### NN 84/2015 (29.7.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-16/2013-22 od 2. lipnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD
REPUBLIKE HRVATSKE

1645

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda mr. sc. Ivice Kujundžića, predsjednika vijeća, Eveline Čolović Tomić i Mire Kovačić članova vijeća, te Ide Balent, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski telekom d.d., Zagreb, Savska cesta 32, kojeg zastupa Zajednički odvjetnički ured Krešimir Galeković i Damir Linta, odvjetnici iz Zagreba, Frana Kurelca 1, protiv rješenja tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, klasa: UP/I-344-08/13-03/01, urbroj: 376-04/DM-13-30 od 28. veljače 2013., uz sudjelovanje zainteresirane osobe H1 telekom iz Splita, Put Trščenice 10, Split, koju zastupa punomoćnica Lidija Antonić, dipl. iur., radi rješavanja spora između operatora, na sjednici vijeća održanoj 2. lipnja 2015.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev protiv točke 1. i 2. djelomičnog i privremenog rješenja Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/13-03/01, urbroj: 376-04/DM-13-30 od 28. veljače 2013.

riješio je

II. Obustavlja se postupak u odnosu na točku 3. rješenja Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/-344-08/13-03/01, urbroj: 376-04/DM-13-30 od 28. veljače 2013.

Obrazloženje

Osporenim djelomičnim i privremenim rješenjem tuženika pod točkom 1. utvrđuje se da je Hrvatski telekom d.d. dužan H1 Telekomu d.d. iznos od 5.049.864,22 kn na ime naknade za kašnjenje u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga i naknade za otklanjanje smetnji i kvarova u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga H1, pod točkom 2. nalaže se Hrvatskom telekomu d.d. da odmah po primitku ovog rješenja isplati H1 Telekomu d.d. iznos iz točke ovog rješenja, ili izvrši prijeboj svojih nespornih i dospjelih potraživanja sa H1 telekomom d.d. za taj iznos, te pod točkom 3. nalaže se Hrvatskom telekomu d.d. da odmah po primitku ovog rješenja a do okončanja postupka povuče zadužnice izdane od strane društva H1 Telekom d.d.u iznosu od 17.205.767,52 kn koje je radi naplate svojih potraživanja dana 22. siječnja 2013. predao financijskoj agenciji.

