## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2862/2010 od 17. studenoga 2011.

### NN 138/2011 (1.12.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2862/2010 od 17. studenoga 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2770

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Antun Palarić, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo A. D. iz S., kojeg zastupa D. B., odvjetnica iz S., na sjednici održanoj 17. studenoga 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud), broj: Revr-803/09-2 od 3. ožujka 2010., kojom je odbijena podnositeljeva (tužiteljeva) revizija, izjavljena protiv presude Županijskog suda u Splitu (u daljnjem tekstu: Županijski sud), broj: Gž-3602/08 od 13. veljače 2009.

Navedenom presudom Županijskog suda preinačeni su presuda i rješenje Općinskog suda u Splitu (u daljnjem tekstu: Općinski sud), broj: P-831/07 od 21. travnja 2008., te je podnositeljev tužbeni zahtjev odbijen kao neosnovan.

Izreka Općinskog suda, broj: P-831/07 glasi:

»Utvrđuje se da je odluka o prekidu ugovora o radu br. 45-13-2002 sklopljenog dana 1. srpnja 2002. između tužitelja i tuženika, a koja odluka je donesena 11. 9.2007., te odluka tuženika br: 102-05/07-1/6 od 24. listopada 2007. g., kojom je odbijen zahtjev za zaštitu prava, nedopuštena i nezakonita, te da radni odnos tužitelju nije prestao, pa se nalaže tuženiku da vrati tužitelja na poslove redovitog profesora i to u roku od 8 dana i pod prijetnjom ovrhe.«

Rješenjem pod istim brojem Općinski sud je odbio podnositeljev prijedlog za donošenje privremene mjere, te odlučio o troškovima postupka.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama Vrhovnog i Županijskog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 114., 26., 35., 54., 55. i 56. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te odredbe članaka 1., 3., 5. i 16. Ustava.

U ustavnoj tužbi navodi da je člankom 110. stavak 3. Zakona o radu (»Narodne novine« broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82/01., 114/03., 30/04. i 68/05., u daljnjem tekstu: ZR) određeno da ugovor o radu prestaje kada radnik navrši 65 godina života i 20 godina staža osiguranja, ako se poslodavac i radnik drugačije ne dogovore. Podnositelj smatra da mu je stoga radni odnos po sili zakona trebao prestati s danom 9. siječnja 2007., kada je navršio 65 godina života. Nadalje navodi:

»Kako je podnositelj tužbe, nakon što je navršio 65 godina života, nastavio i nadalje nesmetano raditi kod tuženika, budući tuženik nije donio bilo kakvu odluku o prestanku radnog odnosa tužitelja, to je očito da su se, imajući u vidu naprijed navedenu odredbu ZR-a, upravo »podnositelj i tuženik drugačije dogovorili.«

Podnositelj navodi da se je obratio Fakultetskom vijeću sa zahtjevom za produljenjem radnog odnosa, te da je priložio i pisanu potvrdu o potrebi za nastavkom njegovog rada od strane nastavnog kolegija. Međutim, ističe da njegov zahtjev nije došao do nadležnog tijela tuženika (E. f. u S.), već da je o njemu samovoljno odlučio dekan Fakulteta, unatoč činjenici da je na Katedri za turizam, na kojoj je podnositelj kao profesor radio, postojala potreba rada, što dokazuje navod da je na tim poslovima potom angažiran »jedan drugi redovni profesor, također u mirovini«.

U ustavnoj tužbi navodi i pogrešno tumačenje odredaba Statuta tuženika, smatrajući da je tuženik sporne odluke donio postupajući suprotno odredbama Statuta.

