### NN 39/2015 (8.4.2015.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1157/2015 od 23. ožujka 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

816

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Branimir Glavaš iz Osijeka, kojeg zastupaju Dražen Matijević, odvjetnik iz Osijeka, i Višnja Drenški Lasan, odvjetnica iz Zagreba, na sjednici održanoj 23. ožujka 2015. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se djelomično usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II-Kž-75/15-4 od 2. ožujka 2015. u dijelu izreke koji glasi: »koji istražni zatvor po ovom rješenju može trajati do pravomoćnog okončanja kaznenog postupka, ali ne dulje od kazne na koju je optuženi Branimir Glavaš nepravomoćno osuđen«.

III. O istražnom zatvoru iz točke II. ove izreke odnosno o duljini njegova daljnjeg trajanja odlučuje Vrhovni sud Republike Hrvatske u skladu s točkom 40. obrazloženja ove odluke. Ako Vrhovni sud Republike Hrvatske ne odluči drugačije, istražni zatvor određen rješenjem iz točke II. ove izreke prestaje 5. travnja 2015.

IV. U postupku iz točke III. ove izreke, Vrhovni sud Republike Hrvatske također je dužan ocijeniti postoji li povreda članka 14. u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom a) Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak 14/02. i 1/06.), u slučaju opisanom u točkama od 32. do 39.1. obrazloženja ove odluke.

V. Ustavna tužba odbija se u dijelovima koji nisu obuhvaćeni točkama II. i IV. ove izreke.

VI. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Branimir Glavaš iz Osijeka (u daljnjem tekstu: podnositelj) podnio je 9. ožujka 2015. dvije ustavne tužbe: po punomoćniku Draženu Matijeviću, odvjetniku iz Osijeka, i po punomoćnici Višnji Drenški Lasan, odvjetnici iz Zagreba. Ustavne tužbe su dopuštene i pravodobne.

Ustavni sud obje ustavne tužbe podnositelja smatra jednom ustavnom tužbom. U IV. dijelu obrazloženja ove odluke prigovori podnositelja prikazani su onako kako su navedeni u jednoj odnosno drugoj ustavnoj tužbi isključivo radi njihove preglednosti.

1.1. Obje ustavne tužbe podnesene su protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II-Kž-75/15-4 od 2. ožujka 2015. (u daljnjem tekstu: osporeno rješenje Vrhovnog suda), kojim je, u povodu žalbe Županijskog državnog odvjetništva u Zagrebu (u daljnjem tekstu: ŽdoZG), preinačeno rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-rz-5/15, K-rz-1/07 od 6. veljače 2015. (u daljnjem tekstu: rješenje Županijskog suda u Zagrebu od 6. veljače 2015.).

Rješenjem Županijskog suda u Zagrebu od 6. veljače 2015. bio je odbijen prijedlog ŽdoZG-a, broj: K-DO-105/06 od 30. siječnja 2015., za određivanje istražnog zatvora protiv podnositelja na temelju članka 123. stavka 2. i članka 123. stavka 1. točke 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12., 143/12., 56/13., 145/13. i 152/14.; u daljnjem tekstu: ZKP/08).

Osporenim rješenjem Vrhovnog suda prihvaćena je žalba ŽdoZG-a te je preinačeno rješenje Županijskog suda u Zagrebu od 6. veljače 2015., tako da izreka osporenog rješenja glasi:

»Prihvaća se žalba državnog odvjetnika, preinačuje se pobijano rješenje na način da se protiv optuženog Branimira Glavaša određuje istražni zatvor iz osnove u članku 123. stavku 2. Zakona o kaznenom postupku (‘Narodne novine’ broj: 152/08., 76/09., 80/11., 91/12. – Odluka Ustavnog suda, 143/12., 56/13., 145/13. i 152/14. – dalje u tekstu: ZKP/08) koji istražni zatvor po ovom rješenju može trajati do pravomoćnog okončanja kaznenog postupka, ali ne dulje od kazne na koju je optuženi Branimir Glavaš nepravomoćno osuđen.«

1.2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14., člankom 16. stavkom 2., člankom 22., člankom 24., člankom 26. i člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), kao i člancima 5. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

2. Sudac dr. sc. Mato Arlović izuzeo se od raspravljanja i odlučivanja u ovom predmetu.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Prvostupanjskom presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: X-K-rz-1/07 od 8. svibnja 2009. podnositelj je bio nepravomoćno osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od deset (10) godina zbog kaznenih djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 53/91., 39/92., 91/92., 31/93. – pročišćeni tekst, 35/93. – ispr., 108/95., 16/96. – pročišćeni tekst i 28/96.).

Rješenjem Županijskog suda u Zagrebu, broj: Kv-rz-2/09 od 11. svibnja 2009., protiv podnositelja je bio određen obligatorni pritvor na temelju članka 102. stavka 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 58/99., 112/99., 58/02., 62/03. – pročišćeni tekst, 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP/97), a 20. svibnja 2009. za podnositeljem je bila raspisana međunarodna tjeralica, budući da je prije izricanja prvostupanjske presude pobjegao u Bosnu i Hercegovinu, državu svoga drugog državljanstva.

Presudom Vrhovnog suda broj: Kž-84/10-8 od 2. lipnja 2010. prvostupanjska presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: X-K-rz-1/07 od 8. svibnja 2009. preinačena je u pogledu odluke o kazni te je podnositelj pravomoćno osuđen na kaznu zatvora u trajanju od osam (8) godina.

4. Presudom Suda Bosne i Hercegovine broj: SU-10-431/10 od 20. rujna 2010. bila je priznata pravomoćna presuda hrvatskog suda o krivnji i kazni podnositelja te mu je izrečena zatvorska kazna u trajanju od osam (8) godina. Preinakom navedene presude Suda Bosne i Hercegovine, pod brojem: SU-10-431/10 od 29. studenoga 2010., podnositelju je u izrečenu kaznu bilo uračunato vrijeme provedeno u pritvoru u Republici Hrvatskoj od 26. listopada 2006. do 2. prosinca 2006. te od 18. travnja 2007. do 11. siječnja 2008. (prema utvrđenju Ustavnog suda u ukupnom trajanju od devet /9/ mjeseci i dvadeset i devet /29/ dana), kao i vrijeme provedeno u pritvoru u Republici Bosni i Hercegovini od 14. svibnja 2009. do 15. svibnja 2009. te od 20. rujna 2010. do 20. prosinca 2010.

Prema utvrđenju Vrhovnog suda, izdržavanje kazne zatvora u Bosni i Hercegovini podnositelj je započeo 20. prosinca 2010., a predviđeni istek zatvorske kazne bio je 18. studenoga 2017. Prema utvrđenju podnositelja, koje je navedeno u obrazloženju rješenja Županijskog suda u Zagrebu od 6. veljače 2015., »prema zakonu BiH imao bi pravo na uvjetni otpust 18. ožujka 2015. da je nastavio izdržavanjem kazne zatvora« (str. 4.).

5. Odlukom Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015. (»Narodne novine« broj 6/15.) ukinuta je presuda Vrhovnog suda broj: Kž-84/10-8 od 2. lipnja 2010. i predmet je vraćen tom sudu na ponovni postupak.

6. Nakon što je 14. siječnja 2015. nadležnom tijelu Bosne i Hercegovine dostavljena odluka Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015., nadležni sud Bosne i Hercegovine obustavio je podnositeljevo izvršenje kazne zatvora i pustio ga na slobodu 20. siječnja 2015. Proizlazi da je podnositelj do tog dana ukupno bio lišen slobode – uključujući i pritvor i izdržavanje kazne – pet (5) godina i dva (2) mjeseca (prema utvrđenju koje je sam podnositelj naveo u ustavnoj tužbi: »pet godina, jedan mjesec i dvadestpet dana«).

Podnositelj je postao dostupan hrvatskim vlastima 1. veljače 2015., kada se dobrovoljno vratio u Republiku Hrvatsku.

7. ŽdoZG je podnio Županijskom sudu u Zagrebu 30. siječnja 2015. prijedlog za određivanje istražnog zatvora »iz zakonske osnove koja se temelji na odredbi članka 123. stavak 2. i 123. stavak 1. točka 1. Zakona o kaznenom postupku«, broj: K-DO-105/06.

U povodu tog prijedloga, ročište na Županijskom sudu u Zagrebu održano je 6. veljače 2015. u nazočnosti podnositelja. Taj je sud donio rješenje od 6. veljače 2015., kojim je prijedlog ŽdoZG-a odbio, smatrajući ga neosnovanim po obje istražnozatvorske osnove.

8. ŽdoZG je protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu od 6. veljače 2015. podnio žalbu Vrhovnom sudu, broj: K-DO-105/06 od 13. veljače 2015.

Vrhovni sud je rješenjem broj: II-Kž-75/15-4 od 2. ožujka 2015., u povodu kojega je podnositelj podnio ustavne tužbe, preinačio rješenje Županijskog suda u Zagrebu od 6. veljače 2015., na način da se protiv podnositelja odredio istražni zatvor na temelju članka 123. stavka 2. ZKP-a/08, koji »može trajati do pravomoćnog okončanja kaznenog postupka, ali ne dulje od kazne na koju je optuženi Branimir Glavaš nepravomoćno osuđen« (v. točku 1.1. obrazloženja ove odluke).

8.1. Podnositelj je u istražnom zatvoru od 5. ožujka 2015.

III. PRVOSTUPANJSKO I DRUGOSTUPANJSKO RJEŠENJE

9. Obrazloženje rješenja Županijskog suda u Zagrebu od 6. veljače 2015. u mjerodavnim je dijelovima glasilo:

»... vijeće je utvrdilo da dosadašnja sudska praksa ne poznaje predmetnu pravnu situaciju pa samim time nema jasne i predvidive primjene odredaba Zakona o kaznenom postupku u odnosu na istražni zatvor.

Stoga je vijeće primijenilo europsko pravo koje ima direktan obvezujući pravni učinak na hrvatski nacionalni poredak i to Europsku konvenciju ..., Povelju o temeljnim pravima u Europskoj uniji ... te sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava, što sve predstavlja dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske.

(...)

Europski sud za ljudska prava, koji daje autentično tumačenje konvencijskog prava, u svojoj odluci Winterwerp v. Nizozemska utvrdio je da se nijedno oduzimanje slobode koje je arbitrarno nikada ne može smatrati zakonitim, dok je u predmetu Amuur v. Francuska utvrdio da, kada domaće pravo propisuje lišenje slobode, to mora biti dovoljno dostupno, precizno i predvidivo u svojoj primjeni kako bi se izbjegao svaki rizik proizvoljnosti.

... vijeće smatra kako se u konkretnom slučaju radi o pravno procesnoj situaciji sui generis, jer ista nije regulirana odredbama domaćeg kaznenog procesnog prava te bi svaka analogna primjena procesnih odredbi, bilo onih o žalbenom postupku, bilo o postupku povodom izvanrednih pravnih lijekova dovela do povrede članka 5. Konvencije.

Naime, pravo na slobodu predstavlja temeljno ljudsko pravo pa je nedopuštena analogna primjena odredbi domaćeg postupovnog prava na način da se tumači zakon na štetu optuženika šireći mogućnosti ograničenja slobode bez postojanja zakonski jasnog i određenog propisanog postupka, time da bi podvođenje nove procesno pravne situacije pod postojeća zakonska rješenja na štetu optuženika i u cilju ograničavanja jednog od temeljnih ljudskih prava – prava na slobodu, predstavljalo nezakonito postupanje jasno opisano u sudskoj praksi Europskog suda ...

(...)

Naime, sudska praksa je jasna u dijelu u kojem daje autentično tumačenje članka 5. stavak 1. točka a) Konvencije koji propisuje mogućnost lišenja slobode ‘poslije presude nadležnog suda’. Tako se obrazlaže da riječ ‘poslije’ u točki a) ne znači da pritvor mora slijediti ‘uvjerenje’« (pravilno: osudu – op. Ustavnog suda) »u trenutku vremena već da mora postojati dovoljna uzročna veza između lišenja slobode i presude ... Europski sud za ljudska prava isto tako utvrđuje da s vremenom veza između inicijalnog uvjerenja« (pravilno: osude – op. Ustavnog suda) »i produljenja lišenja slobode postupno postaje sve slabija. Tako u presudi M. protiv Njemačke ... naglašava da uzročno-posljedična veza koju nalaže točka a) stavka 1. članka 5. Konvencije može na kraju biti raskinuta u kojem slučaju odluka o ponovnom lišenju slobode pojedinca nije u skladu s ciljevima koji su postojali kada je sud donosio presudu, zbog čega više lišenje slobode nije razumno. U takvim okolnostima lišenje slobode koje je na početku bilo zakonito pretvorilo bi se u lišenje slobode koje je proizvoljno te je, samim time, u neskladu s člankom 5. Konvencije.

