### NN 40/2018 (2.5.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1759/2016 od 29. ožujka 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

783

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Melita Gostiša, koju zastupa Nada Cipetić, odvjetnica u Zagrebu, na sjednici održanoj 29. ožujka 2018. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnijela je Melita Gostiša (u daljnjem tekstu: podnositeljica), koju zastupa Nada Cipetić, odvjetnica u Zagrebu.

Podnositeljica je 13. lipnja 2017., izvan roka za podnošenje ustavne tužbe, podnijela dopunu ustavne tužbe u kojoj se pozvala na praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Gošović protiv Hrvatske (br. 37006/13, presuda od 4. travnja 2017.).

2. Ustavna tužba podnesena je u povodu presude i rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: 54 Gž-688/15-2 od 16. veljače 2016. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda i rješenje).

U postupku koji je prethodio ustavnosudskom predmet spora bio je tužbeni zahtjev Aleksandra Kosičeka (u daljnjem tekstu: tužitelj-protutuženik) za isplatu najamnine u razdoblju od 8. kolovoza 2005. do 7. lipnja 2008., umanjene za plaćeni iznos naknade za korištenje stana, koja se smatra predujmom najamnine u smislu članka 34. stavka 2. Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98., 66/98. i 22/06.; u daljnjem tekstu: ZNS), sa zateznom kamatom na pojedine iznose od dospijeća do isplate, dok je predmet protutužbe zahtjev podnositeljice (tuženica-protutužiteljica) za donošenje presude kojom se nadomješta ugovor o najmu sa slobodno ugovorenom najamninom u iznosu od 15,00 kuna po četvornom metru, kao i zahtjev za utvrđenje da je podnositeljica kao zaštićena najmoprimka stavljena u diskriminirajući položaj u odnosu na najmoprimce državnih i gradskih stanova koji plaćaju slobodno ugovorenu najamninu od 15,00 kuna po četvornom metru.

3. Podnositeljica smatra da su joj osporenom presudom i rješenjem povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 29. stavkom 1. i 34. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.). Također, smatra povrijeđenim članke 6., 8. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) i članak 1. Protokola broj 12 uz Konvenciju.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

4. Uvidom u osporene odluke utvrđeno je sljedeće:

4.1. Između tužitelja-protutuženika, kao davatelja stana na korištenje, i Miloša Gostiše (otac podnositeljice), kao stanara, zaključen je 27. svibnja 1981. Ugovor o korištenju spornog stana, koji se nalazi u Zagrebu na adresi Gundulićeva 11, površine 95,96 m2.

4.2. Tužitelj-protutuženik uputio je 16. travnja 1998. dopis Milošu Gostiši navodeći da mu osporava pravo na zaštićenu najamninu, kao i njegov zahtjev za sklapanje Ugovora o najmu stana sa zaštićenom najamninom u predmetu koji se vodi kod Općinskog građanskog suda u Zagrebu pod brojem: Ps-2145/97, te da je dužan platiti najamninu u iznosu od 5.000,00 kuna od stupanja na snagu ZNS-a, a da se uplata zaštićene najamnine od 229,95 kuna mjesečno smatra akontacijom najamnine.

4.3. Tužitelj-protutuženik je dopisima od 27. siječnja 1999. obavijestio Miloša Gostišu, odnosno njegovu punomoćnicu, da odbija s njim potpisati Ugovor o najmu s obzirom na postojanje razloga propisanih člankom 31. stavkom 2. ZNS-a te da mu daje otkaz najma pozivom na članak 21. stavak 1. ZNS-a jer namjerava u sporni stan useliti svoju kćer.

