## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2073/2010 od 4. ožujka 2014.

### NN 41/2014 (31.3.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2073/2010 od 4. ožujka 2014.

41 31.03.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2073/2010 od 4. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

768

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli E. Š. i M. D. Š., oboje iz Z., koje zastupaju J. V. i V. G. V., odvjetnici u Zajedničkom odvjetničkom uredu V. iz Z., na sjednici održanoj 4. ožujka 2014. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-3066/09-2 od 3. studenoga 2009. i presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ps-707/03 od 2. listopada 2008.

III. Predmet se vraća Općinskom građanskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2073/2010 od 7. ožujka 2012. prestaje važiti prvi dan nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnijeli su E. Š. i M. D. Š. iz Z., G. 12, hrvatski državljani, koje u postupku pred Ustavnim sudom zastupaju J. V. i V. G. V., odvjetnici u Zajedničkom odvjetničkom uredu V. iz Z., U. 3.

Podnositelji u ustavnoj tužbi tvrde da su im presudama Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-3066/09-2 od 3. studenoga 2009. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) i Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ps-707/03 od 2. listopada 2008. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) povrijeđeni ljudska prava i temeljne slobode zajamčeni člankom 14. stavkom 2. (pravo na jednakost pred zakonom), člankom 19. stavkom 2. (jamstvo sudske kontrole zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti) i člankom 29. stavkom 1. (pravo na pravično suđenje), te načelo zakonitosti u djelovanju uprave iz članka 19. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

1.1. Prvostupanjskom presudom pod točkom I. izreke odbijeni su tužbeni zahtjevi podnositelja: 1. radi utvrđenja statusa zaštićenog najmoprimca i nadomještanja sudskom presudom ugovora o prodaji stana pobliže opisanog u izreci; 2. radi naloga tuženiku protutužitelju (Gradu Zagrebu) da preda u najam podnositeljima odgovarajući stan na način pobliže opisan u izreci, koje obveze se tuženik protutužitelj može osloboditi ako podnositeljima isplati novčani iznos u visini od 750.000,00 kn. Pod točkom II. izreke prihvaćen je tužbeni zahtjev Grada Zagreba radi iseljenja podnositelja i predaje u posjed stana pobliže opisanog u izreci.

Drugostupanjskom presudom pod točkom I. izreke djelomično je odbijena žalba podnositelja (tužitelja protutuženika u parničnom postupku) i potvrđena je prvostupanjska presuda u točkama I. i II. izreke i u odluci o parničnom trošku do novčanog iznosa u visini od 4.785,00 kn. Pod točkom II. izreke prihvaćena je žalba podnositelja i preinačena je prvostupanjska presuda u odluci o trošku na način da je odbijen tuženik protutužitelj Grad Zagreb sa zahtjevom za naknadu parničnog troška u visini od 62.942,00 kn. Pod točkom III. izreke odbijena je žalba Grada Zagreba i potvrđena je prvostupanjska presuda u odluci o trošku u dijelu kojim je odbijen njegov zahtjev za naknadu parničnog troška. Pod točkom IV. izreke odlučeno je da će podnositelji sami snositi svoje troškove sastava žalbe.

1.2. Podnositelji su u ustavnoj tužbi, u skladu s člankom 67. stavkom 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), istaknuli i prijedlog za privremenu odgodu ovrhe (pravnih učinaka) prvostupanjske presude, do odluke Ustavnog suda o ustavnoj tužbi, ističući da u spornom stanu godinama žive i da nemaju drugi stan u koji bi se mogli useliti.

Ustavni sud je rješenjem broj: U-III-2073/2010 od 7. ožujka 2012. privremeno, do donošenja odluke o ustavnoj tužbi podnositelja, odgodio ovrhu prvostupanjske presude određenu rješenjem o ovrsi Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovrs-333/2010 od 31. kolovoza 2011.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: Ps-707/03.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

1) Predmet spora i osnovne okolnosti slučaja

3. Predmet spora u postupku koji je prethodio ustavnosudskom bio je vezan uz prava i obveze podnositelja (stanara) na trosobnom stanu u Zagrebu, G. 12, površine 98,85 m2 (u daljnjem tekstu: zamjenski stan), kojega je vlasnik Grad Zagreb.

Zamjenski stan dodijeljen je na korištenje podnositelju 27. rujna 1989., privremeno do 19. rujna 1990., u svrhu stambenog zbrinjavanja. Naime, stan u Zagrebu, B. 63, na kojem je podnositelj imao stanarsko pravo (u daljnjem tekstu: stan sa stanarskim pravom) oštećen je u ljeto 1989. u elementarnoj nepogodi (poplavi), zbog čega više nije bio podoban za stanovanje.

Prednici Grada Zagreba poduzimali su mjere radi sanacije stanova oštećenih u toj elementarnoj nepogodi, ali podnositeljev stan sa stanarskim pravom nikada nije saniran. Kasnije je vraćen bivšim vlasnicima u stanju nepodobnom za stanovanje, a stambeno pitanje podnositelja nije riješeno.

3.1. U sudskom sporu, tužbeni zahtjevi podnositelja pravomoćno su odbijeni, a prihvaćen je protutužbeni zahtjev Grada Zagreba za iseljenje podnositelja iz zamjenskog stana i njegove predaje u posjed Gradu Zagrebu. Općinski građanski sud u Zagrebu donio je rješenje o ovrsi (iseljenju podnositelja iz zamjenskog stana) 31. kolovoza 2011. (v. točku 1.2. obrazloženja ove odluke).

3.2. Podnositelji i troje članova njihova domaćinstva nemaju drugi stan koji mogu koristiti za stanovanje. Stoga bi iseljenjem iz zamjenskog stana ostali bez stambenog smještaja.

