### NN 130/2015 (30.11.2015.), Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-80/13-12 od 28. listopada 2015.

130 30.11.2015 Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-80/13-12 od 28. listopada 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2470

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Borisa Markovića, predsjednika vijeća, Sanje Štefan i Blanše Turić, članica vijeća, te Biserke Cerovski, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d. iz Zagreba, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa opunomoćenica Irena Tušek, protiv odluke tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, (sada Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti) Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa Domagoj Maričić po generalnoj punomoći broj: Su-164/2015, uz sudjelovanje VIPnet d.o.o., Vrtni put 1, Zagreb, kojeg zastupa Igor Barlek iz Varaždina, H1 Telekom d.d., Put Trščenice 10, Split, OT-Optima Telekom d.d., Bani 75/a, Zagreb, kojeg zastupa opunomoćenica Iva Dragić iz Zagreba, Metronet telekomunikacije d.d., Ulica grada Vukovara 269/d, Zagreb, kojeg zastupa opunomoćenica Iva Šuler dip. iur. iz Zagreba, Amis Telekom d.o.o., Bani 75, Zagreb, u svojstvu zainteresiranih osoba, radi rješavanja spora između operatora, nakon održane javne i usmene rasprave u nazočnosti opunomoćenice tužitelja, opunomoćenika tuženika i opunomoćenika zainteresirane osobe VIPnet d.o.o. Zagreb, dana 28. listopada 2015.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje odluke Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb (sada Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti), klasa: UP/I-344-01/12-03/3, urbroj: 376-11/13-22 od 28. lipnja 2013.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenom odlukom tuženika trgovačko društvo Hrvatski Telekom d.d., Zagreb, Savska cesta 32 određuje se operatorom sa značajnom tržišnom snagom na tržištu veleprodajnog (fizičkog) pristupa mrežnoj infrastrukturi (uključujući dijeljeni i potpuni pristup izdvojenoj lokalnoj petlji) na fiksnoj lokaciji (točka I. izreke odluke), trgovačkom društvu Hrvatski Telekom d.d., Zagreb određuju se sljedeće regulatorne obveze: obveza transparentnosti uz objavu standardne ponude (članak 58. Zakona o elektroničkim komunikacijama – dalje: ZEK), obveza nediskriminacije (članak 59. ZEK-a) obveza računovodstvenog razdvajanja (članak 60. ZEK-a), obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže (članak 61. ZEK-a), te obveza nadzora cijena i vođenja troškovnog računovodstva (članak 62. ZEK-a), (točka II. izreke odluke), način, uvjeti i rokovi provođenja regulatornih obveza iz točke II. ove odluke propisani su regulatornim dokumentom Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije »Analiza tržišta veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi« koji je u cijelosti sastavni dio odluke (točka III. izreke odluke) te se ukidaju regulatorne obveze koje su tužitelju Hrvatski Telekom d.d. Zagreb određene odlukom o »Analizi tržišta veleprodajnog pristupa mreži infrastrukturi (uključujući dijeljeni i potpuni pristup izdvojenoj lokalnoj petlji) na fiksnoj lokaciji« klasa: 344-01/09-01/1080, urbroj: 376-11-09-01 od 17. srpnja 2009. godine kao i svim njezinim izmjenama i dopunama (točka IV. izreke odluke).

