## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-956/1999 od 5. travnja 2000.

### NN 39/2000 (11.4.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-956/1999 od 5. travnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**896**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, dr. sc. Petar Klarić,
Jurica Malčić, mr. sc. Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
dr. sc. Jasna Omejec, Emilija Rajić, Vice Vukojević
i Milan Vuković, povodom ustavne tužbe V. B. Š.
iz Z., zastupane po N. V., dipl. pravniku iz Sindikata državnih
i lokalnih službenika i namještenika Republike Hrvatske,
na sjednici Suda održanoj 5. travnja 2000. godine, donio
je sljedeću

## ODLUKU

1. Ustavna tužba se usvaja, te se ukida

- presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-851/1998
od 2. srpnja 1999.

II. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na
ponovni postupak.

Obrazloženje

V. B. Š. iz Z. podnijela je po punomoćniku pravodobnu
i dopuštenu ustavnu tužbu u povodu presude Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj: Rev-851/1998 od 2. srpnja 1999.,
kojom se prihvaća revizija tuženika iz parničnog
postupka, te se preinačuju nižestupanjske presude
na način da se tužbeni zahtjev tužiteljice, podnositeljice
ustavne tužbe, odbija.

Revizija tuženika podnesena je protiv presude Županijskog
suda u Gradu Z. broj: Gž-1388/94-2 od 29. ožujka 1994.,
kojom je potvrđena presuda Općinskog suda u Z. broj:
Pr-3430/91 od 18. svibnja 1993. Pravomoćnom je presudom
prvog stupnja u cijelosti usvojen podnositeljičin tužbeni
zahtjev u sporu radi poništenja rješenja o prestanku
radnog odnosa i vraćanja na rad.

U predmetnom radnom sporu već je ranije, povodom revizije
tuženika - Grada Z., bila donesena presuda Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Rev-1491/1995-2 od 19. lipnja 1996.,
kojom su također preinačene navedene nižestupanjske
presude i odbijen tužbeni zahtjev.

Povodom te presude Vrhovnog suda podnositeljica je ovom Sudu također
podnijela ustavnu tužbu u svezi s kojom je na sjednici Suda
održanoj 11. ožujka 1998. donesena odluka pod brojem:
U-III-959/1996 (»Narodne novine«, broj 50/98), a kojom
je ustavna tužba usvojena i predmet vraćen Vrhovnom
sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

Vrhovni sud je u ponovljenom postupku donio ovdje osporavanu presudu
Rev-851/1998 od 2. srpnja 1999., sadržaja gotovo istovjetnog
sadržaju prethodno donesene i po ovom Sudu ukinute revizijske
presude Rev-1491/1995, ponovo prihvatio reviziju tuženika,
te odbio tužbeni zahtjev tužiteljice.

U ustavnoj tužbi podnesenoj u povodu te presude Vrhovnog
suda podnositeljica navodi i obrazlaže istovjetno kao i u
prethodno podnesenoj ustavnoj tužbi, u cijelosti se pozivajući
na njezin sadržaj i sadržaj odluke ovog Suda koja je
tim povodom donesena.

Podnositeljica, naime, smatra da je osporavana presuda nezakonita
i da se njome vrijeđaju temeljne vrednote ustavnog poretka
Republike Hrvatske iz čl. 3. Ustava Republike Hrvatske,
osobito vladavina prava, zatim ustavna prava iz čl. 14.
stavka 2. (jednakost pred zakonom), iz čl. 19. (utemeljenost
pojedinačnih upravnih akata na zakonu i sudska kontrola
zakonitosti tih akata), iz čl. 54. (pravo na rad i slobodu
rada, dostupnost svakog radnog mjesta pod jednakim uvjetima),
te načelo iz čl. 115. stavka 3. Ustava Republike
Hrvatske (suđenje na temelju Ustava i zakona).

Predlaže ukinuti osporavanu presudu.

Ustavna tužba je osnovana.

