## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1069/1998 od 3

### NN 24/1999 (12.3.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1069/1998 od 3

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jurica Malčić, dopredsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, mr. Hrvoje Momčinović, Ivan
Marijan Severinac i Mladen Žuvela, odlučujući povodom ustavne tužbe I.
M., M. S. i M. B., zastupanih po punomoćnicima V. D. L. i K. K., odvjetnicima
iz Z., na sjednici održanoj 3. veljače 1999. godine, donio je

## **ODLUKU**

1. Ustavna tužba se odbija.

2. Ova odluka objavit će se u "Narodnim novinama"

Obrazloženje

Ustavna tužba podnesena je povodom rješenja Vrhovnog Suda Republike
Hrvatske, broj: II Kž-574/1998-3 od 1. prosinca 1998. godine.

Osporavanim rješenjem prihvaćena je žalba državnog odvjetnika, preinačeno
je pobijano rješenje Županijskog suda u Z., broj: K-73/98 od 17. studenoga
1998. godine te je odbijen prijedlog optuženoga M. S., optuženoga I. M.
i optuženoga M. B. za ukidanje pritvora uz polaganje jamstva.

Svoje rješenje Vrhovni sud Republike Hrvatske u bitnom obrazlaže na
način, da po njegovoj ocjeni ponuđeni iznosi jamstva od 200.000 DEM koji
su dali optuženi M. S. i optuženi I. M. te iznos od 40.000 DEM kojeg je
ponudio optuženi M. B., nisu u suglasju s naglašenom težinom kaznenih djela
koja im se optužnicom državnog odvjetnika stavljaju na teret.

Točkom 1. optužnice, optuženima M. S. i I. M. stavlja se na teret kazneno
djelo ubojstva iz članka 34. stavka 1. tada važećeg Krivičnog zakona Republike
Hrvatske ("Narodne novine", broj 32/93, 38/93, 16/96 i 28/96 - dalje: KZRH)
koje je izvršeno u supočiniteljstvu s još jednom osobom (zaprijećene kazne
zatvora od pet do petnaest godina), a točkom 2. optužnice, optuženom M.
S. stavljaju se na teret još dva kaznena djela iz članka 46. stavka 4.
KZRH te članka 140. stavka 2. KZRH, dok se optuženom I. M. pod točkom 4.
optužnice stavlja na teret još i kazneno djelo iz članka 46. stavka 5.
KZRH za koja je djela, kao njihov kvalificirani oblik, propisana kazna
zatvora u trajanju od jedne do osam godina, odnosno od jedne do deset godina.

U točkama 2. i 4. optužnice, optuženom M. B., stavlja se na teret kazneno
djelo iz članka 46. stavka 4. KZRH, članka 140. stavka 2. KZRH te članka
46. stavka 5. KZRH, kao kvalificiranih oblika tih kaznenih djela, koja
su sva počinjena na štetu različitih osoba oštećenika.

Slijedom navedenog i suprotno stajalištu suda prvog stupnja, Vrhovni
sud Republike Hrvatske smatra da ponuđeno jamstvo optuženoga M. S., optuženoga
I. M. te optuženoga M. B., nije moguće prihvatiti, kako s obzirom na osobne
prilike sve trojice optuženika, tako i težinu inkriminiranih kaznenih djela
koja im se optužnicom stavljaju na teret, iz razloga što ponuđeno jamstvo
u naprijed označenim iznosima nije dovoljna garancija za ono ponašanje
koje se od optuženika očekuje na slobodi, već upravo naglašena težina djela
i brojnosti djela, kao i visina zakonom zaprijećene kazne i dalje upućuju
na opasnost od bijega optuženika. Stoga da nisu ostvareni zakonski uvjeti
za primjenu instituta jamstva kao blaže mjere za osiguranje nazočnosti
optuženika u daljnjem tijeku kaznenog postupka.

U dopuštenoj i pravodobnoj ustavnoj tužbi, tužitelji navode da se oni
u pritvoru nalaze temeljem zakonske osnove iz članka 182. stavka 2. točke
1. tada važećeg Zakona o krivičnom postupku ("Narodne novine", broj 53/91,
34/93, 38/93 i 28/96 - dalje ZKP), koji da ne određuje sadržaj osnovane
sumnje i drugih okolnosti koje upozoravaju na opasnost od bijega, a oni
su mišljenja da okolnosti koje upozoravaju na opasnost od bijega moraju
biti konkretne i takove da se razborito može očekivati i predvidjeti da
bi oni boravkom na slobodi pobjegli te tako postali nedostupni sudu.

Dalje navode da je u osporavanom rješenju obrazložena samo okolnost
vezana na brojnost kaznenih djela i visinu zakonom zaprijećene kazne za
ta djela, pa da je u potpunosti izostalo obrazloženje vezano za njihove
osobne prilike.

Ističu da je sudska praksa kao i teorija krivičnog procesnog prava već
davno zauzela jedinstveni stav da se pod pojmom "druge okolnosti koje ukazuju
na opasnost od bijega" ne može smatrati sama težina krivičnih djela odnosno
vrsta i visina kazne koja je za djela propisana zakonom, pogotovo kad nisu
obrazložene njihove osobne prilike, osobna svojstva, prijašnji ili sadašnji
život i ponašanje i sl., što bi moglo biti od značenja za ocjenu da li
te okolnosti ukazuju na postojanje opasnosti od bijega.

Navode i činjenice koje su u dosadašnjem tijeku krivičnog postupka utvrđene,
a na temelju kojih oni smatraju da njihove osobne prilike jesu takve da
s obzirom na ponuđeni iznos jamstva, bez obzira na brojnost i težinu djela
koji im se za sada stavljaju na teret, predstavljaju dovoljnu garanciju
da će njihovo ponašanje u slučaju puštanja na slobodu biti takvo da u svemu
odgovara onom što se od okrivljenika traži u tijeku kaznenog postupka.

