### NN 13/2016 (10.2.2016.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4536/2012 od 14. siječnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

329

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Slavica Banić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula P. P. iz P., zastupana po skrbnici B. B. iz B., na sjednici održanoj 14. siječnja 2016. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se djelomično usvaja.

II. Ukida se rješenje Općinskog suda u Z. broj: R1-19/09 od 28. prosinca 2010.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Z. na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. P. P. iz P. (u daljnjem tekstu: podnositeljica), zastupana po skrbnici B. B. iz B., podnijela je Ustavnom sudu ustavnu tužbu kojom osporava rješenje Županijskog suda u Z. broj: Gžx-950/11 od 27. lipnja 2012., kojim su odbijene žalbe J. P. i B. B. protiv rješenja Općinskog suda u Z. broj: R1-19/09 od 27. travnja 2011. Potonjim su rješenjem odbačene kao nedopuštene žalbe J. P. i B. B. protiv rješenja Općinskog suda u Z. broj: R1-19/09 od 28. prosinca 2010., kojim je podnositeljica lišena poslovne sposobnosti.

Podnositeljica je ustavnu tužbu podnijela i protiv oba prethodno navedena rješenja Općinskog suda u Z.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. Centar za socijalnu skrb Z. je 23. siječnja 2006. Općinskom sudu u Z. podnio prijedlog da se podnositeljica liši poslovne sposobnosti, imenovavši joj prije toga (rješenjem klasa: UP/I-552-02/05-02/47 ur. broj: 2181-160-05-2 od 31. listopada 2005.) odvjetnicu K. K. iz K. za skrbnicu za poseban slučaj radi zastupanja te zaštite interesa u navedenom sudskom postupku.

Rješenjem broj: R1-5/06 od 2. veljače 2006. Općinski sud u Z. odredio je izvođenje vještačenja po vještaku neuropsihijatru, naloživši mu da pregleda podnositeljicu te sudu dostavi pisani nalaz i mišljenje na okolnost utječe li podnositeljičino zdravstveno stanje na njezinu poslovnu sposobnost.

Podnositeljičina skrbnica za poseban slučaj je 21. veljače 2006. podnijela Općinskom sudu u Z. podnesak u kojem je navela:

»Kako mi činjenično stanje u ovoj pravnoj stvari nije poznato, to opreza radi osporavam navode iz Prijedloga.

Predlažem da Sud provede dokaze navedene u Prijedlogu i ocjenom istih donese na zakonu utemeljenu odluku.«

Općinski sud u Z. je rješenjima broj: R1-5/06 od 8. veljače 2007. i 19. lipnja 2008. pozvao predlagatelja da poduzme sve potrebne mjere i radnje koje će vještaku omogućiti podnositeljičin pregled.

Rješenjem istog suda broj: 6-Su-379/07-4 od 3. studenoga 2008. spis razmatranog predmeta je raspoređen u rad drugom sucu tog suda. I rješenjem Općinskog suda u Z. broj: 23-Su-2451/09-3 od 9. studenoga 2009., nakon što je taj sud postao nadležan za predmet (koji mu je dostavljen 7. listopada 2009.), spis je raspoređen u rad drugom sucu tog suda.

Centar za socijalnu skrb Z., odgovarajući na prethodno spomenuta rješenja suda od 8. veljače 2007. i 19. lipnja 2008., u podnesku od 8. lipnja 2010. u bitnome navodi:

»Vezano za predmet ... ovaj Centar za socijalnu skrb po vašem pozivanju da se poduzmu potrebne mjere koje će omogućiti vještaku neuropsihijatru ... pregled predloženice, stupio je u kontakt sa ocem predloženice J. P. ...

J. P. je tom prilikom izjavio da predloženica odbija otići na vještačenje-pregled i da je on ne može prisiliti na isto.

Slijedom iznesenog, predlažemo da vještak ukoliko je moguće, obavi terenski pregled na adresi u Z. ...

Nadalje, napominjemo da je otac predloženice J. P. dostavio ovom Centru podnesak kojim traži povlačenje prijedloga za lišavanje poslovne sposobnosti P. P.

U provedenom postupku ovaj Centar utvrdio je da nema osnova za povlačenjem predmetnog prijedloga budući je predloženica i dalje bolesna o čemu prileži potvrda liječnika opće medicine ... dakle i dalje postoji osnovana sumnja u njenu poslovnu sposobnost.«

Podnesku je priložena potvrda liječnika opće medicine datirana od 21. rujna 2005.