Tužitelj pobija osporenu odluku u cijelosti zbog toga što u pobijanom aktu nije pravilno primijenjen zakon, što se u postupku koji je aktu prethodio nije postupalo prema pravilima postupka i što činjenično stanje nije pravilno utvrđeno te je iz utvrđenih činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja. U bitnom navodi da se obvezom transparentnosti operatoru sa značajnom tržišnom snagom sukladno članku 58. ZEK-a nalaže da sve uvjete i podatke vezano uz pružanje usluga drugim operatorima objavi, kako bi se izbjeglo da operator sa značajnom tržišnom snagom prema različitim operatorima primjenjuje različite uvjete ili cijene. Međutim, tuženik odlukom nije propisao tužitelju samo obvezu da javno objavi standardnu ponudu, kako bi uvjeti pružanja usluga tužitelja bili transparentni i nediskriminirajući, nego je propisao i konkretne financijske uvjete koje je tužitelj obvezan ugraditi u standardnu ponudu. Pritom tužitelj u svojem financijskom poslovanju ne primjenjuje uvjete koje je Odlukom propisao tuženik, tako da svrha propisivanja predmetnih financijskih uvjeta ne može biti provedba obveze nediskriminacije. Naime, tuženik je propisao da je tužitelj dužan u standardnoj ponudi predvidjeti propisivanje roka dospijeća plaćanja računa, ograničavanje prava vjerovnika primijeniti postupak prisilne naplate potraživanja iz instrumenata osiguranja plaćanja i određivanja redoslijeda uračunavanja ispunjenja, što nisu obveze koje je tuženik ovlašten odrediti na temelju članka 58. ZEK-a. Navedeni članak tuženiku daje ovlast naložiti tužitelju da učini javno dostupnima određene podatke, a propisivanje financijskih uvjeta pod kojima će tužitelj pružati svoju uslugu zasigurno se ne može podvesti pod »učiniti javno dostupnim određene podatke«. Stoga, propisivanjem instrumenata osiguranja plaćanja, rokova plaćanja i novčanih obveza, postupka i rokova naplate potraživanja tuženik izravno ulazi u područje obvezno pravnih odnosa između operatora sa značajnom tržišnom snagom kao prodavatelja usluga i operatora korisnika kao kupca istih. Na taj način tuženik utvrđuje sadržaj financijskih uvjeta, pod kojima je operator sa značajnom tržišnom snagom ovlašten pružati usluge, odnosno regulira njegovo financijsko poslovanje, iako navedeno nije dio njegovih ovlasti, niti može biti sadržaj obveze transparentnosti iz članka 58. ZEK-a. Ne samo što je, pozivajući se na članak 58. ZEK-a, tuženik tužitelju odredio obveze koje mu na temelju ove odredbe nije bio ovlašten odrediti, nego je pritom postupio protivno Zakonu o obveznim odnosima (»Narodne novine« 35/05. i 41/08.) i Zakonu o financijskom poslovanju predstečajnoj nagodbi (»Narodne novine« 108/12., 144/12. i 81/13.). Nadalje, u tužbi upućuje na odredbe članka 171. Zakona o obveznim odnosima te odredbe Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi te detaljno obrazlaže zašto smatra da je postupanje tuženika protivno navedenim zakonima. Posebno napominje da ga je tuženik Odlukom obvezao kao vjerovnika operatora koji je u postupku predstačajne nagodbe, da poduzima radnje kojima si može prouzročiti štetu (povećanje obujma poslovanja s nelikvidnim i/ili prezaduženim dužnikom) ili je omogućio dužniku operatoru elektroničkih komunikacija da u odnosu na određenog vjerovnika (tužitelja) poduzima štetne radnje (naručivanje novih usluga). Na taj način Odluka definira međusobne odnose tužitelja i operatora dužnika u postupku predstečajne nagodbe protivno načelu postupanja u dobroj vjeri kako je ono propisano člankom 23. Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi. Time što je osporenom Odlukom ušao u područje regulacije navedenog Zakona i to na način koji je protivan odredbama Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi, tuženik je prekoračio svoje ovlasti kako su mu one dodijeljene člankom 5. stavkom 1. i člankom 12. ZEK-a te odredio tužitelju obveze za koje nema utemeljenja niti u jednom zakonu. Smatra da je sukladno članku 98. stavku 5. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09.) tuženik bio dužan obrazložiti odluku i u dijelu propisivanja financijskih uvjeta njegovog poslovanja. Međutim, iz odluke nije vidljivo koje su to okolnosti koje opravdavaju svaku od propisanih obveza, pa mu je onemogućeno u potpunosti ostvariti pravo na žalbu, odnosno upravnu tužbu budući da nije upoznat s razlozima donošenja odluke. Ističe da je tuženik odlukom odredio izrazito visoke iznose ugovornih kazni za slučaj zakašnjenja s ispunjenjem, bez da je obrazložio konkretno određene iznose te je na taj način tužitelju odredio obvezu u slučaju kašnjenja s ispunjenjem i zahtjeva operatora isplatiti visoku ugovornu kaznu, bez da je obrazložio zašto je upravo iznose koje je odredio smatrao razmjernima. Tuženik nigdje nije obrazložio zašto su baš iznosi od 50,00 kn, odnosno 75,00 kn po danu kašnjenja razmjerni s obzirom na vrijednost i značenje objekta obveze, pa je u tom dijelu odluka protivna članku 56. stavku 3. ZEK-a. Tuženik je prije donošenja odluke proveo javnu raspravu o analizi predmetnog tržišta na način da je prijedlog Odluke (zajedno s pripadajućom analizom) objavio na svojim službenim internetskim stranicama te omogućio javnosti davanja komentara na istu. Međutim, u prijedlogu Odluke i pripadajućoj analizi nije bila sadržana od tužitelja značajna obveza iz koje proizlazi da drugim operatorima u slučaju pristupa potpetlji za smještaj njihove opreme ponudi kao lokaciju unutar svog kabineta, te da u slučaju kada je iskazani interes veći od planiranih kapaciteta i ima obvezu osigurati i financirati opravdano povećanje prostora u vanjskom kabinetu, već je ta obveza naknadno uključena u odluku koja se pobija tužbom. Postupanjem tuženika na takav način, tužitelj je bio onemogućen u ostvarivanju svojih zakonskih prava da iznese mišljenje, odnosno argumentirane prijedloge izmjena spornih dijelova, a što bi zasigurno učinio. S obzirom na složenost upravne stvari i značaj pobijanog upravnog akta kojim se regulira cijelo jedno tržište na razdoblje od slijedeće tri godine tužitelj je predložio ovom Sudu održavanje usmene rasprave u predmetnom upravnom sporu jer to smatra neophodnim zbog dalekosežnih učinaka osporene odluke na njegovo cjelokupno poslovanje. Predlaže da Sud osporenu Odluku poništi.

