## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3817/2009 od 19. prosinca 2012.

### NN 18/2013 (15.2.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3817/2009 od 19. prosinca 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

320

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Kršćanska vjerska zajednica J. S. iz Z., koju zastupaju odvjetnici iz Odvjetničkog društva »R.&O.« u K., na sjednici održanoj 19. prosinca 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-7682/2005-4 od 11. veljače 2009.

– rješenje Ministarstva financija Republike Hrvatske, Samostalne službe za drugostupanjski upravni postupak klasa: UP/II-410-20/04-01/1333, ur. broj: 513-04/05-2 od 25. svibnja 2005. i

– rješenje Ministarstva financija Republike Hrvatske, Porezne uprave, Područnog ureda Pazin, Ispostava Rovinj klasa: UP/I-410-20/2004-001/00836, urbroj: 513-007-18/006-2004-0003 od 24. kolovoza 2004.

III. Predmet se vraća Ministarstvu financija Republike Hrvatske, Poreznoj upravi, Područnom uredu Pazin, Ispostavi Rovinj na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud) broj: Us-7682/2005-4 od 11. veljače 2009., kojom je odbijena tužba podnositelja protiv rješenja Ministarstva financija Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Ministarstvo financija), Samostalne službe za drugostupanjski upravni postupak klasa: UP/II-410-20/04-01/1333, ur.broj: 513-04/05-2 od 25. svibnja 2005.

Tim je (drugostupanjskim) rješenjem odbijena žalba podnositelja protiv rješenja Ministarstva financija, Porezne uprave, Područnog ureda Pazin, Ispostava Rovinj klasa: UP/I-410-20/2004-001/00836, ur.broj: 513-007-18/006-2004-0003 od 24. kolovoza 2004., a kojim je podnositelju utvrđena osnovica poreza na promet nekretnina i obveza uplate poreza u iznosu od 22.800,00 kuna.

2. Tijekom ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Upravnog suda broj: Us-7682/2005.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka zatražen je na uvid spis predmeta Upravnog suda broj: Us-7682/05 iz kojeg je razvidno da je Ministarstvo financija, Porezna uprava, Područni ured u Pazinu, Ispostava Rovinj donijelo rješenje klasa: UP/I-410-20/2004-001/00836, ur.broj: 513-007-18/006-2004-0003 od 24. kolovoza 2004. kojim je podnositelju utvrđena osnovica poreza na promet nekretnina stečenih u vlasništvo kupoprodajnim ugovorom od 21. svibnja 2004. i obveza uplate poreza u iznosu od 22.800,00 kuna.

Navedenim ugovorom, podnositelj je kao kupac od prodavateljice (E. G.) kupio 61/216 dijela nekretnine upisane u z.k.ul.br. 1131 k.o. R. S., z.k.č.br. 946 – u naravi poslovni prostor u površini od 60,84 m2.

Protiv tog rješenja podnositelj je izjavio žalbu u kojoj je između ostalog naveo:

»(...)

Naša vjerska Zajednica je čista neprofitna organizacija i poslovni prostor od 60,84 m2 nije kupljen radi neke profitne poslovne djelatnosti već kao posebni dio nekretnine za vjerske sastanke, pa je to za nas vjerski objekt i ne samo za nas već i za Poreznu upravu je to vjerski objekt, koji je samo u trenutku kupovine bio imenovan kao poslovni prostor ali od trenutka kupoprodaje to je vjerski objekt i kao takav se koristi ...

(...)«

Ministarstvo financija, Samostalna služba za drugostupanjski upravni postupak odbilo je žalbu podnositelja, rješenjem klasa: UP/II-410-20/04-01/1333 ur.broj: 513-04/05-2 od 25. svibnja 2005. i u obrazloženju između ostalog navelo:

»(...)