2) Činjenice razvidne iz spisa predmeta

a) Stan sa stanarskim pravom

4. Na stanu sa stanarskim pravom nositelj stanarskog prava bio je podnositelj. Iz preslike ugovora o korištenju tog stana broj: 4/P-2044/77, 9824/86, sklopljenog između podnositelja i Samoupravne interesne zajednice (u daljnjem tekstu: SIZ) stanovanja općine M., razvidno je da je davatelj stana na korištenje bio SIZ stanovanja općine M. Navedeni ugovor sklopljen je na temelju odluke Komisije za dodjelu i zamjenu stanova SIZ-a stanovanja općine M. broj: 4/P-2044/77 od 9. lipnja 1977.

Pravomoćnim rješenjem Grada Zagreba, Gradskog ureda za imovinsko-pravne poslove, Odjela za upravno-pravne poslove, Središnjeg odsjeka klasa: UP/I-942-01/97-91/755, ur. broj: 251-18-02/105-00-15 od 28. lipnja 2000., stan sa stanarskim pravom vraćen je bivšim vlasnicima (u stanju nepodobnom za stanovanje) u postupku povrata nacionalizirane imovine, jer podnositelji nisu postavili zahtjev za njegov otkup.

b) Zamjenski stan

5. Na temelju Ugovora o privremenom korištenju stana sklopljenog 27. rujna 1989. između podnositelja i Skupštine općine M., Komisije za stambena pitanja (u daljnjem tekstu: Ugovor), podnositelju je privremeno (do 19. rujna 1990.) dan na korištenje zamjenski stan u društvenom vlasništvu.

Iz točke II. preslike tog Ugovora razvidno je da je zamjenski stan općini M. ustupila općina P. radi zbrinjavanja građana stanovi kojih su bili poplavljeni u elementarnim nepogodama u srpnju i kolovozu 1989. Iz točke IV. preslike Ugovora razvidno je da korisnik na zamjenskom stanu nije stekao stanarsko pravo te je u svako doba, a osobito na posebni zahtjev Komisije za stambena pitanja, bio dužan predati stan u istom stanju u kojem ga je i primio.

Ugovor je sklopljen na temelju članka 79. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85.; u daljnjem tekstu: ZSO) i članka 6. stavka 1. točke 1. Pravilnika o stambenim odnosima (»Službeni glasnik Grada Zagreba« broj 14/87.). Člankom 79. ZSO-a bilo je propisano da davatelj stana u društvenom vlasništvu donosi odluku o davanju stana na korištenje osobi koja se treba useliti u stan. Člankom 6. stavkom 1. točkom 1. Pravilnika o stambenim odnosima bilo je propisano da pravo na dodjelu stana u smislu članka 2. tog pravilnika imaju osobe koje su ostale bez stana uslijed elementarnih nepogoda.

Podnositelj je 24. svibnja 1994. podnio Stambenoj komisiji Grada Zagreba molbu za dodjelu zamjenskog stana na korištenje, odnosno za davanje na korištenje drugog odgovarajućeg stana. Odluka o podnositeljevoj molbi nije donesena.

c) Zahtjev za otkup zamjenskog stana i tužba radi nadomještanja sudskom presudom ugovora o kupoprodaji zamjenskog stana

6. Podnositeljica (uz suglasnost podnositelja) podnijela je 29. prosinca 1995. Gradskom stambenom komunalnom gospodarstvu Zagreb zahtjev za kupnju zamjenskog stana.

Podnositelji su prvostupanjskom sudu podnijeli 21. svibnja 2003. tužbu protiv Grada Zagreba radi utvrđenja statusa zaštićenog najmoprimca i nadomještanja sudskom presudom ugovora o kupoprodaji zamjenskog stana, odnosno, ako sud odbije prvi zahtjev, radi naloga Gradu Zagrebu da preda podnositeljima zamjenski stan u najam sa zaštićenom najamninom uz mogućnost otkupa drugog odgovarajućeg stana ili da im isplati novčani iznos u visini od 750.000,00 kn. Tužba je zavedena pod brojem Ps-707/03.

Eventualni tužbeni zahtjev konačno je specificiran podneskom predanim na ročištu održanom 6. studenoga 2007. na način da se traži od Grada Zagreba da podnositeljima kao zaštićenim najmoprimcima preda u posjed i najam drugi stan približno jednak stanu sa stanarskim pravom, uz obvezu Grada Zagreba da s podnositeljima sklopi ugovor o otkupu tog stana, koje obveze se Grad Zagreb može osloboditi isplatom iznosa od 750.000,00 kn.

Tužbi su između ostalog priloženi:

– preslika popisa poplavljenih stanova i osoba u tim stanovima s prijedlogom za njihovo rješavanje iz kojeg je razvidno da se podnositelj nalazi u zamjenskom stanu i da se predlaže rješenje njegovog stambenog pitanja dodjelom drugog stana, te pretvaranje stana sa stanarskim pravom u poslovni prostor;

– preslika pregleda poplavljenih stanova i uništenih oštećenih krovova Mjesne zajednice J. K. iz kojeg je razvidno da stan sa stanarskim pravom nije za stanovanje;

– preslika izvještaja o poduzetim mjerama radi eliminiranja posljedica nastalih elementarnim nepogodama Komisije za procjenu šteta nastalih djelovanjem elementarnih nepogoda Skupštine općine M. od 20. rujna 1989., iz kojeg je razvidno da se sanacija stanova stradalih u poplavi 3. i 4. srpnja 1989. odvija prema predviđenoj dinamici, ali da postoje poteškoće u nedovoljnom priljevu sredstava solidarnosti Grada.

d) Tužba radi iseljenja i predaje u posjed zamjenskog stana

7. Grad Zagreb je 9. kolovoza 2004. protiv podnositelja podnio prvostupanjskom sudu tužbu radi iseljenja i predaje u posjed zamjenskog stana. U tužbi je navedeno da je Grad Zagreb vlasnik zamjenskog stana.

