## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-3521/2005 od 19. studenoga 2008. i Izdvojeno mišljenje

### NN 141/2008 (5.12.2008.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-3521/2005 od 19. studenoga 2008. i Izdvojeno mišljenje

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3973

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Mario Kos, Davor Krapac, Ivan Matija, Željko Potočnjak, Agata Račan, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo F. P. iz P., kojeg zastupa M. P., odvjetnik iz P., na sjednici održanoj 19. studenoga 2008. godine, donio je

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu 18. kolovoza 2005. godine na temelju članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), smatrajući da Upravni sud Republike Hrvatske u predmetu broj: Us-9/2002, u povodu njegove tužbe radi prestanka radnog odnosa, nije donio odluku u razumnom roku, čime mu je povrijeđeno ustavno pravo na suđenje u razumnom roku.

Ne postoje pretpostavke za postupanje Ustavnog suda u smislu članka 63. Ustavnog zakona.

2. Prema odredbi članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona, Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije nego što je iscrpljen pravni put u slučaju kad o pravima i obvezama stranke ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela nije u razumnom roku odlučio sud (...).

Prema odredbi članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, u odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. tog članka, Ustavni sud će nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i obvezama podnositelja.

Sukladno stajalištu Suda izraženom u odluci broj: U-IIIA-
905/2003 od 5. svibnja 2004., objavljenoj u »Narodnim novinama«, broj 58 od 7. svibnja 2004. godine, Ustavni sud ispituje eventualnu povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku, neovisno o tome je li sudska odluka ipak donesena nakon podnošenja ustavne tužbe, a prije okončanja samog ustavnosudskog postupka. Međutim, u konkretnom slučaju, Upravni sud Republike Hrvatske donio je 16. siječnja 2003. godine rješenje broj: Us-9/2002, kojim se obustavlja postupak, te je njime pravomoćno okončan upravni spor.

Budući da je upravni spor pravomoćno okončan prije podnošenja ustavne tužbe, Ustavni sud ocjenjuje da u konkretnom slučaju ne postoje pretpostavke za postupanje Ustavnog suda u smislu članka 63. Ustavnog zakona.

3. Slijedom iznijetog, na temelju odredbe članka 32., u vezi s odredbama članka 63. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci.

4. Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-3521/2005

Zagreb, 19. studenoga 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 49/02. – pročišćeni tekst, dalje u tekstu: Ustavni zakon) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 181/03.) prilažem sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz rješenje broj: U-IIIA-3521/2005 od 19. studenoga 2008. godine

U ovome predmetu nisam suglasan s izrekom rješenja kojim je odbačena ustavna tužba podnositelja na temelju članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona jer da bi rješenjem Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-9/2002 od 16. siječnja 2003. bio pravomoćno okončan upravni spor, pa time ne bi više bilo pretpostavki za postupanje Ustavnog suda u smislu navedene odredbe Ustavnog zakona.

Naprotiv, u ovom ustavnosudskom postupku nedvojbeno je utvrđeno da je u povodu podnositeljeve tužbe Upravnom sudu Republike Hrvatske od 31. prosinca 2001. godine, signirane pod brojem Us-9/2002, taj sud 16. siječnja 2003. godine donio rješenje o obustavi postupka na temelju izjave podnositelja o povlačenju tužbe, koja se, međutim, uopće nije odnosila na spomenutu nego na posve drugu tužbu!

Naime, neutvrđenog datuma 2001. godine, prije podnošenja spomenute tužbe Upravnom sudu Republike Hrvatske, podnositelj je tužbu u istoj pravnoj stvari (utvrđenje nedopuštenosti prestanka radnog odnosa) podnio Općinskom sudu u Puli. Taj se Sud, rješenjem broj: P-3136/01 od 5. prosinca 2001., oglasio stvarno nenadležnim. Podnositelj je protiv rješenja o stvarnoj nenadležnosti parničnog suda izjavio žalbu, pa je Općinski sud u Puli tek 22. studenoga 2002., po pravomoćnosti tog rješenja (a nakon što je kod Upravnog suda već bila zaprimljena njegova tužba od 31. prosinca 2001.), Upravnom sudu dostavio dopis u kojem navodi da mu ustupa predmet kao stvarno nadležnom sudu. Taj dopis Općinskog suda u Puli od 22. studenoga 2002. uložen je u spis Upravnog suda Republike Hrvatske oznake Us-9/2002, to jest u isti spis u kojem je već postojala spomenuta tužba podnositelja, podnesena Upravnom sudu (preslici spisa predmeta Upravnog suda, koja je dostavljena Ustavnom sudu prileži navedeni dopis o ustupanju, ali ne i dokumentacija ustupljenog spisa predmeta, to jest parnična tužba). Dana 13. siječnja 2003. Općinski sud u Puli dostavio je Upravnom sudu i podnesak podnositelja od 2. prosinca 2002., upućen na parnični spis broj: P-3136/01, kojim podnositelj povlači tužbu u tom predmetu. Navedeni dopis Općinskog suda u Puli i podnesak o povlačenju tužbe u predmetu broj: P-3136/01 također su uloženi u spis Upravnog suda oznake Us-9/2002, pa je nakon toga uslijedilo »fatalno« rješenje o obustavi postupka.

