## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-716/1996 od 19. travnja 2000.

### NN 46/2000 (3.5.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-716/1996 od 19. travnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1071**

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, u sastavu sudac dr. sc. Velimir Belajec,
kao predsjednik Vijeća te suci Marijan Hranjski, Ivan Mrkonjić,
dr. sc. Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao članovi
Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi D.
K. iz Š., zastupanog po punomoćniku D. S., odvjetniku
iz O., na sjednici Vijeća održanoj dana 19. travnja
2000. godine, donio je jednoglasno sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukida:

- presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev 2997/95-2
od 15. svibnja 1996. godine.

II. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na
ponovni postupak.

Obrazloženje

D. K. iz Š. podnio je ustavnu tužbu povodom presude
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev 2997/95-2 od 15. svibnja
1996. godine, kojom je prihvaćena revizija Ministarstva
unutarnjih poslova, Policijske uprave o.-b., kao tuženika
u parničnom postupku, te su preinačene prvostupanjska
i drugostupanjska presuda na način da je odbijen podnositeljev
zahtjev za utvrđenje da su nezakonite presude disciplinskog
suda prvog i drugog stupnja, kojima je podnositelj oglašen
krivim za teže povrede radne discipline i kojima mu je izrečena
disciplinska mjera prestanka radnog odnosa.

Podnositelj smatra da su mu zbog pogrešne primjene materijalnog
prava, od strane Vrhovnog suda, povrijeđena ustavna prava
iz članaka 14. i 54. Ustava.

Obrazlažući povrede, iznosi svoje mišljenje da
se igranje na poker aparatu, koje je u konkretnom slučaju
okvalificirano kao nedolično ponašanje izvan službe
te predstavlja težu povredu radne discipline, ne može
okvalificirati kao nedolično budući da je imao namjeru
vratiti dug.

Uvidom u pribavljeni spis predmeta utvrđeno je sljedeće:

Presudom disciplinskog suda Policijske uprave o.-b., Ministarstva
unutarnjih poslova, broj: DS-80/93, DS-8/94 od 6. travnja 1994.
godine, podnositelj ustavne tužbe je oglašen krivim
za teže povrede radne discipline, koje je počinio
na način da je tijekom nekoliko godina u vrijeme obnašanja
službe, kao i izvan službe, od svojih poznanika i kolega
posuđivao veće iznose DEM, koje nije vratio, zatim da
je u jednom ugostiteljskom objektu, igrajući na poker aparatu,
ostao dužan iznos od 1.800 DEM, koji nije vratio, te da je
16. rujna 1993. godine samovoljno napustio službu. Zbog navedenog,
izrečena mu je disciplinska mjera prestanka radnog odnosa.

Drugostupanjski disciplinski sud je presudom broj: DS-II-112/94
od 25. svibnja 1994. potvrdio prvostupanjsku presudu.

Presudom broj: Pr-244/94 od 3. ožujka 1995. godine, Općinski
sud u O. je utvrdio nezakonitim presude disciplinskog suda kojima
je podnositelj oglašen krivim za teže povrede radne
discipline i kojima mu je izrečena mjera prestanka radnog
odnosa.

Obrazlažući svoju odluku, prvostupanjski sud navodi
da je u odnosu na povrede radne dužnosti, počinjene
u razdoblju između 1991. i 1993. godine, nastupila zastara
vođenja disciplinskog postupka. Povredu radne dužnosti,
glede duga od 1.800 DEM na poker aparatu, sud smatra spornom budući
da saslušana svjedokinja nije predočila nikakav dokaz
radi li se o iznosu od 1.800 DEM ili 1.800 kn. Njezin iskaz sud
smatra neuvjerljivim budući da nije predočila knjige
koje navodno vodi, a disciplinski sud nije tražio da ih predoči,
čime je počinjena bitna povreda disciplinskog postupka.

Županijski sud u O. potvrdio je prvostupanjsku presudu, a
Vrhovni sud Republike Hrvatske je prihvatio reviziju tuženika
te preinačio prvostupanjsku i drugostupanjsku presudu odbijajući
podnositeljev zahtjev za utvrđenje da su nezakonite presude
disciplinskog suda prvog i drugog stupnja.

U svojoj odluci Vrhovni sud navodi da je prvostupanjski sud, pored
ostalog, utvrdio da je podnositelj igrajući na poker aparatu
ostao dužan iznos od 1.800 DEM ili 1.800.00 HRD (1.800 kn),
koji do zaključenja glavne rasprave nije vratio. U odnosu
na ocjenu nižestupanjskih sudova da je ostalo sporno da li
je tužitelj ostao dužan iznos od 1.800 DEM ili 1.800
kn, Vrhovni sud ističe da je svjedokinja J. Ž. u disciplinskom
postupku decidirano izjavila da se radilo o iznosu od 1.800 DEM
pa iz toga izvodi zaključak da je u »dosadašnjem
postupku utvrđeno da je tužitelj na spomenuti način
ostao dužan najmanje 1.800 kn«.

