### NN 98/2020 (2.9.2020.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2153/2020 od 14. srpnja 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1869

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za rješavanje pretpostavki za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Mato Arlović, predsjednik Vijeća, te suci Mario Jelušić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Zsolt Tamas Hernadi iz Republike Mađarske, kojeg zastupa Laura Valković, odvjetnica u Zagrebu, na sjednici održanoj 14. srpnja 2020. jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu ustavnu tužbu Ustavnom sudu podnio je Zsolt Tamas Hernadi iz Republike Mađarske (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u ustavnosudskom postupku zastupa Laura Valković, odvjetnica u Zagrebu.

1.1. Ustavna tužba podnositelja podnesena je u povodu rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II Kž 85/2020-6 od
 6. ožujka 2020. (u daljnjem tekstu: osporeno rješenje), kojim je prihvaćena žalba Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminala (u daljnjem tekstu: USKOK) i ukinuta točka II. izreke rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv I-Us-6/20 (K-Us-50/2014) od 27. siječnja 2020. (u daljnjem tekstu: rješenje Županijskog suda).

1.2. Rješenjem Županijskog suda pod točkom I. izreke rješenja odbijen je kao neosnovan prijedlog podnositelja za ukidanje istražnog zatvora, a pod točkom II. izreke opozvana su rješenja Županijskog suda u Zagrebu o određivanju istražnog zatvora protiv podnositelja broj: Kir-Us-768/13 od 27. rujna 2013. i broj: Kv-I-Us-109/18 od 3. prosinca 2018.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavcima 1. i 2., 16. stavkom 2., 22., 32. stavkom 2. i 29. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) te člankom 2. Protokola br. 4 uz Konvenciju.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Pred Županijskim sudom u Zagrebu vodi se kazneni postupak protiv I. optuženog I. S., zbog kaznenog djela protiv službene dužnosti – primanje mita iz članka 347. stavka 1. i dr. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka USRH broj: U-I-241/2000, 19/00., 84/05. – ispravak, 51/01., 111/03., 190/03. – odluka USRH broj: U-I-2566/2003 i dr., 105/04., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ/97 po optužnici USKOK-a od 23. rujna 2011., broj: K-US-145/11 te protiv podnositelja kao II. optuženog zbog kaznenog djela davanja mita iz članka 348. stavka 1. KZ-a/97, po optužnici USKOK-a od 31. ožujka 2014., broj: K-US-145/11, i to nakon što je rješenjem izvanraspravnog vijeća 21. prosinca 2015., broj: Kv-Us-141/15 kazneni postupak koji se vodio protiv optuženog I. S. i kazneni postupak koji se vodio protiv podnositelja, spojen.

Zatim je rješenjem izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Zagrebu od 16. listopada 2017., broj: Kv-I-Us-50/17 kazneni postupak koji se vodi protiv optuženog I. S. u odnosu na kazneno djelo iz članka 337. stavaka 1. i 4. KZ-a/97 u vezi članka 7. stavka 1. i članka 5. točke 13. Zakona o nezastarijevanju kaznenih djela ratnog profiterstva, pretvorbe i privatizacije (»Narodne novine« broj 57/11.) u povodu optužnice USKOK-a broj: K-US-48/11 razdvojen od kaznenog postupka koji se vodi protiv I. optuženog I. S. zbog kaznenog djela iz članka 347. stavka 1. KZ-a/97 i II. optuženog Zsolta Tamasa Hernadija, zbog kaznenog djela iz članka 348. stavka 1. KZ-a/97, u povodu optužnice USKOK-a broj: K-US-145/11.

3.1. Podnositelju se na temelju rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: 18 Kov-Us-27/14 od 9. lipnja 2014. sudi u odsutnosti, na temelju članka 402. stavka 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12. – odluka Ustavnog suda, 143/12., 56/13., 145/13., 152/14., 70/17., 126/19. – rješenje Ustavnog suda i 126/19.; u daljnjem tekstu: ZKP/08).

3.2. Tijekom kaznenog postupka, u istrazi, protiv podnositelja je rješenjem suca istrage Županijskog suda u Zagrebu od 2. rujna 2013. određen istražni zatvor na temelju članka 123. stavka 1. točki 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12., 143/12., 56/13., 145/13., 152/14.). Protiv navedenog rješenja podnositelj je putem braniteljice podnio žalbu o kojoj do sada nije odlučeno, s obzirom na to da podnositelj po tom rješenju nije lišen slobode.

3.3. Nakon podizanja i potvrđivanja optužnice rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-US-109/18, K-US-50/14 od 3. prosinca 2018. podnositelju je određen istražni zatvor na temelju članka 127. stavka 4. i članka 131. stavka 1. ZKP-a iz razloga propisanih u članku 123. stavku 1. točki 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12., 143/12., 56/13., 145/13., 152/14. i 70/17.).

