## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1288/1997 od 22. ožujka 2001.

### NN 32/2001 (10.4.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1288/1997 od 22. ožujka 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

562

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odluči­va­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu dopredsjednik Suda Petar Klarić, kao predsjednik
Vijeća, te suci Jurica Malčić, Ivan Matija, Emilija Rajić i Milan Vuković, kao članovi
Vijeća, u povodu ustavne tužbe V. Š. iz Z., na sjednici Vijeća održanoj 22. ožujka
2001. godine, donio je jednoglasno

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnijeta je u povodu rješe­nja
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-9685/95 od 22. svib­nja 1997.
godine, kojim je odbačena tužba podnosite­lja podnijeta protiv odluke Komisije
za žalbe, Gradskog poglavarstva G. Z., klasa: 372-04/94-01/124, ur. broj:
251-01-05/12-95-9 od 9. lip­nja 1995. godine. Tom odlukom potvrđen je zak­ljučak
Komisije za poslovni prostor, Gradskog poglavarstva G. Z. od 5. svib­nja 1994.
godine, kojim je pokrenut postupak za ise­lje­nje I. Š., oca podnosite­lja
ustavne tužbe, iz poslovnog prostora u Z., D. 14.

U obrazlože­nju navedenog zak­ljučka navedeno je da je I. Š. promijenio
k­ljuč na vratima predmetnog prostora te da je kao bespravni korisnik u posjedu
predmetnog prostora.

2. Podnosite­lj smatra da su navedenim rješe­njem, kao i odlukom i zak­ljučkom
Gradskog poglavarstva povrijeđena ­nje­gova ustavna prava iz članaka 18., 19. i
26. Ustava Republike Hrvatske te odredba iz članka 3. Ustava u svezi s ustavnim
pravom iz članka 50. Ustava.

Obrazlažući razloge navedenih povreda, podnosite­lj navodi da je pravo
na žalbu iz članka 18. povrijeđeno, jer da je isto tijelo uprave odlučivalo i u
prvom i u drugom stup­nju. Smatra da su osporavani akti upravni akti te da je
pogrešno riješio Upravni sud kada je odbacio tužbu. Ističe da je on vlasnik
predmetnog prostora te da je već uložio sredstva u sanira­nje tog prostora. To
dopu­njuje navodima da se u postupku povrata oduzete imovine, postupku
denacionalizacije, ne može prijaš­nje­g vlasnika nekretnine stav­ljati u nepovo­ljniji
položaj. Podnosite­lj navodi da je u postupku odlučiva­nja o najpovo­ljnijem
ponuđaču u natječaju za dava­nje u zakup predmetnog poslovnog prostora preferiran
D. S., a na štetu svih ostalih sudionika natječaja.

*3. Ustavna tužba nije
osnovana.*

Podnosite­lj ustavne tužbe
dijelom se poziva na ustavna prava koja nisu povrijeđena, a dijelom na povredu
prava koje nije subjektivno ustavno pravo.

U sudskoj kontroli
zakonitosti upravnih akata, Upravni sud je odbacio tužbu podnosite­lja utvrdivši
da nije dopuštena, jer da odlučujući o ise­lje­nju iz predmetnog poslovnog
prostora, Poglavarstvo nije rješavalo u upravnom postupku o upravnoj stvari, ne­go
da je upravno tijelo odlučivalo u skladu sa svojim pravom raspolaga­nja kao
vlasnika tog prostora. Stoga da taj akt nema karakter upravnog akta u smislu
odredbe članka 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91,
9/92 i 77/92).

4. Analizom navoda ustavne tužbe
te osporenih odluka, Ustavni sud je utvrdio da je rješe­nje Upravnog suda
Republike Hrvatske donijeto u skladu s odgovarajućim odredbama Zakona o
upravnim sporovima, te da ­njime podnosite­lju nisu povrijeđena navedena
ustavna prava.