... ne može se zanemariti činjenica da je u konkretnom slučaju od izricanja prvostupanjske presude proteklo više od 5 godina za koje je vrijeme optuženi Branimir Glavaš izdržavao kaznu po toj pravomoćnoj presudi. Osim toga, samom činjenicom stupanja na izdržavanje kazne rješenje o određivanju ‘obligatornog’ istražnog zatvora koje je bilo doneseno nakon izricanja presude ostvarilo je svoju svrhu i time postalo neegzistentno. Uzimajući u obzir činjenicu da je optuženi Glavaš u istražnom zatvoru i na izdržavanju kazne proveo više od 5 godina, da je u skladu s odredbama domaćeg prava već ostvario uvjete za uvjetni otpust u odnosu na prvostupanjsku presudu te da je od izricanja prvostupanjske presude do odluke Ustavnog suda RH proteklo razumno vrijeme odlučivanja ... u konkretnoj situaciji valja ponovo utvrditi postoji li uzročno posljedična veza između presude i lišenja slobode te postoji li i dalje svrha i cilj određivanja istražnog zatvora ... ili lišenje slobode više nije razumno. Stav je ovoga vijeća da lišenje slobode optuženog Glavaša po zakonskoj osnovi iz članka 123. stavak 2. ZKP/08 u ovim okolnostima više ne ostvaruje svoju svrhu odnosno nije razumno i da više ne postoji uzročno posljedična veza za određivanje istražnog zatvora u odnosu na vrijeme izricanja presude, unatoč tome što optuženik boravkom u istražnom zatvoru nije dosegao maksimalne rokove trajanja propisane člankom 133. ZKP/08 i što je protiv njega još uvijek na snazi prvostupanjska presuda ...

... Takav pravni stav izražava i Vrhovni sud Republike Hrvatske u svojoj odluci Kž-274/09 od dana 28. travnja 2009. ...

Prijedlog državnog odvjetnika da se ... odredi istražni zatvor iz zakonske osnove propisane odredbom članka 123. stavak 1. točka 1. ZKP/08 ... vijeće u konkretnom slučaju također cijeni proizvoljnim i nesvrhovitim.

... nije dovoljna pretpostavljena i apstraktna opasnost od bijega. Optuženi Glavaš se sam javio na izdržavanje kazne zatvora u Bosni i Hercegovini te je bio dostupan ovome sudu tijekom trajanja postupka, a nakon ukidanja drugostupanjske odluke po odluci Ustavnog suda došao je na ročište za odlučivanje o istražnom zatvoru pristajući da po eventualnoj odluci suda bude lišen slobode. Sve ove okolnosti u svojoj ukupnosti ukazuju na to da nema realne bojazni da bi optuženik boravkom na slobodi postao nedostupan nadležnim tijelima ... Osim toga ... protiv ovog optuženika nikada nije bio određen pritvor odnosno istražni zatvor po ovoj zakonskoj osnovi.

(...)

... prijedlog državnog odvjetnika za određivanjem ‘obligatornog’ istražnog zatvora samo prema optuženom Glavašu (je) diskriminatoran, jer se i svi ostali optuženici u ovom predmetu nalaze u istoj pravnoj situaciji, pa bi i prihvaćanje takvog prijedloga od strane suda bilo diskriminatorno u odnosu na optuženog Glavaša i predstavljalo kršenje njegovih prava zajamčenih člankom 14. Konvencije.

(...)

Iako odredba iz članka 123. stavak 4. ZKP/08 propisuje da se istražni zatvor usprkos postojanju okolnosti samo iz stavka 1. članka 123. ZKP/08 neće odrediti ili produljiti ako je već isteklo najdulje vrijeme trajanja istražnog zatvora (članak 133. ZKP/08), odnosno iako iz izričaja te odredbe proizlazi da se vrijeme trajanja istražnog zatvora iz članka 133. ZKP/08 ne odnosi i na trajanje istražnog zatvora iz članka 123. stavak 2. ZKP/08, sud prethodno utvrđenje da optuženici boravkom u istražnom zatvoru nisu dosegli dopušteno trajanje istražnog zatvora iz članka 133. ZKP/08 temelji na ustaljenoj sudskoj praksi Vrhovnog suda Republike Hrvatske. Praksa govori da se maksimalni rokovi trajanja istražnog zatvora odnose i na ‘obligatorni’ istražni zatvor, kao i da se izdržavanje kazne ne uračunava u rokove trajanja istražnog zatvora, pa u tom smislu navodi branitelja optuženog Glavaša da bi uračunavanjem izdržane kazne njemu ti rokovi već istekli, nisu prihvatljivi.

Međutim, imajući u vidu odredbu članka 124. stavak 2. točka 4. ZKP/08 koja propisuje da će rješenje o određivanju i produljenju istražnog zatvora sadržavati odredbu o uračunavanju vremena za koje je osoba koja se zatvara bila lišena slobode prije donošenja rješenja o istražnom zatvoru, valja ipak ukazati na dvojbenost stava o neuračunavanju vremena provedenog na izdržavanju kazne zatvora u rok trajanja istražnog zatvora iz članka 133. ZKP/08 i to u slučaju kada je ukinuta pravomoćna presuda, jer lišenje slobode suštinski obuhvaća i izdržavanje kazne zatvora.

(...)«

10. Osporenim rješenjem Vrhovnog suda broj: II-Kž-75/15-4 od 2. ožujka 2015. preinačeno je citirano rješenje Županijskog suda u Zagrebu od 6. veljače 2015., na način da se protiv podnositelja odredio istražni zatvor (v. točku 1.1. obrazloženja ove odluke). Mjerodavni dijelovi obrazloženja osporenog rješenja glase:

»... u pravu je žalitelj kada ukazuje na neprihvatljivost stava prvostupanjskog suda da se u konkretnoj situaciji radi o pravno procesnoj situaciji koja nije regulirana odredbama domaćeg procesnog prava.

... Posebnost ove procesne situacije sastoji se samo u tome što je odlukom Ustavnog suda ... ukinuta samo drugostupanjska, a ne i prvostupanjska presuda, tako da je ovaj kazneni postupak vraćen ... u stadij drugostupanjskog odlučivanja o podnesenim žalbama protiv prvostupanjske presude.

Osim što odredbe ZKP/08 normiraju mogućnost određivanja istražnog zatvora u situaciji kada je kazneni postupak u tijeku, i dosadašnja sudska praksa u više drugih predmeta izražavala je jasan i nedvosmislen stav u pogledu oduzimanja slobode određivanjem istražnog zatvora protiv optuženika u odnosu na kojeg je prestala egzistirati pravomoćna sudska presuda.

Naime, pravo na slobodu je jedna od najviših ustavom zaštićenih kategorija, pri čemu je ograničavanje tog ... prava moguće samo iznimno i to pod uvjetima koji moraju biti predviđeni zakonom, konkretno odredbama ZKP/08, s tim da je potrebno da sud utvrdi da su i ostvareni svi zakonom propisani uvjeti za donošenje odluke o istražnom zatvoru. ... kada odlukom Ustavnog suda ... bude ukinuta presuda kojom je kazneni postupak pravomoćno dovršen i osuđenik se nalazio na izdržavanju kazne, kako takva pravomoćna presuda više ne egzistira, prvostupanjski sud je dužan u odnosu na osobe koje se nalaze na izdržavanju kazne zatvora donijeti odluku o obustavi izdržavanja kazne i potom odlučiti o potrebi daljnjeg zadržavanja sada optuženika u istražnom zatvoru kao fakultativnom ili obligatornom ....

Budući da je ... na snazi nepravomoćna presuda kojom je optuženik osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od 10 godina ... prvostupanjski je sud bio u obvezi i bez posebnog prijedloga državnog odvjetnika, provodeći kogentne zakonske norme ... odlučiti o primjeni mjere istražnog zatvora ... Takvim postupanjem u okvirima odredaba ZKP/08 bio bi zadovoljen i zahtjev zakonitosti iz članka 5. Europske konvencije ... da svako lišenje slobode mora biti zakonito ...

(...)

... promašeno ukazuje na odluku ... II Kž-274/09, budući da ... se sud mogao kretati samo u granicama fakultativno propisanih pritvorskih osnova ... i neusporediva je s pravnom situacijom kakvu nalazimo u odluci Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 28. travnja 2009. broj: II Kž-274/09 na koju se poziva prvostupanjski sud.

... prvostupanjski sud (se) promašeno poziva i na presudu ... u predmetu M. protiv Njemačke budući da su činjenice iz tog predmeta neusporedive s konkretnim predmetom. Naime u tom predmetu se podnositelj zahtjeva nalazio u tzv. preventivnom pritvoru ... koji institut hrvatsko procesno pravo ne poznaje ...

Nadalje, a u odnosu na stav prvostupanjskog suda da se maksimalni rokovi trajanja istražnog zatvora odnose na obligatorni istražni zatvor ... valja istaći da je ovo pravno pitanje za konkretnu procesnu situaciju irelevantno. Naime, optuženi Branimir Glavaš je u istražnom zatvoru proveo devet mjeseci i 29 dana, što je u svakom slučaju daleko manje od rokova maksimalnog trajanja istražnog zatvora propisanih člankom 133. ZKP/08. Pri tome, valja ponoviti da je istražni zatvor moguće odrediti samo kada su za to ispunjene sve zakonom određene pretpostavke. Upravo stoga što istražni zatvor ima svoju zakonom strogo propisanu svrhu, vrijeme koje je osuđenik proveo na izdržavanju kazne zatvora, u slučaju kada je pravomoćna presuda ukinuta ... nije moguće uračunavati u vrijeme maksimalnog trajanja istražnog zatvora propisanog u članku 133. ZKP/08. Pri tome ne treba ovu okolnost miješati s nedvosmislenim stavom sudske prakse i primjenom načela razmjernosti, kada se optuženik koji se nakon prvostupanjske presude nalazi u istražnom zatvoru mora pustiti na slobodu ako je u istražnom zatvoru proveo onoliko vremena koliko glasi prvostupanjska presuda na koju je osuđen, pa čak niti kada tu presudu pobija državni odvjetnik zbog odluke o kazni. Naime, ispravnim tumačenjem zakona ustaljena sudska praksa ne dozvoljava da se mjera istražnog zatvora, sa strogo zakonski određenim razlozima, pretvori u kaznu prije negoli je presuda postala pravomoćna.

Također, u odnosu na ... izloženu dvojbenost stava vezano uz tumačenje odredbe članka 124. stavka 2. točke 4. ZKP/08 ... valja napomenuti da se ‘vrijeme za koje je osoba koja se zatvara bila lišena slobode’ isključivo odnosi na oduzimanje slobode u postupku dokazivanja krivnje, a nikako na vrijeme u kojem je optuženiku bila oduzeta sloboda radi izdržavanja kazne, čije izdržavanje je zbog gubitka svojstva pravomoćnosti presude obustavljeno, ili npr. vrijeme koje je optužena osoba provela u ekstradicijskom pritvoru, koji postupak nije namijenjen dokazivanju krivnje.

Konačno ... ni jedan od ostalih suoptuženika u trenutku donošenja odluke Ustavnog suda ... nije (se) nalazio na izdržavanju kazne zatvora ...

... za istaći je da je iz stanja spisa predmeta razvidno da je optuženi Branimir Glavaš, za razliku od ostalih optuženika, prije objave prvostupanjske presude napustio teritorij Republike Hrvatske nastojeći osujetiti izvršenje kazne zatvora ... otišavši u Bosnu i Hercegovinu ... U odnosu na kaznu na koju je bio pravomoćno osuđen, njeno preuzimanje bilo je omogućeno tek po potpisivanju sporazuma o izmjeni Sporazuma o međusobnom izvršavanju sudskih odluka u kaznenim stvarima, kojim je napuštena ranija norma nužnog traženja suglasnosti osuđene osobe ... tako da je optuženi Branimir Glavaš stupio na izdržavanje kazne zatvora 20. prosinca 2010. S tim u vezi, valja ukazati da tvrdnja da je optuženi ... u skladu s odredbama domaćeg prava već ostvario uvjete za uvjetni otpust u odnosu na prvostupanjsku presudu ... nije točna s obzirom na to da je institut uvjetnog otpusta moguć samo u odnosu na pravomoćno osuđene osobe, a što optuženi ... u ovom trenutku nije ...

S obzirom na to da je ... Vrhovni sud Republike Hrvatske zauzeo nepodijeljen stav da obligatoran istražni zatvor ima jaču pravnu osnovu od fakultativnog istražnog zatvora te istovremeno nemogućnost kumulacije ovih dvaju razloga za određivanje istražnog zatvora, a kako je istražni zatvor kao obligatoran preinakom pobijanog rješenja određen, prijedlog državnog odvjetnika za određivanjem istražnog zatvora protiv optuženog Branimira Glavaša i iz osnove u članku 123. stavku 1. točki 1. ZKP/08, u svrhu otklanjanja opasnosti od bijega, u cijelosti je neosnovan.«

11. Protiv citiranog rješenja Vrhovnog suda broj: II-Kž-75/15-4 od 2. ožujka 2015. podnositelj je, putem svojih odvjetnika, podnio ustavne tužbe kojima je pokrenut ovaj ustavnosudski postupak. Podnositelj predlaže da Ustavni sud ukine osporeno rješenje Vrhovnog suda te odredi njegovo puštanje na slobodu.

IV. PRIGOVORI PODNOSITELJA

12. Odredbe Ustava i Konvencije za koje podnositelj smatra da su povrijeđene u njegovom slučaju navedene su o točki 1.2. obrazloženja ove odluke.