4.4. Presudom Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ps-2145/97 od 15. studenoga 2002. prihvaćen je podnositeljičin tužbeni zahtjev i presudom zamijenjen Ugovor o najmu spornog stana sa zaštićenom najamninom, dok je odbijen protutužbeni zahtjev usmjeren na iseljenje podnositeljice iz spornog stana. Iz navedene presude proizlazi da je parnični postupak pokrenuo Miloš Gostiša, podnositeljičin otac i raniji nositelj stanarskog prava, koju parnicu je nakon njegove smrti preuzela podnositeljica, kao članica njegova obiteljskog domaćinstva, da tužitelj-protutuženik nije uspio dokazati postojanje razloga koji bi isključio pravo ovdje podnositeljice na zaštićenu najamninu u smislu članka 31. stavka 1. ZNS-a, da okolnost što je podnositeljica suvlasnica nekretnine u Ilici u Zagrebu nije zapreka za zaštićenu najamninu te da podnositeljica ima valjanu pravnu osnovu za korištenje spornog stana kao članica domaćinstva ranijeg nositelja stanarskog prava.

4.5. Presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-4015/03 od 26. travnja 2005. potvrđena je naprijed navedena prvostupanjska presuda u dijelu kojim je odbijen zahtjev usmjeren na iseljenje ovdje podnositeljice iz spornog stana, dok je rješenjem ukinuta presuda u dijelu kojim je prihvaćen njezin zahtjev usmjeren na donošenje presude koja zamjenjuje ugovor o najmu spornog stana sa zaštićenom najamninom.

4.6. Presudom broj: Ps-729/05 od 26. veljače 2008. odbijen je podnositeljičin tužbeni zahtjev za donošenje presude koja nadomješta Ugovor o najmu spornog stana sa zaštićenom najamninom. Iz obrazloženja navedene presude proizlazi da je Miloš Gostiša u vrijeme stupanja ZNS-a na snagu imao u vlasništvu nekretninu u Klanjcu, koju je ugovorom od 20. siječnja 1999. darovao podnositeljici, a podnositeljica je 1/10 dijela te nekretnine prodala svom suprugu Erazmu Davčevu. Nadalje, utvrđeno je da je ta nekretnina bila useljiva, slijedom čega Miloš Gostiša, kao osoba koja je stekla prava i obveze prema članku 30. ZNS-a, nije imao pravo ugovoriti zaštićenu najamninu za sporni stan, pa tako ni podnositeljica nema to pravo. Također je utvrđeno da je podnositeljica suvlasnica kuće u Zagrebu, Ilica 249, koja se sastoji od više poslovnih prostora odnosno jednog stambenog prostora, koji poslovni prostori se iznajmljuju za zakupninu od 21.000,00 kuna mjesečno, slijedom čega proizlazi da podnositeljica ima znatnu imovinu kojom može raspolagati te da joj ne pripada pravo na zaštićenu najamninu. Navedena presuda potvrđena je presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-6467/08 od 27. travnja 2010.

4.7. Podnositeljica je s trgovačkim društvom Kaić d.o.o. zaključila kupoprodajni ugovor sa 25. ožujka 2008. predmet kojeg je 1/3 dijela nekretnine upisane u zk.ul. 2501 k.o. Vrapče Novo zk.čbr. 2624 u naravi kuća i dvorište u Zagrebu, Ilica 249 za iznos kunske protuvrijednosti od 210.000 EUR.

4.8. Tužitelj je dopisom od 23. lipnja 2008., pozivajući se na presudu broj: Ps-729/05, pozvao podnositeljicu na isplatu razlike zaostale najamnine za protekle tri godine, pa kako ekonomska najamnina za razdoblje od 36 mjeseci iznosi po 5.000,00 kuna mjesečno – sveukupno 180.000,00 kuna, a uplaćena akontacija za razdoblje od 8. kolovoza 2005. do 7. lipnja 2008. iznosi ukupno 10.058,04 kn, to potražuje isplatu iznosa od 169.941,96 kuna. Podnositeljica je osporila gore navedeno potraživanje navodeći da presuda glede zaštićene najamnine nije pravomoćna, a da je slobodno ugovorenu najamninu propisala Vlada Republike Hrvatske u iznosu od 15,00 kuna po četvornom metru za stanove u privatnom vlasništvu, slijedom čega, po njezinom mišljenju, vlasnik stana ne može odrediti najamninu po vlastitom nahođenju.