Tužbi su između ostalog priložene i preslike dopisa klasa: 370-01/1994-001/0913, ur. broj: 251-17-05/1-01-2 od 14. prosinca 2001. i klasa: 370-01/94-01/913, ur. broj: 251-17-05/2-03-6 od 28. travnja 2003., kojima je Grad Zagreb zatražio od podnositelja da mu predaju zamjenski stan. U dopisima je (bez posebnog obrazloženja) navedeno da je zamjenski stan potreban Gradu Zagrebu. Tužba je zavedena pod brojem Ps-808/04.

e) Spajanje postupaka po tužbi i po protutužbi

8. Rješenjem prvostupanjskog suda broj: Ps-707/03 od 15. ožujka 2005. spojeni su spisi tog suda broj: Ps-808/04 i broj: Ps-707/03 radi vođenja jedinstvenog postupka.

f) Iskazi podnositelja i postupanje Grada Zagreba tijekom parničnog postupka

9. Na ročištu održanom 21. ožujka 2006. podnositelj je izjavio:

»Nakon godinu dana po sklapanju ugovora o privremenom korištenju stana, pokušali smo riješiti status u spornom stanu, no rečeno nam je da će se naš status rješavati u paketu s ostalim korisnicima stanova temeljem istih ugovora. O tome će više znati reći moja supruga, obzirom da sam ja njoj dao punomoć za rješavanje našeg statusa u spornom stanu. Vezano za stan u B. ulici, mi sa istim stanom nemamo nikakove veze, svakako nismo za isti podnosili zahtjev za sklapanje ugovora o najmu niti zahtjev za sklapanje kupoprodajnog ugovora, to stoga što je utvrđeno da isti više nije stambena jedinica. Od strane grada Zagreba mi nismo nikada dobili ponudu da nam se za stan u B. dodjeli neki drugi stan u zamjenu, pa smo nastavili koristiti stan koji je predmetom ovog spora.

Na posebno pitanje pun. zz. tuženika-protutužitelja odgovaram da niti ja niti drugi članovi mog domaćinstva nemamo u vlasništvu nikakve nekretnine, odnosno useljivu kuću ili stan.«

9.1. Podnositeljica je na ročištu izjavila:

»Slušala sam iskaz svoga supruga kojem se u cijelosti pridružujem, a navodim da nam nije bilo moguće riješiti status u spornom stanu na drugi način osim ovim postupkom, obzirom nam je uvijek bilo rečeno da će se pitanje našeg statusa rješavati u paketu s ostalim korisnicima stanova temeljem istovjetnih rješenja o privremenom korištenju, pa sam ja stavila zahtjev za kupnju stana 1995. god. Navedeni zahtjev je zaprimljen na GSKG-u ali do danas mi nismo dobili nikakav odgovor na njega. Poseban zahtjev za sklapanja ugovora o najmu spornoga stana mi nismo stavljali niti smo se javljali za dodjelu gradskih stanova u najam, obzirom smo očekivali da će se temeljem našeg zahtjeva za otkup spornoga stana eventualno riješiti naš status u spornom stanu.

(…)

Na posebno pitanje svog punomoćnika odgovaram da smo mi 1994. god. od Grada Zagreba zatražili dodjelu ovoga stana na korištenje i to putem odvjetnika koji nas danas zastupa u ovom postupku, a u tom postupku ishod također nije rezultirao rješavanjem našeg statusa.«

9.2. Podneskom od 14. kolovoza 2008. Grad Zagreb potvrdio je da stan sa stanarskim pravom nije saniran i da ne zadovoljava minimalne uvjete za stanovanje.

Tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom, Grad Zagreb nije osporio navode podnositelja prema kojima im je rečeno kako će njihovo stambeno pitanje biti riješeno u paketu s ostalim korisnicima stanova (oštećenih tijekom iste elementarne nepogode) s kojima su sklopljeni istovrsni ugovori. Nije osporio ni vjerodostojnost dokaza podnositelja iz kojih je razvidno da su prednici Grada Zagreba preuzeli obvezu sanacije stanova stradalih u istoj elementarnoj nepogodi kao i zamjenski stan.

Podnositelji tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom nisu osporili da je Grad Zagreb vlasnik zamjenskog stana.

g) Obrazloženja osporenih presuda, razlozi i navodi žalbe podnositelja protiv prvostupanjske presude

10. U obrazloženju prvostupanjske presude istaknuto je:

»Temeljem iskaza svjedoka B. L., D. P., M. S. i S. P., koji svi stanuju u zgradi G. 12, te iskaza svjedokinje A. L., kćeri tužitelja-protutuženika, kao i temeljem iskaza samih tužitelja, koji iskazi su svi u međusobnom suglasju i uvjerljivi, slijedom čega ih je sud prihvatio istinitim, utvrđeno je da su tužitelji E. Š. i M. D. Š. doselili u sporni stan u G. ulici broj 12, zajedno s kćerkom 1989. g., od kada taj stan kontinuirano koriste bez prekida, za koji stan uredno podmiruju režijske troškove, a da sada stan s njima koristi i suprug njihove kćeri te unuci.

Kontinuirano stanovanje tuženika-protutužitelja u spornom stanu od 1989. g. pa nadalje potvrđuje i uvjerenje o prebivalištu za oba tuženika od 25. 2. 2003. g., iz kojeg proizlazi da tužitelji od 6. 11. 1989. g. pa nadalje imaju prijavljeno prebivalište na adresi stana u Zagrebu, G. 12, ...

(…)

Oboje tužitelja saslušani kao stranke obrazložili su da su godinu dana nakon sklapanja ugovora o privremenom korištenju stana u G. 12 pokušali riješiti status u tome stanu, no da im je rečeno da će se njihov status rješavati u 'paketu' s ostalim korisnicima stanova temeljem istih ugovora, nakon čega su oni 1994. g. od Grada Zagreba zatražili dodjelu navedenog stana na korištenje, u kojem postupku nisu riješili svoj status u tom stanu, radi čega je 1995. g. tužiteljica M. D. Š. za isti stan stavila zahtjev za kupnju, o ishodu kojeg zahtjeva nisu dobili nikakav odgovor, dok poseban zahtjev za sklapanje ugovora za najam stana u G. ulici nisu stavljali niti su se javljali za dodjelu gradskog stana u najam s obzirom na to da su očekivali da će zahtjev za otkup stana biti pozitivno riješen.

