### NN 107/2015 (7.10.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-35/13-17 od 8. srpnja 2015.

107 07.10.2015 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-35/13-17 od 8. srpnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2099

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Borisa Markovića, predsjednika vijeća, Sanje Štefan i Blanše Turić, članica vijeća, te više sudske savjetnice Jadranke Jelić zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Savska cesta 32, Zagreb, kojeg zastupaju, svaki pojedinačno, odvjetnici Krešimir Galeković i Damir Linta, sa zajedničkim uredom u Ulici Frane Kurelca 1, Zagreb, protiv tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, sada Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa dr. sc. Dražen Lučić, predsjednik vijeća, uz sudjelovanje H1 Telekoma d.d. iz Splita, Put Tršćenice 10, u svojstvu zainteresirane osobe, kojeg zastupa Lidija Antonić, dipl. iur., radi rješavanja spora između operatora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 8. srpnja 2015.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje rješenja Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb (sada Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti), klasa: UP/I-344-08/13-03/01, urbroj: 376-04/DM-13-52 (DM) od 8. svibnja 2013.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženika pod točkom I. izreke utvrđeno je da H1 Telekom d.d. ima pravo na naknadu:

a) za kašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa u visini cjelokupnog iznosa veleprodajne naknade, za sve korisnike navedene u specifikaciji H1 Telekoma d.d. od 14. ožujka 2013., počevši od isteka roka od 48 sati od dana prijave globalnog kvara podnesene 18. svibnja 2012., pa do dana otklona kvara sukladno dinamici navedenoj u očitovanju Hrvatskog Telekoma d.d. od 10. travnja 2013., pri čemu se cjelokupni iznos veleprodajne naknade računa u visini mjesečne naknade za veleprodajni širokopojasni pristup i mjesečne naknade za pripadajući dodatni virtualni kanal za IPTV uslugu; za korisnike za koje je usluga realizirana nakon 18. svibnja 2012., naknada za kašnjenje započinje po proteku 48 sati od datuma realizacije usluge prema gore navedenoj specifikaciji;

b) za naknadna odbijanja prethodno prihvaćenih zahtjeva za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, prema popisu korisnika iz specifikacije Hrvatskog Telekoma d.d. od 10. travnja 2013., uzimajući u obzir naknadu propisanu člankom 15.5. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, po svakom pojedinom naknadno odbijenom zahtjevu;

c) za zakašnjenje u otklanjanju kvarova za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji prema popisu korisnika i razdoblju iz specifikacije Hrvatskog Telekoma d.d. od 10. travnja 2013., uzimajući u obzir naknadu za zakašnjenje u otklanjanju kvarova iz članka 15.3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji;

d) za zakašnjenje u realizaciji usluge najma korisničke linije prema popisu korisnika i razdoblju iz specifikacije Hrvatskog Telekoma d.d. od 10. travnja 2013., počevši od dana primitka obavijesti H1 Telekoma kojom prihvaća ponudu Hrvatskog Telekoma d.d. za svakog pojedinog korisnika, te uzimajući u obzir naknade za zakašnjenje iz članka 5. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu najma korisničke linije.

Točkom II. izreke navedenog rješenja naloženo je da je prilikom obračunavanja naknada iz a), c) i d) točke I. ovog rješenja, u izračun je potrebno uračunati kalendarske dane.

Točkom III. izreke rješenja određeno je da je prilikom obračunavanja naknada iz članka a) i c) točke I. ovog rješenja potrebno obračunati naknadu u visini iznosa jedne mjesečne naknade po danu za korištenje veleprodajne usluge za kašnjenje unutar 48 sati od isteka maksimalno predviđenog vremena za otklanjanja kvara, a za kašnjenje duže od 48 sati, potrebno je obračunati prethodno navedenu mjesečnu naknadu uvećanu za 20% (koja iznosi 120%) po danu kašnjenja.

Točkom IV. rješenja naloženo je tužitelju da u roku od 8 dana od dana primitka ovog rješenja izvrši obračun naknada sukladno točkama I., II. i III. ovog rješenja i obračuna iznos, umanjen za iznos iz točke I. djelomičnog i privremenog rješenja donesenog u ovom predmetu 28. veljače 2013., te isplatiti H1 Telekomu d.d. u navedenom roku.