4.9. Presudom Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ps-519/06 od 10. veljače 2011. (pravomoćna i ovršna 15. travnja 2013.) odbijen je tužbeni zahtjev tužitelja-protutuženika kojim je tražio iseljenje podnositeljice iz spornog stana. Naime, sud je utvrdio da tužitelj-protutuženik svoj zahtjev temelji na članku 21. stavku 1. ZNS-a i namjeri useljenja njegove kćeri, koja stanuje u iznajmljenom stanu, a da ugovor o najmu nije otkazan u skladu s člancima 21. i 40. ZNS-a te da podnositeljica ima valjanu pravnu osnovu za korištenje spornog stana.

Žalba tužitelja-protutuženika izjavljena protiv navedene prvostupanjske presude odbijena je presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-8774/11-2 od 12. veljače 2013., protiv koje je on potom podnio ustavnu tužbu. Ustavni sud je odlukom broj:
 U-III-2326/2013 od 13. srpnja 2017. usvojio njegovu ustavnu tužbu i ukinuo obje navedene presude.

4.10. Podnositeljica je prema obračunu tužitelja-protutuženika, u razdoblju od 8. kolovoza 2005. do 7. lipnja 2008. platila iznos od 10.058,04 kuna na ime akontacije. Nadalje, 11. prosinca 2010. isplatila je tužitelju-protutuženiku najamninu za 2011. godinu u iznosu od 17.272,08 kuna, a 14. rujna 2010. isplatila mu je iznos od 4.622,08 kuna s naznakom 'uplata razlike najamnine od 09-1'.

4.11. Prema podacima dostavljenim od strane podnositeljice, pribavljenim od Burza nekretnina d.o.o., najamnina za stan površine oko 95 m2 na lokaciji Grad Zagreb, Donji grad (Gundulićeva, Preradovićeva, Ilica, Tkalčićeva i sl.) je od 2005. do 2012. godine iznosila oko 600-700 EUR.

5. Na temelju naprijed navedenih utvrđenja presudom i rješenjem Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: II-P-6941/08-64 od 28. studenoga 2014. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda, prvostupanjsko rješenje) naloženo je podnositeljici isplatiti tužitelju iznos od 150.079,12 kuna sa zateznom kamatom tekućom na pojedine dijelove tog iznosa od dospijeća svakog pojedinog iznosa do isplate, kao i naknaditi mu trošak parničnog postupka u iznosu od 57.386,76 kuna s pripadajućom zateznom kamatom (točka I. izreke presude), dok je dio tužbenog zahtjeva za isplatu iznosa od 1.750,00 kuna s pripadajućom zateznom kamatom odbijen (točka II. izreke presude). Nadalje, odbijen je podnositeljičin protutužbeni zahtjev za donošenje presude kojom se nadomješta ugovor o najmu stana u Zagrebu, Gundulićeva 11, površine 95,96 m2 sa slobodno ugovorenom najamninom u iznosu od 15,00 kn po kvadratnom metru (točka III. izreke presude). Također je odbijen protutužbeni zahtjev podnositeljice kojim je tražila utvrđenje da je u najamnom odnosu između stranaka najmodavac povrijedio pravo najmoprimca na jednako postupanje isticanjem zahtjeva za isplatu slobodno ugovorene najamnine u iznosu višem od najamnine propisane člankom 9. ZNS-a, u vezi s točkom 2. Odluke Vlade Republike Hrvatske o utvrđivanju visine slobodno ugovorene najamnine (»Narodne novine« broj 120/00.; u daljnjem tekstu: Odluka Vlade) i točke 3. Zaključka Grada Zagreba o visini slobodno ugovorene najamnine klasa: 371-04/09-01/264, urbroj: 251-03-01-09-1 od 3. prosinca 2009. (»Službeni glasnik Grada Zagreba« broj 26/09.), kao mjerodavnih usporednika za najmoprimce u usporedivom pravnom položaju, čime najmodavac u smislu članka 30. stavka 1. ZNS-a, po osnovi socijalnog podrijetla najmoprimca kao člana porodičnog domaćinstva nositelja stanarskog prava na predmetnom stanu, čini diskriminaciju na području stanovanja, a što bi moglo dovesti do povrede prava najmoprimca na jednako postupanje glede prava na dom u budućnosti (toč. IV izreke presude). Zaključno, prvostupanjskim rješenjem tužitelj je oslobođen plaćanja sudskih pristojbi.

