## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-9/2010 od 25. svibnja 2011.

### NN 67/2011 (16.6.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-9/2010 od 25. svibnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1482

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Mario Jelušić, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli T. J. T. iz Z. i A. K.-W. iz Z., koje zastupa V. P., odvjetnik u Odvjetničkom društvu P., P. i K. d.o.o. u Z., na sjednici održanoj 25. svibnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske broj: Gž-2360/09 od 8. svibnja 2009.

Navedenim rješenjem, a u povodu žalbi podnositelja, kao okrivljenika, po službenoj dužnosti, na temelju članka 196. stavka 1. točke 9. Zakona o prekršajima (»Narodne novine« broj 88/02., 122/02., 187/03., 105/04. i 127/04.; u daljnjem tekstu: ZP) preinačeno je rješenje o prekršaju Prekršajnog suda u Zagrebu broj: XXII-G-5263-08 od 20. prosinca 2008., na način da se iz činjeničnog opisa izreke ispušta dio optuženja koji se odnosi na djela počinjena do 8. svibnja 2003., jer je u odnosu na njih nastupila apsolutna zastara iz članka 76. ZP-a (točka I. izreke).

U ostalom, a nepreinačenom dijelu, žalbe podnositelja odbijene su kao neosnovane i potvrđeno je prvostupanjsko rješenje o prekršaju (točka II. izreke).

2. Navedenim prvostupanjskim rješenjem o prekršaju, podnositelji su kao odgovorne osobe, zajedno sa I. okrivljenom pravnom osobom, V. d.d. iz Z., proglašeni krivima zbog počinjenja prekršaja iz članka 182. stavka 1. točke 17. i stavka 2. Zakona o bankama (»Narodne novine« broj 141/06.) činjenično opisanog u izreci toga rješenja i kažnjeni novčanom kaznom od 15.000,00 kuna svaki, dok je I. okrivljenoj pravnoj osobi izrečena novčana kazna u iznosu od 50.000,00 kuna.

3. Podnositelji smatraju da su im osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 31. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01 i 76/10.).

Povrede navedenih ustavnih prava podnositelji obrazlažu navodima koji se mogu svesti na tvrdnje o povredama postupovnog prava, pogrešno i nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju i pogrešnoj primjeni materijalnog prava.

U opširnoj ustavnoj tužbi, u bitnome, ističu kako je u konkretnom slučaju nastupila zastara prekršajnog progona, te da je prestala postojati inkriminacija koja im se stavlja na teret jer prema novom propisu samo djelo više nije propisano kao prekršaj.

U bitnome ističu:

»(...)

Naime, Odlukom o izmjenama i dopunama Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku (u daljnjem tekstu: Odluka o izmjenama i dopunama Odluke), koja je objavljena u »Narodnim novinama« br. 25/2009 dana 25. 2. 2009. g. i stupila je na snagu danom objave u »Narodnim novinama«, izvršena slijedeća izmjena od odlučnog značenja za predmet ovog prekršajnog postupka:

U točki IV Odluke o izmjenama i dopunama Odluke određeno je da se u Uputi za provedbu Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku, koja je sastavni dio Odluke, briše točka 2.9.

Slijedom navedene izmjene Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku prestala je postojati inkriminacija koja se stavlja na teret podnositeljima. Dakle, danom 25. 2. 2009. g. prestalo je postojati zakonsko biće prekršajnog djela koje je određeno točkom 2.9. Upute za provedbu Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku.

Naime, biće prekršajnog djela za koje su podnositelji oglašeni krivima prema točki 2.9. Upute za provedbu Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku, koja je sastavni dio iste Odluke, sastojalo se u tome da banka čija je ukupna otvorena devizna pozicija uvećana za poziciju u zlatu dana 1. 4. 2003. g. iznosila više od 20% jamstvenog kapitala, ne smije istu povećavati, već ju je dužna postupno smanjiti, tako da ista počevši od dana 1. travnja 2004. godine, ne smije prijeći ograničenje iz točke III. Odluke o ograničavanju izloženosti banka valutnom riziku, tj. 20% jamstvenog kapitala.

No, Odlukom o izmjenama i dopunama Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku (N.N. 25/2009) brisana je upravo predmetna točka 2.9. Upute za provedbu Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku.

Dakle, članak 182. st. 1. toč. 17. Zakona o bankama, kojim je propisano da će se za prekršaj kazniti banka ako u mjerenju, procjeni i upravljanju rizicima postupi suprotno propisima donesenim na temelju članka 68. istog Zakona sadrži tzv. blanketnu dispoziciju, a dopunski propis koji upotpunjuje ovakav nepotpuni zakonski opis prekršajnog djela je upravo točka 2.9. Upute za provedbu Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku. Ako taj dopunski propis ne postoji, ne postoji niti prekršaj.

(...)«

Predlažu usvojiti ustavnu tužbu, ukinuti osporenu točku II. izreke rješenja Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske i predmet vratiti istom sudu na ponovni postupak i odlučivanje.