Na temelju članka 12. Zakona o državnoj statistici ('Narodne novine' broj 52/94.) Državni zavod za statistiku odredio je Klasifikaciju vrsta građevina – KVG za mjesečni i tromjesečni izvještaj građevinarstva (GRAĐ – 21M, GAĐ-21/M/OBRT, GRAĐ-21/3M) ('Narodne novine' broj 11/98.) prema kojoj u zgrade za obavljanje vjerskih i drugih obreda pripadaju crkve, kapele, džamije, sinagoge itd., kao i groblja i građevine na grobljima, prostorije za ispraćaj, krematoriji i slično.

Sukladno navedenim odredbama zakona poslovni prostor koji je predmet kupoprodaje nema obilježje vjerskog objekta pa se ne može primijeniti porezno oslobođenje propisano člankom 17. stavkom 5. Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica.

Budući da nema zakonske osnove da se udovolji žalbenom zahtjevu žalitelja, to je njegovu žalbu kao neosnovanu valjalo odbiti.

(...)«

Protiv drugostupanjskog rješenja podnositelj je izjavio tužbu Upravnom sudu u kojoj je osobito naglasio sljedeće:

»(...)

Tuženik ... pogrešno utvrđuje činjenično stanje i sporni prostor tretira kao poslovni prostor, a ne kao vjerski te pogrešno primjenjuje članak 17. stavak 5. Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica. Iako se prostor prije kupoprodaje koristio kao poslovni, od izvršene kupoprodaje on se koristi isključivo za obavljanje vjerskih obreda vjerske zajednice upisane u Evidenciju vjerskih zajednica u Republici Hrvatskoj. Prema takvom načinu utvrđivanja činjeničnog stanja koji je napravio tuženik, vjerske zajednice bi stekle pravo na oslobođenje od plaćanja poreza na promet nekretnina kad kupuju već postojeći prostor, samo ako bi on već bio u vjerskoj funkciji prije kupoprodaje, čime bio se vjerske zajednice dovele u apsurdnu situaciju.

Tako bismo mi, primjerice, morali kupiti crkvu, sinagogu, džamiju ili neku drugu građevinu koja prema spomenutoj klasifikaciji spada u vjerski objekt da bismo mogli ostvariti na zakonu utemeljeno pravo na oslobođenje od plaćanja poreza na promet nekretnina. Smatramo da nas to što neke vjerske zajednice za svoje obrede koriste isključivo samostojeće objekte određenog oblikovanja ne obvezuje na isto. Držimo da se članak 17. stavak 5. Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica primjenjuje na svaki prostor koji se stječe u svrhu obavljanja isključivo vjerskih obreda, bez obzira na to u kojoj je funkciji bio prije nego što ga je stekla vjerska zajednica upisana u Evidenciju vjerskih zajednica u Republici Hrvatskoj.

(...)«

Upravni sud je odbio tužbu podnositelja, a u obrazloženju osporavane presude između ostalog naveo sljedeće:

»(...)

Odredbom članka 17. stavka 5. Zakona o vjerskim zajednicama ('Narodne novine', broj 83/02) propisano je da vjerska zajednica plaća porez na promet nekretnina kada stječe vjerske objekte ili zemljišta za izgradnju vjerskih objekata bez obzira na način stjecanja.

S obzirom na navedenu zakonsku odredbu, a vezano uz članak 12. Zakona o državnoj statistici ('Narodne novine', broj 52/94) tuženo tijelo nije povrijedilo zakon tužitelju na štetu, odnosno imalo je uporišta u navedenoj odredbi Zakona žalbu tužitelja odbiti uz dato obrazloženje.

Sud nije mogao udovoljiti tužitelju iz tužbe jer citirana odredba članka 17. stavka 5. Zakona ne glasi, da vjerska zajednica ne plaća porez na promet nekretnina kad stječe objekte koji će postati vjerski objekti ili koji će imati namjenu vjerskog objekta.

(...)«

III. NAVODI PODNOSITELJA

4. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe:

»(...)

