## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske br. UsII-15/2012-7 od 29. svibnja 2014.

### NN 102/2014 (22.8.2014.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske br. UsII-15/2012-7 od 29. svibnja 2014.

102 22.08.2014 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske br. UsII-15/2012-7 od 29. svibnja 2014.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1995

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda, Lidije Rostaš-Beroš, predsjednice vijeća, Jasminke Jenjić i Arme Vagner-Popović, članica vijeća te zapisničara, višeg sudskog savjetnika Srđana Papića, u upravnom sporu tužitelja Hrvatske autoceste d.o.o., Širolina 4, Zagreb, kojeg zastupa opunomoćenica Mileva Pavlović, dipl. iur., protiv tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, koju zastupa predsjednik Vijeća Agencije Miljenko Krivšek, Ulica Roberta Frangeša Mihanovića 9, Zagreb, radi zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture, na sjednici održanoj 29. svibnja 2014.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev kojim tužitelj Hrvatske autoceste d.o.o. traži poništavanje odluke tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije klasa: UP/I-344-01/10-01/556, urbroj: 376-04/HP-12-23(DM) od 12. travnja 2012.

II. Odbija se prijedlog tužitelja za odgodu izvršenja pobijane odluke.

III. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Odlukom tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije (dalje u tekstu: Odluka) utvrđen je sadržaj ugovora o pristupu i zajedničkom korištenju dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme trgovačkog društva Hrvatske autoceste d.o.o. između trgovačkih društava Univerzalne telekomunikacije d.d. (najmoprimca) i Hrvatske autoceste d.o.o. (najmodavca).

Tužitelj je podnio upravnu tužbu kojom traži poništavanje tuženikove Odluke (čl. 22. st. 2. t. 1. Zakona o upravnim sporovima – »Narodne novine«, broj 20/10., 143/12., dalje u tekstu: ZUS) te predlaže odgodu izvršenja Odluke do donošenja presude (čl. 26. ZUS-a).

Tužitelj Hrvatske autoceste d.o.o. (dalje u tekstu: HAC) osporava tuženikovu odluku i tvrdi da je Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije (dalje u tekstu: HAKOM) donošenjem navedene Odluke nepravilno primijenila odredbe Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., dalje u tekstu: ZEK) jer je pogrešno zaključila da je tužitelj infrastrukturni operator u smislu članka 2. stavka 1. točke 15. navedenog Zakona. Tvrdi da je on društvo koje prema članku 81. Zakona o cestama (»Narodne novine«, broj 84/11.) upravlja, gradi, rekonstruira i održava autoceste, a ne elektroničku komunikacijsku mrežu i infrastrukturu, a da elektronička komunikacijska infrastruktura i povezana oprema HAC-a, koju je on izgradio i kojom upravlja, služi za potrebe regulacije prometa na autocestama i čini sastavni dio autoceste koja ima status javnog dobra u općoj uporabi u vlasništvu RH. Kako se radi o korištenju infrastrukture u vlasništvu RH tvrdi da on ne može bez suglasnosti RH postupiti prema tuženikovoj odluci.

Tužitelj nadalje tvrdi da je u svrhu provođenja Odluke Vlade RH o utvrđivanju uvjeta ponude viška izgrađene telekomunikacijske infrastrukture od 7. veljače 2008. sklopio Ugovor o poslovnoj suradnji s društvom Odašiljači i veze d.o.o. te je stavio na tržište izgrađene slobodne kapacitete elektroničke komunikacijske infrastrukture kojom upravlja, o čemu je obavijestio tuženika i Univerzalne telekomunikacije d.d. (dalje u tekstu: Unitel). Navodi da je elektronička komunikacijska infrastruktura i povezana oprema HAC-a izgrađena isključivo za potrebe upravljanja i održavanja autocesta te da se ne može bez posebnih sigurnosnih provjera istu dati na korištenje drugim korisnicima u druge svrhe, bez posljedica za sigurnost odvijanja prometa na autocestama. Ističe da provedba ugovora o zajedničkom korištenju dijela zajedničke elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane oprema HAC-a, kako je predviđena odlukom tuženika, ima za HAC i vlasnika RH štetne financijske posljedice.