U ustavnoj tužbi podnesenoj po punomoćniku, odvjetniku Draženu Matijeviću, podnositelj ističe da je Vrhovni sud pogrešno primijenio odnosno propustio primijeniti mjerodavne odredbe ZKP-a/08 te da osporeno rješenje ne sadržava cjelovito, valjano i pravno-logično obrazloženje.

Dalje ističe da mu je istražni zatvor određen protivno članku 133. ZKP-a, kojim je propisano najdulje moguće trajanje istražnog zatvora, budući da bi ono u njegovom slučaju iznosilo ukupno četiri godine, dok je on u istražnom zatvoru odnosno na izdržavanju kazne proveo više od toga. Smatra pritom da prema članku 133. ZKP-a/08 nije relevantno je li riječ o istražnom zatvoru određenom po osnovi iz članka 123. stavka 1. ili iz članka 123. stavka 2. ZKP-a/08, budući da članak 133. ZKP-a/08 takvo razlikovanje ne sadržava – a da ga je zakonodavac htio, tada bi ga i propisao.

Naglašava da Vrhovni sud, kao donositelj osporenog rješenja, zauzima suprotno stajalište prema kojem istražni zatvor po osnovi iz članka 123. stavka 2. ZKP-a/08 može, praktično, trajati »unedogled«, budući da, kako smatra Vrhovni sud, ograničenje maksimalnog trajanja istražnog zatvora (članak 133. ZKP-a/08) ne vrijedi za slučajeve kada je istražni zatvor određen po osnovi iz stavka 2. članka 123. ZKP-a/08.

Vrhovni sud, ističe podnositelj, »pribjegava dodatnoj protuzakonitoj konstrukciji«, prema kojoj se vrijeme provedeno na izdržavanju kazne ne može uračunati u vrijeme trajanja istražnog zatvora – što je protivno sadržaju i smislu članka 133. ZKP-a/08, ali i članka 53. Zakona o izvršavanju kazne zatvora (»Narodne novine« broj 128/99., 55/00., 59/00., 129/00., 59/01., 67/01., 11/02., 190/03. – pročišćeni tekst, 76/07., 27/08., 83/09., 18/11., 48/11., 125/11. i 56/13.; u daljnjem tekstu: ZIKZ). Naime, prema toj odredbi ZIKZ-a moguće je da okrivljenik započne s izdržavanjem zatvorske kazne i prije pravomoćnosti presude, ali je i jasno određeno da će se vrijeme provedeno na izvršavanju kazne do kojeg je došlo temeljem stavka 3. članka 53. ZIKZ-a (prije pravomoćnosti presude), u slučaju da presuda bude ukinuta, uračunati kao vrijeme provedeno u istražnom zatvoru.

Vrhovni sud, naprotiv, u konkretnom slučaju uspostavlja nepostojeću razliku između vremena provedenog na izdržavanju kazne po nepravomoćnoj presudi i vremena provedenog na izdržavanju kazne po pravomoćnoj, ali naknadno ukinutoj presudi – za što nema ni zakonskog temelja ni logičnog opravdanja.

Na opisani način, prema stajalištu podnositelja, povrijeđeno je ne samo njegovo pravo na slobodu, nego je stavljen u nejednak i diskriminirajući položaj u odnosu na sve druge okrivljenike kojima se trajanje lišenja slobode računa primjenom članka 133. ZKP-a/08 i članka 53. ZIKZ-a, a to, nadalje, pokazuje da Vrhovni sud, donoseći osporeno rješenje, nije bio ni neovisan ni nepristran, jer je temeljno obilježje neovisnog i nepristranog suda da zakon primjenjuje dosljedno i jednako na sve te da jednako poštuje pravo na slobodu svakog čovjeka. Svojom krajnjom pristranošću i nedosljednošću Vrhovni sud povrijedio je i jamstva pravičnog suđenja iz članka 29. stavka 1. Ustava.

Podnositelj također smatra da je Vrhovni sud zanemario obvezu primjene članka 122. ZKP-a/08, to jest obvezu da pri određivanju istražnog zatvora po bilo kojoj osnovi poštuje načelo razmjernosti. Ovo stoga što iz osporenog rješenja Vrhovnog suda proizlazi neprihvatljivo i neshvatljivo stajalište da istražni zatvor na temelju članka 123. stavka 2. ZKP-a/08 može trajati neograničeno dugo odnosno da je njegovo trajanje ograničeno samo duljinom izrečene zatvorske kazne. Na takav način istražni zatvor zamjenjuje kaznu, jer bi se cjelokupna kazna, slijedom takvog stajališta, mogla izdržavati u istražnom zatvoru, uključujući i kaznu dugotrajnog zatvora. Riječ je, prema mišljenju podnositelja, o očiglednoj suprotnosti ne samo s odredbama ZKP-a/08, već i s Konvencijom, jer se takvo oduzimanje slobode ne može podvesti ni pod jednu od osnova predviđenih u članku 5. Konvencije.

Dalje upućuje na izreku osporenog rješenja u kojoj je određeno da istražni zatvor može trajati do pravomoćnog okončanja postupka. Ističe kako je moguće da u nastavku kaznenog postupka prvostupanjska osuđujuća presuda bude ukinuta, to jest da prestane postojati, ali da i dalje nastavi egzistirati istražni zatvor po osnovi iz članka 123. stavka 2. ZKP-a/08 – koji je moguć samo u slučaju postojanja prvostupanjske osuđujuće presude na kaznu zatvora dulju od pet godina.

Podnositelj u nastavku navodi da je u istražnom zatvoru u Republici Hrvatskoj proveo devet (9) mjeseci i dvadeset i devet (29) dana, a zatim u pritvoru i na izdržavanju kazne zatvora u Bosni i Hercegovini daljnje četiri (4) godine, tri (3) mjeseca i dvadeset i pet (25) dana. S obzirom na tu činjenicu i na izrečenu zatvorsku kaznu u trajanju od osam godina, gotovo je izdržao 2/3 kazne – o čemu Vrhovni sud također nije vodio računa, a što je bio dužan s obzirom na obvezu iz članka 122. ZKP-a/08.

Konačno, prema stajalištu podnositelja, osporenim rješenjem stvoren je presedan nezabilježen u sudskoj praksi europskih zemalja, jer je iz odluke Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015., kojom je ukinuta presuda Vrhovnog suda broj: KŽ-84/10-8 od 2. lipnja 2010., razvidno da su brojne povrede podnositeljevih prava nastale već u tijeku prvostupanjskog postupka, slijedom čega je i prvostupanjska kaznena presuda, iako još uvijek egzistentna, zapravo protuustavna – a na temelju te i takve presude određuje se istražni zatvor i oduzima podnositeljeva sloboda.

13. U ustavnoj tužbi podnesenoj po punomoćnici, odvjetnici Višnji Drenški Lasan, navodi se da standard »zakonitosti« svakog pritvaranja koji je postavila Konvencija traži da pravo bude dovoljno precizno kako bi omogućilo osobi – dajući joj, u slučaju potrebe, i odgovarajući savjet – da predvidi, u mjeri koja je u danim okolnostima razumna, posljedice koje neko djelovanje može imati. Poštovanje nacionalnog prava, međutim, nije dostatno, budući da članak 5. stavak 1. Konvencije zahtijeva da svako lišenje slobode bude u skladu sa svrhom zaštite pojedinca od proizvoljnosti. Ista konvencijska odredba u točki a) dozvoljava zatvaranje nakon presude samo pod propisanim uvjetima, među ostalim, pod uvjetom da je »domaće suđenje« bilo u skladu s člankom 6. Konvencije, jer u protivnom (ako se to suđenje može smatrati »očitim negiranjem pravde«) lišavanje slobode neće biti u skladu s člankom 5. stavkom 1. Konvencije. Riječi »nakon presude« znače da zatvor mora »proizlaziti te slijediti i ovisiti ili se izvršavati u skladu s presudom« i to, općenito, ne dovodi do problema u redovitim kaznenim postupcima.

Međutim, u slučajevima kada je osoba, primjerice, osuđena, zatvorena i konačno zatvorena, ako je prvobitno zatvaranje bilo zakonito, ponovno zatvaranje ili produljenje razdoblja zatvaranja zakonito je jedino kada je uzročni slijed između prvobitne presude i ponovnog zatvaranja neprekinut.

Podnositelj se, u nastavku, poziva na sadržaj članka 133. ZKP-a/08 i na pravno shvaćanje sjednice kaznenog odjela Vrhovnog suda od 9. prosinca 1998., koje glasi:

»Kad se optuženik uputi na izdržavanje kazne zatvora prije pravomoćnosti presude suda prvog stupnja, pritvor se ne ukida, već sud, na temelju članka 107. stavak 2. ZKP/97, svaka dva mjeseca ispituje postoje li zakonski uvjeti za pritvor te ga rješenjem produljuje ili ukida, jer optuženik i dalje zadržava status pritvorene osobe.«

Poziva se i na pravno stajalište Vrhovnog suda izraženo u odluci broj: II Kž-421/98 od 14. rujna 1998., prema kojem »pritvorenik upućen na izdržavanje kazne zatvora prije pravomoćnosti presude u smislu članka 335. stavak 3. ne gubi pravo na postavljanje prijedloga za ukidanje pritvora iz članka 107. stavak 4. pa i zbog proteka maksimalnih rokova trajanja pritvora iz članka 109. stavka 1. i 2.«.

Posebno podnositelj naglašava da je osporenim rješenjem po drugi put protiv njega, nakon sedam godina, određen istražni zatvor na temelju iste zakonske osnove, i to u situaciji kada je uračunavanjem svih dosadašnjih lišenja slobode u vezi s kaznenim djelom, lišen slobode već više od pet godina, što predstavlja više od polovice kazne koja mu je nepravomoćno izrečena odnosno gotovo tri četvrtine kazne koja mu je izrečena pravomoćnom (naknadno ukinutom) presudom.

Također ističe da je riječ o situaciji koja nije uređena ZKP-om/08 te da na temelju odredaba ZKP-a/08 nije moguće zaključiti koliko je puta moguće odrediti istražni zatvor iz članka 123. stavka 2. tog zakona. Smatra nejasnim i izraz »pri izricanju presude«, budući da to može upućivati na zaključak kako je tzv. obligatorni istražni zatvor moguće odrediti istodobno s donošenjem presude, ali i s izvjesnim vremenskim »odmakom« – u kojem slučaju nije jasno koliki taj odmak može biti i koje pretpostavke u takvom slučaju trebaju biti zadovoljene.

Stoga podnositelj smatra da sam ZKP/08 nije u skladu s vladavinom prava, jer ne odgovara standardima preciznosti i predvidljivosti, u svrhu izbjegavanja arbitrarnosti. Konvencijski termin »nakon presude« u domaćem je pravu pogrešno protumačen, a Vrhovni sud nije vodio računa o tome postoji li u konkretnom slučaju neprekinuti uzročni slijed između prvobitne presude i ponovnog zatvaranja. Međutim, morao je voditi računa o tri činjenice koje su, u tom smislu, relevantne:

– da je podnositelj započeo s izdržavanjem kazne 20. prosinca 2010., gdje se nalazio sve do 20. siječnja 2015., pri čemu mu je vrijeme provedeno u istražnom zatvoru/pritvoru uračunato u kaznu zatvora,

– da temeljno načelo kaznenog prava nalaže da se svako lišenje slobode u vezi s kaznenim djelom ima uračunati u kaznu,

– da su (računajući zajedno istražni zatvor i izdržavanje kazne) istekli rokovi maksimalnog trajanja istražnog zatvora propisani člankom 133. ZKP-a/08.

Protek vremena duljeg od pet godina upravo jest onaj čimbenik koji je prekinuo uzročni slijed između prvobitne presude i ponovnog zatvaranja podnositelja, time da bi u podnositeljevom slučaju najdulje moguće trajanje istražnog zatvora prema članku 133. ZKP-a/08 iznosilo tri godine i devet mjeseci – a ograničenja iz članka 133. ZKP-a/08 vrijede uvijek kada je izrečena nepravomoćna presuda bez obzira na visinu kazne.

Činjenica da je izrekom osporenog rješenja Vrhovnog suda određeno trajanje istražnog zatvora do isteka (nepravomoćno) izrečene kazne u trajanju od deset godina, prema stajalištu podnositelja, najočitije pokazuje nezakonitost i proizvoljnost tog rješenja.

Podnositelj ukazuje i na potrebu da se njegova pravna situacija (odnosno situacija osoba upućenih na izdržavanje kazne, čija presuda bude ukinuta) prosuđuje analogno pravnoj praksi prema kojoj se osobama koje same zatraže upućivanje na izdržavanje kazne prije nastupa pravomoćnosti presude, u vrijeme izdržavanja kazne uračunava i vrijeme istražnog zatvora i priznaju granice njegova maksimalnog mogućeg trajanja. U protivnom, prema stajalištu podnositelja, riječ je o diskriminaciji.

Različito postupanje prema podnositelju diskriminatorno je u odnosu prema drugim osobama u istovjetnoj činjeničnoj i pravnoj situaciji te je nepravično i nerazmjerno teretno, za što nema opravdanja u nekoj prijekoj društvenoj potrebi ili društvenom interesu koji se želi zaštititi.

