## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-938/1997 od 14. veljače 2001.

### NN 20/2001 (14.3.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-938/1997 od 14. veljače 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

374

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlu­čiva­nje o
ustavnim tužbama, sastav­ljenom od suca Jasne Omejec, kao predsjednice Vijeća
te sudaca Marijana Hra­njskog, Ivana Mrko­njića, Vice Vukojevića i Milana
Vukovića, kao članova Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi J. P.–O. iz P. otok
K., koje­g zastupa D. Đ., odvjetnica iz K., na sjednici Vijeća održanoj 14. ve­ljače
2001. godine jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-9515/1995-4 od 24.
listopada 1996. godine,

– rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvat­ske, broj
511-01-42-UP/I-7/7285/1-95 od 20. rujna 1995. godine.

II. Predmet se vraća na ponovni postupak Ministarstvu unutar­njih
poslova Republike Hrvatske.

```
Obrazlože­nje
```

1. Podnosite­lj je podnio
pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu protiv presude Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-9515/1995-4 od 24. listopada 1996. godine, kojom je
presudom, kao neosnovana, odbijena žalba podnosite­lja u upravnom sporu, izjav­ljena
protiv rješe­nja Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvatske, broj:
511-01-42-UP/I-7/7285/1-95 od 20. rujna 1995. godine. Tim je rješe­njem odbijen
zahtjev podnosite­lja ustavne tužbe za primitak u hrvatsko držav­ljanstvo,
primjenom odredbe članka 16. Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu (»Narodne
novine«, broj 53/91, 70/91, 28/92 i 113/93 – u da­lj­njem tekstu: Zakon), iz
razloga jer nije dokazao svoju pripadnost hrvatskom narodu.

2. Podnosite­lj smatra da je
osporenim rješe­njem i presudom Upravnog suda povrijeđena odredba članka 26.
Ustava Republike Hrvatske, a time i ­nje­govo ustavno pravo na jednakost pred
sudovima i drugim državnim tijelima.

Obrazlažući ustavnu tužbu,
podnosite­lj navodi da je, sukladno mjerodavnoj odredbi Zakona, dao pisanu
izjavu o tome da se smatra hrvatskim držav­ljaninom. Navodi da je u privitku
tužbe Upravnom sudu priložio i dokaz o pripadnosti hrvatskom narodu, ali koji
dokaz nije u postupku pred tim Sudom procje­njivan, niti je dato va­ljano
obrazlože­nje zašto nije prihvaćen, a sam Zakon ne propisuje pretpostavke koje
bi morale biti ispu­njene za utvrđiva­nje pripadnosti hrvatskom narodu. Prema
izjavi podnosite­lja, on je u proteklih više od 20 godina najma­nje tri mjeseca
u godini boravio u Puntu, na otoku Krku, gdje ima naslijeđenu obite­ljsku kuću,
te nikada nije doveo u pita­nje svoj ugled, pošte­nje i uvažava­nje mješ­tana i
sugrađana, te svojih rođaka. Nada­lje, u Hrvatskoj, na otoku K. su rođeni
podnosite­ljevi pradjed i prabaka, te djed i baka kao i ­nje­gova majka, što je
vid­ljivo iz Izvoda iz Stališta duša, Župnog ureda Sv. Trojice u P., od 16.
kolovoza 1995. godine. Pozivajući se na navedene isprave, podnosite­lj smatra
da je dokazao svoju pripadnost hrvatskom narodu, jer je upisan podatak o upisu
stabla obite­lji O. za tri generacije, koje su po narodnosti Hrvati katoličke
vjeroispovijedi, a podnosite­lj je kao ­njihov potomak pripadnik hrvatskog
naroda.

Slijedom navedenog, smatra da mu je povrijeđeno ustavno pravo na
jednakost iz članka 26. Ustava, a kojim se jamči jednakost svih građana i
stranaca pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima, te predlaže usvojiti
ustavnu tužbu i ukinuti osporavane odluke.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Uvidom u spis upravnog tijela i Upravnog suda, te analizom navoda
ustavne tužbe, Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio je da su osporenim
odlukama, donijetim na štetu podnosite­lja ustavne tužbe, povrijeđena ustavna
prava koja proizlaze iz članka 14. stavka 2. i članka 26. Ustava.

Člankom 14. stavkom 2. Ustava jamči se jednakost svih pred zakonom, a
člankom 26. Ustava jamči se jednakost građana i stranaca pred sudovima i drugim
državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

4. Iz podataka spisa upravnog tijela neosporno proizlazi da je podnosite­lj
ustavne tužbe zatražio primitak u hrvatsko držav­ljanstvo – teme­ljem odredbe
članka 16. stavka 1. Zakona o hrvat­skom držav­ljanstvu.

Odredbom stavka 1. članka 16. Zakona propisano je s­ljedeće: »Pripadnik
hrvatskog naroda koji nema prebivalište u Republici Hrvatskoj može steći
hrvatsko držav­ljanstvo ako udovo­ljava pretpostavkama iz članka 8. stavka 1.
točke 5. ovog Zakona i da pisanu izjavu dâ se smatra hrvatskim držav­ljaninom.«

Sam Zakon nije odredio tko se, u smislu tog Zakona, smatra pripadnikom
hrvatskog naroda.