6. Drugostupanjskom presudom djelomično je odbijena podnositeljičina žalba te je potvrđena prvostupanjska presuda u točki I. izreke u dijelu kojim joj je naloženo isplatiti tužitelju iznos od 150.079,12 kuna sa zateznom kamatom tekućom na pojedine dijelove tog iznosa od 28. studenoga 2014. do isplate, kao i naknaditi mu trošak parničnog postupka u iznosu od 57.386,76 kuna s pripadajućom zateznom kamatom, te pod točkom III. i IV. izreke (točka I. izreke drugostupanjske presude). Nadalje, djelomično je uvažena podnositeljičina žalba te je prvostupanjska presuda preinačena u točki I. izreke u dijelu u kojem je podnositeljici naloženo isplatiti tužitelju zateznu kamatu koja teče od dospijeća svakog pojedinog iznosa do 27. studenoga 2014. te je u tom dijelu tužbeni zahtjev odbijen.

Drugostupanjskim rješenjem (točka I. izreke) odbačena je, kao nedopuštena, podnositeljičina žalba protiv točke II. izreke prvostupanjske presude, odbijena je njezina žalba protiv prvostupanjskog rješenja (točka II. izreke) te je odbijen tužiteljev zahtjev za naknadu troška sastava odgovora na žalbu (točka III. izreke).

6.1. Drugostupanjski je sud djelomično usvojio žalbu podnositeljice ocijenivši da je prvostupanjski sud pogrešno zaračunao tijek zatezne kamate koju je podnositeljica obvezna isplatiti tužitelju-protutuženiku, pri čemu je u obrazloženju naveo:

»Ovaj drugostupanjski sud u odnosu na odluku o glavnoj stvari u cijelosti prihvaća činjenično stanje utvrđeno u pobijanoj presudi i materijalno pravo koje je primijenio prvostupanjski sud (čl. 30. st. 1. i 2. ZNS, čl. 31. st. 2. al. 2. ZNS, čl. 24. st. 2. ZNS, čl. 9. ZNS, čl. 219. Zakona o obveznim odnosima, 'Narodne novine' br. 53/91, 73/91, 111/93, 3/94, 7/96, 91/96, 112/99, 88/01, čl. 1120. Zakona o obveznim odnosima, 'Narodne novine' br. 35/05, 41/08, 125/11, 78/15, čl. 1-2, čl. 6. i čl. 9. Zakona o suzbijanju diskriminacije, 'Narodne novine' br. 112/12), radi čega temeljem odredbe čl. 375. st. 5. ZPP ova drugostupanjska presuda u tom dijelu ne sadrži posebno obrazloženje.

Međutim, prvostupanjski sud djelomično je pogrešno primijenio materijalno pravo kada je usvojio tužbeni zahtjev za isplatu zatezne kamate kao u toč. I. izreke prvostupanjske presude.

U konkretnom slučaju utvrđeno je da tuženica-protutužiteljica u predmetnom razdoblju nije plaćala tužitelju slobodno ugovorenu najamninu, već je plaćala naknadu za korištenje stanom u smislu odredbe čl. 34. st. 1 ZNS.

Prvostupanjski sud pogrešno smatra da, bez obzira što među strankama nije sklopljen ugovor o najmu, zatezna kamata teče od dana dospijeća svakog pojedinog obroka, jer je već otac tuženice-protutužiteljice bio nesavjestan stjecalac.