Nadalje tužitelj tvrdi da nije vlasnik javne ceste kojom upravlja te da ne može raspolagati istom, niti njenim sastavnim dijelovima, bez suglasnosti vlasnika. Navodi da Odluka tuženika sadrži i strogo formalne nedostatke te predlaže usvojiti tužbeni zahtjev kojim traži poništavanje Odluke tuženika.

Tužitelj ujedno predlaže odgodu izvršenja tuženikove Odluke do donošenja presude.

Tuženik u odgovoru na tužbu smatra neprihvatljivim tvrdnje tužitelja da u smislu odredbe članka 2. ZEK-a nije infrastrukturni operator, a da se istovremeno sam definira kao infrastrukturni operator u vlastitom Ugovoru te da čak pruža i usluge davanja u najam svoje elektroničke komunikacijske mreže. Tvrdi da je utvrđeno da tuženik nije odgovorio na zahtjev Unitela od 11. veljače 2009. već je prvi službeni odgovor tužitelja Unitelu upućen 18. ožujka 2009. kojim nije dan konkretan odgovor o zajedničkom korištenju dijela kabelske kanalizacije te je, stoga Unitel bio ovlašten obratiti se tuženiku.

U odnosu na prigovor da je elektronička komunikacijska infrastruktura uz autocestu izgrađena isključivo za potrebe održavanja i upravljanja autocestom tuženik ističe da je tužitelj i prije donošenja Odluke ponudio usluge davanja u najam svoje elektroničke komunikacijske mreže te pristup i zajedničko korištenje svoje kabelske kanalizacije putem ugovora. Dodaje da je tužitelj svojim dopisom od 6. prosinca 2010. potvrdio postojanje odgovarajućih tehničkih uvjeta za zajedničko korištenje kabelske kanalizacije.

Tuženik nadalje navodi da je prema ZEK-u obvezan poticati zajedničko korištenje elektroničke komunikacijske infrastrukture, a da je tužitelj s trgovačkim društvom Odašiljači i veze d.o.o. sklopio Ugovor o poslovnoj suradnji kojim je dao na uporabu svoju elektroničku komunikacijsku mrežu te pristup i zajedničko korištenje elektroničke komunikacijske infrastrukture. U odnosu na navode tužitelja da je Vlada RH vlasnik predmetne infrastrukture navodi da je tužitelj odlukom Vlade RH od 7. veljače 2008. kao vlasnika obvezan utvrditi uvjete ponude radi davanja u najam viška izgrađene telekomunikacijske mreže i infrastrukture. Tvrdi da je Ugovor dopunio na način da je sve bitne stavke ugovora uskladio s Pravilnikom o načinu i uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme (»Narodne novine«, broj 154/09., dalje u tekstu: Pravilnik) i postojećim tržišnim standardima. Tvrdi da je postupio u skladu s odredbama ZEK-a te predlaže odbiti tužbeni zahtjev kao i prijedlog za odgodu izvršenja Odluke tužene.

Zainteresirana osoba Unitel je u smislu odredbe članka 19. stavka 3. ZUS-a bila pozvana da sudjeluje u sporu, ali se nije uključila u spor.

U dokaznom postupku sud je uzeo u obzir činjenice utvrđene u postupku donošenja osporavane odluke te je izvršio uvid u dokumentaciju i očitovanja koji prileže u spisu.

Sud je, na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja (čl. 55. ZUS-a) utvrdio da tužbeni zahtjev nije osnovan.

Iz spisa proizlazi da je Unitel dopisom od 17. ožujka 2009. izvijestio tuženika da je tužitelju uputio zahtjev za ugovaranje zajedničkog korištenja dijela kabelske kanalizacije na dijelu autoceste A3 na dionici Zagreb (Lučko) – Lipovac (Zagreb – Slavonski Brod – GP Lipovac/Bajakovo, u duljini od 287 km, s planiranim odvajanjem Sredanci/Popovača/Slavonski Brod zapad, zatim autoceste A5 na dionici Sredanci – Đakovo u duljini od 23 km te autoceste A1 na dionici Bosiljevo – Split (Dugopolje) u duljini od 313 km, s planiranim odvajanjem Otočac/Zadar/Šibenik. Tuženik je donio djelomično rješenje kojim je naložio Unitelu i tužitelju da u roku od 30 dana pregovaraju u dobroj vjeri i sklope ugovor o zajedničkom korištenju dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme tužitelja te da o istom obavijeste tuženika.