3.4. U mjerodavnom dijelu rješenja navedeno je:

»Ocjenjujući postojanje zakonskih uvjeta za primjenom mjere istražnog zatvora protiv II. optuženog Zsolta Tamasa Hernadija iz razloga u članku 123. stavak 1. točka 1. ZKP/08, vijeće je prvotno utvrdilo kako postoji osnovana sumnja da je isti počinio kazneno djelo iz članka 348. stavak 1. KZ/97, a čime je ispunjen opći zakonski uvjet za primjenu mjere istražnog zatvora iz članka 123. stavak 1. ZKP/08, te da postoje razlozi za primjenom istražnog zatvora po zakonskoj osnovi iz članka 123. stavak 1. točka 1. ZKP/08.

Osnovana sumnja da je II. optuženi Zsolt Tamasa Hernadi počinio kazneno djelo iz članka 348. stavak 1. KZ/97 proizlazi iz činjenice da je optužnica protiv ovog optuženika potvrđena i dokaza na kojima se temelji i to iskaza svjedoka R. J.; S. E. H., O. S., V. T. T., N. V., D. P., I. Š., Z. M., I. L., V. D., D. B., K. D., B. R., D. M., I. K., D. V., D. Š., ... registracijske dokumentacije za društva Hangarn i Ceroma, evidencije o ulascima u Vladu Republike Hrvatske, dokumentacije o projektu Družba Adria, projektu LNG, podacima društva JANAF, Dioničarskog ugovora iz 2003., Prve izmjene i dopune dioničarskog ugovora iz 2009., Glavnog ugovora o plinskom poslovanju, rješenja Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja te internih akata i financijskih izvješća INA d.d., sadržaja prijedloga koji je okrivljeni Zsolt Tamas Hernadi u prosincu 2008. uputio Upravi MOL-a radi davanja suglasnosti za zaključenje navedenih ugovora.

(…)

Nadalje, razlozi koji opravdavaju primjenu mjere istražnog zatvora protiv II. optuženog Zsolta Tamasa Hernadija po zakonskoj osnovi iz članka 123. stavak 1. točka 1. ZKP/08, proizlazi iz činjenice da se nazočnost ovog optuženika ne može osigurati ni na koji drugi način, jer je isti nedostižan pravosudnim tijelima Republike Hrvatske, na koji način opstruira vođenje ovog kaznenog postupka.

Naime, iz podataka u spisu proizlazi da je tijekom istrage u četiri navrata putem međunarodne pravne pomoći pokušano ispitati II. optuženog Zsolta Tamasa Hernadija, i to uručenjem poziva za ispitivanjem optuženika u Republici Hrvatskoj kao i ispitivanjem istoga u Republici Mađarskoj putem nadležnog tijela. Međutim, Republika Mađarska je odbila postupiti po zamolnicama pozvavši se na zaštitu nacionalnih interesa jer bi udovoljavanje zamolnicama predstavljalo sigurnosnu prijetnju. Na temelju dokumentacije dostavljene uz zamolnicu, Republika Mađarska je po Glavnom državnog odvjetniku otvorila istragu zbog kaznenog djela koje je temelj zamolnice Republike Hrvatske, ali ne i protiv ovdje II optuženog Zsolta Tamasa Hernadija, koji je ispitan kao svjedok te je istragu obustavila iz razloga što izvršene radnje nisu kazneno djelo. Potom je protiv II. optuženog Zsolta Tamasa Hernadija USKOK izdao europski uhidbeni nalog te raspisao međunarodnu potragu, no Republika Mađarska je odbila izvršiti europski uhidbeni nalog, navodeći da je u Republici Mađarskoj već pokrenut kazneni postupak na temelju istih činjenica, koji je obustavljen, u kojem je II. optuženi Hernadi ispitan kao svjedok. Po međunarodnoj potrazi odbile su postupati i SR Njemačka i Republika Austrija, jer se radi o mogućoj povredi načela ne bis in idem. Zatim je i Glavno tajništvo Interpola donijelo odluku da se briše međunarodna potraga i svi podaci u Interpolovim evidencijama i na Interpolovim internetskim stranicama, te da Republici Hrvatskoj nije dopušteno koristiti Interpolove kanale vezano za ovog optuženika, zbog mogućnosti povrede načela ne bis in idem te razloga nacionalne sigurnosti, što je istaknula Republika Mađarska.

Nakon potvrđivanja optužnice protiv II. optuženog Zsolta Tamasa Hernadija, Županijski sud u Zagrebu je izdao europski uhidbeni nalog 15. prosinca 2015., u odnosu na koji je, a nakon poteškoća u slanju putem Schengenskog informacijskog sustava i EUROPOL-a, i neposredne dostave mađarskom pravosudnom tijelu, Republika Mađarska navela da nije dužna postupati po ponovno izdanom europskom uhidbenom nalogu.

Stoga je izvanraspravno vijeće – Odjel za europski uhidbeni nalog uputilo Sudu Europske unije zahtjev za prethodnu odluku od 16. svibnja 2017., koji zahtjev je zaprimljen u tajništvu Suda 18. svibnja 2017., pod brojem C-268/17 (PPU), a kojim je zatraženo tumačenje prava Unije i to članka 3. stavka 2., članka 4. stavka 3. i članka 1. stavka 2. Okvirne odluke Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (2002/584/PUP – dalje u tekstu: Okvirna odluka).

