvidno da je istodobno
pokrenut postupak za prestanak trajnog nasta­nje­nja prema Zakonu o kreta­nju i
boravku stranaca (»Narodne novine«, broj 53/91).

4. Suprotno spomenutom utvrđe­nju,
zahtjev podnosite­lja, kao i ­nje­gova tužba, odbijeni su zbog nepostoja­nja
prijav­ljenog petogodiš­nje­g boravka u Republici Hrvatskoj, a što bi, kako se
navodi, podrazumijevalo i či­njenicu stvarnog živ­lje­nja u Republici
Hrvatskoj.

Međutim, u predmetnom
postupku nepostoja­nje prijav­ljenog boravka nije utvrđeno, a fizičku nazočnost
tj. stvarno živ­lje­nje u Republici Hrvatskoj mjerodavni Zakon nije niti
propisao kao pret­postavku za stjeca­nje držav­ljanstva.

5. Naime, člankom 32. stavkom
2. Ustava Republike Hrvat­ske propisano je da svaki građanin Republike Hrvatske
ima pravo u bilo koje doba napustiti teritorij države i naseliti se trajno ili
pri­vremeno u inozemstvu i bilo kada se vratiti u domovinu.

Slijedom toga, pojedinačnim
aktima kojima se nekome uskra­ćuje držav­ljanstvo zbog či­njenice da ne živi u
Republici Hrvat­skoj, kao što je to uči­njeno odlukama donesenim u konkretnom
slučaju, vrijeđa se ustavno pravo zajamčeno navedenom odred­bom Ustava.

Glede ustavnom tužbom
istaknute povrede odredaba članka 14. Ustava ističe se s­ljedeće:

Ustavno jamstvo jednakosti iz članka 14. (razrađeno i primije­njeno na
područje sudske i druge pravne zaštite člankom 26. Ustava) povrijeđeno je ako
stranke u postupku u kojem je donesen osporavani pojedinačni akt nisu imale
ravnopravan položaj (u smislu omogućava­nja sudjelova­nja u postupku, pruža­nja
cjelovitog obrazlože­nja donesenih odluka i sl.), a u materijalnopravnom
smislu, ako je mjerodavan propis pogrešno shvaćen i primije­njen.

S obzirom na navedeno, Ustavni sud Republike Hrvatske je utvrdio da je u
konkretnom slučaju donesenim odlukama podno­site­lju povrijeđeno i ustavno
jamstvo jednakosti.

6. Ustavnom tužbom podnosite­lj ukazuje i na povredu odredaba članka 15.
Ustava Republike Hrvatske, koje se odnose na ravnopravnost pripadnika
nacionalnih ma­njina, slobodu izražava­nja nacionalne pripadnosti, uporabe
jezika, pisma i sl.

Pripadnost podnosite­lja ustavne tužbe nacionalnoj ma­njini i prava koja
iz te pripadnosti, prema Ustavu i zakonima Republike Hrvatske, za ­nje­ga
proizlaze, nisu predmetom postupka koji je u konkretnom slučaju vođen i odluka
koje su u tom postupku donesene, pa stoga vrijednosti koje Ustav štiti
odredbama članka 15. nisu u predmetnoj pravnoj stvari mogle biti povrijeđene.

7. Slijedom izloženog, a na
teme­lju odredaba članaka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99), donesena je odluka kao u izreci.

Broj: U-III-648/1998
Zagreb, 22. ožujka 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić.** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 30/2001-548