Točkom V. izreke rješenja ukinuto je privremeno rješenje doneseno u ovom predmetu 23. siječnja 2013. i točka III. djelomičnog i privremenog rješenja od 28. veljače 2013.

Tužitelj u tužbi protiv osporenog rješenja u bitnom navodi da prvenstveno osporava nadležnost tuženika za odlučivanje u predmetnoj stvari upućujući na odredbu članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11. i 133/12. – dalje u tekstu: ZEK) s obzirom da sporne obveze nisu neposredno i bitno vezane uz izvršavanje ZEK-a. Predmet ovog spora je isplata naknade (ugovorne kazne) za zakašnjenja u ispunjenju određenih ugovornih obveza, a to nije obveza iz ZEK-a, već obveza iz ugovora i Zakona o obveznim odnosima. Okolnost da je spomenuta ugovorna kazna određena tužiteljevim standardnim ponudama ne znači da je ovaj spor u vezi s obvezama iz ZEK-a. Obveza objavljivanja standardne ponude doduše je obveza iz ZEK-a, ali ZEK ne sadrži obvezu da se standardnom ponudom odrede ugovorne kazne koje su predmet ovoga spora. Smatra da tuženik nije jasno obrazložilo u kakvoj je konkretnoj vezi predmet spora između H1 i tužitelja sa obvezama iz članka 61. i 58. ZEK-a, te najvažnije, nije obrazloženo kako i zašto bi ta veza bila relevantna za tuženikovo odlučivanje po članku 20. ZEK-a. Veza između predmeta spora i obveza iz ZEK-a mora biti neposredna, određena i konkretna. Udaljena, posredna veza s obvezama iz ZEK-a po njegovom shvaćanju nije dostatna za tuženikovu nadležnost po članku 20. ZEK-a. Tuženik nije obrazložio koja se regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. ZEK-a ostvaruju osporenim rješenjem i kako se ostvaruju, a obveze koje je tuženik odredio osporenim rješenjem ne temelje se na odredbama Zakona, što nije u skladu s člankom 20. stavkom 3. ZEK-a. Smatra da tuženik nije bio nadležan donijeti osporeno rješenje te da tuženik u obrazloženju osporenog rješenja pogrešno navodi da su naknade koje potražuje H1 Telekom određene propisom. Nadalje, ističe da se u sporu između H1 i tužitelja radi o ispunjenju ugovorne obveze plaćanja određenih naknada za zakašnjenje u ispunjenju ugovornih obveza, a ne radi se o obvezi određenoj propisom, jer da se radi o propisu, ne bi bilo nikakve potrebe odredbe propisa prepisivati u standardnu ponudu ili ugovor. Tužitelj smatra da izreka osporenog rješenja nije određena, jer nije određen iznos koji mora platiti po osporenom rješenju, a nisu određeni niti parametri za izračunavanje iznosa koji mora platiti, već umjesto toga osporeno rješenje upućuje na specifikacije stranaka spora i akte koji nisu sastavni dio osporenog rješenja. Zbog navedenog izreka osporenog rješenja nije određena kako bi trebala biti po članku 98. stavku 3. Zakona o općem upravnom postupku, niti onako kako bi trebala biti po članku 20. ZEK-a jer se njome ne rješava spor (koliko tužitelj mora platiti) već se generira