Tuženik u odgovoru na tužbu i navodi da je u predmetnoj analizi, sukladno članku 56. stavcima 2. i 3. ZEK-a koristio svoje diskrecijsko pravo određivanja načina na koji će se odrediti regulatorne obveze iz članka 58. do 65. ZEK-a. Polazeći od utvrđene nedostatne djelotvornosti tržišnog natjecanja na mjerodavno tržište te prethodno definiranog izvora značajne tržišne snage tužitelja, tuženik je odredio regulatorne obveze razmjerno i opravdano s obzirom na regulatorna načela i ciljeve iz članka 5. ZEK-a. Smatra da je neosnovan prigovor tužitelja da obveza transparentnosti obvezuje samo na objavu uvjeta te ističe da je u svim dosad analiziranim tržištima, u okviru regulatorne obveze transparentnosti, propisivao rokove za privremenu obustavu i aktivaciju instrumenata plaćanja te napominje da su navedene analize potvrđene kao zakonite pred ovim Sudom. Upućuje na presudu ovoga Suda broj: Us-10120/2009-4 prema kojoj ZEK ostavlja diskrecijsko pravo tuženiku u svezi načina na koji će odrediti spomenute regulatorne obveze, uz uvjet da one budu rezultat provedene analize i utvrđivanja nedostatne djelotvornosti tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu te moraju biti razmjerne i opravdane s obzirom na regulatorna načela i prigovore iz članka 5. ZEK-a. Nadalje, ističe da je rok od 60 dana za dospijeće plaćanja računa u skladu sa Zakonom o financijskom poslovanju i predstačajnoj nagodbi koji ne isključuje primjenu navedenog roka, nego dapače isti stranke mogu ugovoriti. Tijekom provođenja postupka analize predmetnog tržišta izdan je prijedlog tužitelja za izmjenom odredbe na način da se rok dospijeća računa umjesto od dana »slanja« određuje od dana »zaprimanja« računa, što je u skladu s člankom 11. stavkom 4. navedenog Zakona. Glede povrede odredbe članka 171. Zakona o obveznim odnosima navodi da je red uračunavanja ispunjenja obveza operatora korisnika sredstvo kojim tuženik nastoji spriječiti daljnje utvrđeno diskriminacijsko ponašanje tužitelja pa tvrdi da je određena mjera razmjerna prirodi utvrđenog nedostatka na tržištu, a također ističe da su Zakon o obveznim odnosima i Zakon o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi u odnosu na određivanje načina reguliranja međusobnih odnosa između operatora, lex generalis u odnosu na ZEK, koji, kao lex specialis na taj način derogira primjenu istih. Tužitelj prigovara i dijelu odluke koji se odnosi na ugovorne kazne navodeći da su iste nesrazmjerne interesu koji se njihovim propisivanjem štiti odnosno u suprotnosti je s člankom 61. ZEK. Međutim, tuženik ističe da dosadašnja konstantna kašnjenja u realizaciji veleprodajnih usluga te povećani broj pritužbi operatora korisnika na preuranjenu deaktivaciju usluga od strane tužitelja, zasigurno nisu nesrazmjerne zaštiti djelotvornog tržišnog natjecanja, a koja je glavna zadaća tuženika, a u prilog toj tezi govori podatak da je samo u 2013. pred tuženikom pokrenuto deset regulatornih sporova radi kašnjenja tužitelja u realizaciji veleprodajnih usluga. Tuženik se nadalje u odgovoru na tužbu detaljno očitovao na nepostupanje prema pravilima postupka i nepravilno utvrđeno činjenično stanje te smatra da takvih povreda nije bilo. Predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba OT-Optima Telekom d.d. iz Zagreba, u odgovoru na tužbu u bitnom navodi da se objavljivanjem standardne ponude odnosno uvjeta, rokova i cijena sprječava nastanak prepreka pri ulasku na tržište novih operatora, a istovremeno se postojećim operatorima olakšava djelovanje te osigurava sigurnost elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga te je restriktivno tumačenje obveze transparentnosti od strane tužitelja na način da se ista ispunjava samo pukom objavom uvjeta, rokova i cijena, i to bez istovremenog ispunjavanja usko povezane obveze nediskriminacije, protivno samom cilju regulacije tržišta od strane tuženika kojem je jedna od glavnih ovlasti upravo sprječavanje narušavanja ili ograničavanja tržišnog natjecanja. Nadalje, opširno navodi razloge zbog kojih smatra da tuženik nije postupio protivno odredbi članka 171. Zakona o obveznim odnosima i članku 11. stavku 1. i 2. Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi te smatra da su prigovori tužitelja u tom pravcu neosnovani. U pogledu propisivanja ugovorne kazne za slučaj nepravovremene realizacije usluga ističe kako tužitelj pogrešno tumači Zakon o obveznim odnosima, kao lex generalis i ZEK kao lex specialis, jer ovdje nije riječ o ugovornoj kazni koje su dvije ugovorne strane slobodnom voljom ugovorile. Naime, predmetna naknada za nepravovremenu realizaciju određena je tužitelju temeljem ZEK-a i to članka 61. stavka 4. (tužitelj namjerno navodi samo članak 61. stavak 1. ZEK-a) u okviru regulatorne obveze pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže, sukladno kojim tuženik jest pobijanom odlukom odredio tužitelju i dodatne uvjete koji se odnose na ispunjavanje načela pravičnosti, razumnosti i pravodobnosti. Tuženik je tako pobijanom odlukom odredio tužitelju i obvezu da osigura osnovnu razinu ostvarivanja usluge, što između ostalog obuhvaća rokove, realizacije usluga i naknade za nepoštivanje rokova. Stoga naknada za nepravovremenu realizaciju nije slobodno ugovorena pa da bi trebalo primjenjivati odredbe Zakona o obveznim odnosima o ugovornoj kazni na koju se tužitelju u tužbi poziva, već ju je na temelju odredbi ZEK-a kao lex specialis, odredio tuženik, pa se stoga ista u smislu Zakona o obveznim odnosima jedino može smatrati zakonom određenom naknadom, kako je to propisano člankom 356. Zakona o obveznim odnosima. U pogledu prigovora da je tuženik odredio nesrazmjerno visoku naknadu ističe kako je tuženik predmetnu obvezu odredio upravo sukladno članku 56. stavku 3. ZEK-a kojim je propisano da se regulatorne obveze moraju temeljiti na prirodi utvrđenog nedostatka na tržištu te moraju biti razmjerne i opravdane s obzirom na regulatorna načela i ciljeve iz članka 5. ZEK-a. Tuženik je utvrdio da je iz dosadašnjeg ponašanja tužitelja vidljivo kako i postojanje regulacije ne ograničava tužitelja da uspostavlja uslugu u duljim rokovima od propisanih, pa je imao osnove za određivanje jedinstvenog iznosa naknade za nepravovremenu realizaciju u iznosu od 50,00 kn za kašnjenje unutar prvih deset dana, odnosno 75,00 kn za kašnjenje od jedanaest dana nadalje. Navod tužitelja da je tuženik u pobijanoj odluci izmijenio obvezu tužitelja koja nije bila predmet javne rasprave o analizi predmetnog tržišta, točnije obvezu tužitelja u slučaju postojanja interesa za uslugom kolokacije – većeg od planiranih kapaciteta, osigurati i financirati opravdano povećanje prostora u vanjskom kabinetu, dok je ranije prijedlog bio drugačijeg sadržaja i odnosio se na obvezu ostalih/alternativnih operatora, skreće pozornost na to da je obveza ostalih operatora bila jednaka i u prijedlogu odluke te je na isti način ostala utvrđena i predmetnom analizom tržišta (str. 58 dokumenta analize tržišta), a odnosi se na izgradnju vlastitih vanjskih kabineta od strane operatora, kada operator mora osigurati priključak svog vanjskog kabineta na elektroenergetsku mrežu radi napajanja vlastite aktivne opreme koju ugrađuje u kabinet. Dakle, postoji obveza ostalih operatora. S druge strane, u slučaju kada je tužitelj obvezan osigurati i financirati opravdano povećanje prostora u vanjskom kabinetu, riječ je o potpuno drugoj obvezi i to tužitelja jer je predmet vanjski kabinet samog tužitelja te je u slučaju postojanja interesa za smještajem opreme unutar njegova vanjskog kabineta, tužitelj obvezan operatorima korisnicima koji su iskazali interes ponuditi uvjete kolokacije unutar vlastitog kabineta. Predlaže da Sud tužbeni zahtjev odbije.

