### NN 78/2018 (31.8.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-208/2018 od 10. srpnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1595

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Goran Selanec, u postupku koji je ustavnim tužbama pokrenuo Nurettin Oral, trenutno u Zatvoru u Osijeku, kojeg zastupa Sanja Bezbradica Jelavić, odvjetnica Odvjetničkog društva Jelavić & partneri j.t.d. u Zagrebu, na sjednici održanoj 10. srpnja 2018. donio je

ODLUKU

I. Ustavne tužbe se usvajaju.

II. Ukida se:

– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-587/17-4 od 12. prosinca 2017. i

– rješenje Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv II-182/17-30 (Kir-397/17) od 17. listopada 2017.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Vukovaru na ponovni postupak.

IV. Danom donošenja ove odluke prestaje važiti rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-208/2018 od 25. siječnja 2018.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Nurettin Oral, trenutno u Zatvoru u Osijeku (u daljnjem tekstu: podnositelj), državljanin Republike Turske, s prebivalištem u Bernu, Zollikofen, Švicarska Konfederacija, podnio je Ustavnom sudu dvije ustavne tužbe kojima osporava sudske odluke donesene u postupku radi utvrđenja jesu li ispunjene pretpostavke za izručenje podnositelja Republici Turskoj na temelju Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04.; u daljnjem tekstu: ZOMPO). Ustavnu tužbu od 12. siječnja 2018. podnositelj je podnio po punomoćnici Sandri Dražić Karalić, odvjetnici u Vukovaru, a ustavnu tužbu od 16. siječnja 2018. i njenu dopunu od 17. siječnja 2018. po punomoćnici Sanji Bezbradica Jelavić, odvjetnici u Zagrebu. Podnositelj je 25. siječnja 2018. obavijestio Ustavni sud da je opozvao punomoć za zastupanje Sandri Dražić Karalić, odvjetnici u Vukovaru.

Ustavnim tužbama podnositelj osporava rješenje Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv II-182/17-30 (Kir-397/17) od 17. listopada 2017. i rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž 587/17-4 od 12. prosinca 2017.

1.1. Prvostupanjskim rješenjem (rješenje Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv II-182/17-30 /Kir-397/17/ od 17. listopada 2017.) utvrđeno je da su ispunjene sve zakonske pretpostavke za izručenje podnositelja Republici Turskoj, a radi vođenja kaznenog postupka zbog kaznenog djela »povreda nacionalnog jedinstva i teritorijalnog integriteta« iz članaka 302., 53., 63., 58/9 Kaznenog zakona Republike Turske i članka 5. Antiterorističkog zakona 3713 Republike Turske, po međunarodnoj tjeralici Interpola Ankara, Republika Turska, objavljenoj 8. studenoga 2016., broj: 2016/70372, što odgovara kaznenom djelu protiv čovječnosti i ljudskog dostojanstva – terorizma iz članka 97. stavka 1. točke 1. i stavka 3. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11., 144/12., 56/15. i 61/15.; u daljnjem tekstu: KZ/11).

1.2. Osporenim drugostupanjskim rješenjem (rješenje Vrhovnog suda broj: I Kž 587/17-4 od 12. prosinca 2017.) riješeno je o žalbama protiv prvostupanjskog rješenja podnositelja kao izručenika i državnog odvjetnika. Izreka drugostupanjskog rješenja glasi:

»I) Prihvaća se žalba državnog odvjetnika, preinačuje se pobijano rješenje na način da se u toč. 1 izreke dodaje da se izručenje izručenika Nurettina Orala odobrava pod sljedećim uvjetima:

– da se izručenik ne progoni ili ne kazni ili ne izruči trećoj državi zbog određenog djela počinjenog prije izručenja, a u odnosu na koje djelo nije odobreno izručenje,

– da se izručenik ne ograničava u njegovim osobnim pravima iz razloga koji nije nastao u vezi s izručenjem,

– da se izručenik ne izvede pred izvanredni sud.