novi spor – je li tužitelj pravilno izračunao svoju obvezu. Tuženik je osporenim rješenjem prepustio tužitelju da sam odredi iznos koji mora platiti. Međutim po općim pravilima obveznog prava, ako ugovorne strane ostave jednoj od njih da odredi ugovornu činidbu, takav bi ugovor bio ništetan (članak 272. Zakona o obveznim odnosima). Premda se ovdje ne radi o samom ugovoru već o odluci donesenoj u privatno pravnom imovinskom sporu iz ugovora o pružanju usluga, u nedostatku posebnog pravila upravnog postupka koje bi to izrijekom dopuštalo, po analogiji sa spomenutim pravilom obveznog prava, pita se može li biti zakonito obvezivati stranku u sporu da sama odredi svoju obvezu (koju ta stranka osporava i u osnovi i u visini). Tužitelj prigovara roku za ispunjenje obveze iz osporenog rješenja od 8 dana od primitka osporenog rješenja, te navodi da je člankom 18. stavkom 3. ZEK-a propisano da rok za izvršenje radnje koja je predmet izvršenja odluke ili rješenja ne može biti kraći od 15 dana. Nadalje, tužitelj smatra da je tuženik u sporu između H1 i tužitelja trebao primijeniti odredbu članka 353. stavka 5. Zakona o obveznim odnosima jer se na naknade koje potražuje H1 primjenjuju odredbe Zakona o obveznim odnosima o ugovornoj kazni. Ističe da je pa H1 primio ispunjenje obveza, a nije nikada priopćio tužitelju da zadržava svoje pravo na naknadu, to jest ugovornu kaznu, na što se primjenjuju odredbe navedenog članka Zakona o obveznim odnosima. Smatra da je tuženik bez uvjerljivog obrazloženja i nezakonito odbio primijeniti odredbe Zakona o obveznim odnosima o ugovornoj kazni te detaljno obrazlaže takvo svoje stajalište. Nadalje, tužitelj u tužbi opširno navodi razloge koji po njemu osporeno rješenje čine nezakonitim te detaljno obrazlaže pojedine navode osporenog rješenja i navodi razloge zbog kojih smatra da isti nisu mogli biti osnova za donošenje zakonitog rješenja. Tužitelj je predložio da ukoliko Sud zauzme stajalište da nenadležnost, pogrešna primjena materijalnog prava, te formalni i procesno pravni nedostatci osporenog rješenja nisu sami za sebe dovoljan razlog da Sud oglasi osporeno rješenje ništavim ili da ga poništi bez održavanja rasprave, tada predlaže i zahtjeva održavanje rasprave. Naime, smatra da bi radi razjašnjavanja spornih činjeničnih pitanja, osobito u vezi s točkom c.1.2. osporenog rješenja (kašnjenje u otklanjanju smetnji kod usluga veleprodajnog širokopojasnog pristupa), bilo korisno da Sud održi rasprava. Tužitelj predlaže da Sud osporeno rješenje oglasi ništavim jer je doneseno u stvari u kojoj se ne može rješavati u upravnom postupku, a podredno da ga poništi, jer zbog drugih razloga nije zakonito. Tužitelj je radi izbjegavanja štete koju bi mu nanijelo izvršenje osporenog rješenja predložio i da Sud odluči da tužba ima odgodni učinak do odluke Suda u ovom upravnom sporu.