Podnositelj navodi da se »revizijski sud nije ni upuštao u naprijed navedenu problematiku, niti je odgovorio na pitanja na koja je podnositelj ove tužbe ukazao kako u reviziji tako i tijekom postupka.«

Ustavnom sudu predlaže usvajanje ustavne tužbe, te ukidanje osporenih presuda Vrhovnog i Županijskog suda.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Predmet parničnog spora zahtjev je da se utvrdi nedopuštenom i nezakonitom odluka tuženika o prekidu ugovora o radu zbog odlaska u mirovinu od 11. rujna 2007., kao i odluka tuženika broj: 102-05/07-1/6 od 24. listopada 2007., kojom je odbijen zahtjev za zaštitu prava te da radni odnos tužitelju nije prestao, uz nalaganje tuženiku da podnositelja vrati na poslove redovitog profesora.

Općinski sud je ocijenio da je dekan tuženika postupio suprotno članku 23. stavku 1. Statuta tuženika, odlučivši o statusu podnositelja ne tražeći mišljenje i suglasnost Fakultetskog vijeća. Po mišljenju prvostupanjskog suda za obavljanjem poslova koje je podnositelj obavljao kod tuženika i dalje je postojala potreba.

4.1. Županijski sud je preinačio navedenu prvostupanjsku presudu, utvrdivši da su odluke tuženika zakonite. Naime, da prvostupanjska odluka tuženika od 11. rujna 2007. ima značaj odluke o prestanku radnog odnosa podnositelju 30. rujna 2007. zbog ispunjenja zakonskih uvjeta za odlazak u mirovinu.

Županijski sud u presudi navodi da je podnositelj, koji je kod tuženika bio redoviti profesor u trajnom zvanju, u akademskoj godini 2006/2007., 9. siječnja 2007. navršio 65 godina života, te da je odluka tuženika donesena na osnovi primjene članka 102. stavka 6. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju (»Narodne novine« broj 123/03., 198/03., 105/04., 174/04., 2/07., 46/07. i 63/11., u daljnjem tekstu: ZoZDiVO), prema kojem članku osobi zaposlenoj na znanstveno-nastavnom, umjetničko-nastavnom i nastavnom radnom mjestu na visokom učilištu istekom akademske godine u kojoj je navršio 65 godina života prestaje ugovor radi odlaska u mirovinu.

Županijski sud je ocijenio da u konkretnom slučaju radni odnos ne prestaje otkazom ugovora o radu i da stoga nije potrebna suglasnost Fakultetskog vijeća, kako je to podnositelj navodio, a što ponavlja i u ustavnoj tužbi, jer da se radi o prestanku radnog odnosa po sili zakona.

4.2. Vrhovni sud je prihvatio stajalište Županijskog suda, ocijenivši ako podnositelj i ispunjava uvjete za nastavak rada u smislu članka 102. stavka 7. ZoZDiVO-a, s obzirom da je bio u statusu redovitog profesora u trajnom zvanju, tuženik mu nije bio dužan produžiti radni odnos do isteka akademske godine u kojoj navršava 70 godina. To iz razloga što ova zakonska odredba omogućuje tuženiku da produlji radni odnos ako smatra da je to potrebno i svrsishodno, no istovremeno ta zakonska odredba, prema stajalištu Vrhovnog suda, ne propisuje obvezu fakulteta da to i učini.

Vrhovni sud je odgovorio i na podnositeljev revizijski prigovor, a koji ponavlja i u ustavnoj tužbi, da takvo zakonsko uređenje nije nepovoljnije od uređenja načina prestanka ugovora o radu iz članka 103. točke 3. Zakona o radu, kao općeg zakona radnog prava koji je važio u mjerodavnom razdoblju, te da se upravo i oslanja na to zakonsko uređenje. Vrhovni sud je ocijenio da je tuženik pravilno primijenio članak 102. stavak 6. ZoZDiVO-a kao odredbu posebnog zakona. Vrhovni sud je u osporenoj presudi naveo:

»Ta odredba u smislu čl. 7.a ZR-a nije nepovoljnija od čl. 103. t. 3. ZR-a zato jer dok prema općem uređenju iz čl. 103. st. 3. ZR-a ugovor o radu prestaje već kada radnik navrši 65 godina života i 20 godina staža osiguranja, ako se poslodavac i radnik drukčije ne dogovore, prema odredbi čl. 102. st. 6. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju radni odnos tužitelju koji je 9. siječnja 2007. navršio 65 godina života prestao je tek 30. rujna 2007. istekom akademske godine, a očigledno između stranaka nije postojala suglasnost za produljenjem radnog odnosa u smislu čl. 102. st. 7. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju.«

5. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava, koji glasi:

»Članak 14.

