## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1897/2008 od 20. svibnja 2008.

### NN 62/2008 (30.5.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1897/2008 od 20. svibnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2121**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Snježana
Bagić, Mario Kos, Ivan Matija, Davor Krapac i Jasna Omejec, članovi Vijeća, u
postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. K. iz B., kojeg zastupa B. K.,
odvjetnik iz O. i I. M., odvjetnik iz V., na sjednici održanoj 20. svibnja 2008.
godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
broj: Kž-190/08-3 od 4. travnja 2008., kojim je odbijena žalba podnositelja
ustavne tužbe (I. optuženika u kaznenom postupku) izjavljena protiv rješenja
Županijskog suda u Osijeku, broj: Kus-19/07-339 od 18. ožujka 2008.
Navedenim rješenjem Županijskog suda u Osijeku, donesenim nakon izrečene presude
suda prvog stupnja, broj: Kus-19/07 od 18. ožujka 2008., kojom je podnositelj
ustavne tužbe (zajedno sa još šesnaest optuženika) proglašen krivim za kazneno
djelo protuzakonitog prebacivanja osoba preko državne granice iz članka 177.
stavka 1. i 3. Kaznenog zakona (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 129/00.,
51/01. i 115/04., u daljnjem tekstu: KZ), te mu je izrečena kazna zatvora u
trajanju od četiri (4) godine i šest (6) mjeseci, podnositelju je produljen
pritvor po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 3. Zakona o kaznenom postupku
(»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02.,
143/02. – ispravak., 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP).
2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava
propisana člancima 14. i 26. Ustava Republike Hrvatske. Dopunom ustavne tužbe,
podnositelj proširuje svoj prigovor i na povredu prava propisanog člankom 22.
Ustava, te prava zajamčenog člankom 5. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97.,
6/99. – pročišćeni tekst, 8/99., – ispravak, 14/02, 13/03, 9/05; u daljnjem
tekstu: Konvencija).
Povredu navedenih ustavnih prava obrazlaže tvrdnjom da je nadležni sud nakon
provedenog dokaznog postupka pogrešno ocijenio da se podnositelj poznaje sa
ostalim optuženicima te da stoga ne stoji navod suda da postoji »izuzetno visok
stupanj organiziranosti sveukupne djelatnosti ilegalnog prevoženja stranih
državljana preko državne granice«.
Također, navodi da za sporni period postoje materijalni dokazi da je sudjelovao
u preuzimanju stranaca samo u tri navrata te da dokazi upućuju da za taj posao
nije bio plaćen, odnosno da navedenim postupanjem nije ostvario imovinsku korist
jer se radilo o iznosima između 100 do 300 EUR po osobi odnosno po obavljenom
poslu te da do isplate nikada nije došlo.
Nadalje, smatra da činjenica da je jednom prigodom osuđen za kazneno djelo
krivotvorenja službene isprave, jer je zamijenio registarske pločice, ne upućuje
da je osoba sklona vršenju kaznenih djela.
Na kraju navodi da je nositelj obiteljskog poljoprivrednog gospodarstva, te da
obrađuje 100 jutara zemlje i ima farmu sa 100 krava te da je korisnik zajma
kojeg nije u mogućnosti otplaćivati dok je u pritvoru, što dovodi u pitanje
materijalnu egzistenciju njegove obitelji.
U dopuni ustavne tužbe podnositelj u bitnom razlaže ranije istaknute navode,
dajući vlastitu ocjenu dokaza provedenih u postupku, pri čemu posebno ističe da
mu je u konkretnom postupku, izrečena kazna zatvora u trajanju manjem od 5
godina, da do sada nije osuđivan za istovrsno djelo za koje se tereti te da
slijedom navedenog, a uzimajući u obzir da je donesena nepravomoćna presuda, ne
postoje osnove za produljenje pritvora. Na kraju podnositelj navodi da
»istaknute okolnosti u obrazloženju rješenja nisu potrebnog značaja i kvalitete
koje bi opravdale kategoriju onih osobitih okolnosti koje opravdavaju bojazan da
će okrivljenik ponoviti istovrsno kazneno djelo, niti se takva mjera s obzirom
na dosadašnji tijek kaznenog postupka ukazuje neophodnom.«
Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine pritvor.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako
smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o,
među ostalim, *sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela*, povrijeđeno ljudsko pravo
ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).