Presudom Suda Europske unije od 25. srpnja 2018. u predmetu C-268/17 je odlučeno da članak 1. stavak 2. Okvirne odluke treba tumačiti na način da je pravosudno tijelo države članice izvršenja dužno donijeti odluku o svakom europskom uhidbenom nalogu koji mu je poslan, čak i ako je u toj državi članici već odlučeno o prethodnom europskom uhidbenom nalogu koji se odnosio na istu osobu i isto djelo, ali je drugi europski uhidbeni nalog izdan samo zbog toga što je u državi članici izdavanja podignuta optužnica protiv tražene osobe te da članak 3. stavak 2., članak 4. stavak 3. i članak 1. stavak 2. Okvirne odluke treba tumačiti na način da se radi odbijanja izvršenja europskog uhidbenog naloga na temelju jedne od tih odredaba nije moguće pozvati na odluku državnog odvjetništva, poput one mađarskog Glavnog državnog odvjetništva za istrage o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom se obustavlja istraga pokrenuta protiv nepoznatog počinitelja, u okviru koje je osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog ispitana samo u svojstvu svjedoka, a da se protiv nje nije vodio kazneni postupak niti je ta odluka donesena u odnosu na tu osobu.

Potom je Županijski sud u Budimpešti u povodu presude Suda Europske unije donio zaključak broj: 33. Beü. 954/2018/3 kojim se odbija izvršenje europskog uhidbenog naloga koji je 15. prosinca 2015. izdao Županijski sud u Zagrebu, jer se u ovom slučaju ne može očekivati neovisno i nepristrano suđenje i jer se u Republici Mađarskoj vodio kazneni postupak protiv tražene osobe koji je pravomoćno obustavljen.

Iz obavijesti Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske proizlazi da je Izvršni odbor Interpola od 17. studenoga 2018. dopustio vraćanje međunarodne potrage za II optuženim Zsoltom Tamasem Hernadijem.

Slijedom izloženoga, očito je da II. optuženi Zsolt Tamas Hernadi nije dostupan pravosudnim tijelima Republike Hrvatske, iako su on kao i svekolika javnost upoznati s vođenjem kaznenog postupka u Republici Hrvatskoj, te unatoč nizu poduzetih radnji hrvatskih pravosudnih tijela u cilju osiguranja njegove nazočnosti u kaznenom postupku, kao i ustrajnosti mađarskih pravosudnih tijela u sprječavanju njegovog pojavljivanja u kaznenom postupku u Republici Hrvatskoj, ukazuje se i nadalje nužnim primjena mjera istražnog zatvora kao osnova za opstojnost europskog uhidbenog naloga i međunarodne potrage, radi mogućeg lišenja slobode optuženika, u slučaju da se zatekne na području neke druge države.

S obzirom na izloženo stanje, za sada se ne ukazuje prikladnim primjena neke druge blaže mjere osiguranja nazočnosti II. optuženog Zsolta Tamasa Hernadija u kaznenom postuopku, kao što su mjere opreza ili jamstvo, imajući u vidu da isti nije lišen slobode, pri čemu država čiji je optuženik državljanin sudjelovanje optuženika u kaznenom postupku u Republici Hrvatskoj smatra protivnim njezinoj sigurnosti.«

3.5. Nepravomoćnom presudom Županijskog suda u Zagrebu od 27. prosinca 2019. broj: K-Us-50/14, podnositelj je u odsutnosti proglašen krivim zbog kaznenog djela davanja mita iz članka 348. stavka 1. KZ-a/97, te je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od dvije godine.

3.6. Braniteljica podnositelja podnijela je 7. siječnja 2020. Županijskom sudu u Zagrebu prijedlog za ukidanje istražnog zatvora, a nakon toga, 20. siječnja 2020., prijedlog za opoziv istražnog zatvora, sukladno članku 126. ZKP-a/08.

3.7. Rešenjem Županijskog suda u Zagrebu pod točkom I. izreke odbijen je kao neosnovan prijedlog podnositelja za ukidanje istražnog zatvora, a pod točkom II. izreke opozvana su rješenja Županijskog suda u Zagrebu o određivanju istražnog zatvora protiv podnositelja ustavne tužbe broj: Kir-Us-768/13 od 27. rujna 2013. i broj: Kv-I-Us-109/18 od 3. prosinca 2018.

3.8. U mjerodavnom dijelu rješenja navedeno je:

»Nadalje, nije sporno da prisutnost II optuženog Zsolta Tamasa Hernadija u ovom kaznenom postupku nije bilo moguće osigurati niti jednom radnjom ili mjerom, još od 2011. kada je USKOK u više navrata, 2011.-2013., pokušao ispitati II optuženog Hernadija putem međunarodne pravne pomoći, no Republika Mađarska je odbila hrvatske zamolnice za pružanje pravne pomoći pozivajući se na razloge nacionalne sigurnosti. Kako bi se osigurala prisutnost II optuženika sud je donio rješenja o određivanju istražnog zatvora protiv II optuženog Zsolta Tamasa Hernadija od 27. rujna 2013. broj Kir-Us-768/13 i od 3. prosinca 2018. broj Kv-I-Us-109/18. Također, protiv II optuženog su raspisani međunarodna potraga i izdani europski uhidbeni nalozi radi predaje optuženika i vođenja kaznenog postupka pred hrvatskim državnim tijelima, no isti nisu rezultirali uhićenjem II optuženika, nakon čega je određeno suđenje u odsutnosti. Iz ranije navedenog za zaključiti je da je II optuženi nedostupan hrvatskim pravosudnim tijelima. (…)