Obustavno rješenje Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-9/2002 od 16. siječnja 2003. je doduše egzistentna odluka, kojoj bi se uslijed njezine nepobojnosti moglo pripisivati svojstvo tzv. formalne pravomoćnosti. No, u konkretnom slučaju je očito da ono uopće nije bilo potaknuto odgovarajućim tužbenim zahtjevom. Štoviše, ono u cijelosti propušta odlučiti o tužbenom zahtjevu. Premda je nepobojno i konačno, ono nije steklo svojstva pravomoćnosti jer prema odredbi članka 333. stavka 1. Zakona o parničnom postupku, koja se na temelju odredbe članka 60. Zakona o upravnim sporovima smisleno primjenjuje u ovom slučaju, presuda (odluka) postaje pravomoćna »ako je njome odlučeno o zahtjevu tužbe ili protutužbe«. Ako, dakle, takve odluke nema, ne može biti ni pravomoćnosti (Triva/Dika, Građansko parnično procesno pravo, VII. izdanje, 2004, § 147/3).

Osim toga, treba upozoriti i na činjenicu da je podnositelj, nakon što je 5. ožujka 2003. primio rješenje o obustavi postupka, požurnicom upućenom Upravnom sudu Republike Hrvatske 2. listopada 2004., zatražio žurno postupanje po njegovoj tužbi od 31. prosinca 2001., pojašnjavajući pri tome da nema identiteta između njegove tužbe Upravnom sudu i tužbe Općinskom sudu Pula u spomenutom predmetu broj: P-3631/01. U situaciji u kojoj mu je nedvosmislenim odredbama Zakona o upravnim sporovima bilo isključeno pravo žalbe na pogrešnu obustavnu odluku, podnositelj je tom požurnicom jasno iskazao svoju volju da se nastavi i dovrši upravni spor po njegovoj tužbi, a ne naknadno pristajanje na takvu odluku. Premda Zakon o upravnim sporovima predviđa i ponavljanje postupka kao izvanredno pravno sredstvo u člancima 52-59., propisani razlozi za ponavljanje postupka u članku 52. stavku 1. otvaraju tu mogućnost samo na temelju određenih činjenica a ne i pravnih pitanja, poput pitanja postavljenog spornim obustavnim rješenjem. Stoga se podnositelj tim izvanrednim pravnim sredstvom nije mogao poslužiti.

Prema stalnoj praksi Europskog suda za ljudska prava, tumačenje odredbi članka 6. stavka 1. Europske konvencije o ljudskim pravima koje se odnose na tzv. pravo na pristup sudu – u ovom slučaju, na tužbu kojom se pokreće upravni spor – ne smije spriječiti niti umanjiti pristup pravnom sredstvu na takav način ili do takve mjere da bi sama suština toga prava bila umanjena ili oslabljena (presuda od 19. VI. 2001 u predmetu Kreuz protiv Poljske, § 54; presuda od 23. XI. 1993. u predmetu Poitrimol protiv Francuske, § 35-38). Pri tome, povredu prava na pristup pravnom sredstvu uvijek predstavlja slučaj u kojem tumačenje mjerodavnog (postupovnog) prava nameće neko nerazmjerno ograničenje njegovog prava (npr. time što sud pravnog sredstva odredbe o dopuštenosti primjenjuje »na previše formalistički način»; presuda od 27. V. 2004. u predmetu Boulougouras protiv Grčke § 26-27).

Stoga smatram da se podnositelju zbog navedenog propusta Upravnog suda Republike Hrvatske ne smije uskratiti pravo na pravnu zaštitu: izvješće Europske komisije za ljudska prava u predmetu Bogdanska Dimova protiv Bugarske od 21. X. 1998. u § 52-59 navodi da se slučaj u kojem odbijanje pravnog sredstva proizlazi iz »nekog propusta na strani suda« (...an omission on the part of the court) u pravilu treba smatrati povredom prava na pristup sudu iz članka 6. stavka 1. Europske konvencije o ljudskim pravima. Člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske i člankom 6. stavkom 1. Konvencije zajamčeno je pravo pristupa sudu radi rješavanja građanskih sporova. Pravo pristupa sudu ne obuhvaća samo pravo pokretanja postupka, već i pravo na rješavanje spora od strane suda. Bilo bi iluzorno kada bi pravni sustav pojedincu omogućavao podnošenje građanske tužbe sudu, a da mu pritom ne jamči rješavanje predmeta donošenjem konačne odluke u sudskom postupku ili pak da mu daje brojna postupovna jamstva u sudskom postupku, a da im uz to ne jamči konačno rješavanje njihovih građanskih sporova (presuda Europskog suda za ljudska prava u predmetu Kutić protiv Hrvatske od 1. ožujka 2002.). Stoga je dužnost države organizirati svoj pravosudni sustav na takav način da može svakome jamčiti donošenje konačne odluke o sporovima koji se odnose na građanska prava i obveze u razumnom roku (presuda Europskog suda za ljudska prava, Horvat protiv Hrvatske, od 26. srpnja 2001.). Odgovornost je države i obveza sudbene vlasti ulagati maksimalan napor za postizanje brzog i efikasnog provođenja sudskih postupaka, što podrazumijeva i dužnost sudbene vlasti da uspostavi kontrolu nad time čine li svi sudionici u sudskim postupcima najviše što je u njihovoj moći kako bi bilo izbjegnuto otezanje sudskih postupaka.

U tom smislu, kada tijelo sudbene vlasti (imajući ovdje u vidu sve segmente unutar tog tijela, uključivo i sudsku administraciju) svojim postupanjem, odnosno propuštanjem dovede do situacije da se o nekom zahtjevu ne samo nerazumno dugo ne donosi konačna odluka već da ta odluka, zbog ignoriranja samog zahtjeva, uopće ne bude donesena, onda to predstavlja istovremeno grubu povredu prava na pristup sudu, te ekstremni oblik povrede prava na suđenje u razumnom roku.

Zagreb, 19. studenoga 2008.

Sudac Ustavnog suda
Republike Hrvatske
dr. sc. Davor Krapac, v. r.

Rješenje, NN 141/2008-3973