II) Žalba izručenika Nurettina Orala odbija se kao neosnovana.«

1.3. U ustavnim tužbama i dopuni ustavne tužbe podnositelj ističe povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14., 21., 26., 29. stavkom 1., 31. stavkom 1., 33. stavkom 2. i 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.). Podnositelj ističe i povredu članaka 2., 3., 6., 7. stavka 1. i 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) i članka 1. Protokola broj 12 uz Konvenciju.

2. U dopuni ustavne tužbe od 17. siječnja 2018. sadržan je prijedlog na temelju članka 67. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) kojim je podnositelj predložio odgodu ovrhe osporenih rješenja do donošenja odluke Ustavnog suda o njegovim ustavnim tužbama.

2.1. Rješenjem Ustavnog suda broj: U-III-208/2018 od 25. siječnja 2018. privremeno je odgođena ovrha rješenja Vrhovnog suda broj: I Kž 587/17-4 od 12. prosinca 2017. i rješenja Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv II-182/17-30 (Kir-397/17) od 17. listopada 2017. do okončanja postupka pred Ustavnim sudom.

2.2. Donošenjem odluke o usvajanju ustavnih tužbi i ukidanju osporenih rješenja (točke I. i II. izreke ove odluke), rješenje Ustavnog suda broj: U-III-208/2018 od 25. siječnja 2018. o privremenoj odgodi ovrhe osporenih rješenja postalo je nesvrsishodno, pa je, u skladu s člankom 67. stavkom 2. Ustavnog zakona, donoseći ovu odluku Ustavni sud navedeno rješenje o odgodi ovrhe stavio izvan snage (točka IV. izreke).

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona pribavljen je spis broj: Kv II-182/17 (Kir-397/17) Županijskog suda u Vukovaru.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

4. Podnositelj je 18. srpnja 2017. u 19:13 sati na izlazu iz Republike Hrvatske, na Stalnom graničnom prijelazu za međunarodni promet putnika i roba s inspekcijskim službama u cestovnom prometu Bajakovo, pri kontroli osobnog vozila marke »BMW« švicarskih nacionalnih oznaka, registarske oznake i broja BE477585, lišen slobode po redarstvenim vlastima Republike Hrvatske, Postaje granične policije Bajakovo. To stoga jer je provjerom kroz NISUDG i e-ASF bazu podataka Interpola utvrđeno da je za podnositeljem NCB Ankara, Turska, raspisao međunarodnu tjeralicu s mjerom »uhititi«, posljednje promjene spisa od 23. ožujka 2017.

Prilikom prelaska navedenog graničnog prijelaza identitet podnositelja utvrđen je uvidom u Travel Dokument (dokument za izbjeglice) Švicarske serijskog broja Q0332499 (list 1 spisa Županijskog suda u Vukovaru).

5. Podnositelj je saslušan kod suca istrage (zapisnik od 19. srpnja 2017., list 16 spisa Županijskog suda u Vukovaru), kojom prilikom je izjavio:

»Želim dodati da sam ja po nacionalnosti Kurd i da turske vlasti sve Kurde smatraju teroristima, ja sam bio u pritvoru u Turskoj 2002. godine do 2003. godine, ali nisam dobio nikakvu presudu da sam kriv za nešto i tako ja sam otišao u Švicarsku 2004. godine gdje živim i radim sa obitelji u mjestu Bern. Od tada nisam napuštao Švicarsku, ja nisam dobio švicarsko državljanstvo već samo politički azil i zato kod sebe nemam putovnicu već samo ‘putnički dokument’.«

Također iz zapisnika od 19. srpnja 2017. proizlazi da je podnositelj izjavio:

»Protivim se izručenju sudbenim tijelima R. Turske i uopće ulasku u Tursku jer ja nisam počinio kazneno djelo terorizma kako je opisano i na temelju prijedloga kojeg sam shvatio ovdje pred sudom. Ja sam shvatio i upozorenje da nisam dužan obrazlagati ovdje svoju obranu, ali ovo nije moja obrana već pokušavam razjasniti razloge zašto ne želim vratiti se u Tursku. Smatram da kao Kurdu meni nije zagarantirano pravično suđenje i da je ishod postupka za mene neizvjestan.«