Kako je u ovom postupku donijeta nepravomoćna osuđujuća presuda i dovršeno je raspravljanje pred prvostupanjskim sudom, evidentno je da je ovaj postupak ušao u novi stadij. U ovom stadiju postupka potrebno je ponovno ispitati postoje li razlozi zbog kojih je istražni zatvor II optuženiku bio određen, ili zakonski uvjeti za njegovo određivanje.

U prilog tome, a imajući u vidu Ustavom … Konvencijom … i pravnom stečevinom Europske unije proklamirane obveze poštovanja ljudskih prava i temeljnih sloboda, posebno prava na slobodu kretanja zajamčenu člankom 2. Protokola br. 4. uz Konvenciju, standardi koje je Europski sud za ljudska prava postavio tumačeći Konvenciju, naročito u pogledu obveze da države potpisnice Konvencije dinamički pristupaju tumačenju i primjeni istražnozatvorskih razloga (na primjer Khodorkovskiy protiv Rusije, presuda od 31. svibnja 2011., zahtjev broj 5829/04; Panchenko protiv Rusije, presuda od 8. veljače 2005., zahtjev broj 45100/98; Muller protiv Francuske, presuda od 17. ožujka 1997., zahtjev broj 21802/93; Kudla protiv Poljske, presuda od 26. listopada 2000., zahtjev broj 30210/96), a koje standarde primjenjuje i Ustavni sud Republike Hrvatske (na primjer odluka broj U-III/4259/2015 od 24. studenoga 2015., odluka broj U-III/4557/2011 od 13. listopada 2011., odluka broj U-III/4780/2018 od 9. siječnja 2019.), jasno je da je ovaj sud dužan prilikom svakog preispitivanja razloga za istražni zatvor voditi računa o tome da li su razlozi koji su postojali u času određivanja istražnog zatvora i dalje 1397967985dostatni’ i 1397967985relevantni’. Navedeno je povezano s presudom Suda Europske unije od 25. srpnja 2018. u predmetu C-268/17 povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU-a, koji je uputio Županijski sud u Zagrebu u ovom predmetu odlukom od 16. svibnja 2017. povodom izdavanja europskog uhidbenog naloga protiv II optuženog Hernadija. U presudi je istaknuto da je posljedica izdavanja europskog uhidbenog naloga moguće uhićenje tražene osobe i stoga zadiranje u njezinu osobnu slobodu pa je jamstvo temeljnih prava prije svega odgovornost države članice izdavanja. Dakle, neovisno o činjenici što II optuženi Hernadi nije lišen slobode na temelju rješenja o određivanju istražnog zatvora, ovo vijeće je imalo u vidu posljedice rješenja i to izdavanje međunarodne tjeralice i europskog uhidbenog naloga čime se također zadire u temeljna prava II optuženika kako je to istaknuo Sud Europske unije i preispitao razloge iz kojih je II optuženom Hernadiju određen istražni zatvor.

Za istaknuti je da razlozi koji su u istražnom i raspravnom stadiju postupka opravdavali istražni zatvor nemaju više isti značaj nakon izricanja osuđujuće nepravomoćne prvostupanjske presude. Prema ocjeni ovog vijeća, mjera istražnog zatvora kao osiguranje prisutnosti II optuženog Zsolta Tamasa Hernadija u ovom kaznenom postupku bila je nužna i opravdana sa svrhom da se osigura njegova nazočnost u postupku prvo u istražnom stadiju postupka, a potom na raspravi pred prvostupanjskim sudom. Taj razlog više nije dostatan i relevantan, budući da u ovom stadiju postupka (izrada nepravomoćne prvostupanjske presude) prisutnost II optuženika nije potrebna niti je propisana relevantnim kazneno procesnim odredbama u eventualnom žalbenom postupku.

Primjena mjere istražnog zatvora kao najstrože mjere osiguranja prisutnosti okrivljenika u kaznenom postupku, sukladno ranije navedenim odlukama i praksi Europskog suda za ljudska prava, mora biti u svakom trenutku utemeljena na razlozima koji su relevantni i dostatni da bi to opravdali. Ocjenjujući postoje li doista u ovom trenutku isti razlozi kao i prilikom određivanja istražnog zatvora u ranijoj fazi postupka u istrazi i nakon potvrđene optužnice, te ima li primjena mjere istražnog zatvora legitiman cilj i svrhu u novom stadiju kaznenog postupka u kojem optuženikova nazočnost nije nužna, zaključak je ovoga vijeća da više ne postoje razlozi takvog značaja i kvalitete zbog kojih je istražni zatvor bio određen protiv II optuženika.