V. MJERODAVNO PRAVO

14. U konkretnom slučaju istražni zatvor protiv podnositelja određen je na temelju članka 123. stavka 2. ZKP-a/08, koji uređuje institut tzv. obligatornog istražnog zatvora. On glasi:

»Članak 123.

(...)

(2) Pri izricanju presude uvijek će se odrediti ili produljiti istražni zatvor protiv okrivljenika kojem je izrečena kazna zatvora od pet godina ili teža kazna.

(...)«

Osim u navedenoj situaciji, svi ostali slučajevi određivanja istražnog zatvora pripadaju u tzv. fakultativne istražne zatvore, a uređeni su u članku 123. stavku 1. ZKP-a/08 (»Istražni zatvor se može odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo i ako: ...«).

14.1. Pored članka 123. stavka 2. ZKP-a/08, Ustavni sud u konkretnom slučaju mjerodavnim smatra i članak 122. stavak 2. ZKP-a/08, koji propisuje opću primjenu načela razmjernosti pri odlučivanju o istražnom zatvoru i glasi:

»a) Opće odredbe o istražnom zatvoru

Članak 122.

(...)

(2) Pri odlučivanju o istražnom zatvoru, posebno o njegovu trajanju, vodit će se posebno računa o razmjeru između težine počinjenog kaznenog djela, kazne koja se, prema podacima kojima raspolaže sud, može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja istražnog zatvora. ...

(...)«

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

1) Načelna pravna stajališta

15. Ocjenjujući (ne)osnovanost ustavne tužbe, to jest (ne)postojanje povreda ustavnih i konvencijskih prava na koja podnositelj upućuje, Ustavni sud polazi od prava na slobodu, kao temeljnog ljudskog prava.

16. Ustav sadržava načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Na konkretne slučajeve oduzimanja ili ograničavanja slobode u postupku pred nadležnim sudom (u slučajevima određenim zakonom) uvijek se primjenjuje načelo razmjernosti. Članak 16. stavak 2. Ustava glasi:

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

16.1. Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. Konvencije, koje se može ograničiti samo pod uvjetima i u slučajevima propisanim Konvencijom. Opće odredbe članka 5. stavka 1. Konvencije propisuju:

»Članak 5.

Pravo na slobodu i sigurnost

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

(...)«

Članak 22. Ustava i citirane opće odredbe članka 5. stavka 1. Konvencije međusobno su usporedive. Oba članka pružaju zaštitu od trenutka uhićenja osobe, pa sve do njezina oslobađanja ili do završne pravomoćne sudske presude kojom se osoba osuđuje na kaznu zatvora. Izvršenje kazne zatvora izlazi izvan okvira članka 22. Ustava i članka 5. Konvencije. Nadležne vlasti koje lišavaju osobe slobode u okolnostima protivnim članku 22. Ustava i članku 5. Konvencije imaju obvezu odmah ih pustiti na slobodu. Taj je ustavni zahtjev jasno istaknut u domaćem zakonodavstvu. Članak 122. stavak 1. ZKP-a/08 glasi:

»Članak 122.

(1) Čim prestanu razlozi zbog kojih je istražni zatvor određen, on se mora ukinuti i zatvorenika se mora pustiti na slobodu.

(...)«

17. Članak 5. Konvencije razlikuje pritvaranje (termin »pritvaranje« u ovoj se odluci koristi kao generički pojam za označavanje pritvora/istražnog zatvora) prije i nakon prvostupanjske presude kojom je optuženik proglašen krivim i izriče mu se kazna zatvora kao najteža kaznenopravna sankcija. Ustav ne sadržava usporedivu odredbu, budući da – za razliku od Konvencije – uređenje pojedinih slučajeva dopuštenog oduzimanja slobode prepušta zakonodavcu (v. članak 22. stavak 2. Ustava u točki 16. obrazloženja ove odluke), pri čemu se mjerodavne odredbe domaćeg zakonodavstva moraju tumačiti u skladu s praksom Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) vezanom uz primjenu članka 5. stavka 1. Konvencije. Budući da je u slučaju koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku drugostupanjska kaznena presuda ukinuta, ali i dalje pravno egzistira (nepravomoćna) prvostupanjska kaznena osuda protiv podnositelja, a kazneni postupak je ponovo u tijeku (u žalbenom stadiju), lišenje slobode podnositelja podvodi se pod slučaj koji uređuje članak 5. stavak 1. točka a) Konvencije. Ta odredba glasi:

»Članak 5.

Pravo na slobodu i sigurnost

1. (...) Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

a) ako je zatvoren u skladu sa zakonom nakon presude nadležnog suda;

(...)«

Ustavni sud napominje da u izvornom tekstu na engleskom jeziku članak 5. stavak 1. točka a) Konvencije glasi: »a) the lawful detention of a person after conviction by a competent court«, pa bi precizniji prijevod te odredbe na hrvatski jezik glasio: »a) ako je osoba zakonito pritvorena nakon osude nadležnog suda«.

Sukladno tome, točka a) stavka 1. članka 5. Konvencije primjenjiva je samo na jednu vrstu presuda (osuđujuće) i na jednu vrstu kazni (kaznu zatvora ili drugu kaznenopravnu sankciju koja podrazumijeva lišenje slobode).

17.1. Tumačenje pojma »nakon osude« iz članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije u uobičajenim kaznenim postupcima ne stvara veće probleme. ESLJP u svojoj praksi tumači pojam »nakon osude nadležnog suda« tako da »osuda« označava u prvom redu prvostupanjsku presudu kojom je nadležni sud proglasio optuženika krivim te ga osudio na kaznu zatvora. Kad se ta presuda donese, započinje primjena članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije. Tog trenutka ujedno prestaje primjena članka 5. stavka 1. točke c) u vezi sa stavkom 3. Konvencije (kojima se uređuju slučajevi lišenja slobode prije donošenja prvostupanjske presude).

17.2. U predmetu James, Wells i Lee protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, 18. rujna 2012., zahtjevi br. 25119/09, 57715/09 i 57877/09) ESLJP je sažeo relevantna stajališta o sadržaju, značenju i dosezima članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije:

»a. Opća načela

187. Sud na početku ponavlja da su predmet i svrha članka 5. stavka 1. osigurati da nitko ne bude lišen svoje slobode na arbitraran način (vidjeti Lawless protiv Ireland (br. 3), 1. srpnja 1961., str. 52., Serije A br. 3.; Engel i drugi protiv Nizozemske, 8. lipnja 1976., § 58., Serije A br. 22.; Winterwerp protiv Nizozemske, 24. listopada 1979., § 37., Serije A br. 33.; Guzzardi protiv Italije, 6. studenoga 1980., § 92., Serije A br. 39.; Johnson protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 24. listopada 1997., § 60., Izvješća o presudama i odlukama1997-VII.; Saadi protiv Ujedinjenog Kraljevstva [VV], br. 13229/03, § 66., 29. siječnja 2008.; i M. protiv Njemačke, br. 19359/04, § 89., ECHR 2009.). On je često isticao temeljnu važnost jamstava sadržanih u članku 5. za osiguranje da prava pojedinaca u demokraciji budu slobodna od arbitrarnog pritvaranja u rukama vlasti (vidjeti Kurt protiv Turske, 25. svibnja 1998., § 122, Izvješća 1998-III.; Çakýcý protiv Turske [VV], br. 23657/94, § 104., ECHR 1999-IV.; i Clift protiv Ujedinjenog Kraljevstva, br. 7205/07, § 62., 13. srpnja 2010.).

188. Dobro je ustanovljeno u sudskoj praksi Suda da svako lišenje slobode mora ulaziti unutar jedne od iznimaka navedenih u točkama (a) – (f) i mora biti ‘zakonito’. Stranke ne osporavaju da je iznimka od općeg prava na slobodu utvrđena u članku 5. stavku 1., koja je relevantna u ovim slučajevima, ona koja je sadržana u članku 5. stavku 1. točki (a) Konvencije, naime pritvaranje nakon osude nadležnog suda.

189. Riječ ‘osuda’ (conviction) u smislu članka 5. stavka 1. točke (a) ima se razumjeti kao da označava i utvrđenje krivnje (finding of guilt) nakon što je ustanovljeno u skladu sa zakonom da je postojalo kazneno djelo, i određivanje kazne ili druge mjere (imposition of a penalty or other measure) koja uključuje lišenje slobode (vidjeti M. protiv Njemačke, cit. gore, § 87.; i Grosskopf protiv Njemačke, br. 24478/03, § 43., 21. listopada 2010.). Sud je također razjasnio da riječ ‘nakon’ (after) u točki (a) ne znači jednostavno to da pritvaranje (detention) mora slijediti ‘osudu’ u vremenu (in point of time): povrh toga, ‘pritvaranje’ mora biti rezultat osude, uslijediti nakon nje i o njoj ovisiti ili se dogoditi kao posljedica osude (must result from, ‘follow and depend upon’ or occur by virtue of the conviction’) (vidjeti Van Droogenbroeck protiv Belgije, 24. lipnja 1982., § 35., Serije A br. 50.; i Grosskopf, cit. gore, § 44.).

Ukratko, mora postojati dostatna uzročna veza (sufficient causal connection) između osude i oduzimanja slobode o kojem je riječ (vidjeti Weeks protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 2. ožujka 1987., § 42., Serije A br. 114.; Stafford protiv Ujedinjenog Kraljevstva [VV], br. 46295/99, § 64., ECHR 2002-IV.; Kafkaris protiv Cyprus [VV], br. 21906/04, § 117., 12 veljače 2008.; i M. protiv Njemačke, cit. gore, § 88.). S tim u vezi Sud primjećuje da, protekom vremena, veza između inicijalne osude (initial conviction) i kasnijeg lišavanja slobode postupno postaje sve slabija. Doista, kao što je Sud prethodno naznačio, uzročna veza koju zahtijeva točka (a) mogla bi s vremenom biti prekinuta ako je dosegnuta točka (position) u kojoj je odluka o nepuštanju na slobodu ili o ponovnom pritvaranju utemeljena na razlozima koji nisu u skladu s ciljevima inicijalne odluke suda koji je izrekao kaznu ili na procjeni koja je nerazumna s obzirom na te ciljeve (vidjeti Weeks, cit. gore, § 49.; i Grosskopf, cit. gore, § 44.).«

Sukladno tome, prema ustaljenim stajalištima ESLJP-a, pritvaranje mora biti u izravnoj vezi s osuđujućom presudom kojom je izrečena kazna zatvora, odnosno mora biti izravna posljedica te presude. Upravo osuđujuća presuda kojom je izrečena kazna zatvora stvara procesnu situaciju za donošenje sudske odluke o lišenju slobode optuženika. Stoga se pritvaranje određuje zbog osuđujuće presude kojom se izriče kazna zatvora, slijedi nakon te osuđujuće presude, ovisi o njoj ili je posljedica te presude. Drugim riječima, stajalište je ESLJP-a da su ponovno pritvaranje ili odluka o njegovu produljenju zakoniti samo ako postoji dostatna uzročna veza između inicijalne presude i ponovnog pritvaranja ili njegova produljenja.

18. Lišenje slobode »nakon osude nadležnog suda« u smislu članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije u domaćoj sudskoj praksi u prvom redu obuhvaća pritvaranje u tijeku postupka nakon izricanja nepravomoćne presude, kao i ono koje je procesna posljedica drugostupanjske presude kojom se preinačila ili se ukinula prvostupanjska presuda.

2) Primjena načelnih pravnih stajališta na konkretan slučaj

19. Ustavni sud prvo primjećuje da je ovaj slučaj osobit, atipičan i jedinstven u dosadašnjoj praksi jer se ne može podvesti ni pod jednu od uobičajenih situacija navedenih u točki 18. obrazloženja ove odluke. Naime, određivanje istražnog zatvora podnositelju nije se dogodilo »pri izricanju presude« niti je bilo procesna posljedica preinačenja ili ukidanja prvostupanjske kaznene osude drugostupanjskom presudom. Ono je posljedica ukidanja pravomoćne drugostupanjske kaznene osude odlukom Ustavnog suda, pri čemu je nepravomoćna prvostupanjska osuda (u kojoj je bila predviđena stroža kazna zatvora od one koju je pravomoćno odredio Vrhovni sud u ukinutoj presudi) ostala pravno egzistentna.

Druga je specifičnost ovog slučaja to što je obligatorni istražni zatvor određen nakon što je podnositelj odslužio gotovo 2/3 kazne zatvora koja mu je bila određena ukinutom drugostupanjskom presudom Vrhovnog suda, odnosno više od 1/2 kazne koja mu je određena nepravomoćnom presudom Županijskog suda u Zagrebu koja je i dalje pravno egzistentna. Daljnje izvršenje te kazne zatvora obustavio je nadležni sud Bosne i Hercegovine zbog ukidanja drugostupanjske presude Vrhovnog suda na temelju koje je podnositelj tu kaznu izdržavao (v. točke 4. i 6. obrazloženja ove odluke).

Treća je specifičnost ovog slučaja to što je istražni zatvor odredio Vrhovni sud u povodu žalbe države (ŽdoZG-a), preinačujući rješenje prvostupanjskog suda koje je prvotno odbilo prijedlog ŽdoZG-a za određivanje istražnog zatvora podnositelju.