6. Rješenjem suca istrage Županijskog suda u Vukovaru broj: Kir-285/17-3 od 19. srpnja 2017., na temelju članka 47. stavka 1. ZOMPO-a, podnositelju je određen ekstradicijski pritvor radi izručenja iz zakonske osnove propisane člankom 123. stavkom 1. točkom 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12., 143/12., 56/13., 145/13., 152/14. i 70/17.; u daljnjem tekstu: ZKP/08), za koji pritvor je određeno da može trajati najdulje četrdeset dana, a računa se od 18. srpnja 2017. od 19:13 sati, te se u izreci tog rješenja navodi da je u tom »roku ... država moliteljica dužna dostaviti molbu za izručenje sa rješenjem kojim je određeno uhićenje i drugu prateću dokumentaciju, sukladno članku 12. Europske konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957. godine, sa dopunskim protokolom od 15. listopada 1975. godine i od 17. ožujka 1978.«.

7. Podnositelj je protiv prvostupanjskog rješenja o određivanju pritvora podnio žalbu koja je rješenjem Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv II-142/17-5 od 26. srpnja 2017. odbijena kao neosnovana (list 30 – 32 spisa Županijskog suda u Vukovaru).

8. Podnositelj je 8. kolovoza 2017. Županijskom sudu u Vukovaru podnio prijedlog za ukidanje istražnog zatvora uz koji je priložio dopis Veleposlanstva Švicarske Konfederacije u Republici Hrvatskoj (br. 040/2017, 211.0-KAC od 26. srpnja 2017.) upućenog Ministarstvu vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske (list 53 spisa Županijskog suda u Vukovaru). U prijedlogu navodi da je iz tog dopisa razvidno da podnositelj »uživa status priznatog izbjeglice s azilom te da je u posjedu valjanog putnog dokumenta br. Q0332499, važećeg do 3. kolovoza 2021.g., a s kojim dokumentom se može vratiti u Švicarsku Konfederaciju«. Također ističe se da »odredbom čl. 33. Konvencije o statusu izbjeglice iz 1951.g. stavkom 1. propisano je da nijedna Država ugovornica neće protjerati ili vratiti (1397967985refouler’) izbjeglicu na granicu teritorija gdje bi njegov život ili sloboda bili ugroženi zbog rasnih, vjerskih, nacionalnih razloga, kao i zbog pripadnosti određenoj društvenoj grupi ili zbog političkog mišljenja«.

9. Ministarstvo pravosuđa dostavilo je Županijskom sudu u Vukovaru 11. kolovoza 2017. (dopis od 7. kolovoza 2017.) presliku dopisa Veleposlanstva Republike Turske u Hrvatskoj broj: 2017/94560092 – Zagreb BE/12687759 od 4. kolovoza 2017. te presliku molbe Teškog kaznenog suda u Širnaku broj: 2015/16 od 24. srpnja 2017. zajedno s pratećom dokumentacijom.

Uz navedeni podnesak Ministarstvo pravosuđa dostavilo je i presliku dopisa Ministarstva vanjskih i europskih poslova klasa: 217-02/17-01/956 od 27. srpnja 2017., te presliku dopisa Veleposlanstva Švicarske Konfederacije u Republici Hrvatskoj broj: 040/2017 od 26. srpnja 2017., u kojem se navodi kako okrivljeni Nurettin Oral ima status priznatog izbjeglice s azilom u Švicarskoj Konfederaciji.

10. Županijski sud u Vukovaru rješenjem broj: Kv II-152/17-6 od 22. kolovoza 2017. odbio je zamolbu sudbenih tijela Republike Turske za izručenje podnositelja, utvrđujući da u konkretnom slučaju nije udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje podnositelja. U obrazloženju rješenja (broj: Kv II-152/17-6 od 22. kolovoza 2017.) navedeno je:

»Izvanraspravno vijeće ovoga suda odbilo je zamolbu za međunarodnu pravnu pomoć izručenjem izručenika Nurettina Orala sudbenim tijelima Republike Turske sukladno odredbi članka 12. stavak 1. točka 4. Zakona u međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (NN broj: 178/04. – nastavno Zakon u međunarodnoj pravnoj pomoći). Iz stanja spisa ovoga suda broj: Kir-285/17 i Kv II-152/17 proizlazi, da sudbene vlasti Republike Turske zamolbom traže izručenje Nurettina Orala, s ostalim osobnim podacima kao naprijed, zbog kaznenog djela ‘povreda nacionalnog jedinstva i teritorijalnog integriteta’ iz članka 302., 53., 63., 58/9 Kaznenog zakona Republike Turske i članka 5. Antiterorističkog zakona 3713. Republike Turske, koje kazneno djelo je navodno počinio u razdoblju od 06.04.1999. do 10.04.1999. godine, da isti pripada radničkog partiji Kurdistana (PKK) da pripada kurdskom narodu (list 72 do 80 i list 108 do 122 spisa), da isti od 18. studenog 2005. godine u Švicarskoj konfederaciji uživa status priznatog izbjeglice sa azilom, te da je u posjedu valjanog putnog dokumenta broj: Q0332499 važećeg do 3. kolovoza 2021. godine, sa kojim dokumentom se može vratiti u Švicarsku konfederaciju, izdanog od strane nadležnih tijela Švicarske konfederacije, te da je na temelju istog dokumenta u Republici Hrvatskoj utvrđen njegov identitet (list 53 i 88 spisa).

Okolnost da izručenik Nurettin Oral ima status izbjeglice (prema konvenciji o statusu izbjeglica iz 1951. godine i članku 1. Protokola iz 1967. godine, pojam 1397967985izbjeglica’ se primjenjuje na svakog ‘tko se zbog osnovanog straha od progona zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti nekoj društvenoj skupini ili svojih političkih uvjerenja nalazi izvan zemlje svog državljanstva ili se zbog straha ne želi staviti pod zaštitu te zemlje ili tko s obzirom da nema državljanstvo, a zbog naprijed navedenih razloga se nalazi izvan svoje zemlje svog stalnog boravka, ne može, ili se zbog tog straha, ne želi u nju vratiti’) čiji je status priznala zemlja koja nije zamoljena za izručenje, Švicarska konfederacija, jeste važan čimbenik, te ga tijela zamoljene države, u konkretnom slučaju tijela Republike Hrvatske moraju uzeti u obzir pri ispitivanju zamolbe Republike Turske, je li njegovo izručenje u skladu s načelom zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, konkretno u Republiku Tursku. Načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja (non-refoulement) koje zabranjuje prisilno udaljenje izbjeglica i tražitelja azila kojim prijeti opasnost od proganjanja, temeljna je odrednica međunarodnog sustava zaštite izbjeglica ugrađena u članak 33. Konvencije o statusu izbjeglica iz 1951. godine i predstavlja temeljno načelo od kojega nisu dozvoljena nikakva odstupanja. Načelo zabrane prisilnog udaljavanja ili vraćanja, kako je predviđeno člankom 33. Konvencije iz 1951. godine sastavni je dio i međunarodnog običajnog prava i kao takvo obvezujuće je za sve države, uključujući i one koje još nisu potpisale konvenciju iz 1951. godine i njezin protokol iz 1967. godine.

Članak 33. stavak 1. Konvencije iz 1951. godine predviđa da ‘ni jedna država ugovornica ne smije protjerati niti vratiti izbjeglicu, ni na koji način, na područje gdje bi njen život ili sloboda bili ugroženi zbog njene rasne, vjerske ili nacionalne pripadnosti ili pak zbog pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja’. Ta se odredba ima primijeniti u okolnostima izručenja. Postoji izuzeće od načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja, te je dozvoljena prema međunarodnom izbjegličkom pravu samo u okolnostima koje su predviđene u članku 33. stavak 2. Konvencije koji glasi: ‘olakšicu koju pruža odredba članka 33. stavak 1. ne može koristiti izbjeglica kojeg se opravdano smatra opasnim za sigurnost zemlje u kojoj se nalazi ili koji nakon što je pravomoćno osuđen za posebno težak zločin predstavlja opasnost po društvo te zemlje’. U konkretnom slučaju izručenik čije izručenje traži Republika Turska živi u Švicarskoj konfederaciji od 18. studenog 2005. godine, uživa status priznatog izbjeglice sa azilom, Švicarska konfederacija mu je izdala valjan putni dokument Q0332499 koji važi do 03. kolovoza 2021. godine, što sud zaključuje iz dopisa nadležnih tijela Švicarske konfederacije od 26.07.2017. godine (list 53 i 88 spisa Kir-285/17), uslijed čega slijedi zaključak da isti ne predstavlja opasnost po društvo te zemlje.