... primjenom zakona u ovom slučaju povrijeđena su ustavna prava tužitelja i to prije svega iz čl. 41. st. 1. Ustava RH. Prema toj ustavnoj odredbi sve vjerske zajednice jednake su pred zakonom

.... Prema čl. 10. Zakona o vjerskim zajednicama vjerski obredi mogu se obavljati u svim zgradama i prostorijama koje prema posebnim propisima ispunjavaju uvjete za okupljanje većeg broja osoba, te na otvorenim prostorima prema propisima o javnom okupljanju. Dakle, za vrednovanje građevine ili prostora, koji se smatra vjerskim objektima u poreznopravnom smislu primjenjiv je ... čl. 10. Zakona o vjerskim zajednicama.

(...)

... svaka građevina, koju vjerska zajednica stječe s namjerom da u njoj vrši vjerske obrede, postaje vjerski objekt i prilikom stjecanja takve nekretnine ne plaća se porez na promet. ... Prema takvom pravnom stajalištu pobijanih odluka u ovom slučaju, tužitelj bi morao kupiti crkvu, sinagogu ili džamiju od druge vjerske zajednice i samo bi u tom slučaju mogao dobiti oslobođenje od plaćanja poreza na promet nekretnina. U slučaju kada se kupuje građevina ili dio građevine sa svrhom da se u njoj vrše vjerski obredi, a ta nekretnina u trenutku stjecanja nema vjerska obilježja, nižestupanjska porezna tijela ne primjenjuju čl. 17. st. 5. Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica.

(...)

Tužitelj je već imao prilike kupovati objekte radi vjerske namjene, te je u tim slučajevima uvijek bilo ispravno primijenjeno porezno oslobođenje ... npr. bilo u O. U tom slučaju doneseno je porezno rješenje, kojim je tužitelj oslobođen plaćanja poreza na promet nekretnina prilikom kupnje kč.br. 254/2B i 254/1B k.o. O.

(...)«

Slijedom navedenih činjenica i okolnosti, podnositelj smatra da su mu presudom Upravnog suda i rješenjima nižestupanjskih tijela povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 18., 19., 26., 40. i 41., kao i odredba članka 117. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.). Iz navoda ustavne tužbe proizlazi da podnositelj povrijeđenim smatra i ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporene presude i rješenja.

IV. MJERODAVNO PRAVO

5. Člancima 10. i 17. Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica (»Narodne novine« broj 83/02.) propisano je:

»a) Vjerski obredi

Članak 10

(1) Vjerske zajednice slobodno obavljaju vjerske obrede u svojim ili zakupljenim odnosno iznajmljenim zgradama ili prostorijama koje prema posebnim propisima ispunjavaju uvjete za okupljanje većeg broja osoba, te na otvorenim prostorima vjerskih objekata i na grobljima.

(2) Vjerski obredi mogu se obavljati i na drugim otvorenim prostorima. Radi nesmetanog obavljanja vjerskog obreda, o mjestu i vremenu vjerskog obreda vjerska zajednica obavijestit će nadležnu policijsku upravu najkasnije 48 sati prije njegovog održavanja.

(3) Vjerske zajednice i sudionici vjerskog obreda na otvorenom prostoru imaju prava i obveze koje imaju organizator i sudionici javnog okupljanja prema propisima o javnom okupljanju.«

»h) Sredstva za djelovanje vjerskih zajednica

Članak 17.

(1) Vjerska zajednica stječe sredstva:

– prihodima od svoje imovine,

– iz dobiti trgovačkih društava kojih su imatelji dionica ili udjela,

– obavljanjem karitativne, odgojno-obrazovne, kulturne, umjetničke ili druge opće korisne djelatnosti, te prodajom vjerskih izdanja ili suvenira,

– od pružanja vjerskih usluga,

– od nasljedstva i darova,

– od dobrovoljnih priloga (u novcu, uslugama ili radovima) fizičkih i pravnih osoba.

(2) Vjerskoj zajednici odobrit će se sredstva iz državnog proračuna čija će se godišnja visina određivati ovisno o vrsti i značaju njenih vjerskih objekata (kulturnom, povijesnom, umjetničkom i sl.), te o djelovanju vjerske zajednice na odgojno-obrazovnom, socijalnom, zdravstvenom i kulturnom području i njenom doprinosu nacionalnoj kulturi, kao i humanitarnom i općekorisnom djelovanju vjerske zajednice.