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Prekršajnog suda u Zagrebu broj: XX-G-5263-08 (raniji broj spisa XXII-G-5263-08).

Ustavna tužba nije osnovana.

5. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnesene na temelju članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja, povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava, a eventualno postojanje povrede ustavnih prava Ustavni sud, u pravilu, cijeni na podlozi činjenica koje su utvrđene u postupku donošenja osporenog akta.

6. Uvidom u pribavljeni spis, osporena rješenja i drugu dokumentaciju koja se nalazi u spisu, razvidno je da je protiv I. okrivljene V. d.d. Z. i podnositelja kao II. i III. okrivljenika; Hrvatska narodna banka podnijela Prekršajnom sudu u Zagrebu zahtjev za pokretanje prekršajnog postupka broj: 810-VI-320/PK-03-ŽZJ, zbog prekršaja činjenično i pravno opisanog u izreci prvostupanjskog rješenja.

Nakon iscrpno provedenog prekršajnog postupka, osporenim rješenjem prvostupanjskog Prekršajnog suda u Zagrebu, podnositelji su proglašeni krivima i kažnjeni novčanim kaznama pobliže navedenima u točki 2. ove odluke, jer je utvrđeno da su počinili prekršajno djelo iz članka 182. stavka 1. točke 17. i stavka 2. Zakona o bankama (»Narodne novine« broj 84/02.; u daljnjem tekstu: ZB) u vezi s odredbom članka 15. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o bankama (»Narodne novine« broj 141/06.).

Člankom 182. stavkom 1. točkom 17. i stavkom 2. ZB-a propisano je:

»PREKRŠAJI BANAKA

Članak 182.

(1) Za prekršaj kaznit će se banka novčanom kaznom u iznosu od 500.000 do 1.000.000 kuna:

(...)

17) ako u mjerenju, procjeni i upravljanju rizicima postupi suprotno propisima donesenim na temelju članka 68. ovoga Zakona,

(...)

(2) Za prekršaj iz stavka 1. ovoga članka kaznit će se odgovorna osoba iz uprave banke novčanom kaznom u iznosu od 10.000 do 50.000 kuna.

(...)«

Prvostupanjski Prekršajni sud u Zagrebu je u obrazloženju svojeg rješenja dao cjelovite i valjane razloge za njegovo donošenje te je u vezi s navodima podnositelja koje oni ponavljaju i u svojoj ustavnoj tužbi istaknuo:

»(...)

Naime, neprijeporno je utvrđeno kako je I-okr. V. dd u inkriminirano vrijeme povećala ukupnu deviznu poziciju u odnosu na stanje na dan 1. travnja 2003. iako je odredbom toč. III. str. Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku propisano da su banke dužne krajem svakog radnog dana uskladiti svoju ukupnu otvorenu deviznu poziciju tako da ukupna otvorena devizna pozicija (uvećana za poziciju u zlatu) ne prelazi iznos koji čini 20 % jamstvenog kapitala banke utvrđenog propisima HNB, a uputom toč. 2.9. st. 1. Upute za provedbu citirane Odluke (koja je u smislu odredbe toč. V. sastavni dio citirane Odluke), propisano da banke čija pozicija utvrđena toč. 2.8. upute na dan 1. 4. 2003. iznosi više od 20% jamstvenog kapitala ne smiju je dodatno povećavati, već su je dužne postupno smanjivati s tim da je odredbom toč. 2.9. st. 4. propisano kako su banke čija ukupna devizna pozicija utvrđena toč. 2.8. upute na dan 2. 4. 2003. iznosi više od 50 %, a manje od 75% jamstvenog kapitala dužne su istu smanjivati na način da ukupna devizna pozicija banke utvrđena toč.2.8. upute na dan 01.04.2004., ne smije preći ograničenje iz toč.III. Odluke.

Ovakovim postupanjem okrivljenici su postupili suprotno propisu donijetom na temelju odredbe čl. 68. Zakona o bankama čime su počinili prekršajno djelo iz čl. 182. st. 1. t. 17. i st. 2. Zakona o bankama, u svezi s odredbom čl. 15. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o bankama (NN 141/06). Opisano počinjenje nedvojbeno proizlazi iz dijela obrane okrivljenika u kojem priznaju činjenicu povećanja izloženosti devizne pozicije (uključujući i poziciju u opcijama) u odnosu na jamstveni kapital na način opisan u izreci rješenja, kao i iskaza nepristranog i za ishod postupka nezainteresiranog svjedoka, te stanja izvješća o ukupnoj izloženosti valutnom riziku za inkriminirano razdoblje.