U psihijatrijskom nalazu i mišljenju, dostavljenom Općinskom sudu u Z. 27. kolovoza 2010., vještak je uvodno naveo da se vještačenje temelji na: »1. Uvidu u sudske spise. 2. Medicinskoj dokumentaciji. 3. Psihijatrijskom liječenju.« U tom se smislu, u bitnome, prvo pozvao na prethodno spomenutu potvrdu liječnika opće medicine od 21. rujna 2005., navodeći da iz iste proizlazi da podnositeljica kao »dugogodišnji psihijatrijski bolesnik, boluje od kronične psihoze i pod kontrolom je psihijatra«. Zatim je naveo da je podnositeljica, prema heteroanamnezi dobivenoj od njezinog oca, u više navrata liječena »u Psihijatrijskom odjelu Psihijatrijske klinike u KBC Z., koliko on zna bila je najmanje dva tri puta i to po deset do petnaest dana« (pri tome ne navodeći relevantni vremenski kontekst tih razdoblja). Vještak je zaključno u nalazu naveo da je podnositeljica pregledana »u Klinici za psihijatriju KBC Z. 25.08.2010. godine, primljena je u hitnoj službi pod kliničkom slikom schizofrene psihoze u egzacerbaciji« te da joj je »u više navrata, posljednjih mjeseci upućen pismeni poziv da se javi u Kliniku za psihijatriju radi ocjene poslovne sposobnosti ali se roditelji nisu odazvali pozivu iz razloga što su odustali od vještačenja, jer je navodno P. sada bolje«. Nakon što je opisao nalaz dobiven nakon navedenog prijama u bolničkoj hitnoj službi, za koji je naveo da je jučerašnji u odnosu na pisanje vještačkog nalaza i mišljenja (datiranog s 27. kolovoza 2010., što bi ukazivalo na to da je riječ o prekjučerašnjem prijamu u odnosu na pisanje vještačkog nalaza i mišljenja), vještak je u mišljenju naveo da podnositeljica »boluje od kronične schizofrene psihoze« te predložio da joj se »oduzme poslovna sposobnost u cijelosti«.

Dana 6. listopada 2010. u predmetu je na Općinskom sudu u Z. održana petominutna rasprava, na koju podnositeljica nije pozvana. Zapisnik s te rasprave glasi:

»Početak 8,30 sati

Utvrđuje se da su pristupili:

Za predlagatelja: punomoćnica L. L., diplomirana pravnica

Za predloženicu: posebna skrbnica K. K.

Utvrđuje se da je kod ovog suda dana 27. kolovoza 2010. zaprimljeno vještvo stalnog sudskog vještaka dr. S. S. koje je dostavljeno strankama na očitovanje.

Nazočne nemaju primjedbi na nalaz i mišljenje stalnog sudskog vještaka dr. S. S.

Sudac rješava raspravljanje dovršeno.

Rješenje će biti doneseno u zakonskom roku.

Dovršeno u 8,35 sati.«

2.1. Općinski sud u Z. je u obrazloženju rješenja broj: R1-19/09 od 28. prosinca 2010. naveo da je pregledao dijelove spisa koji sadrže podnositeljičinu liječničku dokumentaciju (bez da je specificirao o kojoj se dokumentaciji radi) i njezin rodni list te proveo psihijatrijsko vještačenje. Nakon toga je, na ukupno nepunu jednu stranicu, do kraja obrazloženja rješenja naveo sljedeće:

»Prijedlog predlagatelja je osnovan.

U svom nalazu i mišljenju od 27. kolovoza 2010. stalni sudski vještak dr. S. S., mr. sc. neuropsihijatar je naveo da je predloženica imala uredan psihomotorni razvoj, završila je ekonomsku školu, prema heteroanamnezi bila je zaposlena, ali je prekinula sa zaposlenjem. Liječena je u tri navrata u psihijatrijskoj bolnici u Z., prvo liječenje bilo je prije otprilike dvadesetak godina zbog smetnji u ponašanju, ne postoji medicinska dokumentacija o tome, ‘rečeno im je da se radi o težem duševnom poremećaju schizofreniji’ i od tada uzima psihijatrijsku terapiju, povremeno ide na kontrolne preglede kod psihijatra. Posljednje dvije-tri godine osjeća se bolje, ali je uglavnom sama u kući, nije uspostavila niti jednu ozbiljnu emocionalnu vezu, živi sa roditeljima. Kod prijema verificira se klinička slika kronificirane schizofrene psihoze u recidivu. Predloženica je autistična, emocionalno udaljena, inadekvatnog afekta, pod uplivom halucinacija, bez mogućnosti komuniciranja. Na osnovi heteroanamneze, dostupne medicinske dokumentacije i kliničke slike zaključuje se da se kod predloženice radi o kroničnoj schizofrenoj psihozi sa značajnom deterioracijom viših psihičkih procesa kao što su emocije, mišljenje, rasuđivanje i testiranje realiteta.

S obzirom da dugogodišnje psihijatrijsko liječenje nije dalo rezultate u smislu poboljšanja kliničke slike, očekivati je daljnje pogoršanje i daljnju psihičku deterioraciju, prognoza je slaba. Vještak predlaže, kako predloženica nije u stanju skrbiti se o sebi na adekvatan način niti upravljati svojim postupcima bez nanošenja štete sebi i drugima, da ju je po pitanju poslovne sposobnosti potrebno u cijelosti lišiti iste.

Člankom 159. stavka 1. Obiteljskog zakona (‘NN’ br. 116/03) propisano je da punoljetna osoba koja se zbog mentalnog oštećenja ili psihičke bolesti ili ovisnosti o opojnim sredstvima, senilnosti ili drugih uzroka nije sposobna brinuti i o osobnim potrebama, pravima i interesima, ili koja ugrožava prava i interese drugih osoba, djelomice se ili potpuno lišava poslovne sposobnosti.