20. Ustavni sud dalje primjećuje da je između prvostupanjskog i drugostupanjskog suda došlo do bitnog razilaženja u pitanju postoji li u mjerodavnom domaćem zakonodavstvu pravna osnova koja uređuje takvu pravnu situaciju.

S jedne strane, Županijski sud u Zagrebu u svom je rješenju utvrdio da je u konkretnom slučaju riječ »o pravno procesnoj situaciji sui generis, jer ista nije regulirana odredbama domaćeg kaznenog procesnog prava te bi svaka analogna primjena procesnih odredbi, bilo onih o žalbenom postupku, bilo o postupku povodom izvanrednih pravnih lijekova dovela do povrede članka 5. Konvencije«.

Suprotno tome, Vrhovni sud u tom se pitanju priklonio stajalištu ŽdoZG-a (žalitelja), ističući da je žalitelj u pravu »kada ukazuje na neprihvatljivost stava prvostupanjskog suda da se u konkretnoj situaciji radi o pravno procesnoj situaciji koja nije regulirana odredbama domaćeg kaznenog procesnog prava«. Iako je prihvatio da se u konkretnom slučaju »ne radi o identičnoj pravnoj poziciji«, Vrhovni sud zauzeo je stajalište da »žalitelj s pravom ističe da je u cijelosti pogrešan stav prvostupanjskog suda da bi određivanjem istražnog zatvora protiv optuženika iz osnove u članku 123. stavku 2. ZKP/08 došlo do nedopuštene analogne primjene odredbi domaćeg postupovnog prava na način da bi se zakon tumačio na štetu optuženika šireći mogućnost ograničenja slobode bez postojanja jasnih i zakonskih procesnih odredbi s obzirom na to da takve zakonske odredbe ... postoje te sudovi u sličnim procesnim situacijama, kada prestane egzistirati pravomoćna osuđujuća presuda kojom je izrečena kazna zatvora, kako je to vidljivo iz brojnih sudskih odluka, tako i postupaju«.

21. Vrhovni sud je po toj osnovi zaključio da je prvostupanjski sud »bio u obvezi i bez posebnog prijedloga državnog odvjetnika, provodeći kogentne zakonske norme, s obzirom na kaznu zatvora iz nepravomoćne osuđujuće presude, odlučiti o primjeni mjere istražnog zatvora protiv optuženika. Takvim postupanjem u okvirima odredaba ZKP/08 bio bi zadovoljen i zahtjev zakonitosti iz članka 5. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda da svako lišenje slobode mora biti zakonito, kako to s pravom ističe žalitelj«. U nastavku obrazloženja osporenog rješenja, Vrhovni sud sažeo je svoje stajalište o zakonitosti obligatornog istražnog zatvora određenog podnositelju ovako:

»Ponovno valja istaći da je u konkretnoj procesnoj situaciji pobijana prvostupanjska odluka donesena u stadiju kaznenog postupka nakon donošenja nepravomoćne prvostupanjske presude s izrečenom kaznom zatvora za koju zakonodavac propisuje obvezno određivanje istražnog zatvora.«

To se pravno shvaćanje ponavlja i u priopćenju za javnost Vrhovnog suda od 6. ožujka 2015. pod nazivom »Pogreške u tumačenju razloga zbog kojih je određen istražni zatvor protiv opt. Branimira Glavaša rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 2. ožujka 2015. broj: II Kž-75/15«, u kojem je navedeno:

»Iz rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske 2. ožujka 2015. broj: II Kž-75/15 ... jasno i nedvosmisleno proizlazi da je istražni zatvor protiv opt. Branimira Glavaša određen iz osnove u čl. 123. st. 2. Zakona o kaznenom postupku (...; dalje u tekstu: ZKP/08), odnosno zbog postojanja tzv. obligatorne (obvezne) osnove za istražni zatvor. ... ZKP/08 u čl. 123. st. 2. ZKP/08 određuje da će se pri izricanju presude uvijek odrediti ili produljiti istražni zatvor protiv okrivljenika kojem je izrečena kazna zatvora od pet godina ili teža kazna, što znači da je u konkretnom slučaju postojala obveza određivanja istražnog zatvora protiv opt. Branimira Glavaša. (...)«

22. Ustavni sud primjećuje da je postojanje sudske obveze određivanja obligatornog pritvora/istražnog zatvora po službenoj dužnosti, kako je gore navedeno, ustaljeno i dugotrajno pravno shvaćanje domaćih sudova, od kojeg sudska praksa nije odstupala ni za vrijeme važenja prethodnog ZKP-a/97, a ne odstupa ni danas (za vrijeme važenja ZKP-a/08).

To se pravno shvaćanje zasniva na mjerodavnom zakonodavstvu, prema kojem je temeljni uvjet za određivanje istražnog zatvora nakon donošenja prvostupanjske presude taj da je tom presudom optuženik proglašen krivim i da mu je izrečena kazna zatvora, pri čemu istražni zatvor u toj situaciji može imati obligatorni ili fakultativni karakter (v. točku 14. obrazloženja ove odluke). Visina izrečene kazne zatvora odlučujući je čimbenik koji istražni zatvor čini fakultativnim (izrečena kazna zatvora do pet godina) ili obligatornim (izrečena kazna zatvora od pet godina ili teža kazna). Razlika između fakultativnog i obligatornog istražnog zatvora u tome je što kod obligatornog istražnog zatvora sud određuje istražni zatvor po službenoj dužnosti jer ga na to obvezuje zakon i ne ispituje postoje li istražnozatvorski razlozi koji se tim zatvorom žele ostvariti.

22.1. Tako je, primjerice, u rješenju broj: II Kž-467/07-3 od 20. srpnja 2007. Vrhovni sud obrazlagao da »odredba čl. 102. st. 4. ZKP izričito propisuje da će se pri izricanju presude uvijek odrediti pritvor protiv okrivljenika kojem je izrečena kazna zatvora od pet godina ili teža kazna. Kako je u konkretnom slučaju optuženom J. B. izrečena kazna zatvora u trajanju od pet godina, to je prvostupanjski sud bio u obvezi odrediti pritvor optuženiku po osnovi iz čl. 102. st. 4. ZKP«, pri čemu je izrijekom utvrdio:

»... žalbeni razlozi koji osporavaju postojanje osnovane sumnje, ne mogu biti predmet razmatranja pravilnosti odluke o pritvoru (pogotovo kad je u pitanju obligatorni pritvor, kod kojeg osnovana sumnja nije posebna pretpostavka u smislu čl. 102. st. 1. ZKP-a, već je ista opravdana donošenjem nepravomoćne presude s kaznom zatvora u spomenutom trajanju) ...«

22.2. Primjer je i rješenje broj: II Kž-608/06-3 od 2. kolovoza 2006., koje pokazuje da određivanje obligatornog pritvora/istražnog zatvora sudovi smatraju bezuvjetnom obvezom, pa i onda kada je već u tijeku izvršavanje kazne zatvora. Obrazloženje tog rješenja glasi:

»... nepravomoćnom presudom od 13. srpnja 2006. godine optuženik je proglašen krivim ... i osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od šest godina, ...

Kako je odredbom čl. 102. st. 4. ZKP propisano, da će se pri izricanju presude uvijek odrediti pritvor protiv okrivljenika kojem je izrečena kazna zatvora od pet godina ili teža kazna, to je osnovano sud prvog stupnja produljio pritvor protiv optuženika iz navedene pritvorske osnove.

Neosnovano se u žalbi ističe da protiv optuženika ‘pritvor nije bio određen, pa se ne može ni produljiti’, jer je rješenjem suda prvog stupnja od 16. svibnja 2003. godine, broj: Kio-48/03 određen pritvor protiv optuženika, koji je ovaj sud, odlučujući o žalbi stranaka protiv presude suda prvog stupnja od 12. svibnja 2005. godine, broj: K-3/04, svojim rješenjem od 01.03.2006. g, broj: I Kž-903/05 produljio.

Pogrešan je i stav žalitelja ‘da mu se ne može produljiti pritvor na temelju već pravomoćno određene kazne zatvora u trajanju od pet godina i šest mjeseci’ i da ‘se postavlja pitanje kojeg pritvora, kad se već nalazi na izdržavanju kazne zatvora’. Međutim, pritvor protiv optuženika nije produljen ‘na temelju već pravomoćno određene kazne zatvora’, već temeljem čl. 104. st. 3. ZKP iz osnove čl. 102. st. 4. ZKP, pri čemu je osnovano sud prvog stupnja, sukladno čl. 60. KZ, prethodno izrečenu jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od pet godina i šest mjeseci, izrečenu presudom prvostupanjskog suda broj: K-3/04, uzeo kao utvrđenu i izrekao novu jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od šest godina, kojom je prethodno izrečena, a sada utvrđena kazna zatvora u trajanju od pet godina i šest mjeseci, izgubila svoju samostalnost. Kako je odredba čl. 102. st. 4. ZKP kogentna pravna norma i kao takva obvezuje sud na određivanje ili produljenje pritvora uvijek kada izrekne kaznu zatvora u trajanju od pet godina ili težu kaznu, uz uvjet poštivanja rokova trajanja pritvora iz čl. 109. ZKP, a što je ovdje slučaj, to je sud prvog stupnja bio obvezan, nakon što je optuženiku izrekao jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od šest godina, protiv istog produljiti pritvor iz osnove čl. 102. st. 4. ZKP.«

23. U predmetu James, Wells i Lee protiv Ujedinjenog Kraljevstva (2012.), koji je već citiran u točki 17.2. obrazloženja ove odluke, ESLJP je sažeo relevantna pravna stajališta o značenju i opsegu pojma »zakonitosti« u smislu članka 5. Konvencije:

»190. Kad je riječ o ‘zakonitosti’ pritvaranja, Konvencija u biti upućuje na nacionalno pravo i propisuje obvezu sukladnosti s materijalnim i proceduralnim pravilima nacionalnog prava (vidjeti Saadi, cit. gore, § 67.).

191. Međutim, s obzirom na predmet i svrhu članka 5. stavka 1. (vidjeti § 187. gore), jasno je da sukladnost s nacionalnim pravom nije dovoljna da bi se lišavanje slobode smatralo ‘zakonitim’. Članak 5. stavak 1. također zahtijeva da svako lišenje slobode mora biti u skladu sa svrhom zaštite pojedinca od arbitrarnosti (vidjeti Bouamar protiv Belgije, 29. veljače 1988., § 47., Serije A br. 129.; Chahal protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 15. studenoga 1996., § 118., Izvješća 1996-V.; Stafford, cit. gore, § 63.; Saadi, cit. gore, § 67.; Kafkaris, cit. gore.; 116.; A. and drugi, cit. gore, § 164.; i Medvedyev i drugi protiv Francuske [VV], br. 3394/03, § 79., 29. ožujka 2010.). Sud do sada nije utvrdio iscrpan popis tipova ponašanja vlasti koji bi mogli predstavljati arbitrarnost u smislu članka 5. stavka 1., ali se neka ključna načela mogu izvesti iz dosadašnje prakse Suda u ovom području (vidjeti Saadi, cit. gore, § 68.). Ta načela trebaju biti primijenjena na fleksibilan način, uzimajući u obzir stupanj preklapanja među njima i uvažavajući da pojam arbitrarnosti varira u određenoj mjeri, ovisno o vrsti pritvaranja o kojem je riječ (vidjeti Saadi, cit. gore, § 68.).

192. Prvo, pritvaranje će biti ‘arbitrarno’, unatoč tome što je u skladu sa slovom nacionalnog prava, kad postoji element loše vjere ili prijevare na strani vlasti (vidjeti Saadi, cit. gore, § 69.). ...

193. Drugo, uvjet da ne smije postojati arbitrarnost zahtijeva da i rješenje o pritvaranju i samo izvršenje pritvaranja budu istinski sukladni sa svrhom ograničenja koja je dopuštena mjerodavnom točkom članka 5. stavka 1. (vidjeti Saadi, cit. gore, § 69.). ...

194. Treće, da lišenje slobode ne bi bilo arbitrarno, mora postojati određena veza između osnove na kojoj se temelji dopušteno lišavanje slobode i mjesta te uvjeta pritvaranja (vidjeti Saadi, cit. gore, § 69.). ...