U opširno podnesenoj tužbi tužitelj navodi da osporeno rješenje pobija zbog toga što u pobijanom aktu nije pravilno primijenjen zakon zbog toga što se u postupku koji je aktu prethodio nije postupilo po pravilima postupka i zbog toga što činjenično stanje nije pravilno utvrđeno te što je iz utvrđenih činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja. Tužitelj u tužbi iznosi povijesni dio odnosa s H1 Telekom d.d., te navodi da su sklopljeni ugovori na temelju kojih tužitelj pruža H1 Telekomu određene veleprodajne elektroničke komunikacijske usluge, te nabraja ugovore, a koji su sklopljeni na temelju standardnih ponuda tužitelja za pružanje veleprodajnih elektroničkih komunikacijskih usluga. Standardne ponude tužitelj je objavio na temelju naloga iz odluke tuženika i to o analizi tržišta na kojima se pružaju pojedine od navedenih veleprodajnih usluga, te odluke vijeća tuženika od 22. prosinca 2010. godine o obvezi objave standardne ponude o načinu i uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme donesene sukladno članku 30. Zakona o elektroničkim komunikacijama. Sukladno standardnim ponudama tužitelja koji su dio ugovornog odnosa između tužitelja i H1 utvrđen je rok dospijeća računa za veleprodajne usluge koje tužitelj pruža operatorima 30 dana ukoliko H1 ne podmiri svoja dugovanja u roku dospijeća tužitelj šalje pismenu opomenu, ukoliko H1 ne podmiri bilo koje dospjelo i nesporno dugovanje za usluge iz konkretne standardne ponude u roku od 60 dana od zaprimanja pisane opomene tužitelj je ovlašten pokrenuti postupak prisilne naplate potraživanja i aktiviranje instrumenata osiguranja plaćanja, a ako se ne može naplatiti i iz instrumenta osiguranja plaćanja, tužitelj je ovlašten privremeno obustaviti pružanje usluge H1 telekomu. Pojedinim standardnim ponudama je ujedno određena ugovorna kazna za slučaj zakašnjenja tužitelja u realizaciji veleprodajnih usluga i/ili otklonu kvarova i smetnji na već realiziranim veleprodajnim uslugama. S obzirom na postojanje dospjelih i nespornih dugovanja H1 izvan regulatornih okvira tužitelj je 21. siječnja 2013. sukladno prethodno navedenim ugovornim odredbama podnio na naplatu od strane H1 dobivene zadužnice. Na temelju zahtjeva tuženik je 23. siječnja 2013. donio privremeno rješenje kojim je zabranio tužitelju obustaviti veleprodajne usluge koje tužitelj pruža H1, te naložilo obustaviti postupak prisilne naplate svojih potraživanja prema H1. Sukladno članku 18. stavku 3. citiranog Zakona i drugi upravni akti tuženika postaju izvršni dostavom stranci kako je odlukom ili drugim upravnim aktom tuženika određeno da se radnja koja je predmet izvršenja može izvršiti u ostavljenom roku, odluka ili drugi pravni akt tuženika postaju izvršni istekom roka, međutim navedenim rješenjem tužitelju se nanosi šteta koja bi se teško mogla popraviti slijedom čega je tužitelj na temelju članka 26. stavak 2. ZUS-a podnio zahtjev Sudu za donošenje odluke kojom će se odrediti da tužba tužitelja protiv rješenja ima odgodni učinak. Tužitelj naglašava da je H1 Telekom insolventno društvo koje ima značajna dugovanja prema tužitelju, pa tako na dan 4. ožujka 2013. ukupna dugovanja H1 prema tužitelju iznose 52.992.693,07 kn, od čega 38.148.390,99 kuna dospjelih dugovanja i 24.054.101,97 kn dospjelih dugovanja izvan regulatornih okvira u odnosu na koja tužitelj sukladno ugovoru sa H1 ima pravo aktivirati raspoložive instrumente osiguranja plaćanja.