(3) Vjerskoj zajednici može se iz državnog proračuna i proračuna jedinica lokalne samouprave i proračuna jedinica područne (regionalne) samouprave dodjeljivati i namjenska potpora, osobito za izgradnju i obnovu objekata vjerske zajednice.

(4) Vjerska zajednica podnosi nadležnom tijelu obrazloženi zahtjev za dodjelu sredstava iz stavka 2. i 3. ovoga članka.

(5) Vjerska zajednica ne plaća porez na promet nekretnina kada stječe vjerske objekte ili zemljište za izgradnju vjerskih objekata bez obzira na način stjecanja ovih nekretnina.

(6) Vjerska zajednica ne plaća porez na priloge koje joj daju građani i pravne osobe. Pravne i fizičke osobe ne plaćaju porez na dobit, odnosno porez na dohodak do visine propisane Zakonom o porezu na dobit i Zakonom o porezu na dohodak.

(7) Vjerska zajednica ne plaća carinu i porez na predmete, koje prima od stranih vjerskih zajednica, te drugih stranih pravnih i fizičkih osoba, koji vjerskoj zajednici, odnosno njenim svećenicima i drugim vjerskim službenicima služe za obavljanje vjerskih poslova.

(8) Vjerska zajednica i njeni ustrojstveni oblici koji su stekli pravnu osobnost upisom u Evidenciju za svoje obveze odgovaraju svaki cijelom svojom imovinom, u skladu sa zakonom.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. U konkretnom slučaju mjerodavnim za ocjenu osnovanosti navoda iz ustavne tužbe podnositelja, Ustavni sud smatra članke 29. stavak 1. i 19. stavak 2. Ustava, koji glase:

»Članak 29.

»Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 19.

(...)

Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.«

6.1. Polazeći od činjenice da je podnositelj ustavne tužbe u konkretnom slučaju vjerska zajednica, Ustavni sud razmatrao je eventualne povrede navedenih ustavnih prava imajući u vidu i članak 41. Ustava koji glasi:

»Članak 41.

Sve vjerske zajednice jednake su pred zakonom i odvojene od države.

Vjerske zajednice slobodne su, u skladu sa zakonom javno obavljati vjerske obrede, osnivati škole, učilišta, druge zavode, socijalne i dobrotvorne ustanove te upravljati njima, a u svojoj djelatnosti uživaju zaštitu i pomoć države.«

7. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom, Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ustavna prava.

Ustavni sud podsjeća da je u odluci broj: U-III-1001/2007 od 7. srpnja 2010., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 90/10. utvrdio da se jamstva prava na pravično suđenje, sadržana u članku 29. stavku 1. Ustava, primjenjuju i na sudski postupak pred Upravnim sudom (upravni spor) koji je uređen člankom 19. stavkom 2. Ustava.

7.1. Ustavni sud opetovano ističe da je sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen na jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

8. Predmetom odlučivanja u upravnom i upravnosudskom postupku, koji je prethodio ustavnosudskom postupku, bilo je postoji li na temelju utvrđenih činjenica i mjerodavnog prava obveza podnositelja na plaćanje poreza na promet nekretnina.

Pri tome nije bilo sporno da je podnositelj ustavne tužbe vjerska zajednica na koju se primjenjuje Zakon o pravnom položaju vjerskih zajednica.

Nesporno je, također, da je podnositelj ustavne tužbe kao vjerska zajednica stekao predmetni prostor na temelju ugovora o kupoprodaji nekretnina sklopljenog 21. svibnja 2006. s prodavateljicom E. G. te da je u ugovoru taj prostor označen (samo) kao »poslovni prostor«

Prema tvrdnjama podnositelja ustavne tužbe, koje je isticao i tijekom upravnog postupka, predmetni prostor se, iako u samom ugovoru nije označen kao vjerski objekt ili kao prostor koji će se koristiti za vjerske potrebe, od trenutka kupoprodaje koristi upravo za tu namjenu.