Takav stav nije pravilan. Prema odredbi čl. 34. st. 2. ZNS naknada za korištenje stanom iz st. 1 istog članka, smatra se predujmom.

Stoga, prema mišljenju ovog drugostupanjskog suda, obveza plaćanja razlike predujma i slobodno ugovorene najamnine dospijeva donošenjem odluke kojom se utvrđuje visina slobodno ugovorene najamnine, jer najmoprimac tek tada dolazi u zakašnjenje s ispunjenjem obveze plaćanja navedene razlike.

Slijedom navedenog, tuženica je tek donošenjem prvostupanjske presude u ovom predmetu tj. dana 28.11.2014. došla u zakašnjenje s ispunjenjem navedene obveze, pa do tog dana nije dužna platiti zateznu kamatu na pojedine obroke najamnine, već je dužna platiti zateznu kamatu na dosuđeni iznos glavnice od donošenja prvostupanjske presude pa do isplate (čl. 29 st. 1 Zakona o obveznim odnosima, 'Narodne novine' br. 35/05, 41/08, 125/11, 78/15).«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

7. Povrede navedenih ustavnih i konvencijskih prava podnositeljica obrazlaže navodima koji se mogu svesti na tvrdnje o pogrešnoj primjeni materijalnog prava. Obrazlažući navedeno iznosi kronologiju događanja te navodi da je u konkretnom slučaju »upravo riječ o arbitrarnomu odlučivanju nadležnih sudova, koje je dovelo do povrede ustavnih prava, budući da učinci osporenih akata izravno utječu na umanjenje i ograničenje imovine podnositeljice, u visini nezakonito određene najamnine, jer su nadležni sudovi propustili uzeti u obzir mjerodavnu sudsku praksu i pravo, te su isto protumačili i primijenili na proizvoljan i pogrešan način«.

7.1. Podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi:

»Na naprijed opisani način povrijeđene su i odredbe Zakon o suzbijanju diskriminacije. Iako je podnositeljica učinila vjerojatnim postojanje diskriminacije, sukladno članku 20. stavku 1. Zakona o suzbijanju diskriminacije, sudovi u osporavanim odlukama ignoriraju mjerodavne usporednike i sudsku praksu. Posljedično sudovi uspostavljaju diskriminaciju pred odredbom članka 9. Zakona o najmu stanova, u odnosu na kategoriju najmoprimaca privatnih stanova, u usporedbi s kategorijom najmoprimaca gradskih i državnih stanova, iako postoji samo jedna vrsta prava vlasništva sukladno članku 1. stavku 2. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima i premda se Zakon o najmu stanova primjenjuje jednako za sve najmoprimce koji su imali stanarsko pravo, imajući u vidu Protokol br. 12. uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, zbog čega proizlazi zabrana diskriminacije u uživanju nekoga prava konkretno danoga nekomu pojedincu na temelju nacionalnoga prava, koje uključuje kako zakonske, tako i podzakonske pravne akte.«

7.2. Također navodi:

»Podnositeljica smatra da je osporenim odlukama povrijeđeno pravo Europske unije, što detaljno obrazlaže u dijelu ove ustavne tužbe pod točkom IV. D. 5., zbog čega predlaže Ustavnomu sudu Republike Hrvatske pokretanje prethodnoga postupka pred Sudom Europske unije (Palais de la Cour de Justice, Boulevard Konrad Adenauer, Kirchberg, L-2925 Luxembourg, Luxembourg), radi mjerodavnoga odgovora na prethodno pitanje, kako slijedi nastavno:

'Ustavni sud Republike Hrvatske, temeljem članka 19. Ugovora o Europskoj uniji (UEU) i temeljem članka 267. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU), te temeljem članka 23.a Statuta suda i članka 105. Poslovnika suda, predlaže pokretanje ubrzanoga odnosno hitnoga prethodnoga postupka pred Sudom Europske unije, radi mjerodavnoga odgovora na prethodno pitanje iz Glave V. UFEU na području slobode, sigurnosti i pravde, koje slijedi nastavno:

Da li je u skladu s interpretacijom prava Europske unije, određivanje nejednake visine novčanoga iznosa slobodno ugovorene najamnine, za najmoprimce stanova u vlasništvu države ili grada s jedne strane, te za najmoprimce stanova u vlasništvu fizičkih ili drugih pravnih osoba s druge strane, koji najmoprimci su u oba slučaja bili nositelji stanarskoga prava na predmetnim stanovima i njegovim ukidanjem stekli pravni položaj najmoprimaca ex lege?' (...)«

7.3. Podnositeljica se u ustavnoj tužbi poziva na stajališta Ustavnog suda izražena u odlukama Ustavnog suda brojevi:
 U-III-4578/2004 od 7. prosinca 2005. i U-III-3695/2010 od 10. studenoga 2011. Nadalje, ističe postojanje različite prakse u istovjetnim slučajevima pri čemu se poziva na odluke Vrhovnog suda Republike Hrvatske brojevi: Rev 1077/04-2 od 27. srpnja 2005. i Rev 1285/10-2 od 16. svibnja 2012. Također se poziva i na praksu ESLJP-a u predmetima Larkos protiv Cipra (br. 29515/95, presuda od 18. veljače 1999.) i Gošović protiv Hrvatske (naprijed citiran), Statileo protiv Hrvatske (br. 12027/10, presuda od 10. srpnja 2014.), Oluić protiv Hrvatske (br. 61260/08, presuda od 20. svibnja 2010.).

8. Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih odluka i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje.

9. Podnositeljica je podnijela i prijedlog za odgodu ovrhe osporenih odluka u smislu članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), što je obrazložila sljedećim navodima:

»Predloženom odgodom ovrhe, nikomu ne bi bila nanesena veća šteta, zato što se radi o odgodi u ograničenomu vremenskomu trajanju, koje je Ustavnomu sudu potrebno za donošenje meritorne odluke, bez prejudiciranja ishoda povodom ustavne tužbe, osobito zato što se šteta koju trpi podnositeljica ne može ograničiti samo na novčanu visinu predmeta spora, koja je već sama po sebi znatna, uzevši u obzir da šteta može biti i nenovčane naravi, a imajući u vidu predmet ovoga ustavnosudskoga postupka.

U protivnomu bi podnositeljici bila nanesena teško nadoknadiva šteta, jer je tužitelj iz predmetne parnice rođen dana 16. 04. 1922. godine, preminuo dana 18. 02. 2016. godine, kao umirovljenik bez nekretnina u svojemu vlasništvu, pa je vjerojatno da bi podnositeljica bez odgode ovrhe, vrlo teško bila u mogućnosti naknaditi ovršeni novčani iznos po osporenim odlukama sudova.

Ovo tim više, s obzirom na okolnost da zakonski nasljednici preminule protustranke, nisu u radnomu odnosu, te ne primaju plaću iz koje bi podnositeljica mogla naknaditi ovršene iznose.

U trenutku pisanja ove ustavne tužbe, podnositeljica ima informaciju, da je već pokrenut ostavinski postupak iza tužitelja-protutuženika u predmetnomu sporu, pokojnoga Aleksandra Kosičeka.

Izvjesno je da će nasljednici protustranke kao ostavitelja, postupiti sukladno članku 32. Ovršnoga zakona, te predložiti ovrhu u svoju korist, prijenosom tražbine iz odluka koje se pobijaju ovom ustavnom tužbom.

Time bi podnositeljica bila efektivno kažnjena, kako od strane sudova zbog borbe za svoja ljudska prava, tako i od strane ovrhovoditelja odnosno njegovih zakonskih nasljednika, zato što nju kao najmoprimca nisu uspjeli iseliti iz spornoga stana u dva sudska pokušaja, pa se stoga isti učinak želi postići suprotno postojećoj ustavnosudskoj praksi, potraživanjem enormnih iznosa najamnine, koje podnositeljica nije u mogućnosti podmirivati.