5. U konkretnom slučaju nije sporno da je podnosite­lj ustavne tužbe
držav­ljanin Bosne i Herce­govine. Međutim, držav­ljanstvo druge države nije –
prema članku 16. Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu – smet­nja za primitak u
hrvatsko držav­ljanstvo na teme­lju navedene zakonske odredbe. U spisu nema
dokumentacije iz koje bi se dalo zak­ljučiti da je podnosite­lj ustavne tužbe
pripadnik drugog naroda, ali je razvidno utvrđe­nje da je podnosite­lj »po
majci pripadnik hrvatskog naroda« (dopis Ministarstva unutar­njih poslova
Republike Hrvatske, Policijske uprave primorsko-goranske, IX. Policijske
postaje Rijeka, broj: 511-09-74/7-1-74/95 od 9. kolovoza 1995. godine).

6. Odredbom članka 7. Zakona
o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91 i Odluka Ustavnog suda
Republike Hrvatske broj: U-I-248/1994 od 13. studenoga 1996 – 103/96; u
nastavku: ZUP), propisano je da se u postupku mora utvrditi pravo sta­nje stvari
i u tom ci­lju moraju se utvrditi sve či­njenice koje su od važnosti za donoše­nje
zakonitog  i pravilnog rješe­nja (načelo
materijalne istine), dok je odredbom članka 8. istog Zakona propisano da se
prije donoše­nja rješe­nja stranci mora pružiti mogućnost da se izjasni o či­njenicama
i okolnostima koje su od važnosti za donoše­nje rješe­nja (načelo sasluša­nja
stranke).

U skladu s odredbom članka
14. ZUP-a, tijelo koje vodi postupak brinut će se da nezna­nje i neukost
stranke i drugih osoba koje sudjeluju u postupku ne budu na štetu prava što im
po zakonu pripadaju.

Nada­lje, odredbom članka 140. ZUP-a propisuje se da je službena osoba
koja vodi postupak dužna, po potrebi, upozoriti stranku na ­njezina prava u
postupku, te joj ukazati na pravne pos­ljedice ­njezinih rad­nji i propušta­nja
u postupku.

7. Upravno tijelo je odbilo podnosite­lja ustavne tužbe sa zahtjevom za
primitak u hrvatsko držav­ljanstvo s obrazlože­njem da »stranka, međutim, nije
dokazala svoju pripadnost hrvatskom narodu«, a da ga pritom u postupku koji je
prethodio donoše­nju rješe­nja, nije pozvalo na dopunu podneska, te u obrazlože­nju
uopće nije navelo što se može smatrati dokazom o pripadnosti hrvatskome narodu,
a istodobno nije ni spomenulo isprave koje je podnosite­lj podnio u upravnom
postupku, smatrajući ih dokazima pripadnosti hrvatskom narodu. Time je nadležno
upravno tijelo izvršilo povredu teme­ljnih načela iz članaka 7. i 14. ZUP-a,
koje je u konkretnom slučaju imalo za pos­ljedicu povredu ustavnih prava
podnosite­lja iz članka 14. stavka 2. i 26. Ustava Republike Hrvatske.

Naime, navedena ustavna prava
ne mogu se učinkovito ostvarivati ukoliko podnosite­lju, suprotno zakonu, nije
omogućeno da zna koji su dokumenti (uvjeti) potrebni za ostvariva­nje nekog
prava, ukoliko mu je onemogućeno sudjelova­nje u postupku i ukoliko podnosite­lj
nije upoznat s razlozima kojima se nadležno upravno tijelo vodilo pri rješava­nju
upravne stvari.

8. S druge strane, Upravni
sud ocje­njujući zakonitost osporenog rješe­nja upravnog tijela i rješavajući
po tužbi podnosite­lja ustavne tužbe, u obrazlože­nju osporene presude navodi
da: »Iako se pripadnost biću hrvatskog naroda ne izražava samo pisanim izjaš­njava­njem
u pojedinim ispravama, jer je pripadnost određe­nom narodu primarno subjektivna
kate­gorija, ona se ipak mora iskazati i određenim ponaša­njem osobe koja se
deklarira kao pripadnik hrvatskog naroda, osobito navođe­njem svoje hrvatske
narodnosti u pojedinim dokumentima, a što očito kod tužite­lja nedostaje.«

Takvim obrazlože­njem, na kojem
teme­lji svoju odbijajuću presudu, Upravni sud zapravo iznosi tvrd­nje koje
nisu utvrđene ni u postupku pred upravnim tijelom, niti u postupku pred tim
sudom, a niti proizlaze iz mjerodavnih odredbi Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu.

Stoga su takva utvrđe­nja
Upravnog suda suprotna odredbi članka 39. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne
novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92), te je time povrijeđeno ustavno jamstvo
prema kojem sudovi sude na teme­lju Ustava i zakona, sadržano u članku 118.
stavku 3. Ustava Republike Hrvatske.

9. Slijedom iznijetog,
utvrđeno je da je podnosite­lju ustavne tužbe povrijeđeno ustavno pravo iz
članka 14. stavka 2. i članka 26. Ustava, te je ujedno utvrđeno postoja­nje
povrede ustavnog jamstva sadržanog u članku 118. stavku 3. Ustava. Primjenom
odredbe članaka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike  Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99),
stoga je odlučeno kao u izreci.

Broj: U-III-938/1997
Zagreb, 14. ve­ljače 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 20/2001-374