Tužitelj prigovara nadležnosti tuženika za donošenje rješenja, budući da je u konkretnom slučaju tuženik odlučio o osnovanosti i visini novčanog potraživanja prema tužitelju i tužitelju naložio isplatu novčanog iznosa i/ili naložio obustavu započeti postupak ovrhe svojih potraživanja prema H1. Novčana potraživanja između dvije pravne osobe kao i postupak ovrhe novčanih tražbina propisani su Zakonom o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 35/05., 41/08. i 125/11.) i Ovršnim zakonom (»Narodne novine«, broj 112/12.). Postupanje tužitelja u skladu s navedenim Zakonima pitanje je primjene obveznog prava, pa kao takvo može biti predmet rješavanja isključivo Trgovačkog suda sukladno članku 34b stavak 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91.-148/11.). Pri tome zahtjev H1 Telekoma ne ulazi u područje spora koji bio nadležan rješavati tuženik jer ZEK-a ne daje tuženiku pravo da rješava obvezno pravne odnose odnosno da naloži isplatu ili da naloži obustavu postupka ovrhe a to je upravo ovdje slučaj, te bi navedeno bilo uplitanje u sferu i nadležnost sudske vlasti koja je jedino nadležna rješavati sporove ovakve vrste. Tužitelj naglašava da samo postojanje određenog spora između dva operatora elektroničkih komunikacija ne znači automatski da se radi o sporu koji je nadležan rješavati tuženik. Naime, tuženik je na temelju odredbe članka 20. ZEK-a ovlašten rješavati sporove između operatora elektroničkih komunikacija u svezi obvezama iz ZEK-a, drugim riječima tuženik je ovlašten rješavati isključivo one sporove između tužitelja i H1 koji bi se odnosile na primjenu pojedine odredbe ZEK-a. O nadležnosti tuženika tako bi smo mogli govoriti primjerice u situaciji kada bi jedan operator tvrdio da sukladno članku 52. ZEK-a trebao biti proveden postupak analiza određenog mjerodavnog tržišta i utvrđivanje operatora sa značajnom tržišnom snagom dok bi se drugi operator tome protivio. Stoga je razvidno da se u ovom slučaju ne radi o sporu oko primjene obveze iz ZEK-a već isključivo o primjeni ugovora koji je na snazi između tužitelja i H1 Telekoma pa time ne postoji nadležnost tuženika za odlučivanje u sporu koji se tiče ugovornih odredaba tužitelja i H1 Telekoma. Tužitelj se poziva na odredbu članka 20. stavak 5. ZEK-a, prema kojem postupak rješavanja sporova iz ovog članka ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom, a iz ove odredbe proizlazi da se čak i za sporove koji se odnose na primjenu obveza iz ZEK-a svaka stranka ima pravo obratiti nadležnom sudu. Time zapravo zakonodavac ukazuje na to da citirana odredba predstavlja alternativni način rješavanja spora i to samo u onim predmetima u kojima je dopušteno rješavati na alternativni način. Slijedom navedenog time što je donio rješenje o predmetu koji nije upravna stvar već je stvar sudske nadležnosti tuženik je postupio izvan okvira svoje nadležnosti koja mu je dodijeljena Zakonom o elektroničkim komunikacijama. Tužitelj nadalje navodi da je tuženik pogrešno primijenio materijalno pravo, naime na novčane naknade za zakašnjenje u pružanju tužiteljevih usluga primjenjuju se odredbe članka 350. do 356. Zakona o obveznim odnosima jer iste imaju sva zakonska obilježja ugovorne kazne. Tužitelj i H1 Telekom su ugovorile da će tužitelj platiti H1 određeni novčani iznos ako zakasni s ispunjenjem obveze odnosno pružanja pojedine usluge. Uz to u članku 2. točka 3. standardne ponude Hrvatskog telekoma d.d. za uslugu izvornog pristupa lokalnoj petlji naknada sa zakašnjenjem se izrijekom i naziva ugovornom kaznom. Dana 18. siječnja 2013. H1 je zatražio plaćanje ugovorne kazne za usluge koje mu je tužitelj pružio u razdoblju od 1. srpnja 2011. do 31. prosinca 2012. godine, a dostavljanje računa 18 mjeseci do 18 dana nakon primitka usluge ne može se sukladno članku 353. stavak 5. ZOO-a smatrati priopćenjem bez odgađanja. Članak 355. stavak 5. propisuje da vjerovnik ne može zahtijevati ugovornu kaznu zbog zakašnjenja odnosno neurednog ispunjenja obveze ako je primio ispunjenje obveze ako nije bez odgađanja priopćio dužniku da sadržava svoje pravo na ugovornu kaznu. Budući da H1 nije bez odgađanja priopćio tužitelju da zadržava svoje pravo na ugovornu kaznu za pružene usluge tuženik je sadržajem točke 1. i 2. izreke rješenje postupio protivno članku 353. stavak 5. Zakona o obveznim odnosima. Glede točke 3. citiranog i pobijanog rješenja tužitelj navodi da je isto nezakonito budući da je 21. siječnja 2013. aktivirao instrumente osiguranja plaćanja u odnosu na H1 budući da su u tom trenutku postojala dospjela i nesporna dugovanja H1 prema tužitelju izvan regulatornih okvira. Navedena točka 3. rješenja u stvari predstavlja rješenje o obustavi ovrhe. Sve kada bi tuženik po Zakonu imao ovlast donijeti takvo rješenje ostaje činjenica da za takvo rješenje odnosno za obustavu ovrhe nije ispunjena niti jedna zakonska pretpostavka.

Tužitelj u tužbi predlaže da Sud sukladno članku 26. stavak 2. ZUS-a donese rješenje o odgodnom učinku ove tužbe budući da bi se izvršenjem djelomičnog i privremenog rješenja tužitelju nanijela šteta koja bi se teško mogla popraviti, a odgoda nije protivna javnom interesu, podredno tužitelj predlaže da Sud donese rješenje o osiguranju radi osiguranja novčane tražbine društva Hrvatski telekom prema društvu H1 Telekom Split u iznosu od 17.205.767,52 kuna, te se određuje privremena mjera kojom se nalaže FINA-i isplatu novčanog iznosa u visini novčane tražbine Hrvatski telekom d.d., podredno predlaže da Sud osporeno rješenje oglasi ništavim odnosno ukoliko naslovni Sud nađe da je stvar o kojoj je tuženik riješio upravna stvar da donese presudu kojom će poništiti djelomično i privremeno rješenje Vijeća Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije.

