## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-504/1996 od 8

### NN 80/1999 (30.7.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-504/1996 od 8

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu predsjednik Suda, Jadranko
Crnić te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec,
dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
Ivan Marijan Severinac, Milan Vuković i Mladen Žuvela,
odlučujući u predmetu ustavne tužbe M. P. iz
J., zastupanog po M. L., odvjetniku iz R., radi zaštite ustavnih
prava, na sjednici održanoj dana 8. srpnja 1999. godine,
donio je sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

- rješenje Općinskog suda u S. broj P-1780/78 od 24.
studenog 1994.

- rješenje Županijskog suda u S. broj Gž-569/95
od 5. travnja 1995.

- rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj Rev-393/1996
od 12. ožujka 1996.

II. Predmet se vraća Općinskom sudu u S. radi ponovnog
odlučivanja.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

M. P. je podnio ovom Sudu pravodobnu i dopuštenu ustavnu
tužbu u povodu odluka citiranih pod točkom I. izreke,
smatrajući da su tim odlukama učinjene povrede odredaba
čl. 3. (najviše vrednote ustavnog poretka Republike
Hrvatske - jednakost i vladavina prava), te čl. 26. Ustava
Republike Hrvatske (jednakost svih pred sudovima i drugim državnim
tijelima). Također proizlazi da ustavnom tužbom ukazuje
na povredu odredbe čl. 115. stavka 3. Ustava (sudovi sude
na temelju Ustava i zakona). Stoga predlaže ukidanje osporavanih
odluka.

U konkretnom slučaju radi se o podnositelju koji je 1973.
godine, za vrijeme odsluženja vojnog roka u bivšoj JNA,
u izvršavanju svojih dužnosti na brodu, zadobio teške
tjelesne ozljede, te je tadašnji Okružni sud u S. presudom
broj P-982/74 od 3. ožujka 1977. djelomično usvojio
njegov tužbeni zahtjev i dosudio mu određene iznose na
ime naknade štete za pretrpljene fizičke boli i unakaženje.
Povodom žalbe podnositelja ta je presuda potvrđena u
dosuđujućem dijelu, a ukinuta u odbijajućem dijelu
(presudom i rješenjem Vrhovnog suda broj Gž-2292/1977
od 18. srpnja 1978.).

Nakon što je predmet vraćen prvostupanjskom sudu na
ponovno suđenje u ukinutom dijelu, uslijedilo je rješenje
Općinskog suda u S. broj P-1780/78 od 21. rujna 1992., kojim
se postupak prekida, jer da je tuženik u ovoj pravnoj stvari
(SFRJ - SSNO) prestao postojati, a u smislu odredbe čl.
212. točke 3. Zakona o parničnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91 i 91/92, nastavno: ZPP).

Podnositelj je u prosincu 1992. podneskom predložio nadležnom
sudu nastavak postupka, te označio kao tuženika Republiku
Hrvatsku, zastupanu po (tada) Javnom pravobraniteljstvu Republike
Hrvatske (nastavno: JPRH), na što se je JPRH očitovalo
na način da Republika Hrvatska nije pravni sljednik SFRJ,
pa da neće preuzeti parnicu, kao i da se protivi preinaci
tužbe.

Novim podneskom podnositelj je pojasnio i istaknuo da označavanje
pravnog sljednika nije preinaka tužbe i da on svojim prijedlogom
nije niti htio preinačiti tužbu.

Ovdje osporavanim rješenjem broj P-1780/78 od 24. studenog
1994. Općinski sud u S. odlučio je da ne dozvoljava
preinaku tužbe, uz obrazloženje da je, unatoč
izričitoj tvrdnji podnositelja da se ne radi o preinaci,
on ipak tražio preinaku u smislu čl. 192. stavka 1.
ZPP-a, te da to nije slučaj nastavljanja prekinutog postupka
iz čl. 215. ZPP-a. Osim toga, da se osoba koja bi trebala
stupiti u parnicu usprotivila preinaci, te da je razrješenje
pitanja nastavka prekinutih postupaka predmet postupka sukcesije
bivše države.