Cijeneći navode iz medicinske dokumentacije, te uzevši u obzir nalaz i mišljenje stalnog sudskog vještaka dr. S. S., mr. sc. neuropsihijatra, čije predmetno vještvo sudac smatra logičnim i argumentiranim te izrađenim u skladu s pravilima struke, sudac smatra utvrđenim da predloženica nije u stanju kontinuirano upravljati svojim postupcima i sama se brinuti o svojim pravima i interesima, zbog toga je potrebno predloženicu u potpunosti lišiti poslovne sposobnosti, a radi zaštite njezinih prava i interesa. Na citirano vještvo stranke nisu imali primjedbe ni prigovora.

Stoga što su se ispunili pravni i medicinski uvjeti te radi zaštite prava i interesa predloženice treba istoj oduzeti samovlast.

Radi navedenog prijedlog predlagatelja razborito je usvojiti i temeljem odredbe čl. 159. stavka 1. Obiteljskog zakona, riješiti kao u izreci ovog rješenja.«

2.2. Protiv prethodno navedenog rješenja su otac podnositeljice J. P. (7. veljače 2011.) i sestra podnositeljice B. B. (18. veljače 2011.) podnijeli žalbe, koje je Općinski sud u Z. odbacio rješenjem broj: R1-19/09 od 27. travnja 2011., uz obrazloženje da su ih podnijele osobe koje nisu ovlaštene za podnošenje žalbe budući da je podnositeljici imenovana skrbnica za poseban slučaj (odvjetnica K. K. iz K.).

Iste osobe žalile su se i na to rješenje – podnositeljičin otac 4. svibnja 2011., a njezina sestra 10. svibnja 2011. – obje priloživši žalbi rješenje Centra za socijalnu skrb Z. klasa: UP/I-552-02/11-03/16 ur. broj: 2134-160-11-4 od 15. veljače 2011., kojim je podnositeljica kao osoba potpuno lišena poslovne sposobnosti stavljena pod skrbništvo, a za skrbnicu joj je imenovana njezina sestra B. B. Te su žalbe odbijene rješenjem Županijskog suda u Z. broj: Gžx-950/11 od 27. lipnja 2012. uz, u bitnome, sljedeće obrazloženje:

»Naime, prema odredbi iz čl. 358. st. 3. ZPP, koja se u ovom izvanparničnom postupku radi lišenja poslovne sposobnosti supsidijarno primjenjuje temeljem čl. 320. ObZ, žalba je nedopuštena ako je žalbu podnijela osoba koja nije ovlaštena za podnošenje žalbe.

ObZ, koji uz meterijalnopravne odredbe o lišenju poslovne sposobnosti sadrži i postupovne odredbe, ne sadrži eksplicitnu odredbu o tome tko je u ovoj vrsti postupaka ovlašten na podnošenje žalbe. Međutim, odgovor na to pitanje jasno se iščitava iz odredaba koje propisuju:

– tko je stranka u izvanparničnom postupku (predlagatelj i osoba o čijim se pravima i pravnim interesima odlučuje u postupku – čl. 310. ObZ),

– kome se dostavlja odluka suda o lišenju poslovne sposobnosti (stranci koja je podnijela prijedlog, osobi koja se lišava poslovne sposobnosti i njenom skrbniku, te Centru za socijalni rad – čl. 329. st. 1. ObZ).

Dakle srodnici predloženika, ukoliko nisu predlagatelji i time stekli status stranke u postupku, uopće ne ulaze u krug sudionika postupka pa nema zakonske osnove (kako u odredbama ObZ tako i ZPP-a) smatrati ih ovlaštenim na podnošenje žalbe.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

3. Podnositeljica smatra da su joj osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 1., 18., 29. stavkom 1. i 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te članak 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija). U ustavnoj tužbi u bitnome navodi:

»... Rješenje je doneseno bez da je P. P. i članovi njene obitelji obaviještena o pokrenutom postupku protiv nje tj. o oduzimanju poslovne sposobnosti. P. P. ne zna ni kako izgleda spomenuta njena posebna skrbnica K. K., iz čega se vidi kakva je to zaštita njenih prava i interesa?! U postupku pred Općinskim sudom P. P. i članovi njene obitelji nisu pozvani na suđenje, a odluka Općinskog suda u Z. je donesena isključivo na osnovi vještačenja doktora S. S. i unaprijed odabrane odvjetnice, koja je trebala samo potvrditi navode doktora. Vještačenje doktora S. S. je takvo da ne odgovara stvarnom stanju P. P., kao da je nedovoljno poznaje, jer se ona pored svojih psihičkih problema sama brine o sebi (podiže sama sebi mirovinu na banci, sama sebi kuha, pere odjeću, kupuje i dr.), pa nema osnova da joj se oduzima poslovna sposobnost.

