## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3951/2009 od 2. veljače 2010.

### NN 25/2010 (24.2.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3951/2009 od 2. veljače 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

598

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo M. N., kojeg zastupaju D. K. i S. M., odvjetnici iz S., na sjednici održanoj 2. veljače 2010., donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II-5-Kr-4/09 od 10. kolovoza 2009., koje je doneseno na prijedlog državnog odvjetnika, u smislu članka 109. stavka 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj: 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02. i 143/02., u daljnjem tekstu: ZKP).

Tim je rješenjem produljeno ukupno trajanje pritvora protiv podnositelja ustavne tužbe, na način da je pritvor, koji je ranijim rješenjem (Županijski sud u Splitu broj: Kv-880/08 od 27. studenog 2008.), na temelju članka 109. stavka 2. ZKP-a, već bio ukupno produljen za 9 mjeseci (do 29. kolovoza 2009.), produljen za daljnju 1 godinu (do 29. kolovoza 2010.).

2. U opsežnoj ustavnoj tužbi podnositelj izlaže stajalište da rješenje Županijskog suda u Splitu broj: Kv-880/08 od 27. studenog 2008., kojim je pritvor produljen do 29. kolovoza 2009., nije moglo biti doneseno pozivom na članak 109. stavak 2. ZKP-a, budući da navedena odredba omogućuje takvo postupanje samo u predmetima u kojima je donesena nepravomoćna presuda.

U konkretnom slučaju, u trenutku donošenja navedenog rješenja nikakva presuda nije postojala, jer je još 4. ožujka 2008. bila ukinuta, te je bio u tijeku ponovni prvostupanjski kazneni postupak (a u tijeku je i nadalje, i u vrijeme podnošenja ustavne tužbe). Stoga je, prema shvaćanju podnositelja, u situaciji kada je prvostupanjska presuda ukinuta, a Županijski sud u Splitu nije prije njezinog ukidanja koristio ovlaštenje iz članka 109. stavka 2. ZKP-a, isključivo mjerodavna odredba članka 109. stavka 3. ZKP-a, koja ovlašćuje Vrhovni sud da, na prijedlog državnog odvjetnika, produlji pritvor za najviše 1 godinu. Podnositelju je, međutim, kumuliranjem obiju navedenih pravnih osnova pritvor, kako smatra – nezakonito, produljen ukupno za 1 godinu i 9 mjeseci preko najduljeg mogućeg trajanja pritvora (3 godine) za kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret.

Dakle, podnositelj ustavnom tužbom ukazuje na okolnost da je u konkretnom slučaju kaznenopravni institut produljenja ukupnog trajanja pritvora preko propisanog najduljeg mogućeg trajanja pritvora neosnovano primijenjen dva puta (prvi put po osnovi članka 109. stavka 2., a drugi put po osnovi članka 109. stavka 3. ZKP-a), što je, kako smatra, protivno izričitim i jasnim odredbama ZKP-a, njihovoj svrsi i namjeri, kao i stajalištima kaznenopravne teorije. Podnositelj iznosi i stajalište da se ovakvim postupanjem sudova pritvor pretvara u izvršenje kazne, prije osude.

Stoga smatra da su njegova ustavna prava grubo povrijeđena, izrijekom navodeći članak 5. stavak 2., članak 14. stavak 2., članak 16. stavak 1. (pri čemu Ustavni sud zaključuje da zapravo ukazuje na povredu načela razmjernosti to jest članka 16. stavka 2. Ustava) i članka 29. stavka 1. Ustava.

Predlaže ukidanje rješenja Vrhovnog suda i trenutačno puštanje na slobodu.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj: 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u dokumentaciju u spisu predmeta Ustavni sud je utvrdio sljedeće relevantne činjenice:

4.1. Protiv podnositelja se vodi kazneni postupak zbog kaznenog djela teškog ubojstva iz članka 91. točke 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj: 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05. i 71/06.), za koje je moguće izreći kaznu dugotrajnog zatvora.

Prema članku 109. stavku 1. točki 5. ZKP-a, kada je riječ o takvom kaznenom djelu, pritvor do donošenja prvostupanjske presude može trajati najdulje tri godine.

Podnositelj se nalazi u pritvoru od 29. studenog 2005., pa je najdulje moguće trajanje njegova pritvora, sukladno prethodno navedenoj zakonskoj odredbi, do 29. studenog 2008.

U kaznenom postupku protiv podnositelja bila je donesena prvostupanjska presuda, koja je ukinuta (Vrhovni sud Republike Hrvatske broj: Kž-1224/07 od 4. ožujka 2008.). Ukidajući prvostupanjsku presudu Vrhovni sud je istodobno odlučio i o produljenju pritvora, nakon čega je, u ponovnom prvostupanjskom postupku, izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Splitu preispitivalo opstojnost razloga za pritvor protekom svaka dva mjeseca.