Tuženik je u odgovoru na tužbu ostao kod razloga navedenih u obrazloženju osporenog rješenja, te je istakao da je u osporenom rješenju detaljno obrazloženo da se naknade za kašnjenje koje su predmet ovog spora temelje na odredbama ZEK-a, te da veza između ZEK-a i tih naknada nije samo »formalna i udaljena« kako to smatra tužitelj, već stvarna i bitna. Konkretno, spor se odnosi na regulatorne obveze tužitelja, kao operatora sa značajnom tržišnom snagom, a koje regulatorne obveze su tužitelju određene sukladno članku 56. ZEK-a. Okvirni sadržaj regulatornih obveza propisan je člancima 58. (regulatorna obveza transparentnosti), 59. (regulatorna obveza nediskriminacije) i 61. (regulatorna obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže), a konkretiziran je odlukama o analizama mjerodavnih tržišta. Smatra da je bio nadležan za postupanje u ovom sporu, te da se njegova odluka temelji na načelima i ciljevima iz članka 5. ZEK-a, jer je donesena u cilju sprječavanja diskriminacije operatora i razvoja učinkovitog tržišnog natjecanja. Nadalje, tuženik smatra da je izreka osporenog rješenja u dovoljnoj mjeri određena te da je njome jasno utvrđeno u kojem dijelu se usvaja zahtjev H1, a tužitelju su dani precizni parametri na temelju kojih je trebao izvršiti obračun. U pogledu roka za ispunjenje obveze iz osporenog rješenja tuženik navodi da se u potpunosti pridržavao članka 133. Zakona o općem upravnom postupku te da je ostavljeni rok od 8 dana bio realan i moguć za ispunjenje radnje naložene izrekom, a uostalom, tužitelj nije tražio produljenje roka. Nadalje, tuženik glede izmjena zahtjeva društva H1 navodi kako prema članku 45. Zakona o općem upravnom postupku stranka može tijekom postupka izmijeniti zahtjev, ako se on u bitnim pretpostavkama temelji na istom činjeničnom stanju, a nije sporno da su sve izmjene zahtjeva koje je H1 napravio tijekom postupak temeljene na istom činjeničnom stanju, a to je potraživanje iznosa naknade za kašnjenje u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga te kašnjenje u otklonu smetnji i kvarova kod tih usluga. Tuženik ističe da je u osporenom rješenju detaljno obrazloženo zašto u rješavanju regulatornog spora nije u obzir uzeta odredba članka 353. stavka 5. Zakona o obveznim odnosima. Takav zaključak izveden je, jer je u tijeku postupka utvrđeno da tužitelj nije imao ujednačenu poslovnu praksu u vezi primjene te odredbe prema svim operatorima korisnicima, pa bi njezina primjena u odnosu na H1 bila protivna regulatornoj obvezi nediskriminacije te načelu nediskriminacije iz ZEK-a. Tuženik smatra da je činjenično stanje u provedenom postupku točno i pravilno utvrđeno u odnosu na sve relevantne činjenice, pa prigovore koji se odnose na navodno pogrešno ili nepotpuno utvrđeno činjenično stanje od strane tužitelja smatra neosnovanim. Tuženik također smatra da je zahtjev tužitelja za odgodnim učinkom tužbe neosnovan jer tužitelj nije dokazao da bi izvršenjem pretrpio teško popravljivu štetu. U odnosu na zahtjev za održavanje usmene rasprave tuženik prepušta odluku Sudu. Predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba u ovom upravnom sporu H1 Telekom d.d. iz Splita dostavio je Sudu odgovor na tužbu u kojem se detaljno očitovao na navode tužbe i prvenstveno predložio da Sud odbije kao neosnovan prijedlog tužitelja da Sud odgodi izvršenje osporenog rješenja do odluke Suda u ovom upravnom sporu. U bitnom navodi da je rješavanje spora između zainteresirane osobe i tužitelja u isključivoj nadležnosti regulatornog tijela to jest tuženika jer je upravo to tijelo, u okvirima svojih ovlasti propisanih ZEK-om, tužitelju propisalo obvezu plaćanja naknada za kašnjenje u realizaciji usluga koje je tužitelj dužan pružati operatorima korisnicima standardnih ponuda. Visinu naknada koju je tužitelj dužan plaćati tuženiku i drugim operatorima za kašnjenje u pružanju usluga, tužitelju je odredilo regulatorno tijelo (tuženik) u okviru regulatorne obveze pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže i to na svim spomenutim tržištima, kao mjeru kojom se regulatorne obveze nastoje postići. S obzirom da su odluke tuženika obvezujuće za operatore, propisane naknada za kašnjenje tužitelju je temeljem određenih mu regulatornih obveza transparentnosti i nediskriminacije bio dužan učiniti sastavnim dijelom svojih ponuda. Tužitelj pogrešno smatra da je naknada za kašnjenje u pružanju tužiteljevih usluga ugovorna kazna te da se na nju imaju primijeniti odredbe Zakona o obveznim odnosima koje reguliraju institut ugovorne kazne. Naknada koju je tužitelj dužan platiti tuženiku, kao i svim drugim operatorima, u slučaju kašnjenja u pružanju svojih usluga, nije suglasno ugovorena od strane tužitelja i zainteresirane osobe, već je obvezu i visinu te naknade tužitelju, kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom na tržištu RH, odredilo regulatorno tijelo – tuženik, temeljem ovlasti koje tom tijelu pripadaju sukladno ZEK-u, a sve u cilju stvaranja uvjeta održivog tržišnog natjecanja te sprječavanja diskriminacije i osiguravanja istovjetnih uvjeta u istovjetnim okolnostima svim operatorima. Zainteresirana osoba se nadalje u odgovoru na tužbu izjasnila o pitanju roka ispunjenja i navodne izmjene zahtjeva, te i te prigovore tužitelja smatra neosnovanima kao i prigovore glede utvrđenog činjeničnog stanja. Predlaže Sudu da odbije kao neosnovan tužbeni zahtjev tužitelja u cijelosti budući da je osporeno rješenje obrazloženo i utemeljeno na zakonskim odredbama te doneseno od strane nadležnog tijela – tuženika.

