## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3437/2009 od 23. prosinca 2010.

### NN 9/2011 (21.1.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3437/2009 od 23. prosinca 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

205

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli M. D. iz M. i M. M. iz Z., koje zastupaju odvjetnici odvjetničkog društva V., J., Š., S., J. i J. iz R., na sjednici održanoj 23. prosinca 2010. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-368/08-2 od 17. rujna 2008.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-368/08-2 od 17. rujna 2008. kojom je prihvaćena revizija tužene OTP banke d.d. Zadar te je preinačena presuda Županijskog suda u Zadru broj: Gž-1651/06 od 12. rujna 2006. na način da su tužbeni zahtjevi odbijeni. Navedenom drugostupanjskom presudom djelomično je preinačena presuda Općinskog suda u Zadru broj: P-3546/04 od 24. svibnja 2006. na način da su odbijeni tužbeni zahtjevi A. J. preko dosuđenog iznosa od 884.329,75 kn, M. B. preko dosuđenog iznosa od 886.667,85 kn te L. Š. preko dosuđenog iznosa od 909.233,30 kn dok je u odnosu na podnositelje prvostupanjska presuda potvrđena.

Prvostupanjskom presudom naloženo je tuženoj OTP banci d.d. Zadar da A. J. isplati iznos od 163.500,08 eur, M. B. iznos od 164.409,28 eur te L. Š. iznos od 168.174,16 eur sve u kunskoj protuvrijednosti (točka I. izreke). Točkom II. izreke naloženo je tuženoj da podnositelju M. D., na ime naknade materijalne štete, isplati iznos od 936.928,37 kn dok je točkom III. izreke naloženo tuženoj da podnositeljici M. M., na ime naknade materijalne štete, isplati iznos od 938.850,73 kn. Točkom IV. izreke naloženo je tuženoj da tužiteljima nadoknadi troškove parničnog postupka.

2. Podnositelji smatraju da su im osporenom presudom Vrhovnog suda zbog pogrešne primjene materijalnog prava povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske kao da je povrijeđen i članak 3. Ustava.

Podnositelji smatraju da je pogrešna ocjena Vrhovnog suda da se u konkretnom slučaju radi o pravima ugovaratelja osiguranja prije nastupanja osiguranog slučaja, odnosno o pravima glede otkupa police osiguranja iz članka 954. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZOO). Smatraju da je taj sud pošao od pogrešne pravne premise da je bit spora je li tužena bila ovlaštena izvršiti otkup polica osiguranja i zadržati otkupninu ili je takvim postupanjem prouzročila podnositeljima materijalnu štetu. Ističu da se protupravno ponašanje tužene sastoji u činjenici da nije izvršila ugovornu obvezu iz članka 9. Ugovora o pravima i obvezama menadžera (u daljnjem tekstu: Ugovor) jer je sklopila ugovore o osiguranju života podnositelja u svoju korist. Smatraju da je smisao odredbe članka 9. Ugovora da podnositelji ostvare pravo na isplatu određenih novčanih iznosa te da svako ugovaranje suprotno tome predstavlja kršenje navedene ugovorne odredbe. Također navode da je netočno utvrđenje Vrhovnog suda da su svi menadžerski ugovori raskinuti prije isteka roka na koji su sklopljeni te da stoga predmet raspravljanja u konkretnom slučaju ne može biti ocjena pojedinih odredbi ugovora niti volja stranaka izražena u tim ugovorima.

Predlažu da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine osporenu presudu i predmet vrati Vrhovnom sudu na ponovno odlučivanje.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Zadru broj: P-3546/04.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnijete na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno podnositeljima ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, predmet spora bili su tužbeni zahtjevi petero tužitelja, među kojima su i podnositelji, kojima su tužitelji A. J., M. B. i L. Š. tražili isplatu ukupne osigurane svote koju bi dobili istekom ugovorenog roka od deset godina ili u slučaju nastanka osiguranog slučaja dok su podnositelji tražili isplatu materijalne štete u visini iznosa koji je tužena pribavila s osnove otkupa ugovora o životnom osiguranju.

U postupku pred redovnim sudovima utvrđeno je:

– tijekom 1995. i 1996. svi su tužitelji s tuženom sklopili Ugovore. Podnositelj M. D. navedeni Ugovor sklopio je 28. ožujka 1996., a podnositeljica M. M. 10. listopada 1995. Ugovori su prestali tijekom 2000. protekom roka na koji su sklopljeni. Nakon toga tužitelji su s tuženom 2000. sklopili nove Ugovore o pravima i obvezama menadžera koji su raskinuti 2001. kada su tužitelji i tužena sklopili i sporazume o prestanku ugovora o radu;

– člankom 9. Ugovora sklopljenih tijekom 1995. i 1996. propisano je da će banka o svom trošku, u korist menadžera sklopiti ugovore o osiguranju života i osiguranju od nezgode u vrijednosti koja odgovara iznosu od pet godišnjih osnovnih plaća menadžera;

– tužena je 1998. sklopila ugovore o osiguranju života tužitelja i osiguranju od nezgode te je sve premije za cijelo vrijeme osiguranja od deset godina platila odjednom;

– ugovorima o osiguranju su za slučaj smrti tužitelja kao korisnici navedeni njihovi srodnici, dok je za slučaj doživljenja kao korisnik navedena tužena;

– tuženici nisu tuženoj dali pismenu suglasnost za određivanje tužene kao korisnika za slučaj doživljenja;

– 2001. tužena je izvršila otkup osiguranja te joj je isplaćena otkupna cijena polica, zbog čega su ugovori o osiguranju prestali.