4. Tijekom ustavnosudskog postupka, Ustavni sud je utvrdio da je podnositelju
ustavne tužbe pritvor prvotno određen rješenjem istražnog suca broj: Kio Us-6/07
od 4. lipnja 2007., temeljem članka 102. stavka 1. točke 2. i 3. ZKP-a, a počeo
je teći od 29. svibnja 2007., i to zbog postojanja osnovane sumnje da je počinio
kaznena djela protiv vrijednosti zaštićenih međunarodnim pravom – protuzakonito
prebacivanje osoba preko državne granice, opisano u članku 177. stavak 1. i 3.,
a u svezi članka 61. KZ-a.
4.1. Obrazlažući produljenje podnositeljevog pritvora, Županijski sud u Osijeku
je u rješenju od 18. ožujka 2008. godine naveo sljedeće razloge:
*»S obzirom na utvrđenja do kojih je došao ovaj sud na glavnoj raspravi
nedvojbeno je da su optuženi I do IV zajedničko i dogovorno djelovali u
izvršenju kaznenog djela, da je pri tome postojao izuzetno visok stupanj
organiziranosti sveukupne djelatnosti ilegalnog prevoženja stranih državljana
preko državne granice, da je postojala povezanost s osobama u više stranih
država koje su se bavile takvom kriminalnom djelatnošću. Nadalje, trajanje
djelatnosti I, II, III i IV optuženika i njezino ponavljanje kroz sve to vrijeme
upućuje na upornost u ostvarenju djela i visoki stupanj kriminalne volje
motivirane pribavljanjem znatnije imovinske dobiti pri čemu je ista i ostvarena
u visini od najmanje 124.250,00 EUR protuvrijednost u kunama. Optuženi M. K., F.
B. i B. F. su ranije osuđivani. Sve naprijed navedene okolnosti u zajedništvu i
ukupnost predstavljaju osobite okolnosti koje opravdavaju bojazan da bi
optuženici I do IV boravkom na slobodi ponovili kazneno djelo za koje se terete
optužnicom.«*
4.2. Vrhovni sud Republike Hrvatske osporenim rješenjem je odbio podnositeljevu
žalbu uz, među ostalim, sljedeće obrazloženje:
*»Nepravomoćno izrečenom presudom optuženicima se stavlja na teret zajedničko i
dogovorno djelovanje u izvršenju kaznenog djela protuzakonitog prebacivanja
osoba preko državne granice, povezanih u organiziranu grupu s međunarodnim
elementom i to u kratkom vremenskom razdoblju sa znatnim brojem izvršenih
protuzakonitih prebacivanja osoba preko državne granice, iz čega je vidljiva
upornost okrivljenika u inkriminiranom djelovanju, a sve radi ostvarenja znatne
imovinske dobiti koju su međusobno dijelili, pa se ocjena i ovog suda da su to
sve osobite okolnosti koje upućuju na bojazan da bi boravkom na slobodi
optuženici mogli nastaviti s učinom istih ili sličnih kaznenih djela.
...
S obzirom na gore navedenu iteracijsku opasnost, po ocjeni ovog suda niti
dosadašnje vrijeme koje su optuženici proveli u pritvoru ne stvara onu
razmjernost koja bi bila od odlučnog značaja pri odlučivanju o pritvoru, a
vezanu za njegovo trajanje, a niti bi se zamjenom mjere pritvora za mjeru opreza
postigla svrha koja se time može ostvariti.«*
5. Prema članku 102. stavku 1. točki. 3. ZKP pritvor će se odrediti ako postoji
osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, ako osobite
okolnosti opravdavaju bojazan da će ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti
pokušano kazneno djelo ili da će počiniti kazneno djelo kojim prijeti.
5.1. U ZKP-u članak 102. stavak 1. točka 3., na temelju kojega je podnositelju
produljen pritvor zbog opasnosti ponavljanja kaznenog djela (»reiteracijska
opasnost«) ima preventivni karakter očuvanja javne sigurnosti. Zakon je
ograničio primjenu pritvora po toj osnovi s obzirom na težinu kaznenog djela,
vrstu kaznenog djela i opasnost ponavljanja kaznenog djela: nije dovoljno samo
postojanje osnovane sumnje da je određena osoba počinila kazneno djelo te
postojanje »osobitih okolnosti« koje opravdavaju bojazan da će (ta osoba)
ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo ili da će
počiniti kazneno djelo kojim prijeti« (članak 102. stavak 1. točka 3. ZKP) nego
mora postojati opasnost od počinjenja kaznenog djela protiv imovine ili drugog
kaznenog djela zapriječenog kaznom od najmanje tri godine zatvora (članak 102.
stavak 2. ZKP). Kada je sam zakon tako restriktivno propisao ovu pritvorsku
osnovu s obzirom na njezinu svrhu, očito je da njezina primjena u procjeni
opasnosti od počinjenja drugog kaznenog djela mora biti restriktivna odnosno da
ne smije biti apstraktna, činjenično neutemeljena i isključivo preventivna, bez
opravdanja ranijom, dokazanom opasnošću počinitelja kaznenog djela.