195. Četvrto, zahtjev da pritvaranje ne smije biti arbitrarno podrazumijeva potrebu za odnosom razmjernosti između osnove pritvaranja na kojoj se ono temelji i samog pritvaranja o kojem je riječ. Međutim, opseg testa razmjernosti koji se primjenjuje u konkretnom slučaju varira ovisno o tipu pritvaranja o kojem je riječ. Primjerice, u kontekstu pritvaranja u smislu članka 5. stavka 1. točke (a), Sud je općenito bio uvjeren da su i odluka kojom se izriče kazna zatvora i duljina te kazne stvar nacionalnih vlasti, a ne ovog suda (vidjeti T. protiv Ujedinjenog Kraljevstva [VV], br. 24724/94, § 103., ECHR 2000-I.; i Saadi, cit. gore, § 71.). Međutim, kao što je gore navedeno, on je naznačio da u okolnostima u kojima je odluka o nepuštanju na slobodu ili o ponovnom pritvaranju zatvorenika bila utemeljena na razlozima koji nisu bili u skladu s ciljevima inicijalne odluke suda koji je izrekao kaznu ili na procjeni koja je bila nerazumna s obzirom na te ciljeve, pritvaranje koje je na početku bilo zakonito moglo bi se pretvoriti u oduzimanje slobode koje je arbitrarno (vidjeti Grosskopf, cit. gore, §§ 44. i 48.; Weeks, cit. gore, § 49.; i M. protiv Njemačke, cit. gore, § 88.). ...«

23.1. U predmetu Mooren protiv Njemačke (presuda, veliko vijeće, 9. srpnja 2009., zahtjev br. 11364/03), ESLJP se osvrnuo i na zahtjeve koji za domaće zakone proizlaze iz koncepta »zakonitosti« u smislu članka 5. stavka 1. Konvencije:

»76. ... Kad navodi da svako lišenje slobode mora biti ‘zakonito’ i provedeno ‘u skladu s postupkom propisanim zakonom’, članak 5. stavak 1. ne upućuje tek natrag na domaće pravo; ... kad nacionalni zakon dopušta lišenje slobode, taj zakon mora biti dovoljno pristupačan, precizan i predvidljiv u svojoj primjeni kako bi se izbjegao rizik arbitrarnosti (vidjeti Amuur protiv Francuske, 25. lipnja 1996., § 50., ... i Nasrulloyev, ... § 71.).«

24. Nije zadaća Ustavnog suda da u ovom ustavnosudskom postupku svojom ocjenom zamijeni ocjenu Vrhovnog suda o tome da je za konkretan slučaj mjerodavan članak 123. stavak 2. ZKP-a/08 odnosno da postoji bezuvjetna obveza suda da podnositelju odredi istražni zatvor. S obzirom da se ta ocjena najvišeg suda u zemlji ne može kvalificirati kao flagrantno i očito arbitrarna, za tu je ocjenu isključivo nadležan, ali i odgovoran Vrhovni sud.

Zadaća je Ustavnog suda u ovom postupku ispitati je li način, na koji je u podnositeljevom specifičnom i atipičnom slučaju primijenjen članak 123. stavak 2. ZKP-a/08 kad je riječ o određivanju trajanja istražnog zatvora, bio »zakonit« u smislu članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije i mjerodavnih odredaba Ustava, s obzirom na stajalište ESLJP-a da bi se pritvaranje koje je na početku bilo zakonito pod određenim okolnostima moglo pretvoriti u oduzimanje slobode koje je arbitrarno.

Ova odluka utoliko ima ograničene dosege jer se u njoj ne ispituje ni apstraktna ustavnost pravne norme (članka 123. stavka 2. ZKP-a/08), ali ni dosadašnja praksa Vrhovnog suda, izgrađena za uobičajene i redovite prilike, o naravi, značenju i učincima članka 123. stavka 2. ZKP-a/08.

25. Ustavni sud na ovom mjestu podsjeća da članak 123. stavak 2. ZKP-a/08 propisuje: »Pri izricanju presude uvijek će se odrediti ... istražni zatvor protiv okrivljenika kojem je izrečena kazna zatvora od pet godina ili teža kazna.«

Određivanje obligatornog istražnog zatvora koje je predmet ovog ustavnosudskog postupka uslijedilo je nekoliko godina nakon izricanja prvostupanjske kaznene osude. U razdoblju između nepravomoćne prvostupanjske presude Županijskog suda u Zagrebu broj: X-K-rz-1/07 od 8. svibnja 2009. i osporenog rješenja Vrhovnog suda o određivanju istražnog zatvora broj: II-Kž-75/15-4 od 2. ožujka 2015., koje je predmet ovog ustavnosudskog postupka, zbili su se sljedeći događaji, koji su pravno relevantni s aspekta zaštite podnositeljevog ustavnog i konvencijskog prava na slobodu:

– donesena je drugostupanjska kaznena osuda (presuda Vrhovnog suda broj: I Kž-84/10-8 od 2. lipnja 2010.) kojom je podnositelj osuđen na osam godina zatvora, čime je kazneni postupak pravomoćno okončan,

– drugostupanjsku kaznenu osudu potom je ukinuo Ustavni sud (odluka broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015.),

– nakon odluke Ustavnog suda, protiv podnositelja je obustavljen postupak izvršenja kazne zatvora u Bosni i Hercegovini i podnositelj je pušten na slobodu 20. siječnja 2015.,

– do odluke Ustavnog suda podnositelj je već izvršio gotovo 2/3 kazne zatvora u Bosni i Hercegovini koja mu je bila određena ukinutom drugostupanjskom presudom Vrhovnog suda, odnosno više od 1/2 kazne koja mu je određena nepravomoćnom presudom Županijskog suda u Zagrebu od 8. svibnja 2009. koja je i dalje pravno egzistentna, uključujući i vrijeme koje je proveo u pritvoru u Republici Hrvatskoj i u Bosni i Hercegovini (ukupno pet godina i dva mjeseca od presuđenih osam godina, od čega je u pritvoru proveo devet mjeseci i 29 dana),

– u tijeku je drugostupanjski (žalbeni) kazneni postupak protiv podnositelja pred Vrhovnim sudom, pri čemu je i dalje pravno egzistentna prvostupanjska kaznena osuda protiv podnositelja (koja osuđuje podnositelja na deset godina zatvora), na temelju koje je Vrhovni sud, u skladu s člankom 123. stavkom 2. ZKP-a/08, odredio podnositelju obligatorni istražni zatvor »do pravomoćnog okončanja kaznenog postupka, ali ne dulje od kazne na koju je optuženi Branimir Glavaš nepravomoćno osuđen«.

26. S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud smatra nespornim da u ovom slučaju postoji veza između nepravomoćne prvostupanjske presude od 8. svibnja 2009. i samog obligatornog istražnog zatvora iz siječnja 2015., ali je ta veza relativno slaba. To je osobito vidljivo u očitom prekidu vremenskog slijeda događaja, pri čemu su se sami događaji zbivali tako da su na kraju doveli i do naglašenog poremećaja u pravnom slijedu primjene zakonskih instituta koji uređuju oduzimanje slobode optuženika odnosno osuđenika.

Tu vezu dodatno oslabljuje, a sam taj poremećaj ujedno i dobro ilustrira, činjenica da je u ovom slučaju došlo do odstupanja od uobičajene prakse u primjeni članka 123. stavka 2. ZKP-a/08, budući da ovdje nije bila riječ o »izricanju presude«, a postupak određivanja istražnog zatvora pokrenuo je ŽdoZG, a ne sud po službenoj dužnosti (v. točku 22. obrazloženja ove odluke).

27. S druge strane, za Vrhovni sud bilo je dostatno i relevantno to što su za određivanje obligatornog istražnog zatvora protiv podnositelja postojale dvije temeljne pretpostavke »zakonitosti« u smislu članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije, kako ga taj sud shvaća. Prvo, bila je riječ o obveznom određivanju istražnog zatvora koje je zahtijevao nacionalni zakon – članak 123. stavak 2. ZKP-a/08 (pretpostavka postojanja zakonske osnove u domaćem pravu). Drugo, postojala je presuda nadležnog suda kojom se optuženi proglašava krivim i kojom je izrečena kazna zatvora (pretpostavka »nakon osude«).

28. Ustavni sud dužan je na ovom mjestu ponovo uputiti na pravna stajališta ESLJP-a prikazana u točki 23. obrazloženja ove odluke. Taj sud, naime, opetovano ističe: »S obzirom na predmet i svrhu članka 5. stavka 1. ..., jasno je da sukladnost s nacionalnim pravom nije dovoljna da bi se lišavanje slobode smatralo ‘zakonitim’. Članak 5. stavak 1. također zahtijeva da svako lišenje slobode mora biti u skladu sa svrhom zaštite pojedinca od arbitrarnosti« (§ 191. presude James, Wells i Lee protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 2012.).

Među tipovima ponašanja nacionalnih vlasti koji bi mogli predstavljati arbitrarnost u smislu članka 5. stavka 1., koji su navedeni u toj presudi, za ovaj su predmet od izravnog utjecaja dva opća pravna načela konvencijskog prava.

Prvo je načelo da rješenje o pritvaranju mora biti u istinskoj suglasnosti sa svrhom ograničenja koja je dopuštena člankom 5. stavkom 1. točkom a) Konvencije (§ 193. presude James, Wells i Lee protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 2012.).

Drugo je načelo da mora postojati odnos razmjernosti između pravne osnove na kojoj se pritvaranje temelji i samog pritvaranja o kojem je riječ, dok sam opseg testa razmjernosti ovisi o tipu konkretnog pritvaranja. Pri tome, za sve tipove pritvaranja vrijedi pravilo da bi se pritvaranje, koje je na početku bilo zakonito, moglo pretvoriti u oduzimanje slobode koje je arbitrarno ako bi bilo utemeljeno na razlozima koji nisu u skladu s ciljevima inicijalne odluke suda koji je izrekao kaznu ili na procjeni koja je bila nerazumna s obzirom na te ciljeve (§ 195. presude James, Wells i Lee protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 2012.).

28.1. Uvažavajući ta stajališta ESLJP-a, a polazeći od osobitih okolnosti slučaja koji razmatra u ovom ustavnosudskom postupku, Ustavni sud mora zaključiti da bi se u sudskoj praksi teško mogao naći bolji primjer konkretnog sudskog pritvaranja koji bi više od ijednog drugog zahtijevao primjenu tih načela konvencijskog prava.

a) Razmjernost trajanja istražnog zatvora

29. To se u prvom redu odnosi na dio izreke osporenog rješenja Vrhovnog suda koji glasi: »koji istražni zatvor po ovom rješenju može trajati do pravomoćnog okončanja kaznenog postupka, ali ne dulje od kazne na koju je optuženi Branimir Glavaš nepravomoćno osuđen«.

Ustavni sud na ovom mjestu ponovo podsjeća da članak 123. stavak 2. ZKP-a/08 propisuje: »Pri izricanju presude uvijek će se odrediti ... istražni zatvor protiv okrivljenika kojem je izrečena kazna zatvora od pet godina ili teža kazna.«

Sukladno tome, to što je Vrhovni sud smatrao da podnositelju mora odrediti istražni zatvor na temelju članka 123. stavka 2. ZKP-a/08 (koju ocjenu najvišeg suda u zemlji Ustavni sud u ovom postupku nije razmatrao – v. točku 24. obrazloženja ove odluke), nije Vrhovni sud oslobodilo obveze da – kad je riječ o trajanju tog istražnog zatvora – ispita postojanje legitimnog cilja lišenja slobode podnositelja u okolnostima ovog atipičnog slučaja, osobito s aspekta zabrane pretvaranja tog zatvora u kaznu, i po toj osnovi uspostavi odnos razmjernosti između tog cilja i trajanja podnositeljeva lišenja slobode.

29.1. Ustavni sud dužan je primijetiti da se Vrhovni sud u osporenom rješenju koristio argumentom razmjernosti na način koji nije posve jasan, pa otvara dvojbe o značenju koje mu taj sud daje u svjetlu članka 16. u vezi s člankom 22. Ustava i članka 5. Konvencije. Naime, Vrhovni sud se u osporenom rješenju bavio (i) pitanjem uračunava li se vrijeme provedeno na izvršavanju kazne zatvora u istražni zatvor ili ne. Na to je pitanje Vrhovni sud u osporenom rješenju odgovorio ovako:

»Upravo stoga što istražni zatvor ima svoju zakonom strogo propisanu svrhu, vrijeme koje je osuđenik proveo na izdržavanju kazne zatvora, u slučaju kada je pravomoćna presuda ukinuta te je obustavljeno izdržavanje kazne, nije moguće uračunavati u vrijeme maksimalnog trajanja istražnog zatvora propisanog u članku 133. ZKP/08. Pri tome ne treba ovu okolnost miješati s nedvosmislenim stavom sudske prakse i primjenom načela razmjernosti, kada se optuženik koji se nakon prvostupanjske presude nalazi u istražnom zatvoru mora pustiti na slobodu ako je u istražnom zatvoru proveo onoliko vremena koliko glasi prvostupanjska presuda na koju je osuđen, pa čak niti kada tu presudu pobija državni odvjetnik zbog odluke o kazni. Naime, ispravnim tumačenjem zakona ustaljena sudska praksa ne dozvoljava da se mjera istražnog zatvora, sa strogo zakonski određenim razlozima, pretvori u kaznu prije negoli je presuda postala pravomoćna«.

Ustavni sud ne vidi zbog čega bi pitanje uračunava li se vrijeme provedeno na izvršavanju kazne zatvora u istražni zatvor ili ne bilo presudno za ovaj slučaj. Naime, s aspekta zaštite podnositeljevog ustavnog i konvencijskog prava na slobodu, u ovom je slučaju relevantno samo to da je višegodišnje izdržavanje kazne zatvora za djelo zbog kojeg se sada određuje istražni zatvor nadležni sud trebao uzeti u obzir kao jedan od elemenata u provedbi testa razmjernosti, i bez uračunavanja tog vremena u istražni zatvor. Međutim, taj test Vrhovni sud nije proveo.

