## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-787/2003 od 2. listopada 2003.

### NN 173/2003 (31.10.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-787/2003 od 2. listopada 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2526

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlu­čiva­nje o ustavnim tužbama,
u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hra­njski,
Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom F. A. iz C.-F., koje­g zastupa T.
B. G., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj dana 2. listopada 2003. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1.
Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu, broj: X
Gž2-303/02-2 od 3. prosinca 2002. godine.

Presudom
Općinskog suda u Zagrebu, broj: P2-843/01 od 19. srp­nja 2002. godine, rastav­ljen
je brak, zak­ljučen u Parizu 30. kolovoza 1997. godine, upisan u matici vjenčanih
matičnog područja Zagreb – Centar pod rednim brojem: 573/97, između Z. S. A. i
podnosite­lja. Prvostupa­njskom presudom, malo­ljetno dijete stranaka, N. J. A.
A., povjerava se na skrb majci, dok se otac obvezuje od 5. lip­nja 2001. godine
pa nada­lje doprinositi uzdržava­nju u iznosu od 30% plaće i naknade plaće koju
ostvaruje kod pravne osobe kod koje je uposlen. Ujedno, navedenom presudom su
uređeni i susreti i druže­nja djeteta i podnosite­lja tijekom pos­ljed­nje­g
vikenda u mjesecu, subotom i nedje­ljom od 10 do18 sati u prisutnosti majke.

Tužite­ljica
je u konkretnom slučaju odbijena u preostalom dijelu tužbenog zahtjeva za
određiva­nje podnosite­lju dužnosti doprinosa uzdržava­nju djeteta u iznosu od
10%.

Osporavanom
presudom Županijskog suda u Zagrebu odbijena je kao neosnovana žalba podnosite­lja
i potvrđena je prvostupa­njska presuda u dijelu kojim je rastav­ljen brak
stranaka, u dijelu kojim je odlučeno o tome s kojim će rodite­ljem živjeti
zajedničko malo­ljetno dijete i o rodite­ljskoj skrbi te u dijelu kojim je
odlučeno o načinu održava­nja susreta i druže­nja djeteta s rodite­ljima.
Svojim rješe­njem Županijski sud u Zagrebu ukinuo je stavak III. prvostupa­njske
presude kojim je odlučeno o uzdržava­nju zajedničkog malo­ljetnog djeteta te je
predmet u tom dijelu vraćen Općinskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

2.
Protiv pravomoćno presuđenog dijela osporavane presude podnosite­lj je podnio
ustavnu tužbu. U ustavnoj tužbi podnosite­lj u bitnome ponav­lja osporavajuće
razloge isticane u žalbenom postupku. Smatra da su osporavanom presudom,
uslijed pogrešno i nepotpuno utvrđenog či­njeničnog sta­nja te pogrešne
primjene postupovnog i materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava iz članka
14. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske.

Obrazlažući
ustavnu tužbu, podnosite­lj smatra da razvod braka, u konkretnom slučaju, ne
spada u nadležnost hrvatskog pravosuđa. Nada­lje, navodi da kao otac djeteta,
za razliku od druge strane, nije bio saslušan u postupku te da mu, stoga,
faktički nije dana mogućnost sudjelova­nja u postupku. Slijedom sve­ga iz­nijetoga,
podnosite­lj smatra da su osporavane presude donesene u postupku u kojemu on
nije imao ravnopravan položaj u odnosu na drugu stranu.

3. Zak­ljučno,
cijeneći osporavanu presudu, kao i ­njoj prethodeću prvostupa­njsku presudu, u
pravomoćno presuđenom dijelu nezakonitima, podnosite­lj predlaže Sudu podnesenu
ustavnu tužbu usvojiti, osporavane presude ukinuti i predmet vratiti prvostupa­njskom
sudu na ponovni postupak.