Žalba podnositelja na ovo rješenje odbijena je također
ovdje osporavanim rješenjem Županijskog suda u S. broj
Gž-569/95 od 5. travnja 1995. koje je obrazloženo na
sličan način - da je točno da se ne radi
o subjektivnom preinačenju, ali da Republika Hrvatska nije
pravni sljednik SFRJ, pa se bez njezinog pristanka ne može
dopustiti subjektivno preinačenje.

Protiv tog rješenja podnositelj izjavljuje reviziju, koja
je rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj Rev-393/1996
od 12. ožujka 1996. odbačena kao nedopuštena
u smislu odredbe čl. 400. stavka 1. ZPP-a, jer da se revizijom
pobija rješenje kojim se postupak pravomoćno ne okončava.
Podnositelj predlaže ukidanje i ovog rješenja, jer smatra
da niti jedno od osporavanih rješenja nema temelja u zakonu,
zato što je odlučivano o nečemu što on
nije tražio, a osobito zbog toga što revizijska odluka
u konkretnom slučaju ima značenje definitivnog okončanja
predmetnog postupka i faktično je podnositelju zatvoren
svaki daljnji put pravne zaštite.

Ustavna je tužba dostavljena na izjašnjenje Državnom
pravobraniteljstvu Republike Hrvatske (nastavno: DPRH).

DPRH u svojim očitovanjima od 13. i 27. svibnja 1999.,
dostavljenim ovom Sudu u povodu zakazivanja konzultativnog sastanka
sa stručnjacima iz relevantnih područja, u bitnome
navodi sljedeće:

Ustavnu tužbu u konkretnom slučaju smatra nedopuštenom,
nepravodobnom i neosnovanom - nedopuštenom i nepravodobnom
stoga što je podnesena protiv revizijske odluke kojom se
revizija kao nedopuštena odbacuje, pa je time, u odnosu na
drugostupanjsko rješenje protiv kojeg bi bila dopuštena,
nepravodobna. Neosnovanom se ustavna tužba smatra jer da
su osporavana rješenja donesena posve sukladno odredbama
Zakona o parničnom postupku koje nalažu prekid postupka
kada prestane postojati stranka u postupku, a što se u konkretnom
slučaju nesumnjivo dogodilo. Za nastavak ovako prekinutog
postupka nisu ispunjeni uvjeti (o čemu može odlučiti
samo sud I. stupnja), jer ne postoji zakon niti međunarodni
ugovor prema kojem bi Republika Hrvatska bila pravni sljednik
bivše države glede obveza. Pri tom se poziva na točku
2. zaključaka Hrvatskoga državnog sabora od 27. lipnja
1997., kojom se obvezuje Vlada Republike Hrvatske da donese uredbu
glede obveza bivše SFRJ vezane za preuzetu imovinu JNA, SSNO
i SFRJ, na način da Republika Hrvatska ne preuzima obveze
sve do zaključivanja odgovarajućih međunarodnih
ugovora, odnosno do razrješenja pitanja sukcesije.

U tom smislu u konkretnom je slučaju trajanje prekida postupka
opravdano i na zakonu osnovano i ne može biti govora o uskrati
pravosuđa. DPRH također smatra da se i odluka Ustavnog
suda Republike Hrvatske u ovom predmetu (ukoliko uopće postoje
pretpostavke za meritorno odlučivanje tog Suda) može
kretati samo u procesnopravnim okvirima, a nikako da se njome
ne može davati pravno stajalište tog Suda o pitanjima
sukcesije, jer to nije predmet podnesene ustavne tužbe niti
ovog postupka i jer bi to prelazilo granice njegove nadležnosti,
a zadiralo bi u ingerencije predsjednika i Vlade Republike Hrvatske
te Sabora kao zakonodavnog tijela. Na taj bi se način direktno
kršio Ustav Republike Hrvatske - tvrdi Državno pravobraniteljstvo
Republike Hrvatske.

Pored toga, stajalište je DPRH da bi se, slijedom pravnog
stajališta ovog Suda o tome da Republika Hrvatska jest solidarni
dužnik svih obveza bivše SFRJ nastalih do 8. listopada
1991., otvorio put mnoštvu zahtjeva domaćih i stranih
fizičkih i pravnih osoba, te da ne bi bilo moguće
pravne posljedice takve odluke ograničiti samo na državljane
Republike Hrvatske i domaće pravne osobe.

Stoga DPRH predlaže odbacivanje odnosno odbijanje ustavne
tužbe.