Vrhovni sud Republike Hrvatske je donošenjem presude Rev-851/1998,
kojom preinačuje nižestupanjske presude i odbija tužbeni
zahtjev podnositeljice ustavne tužbe, postupio suprotno odluci
Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-959/1996. odnosno
suprotno obvezi propisanoj odredbom čl. 25. stavka 1. tada
važećeg Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 13/91, nastavno: Ustavni zakon).
Prema toj odredbi odluke i rješenja Ustavnog suda obvezatne
su i izvršne.

S obzirom na to da je Vrhovni sud Republike Hrvatske u osporavanoj
odluci i dodatno obrazložio svoja stajališta iz prethodno
ukinute odluke, u tijeku postupka pred Ustavnim sudom ponovo je
izvršen uvid i analizirana dokumentacija u spisu predmeta
Općinskog suda u Z., osporavana odluka, ukinuta odluka Rev-1491/1995
od 19. lipnja 1996, nižestupanjske odluke, te navodi i razlozi
podnesene ustavne tužbe.

Temeljem navedenog Ustavni sud Republike Hrvatske smatra da je,
glede činjenične osnove predmetnog radnog spora
i podnesene ustavne tužbe, koja je cjelovito izložena
u dijelu obrazloženja odluke ovog Suda broj: U-III-959/1996
od 11. ožujka 1998., dostatno pozvati se na tu odluku.

Jednako tako, ovaj Sud ostaje pri pravnoj argumentaciji svojih
stajališta također izloženoj u obrazloženju
navedene odluke, time da se osobito ističe izraženo
stajalište o upitnoj provedivosti sudske odluke kojom bi
se nakon prestanka postojanja tuženika koji, prema stajalištu
donositelja osporavane presude, jedini jest pasivno legitimiran
u predmetnom sporu, nalagalo tom tuženiku da podnositeljicu
vrati na rad.

Pored toga, ističe se i stajalište da bi i prije prestanka
postojanja pasivno legitimiranog tuženika, koji je, sukladno
stajalištu iz osporavane presude, trebao biti u tužbi
nominiran kao četrnaest poimence nabrojanih mjesnih zajednica
- sudionika Društvenog dogovora o osnivanju Radne zajednice
zajedničke stručne službe mjesnih zajednica
Općine T., odluka o vraćanju podnositeljice na rad
bila neprovediva, s obzirom na to da nije moguće odrediti
na koju od njih bi se rečena obveza odnosila.

U osporavanoj se presudi Vrhovnog suda, međutim, za razliku
od one prethodno ukinute, ne osporava postojanje pravnog slijeda
između mjesnih zajednica i Grada Z. Naprotiv, u obrazloženju
ove presude izražava se stav kako je točno da taj
slijed postoji, međutim da u vrijeme podnošenja tužbe
još nije započeo tj. da su mjesne zajednice u to vrijeme
postojale. Stoga da je tužba u konkretnom slučaju
morala biti upravljena isključivo protiv njih, pa bi kasnije
u tijeku parnice došlo do preinake i procesnopravne sukcesije.

Dvojbeno je, međutim, ne bi li tužba protiv tuženika
- mjesnih zajednica izazvala potrebu primjene odredaba čl.
281. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«,
broj 53/91, 91/92 i 112/99, nastavno: ZPP), a u svezi sa odredbama
čl. 83. i 109. istog Zakona.

Naime, člankom 186. stavkom 1. ZPP-a propisano je, pored
ostalog, da tužba treba sadržavati određen zahtjev
u pogledu glavne stvari i sporednih traženja. Određenost
zahtjeva podrazumijeva i određenost pasivno legitimirane strane
u sporu i to takve koja će biti legitimirana i u odnosu
na provedbu odluke kojom se tužbeni zahtjev usvaja, ako takva
odluka bude donesena. Pasivno legitimirana strana u sporu, dakle,
mora biti na temelju objektivnih kriterija podobna i sposobna
za određeno činjenje, propuštanje ili trpljenje
koje joj može biti naloženo presudom.

Osim toga, člankom 281. ZPP-a propisano je da će
sudac - predsjednik vijeća poduzeti mjere iz čl.
83. i 109. istog Zakona (mjere za ispravljanje, uređivanje
tužbe) i kada utvrdi da tužba ima nedostataka koji se
tiču sposobnosti tužitelja ili tuženika da budu
stranke u postupku. Ako se nedostaci ne mogu otkloniti ili ako
ostavljeni rok za otklanjanje nedostataka bezuspješno protekne,
sud će rješenjem ukinuti radnje provedene u postupku
zahvaćene tim nedostatkom i odbaciti tužbu ako su nedostaci
takve prirode da sprečavaju daljnje vođenje parnice
(čl. 83. stavak 5. ZPP-a).