Podnositeljica živi isključivo od zarađene plaće, te uzdržava jedno maloljetno dijete, pa bi ovršena sredstva temeljem njezinih novčanih potraživanja prema poslodavcu, bilo vrlo teško ili nemoguće naknaditi od nasljednika protustranke kao ovrhovoditelja, za koje ima informaciju da ne podmiruju uredno svoje obveze i da postoji blokada računa od strane Financijske agencije.«

IV. MJERODAVNO PRAVO

10. Za ocjenu podnositeljičinih navoda mjerodavni su sljedeći članci ZNS-a:

»Članak 30.

(1) Danom stupanja na snagu ovoga Zakona prestaje stanarsko pravo osobama koje su to pravo stekle prema propisima koji su vrijedili do dana stupanja na snagu ovoga Zakona.

(2) Osobe iz stavka 1. ovoga članka danom stupanja na snagu ovoga Zakona stječu prava i obveze najmoprimca.

(...)«

»Članak 31.

(1) Vlasnik stana i osoba iz članka 30. koja ispunjava uvjete najmoprimca sklapaju, sukladno odredbama ovoga Zakona, ugovor o najmu stana na neodređeno vrijeme, s time da najmoprimac za to vrijeme ima pravo ugovoriti zaštićenu najamninu.

(2) Pravo na zaštićenu najamninu nema najmoprimac koji:

(...)

– ima u vlasništvu useljivu kuću ili stan,

(...)«

»Članak 51.

Vlada Republike Hrvatske ili poglavarstva Grada Zagreba, općina ili gradova dužni su za stanove u svojem vlasništvu propisati uvjete i mjerila za davanje u najam tih stanova, u roku od šest mjeseci od stupanja na snagu ovoga Zakona.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

11. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja, odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se, u pravilu, ne upušta u ispitivanje činjenica jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

Polazeći od navoda ustavne tužbe podnositeljice razvidno je da je podnositeljica ustavne tužbe nezadovoljna ishodom provedenog parničnog postupka i u njemu donesenih sudskih odluka te stoga smatra da taj postupak u cjelini u odnosu na nju nije bio pravičan. Navedeno obrazlaže činjenicom da prema njezinu mišljenju materijalno pravo u konkretnom slučaju nije pravilno primijenjeno te da osporene presude nisu u suglasju s dosadašnjom sudskom praksom.

12. Polazeći od navoda ustavne tužbe, Ustavni sud razmatrao je ustavnu tužbu podnositeljice s aspekta moguće povrede članka 29. stavka 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Ustavno pravo na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Obrazloženja sudskih odluka odnosno odluka drugih nadležnih tijela koja ne sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, upućuju na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, u ovom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda bila utvrditi može li se način na koji je u konkretnom slučaju proveden parnični postupak odnosno način na koji su nadležni sudovi obrazložili svoje odluke smatrati arbitrarnim, je li takvim postupanjem povrijeđeno podnositeljici pravo na pravično suđenje (odlučivanje) zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

13. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom sporan je bio iznos najamnine kojeg je podnositeljica obvezna plaćati tužitelju za sporni stan te je li u konkretnom slučaju došlo do diskriminacije podnositeljice time što je obvezana plaćati tržišnu najamninu, a ne najamninu propisanu Odlukom Vlade, odnosno Zaključkom Grada Zagreba o visini slobodno ugovorene najamnine, za stanove u vlasništvu Republike Hrvatske, odnosno grada Zagreba (15,00 kuna po četvornom metru). Prema ocjeni Ustavnog suda, sudovi su u postupku koji je prethodio ustavnosudskom utvrdili sve odlučne činjenice konkretnog slučaja, a u osporenim presudama navedeni su dostatni i relevantni razlozi za prihvaćanje tužbenog zahtjeva tužitelja-protutuženika i odbijanje podnositeljičinih protutužbenih zahtjeva.