Ustavna tužba je osnovana.

Ustavni sud Republike Hrvatske detaljno je razmotrio osporavane
odluke, spise predmeta, navode i razloge ustavne tužbe i
odgovora na tužbu, te relevantne zakonske odredbe. Pri donošenju
odluke također je imao u vidu podatke i mišljenja koje
je ovaj Sud u tijeku ustavnosudskog postupka pribavio od Ministarstva
pravosuđa Republike Hrvatske i Ureda za projekt sukcesije
Vlade Republike Hrvatske. U predmetnom ustavnosudskom postupku
održan je i konzultativni sastanak na kojem su, pored sudaca
Ustavnog suda Republike Hrvatske, sudjelovali stručnjaci
s Pravnog fakulteta u Zagrebu, iz Ureda za projekt sukcesije Vlade
Republike Hrvatske, Ministarstva vanjskih poslova Republike Hrvatske,
te iz Državnog pravobraniteljstva Republike Hrvatske.

Na temelju rezultata ovako provedenog postupka ovaj je Sud utvrdio
sljedeće:

Prethodno izneseno stanje stvari u konkretnom slučaju primarno
upućuje na analizu pravne prirode osporavanih odluka u ustavnopravnom
smislu tj. u smislu sadržaja odredbe, čl. 28. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 13/91, nastavno: Ustavni zakon).

Upuštanjem u meritorno razmatranje podnesene ustavne tužbe
ovaj Sud izražava svoje stajalište da u konkretnom slučaju
ustavnom tužbom osporavane odluke sudbene vlasti jesu odluke
koje ima u vidu odredba čl. 28. Ustavnog zakona tj. odluke
kojima je za stranku postupak pravomoćno okončan.

Izneseno stajalište Suda temelji se na sljedećim razlozima:

U konkretnom je slučaju prekid postupka uslijedio temeljem
zakonske osnove iz čl. 212. točke 3. ZPP-a, koja
se odnosi na prestanak pravne osobe koja je stranka u postupku.
Zakonodavac je predvidio i instrumentarij za nastavak tako prekinutog
postupka, pa je člankom 215. stavkom 1. ZPP-a odredio da
će se postupak nastaviti kada (…) pravni sljednici
pravne osobe preuzmu postupak ili kad ih sud na prijedlog protivne
strane pozove da to učine.

Zakonodavac, međutim, očigledno pri ovakvom propisivanju
nije bio niti je mogao biti dovoljno dalekovidan, a da bi predvidio
i sve moguće praktične procesnopravne posljedice
prestanka države kao pravne osobe i stranke u postupku, a
koje svakako mogu biti izuzetno teške i dalekosežne
po fizičke osobe koje imaju (strogo) osobna potraživanja
kao u konkretnom slučaju. Dovoljno je u tom smislu upozoriti
na nesumnjivu složenost i izuzetnu dugotrajnost procesa sukcesije
država, što može imati za posljedicu (a u konkretnom
slučaju i ima) znatnu vremensku odgodu, a u perspektivi
možda i apsolutnu nemogućnost realizacije određenih
osobnih prava građana. O kakvom je postupku riječ možda
najbolje svjedoči činjenica da u Beču, glavnom
gradu Republike Austrije, i danas djeluje ured koji se bavi problemima
sukcesije bivše Austrougarske monarhije, koja je prestala
postojati 1918. godine. Kako je razvidno, ovakva pravna situacija
predstavlja prepreku ostvarenju tih prava već pri prvom
koraku - pokušaju imenovanja pravnog sljednika.

Stoga valja istaknuti da u konkretnom slučaju donesena
rješenja, iako u isključivo formalnopravnom smislu
i sa stajališta njihovih donositelja imaju značaj
odluka o upravljanju postupkom, s aspekta podnositelja ustavne
tužbe kao tužitelja u parničnom postupku imaju
značaj pravomoćnog odbijanja njegovog tužbenog
zahtjeva, pri čemu mu je zatvoren svaki daljnji put pravne
zaštite.