(…)

Cijeneći sadržaj spornog Ugovora o privremenom korištenju stana, kojim ugovorom je određeno da se sporni stan tužitelju E. Š. daje na privremeno korištenje i to do točno određenog datuma, da on na istom stanu ne stječe stanarsko pravo i da ga je u svako doba, a osobito na poseban zahtjev komisije koja mu ga je dodijelila, dužan predati u istom stanju u kojem ga je i primio, ovaj sud zaključuje da predmetni ugovor nije ugovor o korištenju stana u cilju stjecanja stanarskog prava, nego je u pitanju takav ugovor kojim je prednik tuženika tužitelju E. Š. dao sporni stan, ali ne u svrhu stjecanja stanarskog prava, nego radi privremenog smještaja, u kojem slučaju na takvom stanu namijenjenom za privremeni smještaj, ne može se stjecati stanarsko pravo, sukladno čl. 8. st. 1. t. 1. citiranog Zakona o stambenim odnosima.

Naime, sukladno čl. 6. st. 1. t. 1. Pravilnika o stambenim odnosima (Službeni glasnik Grada Zagreba broj 14/87), koji Pravilnik je bio na snazi u vrijeme sklapanja spornog Ugovora o privremenom korištenju stana, tužiteljima je kao osobama koje su ostale bez stana uslijed elementarne nepogode, stan u G. 12 od strane Skupštine općine M., kao davaoca stana u društvenom vlasništvu, sukladno čl. 79. citiranog Zakona o stambenim odnosima, dan na privremeno korištenje do 19. 9. 1990. g. koji stan, kako to proizlazi iz samog ugovora, je predniku tuženika općini M., ustupila općina P. radi zbrinjavanja poplavljenih građana u elementarnim nepogodama.

(...)

Stoga, vrijeme korištenja toga stana, samo po sebi u navedenim okolnostima, a bez valjane pravne osnove za stjecanje stanarskog prava, nije moglo dovesti do stjecanja stanarskog prava na strani tužitelja E. Š., a samim time niti na strani njegove supruge, tužiteljice M. D. Š., a niti je moglo doći do prerastanja privremenog korištenja stana u njegovo trajno korištenje.

(…)

Nadalje, iz rezultata cjelokupnog postupka proizlazi i to da se u konkretnom slučaju ne radi o situaciji reguliranoj odredbom čl. 107. Zakona o stambenim odnosima iz 1985. g., a to stoga što stan u B. ulici na kojem su tužitelji imali stanarsko pravo, nije stan koji se nalazi u zgradi za koju je doneseno rješenje nadležnog organa da se mora rušiti zbog opasnosti za život i zdravlje ljudi i sl. ili u postupku izvršenja rješenja o eksproprijaciji, u kojem slučaju bi Općina bila dužna osigurati stanaru drugi stan.

(...)

Iz navedenog slijedi da tužitelji na stanu u B. ulici još uvijek imaju određen status, a to stoga što niti iz jednog provedenog dokaza ne proizlazi da bi nakon iseljenja tužitelja iz tog stana došlo do njegove prenamjene u poslovni prostor ili pak do njegove propasti, s time da nije utvrđeno niti to, a na to ne ukazuju niti sami tužitelji, da bi im na stanu u B. ulici po bilo kojem drugom osnovu prestalo stanarsko pravo, tako da se u ovom slučaju ne radi niti o situaciji reguliranoj odredbom čl. 9. Zakona o stambenim odnosima iz 1985. g.

Upravo slijedom navedenog utvrđenja, tužitelji se sada ne mogu pozivati u ovom sudskom postupku na obvezu tuženika da im osigura drugi stan sukladno Odluci o davanju stanova na korištenje (Službeni glasnik Grada Zagreba 3/91 i 14/92).

... a ovo svakako pored činjenice da stan na kojem su imali status stanara u B. ulici, još uvijek kao takav postoji, s time da sami tužitelji nisu dokazivali, a to niti ne tvrde, da navedeni stan više nije stan, odnosno da više nije stambeni prostor i da bi isti bio prenamijenjen u poslovni prostor.

Pored navedenog, tužitelji, sve i kada bi ulazili u krug osoba koje imaju pravo na dodjelu stana u najam i to bilo po Odluci o davanju stanova na korištenje iz 1991. g., bilo po kasnijem Pravilniku o najmu stanova iz 1998. g. (Službeni glasnik Grada Zagreba 3/98 i 7/98), oni nisu dokazali da su ispoštovali postupak za davanje stana u najam, obzirom se gradski stanovi daju u najam na temelju konačne liste reda prvenstva što je nakon provedenog natječaja utvrđuje nadležna komisija ili izvan liste reda prvenstva, na temelju posebnog obrazloženog prijedloga za to oformljenog tijela.

Tužitelji u ovom postupku niti ne tvrde da se nalaze na bilo kakvoj listi reda prvenstva za dodjelu stana u najam, tako da oni ni po kojem osnovu ne mogu tražiti dodjelu stana od tuženika, na kojem stanu bi im bio priznat status zaštićenog najmoprimca.