4. Za
potrebe ovosudnog postupka pribav­ljen je spis Općinskog suda u Zagrebu, broj:
P2-843/01.

Ustavna tužba nije osnovana

5. Prema odredbama članka 62. stavka 1. i stavka 2.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02 – pročišćeni tekst, u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon), svatko može po
iscrp­ljiva­nju dopuštenog pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu
ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice
lokalne i područne (re­gionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim
ovlastima, kojim je odlučeno o ­nje­govim pravima i obvezama ili o sum­nji ili
optužbi zbog kaž­njivog djela, povrijeđeno ­ljudsko pravo ili teme­ljna sloboda
zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (re­gionalnu)
samoupravu.

Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih
ili izvanrednih pravnih lijekova ne­go poseban institut za ocjenu pojedinačnih
akata tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (re­gionalne)
samouprave i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ­ljudskih prava i
teme­ljnih sloboda zajamčenih  Ustavom.
Slijedom navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pruža­nja ustavnosudske
zaštite, na teme­lju či­njeničnog sta­nja utvrđenog u postupku iz koje­ga je
proizašla osporavana odluka i unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
utvrđuje je li u postupku odlučiva­nja o pravima i obvezama došlo do ustavno
nedopuštenog posiza­nja u ­ljudska prava i teme­ljne slobode.

6.
Prema odredbi članka 61. Zakona o rješava­nju sukoba zakona s propisima drugih
zema­lja u određenim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91), nadležnost
hrvatskog suda postoji u bračnim sporovima kada tuženik nema prebivalište u
Republici Hrvatskoj ako je tužite­lj držav­ljanin Republike Hrvatske i ima
prebivalište u Republici Hrvatskoj. Iz utvrđenog či­njeničnog sta­nja proizlazi
da su sudovi pravilno primijenili navedenu odredbu zakona te da, u konkretnom
slučaju, nisu postojale zapreke za provođe­nje postupka, sadržane u članku 80.
istog Zakona.

Prema odredbi članka 264. stavka 2. Zakona o
parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, 91/92 i 112/99) sud može
izvoditi dokaze sasluša­njem stranaka kad nema drugih dokaza ili kada ustanovi
da je unatoč izvedenim dokazima to potrebno radi utvrđiva­nja odlučujućih či­njenica.
Prema odredbi članka 265. stavka 2. Zakona o parničnom postupku, sud može
saslušati samo jednu stranku ako se, između ostaloga, druga strana ne odazove
pozivu. Iz pribav­ljenog spisa razvidno je da podnosite­lj, iako uredno
pozitivan, nije pristupao na ročišta glavne rasprave, već da je pravne rad­nje
u postupku obav­ljao preko punomoćnika.

7. Člankom 14. stavkom 2. Ustava jamči se jednakost
svih pred zakonom.

U spornoj pravnoj situaciji presuđivala su tijela
sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz predmeta spisa i
priložene dokumentacije razvidno je da je prvostupa­njsko tijelo sudbene
vlasti, glede pravomoćno presuđenog dijela parnice, provelo dokazni postupak na
način utvrđen člankom 7. stavkom 1. i člankom 8. Zakona o parničnom postupku.
Također je razvidno da je podnosite­lj bio u mogućnosti pratiti postupak i
sudjelovati u postupku uz odgovarajuću stručnu pomoć. Ujedno, podnosite­lj je
bio u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne rad­nje i ulagati
pravni lijek. Osporavana odluka va­ljano je obrazložena, donesena pravovremeno
i u skladu s mjerodavnim odredbama postupovnog i materijalnog prava Republike
Hrvat­ske.

Iz navedenog je utvrđeno da podnosite­lju u
konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom
2. Ustava.

8. Slijedom sve­ga iznijetoga, utvrdivši da podnosite­lju
osporavanim pravomoćnim dijelom presude Županijskog suda u Zagrebu nije
povrijeđeno ustavno pravo sadržano u članku 14. stav­ku 2. Ustava, na teme­lju
odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

Točka II. izreke uteme­ljena je na odredbama članka
29. stav­ka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-787/2003
Zagreb, 2. listopada 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 173/2003-2526