Ovo osobito ako se ima u vidu činjenica da slučaj
podnositelja ustavne tužbe ni u čemu ne izlazi iz
okvira onog segmenta sukcesije država koji, temeljem objektivnih
kriterija izraženih i kroz različite međunarodne
dokumente (Bečka konvencija iz 1978. i Bečka konvencija
iz 1983. - »Narodne novine«, Međunarodni ugovori,
broj 16/93) i kroz praksu Stalnog suda međunarodne pravde
u Haagu, ulazi u krug pitanja u svezi s kojima se može smatrati
da je postignuta suglasnost o pravilima za njihovo rješavanje.

Naime, međunarodni dokumenti i sudska praksa stoje na stajalištu
koje se može sažeti na sljedeći način:

Sukcesija država znači zamjenu jedne države drugom
što se tiče odgovornosti za međunarodne odnose
nekog područja, te je jedino u tom smislu relevantan identitet
odnosno kontinuitet države. U svim ostalim pitanjima značajka
»državne sljednice« ili »države kojoj
je priznat kontinuitet s prednicom« ne igra nikakvu ulogu,
pa se nužno moraju rješavati pitanja državljanstva
i stečenih prava stanovništva (stvarna prava, mirovine
i sl.), pitanja privatnih obveznopravnih odnosa, pitanja sukcesije
u unutarnjem pravnom poretku itd. Značajno je da je u pitanju
stečenih prava, a takvima se danas pretežito smatraju
ona koja imaju novčanu vrijednost, prevladavajuće
stajalište da teritorijalne promjene na njih ne utječu.
Pravo na naknadu pretrpljene štete o kakvoj se radi u konkretnom
slučaju nikako se ne bi moglo izuzeti iz kruga takvih prava.
Pored toga, velika je važnost i jednog od temeljnih pravila
običajnog međunarodnog prava prema kojem nepokretna
imovina države prednice prelazi na državu sljednicu
na čijem se području nalazi. Ovo pravilo isključuje
potrebu utvrđivanja prijašnjeg vlasnika te imovine, ali
ne isključuje mogućnost kasnijih kompenzacija, te,
što je osobito značajno, ne isključuje odgovornost
za obveze prijašnjeg vlasnika. Jednaka načela u principu
vrijede u pogledu obveza koje se tiču stečenih prava,
onih koje potječu iz stvarnopravnih i obveznopravnih odnosa
države prednice, kao i onih koje potječu iz njezine
deliktne odgovornosti, a jedino pitanje koje može biti predmetom
naknadnog reguliranja odgovarajućim pravnim instrumentarijem
jest pitanje opsega i visine odgovornosti pojedine države
sljednice. U tom je smislu teško održiva koncepcija
o preuzimanju prava uz istodobno nepreuzimanje obveza, a već
i zbog toga što dosegnuti standardi pravne zaštite zahtijevaju
da građaninu države koja čini dio europskog poretka
bude pružena mogućnost i pravo da se pred sudom njegove
države odluči o njegovom zahtjevu, te da i u tom pogledu
njegov položaj u vlastitoj državi bude ravnopravan položaju
građanina u bilo kojoj drugoj državi istih ili sličnih
pravnopolitičkih standarda.

Postojanje odgovornosti za obveze bivše države, dakle,
neupitno je i ne može biti predmetom sukcesije u predmetima
kakav je konkretni. Predmetom sukcesije, prema tome, teorijski
može biti samo opseg i visina te odgovornosti, a praktično
- pitanje visine odgovornosti može i treba biti predmetom
naknadnih kompenzacija. U tom svjetlu ukazuje se neprihvatljivom
apriorna uskrata prava na pristup sudu, prava na pravično
suđenje i mogućnosti ostvarenja stečenih prava
građaninu - vlastitom državljaninu pred sudom vlastite
države, koja mu prema kriteriju prebivališta odnosno
prema teritorijalnom principu, a i drugim kriterijima, pripadaju.

Za napomenuti je da je ovaj Sud u svojoj dosadašnjoj praksi
izrazio stajalište u korist postojanja sukcesije u predmetima
izvlaštenja, u odluci broj: U-III-630/1996, U-III-669/1996,
U-III-731/1996, U-III-732/1996 od 19. studenog 1997. (»Narodne
novine«, broj 134/97).