Zainteresirana osoba Metronet telekomunikacije d.d. Zagreb u odgovoru na tužbu u bitnom navodi da je tuženik nacionalna regulatorna agencija za obavljanje regulatornih i drugih poslova u okviru djelokruga i nadležnosti propisanih ZEK-om te da je člankom 12. stavkom 1. točkama 2. i 3. ZEK-a propisana nadležnost tuženika u nadzoru i regulaciji cijena usluga operatora na tržištu elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga te donošenje odluka u vezi s utvrđivanjem mjerodavnih tržišta, provedbom analize tržišta te određivanjem i ukidanjem regulatornih obveza operatorima sa značajnom tržišnom snagom. Regulatorna obveza transparentnosti usko je povezana s obvezom nediskriminacije, a svrha određivanja ovih obveza je spriječiti operatora sa značajnom tržišnom snagom da na bilo koji način diskriminira postojeće ili nove operatore javnih komunikacijskih mreža i usluga. Upućuje na odredbu članka 58. stavka 2. ZEK-a, te smatra da bi restriktivno tumačenje obveze objave standardne ponude prema kojem se obveza transparentnosti svodi samo na objavu uvjeta, rokova i cijena, kako to obrazlaže tužitelj u tužbi, značilo da tužitelj može primjenjivati diskriminatorne uvjete, rokove ili cijene, uz uvjet da ih je prethodno javno objavio. Jasno je da je ovakvo tumačenje suprotno samom cilju regulacije tržišta te da stoga tuženik kao nacionalno regulatorno tijelo koje je nadležno za regulaciju tržišta mora imati ovlast spriječiti diskriminatorna ponašanja operatora sa značajnom tržišnom snagom prije nego što se ista ostvare, s obzirom na dalekosežne posljedice takvog ponašanja na tržišno natjecanje. Nadalje opširno obrazlaže razloge zbog kojih smatra da nema nepravilne primjene zakona u određivanju roka dospijeća plaćanja računa koje tužitelj izdaje operatorima korisnicima te dodatnog roka u kojem tužitelj ne smije pokrenuti postupak naplate potraživanja odnosno privremeno obustaviti pružanje usluga operatoru korisniku. Smatra da je tuženik donio odluku o roku dospijeća plaćanja od 60 dana imajući u vidu situaciju na tržištu koju regulira te dalekosežne posljedice na mjerodavno tržište koje bi se dogodile u odsustvu regulacije rokova plaćanja. U slučaju kada operator korisnik ne podmiri svoja dugovanja u roku od 30 dana od dana dospijeća tužitelj može aktivirati instrumente osiguranja plaćanja te ako se ne može naplatiti iz tih instrumenata, može privremeno obustaviti pružanje veleprodajne usluge veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi. Posljedica privremenog isključenja ne bi se odrazila samo na operatora korisnika nego i na njegove krajnje korisnike usluga jer je predmetna veleprodajna usluga tehnički preduvjet pružanja maloprodajne usluge krajnjem korisniku usluga. Upravo je regulacija i osiguranje uvjeta za održivo tržišno natjecanje na tržištu te zaštita interesa krajnjih korisnika usluga u nadležnosti tuženika te je stoga postupanje tuženika utemeljeno na ZEK-u. Nadalje, smatra da je propisivanjem rokova dospijeća koje je tužitelj dužan objaviti u standardnoj ponudi za usluge izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, tuženik postupao u okviru svoje nadležnosti propisane ZEK-om i propisom donesenim na temelju ZEK-a. Osim toga, kako bi se izbjeglo diskriminacijsko ponašanje tužitelja, a koje bi moglo ograničiti ulazak novih operatora na tržište odnosno izravno naštetiti poslovanju postojećih operatora korisnika koji su ovisni o ponašanju tužitelja, tuženik je odredio tužitelju regulatornu obvezu pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže i regulatornu obvezu nediskriminacije, na temelju kojih su tužitelju propisani rokovi i uvjeti pružanja veleprodajnih usluga kao i naknade za slučaj kašnjenja te mu je zabranjeno svako postupanje koje bi mogao uskraćivati, odugovlačiti, otežavati ili nepravodobno uvjetovati drugim operatorima realizaciju svojih veleprodajnih usluga. Tužitelj pogrešno navodi da su naknade za zakašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga i otklanjanje kvarova/smetnji po svojoj prirodi ugovorna kazna u smislu Zakona o obveznim odnosima pa da bi stoga tuženik u određivanju istih morao primjenjivati odredbe Zakona o obveznim odnosima. Ukazuje da je iz odredaba članka 350. do 356. Zakona o obveznim odnosima razvidno da ugovorna kazna predstavlja sporazum ugovornih strana, to jest slobodno očitovanje volje vjerovnika i dužnika prema kojem se dužnik obvezuje platiti vjerovniku određeni novčani iznos ili pribaviti neku drugu materijalnu korist ako ne ispuni svoju obvezu ili ako zakasni s njezinim ispunjenjem ili je neuredno ispuni. Nadalje u pogledu visine ugovorne kazne ugovorne strane su slobodne odrediti visinu kazne po svojoj volji, u ukupnom iznosu, ili postotku, ili za svaki dan zakašnjenja, ili na koji drugi način. Suprotno navedenom, u predmetnom slučaju obveza plaćanja naknade za zakašnjenje utvrđena je odlukama tuženika, što znači da ni tužitelj ni operator korisnik kao ugovorne strane nisu slobodni ugovarati ugovornu kaznu niti određivati njezin iznos. Visinu naknade tuženik je obrazložio time što je uočio da je tužitelj i do donošenja pobijane odluke postupao u rokovima ispunjenja duljim od propisanih, iako je i u prethodnom postupku analize mjerodavnog tržišta imao obvezu isplaćivati naknadu za zakašnjenje u realizaciji zahtjeva za usluge, odnosno otklona kvarova. Predlaže Sudu da donese presudu kojom se odbija tužbeni zahtjev tužitelja s obzirom da su tužbeni navodi neosnovani, a pobijana odluka zakonita.