U odgovoru na tužbu tuženik prvenstveno ističe da je privremeno rješenje sadržano u točki 3. izreke osporavane odluke ukinuto rješenjem od 8. svibnja 2013., te osporavana odluka u tom dijelu više ne proizvodi pravne učinke, pa su stoga u smislu članka 88. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima prestale postojati pretpostavke za vođenje ovog upravnog spora u odnosu na taj dio zahtjeva. Glede osporavanja nadležnosti tuženika za donošenje odluke, tuženik navodi kako je u ovom predmetu izvjesno da se spor odnosi na obveze koje proizlaze iz Zakona o elektroničkim komunikacijama, konkretno spor se odnosi na regulatorne obveze HT kao operatora sa značajnom tržišnom snagom, a koje regulatorne obveze su HT-u određene sukladno članku 56. citiranog Zakona o elektroničkim komunikacijama. Ugovori o reguliranim veleprodajnim uslugama koje su HT i H1 sklopili ne mogu se razdvojiti od regulatornih obveza HT i tretirati kao običan dužničko-vjerovnički odnos. Takvo tumačenje bilo bi suprotno i cilju i svrsi ZEK-a te određivanje regulatornih obveza nije samo sebi svrha, a njihova svrha je ispunjavanje provođenjem u praksi čime se osigurava djelotvorno i pravilno tržišno natjecanje. Pri tome tuženik smatra da je pravno neodrživ stav tužitelja, u kome implicira da je nadležnost HAKOM-a za rješavanje spora dobrovoljna i da se bilo koja od stranaka u sporu može odreći te nadležnosti ako zbog iste stvari pokrene sudski postupak. To bi značilo da nadležnost HAKOM-a postoji samo dok po njoj traje sporazum stranaka. Međutim, članak 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama, izričito propisuje da HAKOM mora na zahtjev bilo koje od strana u sporu donijeti odluku o rješenju spora. Riječi na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu jasno upućuju da između stranaka ne treba postojati sporazum o nadležnosti nego je bilo koja stranka ovlaštena pokrenuti postupak a druga strana je obveza u njemu sudjelovati i podvrgnuti se konačnoj odluci HAKOM-a. Dakle nadležnost HAKOM-a za rješavanje sporova iz članka 20. citiranog Zakona nije dobrovoljna i jednom kada je iniciran spor pred HAKOM-om druga strana nema mogućnosti odreći se te nadležnosti.

Nadalje tužitelj potpuno neosnovano prigovara da se na naknade za kašnjenje u isporuci ili otklonu kvarova reguliranih veleprodajnih usluga primjenjuju odredbe Zakona o obveznim odnosima o ugovornoj kazni, odnosno da je HAKOM-om trebao primijeniti odredbu članka 353. stavak 5. Zakona o obveznim odnosima, i utvrditi da je H1 izgubio prava na ugovornu kaznu jer nije po primitku veleprodajne usluge bez odgode obavijestio HT da zadržava pravo na naknadu.

Pri tome tuženik ističe da je ispravno primijenio materijalne odredbe Zakona o elektroničkim komunikacijama koje govore o regulatornoj odredbi nediskriminacije te općem načelu zabrane diskriminacije. Imajući u vidu navedeno tuženik predlaže da se tužbeni zahtjev tužitelja odbije.