Ističu da su se pozivu na informativni razgovor sami dobrovoljno odazvali,
nakon čega su lišeni slobode, pa da upravo ta činjenica ukazuje da na njihovoj
strani nikada nije postojala namjera bijega.

Ukazuju i na svoje loše zdravstveno stanje.

Smatraju da je pobijanim rješenjem povrijeđena i odredba članka 178.
stavka 1. ZKP-a, koja govori o tome da jamstvo uvijek glasi na novčanu
svotu koja se određuje s obzirom na težinu kaznenog djela, osobne i obiteljske
prilike okrivljenika te imovno stanje osobe koja daje jamstvo. Pobijano
rješenje da se uopće ne osvrće na njihovo imovno stanje, pa ističu da su
ponuđeni iznosi jamstva i više nego dostatni, a s obzirom na njihove imovinske
prilike da predstavljaju sigurnu garanciju da oni neće bježati. Pri tome
treba voditi računa o prosječnim primanjima u Republici Hrvatskoj, visinama
iznosa jamstva koje je sudska praksa do sada uobičavala određivati u sličnim
slučajevima te obvezama koje okrivljenici imaju glede uzdržavanja osoba
koje su po odredbama zakona dužne uzdržavati.

Konačno napominju da se u ovom kaznenom postupku i drugim okrivljenicima
stavljaju na teret isto tako brojna i teška kaznena djela kao i njima,
a kako se te osobe nalaze na slobodi, postavljaju pitanje jednakosti građana
pred zakonom, na što da upućuje i činjenica da se radi o kaznenom predmetu
koji je medijski eksponiran na način da sve više dobiva političke konotacije,
a na raspravi su stalno prisutni novinari te promatrači stranih i domaćih
organizacija za zaštitu ljudskih prava.

Smatraju da je pobijanim rješenjem povrijeđeno ustavno načelo vladavine
prava iz članka 3. Ustava, kao i odredbe članka 5., članka 22. i članka
115. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske.

Predlažu usvojiti ustavnu tužbu i ukinuti pobijano rješenje.

Ustavna tužba nije osnovana.

Ustavnu tužbu tužitelji temelje na činjenici da oni od početka kaznenog
postupka u kojem je doneseno i osporavano rješenje, nisu nikad pokazali
da kod njih postoji opasnost od bijega, pa s obzirom da je njima pritvor
određen upravo zbog opasnosti od bijega, to da je i rješenje Županijskog
suda kojim je prihvaćen njihov prijedlog za određivanje jamstva, bilo u
skladu sa zakonskim odredbama, prema kojima pri odlučivanju o mjerama osiguranja
nazočnosti okrivljenika u postupku sud pazi da se ne primjenjuje teža mjera,
ako se ista svrha može postići blažom mjerom te da je sud dužan po službenoj
dužnosti ukinuti mjeru ili je zamijeniti blažom mjerom ako su prestali
zakonski uvjeti za njihovu primjenu ili ako su nastupili uvjeti da se ista
svrha može postići blažom mjerom.

Točno je da je tužiteljima pritvor određen prema osnovi iz članka 182.
stavka 2. točke 1. ZKP-a, u kojem slučaju se pritvor može zamijeniti jamstvom,
ali je Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrdio da s obzirom na brojnost
kaznenih djela koja se optuženicima stavljaju na teret, kao i na težinu
i kvalificirane oblike, odnosno zaprijećene kazne za ta djela, ponuđeno
jamstvo ne predstavlja dovoljnu garanciju za ono ponašanje koje se od optuženika
očekuje na slobodi, već upravo da te okolnosti i dalje upućuju na opasnost
od bijega.

Samom činjenicom da Vrhovni sud u osporavanom rješenju nije obrazložio
osobne prilike optuženika, a na kojima oni u cijelosti temelje svoju ustavnu
tužbu, nisu po mišljenju Ustavnog suda tužiteljima povrijeđena ustavna
prava ni načela, jer je osporavano rješenje na dostatan način obrazloženo
već samim ukazivanjem na broj, vrstu i oblike kaznenih djela koja se tužiteljima
stavljaju na teret.

S obzirom na to da se jamstvo kao zamjena za pritvor, kako zakon kaže,
može prihvatiti, nije ono obvezna zamjena za pritvor u svakom slučaju kad
jamstvo bude ponuđeno. Dakle, jamstvo se ne mora prihvatiti, već se samo
može prihvatiti.

Pravo je nadležnog suda da u slučaju ponuđenog jamstva, uz formalne
pretpostavke za takvu ponudu, ocijeni da li u svakom konkretnom slučaju
može pritvor zamijeniti jamstvom.

Kada je Vrhovni sud Republike Hrvatske u osporavanom rješenju ocijenio,
da, zbog broja kaznenih djela, njihove vrste, kvalificiranih oblika i visina
zaprijećenih kazni za ta djela, nisu ostvareni zakonski uvjeti za primjenu
kaznenopravnog instituta jamstva, Ustavni sud utvrđuje da tim rješenjem
tužiteljima nisu povrijeđena ustavna prava i načela kako oni to u tužbi
navode.

Stoga je temeljem odredbe članka 61. Poslovnika Ustavnog suda Republike
Hrvatske ("Narodne novine", broj 29/94) odlučeno kao u izreci.

Objava ove odluke temelji se na odredbi članka 20. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj 13/91)

Broj: U-III-1069/1998
Zagreb, 3. veljače 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Dopredsjednik
**Jurica Malčić,** v. r.

Odluka, NN 24/1999-524