Tužitelj je 28. svibnja 2014. dostavio Sudu podnesak u kojem se dodatno očitovao u odnosu na navode iz tužbe i iznio nove dokaze koji mu nisu bili poznati u vrijeme podnošenja tužbe. U prilog procesnog ovlaštenja za dodatnim očitovanjem, ističe praksu Europskog suda za ljudska prava koja je primijenjena u presudi u predmetu Hrdalo protiv Hrvatske, u kojem je Europski sud za ljudska prava utvrdio kako se načelo jednakosti oružja, koje je jedan od elemenata šireg pojma poštenog suđenja, i u postupku pred upravnim sudom sastoji u tome da se svakoj stranci mora dati prilika da se upozna i da iznese primjedbe na očitovanja koja je druga stranka dostavila u spis ili na dokaze koje je predložila. U tom smislu, načelo jednakosti oružja pretpostavlja da svaka strana mora dobiti razumnu priliku izložiti svoje argumente pod uvjetima koji ju ne stavljaju u bitno nepovoljniji položaj u odnosu na njenog protivnika. Tužitelj nadalje upućuje na odluku u postupku rješavanja spora između davatelja univerzalne usluge HP-Hrvatska pošta i korisnika pristupa poštanskoj mreži City EX d.o.o. te napominje da je tuženik primjenjujući Zakon o poštanskim uslugama i ZEK zauzeo dijametralno suprotna stajališta te primjenjujući Zakon o poštanskim uslugama odbija ulaziti u pitanje obveznog prava, dok primjenjujući ZEK u navedena pitanja ulazi i to na način protivan prisilnim obvezno pravnim propisima, pa stoga proizlazi neujednačenost tumačenja usporedivih zakona u usporedivim okolnostima, a koje nema uporište u važećim propisima. Budući da se tužitelj u smislu odredbi Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi smatra poduzetnikom, na njega se primjenjuju odredbe Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi o rokovima ispunjenja novčanih obveza. Stoga nije moguće Standardnom ponudom Hrvatskog Telekoma d.d., odnosno Odlukom tuženika kojim je reguliran sadržaj Standardne ponude, derogirati zakonske odredbe Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi te na taj način produljiti rokove ispunjenja novčanih obveza.