U postupku lišavanja poslovne sposobnosti ona nema jednaki položaj kao druge stranke u postupku (Centar za socijalnu skrb), jer je posebna skrbnica imenovana samo formalno i ne ispunjava svoje dužnosti kao skrbnica. Logično bi bilo da joj je odmah imenovana kao skrbnica sestra tj. član njene obitelji, zatim da je ona obaviještena o svim radnjama poduzetim protiv nje, kako bi mogla uložiti žalbu na Rješenja suda, te da je sudac Općinskog suda uzeo njenu izjavu na zapisnik, što on nije učinio. ... Na Rješenje Općinskog suda u Z., poslovni broj R1-19/09 od 27.04.2011.g. uložena je žalba od strane J. P. (oca P. P. temeljem članka 64. Ustava, po kojem je dužnost svakog da štiti djecu i nemoćne osobe) i B. B. (sestre P. P. po članku 64. Ustava i temeljem Rješenja od strane Centra za socijalnu skrb Z., kao njene skrbnice), koje su odbijene kao neosnovane od strane Županijskog suda u Z. i potvrđeno je rješenje Općinskog suda u Z., poslovni broj R 1-19/09 od 27.04.2011.g., iako je izvršena povreda članka 310. i 329. stavak 1. Obiteljskog zakona, te članka 353.st.1 u vezi članka 381. Zakona o parničnom postupku, te povreda članka 354. stavak 2 Zakona o parničnom postupku u postupku pred sudom. Dakle provodi se diskriminacija P. P. i kršenje članka 14. stavak 1 Ustava, jer se zbog njenog društvenog položaja i drugih osobina tj. položaja psihički oboljele osobe ona diskriminira u postupku i tretira kao broj, a ne osoba sa svim pravima kao i drugi građani Republike Hrvatske. Također imenovanjem formalno posebnog skrbnika K. K., povrijeđuje se pravo na pravično suđenje odnosno članak 18. Ustava i članak 29. stavak 1 Ustava, jer ona samo formalno zastupa P. P. a stvarno ne zaštićuje njena prava (Rješenje o imenovanju posebne skrbnice nije dobila, kako bi se na njega mogla žaliti, što je još jedan dokaz diskriminacije u postupanju pred sudom. S jedne strane joj je oduzeta poslovna sposobnost kako se ne bi mogla žaliti, a s druge strane ne priznaje se žalba njene skrbnice B. B., koja je zastupa po zakonu). Po članku 35. Ustava svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti, a postupajući na ovaj način od strane Općinskog i Županijskog suda u Z., psihički oboljelim osobama se ne omogućuje pravna zaštita i obrana u postupcima.«

Na temelju navedenog podnositeljica zaključuje da je provedena njezina diskriminacija zbog njezinog društvenog položaja i drugih osobina (njezine psihičke bolesti) jer nije osigurano njoj »i članu njene obitelji pravo na pristup sudu ... pravo na poštivanje obiteljskog života ... pravo na djelotvorno pravno sredstvo«.

Podnositeljica zaključno predlaže da Ustavni sud ukine osporena rješenja.

IV. MJERODAVNO PRAVO

4. Ustavni sud utvrđuje da su u konkretnom slučaju mjerodavne odredbe Obiteljskog zakona (»Narodne novine« broj 116/03., 17/04., 136/04. i 107/07.) te odredbe Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 6/07., 3/08. i 5/08.; u daljnjem tekstu: Konvencija UN).

a) Obiteljski zakon

4.1. Mjerodavne odredbe Obiteljskog zakona glase:

»Članak 159.

(1) Sud će u izvanparničnom postupku punoljetnu osobu koja zbog duševnih smetnji ili drugih uzroka nije sposobna brinuti se o osobnim potrebama, pravima i interesima ili koja ugrožava prava i interese drugih osoba, djelomice ili potpuno lišiti poslovne sposobnosti.

(2) Prije donošenja odluke iz stavka 1. ovoga članka sud će pribaviti stručno mišljenje liječnika vještaka o zdravstvenom stanju osobe za koju je pokrenut postupak lišenja poslovne sposobnosti i o utjecaju tog stanja na njezine sposobnosti zaštite svih ili pojedinih osobnih potreba, prava i interesa te na ugrožavanje prava i interesa drugih osoba.

(...)«

»Članak 326.

(1) Sud će pozvati na ročište osobu koja je podnijela prijedlog za pokretanje postupka, osobu o kojoj se provodi postupak, njezinog skrbnika i centar za socijalnu skrb.

(2) Osobe iz stavka 1. ovoga članka i centar za socijalnu skrb mogu u tijeku postupka sudjelovati pri izvođenju dokaza i raspravi o rezultatima cjelokupnog postupka.

(3) Sud će nastojati saslušati osobu o kojoj se provodi postupak. Ako se ta osoba nalazi u psihijatrijskoj ustanovi ili je smještena u socijalnu ustanovu, saslušat će se u pravilu u toj ustanovi.

(4) Sud može odustati od pozivanja i saslušavanja osobe o kojoj se provodi postupak, ako bi to za nju moglo biti štetno ili ako saslušanje nije moguće s obzirom na njezino mentalno oštećenje i zdravstveno stanje.

Članak 327.