Naime, sudovi su usvojili tužbeni zahtjev na temelju sljedećih utvrđenja:

– da je podnositeljičin otac stupanjem ZNS-a na snagu stekao pravni položaj najmoprimca u smislu članka 30. stavaka 1. i 2. ZNS-a, no bez prava na zaštićenu najamninu, s obzirom na postojanje prepreka iz članka 31. stavka 2. alineje 2. ZNS-a,

– da su nakon njegove smrti, na temelju članka 24. stavka 2. ZNS-a, na podnositeljicu prešla sva njegova prava i obveze,

– da su i na strani podnositeljice postojale zapreke u smislu članka 31. stavka 2. alineje 2. ZNS-a,

– da podnositeljica ima pravo nesmetano koristiti sporni stan i plaćati slobodno ugovorenu najamninu,

– da je u spornom razdoblju podnositeljica tužitelju plaćala naknadu za korištenje stana koja se smatra predujmom najamnine u smislu članka 34. stavka 2. ZNS-a,

– da se kriteriji za utvrđivanje slobodno ugovorene najamnine prema članku 51. ZNS-a i propisana cijena od 15,00 kuna po četvornom metru odnose na stanove u vlasništvu Republike Hrvatske i Grada Zagreba, a ne na stanove u privatnom vlasništvu u kakvom stanuje podnositeljica,

– da je vrijednost tržišne najamnine za sporni stan od 8. lipnja 2005. do prosinca 2006. iznosila 4.372,18 kuna, a od siječnja 2007. do 7. lipnja 2008. iznosila je 4.857,98 kuna.

Nadalje, sudovi su ocijenili da – s obzirom da tužitelj-protutuženik, kao vlasnik stana, ima pravo na slobodno ugovorenu najamninu i to upravo onu koja se postiže na tržištu, a podnositeljica ima obvezu plaćati istu, s obzirom na postojanje zapreke u smislu članka 31. stavka 2. alineje 2 ZNS-a – nema mjesta zaključku da bi podnositeljica bila diskriminirana na području stanovanja po osnovi socijalnog podrijetla i društvenog položaja zbog toga što tužitelj-protutuženik navedeno pravo ostvaruje tužbom, pa da bi time bilo povrijeđeno njezino pravo na jednako postupanje odnosno pravo na dom. Naime, sudovi su polazeći od toga da člankom 9. ZNS-a, na koji se podnositeljica poziva, nije propisan kriterij po kojem se utvrđuje visina slobodno ugovorene najamnine, ocijenili da sam pojam slobodno ugovorene najamnine upućuje na zaključak da se radi o prosječnoj tržišno orijentiranoj najamnini te da primjeni Odluke i Zaključka po pitanju slobodno ugovorene najamnine u konkretnom slučaju nema mjesta.

Na temelju analize obrazloženja osporenih presuda te navoda ustavne tužbe Ustavni sud nije našao ustavnopravno relevantne činjenice ili okolnosti koje bi uputile na povredu podnositeljičinog prava na pravično suđenje, u aspektu zabrane arbitrarnog postupanja suda.

14. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da osporenim presudama podnositeljici nije povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije.

15. Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositeljice vezani uz članke 14. i 34. stavak 1. Ustava te članke 8. i 14. Konvencije i članak 1. Protokola broj 12 uz Konvenciju, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporene presude mogle utjecati na ostvarivanje sadržaja tih ustavnih normi, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom i Konvencijom.

16. Slijedom navedenog na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci. Odluka o objavi odluke (točka II. izreke odluke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

17. O prijedlogu podnositeljice za odgodu izvršenja osporenih odluka Ustavni sud nije odlučivao budući da je donio meritornu odluku.

Broj: U-III-1759/2016

Zagreb, 29. ožujka 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.