5.2. Odredba članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP može se pravilno primijeniti
tako da sud najprije utvrdi postojanje činjenica iz kojih proizlazi konkretna i
razborito predvidiva bojazan od ponavljanja kaznenog djela, a zatim i da se radi
o opasnosti ponavljanja istog ili istovrsnog djela. To je stajalište jasno
izraženo već u starijoj praksi Europskog suda za ljudska prava o primjeni
odredbe članka 5. stavka 1. točke a) Europske konvencije o ljudskim pravima koja
glasi: »...Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u
postupku propisanom zakonom:... c).. kad je razumno vjerovati da je to nužno
radi sprječavanja izvršenja kaznenog djela...«.
Tu praksu slijedi i praksa Vrhovnog suda Republike Hrvatske, koja ističe da pri
odlučivanju o primjeni pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP
»sama okolnost težine djela nije dovoljna za opstojnost mjere pritvora temeljem
članka 102. stavka 1. t. 3. ZKP«; rješenje VSRH II Kž-655/03 od 14. listopada
2003., nego se kao činjenicu, koja bojazan ponavljanja specifičnih kaznenih
djela čini konkretnom, mora utvrditi, između ostalog, barem pripadnost
organiziranoj kriminalnoj skupini (rješenja II Kž-692/06 od 18. studenoga 2006.,
II Kž-715/06 od 25. rujna 2006., II Kž-678/06 od 13. rujna 2006.) ili
organiziranje grupe ljudi koja je imala za cilj činjenje kaznenih djela
(rješenje VSRH II Kž-702/06 od 21. rujna 2006.)
5.3. Osim toga, već iz uvodnog dijela te odredbe (»Ako postoji osnovana sumnja
da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može
odrediti...«) slijedi da u pogledu navedene okolnosti »stupnja organiziranosti i
povezanosti« (suoptuženika) mora postojati ne samo utvrđeni odnos između svih
suokrivljenika nego i razborita vjerojatnost da bi zbog takvog odnosa pojedini
suokrivljenik na slobodi mogao nastaviti s istom ili sličnom nedopuštenom
djelatnošću (presuda Europskog suda za ljudska prava u predmetu *Ciulla protiv
Italije,* § 40). Takva razborita vjerojatnost postojala bi npr. u slučaju u kojem
bi se dokazale jače međusobne veze koje bi okrivljenik, inače u okviru zakonite
djelatnosti, izgradio s počiniteljima kaznenih djela u nekoj kriminalnoj
asocijaciji (presuda Europskog suda za ljudska prava u predmetu *Contrada protiv
Italije*, § 58).
5.4. U pogledu drugog dijela članka 102. stavka 1. točke. 3. ZKP koji za
primjenu pritvora u slučaju opravdane bojazni počinjenja kaznenog djela traži
postojanje »osobitih okolnosti« koje takvu bojazan opravdavaju, valja podsjetiti
na stajališta Europskog suda za ljudska prava u primjeni odredbe članka 5.
stavka 1. točke c. Europske konvencije o ljudskim pravima. Po njima, postojanje
pritvorske osnove iz toga propisa, ne može se utvrditi upućivanjem samo na
istovrsnost kaznenog djela za koje postoji bojazan recidive, samo na prijašnji
život i ponašanje okrivljenika ili samo na njegovu raniju kažnjavanost nego se
moraju uzeti u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja, uključujući osobne
okolnosti i karakter okrivljenika, visinu štete, njegovu upornost i učestalost
kažnjivih radnji koje je poduzimao i sl. (presude Europskog suda za ljudska
prava u predmetima *Clooth protiv Belgije*, § 40; *Muller protiv Francuske*, § 44;
*Matznetter protiv Austrije*, § 9), jer se samo tako može ustanoviti postojanje
pretežnosti javnog interesa za oduzimanje osobne slobode nad očuvanjem toga
prava. To je posebice važno kod produljenja pritvora po osnovi prema kojoj je
prvobitno bio određen zato što u takvom slučaju razlozi za njegovo postojanje,
kao mjere koja najviše pogađa temeljno pravo na osobnu slobodu, moraju biti
kvalitativno jači.
6. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo povredu ustavnog prava propisanog
člankom 14. Ustava.
Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno jamstvo nediskriminacije.
Diskriminacija po osnovi članka 14. stavka 1. Ustava nije samostalna pravna
osnova za ustavnu tužbu, već mora biti istaknuta zajedno s nekim drugim
(materijalnim) ustavnim pravom koje jamči Ustav. U ustavnoj tužbi podnositelj
nije naveo razloge na temelju kojih bi se moglo utvrditi je li podnositelj u
provedenom postupku diskriminiran po bilo kojoj osnovi.
7. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Ustavni sud je utvrdio da osporenim rješenjima podnositelju nije povrijeđeno
ustavno pravo jednakosti pred zakonom.
Naime, tijekom dokaznog postupka utvrđeno je da je podnositelj ustavne tužbe
dogovorno s većim brojem osoba sudjelovao u izvršenju kaznenog djela
protuzakonitog prebacivanja osoba preko državne granice povezanih u organiziranu
grupu s međunarodnim elementnom, pri čemu je u kratkom roku izvršio veći broj
protuzakonitih prebacivanja osoba preko državne granice, iz čega je vidljiva
upornost okrivljenika u inkriminiranom djelovanju, a sve radi ostvarenja znatne
imovinske koristi.
Stoga, a imajući pri tome u vidu članak 87. ZKP-a, kojim se jamči razmjernost u
kaznenom postupku, te članak 101. stavak 3. ZKP-a, koji propisuje da je prilikom
odlučivanja o duljini trajanja pritvora potrebno voditi računa o razmjeru između
težine počinjenog kaznenog djela te potrebe određivanja i trajanja pritvora,
Ustavni sud ocjenjuje da se pravna stajališta navedena u osporenim rješenjima
zasnivaju na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava i na
ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava.
Također, Ustavni sud utvrđuje da su sudovi, poštujući smisao i svrhu odredbe
članka 102. stavka 1. točke 3. izloženi u točkama 5. i 6. obrazloženja Odluke,
obrazložili svoja stajališta, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica
proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.
8. Članak 22. Ustava, na koji se poziva podnositelj u ustavnoj tužbi, propisuje:
*Čovjekova je sloboda (...) nepovrediva.
Nikomu se ne smije oduzeti (...) sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o
čemu odlučuje sud.*
Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije koji propisuje:
*1. Svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u
sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: (...).*
Ustavni sud utvrđuje da, kako bi se osigurala jamstva predviđena člankom 22.
Ustava, rješenjem kojim se određuje produljenje pritvora, kao zakonska mjera
kojom se oduzima temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju prije
donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji pritvorenika, nadležni sud dužan
je navesti i podrobno obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih
se svako daljnje produljenje pritvora može ocijeniti opravdanim i nužnim.
Također, nadležni sud je dužan pažljivo ispitati opravdanost produljenja
pritvora s obzirom na okolnosti svakog konkretnog slučaja, odnosno u svakom
konkretnom slučaju utvrditi i navesti daljnje postojanje zakonske osnove za
pritvor, te podrobno obrazložiti razloge zbog kojih smatra da legalni i
legitimni ciljevi pritvora i dalje postoje.
Osim toga, kao što je već ranije spomenuto u točki 5.4. ove Odluke, opravdanost
produljenja pritvora ovisna je o okolnostima konkretnog slučaja, koje
(okolnosti) moraju biti takve da upućuju na postojanje općeg (javnog) interesa
koji je tako važan i značajan da, unatoč presumpciji nevinosti, preteže nad
načelom poštivanja slobode pojedinca.
Slijedom rečenog, a uzimajući pri tome u obzir utvrđenja izložena u točki 7. ove
Odluke, Ustavni sud ocjenjuje da u konkretnom slučaju nije povrijeđeno načelo
nepovredivosti slobode čovjeka sadržano u članku 22. Ustava, a s tim u vezi niti
pravo zajamčeno člankom 5. stavkom 1. Konvencije.
9. Člankom 26. Ustava propisano je da su svi državljani Republike Hrvatske i
stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne
ovlasti.
S obzirom na izloženi sadržaj, navedena ustavna odredba nije mjerodavna u
konkretnom slučaju o čemu je Ustavni sud svoje stajalište izrazio u odluci broj:
U-lll-884/2004 od 16. prosinca 2004. godine (»Narodne novine«, broj 2/05.).
10. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci ove odluke.
11. Objava ove odluke (točka II. izreke) temelji se na odredbama članka 29.
Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1897/2008
Zagreb, 20. svibnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 62/2008-2121
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)