(...)

Svi su pred zakonom jednaki.«

Člankom 1. Zakona o radu, koji je opći zakon radnog prava, određeno je da se on primjenjuje na radne odnose koji nisu uređeni nekim drugim zakonom ili međunarodnim ugovorom koji je sklopljen i potvrđen u skladu s Ustavom te objavljen. To znači da prvenstvo u primjeni imaju odredbe posebnog zakona koje određujući pojedinu djelatnost, određuju i dijelove koji se odnose na radni odnos.

Ocjena je Ustavnog suda da su pravilno Županijski sud i Vrhovni sud, u konkretnom parničnom sporu, primijenili članak 102. stavak 6. ZoZDiVO-a, te su u osporenim presudama argumentirano odgovorili na podnositeljeve navode, koje on ponavlja i u ustavnoj tužbi.

Vrhovni i Županijski sud su, prema ocjeni Ustavnog suda, pravilno primijenili mjerodavno materijalno pravo, te odbili podnositeljev tužbeni zahtjev.

6. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 54. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 54.

Svatko ima pravo na rad i slobodu rada.

(...)«

Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 54. stavka 1. Ustava, Ustavni sud utvrđuje da osporenim presudama podnositelju nije povrijeđeno navedeno ustavno pravo.

Naime, u svezi s navodima podnositelja glede postojanja povrede ustavnog prava iz članka 54. Ustava potrebno je naglasiti da je Ustav navedenim člankom, prihvaćajući standarde jamstva ljudskih prava utvrđenih međunarodnim dokumentima, odredio da svatko ima pravo na rad i slobodu rada. Sadržajno, pravo na rad i slobodu rada ne znači ujedno i pravo na zaposlenje na određenim poslovima i određenom radnom mjestu. Na temelju navedenog Ustavni sud je utvrdio da osporavanim presudama nije povrijeđeno ustavno pravo iz članka 54. stavka 1. Ustava.

7. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe i povredu članka 55. stavka 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 55.

Svaki zaposleni ima pravo na zaradu kojom može osigurati sebi i obitelji slobodan i dostojan život.

(..)«

Tom ustavnom odredbom utemeljen je pojam zarade, odnosno plaće koja ima socijalnu funkciju i predstavlja osnovu za osiguravanje slobodnog i dostojnog života pojedinca koji je ostvario zaradu, ali i njegove obitelji.

Osporenim presudama podnositelju nije povrijeđeno navedeno ustavno pravo.

8. Slijedom navedenog u točkama 5., 6. i 7. ove odluke, Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju osporenim presudama nisu povrijeđena niti ostala, u ustavnoj tužbi navedena ustavna prava.

9. Na člancima 1., 3. i 5. Ustava, zasebno i odvojeno od odredaba Ustava koje sadrže ustavna prava, ne može se zasnivati ustavna tužba, jer ti članci Ustava sadrže najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske koje Ustavnom sudu služe kao temelj za tumačenje mjerodavnih odredaba Ustava, uključujući one na koje se podnositelji pozivaju kad ustavnom tužbom traže zaštitu svog pojedinačnog prava.

10. Člankom 26. Ustava zajamčena je jednakost državljana Republike Hrvatske i stranaca pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti te nije mjerodavan u ovom slučaju (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-884/2004, »Narodne novine« broj 2/05.).

11. Slijedom iznijetoga, utvrdivši da podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava istaknuta u ustavnoj tužbi, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

12. Objava ove odluke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2862/2010

Zagreb, 17. studenoga 2011.

Predsjednik Vijeća
Antun Palarić, v. r.

Odluka, NN 138/2011-2770