30. Zaključno treba utvrditi da je Vrhovni sud trajanje istražnog zatvora podnositelju odredio bez sagledavanja okolnosti konkretnog slučaja kontekstualno i bez sagledavanja samog slučaja kao jedinstvene cjeline. Kod određivanja njegova trajanja, situacija je zahtijevala uzimanje u obzir činjenice da je odlukom Ustavnog suda (broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015.) prethodno ukinuta osuđujuća pravomoćna presuda Vrhovnog suda zbog narušavanja vladavine prava i načela pravne sigurnosti i da je podnositelj na temelju te odluke Ustavnog suda pušten na slobodu s izdržavanja kazne zatvora. Situacija je zahtijevala uzimanje u obzir i činjenice da je podnositelj već izdržao znatan dio kazne zatvora.

U tim okvirima, članak 16. u vezi s člankom 22. Ustava i članak 5. stavak 1. točka a) Konvencije jasno su upućivali da određivanje istražnog zatvora podnositelju nije smjelo biti a priori određeno »do pravomoćnog okončanja kaznenog postupka, ali ne dulje od kazne na koju je optuženi Branimir Glavaš nepravomoćno osuđen«. Određivanje trajanja obligatornog istražnog zatvora moralo je biti utemeljeno i ovisiti o provedenom testu razmjernosti, koji je u postupku pred Vrhovnim sudom, unatoč specifičnim okolnostima ovog pravnog slučaja, izostao.

31. Zbog navedenih propusta Ustavni sud ukinuo je dio izreke osporenog rješenja Vrhovnog suda koji glasi: »koji istražni zatvor po ovom rješenju može trajati do pravomoćnog okončanja kaznenog postupka, ali ne dulje od kazne na koju je optuženi Branimir Glavaš nepravomoćno osuđen«, zbog toga što trajanje istražnog zatvora, kako je tim dijelom izreke osporenog rješenja određeno, nije uvažilo zahtjeve razmjernosti iz članka 16. u vezi s člankom 22. Ustava, od koje razmjernosti polazi i ESLJP u primjeni članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije.

31.1. Stoga je na temelju članka 73. i članka 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno kao u točkama I. i II. izreke.

b) Opravdanost razlike u postupanju prema podnositelju i drugoj usporedivoj skupini osoba

32. U točki 135. obrazloženja odluke broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015. Ustavni sud zauzeo je stajalište da u slučaju kad se postupak pred Vrhovnim sudom mora ponoviti, onda nije prihvatljivo da Ustavni sud umjesto Vrhovnog suda ispituje prigovore podnositelja utemeljene na konvencijskom pravu, jer je u prvom redu na najvišem sudu u zemlji da osigurava jedinstvenu primjenu tog prava, štiteći ravnopravnost svih u njegovoj primjeni u skladu s praksom ESLJP-a. Naime, u situaciji kad Vrhovni sud ima mogućnost njihova razmatranja, ispitivanja i ocjene, Ustavni sud dužan je prepustiti odlučivanje o tim prigovorima Vrhovnom sudu.

33. Podnositelj je u ustavnim tužbama prigovorio i da je »stavljen u nejednak i diskriminirajući položaj u odnosu na sve druge okrivljenike kojima se trajanje lišenja slobode računa primjenom članka 133. ZKP-a/08 i članka 53. ZIKZ-a, a to, nadalje, pokazuje da Vrhovni sud, donoseći osporeno rješenje, nije bio ni neovisan ni nepristran«, odnosno da je različito postupanje prema njemu diskriminatorno u odnosu prema drugim osobama u istovjetnoj činjeničnoj i pravnoj situaciji te je nepravično i nerazmjerno teretno, za što nema opravdanja u nekoj prijekoj društvenoj potrebi ili društvenom interesu koji se želi zaštititi. Drugim riječima, podnositelj ističe povredu članka 14. u vezi s člankom 22. stavkom 2. Ustava i članka 14. u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom a) Konvencije.

33.1. Članak 22. Ustava naveden je u točki 16., a članak 5. stavak 1. točka a) Konvencije u točki 17. obrazloženja ove odluke. Članak 14. Ustava glasi:

»Članak 14.

Svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama.

Svi su pred zakonom jednaki.«

Članak 14. Konvencije glasi:

»Članak 14.

ZABRANA DISKRIMINACIJE

Uživanje prava i sloboda koje su priznate u ovoj Konvenciji osigurat će se bez diskriminacije na bilo kojoj osnovi, kao što je spol, rasa, boja kože, jezik, vjeroispovijed, političko ili drugo mišljenje, nacionalno ili društveno podrijetlo, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje ili druga okolnost.«

34. Ustavni sud prvo utvrđuje da ne vidi kako bi se navedeni prigovor podnositelja mogao podvesti pod povredu neovisnosti i nepristranosti suda. Dalje utvrđuje da se taj prigovor ne može ispitati tako da se položaj podnositelja uspoređuje s položajem pojedinih apstraktno određenih skupina okrivljenika. Njega je osnovano ispitati samo s aspekta navodne neopravdane razlike u postupanju prema podnositelju u usporedbi s konkretnim osuđenicima koji su također obuhvaćeni kasatornim učincima odluke Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015. Naime, ta je odluka Ustavnog suda donesena u postupku zaštite ustavnih prava podnositelja Glavaša, ali i petero drugih podnositelja ustavnih tužbi. U vrijeme donošenja odluke Ustavnog suda tih petero podnositelja već je izdržalo svoje kazne zatvora, dok je na izdržavanju kazne zatvora bio još samo podnositelj Glavaš.

34.1. U odluci Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015. navedeni su podaci o izvršenju kazne zatvora za svakog pojedinog osuđenika na kojega se odnosila ta odluka (treba podsjetiti da je njome ukinuta pravomoćna drugostupanjska presuda Vrhovnog suda broj: Kž-84/10-8 od 2. lipnja 2010., slijedom čega je ostala pravno egzistentna samo nepravomoćna prvostupanjska presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: X-K-rz-1/07 od 8. svibnja 2009.):

»437. Prema dopisu Središnjeg ureda Uprave za zatvorski sustav Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske, klasa: 053-01/15-01/7, urbroj: 514-07-01-02-03-15-02 od 7. siječnja 2015., petero podnositelja, koji su ustavne tužbe podnijeli tijekom rujna 2010., otpušteni su na slobodu između listopada 2010. i ožujka 2012., nakon dijela izdržane kazne zatvora, i to:

1. podnositelj Krnjak – rješenjem Povjerenstva za uvjetni otpust broj: 730-07/12-01/243 uvjetno je otpušten na slobodu 26. ožujka 2012.; predviđeni istek kazne bio je 19. lipnja 2014.

2. podnositeljica Getoš Magdić – rješenjem Povjerenstva za uvjetni otpust broj: 730-07/11-01/208 uvjetno je otpuštena na slobodu 13. studenoga 2011.; predviđeni istek kazne bio je 10. lipnja 2012.

3. podnositelj Kontić – rješenjem upravitelja Kaznionice uvjetno je otpušten s izdržavanja kazne zatvora 10. listopada 2010.; predviđeni istek kazne bio je 9. prosinca 2010.

4. podnositelj Valentić – rješenjem Povjerenstva za uvjetni otpust broj: 730-07/11-01/28 uvjetno je otpušten na slobodu 27. svibnja 2011.; predviđeni istek kazne bio je 10. prosinca 2011.

5. podnositelj Dragić – rješenjem upravitelja Kaznionice uvjetno je otpušten s izdržavanja kazne zatvora 11. listopada 2010.; predviđeni istek kazne bio je 10. prosinca 2010.

438. Na dan donošenja ove odluke, podnositelj Glavaš izvršava kaznu zatvora u Mostaru (Bosna i Hercegovina) na temelju presude Vrhovnog suda Bosne i Hercegovine broj: Kzz-10/07-4 od 15. rujna 2010.«

U nastavku obrazloženja ove odluke pet osoba navedenih u točki 437. odluke Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015. skraćeno se nazivaju: podnositelji iz točke 437.

35. Ustavni sud posebno naglašava da je u cijelosti suglasan s ocjenom sudova, kao i ŽdoZG-a, da petero podnositelja iz točke 437. ne podliježu ni teorijskoj ni praktičnoj mogućnosti podvođenja pod članak 123. stavak 2. ZKP-a/08, unatoč tome što se i na njih odnosi nepravomoćna presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: X-K-rz-1/07 od 8. svibnja 2009., koja je bila osnova za primjenu članka 123. stavka 2. ZKP-a/08 na podnositelja Glavaša. Drugim riječima, načelno stajalište Vrhovnog suda da bi određivanje istražnog zatvora protiv podnositelja iz točke 437. bilo u suprotnosti s »načelom razmjernosti, ograničenjem kaznenopravne represije te nedopuštanju da se istražni zatvor pretvori u kaznu zatvora oduzimanjem slobode ...«

u cijelosti je ustavnopravno opravdano.

36. Iz podataka navedenih u točki 34.1. obrazloženja ove odluke proizlazi da su svi podnositelji iz točke 437. bili uvjetno otpušteni na slobodu, prije predviđenog isteka dosuđene im kazne. S druge strane, da postupak izvršenja kazne zatvora protiv podnositelja nije bio obustavljen zbog odluke Ustavnog suda, za slučaj podnositelja ustavne tužbe i njegov uvjetni otpust bio bi relevantan članak 175. stavak 1. Zakona Bosne i Hercegovine o izvršenju kaznenih sankcija, pritvora i drugih mjera (»Službeni glasnik BiH« broj 13/05., 53/07., 97/07., 37/09. i 12/10. – pročišćeni tekst), kojim je propisano:

»Član 175.

(Obvezni prijedlog upravnika za uvjetni otpust)

(1) Upravnik zavoda po službenoj dužnosti obvezatno upućuje Povjerenstvu prijedloge za uvjetni otpust za sve zatvorenike koji se mogu uzeti u razmatranje, i to u roku od 30 dana prije datuma isteka dvije trećine od izrečene kazne, i koji ispunjavaju zakonom predviđene uvjete za uvjetni otpust.

(...)«

Sukladno tome, da Ustavni sud nije donio odluku koja je dovela do obustave izvršenja kazne zatvora protiv podnositelja, osnovano je pretpostaviti da bi upravnik zavoda podnio prijedlog za uvjetni otpust podnositelja u veljači 2015. jer bi podnositelj 2/3 izrečene kazne izdržao 18. ožujka 2015.

Ustavni sud smatra nespornim da je nastup te okolnosti važan element za procjenu jesu li pravne situacije podnositelja Glavaša i ostalih petero podnositelja iz točke 437. postale usporedive u smislu članka 14. u vezi s člankom 22. Ustava i članka 14. u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom a) Konvencije.

37. U tom svjetlu, neovisno o tome što je odluka Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015. trajno onemogućila saznanje o tome bi li odnosno kada bi točno podnositelj bio pušten na uvjetni otpust, u ovom je slučaju potrebno provesti test opravdanosti razlike u postupanju (tzv. test diskriminacije) u kojem bi se moralo poći, riječima ESLJP-a, od »stvarnosti situacije« (realities of the situation) i pri ocjenjivanju potrebe daljnjeg trajanja istražnog zatvora protiv podnositelja, odnosno pri određivanju potrebne duljine njegova daljnjeg trajanja, posebno ispitati faktične okolnosti vezane uz duljinu već izdržane kazne podnositelja Glavaša u odnosu prema duljini izdržanih kazni podnositelja iz točke 437., uzimajući u obzir i visoki stupanj vjerojatnosti da bi podnositelj od sredine ožujka 2015. bio pred uvjetnim otpustom.

37.1. Kada se govori o faktičnim okolnostima vezanima uz duljinu izdržanih kazni podnositelja iz točke 437., »stvarnost situacije« nedvojbeno nalaže da se ima u vidu ne samo to što su svima njima izrečeni uvjetni otpusti prije no što su izdržali kazne zatvora na koje su bili osuđeni, nego i to što su svi oni izvršavali kazne zatvora u trajanju koje im je određeno ukinutom presudom Vrhovnog suda broj: Kž-84/10-8 od 2. lipnja 2010., a ne nepravomoćnom prvostupanjskom presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: X-K-rz-1/07 od 8. svibnja 2009.

Naime, presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: X-K-rz-1/07 od 8. svibnja 2009., na temelju koje je podnositelju Glavašu određen istražni zatvor po osnovi iz članka 123. stavka 2. ZKP-a/08, i svih petero podnositelja iz točke 437., isto kao i podnositelj Glavaš, bili su osuđeni na kazne zatvora od pet godina ili teže kazne. Svima njima je, isto kao i podnositelju Glavašu, presudom Vrhovnog suda broj: Kž-84/10-8 od 2. lipnja 2010. kazna zatvora smanjena, pri čemu su dvoje među njima, isto kao i podnositelj Glavaš, i dalje ostali osuđeni na kazne zatvora od pet godina ili teže kazne. Svi su oni, isto kao i podnositelj Glavaš, izdržali više od polovine kazne zatvora koja im je bila određena prvostupanjskom presudom, odnosno više od 2/3 kazne zatvora koja im je bila određena (ukinutom) drugostupanjskom presudom, osim jednog podnositelja iz točke 437., kojemu je uvjetni otpust bio određen i prije no što je izdržao 2/3 pravomoćno mu dosuđene kazne (v. točke 49. i 50. obrazloženja odluke Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015.).