Takav zaključak uslijedio je i kao rezultat uvodno spomenutog
konzultativnog sastanka, koji je potvrdno odgovorio na temeljno
pitanje u raspravi: Da li je Republika Hrvatska pravni sljednik
bivše SFRJ u nedovršenim (prekinutim) parničnim
postupcima koje su radi naknade osobnih šteta pokrenuli i
vodili građani Republike Hrvatske (državljani i oni s
priznatim trajnim nastanjenjem na dan 8. listopada 1991.) protiv
bivše SFRJ?

Primijenjeno na konkretan slučaj, iz prethodno iznesenog
se može izvesti zaključak da su donositelji osporavanih
rješenja postupili na način koji ne uvažava odredbu
čl. 134. Ustava Republike Hrvatske, a koja sklopljene,
potvrđene i objavljene međunarodne ugovore koji su na
snazi svrstava u unutarnji pravni poredak Države i daje im
pravnu snagu iznad zakona. Opća pravila međunarodnog
prava, čak i pored činjenice da pojedini međunarodni
akt još nije na snazi u Republici Hrvatskoj, nije primjereno
zanemarivati, jer takvo postupanje vrlo vjerojatno može generirati
povrede prava.

Pored toga, u konkretnom parničnom postupku iz kojeg su
proistekle osporavane odluke učinjene su i postupovne povrede.
U tom je postupku, naime, u prvom stupnju donesena odluka protivno
načelu dispozicije stranaka iz čl. 2. stavka 1.
ZPP-a (» U parničnom postupku sud odlučuje
u granicama zahtjeva koji su stavljeni u postupku.«), što
predstavlja jedno od temeljnih načela parničnog
postupka. Sud je prvostupanjskom odlukom odlučivao o dopuštenosti
subjektivnog preinačenja tužbe unatoč nepostojanju
prijedloga tužitelja (podnositelja ustavne tužbe) u
tom pravcu. Nadalje, taj je sud odluku donio za trajanja prekida
parničnog postupka, a u kojem razdoblju, prema odredbi
čl. 214. stavka 2. ZPP-a, sud ne može poduzimati nikakve
radnje u postupku (tj. može jedino, sukladno stranačkoj
dispoziciji, nastaviti postupak). Konačno, taj je sud suštinski
odbio zahtjev tužitelja, a za to nije dao nikakve relevantne
razloge.

Sud drugog stupnja jednako je zauzeo stajalište da Republika
Hrvatska u konkretnom slučaju nije sukcesor bivše
SFRJ, te da stoga ne može stupiti u pravnu poziciju tuženika
u ovom parničnom postupku, tim više što se tome
i sama protivi. Na postupovne povrede učinjene pred sudom
prvog stupnja taj sud nije reagirao. Stajalište je, pak,
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, temeljeno isključivo
na formalnopravnom pristupu konkretnoj pravnoj stvari, da se ne
radi o odluci kojom se postupak pravomoćno okončava,
pa da revizija s tog aspekta nije dopuštena, što međutim
ne stoji, kako je to već rečeno.

Slijedom svega navedenog Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio
je da u konkretnom slučaju odluke koje podnositelj ustavne
tužbe osporava nisu utemeljene na zakonu, te da je stoga
došlo do povreda ustavnih načela i prava na koja se
ustavnom tužbom ukazuje.

S obzirom na takvo stanje stvari, a na temelju odredaba čl.
59. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 29/94) i čl. 30. Ustavnog zakona, donesena
je odluka kao u izreci pod točkama I. i II.

Prvostupanjski je sud dužan o prijedlogu podnositelja ustavne
tužbe (tužitelja) za nastavak prekinutog parničnog
postupka donijeti novu odluku, pri čemu je vezan pravnim
stajalištem Suda o povredi Ustavom utvrđenih prava podnositelja
izloženim u ovoj odluci.

Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na odredbi
čl. 20. stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-504/1996
Zagreb, 8. srpnja 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske
broj: U-III-504/1996 od 8. srpnja 1999. godine

Suglasno odredbama članka 19. stavka 4. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, te odredbi članka 33.
stavak 5. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske, izdvojivši
svoje mišljenje i glasujući protiv Odluke Ustavnog
suda Republike Hrvatske u predmetu U-III-504/1996 od 8. srpnja
1999. godine, dajem pismeno obrazloženje izdvojenog mišljenja
i glasovanja protiv Odluke, kako bi se isto moglo objaviti uz
Odluku Suda.