4.2. Rješenjem Županijskog suda u Splitu broj: Kv-880/08 od 27. studenoga 2008., taj je Sud produljio ukupno trajanje pritvora preko najduljeg mogućeg trajanja pritvora i to za jednu četvrtinu (9 mjeseci) to jest do 29. kolovoza 2009.

Ovo rješenje doneseno je pozivom na članak 109. stavak 2. ZKP-a, kojim je propisano:

U predmetima u kojima je donesena nepravomoćna presuda, ukupno trajanje pritvora do njezine pravomoćnosti može se produljiti (...) za jednu četvrtinu u slučajevima iz točke 4. i 5. stavka 1. ovoga članka.

Podnositeljevu žalbu protiv navedenog rješenja Vrhovni sud Republike Hrvatske odbio je rješenjem broj: II-Kž-789/08 od 27. studenog 2008.

Preispitujući opstojnost razloga za pritvor, Županijski sud u Splitu je zatim donio rješenje broj: Kv-474/09 od 3. kolovoza 2009., kojim je utvrdio opstojnost pritvorske osnove i produljio pritvor, time da on može trajati do 29. kolovoza 2009., obrazloživši trajanje pritvora pozivanjem na rješenje broj: Kv-880/08 od 27. studenog 2008.

Rješenje Vrhovnog suda, protiv kojeg je podnesena ustavna tužba, doneseno je 10. kolovoza 2009., na prijedlog državnog odvjetnika, te se njime ukupno trajanje pritvora protiv podnositelja produljuje za daljnju jednu godinu, to jest do 29. kolovoza 2010.

Navedeno rješenje doneseno je na temelju ovlaštenja propisanog člankom 109. stavkom 3. ZKP-a, koji glasi:

Vrhovni sud Republike Hrvatske može, na obrazloženi prijedlog državnog odvjetnika, u slučaju kada je prvostupanjska presuda ukinuta, u postupku (...) za kaznena djela iz točke 4. i 5. stavka 1. ovoga članka, trajanje pritvora produljiti najviše za jednu godinu.

5. Podnositelj je ustavnu tužbu podnio 20. kolovoza 2009., protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II-5-Kr-4/09 od 10. kolovoza 2009., te zatražio njegovo ukidanje.

U ustavnoj tužbi sam podnositelj navodi kako smatra »isključivo mjerodavnom odredbu članka 109. stavka 3. ZKP-a, koja ovlašćuje Vrhovni sud da, na prijedlog državnog odvjetnika, produlji pritvor za najviše 1 godinu«.

Neprijeporno je, dakle, da je rješenje koje se osporava ustavnom tužbom doneseno povodom prijedloga nadležnog državnog odvjetnika, na temelju ovlaštenja Vrhovnog suda propisanog člankom 109. stavkom 3. ZKP-a, te je ukupno trajanje pritvora produljeno za 1 godinu, također sukladno ograničenju iz članka 109. stavka 3. ZKP-a, koje se odnosi na kazneno djelo kakvo je podnositelju stavljeno na teret.

6. Podnositelj je u ustavnoj tužbi izrijekom istaknuo povrede članka 5. stavka 2., članka 14. stavka 2., članka 16. stavka 1. (odnosno stavka 2.) i članka 29. stavka 1. Ustava.

Člankom 29. stavkom 1. Ustava propisano je da svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Oduzimanjem ili ograničavanjem slobode koje nije u skladu sa zakonom odnosno nije utemeljeno na zakonitom aktu nadležnog sudbenog tijela vrijeđaju se ustavna prava zajamčena člankom 22. i člankom 24. stavkom 1. Ustava, što istodobno ima i značenje povrede postupovnih ustavnih jamstava koja su zajamčena u članku 29. stavku 1. Ustava.

Članak 22. Ustava propisuje:

Čovjekova je sloboda (...) nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.

Članak 24. stavak 1. Ustava glasi:

Nitko ne može biti (...) pritvoren bez pisanog sudbenog i na zakonu utemeljenog naloga. (...)

7. Imajući u vidu činjenicu da je pravo na slobodu temeljno ljudsko pravo, a kaznenopravni institut pritvora predstavlja mjeru procesne prisile putem oduzimanja osobne slobode, koja potencijalno na najgrublji način ugrožava to temeljno ljudsko pravo, institut pritvora zahtijeva restriktivnu primjenu, kako je Ustavni sud do sada u svojim odlukama višekratno isticao (usp. npr. odluku: U-III-441/1994, U-III-3698/2003). Restriktivna primjena nije moguća bez uvažavanja načela razmjernosti, propisanog člankom 16. stavkom 2. Ustava, koje predviđa da svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.