(…)

Temeljem iznesenog, kako je utvrđeno da tužitelji na stanu u G. ulici nisu stekli takav status koji bi im pružao valjan osnov za njegovo korištenje, a to prije svega što nisu stekli takav status koji bi im pružao valjan osnov za njegovo korištenje, a to prije svega što su u njega uselili temeljem Ugovora o privremenom korištenju stana, koji rok za korištenje stana po tom Ugovoru je već davno prošao, te s obzirom na to da ih je tuženik Grad Zagreb, kao pravni slijednik Skupštine općine M., koja je kao davalac spornog stana zaključila s tužiteljem E. Š. Ugovor o njegovom privremenom korištenju, pozvao na iseljenje, to je osnovan zahtjev tuženika kojim traži presudom naložiti tužitelju E. Š. kao protutuženiku iseljenje iz spornog stana, te s obzirom na to da tuženik Grad Zagreb niti kao pravni slijednik Skupštine općine M. temeljem spornog Ugovora o privremenom korištenju stana, nije na sebe preuzeo obvezu osigurati tužiteljima rješenje stambenog pitanja, a navedena obveza za njega ne proizlazi niti iz Zakona.«

10.1. U žalbi protiv prvostupanjske presude podnositelji su istaknuli:

»Sud je odbio sve naše zahtjeve i presudio da iselimo u roku od 15 dana, što znači da trebamo iseliti ne samo nas dvoje, već i naša kćer A., samohrana majka sa svojom djecom, a našim unucima, L. od 9 i L. od 4 godine, te da gradu platimo 67.700,00 Kn troškova parnice. Ja E. Š. s bronhijalnom astmom, soboslikar sam bez posla, a ja M. D. Š., osim kao spremačica u I. z. p. radim i u kuhinji jednog restorana vikendima da bih mogla prehraniti obitelj, pa smo zbog siromaštva oslobođeni od plaćanja sudskih pristojbi. Sud na više mjesta spominje naše stanarsko pravo u B. To izgleda kao isprika što nam ne priznade pravo na upotrebljivom stanu u G. u kojem smo 20 godina. Ispadosmo kao nekakvi špekulanti koji hoćemo kruha kraj pogače. Mi ne tražimo 90 kvadrata, zadovoljni smo i sa manje, ali, zaboga ne na ulicu, u park. Kad su nam uzeli ključeve stana i kad se u stanu ne može stanovati to je nudum ius, golo pravo bez sadržaja.

Naš rodni Grad Zagreb uzeo nam je ključeve stančića u B., kojeg nije još sanirao, a više i neće, dao nam drugi stan, iz kojeg po njegovoj tužbi nakon 20 godina moramo na ulicu.«

10.2. U obrazloženju drugostupanjske presude istaknuto je:

»Ispitujući pobijanu presudu u granicama razloga navedenih u žalbi valja reći slijedeće. Odgovara da se u ugovoru o privremenom korištenju stana od 27. rujna 1989. godine (dalje. Ugovor) u točki I. navodi da se isti zaključuje temeljem čl. 79. ZSO i čl. 6. st. 1. toč. 1. Pravilnika. Odredbom čl. 79. ZSO da davatelj stana u društvenom vlasništvu donosi odluku o davanju stana na korištenje osobi koja se treba useliti u stan, dakle, u toj odredbi se ne govori o davanju stana na privremeno korištenje. Međutim, pozivanje na tu odredbu je u smislu da je prednik tužitelja kao nositelj prava raspolaganja sa stanom i jedino mogao biti legitimiran za davanje stana na korištenje pri čemu valja reći i to da se u konkretnoj situaciji nije ni radilo o odluci o davanju stana na korištenje već o ugovoru o privremenom korištenju stana kao ugovoru sui generis.

Odredbom čl. 6. st. 1. toč. 1. Pravilnika bilo je propisano da pravo na dodjelu stana u smislu čl. 2. tog Pravilnika imaju one osobe koje su ostale bez stana uslijed elementarnih nepogoda. Dakle, ni ta odredba, kao ni druge odredbe pravilnika ne propisuju mogućnost sklapanja ugovora o privremenom korištenju stana a što je u odnosu na konkretnu činjeničnu situaciju i razumljivo. Naime, iz stipulacije te odredbe jasno proizlazi da pravo na dodjelu stana imaju samo one osobe koje su ostale bez stana uslijed elementarnih nepogoda, a u konkretnoj činjeničnoj situaciji tužitelji nisu ostali bez stana a kako je to pravilno utvrdio sud prvog stupnja na temelju pravomoćnog djelomičnog rješenja Gradskog ureda za imovinsko-pravne poslove od 28. lipnja 2000. godine iz kojeg jasno proizlazi da je stan u B. ulici broj 63 u postupku povrata nacionalizirane imovine vraćen podnositeljima zahtjeva obzirom da za taj stan nije podnesen zahtjev za otkup.

(…)

Dakle, ugovor o privremenom korištenju stana predstavlja ugovor obveznog prava s jasno definiranim pravima i obvezama ugovornih strana i u njemu je jasno navedeno da I. tužitelj na stanu ne stječe stanarsko pravo te da ga je dužan na zahtjev predati. ...

Protekom roka iz čl. 1. ugovora na koji je dat na korištenje predmetni stan, a to je 19. rujan 1990. godine I. tuženi više nema pravo koristiti stan pa je pravilno sud prvog stupnja prihvatio tužbeni zahtjev Grada Zagreba za iseljenjem I. tužitelja i predajom stana u posjed temeljem točke 4. navedenog ugovora.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

11. U ustavnoj tužbi podnositelji u bitnome navode kako nikada nije izvršena sanacija stana sa stanarskim pravom, koji zbog posljedica elementarne nepogode nije podoban za stanovanje. Dalje tvrde da u zamjenskom stanu, za koji uredno plaćaju stanarinu, žive zajedno s kćerkom i dvoje unučadi, te da u razdoblju od dvanaest godina po isteku roka na koji im je zamjenski stan bio privremeno dan na korištenje Grad Zagreb nije tražio da isele iz njega i predaju mu ga u posjed. Smatraju da zamjenski stan ne spada u kategoriju privremenog smještaja. Smatraju da ih se bez valjanog razloga ne smije izbaciti na ulicu. Ističu da je od petero članova njihove obitelji zaposlena samo podnositeljica te da nisu u mogućnosti unajmiti drugi stan, odnosno pronaći drugi smještaj.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

12. Polazeći od činjenica i okolnosti slučaja te od prigovora podnositelja istaknutih u ustavnoj tužbi i u prijedlogu za privremenu odgodu ovrhe (pravnih učinaka) prvostupanjske presude, Ustavni sud utvrđuje da ovaj predmet ulazi u okvir članka 34. stavka 1. u vezi s člankom 16. Ustava, kojima se jamči pravo na dom i razmjernost ograničenja sloboda i prava u skladu s naravi potrebe za ograničenjem, to jest s njegovim legitimnim ciljem. Mjerodavne ustavne odredbe glase:

»Članak 34.