5.1. Prvostupanjski sud je usvojio tužbene zahtjeve utvrdivši da je tužena prekršila ugovornu obvezu iz članka 9. Ugovora kao i zakonsku obvezu iz članka 905. stavka 1. i članka 957. stavka 2. ZOO-a te time podnositeljima uzrokovala materijalnu štetu u vidu izmakle koristi, odnosno dobiti koju bi tužitelji po redovnom tijeku stvari ostvarili.

Drugostupanjski sud je potvrdio prvostupanjsku presudu u dijelu koji se odnosi na podnositelje ustavne tužbe dok je navedenu presudu djelomično preinačio u odnosu na tužiteljice A. J., M. B. i L. Š. Taj sud je istaknuo da je temeljno pravno pitanje u konkretnoj pravnoj stvari kršenje odredbe članka 9. Ugovora zaključenih između stranaka te da je tuženica stornirajući predmetne ugovore o osiguranju prekršila ugovornu obvezu iz Ugovora i onemogućila tužitelje (i podnositelje) u ostvarenju njihovih prava. Prema ocjeni drugostupanjskog suda upravo je smisao odredbe članka 9. Ugovora da tužitelji ostvare pravo na isplatu određenih novčanih iznosa. Svako ugovaranje učinjeno suprotno tome predstavlja kršenje navedene ugovorne odredbe. Stoga je prema ocjeni drugostupanjskog suda postupanjem tužene podnositeljima nastala materijalna šteta i to u visini novčanog iznosa koji je tužena zadržala za sebe.

5.2. Vrhovni sud je prihvatio reviziju tužene i preinačio nižestupanjske presude na način da je u cijelosti odbio sve tužbene zahtjeve.

Taj sud navodi da su Ugovori raskinuti te da su ugovori o osiguranju prestali prije nego što su se ostvarili osigurani slučajevi. Stoga, prema ocjeni Vrhovnog suda predmet raspravljanja u konkretnoj pravnoj stvari više ne može biti ocjena valjanosti pojedinih odredbi Ugovora te u tom kontekstu izražene volje stranaka iz tih Ugovora, pa niti u kontekstu oznake korisnika osiguranja iz ugovora o osiguranju. Slijedom navedenog, ne dolazi do primjene članaka 905. i 957. ZOO-a jer se u konkretnom slučaju ne može raditi o vršenju prava iz osiguranja niti o pripadanju prava iz sklopljenih ugovora o kojima govore navedene zakonske odredbe. Stoga se prema ocjeni Vrhovnog suda u konkretnom slučaju radi o pravima ugovaratelja osiguranja prije nastupanja osiguranog slučaja, odnosno o pravima u pogledu otkupa police osiguranja iz članka 954. ZOO-a, kojom odredbom se propisuju pretpostavke pod kojima je osiguravatelj dužan isplatiti ugovaratelju osiguranja otkupnu vrijednost polica. Taj sud također smatra da nije relevantna niti činjenica da je ugovaratelj osiguranja ujedno označen i kao korisnik jer pravo na otkup pripada prvenstveno ugovaratelju osiguranja, a upravo je s te osnove tuženica ostvarila isplatu otkupne vrijednosti police. Stoga tužena nije protupravno postupila kad je zatražila otkup police osiguranja prije nastupa osiguranih slučajeva, a nakon raskida Ugovora.

Vrhovni sud, nadalje, kao »odlučnu činjenicu« ističe da su sporni menadžerski ugovori sklopljeni tijekom 1995. i 1996., temeljem kojih je tužena sklopila ugovore o osiguranju, raskinuti. Navedeni menadžerski ugovori, međutim, nisu raskinuti već su prestali protekom roka na koji su sklopljeni.

6. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, kao mjerodavnog prava u konkretnom slučaju, Ustavni sud utvrdio je da je osporenom presudom Vrhovnog suda podnositeljima povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

6.1. U konkretnoj pravnoj stvari nije sporno da je tužena otkupila police osiguranja prije nastupa osiguranih slučajeva te da takvo postupanje tužene nema obilježja protupravnosti s obzirom na sklopljene ugovore o osiguranju.

Međutim, opravdanost tužbenih zahtjeva u konkretnom slučaju, po ocjeni Ustavnog suda, ne ovisi o tome je li tužena postupala u skladu sa svojim ovlaštenjima iz ugovora o osiguranju, budući da su tužbeni zahtjevi usmjereni na naknadu štete zbog kršenja odredbi menadžerskih ugovora, a ne zbog kršenja odredbi ugovora o osiguranju.

Naime, posljedica raskida ugovora, sukladno članku 132. stavku 1. ZOO-a, je da se obje strane oslobađaju svojih obveza, osim obveze na naknadu eventualne štete u slučaju da jedna od ugovornih strana nije ispunila svoje obveze preuzete ugovorom. Pri tome je utvrđenje ugovornih obveza pretpostavka utvrđenja eventualne povrede tih obveza. Iznimno, ako se ugovor raskida sporazumom ugovornih strana, takav sporazum može isključiti pravo da se nakon takvog sporazuma ustane sa zahtjevom za naknadu štete. Izostane li izričit sporazum o posljedicama raskida, valja utvrditi pravu volju ugovornih stranaka.

Stoga je u ovom ustavnosudskom postupku trebalo utvrditi je li postupanjem Vrhovnog suda došlo do povrede ustavnih prava podnositelja. Ustavni sud utvrđuje da je, uzimajući u obzir okolnosti konkretnog slučaja, propust Vrhovnog suda da ocijeni što je bit spora u konkretnom slučaju, doveo do povrede prava podnositelja na pravično suđenje iz članka 29. stavka 1. Ustava.

Ustavni sud podsjeća da se sudski postupci moraju provesti sukladno ustavnom načelu vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

7. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

8. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3437/2009

Zagreb, 23. prosinca 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 9/2011-205