Takvo ponašanje je, po mišljenju Vrhovnog suda, nedolično
jer igranje na sreću za iznose koje podnositelj nije mogao
odmah podmiriti nije spojivo s dužnošću policajca
i predstavlja težu povredu radne discipline, utvrđenu
odredbom članka 82. stavka 1. točke 13. Zakona o
unutarnjim poslovima (»Narodne novine«, br. 29/91, 73/91,
19/92, 33/92, 76/94). Stoga je disciplinski sud, po mišljenju
Vrhovnog suda, za takvu povredu mogao izreći disciplinsku
mjeru prestanka radnog odnosa u smislu članka 56. Pravilnika
o radnim odnosima Ministarstva unutarnjih poslova.

Ustavna tužba je osnovana.

Na temelju analize osporene odluke Vrhovnog suda, postupaka i
odluka koji su joj prethodili, kao i relevantnih propisa, Ustavni
sud je utvrdio da su osporenom revizijskom presudom podnositelju
povrijeđena tzv. postupovna ustavna prava. Povrijeđeno
je, u postupovnom smislu, načelo jednakosti pred zakonom
(stavak 2. članka 14. Ustava), načelo jednakopravnosti
pred sudovima (i drugim državnim i inim tijelima javnih ovlasti
- članak 26. Ustava), a povrede su takve da se njima značajno
zadire u prava podnositelja. Konačno, povrijeđeno je
i ustavno pravo na žalbu (članak 18. stavak 1. Ustava).

Stajalište ovog Suda da je u konkretnom slučaju Vrhovni
sud, postupajući suprotno relevantnim odredbama Zakona o
parničnom postupku (»Narodne novine«, br. 53/91,
91/92, 112/99), povrijedio neka temeljna načela parničnog
postupka, a time i podnositeljeva ustavna prava, utemeljeno je
na sljedećem:

Odredbom članka 385. stavka 3. Zakona o parničnom
postupku (nastavno: ZPP), propisano je da se revizija ne može
izjaviti zbog pogrešno ili nepotpuno utvrđenog činjeničnog
stanja, a iz odredbe članka 385. stavka 2. ZPP-a proizlazi
da Vrhovni sud ne može preinačiti pobijanu presudu
ako ustanovi da je zbog pogrešne primjene materijalnog prava
činjenično stanje nepotpuno utvrđeno, nego predmet
vraća na ponovno suđenje.

Iz presude prvostupanjskog suda jasno proizlazi da je po njegovoj
ocjeni ostalo sporno da li je podnositelj igrajući na poker
aparatu ostao dužan iznos od 1.800 DEM ili 1.800 kn. Tu činjenicu
u svojoj presudi izričito navodi i Vrhovni sud.

Međutim, osporena presuda Vrhovnog suda sadrži i tvrdnju
da je u disciplinskom postupku svjedokinja J. Ž. decidirano
izjavila da se radilo o iznosu od 1.800 DEM pa iz stoga taj sud
izvodi zaključak da je u »dosadašnjem postupku
utvrđeno da je tužitelj na spomenuti način ostao
dužan najmanje 1.800 kn«.

Imajući u vidu navedeno, nameće se zaključak
da je Vrhovni sud, na temelju iskaza svjedoka, danog u disciplinskom
postupku, uzeo kao utvrđenu činjenicu koja je za nižestupanjske
sudove ostala sporna i na njoj utemeljio svoju presudu kojom je
na štetu podnositelja preinačio nižestupanjske
odluke.

Zbog ocjene sudova prvog i drugog stupnja da nije dokazano radi
li se o dugu od 1.800 DEM ili 1.800 kn, podnositeljev tužbeni
zahtjev bio je usvojen te on nije imao pravnog interesa za pobijanje
tih presuda u postupku povodom pravnih lijekova. U takvoj pravnoj
situaciji, Vrhovni sud u postupku povodom revizije po prvi put
utvrđuje činjenice koje u postupku koji je prethodio
revizijskom postupku nisu bile utvrđene i na koje se podnositelj
nije očitovao. Kako protiv presude Vrhovnog suda ne postoji
mogućnost podnošenja pravnog lijeka, podnositelju je
uskraćeno pravo na Ustavom zajamčen učinkovit
pravni lijek kojim bi mogao osporavati pravilnost utvrđenog
činjeničnog stanja te primjene materijalnog prava.

Osporenom presudom Vrhovnog suda povrijeđena je Ustavom zajamčena
jednakost pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava), odnosno
pred sudom (članak 26. Ustava), koja se očituje
u tome da svakoj stranci treba biti omogućeno poduzimanje
svih onih procesnih radnji koje može poduzeti i druga parnična
stranka. To se ponajprije odnosi na procesne radnje kojima se
stranke izjašnjavaju o činjeničnim navodima
i drugim relevantnim pitanjima, dakle i na podnošenje žalbe.
Onemogućivši podnositelja da se izjasni o činjenicama
na kojima je utemeljena presuda Vrhovnog suda, te da u postupku
povodom pravnog lijeka podvrgne preispitivanju ta utvrđenja,
povrijeđeno je njegovo ustavno pravo na jednakost, kao i ustavno
pravo na žalbu.

Povredu ustavnog prava na rad i slobodu rada iz članka
54. Ustava na koju podnositelj ukazuje, Sud nije našao.

Slijedom iznijetog, na temelju odredaba članaka 69. i 72.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, br. 99/99), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-716/1996
Zagreb, 19. travnja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Ostalo, NN 46/2000-1071