Dom je nepovrediv.

(...)«

»Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

12.1. Pravo na dom zaštićeno je i člankom 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – isp., 8/99., 14/02., 13/03.-objava, 9/05. – objava, 1/06. i 2/10. – objava; u daljnjem tekstu: Konvencija), koji glasi:

»Članak 8.

1. Svatko ima pravo na poštovanje ... doma ...

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprečavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

Ustavni sud prihvaća tumačenje sadržaja prava na dom, zajamčenog člankom 34. stavkom 1. Ustava, kako ga u primjeni članka 8. Konvencije u svojoj praksi tumači Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP).

13. Ustavni sud naglašava da se prigovor o povredi prava na dom ne postavlja automatski u svakom slučaju koji se odnosi na spor o prisilnom iseljenju iz stana. Ako se stranka brani pozivajući se na pravo na dom kako bi spriječila prisilno iseljenje, to je njezino pravo, a na protivnoj je stranci da takav prigovor pobije, kao što je na nadležnom sudu da ga prihvati ili odbije (stajališta iskazana u predmetima ESLJP-a Paulić protiv Hrvatske, presuda, 22. listopada 2009., zahtjev br. 3572/06, § 43., Bjedov protiv Hrvatske, presuda, 29. svibnja 2012., zahtjev br. 42150/09,, § 67., McCann protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda, 13. kolovoza 2008., zahtjev br. 19009/04, §§ 28. i 54., i dr.).

S obzirom na prethodne navode (točke od 3. do 11. obrazloženja ove odluke), nesporno je da postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari u konkretnom slučaju.

14. Ustavni sud ponavlja da je gubitak doma najekstremniji oblik miješanja u pravo zajamčeno člankom 34. stavkom 1. Ustava te prihvaća stajalište ESLJP-a kako omogućavanje faktičnim stanarima da postave pitanje njihova prava na poštovanje doma nema ozbiljnih posljedica za funkcioniranje pravnog sustava niti za pravo koje uređuje odnose stanodavaca i stanoprimaca (ESLJP, presude Paulić protiv Hrvatske, § 43.; Bjedov protiv Hrvatske, § 67., i dr.). Stoga svaka osoba izložena riziku miješanja takve važnosti kao što je zadiranje u pravo na dom treba u načelu imati mogućnost da neovisni sud ocijeni razmjernost i nužnost mjere prisilnog iseljenja s obzirom na relevantna načela sadržana u članku 34. stavku 1. Ustava i članku 8. Konvencije.

Relevantna pravna stajališta Ustavni sud zauzeo je u odluci broj: U-III-46/2007 od 22. prosinca 2010., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 12 od 28. siječnja 2011., točke 9. do 11.4.; odluci broj: U-III-405/2008 od 21. veljače 2012., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 38 od 30. ožujka 2012., točke 20. do 25.3., i odluci broj: U-III-1422/2006 od 6. lipnja 2012., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 68 od 26. lipnja 2012., točke 10. do 13.

ESLJP ih je izrazio u hrvatskim predmetima Ćosić protiv Hrvatske (presuda, 15. siječnja 2009., zahtjev br. 28261/06, § 22.), Paulić protiv Hrvatske, (gore citiran, 2009.), Orlić protiv Hrvatske (presuda, 21. lipnja 2011., zahtjev br. 48833/07), Bjedov protiv Hrvatske (gore citiran, 2012.), Brežec protiv Hrvatske (presuda, 18. srpnja 2013., zahtjev br. 7177/10) i Škrtić protiv Hrvatske (presuda, 5. prosinca 2013., zahtjev br. 64982/12), u kojima je utvrdio povrede prava podnositelja zahtjeva na poštovanje doma, zajamčenog člankom 8. Konvencije.

1) Je li zamjenski stan dom podnositelja?

15. Ocjena o tome, smatraju li se određene prostorije domom nije nužno uvjetovana zakonitošću bivanja u njima. Riječ je o faktičnom pitanju koje ovisi o okolnostima svakog pojedinog slučaja, a posebice o postojanju dovoljne i kontinuirane veze određene osobe s tim prostorijama (stajalište iskazano u predmetima ESLJP-a Bjedov protiv Hrvatske, § 57.; McCann protiv Ujedinjenog Kraljevstva, § 46., i dr.).

Podnositelji su (zajedno s drugim članovima njihove obitelji), nakon što je 19. rujna 1990. isteklo razdoblje na koje im je privremeno dan na korištenje zamjenski stan, nastavili koristiti taj stan za stanovanje, a koriste ga i danas. Na adresi zamjenskog stana imaju prijavljeno prebivalište od 6. studenoga 1989. Gotovo 25 godina uredno ispunjavaju zakonske obveze stanara. Nemaju drugi stan ili kuću.

Polazeći od tih činjenica, Ustavni sud utvrđuje da postoji trajna i dostatna faktična veza podnositelja sa zamjenskim stanom, koja je konkretna i postojana. Stoga je zamjenski stan njihov dom u smislu članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. Konvencije.

2) Je li došlo do miješanja u pravo podnositelja na poštovanje njihova doma?

16. Prvostupanjskom presudom naloženo je podnositeljima iseliti iz zamjenskog stana i predati ga u posjed vlasniku Gradu Zagrebu. Taj nalog predstavlja mjeru miješanja (zadiranja, upletanja) u pravo podnositelja na poštovanje njihova doma, bez obzira što prvostupanjska presuda još nije ovršena (stajalište iskazano u presudi ESLJP-a Bjedov protiv Hrvatske, § 62.)

3) Je li prisilno iseljenje podnositelja u skladu sa zakonom?

17. Člankom 161. stavkom 1. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08., 38/09., 153/09., 90/10. i 143/12.) propisano je:

»Vlasnički zahtjev za povrat stvari

Članak 161.