(1) Osobu o kojoj se provodi postupak za lišenje poslovne sposobnosti treba, po nalogu suda, pregledati liječnik koji će o rezultatima pregleda dati pisani nalaz i mišljenje.

(2) Sud može odustati od liječničkog pregleda ako je osoba koju bi trebalo pregledati već po odluci suda smještena u psihijatrijsku ustanovu i ako iz izvješća te ustanove proizlazi da ju je potrebno lišiti poslovne sposobnosti.

(...)«

»Članak 329.

(1) Odluka suda o lišenju poslovne sposobnosti dostavlja se stranci koja je podnijela prijedlog za pokretanje postupka, osobi koja se lišava poslovne sposobnosti, njezinom skrbniku i centru za socijalnu skrb.

(2) Sud ne mora odluku dostaviti osobi koja se lišava poslovne sposobnosti, ako ona ne može shvatiti značenje i pravne posljedice odluke ili ako bi to bilo štetno za njezino zdravlje.

(...)«

b) Konvencija UN

4.2. Mjerodavne odredbe Konvencije UN glase:

»Članak 12.

JEDNAKOST PRED ZAKONOM

1. Države stranke ponovo potvrđuju da osobe s invaliditetom imaju pravo svugdje biti priznate kao osobe jednake pred zakonom.

2. Države stranke će prihvatiti da osobe s invaliditetom imaju pravnu i poslovnu sposobnost na jednakoj osnovi kao i druge osobe u svim aspektima života.

3. Države stranke će poduzeti odgovarajuće mjere kako bi osobama s invaliditetom osigurale pristup potpori koja bi im mogla biti potrebna za ostvarivanje pravne i poslovne sposobnosti.

4. Države stranke osigurat će da sve mjere koje se odnose na ostvarivanje pravne i poslovne sposobnosti predvide odgovarajuće i djelotvorne zaštitne mehanizme koji će sprečavati zloporabu u skladu s međunarodnim pravom koje obuhvaća ljudska prava. Takvi zaštitni mehanizmi osigurat će da mjere koje se odnose na ostvarivanje pravne i poslovne sposobnosti poštuju prava, volju i sklonosti te osobe, da se iz njih isključi sukob interesa i zloporaba utjecaja, da su razmjerne i prilagođene osobnim okolnostima, da se primjenjuju u najkraćem mogućem vremenu i da podliježu redovitoj reviziji nadležnog, nezavisnog i nepristranog tijela vlasti ili sudbenoga tijela. Zaštitni mehanizmi bit će razmjerni sa stupnjem kojim takve mjere utječu na prava i interese osobe.

5. U skladu s odredbama ovog članka države stranke poduzet će odgovarajuće i djelotvorne mjere radi osiguranja jednakih prava osoba s invaliditetom da posjeduju i nasljeđuju imovinu, kontroliraju svoje vlastite financijske poslove i imaju jednak pristup bankovnim kreditima, hipotekama i drugim oblicima financiranja, te će također osigurati da osobe s invaliditetom ne budu bez vlastite volje (arbitrarno) lišene svojega vlasništva.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. S obzirom na navode iz ustavne tužbe, Ustavni sud je svoju ocjenu zasnovao na člancima 29. stavku 1. i 35. Ustava te člancima 6. stavku 1. i 8. Konvencije.

5.1. Mjerodavni dijelovi članaka 29. stavka 1. i 35. Ustava glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama (...)«

»Članak 35.

Svakomu se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog ... života ...«

5.2. Mjerodavni dijelovi članaka 6. stavka 1. i 8. Konvencije glase:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ... svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... ispita njegov slučaj. (...)«

»Članak 8.

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I OBITELJSKOG ŽIVOTA

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga privatnog … života ...

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno … radi zaštite zdravlja … ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

6. Članak 35. Ustava svakome jamči štovanje i pravnu zaštitu njegova osobnog života. Ustavni sud podsjeća da u odnosu na poštovanje osobnog života država ima negativne i pozitivne obveze. Negativne obveze obuhvaćaju dužnost države da se suzdrži od miješanja u osobni život pojedinaca, osim u slučajevima propisanim Ustavom i zakonom i u skladu s načelom razmjernosti (članak 16. Ustava), razmatranim u svjetlu pravila koja vrijede u demokratskoj državi (članak 1. stavak 1. Ustava).

Kad je riječ o pozitivnim obvezama države Ustavni sud primjećuje, međutim, da je ustavni pojam poštovanja osobnog života neodređen. Stoga se uvijek mora voditi računa da se tumačenja obveze države na poštovanje tog života mogu razlikovati od slučaja do slučaja. Ustavni sud smatra da država ima slobodu prosudbe pri uređivanju tog pitanja odnosno pri odlučivanju o tome koje aktivnosti ili mjere treba poduzeti radi ostvarivanja ustavnog jamstva iz članka 35. Ustava, pri čemu se uvažavaju i postojeće mogućnosti društvene zajednice i njezinih pojedinaca.