Punomoćnik zainteresirane osobe VIPnet d.o.o. Zagreb je na ročištu od 28. listopada 2015. u odgovoru na tužbu izjavio da se pridružuje odgovorima na tužbu zainteresiranih osoba Optima Telekom i Metronet Telekomunikacije d.d. Zagreb, te odgovoru tuženika i smatra da je osporena odluka zakonita te predlaže da Sud tužbeni zahtjev odbije kao neosnovan.

Zainteresirane osobe H1 Telekom d.d., Split i Amis Telekom d.o.o., Zagreb u ostavljenom roku nisu ovom Sudu dostavile odgovor na tužbu.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

U ovom upravnom sporu Sud je održao javnu raspravu 28. listopada 2015. u nazočnosti opunomoćenice tužitelja, opunomoćenika tuženika, opunomoćenika zainteresiranih osoba VIP net d.o.o., Zagreb, a u odsutnosti ostalih uredno obaviještenih zainteresiranih osoba. Strankama je omogućeno izjasniti se o zahtjevima i navodima druge stranke te o svim činjenicama i pravnim pitanjima koja su predmet ovog upravnog spora.

Ocjenjujući osnovanost tužbe na osnovi sadržaja spisa predmeta i u upravnom postupku utvrđenog činjeničnog stanja, priloženih isprava, a sve to u okviru navoda i razloga iz tužbe, Sud ne nalazi da bi u provedenom postupku došlo do povrede pravila postupka, pogrešno i nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja te pogrešne primjene materijalnog prava.