(1) Vlasnik ima pravo zahtijevati od osobe koja posjeduje njegovu stvar da mu ona preda svoj posjed te stvari.

(...)«

Zamjenski stan je u vrijeme kad ga je podnositelj dobio na privremeno korištenje (rujan 1989.) bio u društvenom vlasništvu. Kasnije je to vlasništvo pretvoreno u vlasništvo Grada Zagreba. Imajući u vidu da vlasništvo Grada Zagreba na zamjenskom stanu nije osporeno tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom, Ustavni sud utvrđuje da je sudski nalog za iseljenje podnositelja iz zamjenskog stana zasnovan na zakonu.

4) Ima li prisilno iseljenje podnositelja legitimni cilj?

18. Naložena mjera prisilnog iseljenja podnositelja iz zamjenskog stana ima legitimni cilj – zaštitu prava vlasništva Grada Zagreba.

5) Je li prisilno iseljenje podnositelja nužno u demokratskom društvu?

19. U konkretnom slučaju odlučno je pitanje je li konkretno miješanje (zadiranje, upletanje) u pravo podnositelja na poštovanje njihova doma, koje se u ovom slučaju pojavljuje u obliku sudske presude kojom se podnositeljima nalaže iseljenje iz zamjenskog stana, razmjerno legitimnom cilju koji se njihovim prisilnim iseljenjem nastoji postići i je li nužno u demokratskom društvu.

19.1. Ustavni sud prvo primjećuje da Grad Zagreb tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom, osim pozivanja na svoje pravo vlasništva, nije obrazložio koja se svrha ima ostvariti iseljenjem podnositelja iz zamjenskog stana, a koja je tako važna da je zbog nje prijeko potrebno ostaviti podnositelje bez stambenog smještaja, i to nakon proteka više godina tijekom kojih je Grad Zagreb prešutno tolerirao činjenicu da oni žive u zamjenskom stanu.

Ustavni sud u tom smislu prihvaća stajalište ESLJP-a da – u okolnostima u kojima sudovi u svojim odlukama nalažu i potvrđuju iseljenje stanara, a pri tome nadležna javna vlast (koja je ujedno i vlasnik) ne ponudi nikakvo objašnjenje niti iznese bilo kakve tvrdnje kojima bi dokazala da je iseljenje stanara nužno – legitimni interes javne vlasti da kontrolira svoju imovinu postaje sporedan u usporedbi s pravom stanara na poštovanje njihova doma. Štoviše, kad javna vlast ne dokaže da je iseljenje stanara bilo nužno (to jest da je postojala prijeka društvena potreba za njim) radi zaštite vlasničkih prava same te vlasti, presudna je činjenica za ocjenu nužnosti mjere iseljenja u demokratskom društvu to što ne postoje nikakvi interesi drugih privatnih stranaka na spornom stanu, osim interesa stanara (stajalište iskazano u presudama ESLJP-a Škrtić protiv Hrvatske, § 34., i Bjedov protiv Hrvatske, § 70.).

Ustavni sud naglašava, dakle, da u konkretnom slučaju ne postoje suprotstavljeni interesi dviju privatnih osoba ili dviju skupina privatnih osoba (to jest dviju obitelji).

U takvoj situaciji, pravo podnositelja na dom pripada području njihove vlastite osobne sigurnosti i dobrobiti. Za njih je zamjenski stan egzistencijalno važan jer nemaju drugi prostor u kojem bi živjeli. Osporene presude imaju za posljedicu da iseljenjem iz zamjenskog stana podnositelji ostaju bez ikakvog stambenog smještaja.

S druge strane, vlasnik zamjenskog stana Grad Zagreb jest javna vlast (jedinica lokalne i regionalne samouprave sa statusom županije), u čijem je djelokrugu obavljanje poslova kojima se neposredno ostvaruju potrebe građana, a osobito onih koji se odnose na stanovanje. Notorno je stoga da Grad Zagreb iseljenjem podnositelja i stupanjem u posjed zamjenskog stana po naravi stvari ne bi mogao sam koristiti taj stan za stanovanje. Stoga se čini razumnim zaključiti da bi Grad Zagreb u zamjenski stan uselio drugu osobu (koja bi ga koristila na isti način kao i podnositelji, i za to plaćala najamninu kao i podnositelji), ili bi ga prodao ili prenamijenio za poslovne svrhe i tako stekao imovinsku korist.

S druge strane, treba podsjetiti i na pozitivne obveze Grada Zagreba prema svojim stanovnicima jer je u njegovoj nadležnosti i briga o stambenom zbrinjavanju osoba kojima je to potrebno. Podnositeljima ustavne tužbe to bi zbrinjavanje nedvojbeno postalo potrebno kad bi se provelo njihovo prisilno iseljenje iz zamjenskog stana.

19.2. Ustavni sud dalje primjećuje kako je u prvostupanjskoj presudi navedeno da »vrijeme korištenja toga stana, samo po sebi u navedenim okolnostima, a bez valjane pravne osnove za stjecanje stanarskog prava, nije moglo dovesti do stjecanja stanarskog prava na strani tužitelja E. Š., a samim time niti na strani njegove supruge, tužiteljice M. D. Š., a niti je moglo doći do prerastanja privremenog korištenja stana u njegovo trajno korištenje«.

Ustavni sud opetovano naglašava da se nijedna odredba domaćeg prava ne smije tumačiti i primijeniti na način nesuglasan s obvezama koje proizlaze iz Ustava i Konvencije. U konkretnom slučaju, sudska utvrđenja u osnovi su se utemeljila na zaključku da podnositelji nemaju pravnu osnovu za stanovanje u zamjenskom stanu. Istodobno, međutim, sudovi nisu izvršili daljnju analizu u pogledu razmjernosti mjere iseljenja koju treba primijeniti protiv podnositelja, a koja se procjenjuje prema »nužnosti u demokratskom društvu« u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije (v. točku 21. obrazloženja ove odluke). Sudovi nisu poštovali zahtjev koji proizlazi iz Ustava i Konvencije da zadiranje u pravo podnositelja na poštovanje njihova doma ne smije biti osnovano samo na zakonu, nego – sukladno članku 16. Ustava i članku 8. stavku 2. Konvencije – i razmjerno legitimnom cilju koji se nastoji postići, pri čemu se moraju uzeti u obzir i prijeka društvena potreba za iseljenjem i osobite okolnosti konkretnog slučaja (usp., mutatis mutandis, presudu Ćosić protiv Hrvatske, 2009., § 21.).