Nedostatak pravne osobnosti mjesnih zajednica svakako dovodi u
pitanje njihovu stranačku odnosno parničnu sposobnost,
a realizacija prava suprotne strane u sporu stavlja se u ovisnost
od pravne prakse priznavanja *ius standi in iudicio* takvim
organizacijskim oblicima. Stoga neosporno postoji rizik da tužba
podnesena protiv mjesne zajednice kao tuženika bude odbačena.
S teorijskog aspekta, tužitelj koji bude pozvan na uređenje
tužbe stoga što je kao tuženika naznačio
osobu koja ne može biti stranka u postupku, a ne postoji
druga osoba koja bi u konkretnoj parnici mogla biti pasivno legitimirana,
nema mogućnost preinačiti tužbu i postupak završava
odbačajem tužbe. To se neće dogoditi u slučaju
kada se sukcesija (temeljem nekog naknadno donesenog propisa)
dogodi prije pravomoćnosti rješenja o odbačaju
tužbe, što pak ovisi isključivo o ažurnosti
pojedinog suca.

Nije suvišno napomenuti ni to da okončanje postupka
odbačajem tužbe zbog promašene pasivne legitimacije,
osobito u domeni radnih sporova, u kojima je podnošenje tužbe
u pravilu vezano rokovima prekluzivne prirode, ima za tužitelja
značaj zatvaranja svakog daljnjeg pravnog puta.

Svrha je izlaganja naprijed opisane hipotetske situacije ukazati
na neprihvatljivost stajališta donositelja osporavane presude
zasnovanog isključivo na formalnopravnim kriterijima. Ne
pledira se na ovaj način za ignoriranje formalnopravnih
kriterija. Naprotiv, međutim uvijek treba voditi računa
da za to budu kumulativno ispunjeni uvjeti - postojanje jasnih
i točno određenih kriterija i nepostojanje opasnosti
gubitka na zakonu utemeljenih prava stranke.

Specifičnost konkretnog slučaja sastoji se upravo
u činjenici da se radi o radnom sporu protiv poslodavca
čije se definiranje i identificiranje kao moguće
pasivno legitimirane strane nameće kao neka vrsta prethodnog
pitanja, ali pitanja koje sve do revizijskog stadija postupka
nije u potpunosti riješeno. S obzirom da je u tijeku parnice
došlo do zakonske i slijedom toga procesnopravne sukcesije
Grada Z., koji je od početka i bio naznačen tuženikom
u tom sporu, sve ako je to, kako smatra Vrhovni sud, i bilo pogrešno,
tom bi činjenicom eventualni promašaj pasivne legitimacije
u konkretnom slučaju bio otklonjen. Ovo osobito s obzirom
na okolnost da se radilo o materijalnopravno utemeljenom tužbenom
zahtjevu i da tu okolnost nitko, niti Vrhovni sud, ne osporava.

Prema tome, zbog razloga navedenih u obrazloženju odluke
U-III-959/1996 i zbog razloga izloženih u obrazloženju
ove odluke Ustavni sud Republike Hrvatske zauzeo je stajalište
da su u konkretnom slučaju povrijeđena ustavna prava
podnositeljice ustavne tužbe. Osobito se rečeno odnosi
na povredu ustavnog prava na rad iz čl. 54. Ustava Republike
Hrvatske.

Pored toga, kako je već navedeno, Vrhovni je sud Republike
Hrvatske donošenjem osporavane presude povrijedio odredbe
čl. 25. stavka 1. tada važećeg Ustavnog zakona,
koje postupanje samo za sebe predstavlja povredu norme ustavnog
ranga i dostatno je za ukidanje tako donesene odluke.

Slijedom izloženog, a na temelju odredaba čl. 69.
i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-956/1999
Zagreb, 5. travnja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 39/2000-896