U dokaznom postupku Sud je izvršio uvid u predmetni spis tuženika te posebno dokument »Analiza tržišta veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi« te ostalu dokumentaciju u spisu.

Prema odredbi članka 5. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11. i 133/12. – dalje u tekstu: ZEK) koji se u konkretnom slučaju primjenjuje Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije je nacionalna regulatorna agencija za obavljanje regulatornih i drugih poslova u okviru djelokruga i nadležnosti propisanih ovim Zakonom i posebnim zakonom kojim je uređeno područje poštanskih usluga.

Odredbom članka 7. stavka 1. ZEK-a propisano je da je Agencija samostalna, neovisna i neprofitna pravna osoba s javnim ovlastima u okviru djelokruga i nadležnosti propisanih ovim Zakonom i posebnim zakonom kojim je uređeno područje poštanskih usluga.

Prema odredbi članka 58. stavka 1. ZEK-a Agencija može, u skladu s odredbama članka 56. ovoga Zakona, odrediti operatorima obvezu transparentnosti u vezi s međupovezivanjem i/ili pristupom na način da učine javno dostupnim određene podatke, kao što su osobito slijedeći podaci: računovodstveni podaci; tehničke specifikacije; mrežne značajke; rokovi i uvjeti ponude i uporabe, uključujući sve uvjete kojima se ograničava pristup i/ili uporaba usluga i aplikacija i cijene.

Prema stavku 2. navedenog članka Zakona, Agencija može zatražiti od operatora, kojemu je određena obveza nediskriminacije, objavu standardne ponude na temelju koje drugi operatori neće biti obvezni plaćati dodatne troškove, koji nisu nužni za pružanje zatražene usluge. Standardna ponuda mora biti podrobno raščlanjena u skladu s potrebama tržišta, te mora sadržavati pripadajuće rokove, uvjete i cijene usluga.

Iz podataka u spisu predmeta proizlazi da je tuženik na temelju članka 52. Zakona o elektroničkim komunikacijama pokrenuo postupak analize tržišta veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi (uključujući dijeljeni i potpuni pristup izdvojenoj lokalnoj petlji) na fiksnoj lokaciji i tužitelju kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom na navedenom tržištu odredio regulatorne obveze. Tuženik je odlukom od 18. srpnja 2012. odredio tužitelju obvezu dostave svih potrebnih podataka za određivanje i analizu mjerodavnih tržišta te je tuženik izradio upitnik za tržište veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi za provođenje postupka iz članka 54. ZEK-a. Nakon što su dostavljeni traženi podaci tuženik je pristupio provođenju postupka analize mjerodavnog tržišta i donio regulatorni dokument »Analiza tržišta veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi«. Nadalje, tuženik je putem javne rasprave omogućio svim zainteresiranim stranama da iznesu svoja mišljenja, primjedbe i prijedloge na predmetnu analizu zajedno s prijedlozima Odluke o analizi veleprodajnog širokopojasnog pristupa i izmjeni analize tržišta maloprodaje širokopojasnog pristupa internetu s obzirom na povezanost istih. Za vrijeme trajanja postupka javne rasprave zaprimljeni su komentari određenih operatora na koje je tuženik dao odgovor kao i razloge pojašnjenja prihvaćanja odnosno neprihvaćanja navoda istih. Osim toga, tijekom postupka je sukladno članku 54. stavku 5. ZEK-a tuženik zatražio mišljenje Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja o načinu na koji je tuženik odredio mjerodavno tržište i utvrdio operatore sa značajnom tržišnom snagom te je vodio računa o primjeni mjerodavne Preporuke Europske komisije o mjerodavnim tržištima podložnima prethodnoj regulaciji i mjerodavnim smjernicama Europske komisije o analizi tržišta i usklađivanju značajne tržišne snage sukladno zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacije, mreže i usluge. S obzirom na prepreke koje se mogu pojaviti na tržištu veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi i na pripadajućem maloprodajnom tržištu na koje operator sa značajnom tržišnom snagom može prenijeti svoju značajnu tržišnu snagu tuženik je tužitelju odredio odgovarajuće regulatorne obveze kako je to navedeno u točci II. izreke odluke.