Konkretno, sudovi nisu uzeli u obzir razlog zbog kojega je zamjenski stan uopće dan podnositeljima na korištenje (njihovo stambeno zbrinjavanje jer je stan na kojem je podnositelj imao stanarsko pravo bio oštećen zbog posljedica elementarne nepogode do mjere da je postao nepodoban za stanovanje). Useljenje podnositelja u zamjenski stan, dakle, bilo je povezano s višom silom i bilo je izraz socijalne politike tadašnjeg nositelja prava korištenja nad zamjenskim stanom u društvenom vlasništvu (kasnije vlasnika) Grada Zagreba. Normativni izraz te socijalne politike bio je i Pravilnik o stambenim odnosima (»Službeni glasnik Grada Zagreba« broj 14/87.), u kojem je bilo propisano da pravo na dodjelu stana imaju osobe koje su ostale bez stana uslijed elementarnih nepogoda (v. točku 5. obrazloženja ove odluke). Konačno, Grad Zagreb nikada nije osporio navode podnositelja prema kojima im je rečeno kako će njihovo stambeno pitanje biti riješeno u paketu s ostalim korisnicima stanova (oštećenih tijekom iste elementarne nepogode) s kojima su sklopljeni istovrsni ugovori. Unatoč tome, to se nije dogodilo. Štoviše, Grad Zagreb pisano je potvrdio da podnositeljev stan sa stanarskim pravom nije saniran i da ne zadovoljava minimalne uvjete za stanovanje (v. točku 9.2. obrazloženja ove odluke).

Imajući u vidu da podnositeljev dotadašnji stan sa stanarskim pravom, unatoč deklariranom programu sanacije takvih stanova, nije nikada saniran i da je Grad Zagreb (ujedno vlasnik zamjenskog stana) iznevjerio legitimna očekivanja podnositelja da će im biti omogućeno vratiti se u njihov prijašnji stan sa stanarskim pravom, svrha zbog koje su podnositelji dobili zamjenski stan (inicijalno, samo na privremeno korištenje) vremenom se izgubila. Tijekom dugogodišnjeg korištenja, veza između podnositelja i zamjenskog stana poprimila je trajni karakter.

Ta je veza u konačnici postala trajna kad je stan sa stanarskim pravom vraćen bivšim vlasnicima u postupku povrata nacionalizirane imovine (2000.). Ustavni sud ne smatra opravdanim da se u opisanim okolnostima, uz nespornu činjenicu postojanja legitimnih očekivanja podnositelja da će im prvotni stan sa stanarskim pravom biti vraćen u stanju podobnom za stanovanje (koja je očekivanja legitimirao sam vlasnik zamjenskog stana, Grad Zagreb), otegotnom okolnošću za podnositelje smatra činjenica da nisu podnijeli zahtjev za otkup stana sa stanarskim pravom.

20. Prethodna utvrđenja dostatna su za ocjenu da je osporenim presudama, koje su dovele do obveze iseljenja podnositelja iz zamjenskog stana, povrijeđeno njihovo pravo na poštovanje njihova doma, zajamčeno člankom 34. stavkom 1. Ustava i člankom 8. Konvencije.

21. Ustavni sud na kraju podsjeća da zahtjev za razmjernošću iz članka 16. Ustava, koji u sebi sadržava i element »nužnosti u demokratskom društvu« u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije, obuhvaća i proceduralni i materijalni aspekt pravne stvari o kojoj se raspravlja.

Što se tiče proceduralnog aspekta, napominje se da je u konkretnom slučaju Ustavni sud proveo ispitivanje razmjernosti i nužnosti naložene mjere iseljenja podnositelja iz zamjenskog stana, umjesto da su to učinili nadležni građanski sudovi. U tom je smislu potrebno podsjetiti na dio presude ESLJP-a Bjedov protiv Hrvatske (2012.), koji glasi:

»71. ... nadležnost za provedbu testa razmjernosti leži na sudu koji provodi redoviti građanski postupak u kojemu je država i podnijela tužbu tražeći podnositeljevo prisilno iseljenje (vidjeti Paulić protiv Hrvatske, br. 3572/06, § 44., 22. listopada 2009.).«

21.1. Ustavni sud u tom smislu naglašava da je u svim budućim slučajevima, u kojima stranke istaknu prigovor miješanja (zadiranja, upletanja) u njihovo pravo na poštovanje doma mjerom prisilnog iseljenja, dužnost nadležnih građanskih sudova ispitati razmjernost i nužnost predložene mjere s obzirom na relevantna načela koja čine sadržaj prava na poštovanje doma, a sukladno temeljnim postavkama sadržanima u ovoj odluci.

22. Obveza je Općinskog građanskog suda u Zagrebu da ponovo provede postupak po tužbenim zahtjevima navedenima u točki 8. obrazloženja ove odluke, pri čemu će poštovati pravna stajališta iznesena u ovoj odluci.

23. Ocjena o povredi članka 34. stavka 1. u vezi s člankom 16. Ustava i članka 8. Konvencije upućuje na to da u ovom ustavnosudskom postupku nije potrebno razmatrati ostale prigovore podnositelja.

24. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke ove odluke.

Rješenje Ustavnog suda broj: U-III-2073/2010 od 7. ožujka 2012. prestaje važiti prvi dan nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«, to jest istodobno s početkom važenja ove odluke (točka IV. izreke odluke).

Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka V. izreke odluke).

Broj: U-III-2073/2010

Zagreb, 4. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 41/2014-768