Polazeći od postavke da država ima određenu slobodu prosudbe pri izboru mjera koje će omogućiti poštovanje osobnog života iz članka 35. Ustava, Ustavni sud u postupku ispitivanja eventualnih povreda navedenog ustavnog jamstva u konkretnom slučaju uvijek vodi računa o pravičnoj ravnoteži koju valja postići između suprotstavljenih interesa pojedinca i zajednice u cjelini.

Načelna stajališta Ustavnog suda o značenju i domašaju ustavnog jamstva na štovanje osobnog života iz članka 35. Ustava suglasna su onima Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) o pravu na poštovanje privatnog života iz članka 8. Konvencije. Temeljna svrha tog ustavnog i konvencijskog jamstva jest zaštita pojedinaca od neosnovanog miješanja države u njihovo pravo na nesmetan osobni (privatni) život.

Ustavni sud podsjeća i na načelno stajalište ESLJP-a kako oduzimanje poslovne sposobnosti može dovesti do miješanja u privatni život određene osobe (vidi Shtukaturov protiv Rusije, zahtjev br. 44009/05, § 83., ECHR 2008., i Lashin protiv Rusije, presuda, 22. siječnja 2013., zahtjev br. 33.117/02, § 77.).

Ustavni sud je pri razmatranju konkretne pravne stvari imao u vidu i stajališta iznesena u presudi Yildiz protiv Austrije, (31. listopada 2002., zahtjev br. 37295/97). U toj presudi ESLJP-a izrijekom je utvrdio da odluke nadležnih tijela država – članica, u mjeri u kojoj mogu utjecati na prava zaštićena člankom 8. stavkom 1. Konvencije, moraju biti nužne u demokratskom društvu, to jest opravdane neposrednom društvenom potrebom i, osobito, razmjerne legitimnom cilju koji se želi postići.

Navedena načelna stajališta, prema ocjeni Ustavnog suda, primjenjuju se i u konkretnom slučaju.

7. Svrha lišenja poslovne sposobnosti i stavljanja pod skrbništvo jest, prije svega, zaštita osobe. Cilj je zaštita psihičkog, tjelesnog i socijalnog zdravlja osobe. Socijalni radnik u nadležnom centru za socijalnu skrb procjenjuje opravdanost zahtjeva za pokretanje postupka lišenja, međutim sud je onaj koji donosi konačnu odluku i na njemu je prema tome najveća odgovornost. U odlučivanju se treba voditi činjenicama i dokazima koje pred njega stavljaju centar za socijalnu skrb, sama stranka, odnosno poseban skrbnik koji zastupa stranku u istom postupku, te sudski vještak. Nužno je pri tome dobro poznavanje načela Ustava i Konvencije, koje treba prepoznati i u nalazu vještaka i anamnezi socijalnog radnika, a onda ih u svojoj odluci definirati na način što manjeg ograničavanja uz osiguravanje nužno potrebne zaštite. Sud također treba promišljati o tome štiti li doista svojom odlukom osobu i pomaže joj da zaštiti svoja prava i interese, vodeći se osnovnim načelom o nužnosti i proporcionalnosti mjere, odnosno najmanjem mogućem zadiranju u ljudska prava te osobe. Dužnost je suda odlučiti je li takva krajnja mjera potrebita ili bi i blaža mjera bila dovoljna. Kad je u pitanju takav važan interes za privatni život pojedinca, sud mora pažljivo uravnotežiti sve relevantne čimbenike kako bi odlučio o razmjernosti mjere koju treba poduzeti.

8. Lišenje osobe poslovne sposobnosti izuzetno je ozbiljna mjera koja bi trebala biti pridržana samo za iznimne okolnosti. Potpuno ili djelomično lišenje poslovne sposobnosti predstavlja miješanje države u osobni život pojedinca budući da osoba lišena poslovne sposobnosti u potpunosti gubi ili joj se ograničava mogućnost da svojim postupcima, izjavama i radnjama proizvodi pravne učinke. Bez poslovne sposobnosti pojedinac ne može samostalno i svojevoljno upravljati svojim životom stoga treba imati u vidu kako poslovna sposobnost predstavlja pravo na život u punom smislu. Imajući na umu važnost posljedica koje takve mjere imaju na osobni život pojedinca, Ustavni sud smatra kako je nužno da sudovi, nadležni rješavati takve slučajeve, pažljivo ispitaju sve relevantne čimbenike kako bi se osiguralo ispunjenje uvjeta iz članka 35. Ustava.

Čak i kad državna tijela utvrde, s potrebitim stupnjem sigurnosti, da osoba nije sposobna brinuti se o osobnim potrebama, pravima i interesima i kojoj je potrebna pomoć, skrb i nadzor, potpuno lišavanje poslovne sposobnosti trebalo bi biti primijenjeno kada se utvrdi da nijedna druga manje restriktivna mjera ne bi poslužila svrsi ili kad su druge manje restriktivne mjere neuspješno već pokušane (vidi presudu Ivinović protiv Hrvatske, 18. rujna 2014., zahtjev br. 13006/13, § 44.).