Posljedica odluke o određivanju istražnog zatvora u odnosu na II optuženika je i izdavanje međunarodne tjeralice i europskog uhidbenog naloga na koji način je II optuženiku ograničena sloboda kretanja zajamčena odredbom članka 2. točke 2. Protokola 4 uz Konvenciju. Ograničenje tog prava dopušteno je samo ako je u skladu sa zakonom i radi ispunjenja legitimnih ciljeva te i u slučaju kada nije 1397967985konzumiran’ istražni zatvor ali su na temelju rješenja o određivanja istražnog zatvora izdane međunarodna tjeralica i europski uhidbeni nalog, što također predstavlja zadiranje u osobnu slobodu kako to proizlazi iz prethodno citirane presude Suda Europske unije u predmetu C-268/17.«

4. Protiv rješenja Županijskog suda USKOK je podnio žalbu, te je Vrhovni sud osporenim rješenjem prihvatio žalbu USKOKA-a i ukinuo točku II. rješenja Županijskog suda o opozivu rješenja o određivanju istražnog zatvora. Vrhovni sud u osporenom rješenju obrazložio je razloge zbog kojih smatra da se u konkretnom slučaju članak 126. ZKP-a/08 ne može primijeniti.

4.1. U mjerodavnom dijelu osporenog rješenja u odnosu na primjenu članka 126. ZKP-a/08 navedeno je:

»(…) ovaj drugostupanjski sud drži kako je u pravu USKOK kada tvrdi da je prvostupanjski sud … pogrešno zaključio da u konkretnom slučaju dolazi u obzir primjena članka 126. ZKP/08.

(…)

U konkretnom slučaju nije upitno kako razlozi zbog kojih je istražni zatvor bio određen i nadalje postoje, a postoje i zakonski uvjeti za njegovo određivanje. Naime, protiv optuženika je donesena nepravomoćna presuda kojom je proglašen krivim …, čime je ispunjena osnovna pretpostavka za određivanje istražnog zatvora iz članka 123. stavka 1. ZKP/08. Nadalje, neupitno je, također, kako je optuženik nedostupan tijelima kaznenog progona Republike Hrvatske još od 2011., te je nesporno da je on i dalje u bijegu pa je zbog toga ispunjena i posebna pretpostavka iz članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP/08. za opstojnost rješenja o određivanju istražnog zatvora.

Stav prvostupanjskog suda kako nazočnost optuženika aktualno nije nužna jer se radi o 1397967985novom’ stadiju kaznenog postupka obzirom da je raspravljanje pred sudom završeno i u tijeku je izrada nepravomoćne prvostupanjske presude, nije ispravan. Naime, kazneni postupak, a time i ocjena razloga za određivanje istražnog zatvora, traje do pravomoćnog okončanja istog te se ne može, kako to pogrešno drži prvostupanjski sud, promatrati fragmentarno, tim više što za takav stav nema uporišta niti u Zakonu o kaznenom postupku.

(…)

Stoga, …, nema dvojbe da zakonski uvjeti za trajanje istražnog zatvora …traju i nakon završetka rasprave, odnosno u postupku po žalbi protiv presude prvostupanjskog suda, sve do pravomoćnosti presude, a čak i nakon pravomoćnosti presude, najdulje do pravomoćnosti rješenja o upućivanju na izdržavanje kazne zatvora. Navedeno pokazuje da istražni zatvor s tog osnova nema za cilj samo osiguranje nazočnosti optuženika na raspravi (kao primjerice istražni zatvor temeljen na članku 123. stavku 1. točki 5. ZKP/08.), već i nakon toga, kako za potrebe žalbenog postupka, tako i izvršivosti kazne ako ista bude pravomoćno izrečena.«

4.2. U odnosu na slobodu kretanja u osporenom rješenju navedeno je:

»… treba imati u vidu da je optuženik u Republici Hrvatskoj bio osnovano sumnjiv, a sada je i nepravomoćno osuđen, zbog težeg koruptivnog kaznenog djela te je njegova sloboda kretanja ograničena isključivo zbog vlastitog izbjegavanja zakonito izdanog europskog uhidbenog naloga koji je na snazi u državama članicama Europske unije. Stoga je ograničenje slobode kretanja optuženika u skladu sa zakonom i nužno u demokratskom društvu …

(…)

U konkretnom slučaju, nedvojbeno je da optuženik kroz cijelo vrijeme trajanja kaznenog postupka nije samostalno pristupio, nije zaprimio niti jedno pismo državnog odvjetnika i suda Republike Hrvatske, a njegova se nazočnost nije mogla osigurati niti jednim raspoloživim sredstvom, uključujući i europskim uhidbenim nalogom …«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjem povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavcima 1. i 2., 16. stavkom 2., 22., 32. stavkom 2. i 29. Ustava, i prava iz članka 5. stavka 1. Konvencije, te članka 2. Protokola 4 uz Konvenciju.