Tužitelj se podnescima od 11. srpnja 2013. i 6. studenog 2013. dodatno očitovao na navode iz osporenog rješenja tuženika.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Sud je spor riješio bez održavanja rasprave na temelju odredbe članka 36. stavka 1. točke 4. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14.) budući da tužitelj osporava samo primjenu prava, činjenice su nesporne, a navodi da ne traži održavanje rasprave pod uvjetom da sud usvoji tužbeni zahtjev te oglasi ništavim, odnosno poništi osporeno rješenje.

Prema shvaćanju ovoga Suda ne može se održavanje rasprave uvjetovati donošenjem odluke u korist jedne stranke, već se rasprava mora održati samo u slučaju ukoliko stranka traži održavanje rasprave izričito i bezuvjetno.

Ocjenjujući osnovanost tužbe na osnovi sadržaja spisa predmeta i u upravnom postupku utvrđenog činjeničnog stanja, priloženih isprava, a sve to u okviru navoda i razloga iz tužbe, Sud ne nalazi da bi u provedenom postupku došlo do povrede pravila postupka, pogrešno i nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja, te pogrešne primjene materijalnog prava.

Prema podacima u spisu predmeta proizlazi da je 22. siječnja 2013. društvo H1 Telekom d.d. podnijelo zahtjev za pokretanje regulatornog spora i donošenjem privremenog rješenja navodeći da je tužitelj aktivirao instrumente osiguranja plaćanja koje ima na temelju svojih standardnih ponuda i izvršio blokadu njihovog računa te je istakao da na dan podnošenja zahtjeva ne postoje dugovanja prema tužitelju za koja je protekao rok nakon kojega se mogu aktivirati instrumenti osiguranja plaćanja. Nadalje, 23. siječnja 2013. H1 Telekom je dostavio dopunu svog zahtjeva u kojoj pojašnjava da je tužitelj na naplatu poslao iznos od 40.1 milijun kn, pri čemu je od poslanih računa prethodno plaćano 2,9 milijuna kuna, dok je 11,7 milijuna kuna unutar roka od 60 dana i za taj iznos se ne može aktivirati instrument osiguranja plaćanja, te je uz dopunu priložio i specifikaciju dugovanja koja tužitelj ima prema njemu na temelju neplaćenih penala za kašnjenje, a koja specifikacija je tužitelju dostavljena 22. siječnja 2013. Tuženik je 23. siječnja 2013. donio privremeno rješenje kojim je, do okončanja postupka, tužitelju zabranio obustavu pružanja veleprodajnih usluga. Iz ovog predmeta izdvojeno je pitanje aktiviranja zadužnica za iznos koji je u tom trenutku bio plaćen te za iznos koji se nalazio unutar roka u kojem se, prema mjerodavnim standardnim ponudama, ne mogu aktivirati instrumenti osiguranja, te je 28. veljače 2013. tuženik donio djelomično i privremeno rješenje kojim je utvrdio da je zahtjev H1 Telekom za isplatom naknade za kašnjenje u isporuci regulatornih veleprodajnih usluga i naknade za otklanjanje smetnji i kvarova u isporuci regulatornih veleprodajnih usluga djelomično osnovan i to u iznosu od 5.049.864,22 kn i naložio povlačenje zadužnica za ostatak spornog iznosa do okončanja postupka. Tuženik je u nastavku postupku ispitivao visinu zahtjeva prema pojedinim veleprodajnim uslugama pri čemu su stranke dostavile svoja očitovanja.

Nakon analize svih činjeničnih i pravnih pitanja na temelju članka 20. ZEK-a tuženik je donio osporeno rješenje kojim je utvrđeno da H1 Telekom d.d. kao podnositelj zahtjeva ima pravo na naknadu kako je to pobliže navedeno u točkama I. do V. izreke osporenog rješenja.

Tužitelj i u tužbi osporava nadležnost tuženiku za postupanje u ovom predmetu, smatrajući da se ne radi o sporu u svezi s obvezama iz ZEK-a, već da je predmet spora isplata naknade (ugovorne kazne) za zakašnjenje u ispunjenju određenih ugovornih obveza, koja nije obveza iz ZEK-a već obveza iz ugovora i Zakona o obveznim odnosima, pa prema tome predmetni spor nije u neposrednoj vezi s obvezama iz ZEK-a.