9. Pri zaštiti jamstva na štovanje osobnog života iz članka 35. Ustava važno je osigurati da svaki postupak lišavanja poslovne sposobnosti u postupovnom smislu udovoljava zahtjevima pravičnog postupka, koje jamči ustavno pravo sadržano u članku 29. stavku 1. Ustava. To između ostaloga znači da se postupak mora okončati u razumnom roku, da osoba koja se lišava poslovne sposobnosti mora sudjelovati u tom postupku osobno te da joj se dostavljaju rješenja u vezi s postupkom, kao i da se osigura kontradiktornost postupka kroz aktivno sudjelovanje skrbnika. Nužna postupovna sigurnost nalaže da se u vezi s tim rizik proizvoljnog odlučivanja svede na minimum (vidi presuda X i Y protiv Hrvatske, 3. studenoga 2011., zahtjev br. 5193/09, § 85.).

Da bi zakonske odredbe kojima je uređen pravni položaj stranaka odnosno njihovih zastupnika u postupcima pred sudom udovoljile zahtjevu kojeg postavlja članak 29. stavak 1. Ustava, pravni položaj stranaka i njihovih zastupnika mora biti jednak odnosno sudovi u postupku moraju osigurati jednakost stranaka u mogućnosti korištenja procesnih sredstava (jednakost oružja, jednakost sredstava).

Načelo jednakosti sredstava, u smislu pravične ravnoteže među strankama (fair balance) čini jedan od bitnih konstitutivnih elemenata prava na pravično suđenje. S tim u vezi, načelo jednakosti oružja, u smislu ravnoteže među strankama, obuhvaća razumnu mogućnost obiju stranaka da izlože činjenice i podupru ih svojim dokazima u takvim uvjetima koji nijednu stranku ne stavlja u bitno lošiju poziciju u odnosu prema suprotnoj stranci. Takav stav je ESLJP u predmetu Perić protiv Hrvatske (presuda, 27. ožujka 2008., zahtjev br. 34499/06, §§ 24. i 25.) zauzeo u odnosu na povredu članka 6. stavka 1. Konvencije. Ustavni sud ističe da je obveza sudova, u cilju osiguranja pravičnog suđenja o pravima i obvezama stranaka, osigurati u svakom pojedinačnom slučaju ispunjenje navedenih zahtjeva.

10. Ustavni sud, polazeći od prethodno navedenih načelnih stajališta, prvo upućuje na činjenicu da podnositeljica u razmatranom postupku nije pozvana na ročište kako bi u tijeku postupka sudjelovala pri izvođenju dokaza i raspravi o rezultatima cjelokupnog postupka te da ju sud nije nastojao saslušati, a nije ni naveo da odustaje od podnositeljičinog pozivanja i saslušavanja jer bi to za nju moglo biti štetno ili zato što saslušanje nije moguće s obzirom na njezino mentalno oštećenje i zdravstveno stanje (članak 326. Obiteljskog zakona). Povrh toga, sud podnositeljici nije dostavio odluku kojom ju je lišio poslovne sposobnosti (ni ne predvidjevši podnositeljicu u dostavnoj naredbi), a pri tome nije naveo da ona ne može shvatiti značenje i pravne posljedice odluke ili da bi to bilo štetno za njezino zdravlje (članak 329. stavci 1. i 2. Obiteljskog zakona).

Prethodna utvrđenja Ustavnog suda dodatno dobivaju na težini kada se promatraju u svjetlu praktički potpune pasivnosti podnositeljičine skrbnice za poseban slučaj u razmatranom postupku lišavanja poslovne sposobnosti. Naime, imenovana je skrbnica 21. veljače 2006. podnijela sudu podnesak u kojem je navela da joj činjenično stanje nije poznato pa opreza radi osporava navode iz prijedloga za lišenje poslovne sposobnosti te predlaže sudu da provede dokaze navedene u tom prijedlogu i ocjenom istih donese na zakonu utemeljenu odluku. Nakon toga se sva njezina »aktivnost« u postupku svela na tvrdnju da nema primjedbi na nalaz i mišljenje vještaka, izrečenu na jedinom (doslovno petominutom) ročištu održanom u predmetnom postupku 6. listopada 2010. Iz navedenog je razvidno ne samo da skrbnica tijekom više od četiri i pol godine postupka uopće nije vidjela podnositeljicu, razgovarala s njom ili barem pokušala ostvariti kontakt s njom, nego i da nije na bilo koji drugi način pokušala otkloniti svoj problem nepoznavanja činjeničnog stanja, naveden u svom prethodno spomenutom podnesku te da je, kao što je već navedeno, u razmatranom postupku bila posve pasivna.