Dakle, da je prostor kupljen sa svrhom da se koristi za vjerske potrebe, koja svrha je neposredno po izvršenju kupoprodaje i ostvarena. Drugim riječima, prostor je »prenamijenjen« u vjerski objekt.

Ustavnom sudu dostavljen je Ugovor o zakupu prostorija za Kraljevsku dvoranu (predmetnog poslovnog prostora), zaključen 11. svibnja 1989. između podnositelja kao zakupoprimca i E. G. kao zakupodavca iz kojeg je (toč. I.) razvidno da će se u sklopu obiteljske kuće prodavateljice (E. G.) izgraditi prostorija koja će se nakon izdavanja potrebne dokumentacije, preurediti za Kraljevsku dvoranu a koju će podnositelj za vrijeme trajanja zakupa koristiti za provođenje vjerskih sadržaja.

Također, iz navedenog ugovora razvidno je (toč. V.) da će se dovršena Kraljevska dvorana, na temelju nastavno sastavljene dokumentacije, prenijeti u trajno vlasništvo Kršćanske vjerske zajednice J. S. (zakupoprimca – podnositelja).

Naknadno zaključenim kupoprodajnim ugovorom od 21. svibnja 2004. (u smislu toč. V. ugovora o zakupu prostorija za Kraljevsku dvoranu od 11. svibnja 1989.) podnositelj je kao kupac od prodavateljice E. G. kupio 61/216 dijela nekretnine upisane u z.k.ul.br. 1131 k.o. R. S., z.k.č.br. 946 – u naravi poslovni prostor u površini od 60,84 m2. Iz dostavljene dokumentacije može se zaključiti da se predmetni (poslovni) prostor nakon izgradnje i dovršene adaptacije koristio za vjerske potrebe.

Međutim, nadležna upravna tijela su bez utvrđivanja ovih činjenica, odnosno bez provjere navoda podnositelja ustavne tužbe, koje je on višekratno isticao tijekom upravnog postupka – da je predmetni (poslovni) prostor već u trenutku kupoprodaje kupljen s namjerom da se i koristi kao vjerski prostor, podnositelja ustavne tužbe utvrdila obveznikom plaćanja poreza na promet nekretnina jer se na njega ne može primijeniti iznimka propisana člankom 17. stavkom 5. Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica. Rješenja nadležnih upravnih tijela potvrđena su osporenom presudom Upravnog suda.

Razlozi na temelju kojih upravna tijela i Upravni sud smatraju da se na podnositelja ustavne tužbe ne može primijeniti navedena zakonska iznimka svode se, sažeto, na utvrđenje da je stavkom 5. članka 17. Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica izrijekom propisano da se ona primjenjuje samo na one prostore koji (već) imaju obilježja vjerskog objekta. Stoga se podnositelja ustavne tužbe nije moglo osloboditi od obveze plaćanja poreza budući da navedena zakonska odredba »ne glasi da vjerska zajednica ne plaća porez na promet nekretnina kada stječe objekte koji će postati vjerski objekti ili koji će imati namjenu vjerskog objekta« (podrobnije vidjeti citirana rješenja upravnih tijela i presude Upravnog suda u točki 3 obrazloženja odluke).

Ustavni sud primjećuje da se navedenim utvrđenjima, u formalnom smislu, nema što prigovoriti jer stavak 5. članka 17. Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica, gramatički čitan, doista tako i glasi.

Međutim, zadaća je sudova, dakle, i Upravnog suda, kao i upravnih tijela, da tumače pravne norme polazeći od cilja i svrhe koji je zakonodavac želio postići njihovim propisivanjem te da u skladu s tako utvrđenom svrhom primjenjuju mjerodavnu normu u skladu sa specifičnim okolnostima konkretnog slučaja. Koju će metodu interpretacije sud primijeniti, stvar je njegovog odabira i nije predmet ustavnosudske ocjene, pod uvjetom da način na koji je sud tumačio i primijenio mjerodavno materijalno pravo u svakom pojedinom slučaju ima racionalnu osnovu i objektivno opravdanje.