Tužitelj je protiv tog rješenja pokrenuo upravni spor u kojem je tužba uvažena te poništeno tuženikovo djelomično rješenje uz obrazloženje da tuženik nije bio ovlašten na donošenje djelomičnog rješenja već donijeti odluku koja u cijelosti zamjenjuje ugovor. Postupajući po sudskoj presudi, tuženik je donio predmetnu Odluku.

Naime, odredbom članka 30. stavka 2. ZEK-a je propisano da infrastrukturni operator mora omogućiti operatoru korisniku, uz naknadu i na temelju sklopljenog ugovora, pristup i zajedničko korištenje svoje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme ako su ispunjeni odgovarajući uvjeti pristupa i zajedničkog korištenja, utvrđeni Pravilnikom.

Ako infrastrukturni operator odbije sklopiti ugovor, ili ne omogući operatoru korisniku pristup i zajedničko korištenje svoje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, Agencija će, na zahtjev operatora korisnika, u roku od 30 dana od dana podnošenja tog zahtjeva utvrditi postoje li odgovarajući uvjeti, i u slučaju postojanja tih uvjeta donijeti odluku koja u cijelosti zamjenjuje taj ugovor (stavak 10.). Ako infrastrukturni operator ne odgovori na zahtjev operatora korisnika u roku od 30 dana od dana podnošenja tog zahtjeva, smatra se da je odbio sklopiti ugovor (stavak 11.).

Nadalje odredbom članka 9. stavka 17. Pravilnika propisano je ako infrastrukturni operator odbije sklopiti ugovor o pristupu i zajedničkom korištenju kabelske kanalizacije ili ne omogući operatoru korisniku pristup i zajedničko korištenje svoje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme uz uvjete iz Zakona, Agencija će, na zahtjev operatora korisnika, u roku od 30 dana od dana podnošenja tog zahtjeva utvrditi postoje li odgovarajući uvjeti i u slučaju postojanja tih uvjeta donijeti odluku koja u cijelosti zamjenjuje ugovor. Ako infrastrukturni operator ne odgovori na zahtjev operatora korisnika u roku od 30 dana od dana podnošenja zahtjeva, smatra se da je odbio sklopiti ugovor o pristupu i zajedničkom korištenju kabelske kanalizacije (stavak 18.).

Kako je tuženik utvrdio da postoje odgovarajući uvjeti pristupa i zajedničkog korištenja dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, donio je odluku koja u cijelosti zamjenjuje ugovor.

Po ocjeni suda, tuženik je pravilno utvrdio da je tužitelj infrastrukturni operator što je razložno i obrazložio u svojoj odluci.

Tuženik je, dakle, u skladu s citiranim zakonskim odredbama i odredbama Pravilnika donio zakonitu odluku, stoga je na temelju odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a tužbeni zahtjev odbijen kao neosnovan.

U odnosu na tužiteljev prijedlog za odgodu izvršenja tuženikove Odluke, valja navesti da je odgađanje izvršenja pojedinačne odluke dopušteno samo iznimno uz kumulativno ispunjenje propisanih pretpostavki. Tužitelj samo neodređeno tvrdi da bi mu izvršenjem tuženikove Odluke nastala teško nadoknadiva imovinska šteta te da odgoda nije protivna javnom interesu, bez da je obrazložio i argumentirao kakvu bi štetu mogao imati u slučaju izvršenja tuženikove Odluke prije okončanja ovog spora i zbog čega bi se ta šteta teško mogla popraviti.

Zbog toga je tužiteljev prijedlog za odgodu izvršenja tuženikove Odluke odbijen na temelju odredbe članka 26. stavka 2. ZUS-a.

Odluka o objavi presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Poslovni broj: UsII-15/2012-7
Zagreb, 29. svibnja 2014.

Predsjednica vijeća
Lidija Rostaš-Beroš, v. r.

Presuda, NN 102/2014-1995