U tom je pogledu potrebno naglasiti da ni sam nadležni centar za socijalnu skrb, neovisno o tomu što je u postupku lišavanja poslovne sposobnosti podnositeljici suprotstavljena stranka, nije izuzet od obveze da nepristrano utvrđuje nove činjenice (od kojih neke eventualno mogu ići u prilog podnositeljici) nakon podnošenja prijedloga za lišenje poslovne sposobnosti jer briga centra za socijalnu skrb o podnositeljičinim pravima i interesima ne prestaje time što je pokrenuo postupak lišavanja poslovne sposobnosti. O takvom postupanju ne može nikako biti riječi, pogotovo u kontekstu prethodno opisane pasivnosti podnositeljičine skrbnice, u situaciji u kojoj centar za socijalnu skrb u svom podnesku od 8. lipnja 2010. (dakle, podnesku upućenom sudu nakon gotovo četiri i pol godine od podnošenja prijedloga za lišenje poslovne sposobnosti) navodi da je utvrdio da nema osnova za povlačenje predmetnog prijedloga budući da je podnositeljica i dalje bolesna »o čemu prileži potvrda liječnika opće medicine ... dakle i dalje postoji osnovana sumnja u njenu poslovnu sposobnost«, pri čemu je priložena potvrda liječnika opće medicine datirana s 21. rujna 2005. (odnosno stara više od četiri i pol godine u trenutku dostave tog podneska sudu).

Kada se sve prethodno navedeno dovede u kontekst činjenice da se u spisu, pored prethodno navedene potvrde, od isprava nalaze još samo podnositeljičin izvadak iz matice rođenih te (od liječničke dokumentacije) bolničko otpusno pismo još od 7. srpnja 2000., kvaliteta provedenog vještačenja, kao jedinog preostalog provedenog dokaza u postupku, naročito dobiva na važnosti. S obzirom na sadržaj nalaza i mišljenja vještaka, vidljivo je da je vještak iste zapravo pretežno zasnovao na nalazu (i mišljenju) prilikom podnositeljičinog prijama u bolničku instituciju u kojoj je i sam radio. Vezano uz navedeno, prvo valja naglasiti da vještak nije priložio liječničku dokumentaciju na kojoj je zasnovao nalaz i mišljenje. Nadalje, vještak ne navodi da je te prilike osobno pregledao podnositeljicu. Konačno, neovisno o ozbiljnosti podnositeljičinog zdravstvenog stanja pri navedenom prijamu, riječ je o epizodi u njenoj anamnezi, za koju vještak nije pričekao kako će se razviti nego je dan ili eventualno dva nakon podnositeljičinog prijama u bolnicu napisao nalaz i mišljenje bez, po svemu sudeći, osobnog pregleda podnositeljice, koji mu je izričito naložen rješenjem kojim je određeno provođenje psihijatrijskog vještačenja. Pri tome, a što se tiče izostanka čekanja razvoja podnositeljičine kliničke slike po prijamu u bolnicu, valja napomenuti da navod iz vještakovog nalaza da su podnositeljici nakon razmatranog pregleda zbog schizofrene psihoze ordinirani antipsihotici ne upućuje (nedvojbeno) na činjenicu je li podnositeljica nakon pregleda otpuštena kući ili pak hospitalizirana. U tom pogledu ponovno treba napomenuti da vještak svom nalazu i mišljenju nije priložio liječničku dokumentaciju vezanu uz razmatrani prijam u bolnicu.

U svjetlu svega navedenoga, Ustavni sud ocjenjuje da je zbog neobrazlaganja podnositeljičinog isključivanja iz postupka te načina zastupanja (koje je pozitivna obveza države u djelotvornoj zaštiti osobnog života podnositelja), podnositeljici zanemarivanjem načela jednakosti oružja povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava. Povreda neobrazloženog podnositeljičinog isključivanja iz postupka naglašena je činjenicom što podnositeljica nije bila primjereno zastupana po skrbnici za poseban slučaj (odvjetnici), čime je stavljena u nepovoljniju postupovnu poziciju u odnosu na suprotstavljenu stranu u postupku (predlagatelja mjere). Obje te povrede su dodatno naglašene kada se u obzir uzme način na koji je u razmatranom predmetu provedeno vještačenje, kao odlučujući dokaz na kojem je zasnovano rješenje kojim je podnositeljica lišena poslovne sposobnosti. Time je podnositeljici ujedno povrijeđeno i pravo na zaštitu osobnog života (u postupovnom smislu), zajamčeno člankom 35. Ustava.

11. Ustavni sud nije razmatrao povrede ostalih u ustavnoj tužbi istaknutih ustavnih i konvencijskih prava jer je ustavnu tužbu usvojio zbog povrede prava zajamčenih člancima 35. i 29. stavkom 1. Ustava (počinjene rješenjem Općinskog suda u Z. broj: R1-19/09 od 28. prosinca 2010.).

Ustavni sud također nije razmatrao ni jesu li podnositeljici ustavna i konvencijska prava povrijeđena i rješenjem Županijskog suda u Z. broj: Gžx-950/11 od 27. lipnja 2012. te rješenjem Općinskog suda u Z. broj: R1-19/09 od 27. travnja 2011., ocjenjujući tu ocjenu bespredmetnom nakon usvajanja ustavne tužbe i vraćanja predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak u dijelu u kojem je ukinuto ustavnom tužbom osporeno (meritorno) rješenje Općinskog suda u Z. broj: R1-19/09 od 28. prosinca 2010.

12. Slijedom svega navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

13. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4536/2012
Zagreb, 14. siječnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
dr. sc. Snježana Bagić, v. r.

13 10.02.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4536/2012 od 14. siječnja 2016.

13 10.02.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4536/2012 od 14. siječnja 2016.