Stoga je u ovom ustavnosudskom postupku zadaća Ustavnog suda – utvrditi jesu li nadležna upravna tijela i Upravni sud u specifičnim okolnostima konkretnog slučaja tumačili i primijenili mjerodavno materijalno pravo u skladu s navedenim zahtjevima ili se njihov pristup može ocijeniti tako formalistički i arbitrarnim da je doveo do povrede prava podnositelja na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Polazeći od naprijed opisanog stajališta upravnih tijela i Upravnog suda, proizlazilo bi da vjerska zajednica nikada ne bi mogla kupiti određeni prostor (poslovni prostor) koji već nije vjerski prostor, koji se ne koristi za obavljanje vjerskih obreda. U potvrdu takvog njihovog pristupa dodatno govori činjenica da su se pozvali na klasifikaciju vrsta građevina i objekta koje je kao vjerske odredio Državni zavod za statistiku na temelju članka 12. Zakona o državnoj statistici. (vid. točku 3. obrazloženja odluke).

Ustavni sud primjećuje da ukoliko bi se prihvatilo navedeno stajalište, to bi značilo da niti jedna vjerska zajednica nikada ne bi mogla kupiti prostor koji već nema status (nije klasificiran) kao vjerski objekt, odnosno prostor koji služi za vjerske potrebe. Iz takvog pristupa proizlazilo bi da bi vjerske zajednice mogle kupovati takve objekte samo jedne od drugih. Takvo stajalište ne čini se logičnim i životnim.

Ustavni sud, slijedom navedenoga, smatra da je način na koji su nadležna upravna tijela i Upravni sud tumačila i primijenila mjerodavno pravo isuviše formalistički te da nema svoje racionalno opravdanje. U prilog navedenog, govori rečenica da je člankom 10. Zakona o pravnom položaju vjerskih zajednica o pravnom položaju vjerskih zajednica propisano da se vjerski obredi mogu obavljati u prostorima u kojima su u skladu s posebnim propisima ispunjeni uvjeti za okupljanje većeg broja ljudi.

Stoga, da su upravna tijela i Upravni sud članak 17. stavak 5. Zakona o pravnom položaju povezali sa člankom 10. istoga Zakona, za ocjenu ispunjavanja pretpostavki za oslobođenje podnositelja od plaćanja poreza, ispitali bi navode podnositelja, odnosno prikupili potrebne podatke iz kojih bi bilo razvidno za koje se namjene koristi predmetni prostor nakon izvršene kupoprodaje, odnosno u vrijeme donošenja odluke o utvrđenju porezne obveze na tu kupoprodaju.

Propustivši tako postupiti, a polazeći od svega naprijed navedenoga, povrijedili su pravo podnositelja na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

9. Ustavni sud podsjeća da zakonom ustanovljena prava ne mogu biti iluzorna, odnosno da ovlašteniku mora razumno i objektivno biti moguće ostvarenje zakonom propisanog prava. U protivnom, ostaje se na razini proklamiranog prava bez stvarne mogućnosti njegovog ostvarenja u praksi.

Osporenom presudom nisu ispoštovana ni ustavna jamstva sudske kontrole upravnih akata (članak 19. stavak 2. Ustava), koja podrazumijevaju stvarnu i učinkovitu, neovisnu i nepristranu sudsku zaštitu od nezakonitih akata tijela državne uprave i drugih tijela s javnim ovlastima.

10. Budući da je utvrdio povrede ustavnih prava zajamčenih člankom 19. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao povrede ostalih ustavnih prava na koje je podnositelj svojom ustavnom tužbom ukazao.

Na temelju članaka 74. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona o ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

Odluka o objavi iz točke IV. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3817/2009

Zagreb, 19. prosinca 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 18/2013-320