Zainteresirana osoba u ovom upravnom sporu H1 Telekom u odgovoru na tužbu ističe da u cijelosti poriče navode koje je u tužbi istakao tužitelj. Naime, 22. siječnja 2013. zainteresirana osoba podnijela je tuženiku protiv tužitelja zahtjev za pokretanjem regulatornog spora i donošenja privremenog rješenja. Navedeni postupak zainteresirana osoba podnijela je, s obzirom da je tužitelj aktivirao instrumente osiguranja plaćanja koje ima na temelju svojih standardnih ponuda, te izvršio nezakonitu blokadu računa zainteresirane osobe, iako se radilo isključivo o potraživanju za koje nije protekao rok od 60 dana od primitka pisane opomene od strane tužitelja prema zainteresiranoj osobi, a nakon kojeg proteka roka bi se mogla izvršiti aktivacija instrumenata osiguranja plaćanja. Zainteresirana osoba navodi da je neupitno da se u konkretnom slučaju radi o naknadi za kašnjenje koje je propisao tuženik, a nikako o ugovornoj kazni i mogućnosti primjene odredbe članka 353. stavak 5. Zakona o obveznim odnosima. Tužitelj nije prema bilo kojem drugom operatoru istakao prigovor zakašnjelosti zahtjeva za naknadom u smislu članka 353. stavak 5. ZOO-a, čime je direktno krši načelo nediskriminacije. Slijedom navedenog, evidentno je da naknada za kašnjenje nije slobodno ugovorena već proizlazi iz regulatornih obveza određenih tužitelja odlukama tuženika donesenim u postupcima analize mjerodavnih tržišta a na temelju odredbi Zakona o elektroničkim komunikacijama Glava VIII. »Tržišno natjecanje«. Tužitelj se ne može pozivati na odredbe članka 353. ZOO-a zbog toga što predmetna odredba nije primjenjiva, jer se ne radi o ugovornoj kazni, već o obvezi tužitelja koja za isplatu iste, proizlazi iz regulatorne obveze pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže, te regulatorne obveze transparentnosti, te bi primjena iste bila u suprotnosti sa regulatornom obvezom nediskriminacije i načelom nediskriminacije općenito, obzirom da se prema drugim operatorima postupa na način da za iste slučajeve nije pozivano na naprijed navedene odredbe Zakona o obveznim odnosima. Isto tako zainteresirana osoba navodi da nema mjesta analognoj primjeni članka 51. stavak 2. ZEK-a koji u sporovima između krajnjih korisnika i usluga operatora, predviđa obvezu obustave postupaka pred tuženikom ako bi poradi iste stvari krajnji korisnik podnio tužbu nadležnom sudu. Ovlast za rješavanje sporova između operatora iz članka 20. ZEK-a bitno je različita od ovlasti za rješavanje sporova između krajnjih korisnika i operatera iz članka 51. ZEK-a. Pri tome zainteresirana osoba navodi da tužitelj iskorištavajući svoju značajnu tržišnu snagu pruža veleprodajnu uslugu u rokovima koji su dulji od rokova u kojima tu istu uslugu pruža vlastitom maloprodajnom odjelu, dovodeći time zainteresiranu osobu u neravnopravan položaj, čime isti trpi i goleme gubitke značajne za razvoj, te narušeni ugled kod krajnjih korisnika. Slijedom naprijed iznesenog zainteresirana osoba predlaže da se tužba tužitelja u cijelosti odbije kao neosnovana.

U sporu je održana rasprava te je strankama u skladu s odredbom članka 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10. 143/12. i 152/14. – dalje: ZUS) dana mogućnost da se izjasne o zahtjevima i navodima druge strane te o svim činjenicama i pravnim pitanjima koja su predmet ovog upravnog spora.

Sud je izveo dokaze uvidom u dokumentaciju koja se nalazi u spisu predmeta upravnog postupka u kojem je doneseno osporavano rješenje tuženika te u onu koja prileži spisu predmeta ovog upravnog spora.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja Sud je utvrdio da je utvrdio da tužbeni zahtjev u odnosu na točku 1. i 2. pobijanog rješenja nije osnovan.

Odredbom članka 12. stavak 1. i stavak 2. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11., 133/12. i 80/13.) propisani su regulatorni i drugi poslovi koji su u nadležnosti Agencije.