5.1. Obrazlažući povredu članaka 14. stavaka 1. i 2., 16. stavka 2., 22., 32. stavka 2. i 29. Ustava i članka 5. stavka 1. Konvencije podnositelj navodi da, u konkretnom slučaju istražni zatvor više nije nužan, s obzirom da je donesena nepravomoćna presuda zbog čega smatra da prisutnost podnositelja u žalbenom postupku nije nužna i nije zakonom propisana kao obavezna. Smatra da razlozi zbog kojih je određen istražni zatvor više ne zadovoljavaju temeljne standarde »dostatnosti« niti »relevantnosti« u odnosu na osnovu iz članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP-a/08. Zbog navedenog smatra da su ispunjeni razlozi za primjenu članka 126. ZKP-a/08, odnosno razlozi za opoziv rješenja o istražnom zatvoru.

Nastavno ističe da je Vrhovni sud pogrešno protumačio i primijenio odredbu članka 126. ZKP-a/08, te da je u osporenom rješenju Vrhovni sud propustio iznijeti jasno, precizno i argumentirano obrazloženje iz kojeg bi proizlazilo da je opravdanost istražnog zatvora utvrđena s obzirom na razloge i duljinu trajanja kaznenog postupka imajući u vidu specifične okolnosti na strani podnositelja i faze kaznenog postupka, osobito okolnost da prisutnost podnositelja u žalbenom postupku nije nužna, poglavito kada se ima u vidu trajanje žalbenog postupka, i da bi se stoga uhićenjem podnositelja istražni zatvor zapravo pretvorio u izdržavanje kazne na koju je nepravomoćno osuđen.

5.2. U odnosu na povredu prava na slobodu kretanja zajamčenu člankom 2. Protokola br. 4 uz Konvenciju podnositelj navodi mu se ostavljanjem na snazi rješenja o određivanju istražnog zatvora, a posljedično tome i ostavljanje na snazi tjeralice i europskog uhidbenog naloga, krši pravo na slobodu kretanja, jer zbog izdanih europskih uhidbenih naloga, ne može putovati izvan Republike Mađarske zbog »straha od istražnog zatvora«.

Također ističe da radnje nadležnog suda pri izdavanju europskih uhidbenih naloga nisu bile u skladu sa zakonitim i legitimnim ciljevima iz članka 2. Protokola 4 uz Konvenciju s obzirom na to da održavanje na snazi rješenja o određivanju istražnog zatvora i europskog uhidbenog predstavlja prekomjerni teret za podnositelja.

Pozivajući se na praksu Europskog suda za ljudska prava u predmetima Battista protiv Italije, zahtjev br. 43978/09 presuda od 2. prosinca 2014. i FÖLDES AND FÖLDESNÉ HAJLIK protiv Mađarske, zahtjev br. 41463/02, presuda od 31. listopada 2006. podnositelj smatra da je Vrhovni sud trebao ponovno preispitati razmjernost razloga rješenja o određivanju istražnog zatvora i europskog uhidbenog naloga uzimajući u obzir sve novonastale okolnosti, a osobito okolnost da je u konkretnom slučaju donesena nepravomoćna presuda i da prisutnost podnositelja u žalbenom postupku više nije nužna.

Podnositelj smatra da treći, odnosno posljednji europski uhidbeni nalog izdan 14. siječnja 2020. predstavlja posebno nerazmjerno ograničenje slobode kretanja podnositelja jer je izdan na temelju rješenja o određivanju istražnog zatvora protiv kojeg je podnesena žalba ali o toj žalbi nikada nije odlučeno i jer je Županijski sud u Zagrebu izdao europski uhidbeni nalog a da pri tome nije razmatrao jesu li se promijenile okolnosti zbog kojih je protiv podnositelj određen istražni zatvor s obzirom da je rješenje o određivanju istražnog zatvora bilo ishodište za izdavanje prvog europskog uhidbenog naloga.

5.3. Predlaže ukinuti osporeno rješenje.

IV. MJERODAVNO PRAVO

6. Članak 5. stavak 1. Konvencije glasi:

»Članak 5.

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

(...)«

6.1. Članak 2. Protokola br. 4 glasi:

»1. Svatko tko se zakonito nalazi na području neke države ima pravo na slobodu kretanja i slobodni izbor svoga boravišta na tom području.

2. Svatko je slobodan napustiti bilo koju zemlju, uključujući i svoju vlastitu.

3. Ne mogu se postavljati nikakva ograničenja ostvarivanju tih prava, osim ona koja su u skladu sa zakonom i koja su u demokratskom društvu nužna radi interesa državne sigurnosti ili javnog reda i mira, za održavanje javnog poretka, radi sprječavanja zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.

4. Prava utvrđena u stavku 1. mogu također biti podvrgnuta, u određenim dijelovima područja, ograničenjima utvrđenima u skladu sa zakonom i koja su opravdana zaštitom javnog interesa u demokratskom društvu.«

6.2. Člankom 32. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) (u relevantnom dijelu) propisano je:

»Članak 32.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ... ustavnu tužbu ... kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.«

Člankom 72. Ustavnog zakona (u relevantnom dijelu) propisano je:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu: ako nije nadležan; ako je ustavna tužba nepravodobna, nepotpuna, nerazumljiva ili nedopuštena. Tužba je nedopuštena: ako nije iscrpljen dopušteni pravni put, odnosno ako podnositelj tužbe u prethodnom postupku nije koristio dopušteno pravno sredstvo (...)«

Mjerodavni članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

6.3. Mjerodavni članci 123. stavak 1. točka 1., 126. i 131. stavak 2. ZKP-a/08 glase:

»Članak 123.