Usvajajući ustavnu tužbu M. P. Ustavni sud je ukinuo
rješenje:

- Općinskog suda u S. broj: P-178/78 od 24. studenog 1994.,
kojim je sud odbio »… preinaku tužbe« koju
je podnositelj tužbe zatražio nakon rješenja broj:
P-1780/78 od 21. rujna 1992. godine o prekidu postupka, iz razloga
što je tuženi u postupku, SFRJ-SSNO, prestao postojati,
dakle suglasno odredbi članka 212. točka 3. Zakona
o parničnom postupku;

- rješenje Županijskog suda u S. broj: Gž-569/95
od 5. travnja 1995., kojim je odbijena žalba izjavljena protiv
tog rješenja, iz istih razloga koji su iznijeti od strane
Općinskog suda, s time što je Županijski sud istaknuo,
obzirom da se radi o naknadi štete zbog deliktne odgovornosti,
kako u ovom slučaju Republika Hrvatska nije pravni sljednik
bivše Države SFRJ-e, pa se stoga bez njezina pristanka
ne može dopustiti subjektivna preinaka tužbe na nju;

- rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-393/1996
od 12. ožujka 1996. godine, kojim je izjavljena revizija
podnositelja tužbe odbačena kao nedopuštena u
smislu odredbi članka 400. stavka 1. ZPP-a, jer da u konkretnom
slučaju rješenjem drugostupanjskog suda, kojim je
potvrđeno stajalište prvostupanjskog suda o nedopustivosti
preinake tužbe, postupak nije pravomoćno završen.
Naime, Vrhovni sud je imao u vidu da se radi o prekidu postupka,
kako je to utvrdio Općinski sud svojim rješenjem broj:
P-1780/78 od 21. rujna 1992. godine.

Ustavni sud je odlučio da se predmet vraća Općinskom
sudu u S., dakle prvostupanjskom sudu, radi ponovnog odlučivanja.

Ustavni sud svoju odluku obrazlaže stajalištem da su:
*»… u konkretnom slučaju ustavnom tužbom
osporavane odluke sudbene vlasti jesu odluke koje ima u vidu odredba
članka 28. Ustavnog zakona, tj. odluke kojima je za stranku
postupak pravomoćno okončan«.* Isto tako
Ustavni sud, u odnosu na istaknute razloge kako Hrvatska nije
u ovom predmetu sukcesor - pravni sljednik bivše države
SFRJ - zauzima drugo stajalište i utvrđuje Hrvatsku sukcesorom
uz obrazloženje da je: *»Postojanje odgovornosti za
obveze bivše države, dakle, neupitno je i ne može
biti predmetom sukcesije u predmetima kakav je konkretni. Predmetom
sukcesije, prema tome, teorijski može biti samo opseg i visina
te odgovornosti, a praktično - pitanje visine odgovornosti
može i treba biti predmetom naknadnih kompenzacija.«.*

Budući sam imao drukčije mišljenje u ovom predmetu
i glasovao protiv ovakve odluke Ustavnog suda, ističem
razloge koji su mi bili podlogom takvom mom stajalištu.

Pravno je nemoguće obrazložiti, kako prekid postupka
može biti odluka koju ima u vidu odredba članka 28.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu, tj. odluka kojom je za stranku
postupak pravomoćno okončan. Mislim da je neupitno
i u teoriji i praksi da za vrijeme prekida postupka parnica još
traje.

Naime, nastankom neke zapreke zbog kojih sud ili stranka ne mogu
vršiti parnične radnje, postupak se prekida dok te
zapreke ne otpadnu. Ono što je smrt kod fizičke osobe,
kod pravnih osoba je prestanak njihovog postojanja. Nastavak postupka
može se pokrenuti čim otpadnu razlozi zbog kojih je
postupak prekinut. Prema tome za vrijeme trajanja prekida postupka
parnica se ne gasi i ona još uvijek traje. To stajalište
nije usamljeno u našoj pravnoj literaturi a sudovi ga svojom
praksom dnevno potvrđuju. Prekid je, uvijek privremenog karaktera
i nije odlučno koliko prekid traje. Zato smatram da rješenje
o prekidu postupka nije odluka koja bi se mogla supsumirati pod
odredbe članka 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu.

