## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-2714/2009-4 od 30. studenoga 2011.

### NN 4/2012 (11.1.2012.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-2714/2009-4 od 30. studenoga 2011.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

73

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Jasminke Jenjić, predsjednice vijeća, Lidije Rostaš-Beroš i mr. sc. Mirjane Juričić, članica vijeća te sudske savjetnice Višnje Jurjević, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja HT-Hrvatske telekomunikacije d.d., Savska cesta 32, Zagreb, kojeg zastupa izvršni direktor Siniša Đurenović, protiv djelomičnog rješenja tužene Hrvatske agencije za poštu i telekomunikacije, Jurišićeva 13, Zagreb, koju zastupa predsjednik Vijeća Fašper Gaćina, dipl. ing. el. teh., klasa: UP/I-344-01/08-01/03309, urbroj: 376-11-09-08, od 26. siječnja 2009., radi izmjene standardne ponude, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 30. studenoga 2011.

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporavanim djelomičnim rješenjem tuženog tijela određene su cijene usluga međusobnog povezivanja u Standardnoj ponudi za usluge međusobnog povezivanja HT-Hrvatskih telekomunikacija d.d. za telekomunikacijske operatore i davatelje usluga s dozvolom pružanja javne govorne usluge u nepokretnoj mreži u Republici Hrvatskoj od 27. kolovoza 2007.

Tužitelj osporava zakonitost označenog djelomičnog rješenja iz razloga propisanih člankom 10. stavkom 1. točkama 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92., 77/92.).

Tužitelj u bitnom tvrdi da ne postoji valjana zakonska osnova za izmjenu postojeće Standardne ponude. Navodi da je taj postupak započet nakon stupanja na snagu Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« broj 73/08., dalje: ZEK) te da se primjenjuju odredbe tog zakonskog propisa, što u smislu članka 52. stavka 1. i članka 128. stavka 1. Zakona znači da se mora najprije provesti postupak analize tržišta na temelju kojeg Vijeće HAKOM-a može odrediti regulatorne obveze operatorima sa značajnom tržišnom snagom.

Nadalje tužitelj smatra da u postupku koji je prethodio donošenju pobijanog rješenja nisu bili ispunjeni svi propisani uvjeti odnosno da nije utvrđeno da tužitelj nije dokazao utemeljenost svojih cijena međusobnog povezivanja po načelima iz članka 7. stavka 1. Pravilnika o pristupu mreži i međusobnom povezivanju (»Narodne novine«, broj 185/03., dalje: Pravilnik), u dodijeljenom roku te da pri tom nije uvaženo stanje na domaćem telekomunikacijskom tržištu i gospodarski interesi operatora.

Tužitelj nadalje tvrdi da je povrijeđeno načelo saslušanja stranaka jer nije obaviješten o razlozima zbog kojih tuženik ne smatra dokaze tužitelja o njegovom prijedlogu cijena iz dopisa od 22. siječnja 2009. vjerodostojnim. Također smatra u osporavanom djelomičnom rješenju nisu izneseni razlozi koji s obzirom na utvrđeno činjenično stanje upućuju na onakvo rješenje kakvo je dano u dispozitivu. Tvrdi da obrazloženje pobijanog rješenja nije u skladu s člankom 209. Zakona o općem upravnom postupku te da je nejasno.

Tužitelj smatra da je nepotpuno utvrđeno činjenično stanje jer je tuženik koristio referentne vrijednosti svih zemalja članica EU (EU27), a da se najbliži primjer koji bi odražavao trenutnu tržišnu situaciju u Hrvatskoj može naći u zemljama EU12, ali da bi i tako dobivene referentne vrijednosti morale biti prilagođene posebnostima hrvatskog tržišta.

Tužitelj predlaže uvažiti tužbu i poništiti osporavano rješenje.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu osporava prigovor pogrešne primjene materijalnog prava i navodi da je ZEK stupio na snagu 1. srpnja 2008., a da je upravni postupak pokrenut 19. prosinca 2008. te da je stoga upravni postupak pokrenut u vrijeme kada je na snazi bio ZEK. Naglašava da je predmet upravnog postupka bilo donošenje standardne ponude, da je standardna ponuda obveza tuženika proizašla iz odredbi Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 122/03., 158/03., 60/04., 70/05., dalje: ZOT), iz kojeg je ujedno proizišao i status tužitelja kao SMP operatora. Tužiteljevo shvaćanje članka 128. ZEK-a odnosno uvjetovanje stavka 1. sa stavkom 2. tog članka na način da je stupanjem na snagu ZEK-a nastao svojevrsni »prekid« ili »praznina« pri regulaciji telekomunikacijskog tržišta, smatra besmislenim. Navodi da je zakonodavac predvidio i regulirao prijelazno razdoblje između SMP operatora koji su utvrđeni i proglašeni na temelju ZOT-a, kao i njihova obveza i operatora koji će biti određeni SMP operatorima nakon završetka postupka analize mjerodavnih tržišta u skladu s člankom 52. ZEK-a, a čije će obveze biti utvrđene prema odredbama ZEK-a. Tuženo tijelo također osporava tužiteljeve tvrdnje o pogrešnoj primjeni članka 7. Pravilnika.

Tuženo tijelo također osporava navode tužbe da tužitelju nije pružena mogućnost da se izjasni o svim činjenicama i okolnostima na kojima se temelji osporavano rješenje. Tvrdi da je tužitelj u svakom trenutku imao saznanja o opsegu izmjena standardne ponude, kao i o razlozima zbog kojih tuženik smatra opravdanim pokrenuti/voditi upravni postupak i činjenicama na kojima će se temeljiti osporavano rješenje.