(1) Istražni zatvor se može odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo i ako:

1) je u bijegu ili osobite okolnosti upućuju na opasnost da će pobjeći (krije se, ne može se utvrditi njezina istovjetnost i slično),

(...)«

»Članak 126.

Sud koji je odredio ili produljio istražni zatvor rješenjem će opozvati odluku o istražnom zatvoru, ako nakon njezinog donošenja, a prije zatvaranja okrivljenika, utvrdi da ne postoje razlozi zbog kojih je istražni zatvor bio određen ili zakonski uvjeti za njegovo određivanje. Ako je za okrivljenikom bila raspisana tjeralica, sud će nakon pravomoćnosti rješenja o opozivu naložiti njezino povlačenje.«

»Članak 131.

(…)

(2) Nakon podnošenja optužnice istražni zatvor može trajati do pravomoćnosti presude, a nakon pravomoćnosti presude najdulje do pravomoćnosti rješenja o upućivanju na izdržavanje kazne zatvora.

(…)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Podnositelj je prigovorio da mu je osporenim rješenjem Vrhovnog suda povrijeđeno pravo na osobnu slobodu iz članka 22. Ustava i članka 5. Konvencije. Nadalje prigovorio je da mu je ograničena sloboda kretanja, suprotno članku 2. stavku 2. Protokola br. 4.

8. Ustavni sud u konkretnom slučaju utvrdio je da podnositelj na dan donošenja osporenog rješenja i ovog rješenja nije lišen slobode i ne nalazi se u istražnom zatvoru na temelju rješenja kojim je protiv njega određen istražni zatvor (rješenja Županijskog suda u Zagrebu o određivanju istražnog zatvora protiv podnositelja broj: Kir-Us-768/13 od 27. rujna 2013. i broj: Kv-I-Us-109/18 od 3. prosinca 2018.).

9. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je lišenje slobode jedna od nužnih postupovnih pretpostavki za odlučivanje o biti stvari u istražnozatvorskim predmetima u kojima se, po prirodi stvari, prije svega štiti ustavno i konvencijsko pravo na slobodu (članak 22. Ustava odnosno članak 5. Konvencije).

Rješenjem broj: U-IIIB-160/2014 od 10. prosinca 2014. (»Narodne novine« broj 4/15.), Ustavni sud odbacio je ustavnu tužbu podnositelja podnesenu u povodu rješenja suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 1. Kir-Us-768/13 od 27. rujna 2013. između ostalog i zbog toga što u odnosu na osporeno rješenje o određivanju istražnog zatvora nije ispunjena pretpostavka za odlučivanje o biti stvari u istražnozatvorskim predmetima jer podnositelj »nije (niti je bio) u istražnom zatvoru ...«.

Istovjetno pravno stajalište Ustavni sud, između ostalog, ponovio je u rješenju broj: U-III-4311/2016 od 1. prosinca 2016., rješenju broj: U-IIIB-3663/2017 od 19. rujna 2017. i rješenju broj: U-III-4882/2019 od 4. veljače 2020. (objavljena na www. usud.hr.).

9.1. Budući da i u konkretno razmatranom ustavnosudskom postupku nije ispunjena upravo navedena pretpostavka za odlučivanje o biti stvari u istražnozatvorskim predmetima, odnosno da podnositelj nije lišen slobode i ne nalazi se u istražnom zatvoru, Ustavni sud utvrđuje da ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

10. Nadalje, pozivajući se na članak 2. Protokola br. 4 uz Konvenciju, podnositelj zahtjeva prigovorio je da mu se ostavljanjem na snazi rješenja o određivanju istražnog zatvora, a posljedično tome i ostavljanje na snazi tjeralice i europskog uhidbenog naloga, krši pravo na slobodu kretanja, jer zbog izdanih europskih uhidbenih naloga ne može putovati izvan Republike Mađarske zbog »straha od istražnog zatvora«.

10.1. Pri tom, podnositelj, zapravo osporava zakonitost rješenja o određivanju istražnog zatvora na temelju kojih je izdani europski uhidbeni nalog, tvrdeći da održavanje na snazi rješenja o određivanju istražnog zatvora i europskog uhidbenog naloga predstavlja prekomjerni teret za podnositelja, te da je Vrhovni sud trebao ponovno preispitati razmjernost razloga rješenja o određivanju istražnog zatvora i europskog uhidbenog naloga uzimajući u obzir sve novonastale okolnosti, a osobito okolnost da je u konkretnom slučaju donesena nepravomoćna presuda.