Prema ocjeni ovoga Suda tuženik je u predmetnoj analizi sukladno članku 56. stavcima 2 i 3. ZEK-a pravilno koristio svoje diskrecijsko pravo na određivanje načina na koji će se odrediti regulatorne obveze iz članka 58. do 65. ZEK-a te je polazeći od nedostatne djelotvornosti tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu i prethodno definiranog izvora značajne tržišne snage tužitelja, odredio regulatorne obveze razmjerno i opravdano s obzirom na regulatorna načela i ciljeve iz članka 5. ZEK-a. U konkretnom slučaju tuženik nije prekoračio svoju ovlast propisanu naprijed citiranim odredbama ZEK-a budući da iz podataka spisa predmeta proizlazi da je tuženik u svim do sada analiziranim tržištima u okviru regulatorne obveze transparentnosti propisivao rokove za privremenu obustavu i aktivaciju instrumenata plaćanja pa je ovaj Sud u predmetima koji su se vodili pod brojem: Us-10117/09, Us-10118/09, Us-10119/09 i Us-10120/09 ocijenio zakonitim analize i određivanje roka za provođenje regulatorne obveze transparentnosti tužitelju. Stoga, nije osnovan tužbeni navod tužitelja da tuženik ne bi bio nadležan odrediti tužitelju, kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom, rok provođenja regulatorne obveze transparentnosti.

Tvrdnja tužitelja da je tuženik postupao protivno članku 171. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« 41/08. i 125/11.) i članku 11. stavku 1. Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi (»Narodne novine« 108/12. i 144/12.), kao i protivljenje tužitelja roku od 60 dana za dospijeće plaćanja računa i dodatnom roku od 30 dana od dana dospijeća nakon kojega je ovlašten pokrenuti postupak naplate potraživanja, odnosno privremeno obustaviti pružanje usluge, ne može se prihvatiti. Naime, Zakon o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi ne isključuje primjenu navedenog roka i primjenu istoga stranke mogu ugovoriti. Osim toga, u tijeku postupka analize predmetnog tržišta tuženik je prihvatio prijedlog tužitelja te odredio da se rok dospijeća računa umjesto od dana »slanja«, računa od dana »zaprimanja« računa, a što je u skladu s odredbom članka 11. stavka 4. točke 1. navedenog Zakona. Tržište elektroničkih komunikacija je specifično te zbog neispunjenja financijskih obveza operatora može rezultirati njegovim izlaskom s tržišta ili isključenjem usluge, što stvara teške posljedice za korisnike. Treba napomenuti da je tuženik radi sprječavanja ranije utvrđenog diskriminacijskog ponašanja tužitelja utvrdio red uračunavanja ispunjenja obveza operatora korisnika što predstavlja sredstvo tuženika kojim sprječava navedeno ponašanje te pravilno smatra da je takva mjera razmjerna prirodi utvrđenog nedostatka na tržištu. Treba istaknuti da na tržištima koja su zbog svojih specifičnosti u nadležnosti neovisnog nacionalnog regulatornog tijela koje je dužno poduzimati odgovarajuće mjere, ZEK-om kao specijalnim zakonom, u javnom interesu, utvrđena su i posebna pravila.

Nadalje, u postupku koji je prethodio donošenju osporenog rješenja tuženik je proveo postupak javne rasprave u smislu odredbe članka 22. stavka 1. ZEK-a kojom je propisano da će prije donošenja mjere od znatnijeg utjecaja na mjerodavno tržište, koje donosi u skladu s odredbama ovoga Zakona, Agencija objaviti prijedlog mjere zajedno s pripadajućim obrazloženjem u svrhu provedbe javne rasprave, kako bi se svim zainteresiranim stranama omogućilo davanje mišljenja, primjedaba i prijedloga u vezi s predloženom mjerom, a daljnjim stavcima 2., 3., 4., 5. i 6. razrađen je način na koji se javna rasprava provodi. Iz spisa predmeta proizlazi da je tuženik postupio sukladno naprijed navedenoj odredbi članka 22. Zakona te putem svojim službenih internetskih stranica proveo javnu raspravu kako bi se svim zainteresiranim strankama omogućilo davanje mišljenja, primjedaba i prijedloga u vezi s predloženim mjerama. Postupak javne rasprave trajao je od 10. travnja do 16. svibnja 2013. kojom prilikom su svoja mišljenja, primjedbe i prijedloge dali operatori koji djeluju na mjerodavnom tržištu. Stoga prigovori tužitelja izneseni u tom pravcu nisu osnovani niti su od utjecaja na zakonitost osporenog rješenja.

Osim navedenog treba istaknuti da suprotno navodima tužitelja osporeno rješenje sadrži sve elemente propisane odredbom članka 98. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09.) te je isto obrazloženo sukladno odredbi članka 98. stavka 5. Zakona i navedeni su potpuni i valjani razlozi koji s obzirom na utvrđeno činjenično stanje upućuju na osnovanost odluke tuženika, a tuženik se rukovodio načelom zakonitosti te postupao tako da je omogućio, u vođenju upravnog postupka, tužitelju da zaštiti svoja prava i pravne interese.

Slijedom izloženog Sud je na temelju odredbe članka 57. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14.) presudio kao u izreci.

Odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-80/13-12

Zagreb, 28. listopada 2015.

Predsjednik vijeća
Boris Marković, v. r.