8. Osporeno rješenje Vrhovnog suda nedvojbeno se odnosi na zakonom propisani slučaj te se oduzimanje podnositeljeve slobode temelji na odluci nadležnog Vrhovnog suda, koja je donesena u skladu s mjerodavnim člankom 109. stavkom 3. ZKP-a.

Polazeći od toga da je kazneno djelo iz članka 91. točke 4. KZ-a jedno od najtežih kaznenih djela, koje, u konkretnom slučaju zbog načina izvršenja, i općenito, zbog težine zaprijećene kazne i iznimne težine štetnih posljedica, načelno, podrazumijeva i odgovarajuću složenost, pa i trajanje kaznenog postupka, Ustavni sud je ocijenio da osporeno rješenje Vrhovnog suda udovoljava zahtjevima propisanim u članku 22. Ustava i članku 5. stavku 1. Konvencije, odnosno zahtjevima koji proizlaze iz članka 25. stavka 2. Ustava, članka 5. stavka 3. Konvencije i članka 101. stavka 4. ZKP-a.

Zbog navedenog, stajalište je Ustavnog suda da podnositelju osporenim rješenjem Vrhovnog suda nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 16. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava, na koja se u ustavnoj tužbi poziva, kao niti ustavna prava zajamčena člankom 22. stavkom 2. i člankom 24. stavkom 1. Ustava.

9. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud razmatra zasnivaju li se pravna stajališta navedena u osporenom aktu na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava odnosno jesu li ta stajališta posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene tog prava.

Zakonom o kaznenom postupku precizno su određeni rokovi za trajanje pritvora tijekom pojedinih stadija kaznenog postupka (članci 106. do 108. ZKP-a) i za ukupno trajanje pritvora za cijeli kazneni postupak (članak 109. stavak 1. ZKP-a). Rokovi propisani u članku 109. stavku 1. ZKP-a odnose se na pritvor određen po bilo kojoj osnovi i neprekoračivi su. Međutim, neprekoračivost ne znači da se u iznimnim slučajevima ne mogu koristiti produljenja koja su propisana u članku 109. stavcima 2. i 3. ZKP-a.

Ustavni sud napominje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske do sada u brojnim slučajevima odlučivao o primjeni odredaba članka 109. stavaka 2. i 3. ZKP-a o produljenju pritvora u predmetima u kojima je donesena nepravomoćna presuda (usp. rješenje: II-5-Kr-1/08-2 od 11. kolovoza 2008., II-5-Kr-1/04-3 od 31. ožujka 2004., II-5-Kr-2/2/07-2 od 30. ožujka 2007., II-5-Kr-6/06-2 od 15. rujna 2006., II-5-Kr-9/07-2 od 27. prosinca 2007., II-5-Kr-8/07-2 od 23. studenog 2007., II-5-Kr-5/07-2 od 7. rujna 2007. i dr.). U svojim rješenjima jasno je pokazao da se u nekom kaznenom predmetu, u kojem je bila donesena prvostupanjska presuda koja je ukinuta – i pri tome pritvor protiv optuženika od strane Vrhovnog suda produljen – u ponovnom prvostupanjskom postupku pritvor može najprije produljiti od strane prvostupanjskog sudskog vijeća prema članku 109. stavku 2. ZKP-a, a potom, u iznimnim slučajevima – u kakve nesumnjivo spada i predmetni slučaj podnositelja ustavne tužbe – od strane Vrhovnog suda, na obrazloženi prijedlog državnog odvjetnika, sukladno uvjetima iz članka 109. stavka 3. ZKP-a. Već iz gramatičkog tumačenja ovih dviju zakonskih odredaba proizlazi njihov odnos opće (stavak 2.) i posebne (stavak 3.) pravne norme. Sukladno odredbama o funkcionalnoj nadležnosti sudova u kaznenom postupku, opću normu može primijeniti kako prvostupanjski, tako i drugostupanjski sud, a posebnu može primijeniti samo drugostupanjski odnosno Vrhovni sud, i to samo jednom.

Stoga podnositelj nije u pravu kad tvrdi da bi njihova sukcesivna primjena značila »nedopušteno višekratno korištenje« zakonskih rješenja iz članka 109. stavaka 2. i 3. ZKP-a.