Na pitanje: je li Hrvatska pravni sljednik bivše SFRJ-e u
nedovršenim predmetima i prekinutim postupcima za naknadu
štete zbog deliktne odgovornosti, moje je mišljenje
također negativno i zato sam bio protiv odluke koju je Ustavni
sud donio.

Prof. Andrassy u raspravama o sukcesiji iznosi kako nema sukcesije
*»… s obzirom na deliktne obveze nestale države«.*
To mišljenje je od jednog sudionika konzultativnog sastanka
u ovom predmetu također iznijeto. To stajalište je već
u nekim predmetima zauzeo i Vrhovni sud Republike Hrvatske. Na
primjer u presudi Vrhovnog suda broj: Rev-1742/1995. U toj presudi
Vrhovni sud, zauzimajući pravno stajalište o tom pitanju
kaže: *»Za postojanje pravnog sljedstva tužene
Republike Hrvatske glede obveza naknade štete nastale službom
u bivšoj JNA na temelju koje bi eventualne obveze bivše
SFRJ u tom dijelu prešle, odnosno bile preuzete po tuženici,
trebala bi, po nalaženju ovog Vrhovnog suda, postojati određena
pravna osnova budući da pitanje sukcesije između država
nastalih na području bivše SFRJ nije do sada riješeno
u potpunosti, a napose nije riješeno u dijelu koji se odnosi
na obveze bivše SFRJ za bivšu JNA po navedenom osnovu
koji ističe revident, pa okolnost što je šteta
nastala državljaninu Repubilke Hrvatske nije sama za sebe
u nedostatku posebnog akta o sukcesiji u tom dijelu dostatna u
pogledu utvrđivanja odgovornosti tuženice za štetu
čiju naknadu tužitelj zahtijeva u ovom postupku«.*

Prema tome upiranje Ustavnog suda u činjenicu da je Hrvatska,
nakon svojeg državnopravnog osamostaljenja, priznala određena
prava po osnovi statusa mirnodopskog vojnog invaliditeta, prava
na osobnu invalidninu i druga prava po osnovi oboljenja zadobivenog
za vrijeme služenja obveznog vojnog roka u JNA, - kao i da
je Hrvatska pravni sljednik bivše SFRJ u dijelu koji se odnosi
na Republiku Hrvatsku prema Uredbi Vlade Republike Hrvatske o
preuzimanju sredstava JNA i SSNO na teritoriju Republike Hrvatske
u vlasništvo Republike Hrvatske, nije ni odlučno ni
bitno, jer ta su prava regulirana pozitivnim propisima Republike
Hrvatske (primjerice Zakonom o zaštiti vojnih i civilnih
invalida rata »Narodne novine«, broj 33/92, samom citiranom
Uredbom Vlade).

Hrvatska je od 8. listopada 1991. godine, nakon svojeg državnopravnog
osamostaljenja i izdvajanja iz sastava bivše SFRJ, preuzela
različita prava i obveze od bivše SFRJ, kao što
su to učinile i druge države nastale iz bivše
SFRJ. Upravo zato i stojim na stajalištu da pitanje sukcesije
između država nastalih na području bivše
SFRJ nije u potpunosti riješeno, napose nije riješeno
u dijelu koji se odnosi na obveze bivše SFRJ za bivšu
JNA, osobito u obvezama iz deliktne odgovornosti. To što
je šteta nastala državljaninu Hrvatske, nije sama za
sebe, u nedostatku »posebnog akta« - kako ističe
i Vrhovni sud, dovoljna da bi se o sukcesiji u tom dijelu, u pogledu
odgovornosti Hrvatske za štetu koju traži tužitelj,
moglo zauzeti stajalište kako to ovom odlukom čini
Ustavni sud.

Iz svih navedenih razloga, smatrajući da u ovom trenutku
nema temelja zaključku da Republika Hrvatska treba biti
odgovorna za potraživanja iz deliktne odgovornosti koja proizlaze
iz djelovanja bivše JNA-a, izdvojio sam svoje mišljenje
i glasovao protiv navedene odluke Ustavnog suda u cijelosti.

Zagreb, 13. srpnja 1999.

Sudac Ustavnog suda
Republike Hrvatske
**Milan Vuković,** v. r.

Odluka, NN 80/1999-1471