U skladu s odredbom članka
141. Ustava, međunarodni ugovori koji su sklop­ljeni i potvrđeni u skladu s
Ustavom i objav­ljeni, a koji su na snazi, čine dio unutar­nje­ga pravnog
poretka Republike Hrvatske, a po pravnoj snazi su iznad zakona. Tako je, u članku
6. stavka 1. Europske konvencije za zaštitu ­ljudskih prava i teme­ljnih
sloboda (Rim, 4. studenoga 1950. godine – Republika Hrvatska ratificirala je
Konvenciju 17. listopada 1997. godine i objavila u »Narodnim novinama«, broj:
18/97 – dodatak Međunarodni ugovori, od 28. listopada 1997. godine, u nastavku:
Konvencija), određeno da radi utvrđiva­nja svojih prava i obveza građanske
naravi svatko ima pravo da zakonom ustanov­ljeni neovisni i nepristrani sud
pravično, javno i u razumnom roku ispita ­nje­gov slučaj. Iz navedene odredbe
za osobu o čijem se građanskom pravu ili obvezi odlučuje proizlaze
postupovnopravna jamstva odnosno: pravo da o građanskom pravu ili obvezi odluči
zakonom ustanov­ljeni, neovisni i nepristrani sud, pravo da postupak u kojem se
odlučuje o građanskom pravu odnosno obvezi bude pravičan, pravo da postupak u
pravilu bude javan i da odluka obvezatno bude objav­ljena te pravo na donoše­nje
odluke u razumnom roku. Pretpostavka za primjenu ove odredbe je da se radi o
odlučiva­nju o građanskim pravima i obvezama.

Analizirajući odredbe Zakona
o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92), Upravni se
sud, kada odlučuje po pravilima o upravnom sporu, ne može smatrati sudom pune
jurisdikcije u smislu navedene odredbe Konvencije (odluka Ustavnog suda
Republike Hrvatske, broj: U-I-745/1999 od 8. studenoga 2000. godine, objav­ljeno
u »Narodnim novinama«, broj 112/2000).

Zakon o sudovima (»Narodne
novine«, broj 3/94), u članku 3. stavku 2., razrađujući ustavna načela u
autonomnom području djelova­nja sudbene vlasti, određuje jurisdikciju sudova u
građanskopravnim sporovima, te u članku 16. stavku 2. točki g. određuje nadležnost
općinskih sudova u sporovima iz najamnih, zakupnih i stambenih odnosa, a u
skladu s općeprihvaćenim načelima o sudbenoj jurisdikciji sadržanim i u međunarodnim
konvencijama (stav Ustavnog suda izražen u odluci, broj: U-I-892/1994 od 20.
studenoga 1996. godine).

Iz navedenog proizlazi da
osporavani zak­ljučak predstav­lja očitova­nje vo­lje vlasnika stvari usmjereno
na otkaziva­nje zakupnog odnosa. Time je, u konkretnom slučaju, G. Z., kao
vlasnik predmetnog poslovnog prostora, manifestirao svoju vo­lju za slobodnim
raspolaga­njem svojom stvari (praksa u odlukama Ustavnog suda Republike
Hrvatske, broj: U-III-893/2000 i U-III-894/2000 od 2. ve­ljače 2001. godine).

Prema tome, u konkretnom se
slučaju ne radi o upravnoj stvari, jer pravna osoba s javnom ovlašću koja je
donijela osporavani zak­ljučak, Komisija za poslovni prostor Gradskog
poglavarstva G. Z., nije rješavala ni o kakvom pravu, obvezi ili pravnom
interesu le­gitimiranih stanaka u upravnom postupku.

Stoga je pravilno riješio
Upravni sud kada je odbacio tužbu podnosite­lja uz navedeno obrazlože­nje.

U odnosu na odredbu članka
3., na koju se podnosite­lj također poziva u ustavnoj tužbi, Ustav ne utvrđuje
slobode i prava čovjeka i građanina. Naime, u članku 3. Ustav utvrđuje najviše
vrednote ustavnog poretka koje se razrađuju i određuju u drugim odredbama
Ustava, a posebice u onima kojima se jamče slobode i prava čovjeka i građanina.

5. Stoga je, na teme­lju
odredbi članka 69. i 71. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99 – u nastavku: Ustavni zakon), odlučeno kao u
izreci.

6. Odluka o objavi ove odluke
teme­lji se na odredbi članka 28. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1288/1997
Zagreb, 22. ožujka 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 32/2001-562