Prema ocjeni Suda prigovor tužitelja o nenadležnosti tuženika za odlučivanje u predmetnoj stvari nije osnovan. Naime, prema odredbi članka 20. stavka 1. ZEK-a, tuženik je nadležan za rješavanje sporova između operatora pa je tako propisano da u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovoga Zakona ili spora između tih operatora ili drugih pravnih osoba koje se koriste uslugom pristupa i/ili međupovezivanja na temelju ovoga Zakona, Agencija mora, na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu, donijeti odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od 4 mjeseca od dana pokretanja postupka rješavanja spora. Rok rješavanja spora može se produljiti samo u iznimnim okolnostima. Prema stavku 3. istog članka Zakona, u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. ovog Zakona, te svaka obveza koju Agencija određuje operatoru u svrhu rješenja spora, mora se temeljiti na odredbama toga Zakona. Prema stavku 5. istog članka Zakona, postupak rješavanja spora iz ovog članka Zakona ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu za pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Odredbom članka 5. ZEK-a na koju upućuje članak 20. stavak 3. ZEK-a propisana su načela i regulatorni ciljevi za koje je osnovana Agencija, pa među njima i to da se obavljanje regulatornih poslova osigurava kroz poduzimanje mjera, primjenjujući načelo objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije i razmjernosti i to osobito promicanjem regulatorne predvidljivosti, osiguranjem dosljednog regulatornog pristupa kroz odgovarajuća razdoblja provjere, sprječavanje diskriminacije u postupanju prema operatorima elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u sličnim okolnostima i zaštitom tržišnog natjecanja na dobrobit krajnjih korisnika usluga.

Proizlazi da se u predmetnoj stvari radi o sporu između operatora u vezi s regulatornom obvezom pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže prema članku 61. ZEK-a, a koja obveza je određena tužitelju na tržištima veleprodajnog širokopojasnog pristupa, tržištu veleprodajnog (fizičkog) pristupa mrežnoj infrastrukturi na fiksnoj lokaciji i tržištu pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Regulatornom obvezom pristupa tužitelju su propisani rokovi i uvjeti realizacije veleprodajnih usluga te mu je zabranjeno svako postupanje kojim bi mogao uskraćivati, odugovlačiti, otežavati ili neopravdano uvjetovati drugim operatorima realizaciju svojih veleprodajnih usluga. Zakašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga i zakašnjenje u otklanjanju kvarova nastalih na veleprodajnim uslugama, povlači za sobom obvezu plaćanja naknada u iznosima i pod uvjetima koje je tuženik propisao tužitelju.

S obzirom na to da se radi o naknadama za kašnjenje u isporuci regulatornih veleprodajnih usluga odnosno za kašnjenje u otklanjanju smetnji i kvarova kod tih usluga, ne radi se o naknadama, odnosno ugovornoj kazni, koju stranke slobodno ugovaraju, nego te naknade proizlaze iz zakona, odnosno iz regulatornih obveza određenih na temelju ZEK-a, pa je pravilna ocjena tuženika da je prigovor tužitelja glede nadležnosti neosnovan. Slijedom toga sudske odluke na koje se tužitelj poziva nisu mjerodavne kako to osnovano navodi i tuženik. Pored navedenog treba istaknuti da se u konkretnom slučaju vodi spor koji se odnosi na regulatorne obveze tužitelja, kao operatora sa značajnom tržišnom snagom, koje regulatorne obveze su određene sukladno članku 56. ZEK-a, a okvirni sadržaj regulatornih obveza propisan je člankom 58. (regulatorna obveza transparentnosti), člankom 59. (regulatorna obveza nediskriminacije) i člankom 61. (regulatorna obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže), a konkretiziran je odlukama o analizama mjerodavnih tržišta.