Prema odredbi članka 20. stavak 1. citiranog Zakona u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovog Zakona Agencija mora na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu donijeti konačnu odluku o rješenju spora, u najkraćem mogućem roku a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana pokretanja postupka rješavanja spora. Rok rješavanja spora može se produljiti samo u iznimnim okolnostima. Stavkom 2. propisano je da sve stranke moraju u potpunosti surađivati s Agencijom u svrhu rješavanja spora, a stavkom 3. propisano je da u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. tog Zakona, a prema stavku 4. Odluke Agencije o rješavanju spora moraju biti podrobno obrazložene te se dostavljaju strankama u sporu i objavljuju u skladu s odredbama 14. tog Zakona vodeći pri tom računa o tajnosti poslovnih podataka. Stavkom 5. citiranog Zakona navedeno je da postupak rješavanja spora iz ovog članka ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Imajući u vidu citirane odredbe Zakona u cijelosti je neosnovan prigovor tužitelja da je nadležnost HAKOM-a za rješavanje spora dobrovoljna i da se bilo koja od stranaka u sporu može odreći te nadležnosti ako zbog iste stvari pokrene postupak pred sudom.

Prema ocjeni ovog Suda članak 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama ovlašćuje i obvezuje tuženo tijelo na rješavanje svakog spora između operatera elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u vezi s obvezama iz istog Zakona. Ujedno ta nadležnost nije isključiva u odnosu na sudsku već je komplementarna što proizlazi iz citiranog stavka 5. navedenog članka.

U pogledu prigovora tužitelja glede pogrešne primjene materijalnog propisa, prema ocjeni Suda tuženik je ispravno primijenio materijalne odredbe Zakona o elektroničkim komunikacijama koje govore o regulatornoj obvezi nediskriminacije te o općem načelu zabrane diskriminacije. Ukazuje se stoga neosnovan prigovor tužitelja da se na naknade za kašnjenje u isporuci ili neurednog ispunjenja reguliranih veleprodajnih usluga primjenjuju odredbe Zakona o obveznim odnosima o ugovornoj kazni, te da je tuženik trebao primijeniti odredbu članka 353. stavak 5. Zakona o obveznim odnosima i utvrditi da je H1 izgubio pravo na ugovornu kaznu jer nije po primitku veleprodajne usluge bez odgode obavijestio HT da zadržava svoje pravo na naknadu.

Prema ocjeni Suda tuženik je detaljno obrazložio zbog čega u rješavanju regulatornog spora nije uzeta u obzir odredba članka 353. stavak 5. Zakona o obveznim odnosima, da je u tijeku postupka utvrđeno, da tužitelj nije imao ujednačenu poslovnu praksu u vezi primjene te odredbe prema svim operatorima, odnosno korisnicima, pa bi njezina primjena u odnosu na zainteresiranu osobu bila protivna regulatornoj obvezi nediskriminacije, te načelu nediskriminacije iz odredaba Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Prema ocjeni Suda u konkretnom slučaju radi se isključivo o naknadi za kašnjenje koju je propisao tuženik, a nikako o ugovornoj kazni i mogućnosti primjene članka 353. stavak 5. Zakona o obveznim odnosima. To konkretno znači da naknada za kašnjenje nije slobodno ugovorena već proizlazi iz regulatornih obveza određenih tužitelja odlukama tuženika.

U odnosu na tužbeni zahtjev pod točkom 3. osporavanog rješenja Sud je obustavio postupak na temelju odredbe članka 88. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima, obzirom da je osporeno rješenje sadržano u točki 3. ukinuto rješenjem tuženika od 8. svibnja 2013. te osporavana odluka u tom dijelu više ne proizvodi pravne učinke.

Zahtjev tužitelja za donošenje rješenja o osiguranju novčane tražbine, prema H1 Telekomu i određivanje privremene mjere Sud nije razmatrao, obzirom da je dana 18. travnja 2013. donio rješenje, broj: UsII-16/2013-6 od odgodi izvršenja djelomičnog i privremenog rješenja Vijeća Agencija za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/13-03/01, urbroj: 376-04/DM-13-30 od 28. veljače 2013. do pravomoćnosti odluke u ovom upravnom sporu.

Uzevši u obzir sve navedeno, osporavano rješenje tuženika u točkama 1. i 2. ocjenjuje se zakonitim, te je stoga na temelju članka 57. stavak 1. ZUS-a tužbeni zahtjev odbijen kao neosnovan.

Broj: UsII-16/2013-22

Zagreb, 2. lipnja 2015.

Predsjednik vijeća
mr. sc. Ivica Kujundžić, v. r.

84 29.07.2015 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-16/2013-22 od 2. lipnja 2015.

84 29.07.2015 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-16/2013-22 od 2. lipnja 2015.