Time je Vrhovni sud Republike Hrvatske, u ovome dijelu kaznenog postupka, valjano ispunjavao svoju ustavnu zadaću da »kao najviši sud osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana« iz članka 118. stavka 1. Ustava.

10. Članak 5. stavak 2. Ustava, na kojeg se podnositelj također pozvao, ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom, koje bi Ustavni sud štitio u postupku koji se pokreće ustavnom tužbom, u smislu članka 62. Ustavnog zakona.

11. U odnosu na dio ustavne tužbe kojim podnositelj osporava ovlaštenje Županijskog suda u Splitu da, na temelju članka 109. stavka 2. ZKP-a, donese rješenje broj: Kv-880/08 od 27. studenog 2008., Ustavni sud primjećuje da ustavna tužba u navedenom dijelu ukazuje na pitanja ustavnopravne naravi, ali je nesporno da u istom dijelu ne udovoljava postupovnim pretpostavkama koje su propisane člankom 62. stavkom 1. u svezi s člankom 64. Ustavnog zakona. Navedenim je odredbama propisano da se ustavna tužba može podnijeti u roku od 30 dana računajući od dana primitka odluke (kojom je iscrpljen dopušteni pravni put, u smislu članka 62. stavka 2. Ustavnog zakona – op. Ust. suda).

Stoga, premda Ustavni sud štiti ustavna prava na način da ta zaštita bude stvarna, a ne prividna, zbog nepostojanja tih pretpostavki u konkretnom slučaju istaknuta ustavnopravna pitanja nisu mogla biti predmetom razmatranja u ovom ustavnosudskom postupku.

Naime, podnositelj je u ustavnoj tužbi naveo da je protiv rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Kv-880/08 od 27. studenog 2008. podnio žalbu, koju je Vrhovni sud Republike Hrvatske odbio rješenjem broj: II-Kž-789/08 od 27. studenog 2008. Protiv tog rješenja podnositelj nije podnio ustavnu tužbu, već je ustavnu tužbu podnio 20. kolovoza 2009., tek po primitku rješenja Vrhovnog suda broj: II-5-Kr-4/09 od 10. kolovoza 2009.

Ustavni sud napominje da se rješenje Županijskog suda u Splitu broj: Kv-880/08 od 27. studenog 2008. (odnosno rješenje Vrhovnog suda broj: II-Kž-789/08 od 27. studenog 2008., kojim je odbijena žalba protiv tog rješenja) i rješenje Vrhovnog suda broj: II-5-Kr-4/09 od 10. kolovoza 2009., koje je ustavnom tužbom osporeno, ne nalaze ni u kakvoj međusobnoj svezi niti proizlaze jedno iz drugoga. Osporeno rješenje Vrhovnog suda ne predstavlja akt suda višeg stupnja donesen u povodu pravnog lijeka protiv navedena dva prethodno donesena rješenja.

Svako od tih rješenja doneseno je na temelju individualne i neovisne pravne osnove – one iz članka 109. stavka 2. ZKP-a (za rješenja Kv-880/08 od 27. studenog 2008. odnosno II-Kž-789/08 od 27. studenog 2008.), i one iz članka 109. stavka 3. ZKP-a (za rješenje II-5-Kr-4/09 od 10. kolovoza 2009.). Stoga podnošenje ustavne tužbe protiv rješenja II-5-Kr-4/09 od 10. kolovoza 2009. ne može nadomjestiti nepodnošenje ustavne tužbe protiv rješenja II-Kž-789/08 od 27. studenog 2008. odnosno Kv-880/08 od 27. studenog 2008.

Dopuštenost i pravodobnost ustavne tužbe u odnosu na osporeno rješenje Vrhovnog suda broj: II-5-Kr-4/09 od 10. kolovoza 2009. stoga ne znači da je ista ustavna tužba dopuštena i pravodobna i u odnosu na rješenje Županijskog suda u Splitu broj: Kv-880/08 od 27. studenog 2008. odnosno rješenje Vrhovnog suda broj: II-Kž-789/08 od 27. studenog 2008.

Zbog navedenog Ustavni sud nije meritorno razmatrao ustavnu tužbu podnositelja u dijelu koji se odnosi na rješenje Županijskog suda u Splitu broj: Kv-880/08 od 27. studenog 2008.

Ustavni sud, unatoč svojoj nenadležnosti, dužan je na kraju upozoriti na objektivno dugo razdoblje pritvora u konkretnoj situaciji. Stoga ističe obvezu nadležnih sudova da ovaj predmet okončaju što je prije moguće.

12. Na temelju razloga iznesenih u točkama 5. do 10. ovog obrazloženja te na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točki I. izreke.

13. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3951/2009

Zagreb, 2. veljače 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 25/2010-598