Analiza mjerodavnih tržišta je ključni dokument u kojem se određuju regulatorne obveze i definira njihov konkretni sadržaj. Tuženik je kašnjenje u realizaciji pružanja reguliranih prodajnih usluga koje se temelji na navedenim regulatornim obvezama, kao i kašnjenje u otklanjanju kvarova i smetnji, u analizama mjerodavnih tržišta prepoznao kao opasnost za djelotvorno tržišno natjecanje. Radi izbjegavanja takvog ponašanja tužitelja, tuženik mu je odredio regulatornu obvezu pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže i regulatornu obvezu nediskriminacije, temeljem kojih su tužitelju propisani rokovi pružanja veleprodajnih usluga kao i kazne za slučaj kašnjenja. Naime, u slučaju kašnjenja pri ispunjavanju obveza posljedice trpe krajnji korisnici operatora koji koristi usluge tužitelja, a koji u konačnici gube povjerenje u kvalitetu usluga konkurenata na njihovu štetu i na korist tužitelja. Stoga pravilno tuženik smatra da tužitelj raspolaže svim potrebnim podacima na temelju kojih je potrebno izvršiti obračun naknade za korisnike za koje je utvrđeno da tužitelj nije pravovremeno obavijestio H1 Telekom d.d. da se radi o smetnjama koje nisu u odgovornosti tužitelja.

U pogledu prigovora tužitelja da izreka rješenja nije određena u smislu članka 98. stavka 3. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09.), valja istaći da se radi o posebnom upravnom području koje s obzirom na svoju složenost traži povezivanje s odgovarajućim člancima konkretne standardne ponude tužitelja. Stoga Sud ocjenjuje da je izreka odrediva jer su u njoj postavljeni odgovarajući parametri na temelju kojih se obveza može bez teškoća utvrditi.

Prigovor tužitelja u pogledu roka za izvršenje obračuna naknade i isplate obračunatog iznosa nije osnovan jer se tuženik prilikom donošenja osporenog rješenja pridržavao odredaba Zakona o općem upravnom postupku i ostavljeni rok od 8 dana pravilno smatrao realnim i mogućim za ispunjenje radnje naložene izrekom rješenja tuženika. U prilog tome ide i činjenica da tužitelj nije tražio produljenje roka, nego odgodu izvršenja rješenja u cijelosti, ali ne zbog teškoća u njegovom izvršenju, već zbog ocjene da bi izvršenjem pretrpio nepopravljivu štetu. Pored toga tužitelj je u zadanom roku izvršio obračun i proveo prijeboj sa H1 Telekom umjesto isplate, pa se navedeni prigovor nije mogao ocijeniti osnovanim.

Nadalje, izmjene zahtjeva koje je H1 Telekom vršio tijekom postupka su utemeljene na istom činjeničnom stanju, a to je potraživanje iznosa naknada za kašnjenje u isporuci regulatornih veleprodajnih usluga, te kašnjenje u otklonu smetnji i kvarova kod tih usluga, pa kako se radilo o izmjenama sukladno članku 45. Zakona o općem upravnom postupku tuženik je pravilno ocijenio da nije bilo potrebe donositi posebno rješenje o tom pitanju.

Sud nalazi da je pravilna ocjena tuženika glede pitanja primjene odredbe članka 353. stavka 5. Zakona o obveznim odnosima u konkretnom slučaju, te je pravilan njegov zaključak da čak i pod pretpostavkom da je naknada za kašnjenje ugovorna kazna na koju se primjenjuje odredba članka 353. stavka 5. Zakona o obveznim odnosima tužitelj zbog obveze koje ima na temelju ZEK-a, koji se ovdje primjenjuje kao lex specialis u odnosu na Zakon o obveznim odnosima, nije ovlašten prema jednom operatoru korisniku istaknuti prigovor gubitka prava na naknadu, a prema drugom ili drugim operatorima korisnicima neistaknuti taj prigovor. Pravilan je zaključak tuženika da se tužitelj ne može pozivati na odredbu članka 353. stavka 5. Zakona o obveznim odnosima jer bi primjena te odredbe bila u suprotnost s regulatornom obvezom nediskriminacije i načelom nediskriminacije općenito.

S obzirom na navedeno, Sud ocjenjuje da su u upravnom postupku koji je prethodio donošenju rješenja detaljno utvrđene sve odlučne činjenice, te da su stranke imale mogućnost uvida u očitovanje druge stranke, da je održana rasprava u skladu s odredbama ZEK-a i Zakona o općem upravnom postupku te da je osporeno rješenje valjano i detaljno obrazloženo, pa je stoga trebalo na temelju odredbe članka 57. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima odbiti tužbeni zahtjev tužitelja.

Odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Poslovni broj: UsII-35/13-17

Zagreb, 8. srpnja 2015.

Predsjednik vijeća
Boris Marković, v. r.