37.2. Vrhovni sud u osporenom rješenju te činjenice nije uzeo u obzir, jer u vrijeme donošenja osporenog rješenja još nisu postojale okolnosti vezane uz uvjetni otpust koje bi mogle dovesti podnositelja Glavaša u usporedivu situaciju s podnositeljima iz točke 437. Drugim riječima, za ocjenu o potrebi daljnjeg trajanja istražnog zatvora protiv podnositelja, odnosno za određivanje potrebne duljine njegova daljnjeg trajanja, te se činjenice mogu smatrati »svježim argumentima« (fresh arguments) u značenju koje im daje ESLJP u svojoj praksi (v., primjerice, predmet K. i T. protiv Finske, presuda, veliko vijeće, 12. srpnja 2001., zahtjev br. 25702/94, § 147.).

38. S obzirom da je Vrhovni sud prilikom predstojeće ocjene o potrebi daljnjeg trajanja istražnog zatvora protiv podnositelja, odnosno pri određivanju potrebne duljine njegova daljnjeg trajanja, obvezan prethodne činjenice uzeti u obzir u skladu sa zahtjevima konvencijskog prava, Ustavni sud se u ovom postupku ograničava samo na razmatranje dijela osporenog rješenja u kojem se Vrhovni sud bavio tvrdnjama o diskriminaciji podnositelja, a koji glasi:

»Konačno, u odnosu na zaključak prvostupanjskog suda o diskriminatornosti prijedloga državnog odvjetnika za određivanjem istražnog zatvora samo protiv optuženog Branimira Glavaša, a ne i protiv ostalih optuženika u ovom kaznenom predmetu, žalitelj s pravom ukazuje na činjenicu da se ni jedan od ostalih suoptuženika u trenutku donošenja Odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske nije nalazio na izdržavanju kazne zatvora. To proizlazi, kako iz stanja spisa predmeta, tako i iz činjenice da prvostupanjski sud u odnosu na te ostale optuženike koji su kazne zatvora na koje su bih osuđeni izvršavali u Republici Hrvatskoj nije imao potrebu donositi odluku o prekidu izvršavanja kazne zatvora iako je presuda po kojoj su se nalazili na izvršavanju kazne zatvora izgubila svojstvo pravomoćnosti. Upravo stoga bi određivanje istražnog zatvora i protiv njih bilo u suprotnosti s ranije izloženim načelom razmjernosti, ograničenjem kaznenopravne represije te nedopuštanju da se istražni zatvor pretvori u kaznu zatvora oduzimanjem slobode više negoli je vrijeme kazne na koju su bih osuđeni.

Opravdano u žalbi državni odvjetnik ističe da bi upravo podnošenjem prijedloga za određivanje istražnog zatvora i protiv ostalih optuženika u istom kaznenom predmetu bilo povrijeđeno pravo na zabranu diskriminacije iz članka 14. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda budući da to pravo može biti povrijeđeno i kada se bez opravdanog i objektivnog razloga propusti drugačije postupiti prema osobama čije su situacije značajno drugačije, što je ovdje slučaj s obzirom na to da samo optuženom Branimiru Glavašu vrijeme u kojem mu je bila oduzeta sloboda u ovom predmetu nije jednako visini kazne zatvora na koju je osuđen.«

38.1. Iz podataka navedenih u točki 437. odluke Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015. jasno proizlazi da su svi podnositelji iz točke 437. pušteni na uvjetnu slobodu prije no što su izdržali dosuđenu kaznu zatvora u cijelom trajanju (v. točke 34.1. i 37. 1. obrazloženja ove odluke). Ustavni sud stoga ne vidi na čemu Vrhovni sud temelji svoju tvrdnju da »samo optuženom Branimiru Glavašu vrijeme u kojem mu je bila oduzeta sloboda u ovom predmetu nije jednako visini kazne zatvora na koju je osuđen«. Štoviše, ta se tvrdnja u obrazloženju osporenog rješenja ponavlja. Tako Vrhovni sud navodi i da bi određivanjem istražnog zatvora svi podnositelji iz točke 437. – za razliku od podnositelja Glavaša – bili dovedeni u nedopuštenu situaciju jer bi se za njih istražni zatvor pretvorio »u kaznu zatvora oduzimanjem slobode više negoli je vrijeme kazne na koju su bili osuđeni«.

Općenito govoreći, Ustavni sud ne vidi ni iz čega Vrhovni sud izvodi zaključak da bi jednak tretman podnositelja Glavaša i podnositelja iz točke 437. doveo do diskriminacije tih petero podnositelja iz točke 437.

38.2. Nadalje, razlog kojim Vrhovni sud opravdava razliku u poziciji podnositelja iz točke 437. i podnositelja Glavaša, a koji se sastoji u tome da protiv podnositelja iz točke 437. nije bilo potrebe »donositi odluku o prekidu izvršavanja kazne zatvora iako je presuda po kojoj su se nalazili na izvršavanju kazne zatvora izgubila svojstvo pravomoćnosti«, dok je za podnositelja Glavaša bilo potrebno donositi takvu odluku, nije ustavnopravno prihvatljiv jer je tehničke, a ne supstancijalne prirode.

Kao što je prethodno rečeno, za procjenu opravdanosti razlike u postupanju odnosno nužnosti jednakog tretmana važnije je to što je u času određivanja istražnog zatvora podnositelj bio na slobodi kao i podnositelji iz točke 437., a vrijeme koje je proveo na izdržavanju kazne zatvora usporedivo je s vremenom koje je na izdržavanju kazne zatvora provela i većina podnositelja iz točke 437. (svaki s obzirom na visinu kazne zatvora na koju je bio pravomoćno osuđen), pri čemu su svi podnositelji iz točke 437. pušteni na slobodu na temelju instituta uvjetnog otpusta, prije izdržane kazne na koju su bili pravomoćno osuđeni, a i podnositelj je u trenutku obustavljanja izvršenja kazne zatvora bio pred tim otpustom. Konačno, ako bi se situacija podnositelja iz točke 437. ocjenjivala prema nepravomoćnoj presudi Županijskog suda u Zagrebu broj: X-K-rz-1/07 od 8. svibnja 2009., svi su oni – isto kao i podnositelj Glavaš – osuđeni na kaznu zatvora od pet godina ili težu kaznu (v. točke 34.1. i 37.1. obrazloženja ove odluke).

38.3. Pozivanje na činjenicu da je podnositelj Glavaš, za razliku od podnositelja iz točke 437., »prije objave prvostupanjske presude napustio teritorij Republike Hrvatske nastojeći osujetiti izvršenje kazne zatvora na koju je osuđen otišavši u Bosnu i Hercegovinu čije državljanstvo također ima«, kako je to učinio Vrhovni sud u dijelu obrazloženja osporenog rješenja u kojem opravdava različit tretman prema podnositelju, Ustavni sud ne može prihvatiti. Pozivanje Vrhovnog suda na tu činjenicu, naime, moglo bi navesti na pogrešan zaključak da je podnositelju određen istražni zatvor da bi ga se kaznilo zbog tog ponašanja, koje ponašanje podnositelja Ustavni sud inače smatra krajnje neprihvatljivim, neodgovornim i nedoličnim. S druge strane, Vrhovni sud nije se želio upuštati u pitanje postoji li u podnositeljevu slučaju opasnost od bijega, dok je tu mogućnost prvostupanjski sud u cijelosti odbio kao neosnovanu.

38.4. Konačno, nije jasno u čemu bi bila razlika u poziciji podnositelja Glavaša u odnosu prema poziciji podnositelja iz točke 437. kad je riječ o utvrđenju Vrhovnog suda da je »institut uvjetnog otpusta moguć samo u odnosu na pravomoćno osuđene osobe, a što optuženi Branimir Glavaš u ovom trenutku nije te uopće ne možemo govoriti o kazni zatvora na koju bi optuženi Branimir Glavaš bio pravomoćno osuđen, da bi potom zaključivali jesu li ispunjeni uvjeti za uvjetni otpust«. S aspekta ustavnog zahtjeva za jednakim postupanjem, čini se da su i podnositelji iz točke 437. u istoj poziciji kad je riječ o pravomoćnosti njihovih osuda i kazni zatvora.

39. S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud može samo još jednom ponoviti da u konkretnom slučaju treba provesti cjelovit test opravdanosti razlike u postupanju (tzv. test diskriminacije), koji je nužan za prosudbu o daljnjoj potrebi odnosno o daljnjem trajanju istražnog zatvora protiv podnositelja, a koji bi obuhvatio i »svježe argumente« ovog slučaja u smislu prakse ESLJP-a (v. točke od 36. do 37.2. obrazloženja ove odluke).

39.1. Zaključno, odluka Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015. donesena je u postupku zaštite ustavnih prava svih šestero podnositelja, u kojem su njihove ustavne tužbe usvojene. U pravnom poretku koji se temelji na vladavini prava teško bi se moglo prihvatiti da posljedice njezina izvršenja mogu biti tako izrazito različite za jednog podnositelja ustavne tužbe (Glavaša) u odnosu prema ostalih petero podnositelja ustavnih tužbi u tom istom predmetu (to jest podnositelja iz točke 437.), a da – nakon što dođe do međusobne usporedivosti njihovih situacija – ne bude provedeno cjelovito ispitivanje opravdanosti razlike u postupanju među njima s aspekta trajanja istražnog zatvora koje treba biti određeno u slučaju podnositelja Glavaša.

3) Izreka odluke

40. Ukidanjem dijela izreke osporenog rješenja Vrhovnog suda broj: II-Kž-75/15-4 od 2. ožujka 2015. trajanje istražnog zatvora protiv podnositelja postalo je neodređeno i neizvjesno. Pravna sigurnost i pravna izvjesnost, koji su narušeni ukidanjem tog dijela izreke osporenog rješenja, uspostavlja se donošenjem novog rješenja kojim bi bili uklonjeni utvrđeni nedostaci u osporenom rješenju, što je zadaća Vrhovnog suda. Njegova je zadaća da pri donošenju novog rješenja odluči i o tome opstoje li i dalje razlozi za istražni zatvor protiv podnositelja u svjetlu pravnih stajališta obrazloženih u ovoj odluci ili ne, a ovisno o tome da odluči i o trajanju istražnog zatvora protiv podnositelja odnosno, u slučaju ukidanja istražnog zatvora, i o eventualnim uvjetima njegova puštanja na slobodu u smislu izricanja odgovarajućih mjera opreza, smatra li ih potrebnim.

Polazeći od činjenice da je ukidanjem dijela izreke osporenog rješenja trajanje istražnog zatvora postalo vremenski neodređeno, što je protivno temeljnim ustavnim jamstvima slobode čovjeka, bilo je nužno u točki III. izreke ove odluke utvrditi duljinu trajanja istražnog zatvora protiv podnositelja koja proizlazi iz osporenog rješenja Vrhovnog suda broj: II-Kž-75/15-4 od 2. ožujka 2015. Za to se utvrđenje primijenilo mjerilo uobičajenog roka koji vrijedi za početno određivanje istražnog zatvora u pravnom poretku Republike Hrvatske, a koji iznosi mjesec dana (za početak računanja roka v. točku 8.1. obrazloženja ove odluke).

Međutim, prestanak istražnog zatvora protiv podnositelja istekom roka određenog u točki III. izreke ove odluke (5. travnja 2015.) uvjetne je naravi i ovisi isključivo o novom rješenju Vrhovnog suda koje će biti doneseno u izvršenju ove odluke.

40.1. Ustavni sud pridržava pravo ustavnog nadzora svakog daljnjeg rješenja koje bude doneseno u ovom postupku.

41. Točka III. izreke ove odluke temelji se na članku 31. stavcima 4. i 5. Ustavnog zakona.

Točka IV. izreke ove odluke temelji se na odgovarajućoj primjeni članka 77. Ustavnog zakona u vezi s člancima 116. stavkom 1. i 134. Ustava te na ustavnom zahtjevu da »sudovi sude na temelju ... međunarodnih ugovora ...« (članak 115. stavak 3. Ustava).

42. Podnositelj se u ustavnoj tužbi poziva i na prava zajamčena člankom 24. (jamstvo uhićenika i pritvorenika prije prvostupanjske osude) i člankom 29. Ustava (pravo na pravično suđenje).

Članak 24. Ustava nije mjerodavan u konkretnom slučaju. Što se tiče članka 29. Ustava, povreda tog prava u postupku pred sudom nije bilo. Neovisno o tome, Ustavni sud naglašava da je cjelokupni slučaj sagledavao u svjetlu jednakosti, poštovanja prava čovjeka i vladavine prava, kao najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske utvrđenih u članku 3. Ustava. Riječ je, naime, o vrednotama koje prožimaju cijeli tekst Ustava i služe za njegovo tumačenje.

42.1. Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno kao u točki V. izreke ove odluke.

43. Objava odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka VI. izreke).

Broj: U-III-1157/2015

Zagreb, 23. ožujka 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.