10.2. Ustavni sud ponavlja da članak 2. Protokola br. 4 uz Konvenciju jamči svakoj osobi pravo na slobodu kretanja, uključujući pravo napuštanja bilo koje zemlje u drugu zemlju. Svaka mjera koja ograničava to pravo mora biti zakonita, slijediti jedan od legitimnih ciljeva spomenutih u trećem stavku članka 2. Protokola br. 4 uz Konvenciju i uspostaviti pravednu ravnotežu između javnog interesa i prava pojedinca (vidi Baumann protiv Francuske, br. 33592/96, § 61, ECHR 2001-V).

10.3. U konkretnom slučaju Ustavni sud primjećuje da podnositelj ograničenje slobode kretanja nalazi u tvrdnjama da rješenje o istražnom zatvoru nije zakonito. Međutim, da bi Ustavni sud odstupio od svoje ustaljene prakse da o osobnoj slobodi iz članka 22. Ustava, i zakonitosti rješenja na temelju kojeg se ograničava osobna sloboda, odlučuje tek po uhićenju osobe na koji se istražni zatvor odnosi, potrebno ja da podnositelj iznese konkretne i djelotvorne, dostatne i dostupne ustavnopravno razloge, na temelju kojih bi uvjerio Ustavni sud da je potrebno odstupiti od svoje ustaljene prakse, dok tvrdnje podnositelja da ne može napustiti Republiku Mađarsku zbog straha da će biti uhićen, Ustavni sud ne smatra djelotvornim ustavnopravnim razlozima kojima bi podnositelj doveo u pitanje zakonitost rješenja o istražnom zatvoru i naveo Ustavni sud da odlučuje o zakonitosti rješenja o istražnom zatvoru prije nego je ispunjena pretpostavka za odlučivanje o biti stvari u istražnozatvorskim predmetima, odnosno prije nego je podnositelj lišen slobode.

U konkretnom slučaju, naime, sloboda kretanja podnositelja nije ograničena, podnositelj je na slobodi i može se slobodno kretati, dok bi njegova sloboda kretanja mogla biti ograničena tek po eventualnom uhićenju podnositelja.

10.4. Vrhovni sud u osporenom rješenju dao je konkretne razloge zbog čega primjena članka 126. ZKP-a/08 za opoziv rješenja o istražnom zatvoru nije primjenjiva s obzirom na sve okolnosti konkretnog slučaja. Podnositelj (kako je to razvidno iz rješenja o istražnom zatvoru iz 2013. i 2018. – vidi točku 3.4. rješenja) nije dostupan pravosudnim tijelima Republike Hrvatske, te se njegova nazočnost nije mogla osigurati tijekom cijelog do sada provedenog kaznenog postupka, niti jednim raspoloživim pravnim sredstvima. Pri tome, stajalište je Vrhovnog suda, koji prihvaća i ovaj Sud, da je smisao istražnog zatvora određenog po članku 123. stavku 1. točki 1. ZKP-a/08 osigurati nazočnost podnositelja tijekom cijelog kaznenog postupka, kako bi mu se moglo suditi u njegovoj prisutnosti, ali i izvršenje kazne ukoliko bi podnositelj bio pravomoćno osuđen, odnosno sprječavanje osuđene osobe da svojim bijegom, odnosno nedostupnošću, izbjegne izvršavanje kazne na koju bi bio eventualno osuđen i izbjegavanje same svrhe provođenja kaznenog postupka, te svrhe izricanja kaznenopravne sankcije.

10.5. Podnositelj, u konkretnom slučaju nije iznio dovoljno ozbiljne razloge da bi Ustavni sud zanemario činjenicu da je podnositelj u bijegu, odnosno da se krije i nije dostupan nadležnim tijelima Republike Hrvatske, štoviše, podnositelj nije iznio nikakve konkretne tvrdnje kojima bi otklonio postojeći rizik od bijega, niti razloge iz kojih više ne bi proizlazila opasnost da će se podnositelj i nadalje kriti i biti nedostupan tijelima Republike Hrvatske, odnosno da ima namjeru osigurati svoju nazočnost, te na taj način ublažiti postojeće razloge zbog kojih je istražni zatvor zapravo i određen protiv podnositelja.

10.6. Upravo zbog svega navedenog činjenica koju podnositelj spominje u ustavnoj tužbi, odnosno da je u tijeku žalbeni postupak povodom donesene nepravomoćne presude, nije odlučna, osobito kada se ima u vidu da podnositelj nije iznio ni konkretne razloge, odnosno konkretne posljedice i učinke koji bi nastali na podnositeljevu slobodu kretanja zadržavanjem na snazi rješenja o istražnom zatvoru. »Strah od istražnog zatvora« ne navodeći pri tome konkretne i ozbiljne razloge za svoj strah, ovaj sud ne smatra dostatnim da bi zanemario sve okolnosti zbog kojih je protiv podnositelja određen istražni zatvor, odnosno nisu oni razlozi koji bi naveli Ustavni sud da se upusti u ocjenu zakonitosti rješenja o istražnom zatvoru prije nego li se za takvu ocjenu ispune pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

11. Slijedom navedenog, na temelju članaka 32. i 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u izreci rješenja.

12. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona (točka II. izreke).

Broj: U-III-2153/2020

Zagreb, 14. srpnja 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
 dr. sc. Mato Arlović, v. r.