U odnosu na korištenje relevantnih vrijednosti tuženik navodi da je izračun visine i cijene, kao i ocjenu njezine troškovne usmjerenosti koju je predložio tužitelju podneskom od 14. siječnja 2009. obavio u skladu s člankom 7. stavkom 12. Pravilnika.

Tuženo tijelo predlaže odbiti tužbu kao neosnovanu.

Tužba je neosnovana.

Iz spisa proizlazi da je tužena Agencija podneskom od 19. prosinca 2008. na temelju članka 128. stavka 2. ZEK-a i članka 56. stavka 3. ZOT-a te članka 6. stavka 6. Pravilnika predložila tužitelju da do 31. prosinca 2008. dostavi Vijeću Agencije novu standardnu ponudu, budući da je valjanost standardne ponude koja je bila na snazi u vrijeme pokretanja upravnog postupka trebala prestati 31. prosinca 2008. Agencija je uz to smatrala da su postojeće cijene usluga međusobnog povezivanja tužitelja u značajnoj mjeri odudarale od prosjeka u zemljama članicama Europske unije, a koje je Agencija smatrala referentnim vrijednostima.

Na temelju članka 128. stavka 2. i članka 133. stavka 2. ZEK-a, a u skladu s člankom 56. stavkom 19. ZOT-a u postupku donošenja standardne ponude tuženo tijelo je donijelo osporavano rješenje kojim je tužitelju naložilo određene izmjene standardne ponude kako bi ista bila usklađena s odredbama ZOT-a, poglavito s načelom troškovne usmjerenosti cijena, a s obzirom na činjenicu da je valjanost standardne ponude prestajala 31. prosinca 2008. Tuženik je 23. prosinca 2008. donio privremeno rješenje o produljenju valjanosti postojeće standardne ponude do završetka upravnog postupka.

Tuženo tijelo pravilno tvrdi da je upravni postupak započeo nakon stupanja na snagu ZEK-a, ali da je člankom 128. stavkom 1. tog Zakona propisana obveza tuženika da po službenoj dužnosti započne provedbu postupka iz članka 52. stavka 1. ZEK-a, što je i učinio.

Odredbom članka 7. Pravilnika je propisano da cijene međusobnog povezivanja operatora za međusobno povezivanje sa znatnijom tržišnom snagom na tržištu javnih govornih usluga u nepokretnoj telekomunikacijskoj mreži, na tržištu usluga iznajmljenih telekomunikacijskih vodova, te operatora pokretne telekomunikacijske mreže koji su proglašeni operatorima sa znatnijom tržišnom snagom na tržištu međusobnog povezivanja, moraju biti u skladu s načelima transparentnosti i troškovne usmjerenosti, te se moraju temeljiti na stvarnim troškovima usluge koja se pruža, uključujući i razumnu stopu povrata na ulaganja. Za dokazivanje utemeljenosti cijena međusobnog povezivanja na tim troškovima odgovoran je operator za međusobno povezivanje koji obavlja međusobno povezivanje (stavak 1.). Vijeće Agencije može zatražiti od operatora za međusobno povezivanje iz stavka 1. ovoga članka podrobno obrazloženje za cijene međusobnog povezivanja, te u skladu s tim obrazloženjem može rješenjem naložiti promjenu cijena međusobnog povezivanja, ako te cijene nisu utvrđene u skladu s odredbama Zakona o telekomunikacijama i ovoga Pravilnika (stavak 2.).

Dakle, tuženiku je dana mogućnost da zatraži od operatora za međusobno povezivanje, podrobno obrazloženje cijene međusobnog povezivanja te u skladu s tim obrazloženjem može rješenjem naložiti promjenu cijena međusobnog povezivanja. U predmetnom slučaju je tuženo tijelo rješavalo po slobodnoj ocjeni na temelju i u granicama ovlaštenja koje mu je dano relevantnim propisima, stoga tužitelj neosnovano ističe prigovor pogrešne primjene materijalnog prava, kao što pravilno navodi i tuženo tijelo.

U odnosu na prigovor tužitelja da mu nije dana mogućnost da se očituje o svim činjenicama i okolnostima na kojima se temelji predmetno rješenje, valja navesti da iz spisa proizlazi da je tužiteljev prigovor neosnovan, jer je tužitelj tijekom postupka bio upoznat s opsegom izmjena standardne ponude, kao i s razlozima zbog kojih je vođen upravni postupak te s činjenicama na kojima se temelji osporavana odluka.

Neosnovano tužitelj navodi da osporavano djelomično rješenje sadrži nedostatke zbog kojih se ne može ispitati. Naime, osporavana odluka sadrži sve dijelove propisane člankom 206. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91.), a obrazloženje rješenja je u skladu s odredbom članka 209. istog Zakona.

U odnosu na prigovor nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja jer je tuženik koristio referentne vrijednosti svih zemalja članica EU, valja navesti da je tuženo tijelo navedeno obrazložilo u pobijanoj odluci, s kojim obrazloženjem je sud suglasan.

S obzirom na izloženo, sud je ocijenio da osporavanim upravnim aktom nije povrijeđen zakon tužitelju na štetu, već cijeni da je tuženo tijelo pri donošenju rješenja poštivalo zakonske odredbe, da je rješenje doneseno na temelju potpuno utvrđenog činjeničnog stanja i uz pravilnu primjenu zakona. Zbog toga je tužba odbijena na temelju odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima.

Objava presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 14. stavka 7. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Broj: Us-2714/2009-4

Zagrebu 30. studenoga 2011.

Predsjednica vijeća
Jasminka Jenjić, v. r.

Presuda, NN 4/2012-73