(...)«

7. Rješavajući o žalbi podnositelja, Visoki prekršajni sud Republike Hrvatske ocijenio je da je prvostupanjski prekršajni sud u potpunosti utvrdio činjenično stanje i na temelju utvrđenog činjeničnog stanja izveo pravilan zaključak o krivnji podnositelja, navodeći za to valjane razloge. Također, u osporenom drugostupanjskom rješenju ističe se da je taj sud, ispitujući pobijano prvostupanjsko rješenje po službenoj dužnosti u smislu članka 216. ZP-a, našao da pravilnom primjenom materijalnog prava ima osnove za preinačenje pobijanog rješenja suženjem činjeničnog opisa djela, a to s obzirom da je u odnosu na dio okrivljenja iz izreke od dana počinjenja djela do donošenja drugostupanjskog rješenja protekao rok od dvije godine pa je u smislu odredbe članka 76. stavka 5. ZP-a, u tom dijelu nastupila apsolutna zastara.

Visoki prekršajni sud Republike Hrvatske, u obrazloženju je svojeg rješenja, a u odnosu na navode iz ustavne tužbe o primjeni blažeg zakona, još istaknuo:

»(...)

Nema osnove, kako to smatraju žalitelji, da bi sukladno načelu primjene blažeg propisa trebalo obustaviti prekršajni postupak, jer da je u međuvremenu, 25. 2. 2009. godine stupila na snagu Odluka o izmjenama i dopunama Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku, kojom je izvan snage stavljena odredba točke 2.9. Upute o provedbi Odluke o ograničavanju izloženosti banaka valutnom riziku, a koja je bila sastavnim dijelom članka 182. stavka 1. točke 17. i stavka 2. Zakona o bankama, u kojoj je propisan predmetni prekršaj. Ovo zato što se prema stajalištu ovog suda u slučaju tzv. interventnih, odnosno vremenskih propisa (valja napomenuti da se zakonski opis predmetnog prekršajnog djela nije izmijenio) ima primijeniti odredba stavka 1. članka 3. ZOP/02 kojom je propisano da će se prema počinitelju prekršaja primijeniti propis koji je bio na snazi u vrijeme kad je prekršaj počinjen. Naime, počinitelj prekršaja, koji je propisan interventnim propisom, izvjesno zna u kojem vremenu taj propis važi i koja je svrha njegovog donošenja i bilo bi protivno svrsi propisivanja prekršajnog kažnjavanja za ovakve prekršaje, ako bi se primjenom načela obvezne primjene blažeg propisa onemogućilo prekršajno kažnjavanje počinitelja nakon što propis prestane važiti, jer se po naravi stvari ne može očekivati da bi svi počinitelji ovakvih prekršaja bili i pravomoćno procesuirani za važenja interventnog propisa.

(...)«

8. Ustavni sud ocjenjivao je eventualne povrede ustavnih prava oba podnositelja s aspekta povrede članka 29. stavka 1. Ustava, u vezi s člankom 14. stavkom 2. Ustava, ocijenivši da su navedene odredbe mjerodavne u konkretnom slučaju.

Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči... o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 14.

(...)

Svi su pred zakonom jednaki.«

Sadržaj ustavnog prava propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

Razmatrajući osporena rješenja i navode ustavne tužbe, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti koje bi ukazivale na povredu navedenoga ustavnog prava.

U konkretnom slučaju krivnja podnositelja utvrđena je u prekršajnom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred nadležnim prekršajnim sudom. Iz osporenih rješenja i priložene dokumentacije razvidno je da je dokazni postupak proveden na način utvrđen mjerodavnim odredbama ZP-a, dok je drugostupanjski sud meritorno odgovorio na žalbene navode podnositelja koje isti ponavljaju i u svojoj ustavnoj tužbi. Također je razvidno da su podnositelji bili u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu uz odgovarajuću stručnu pomoć, poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok su osporena rješenja donesena sukladno mjerodavnom pravu Republike Hrvatske.

U odnosu na navode podnositelja sadržane u ustavnoj tužbi da je nastupila zastara vođenja prekršajnog postupka, Ustavni sud utvrdio je da je prekršajni postupak proveden sukladno odredbama ZP-a. Naime, iz osporenog rješenja drugostupanjskog prekršajnog suda razvidno je da je taj sud tijekom prekršajnog postupka uvažio činjenicu da je za pojedine inkriminacije nastupila apsolutna zastara vođenja prekršajnog postupka, te je u tom dijelu iz činjeničnog opisa izreke ispustio dio optuženja koji se odnosi na djela počinjena do 8. svibnja 2003.

Stoga na takvo utvrđenje nije od utjecaja činjenica što se Visoki prekršajni sud Republike Hrvatske u obrazloženju svoje odluke pogrešno poziva na dvogodišnji (umjesto trogodišnji) rok zastare.

Proizlazi, dakle, da utvrđeno da osporenim rješenjima prekršajnih sudova podnositeljima nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava niti je zbog takvih presuda došlo do povrede ustavnog prava jednakosti pred zakonom, propisanog člankom 14. stavkom 2. Ustava.

9. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

10. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-9/2010
Zagreb, 25. svibnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 67/2011-1482