Okolnost da je izručenik pripadnik kurdskog naroda, da pripada Radničkoj partiji Kurdistana, što proizlazi iz stanja spisa ovoga suda broj: Kir-285/17 i Kv II-152/17, koju su vlasti Republike Turske proglasile terorističkom organizacijom, što je opće poznato, da je izručenik iz tih razloga izbjegao u Švicarsku konfederaciju gdje je ostvario status priznatog izbjeglice sa azilom, upućuje na opravdanu pretpostavku, obzirom na naprijed navedeno – odnose Republike Turske i kurdskog naroda, odnosno Radničke partije Kurdistana, da bi isti bio progonjen ili kažnjen zbog svoje pripadnosti kurdskom narodu, pripadnosti Radničkog partiji Kurdistana, uslijed čega nema mjesta izručenju istog, sudbenim tijelima Republike Turske, pa je zamolbu Republike Turske valjalo odbiti sukladno odredbi članka 12. stavak 1. točka 4. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima.

Sudac istrage ovoga suda je izručeniku rješenjem Kir-285/17-3 od 19. srpnja 2017. godine odredio pritvor u trajanju od 40 dana u kojem roku je država moliteljica dužna dostaviti zamolbu za izručenje sa popratnom dokumentacijom, te je ista zamolba i dostavljena. Kako mjera pritvora ostaje na snazi tijekom cijelog postupka izručenja, stoga je ovaj sud prihvatio prijedlog državnog odvjetnika, te izručeniku produljio pritvor, tako da isti po tom rješenju može trajati do pravomoćnog okončanja postupka o izručenju, odnosno ne izručenju izručenika, a istovremeno odbio prijedlog izručenika da mu se pritvor ukine.«

11. Vrhovni sud je u povodu žalbe Županijskog državnog odvjetništva u Vukovaru, i po službenoj dužnosti, rješenjem broj: I Kž 469/2017-4 od 19. rujna 2017., ukinuo pobijano prvostupanjsko rješenje Županijskog suda u Vukovaru (broj: Kv II-152/17-6 od 22. kolovoza 2017.) i predmet vratio tom sudu na ponovno odlučivanje, pri čemu je u obrazloženju rješenja naveo:

»Iako državni odvjetnik žalbene navode o tome kako je prvostupanjski sud propustio uzeti u obzir i odredbe bilateralnih i multilateralnih ugovora koje nabraja u žalbi smatra obrazloženjem žalbene osnove pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja, radi se zapravo o žalbenoj osnovi bitne povrede odredaba kaznenog postupka, a koja je povreda i ostvarena. Naime, prvostupanjski je sud bio dužan prilikom razmatranja jesu li ostvareni uvjeti za izručenje prema Zakonu o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (‘Narodne novine’, br. 178/04 – dalje u tekstu: ZOMPO), prvenstveno uzeti u obzir i ono što je u tom smislu sadržano u bilateralnim ugovorima sa državom koja traži izručenje, a što je u potpunosti izostalo.

Nadalje, ispitujući pobijano rješenje povodom podnesene žalbe, a po službenoj dužnosti, na temelju čl. 494. st. 4. Zakona o kaznenom postupku (‘Narodne novine’, broj 152/08, ... dalje u tekstu: ZKP/08), utvrđeno je da je ostvaren i drugi vid bitne povrede odredaba kaznenog postupka iz čl. 468. st. 1. toč. 11. ZKP/08.

Naime, prvostupanjski sud je propustio analizirati činjenični opis inkriminacije zbog kojeg se traži izručenje Nurettina Orala, a što je neophodno učiniti prije donošenja zaključka je li riječ o čistom političkom kaznenom djelu. Tek nakon što se podrobno razmotri opis postupanja izručenika Nurettina Orala naveden u molbi za izručenje, a iz kojeg, između ostalog, proizlazi da je izručenik zarobljen kao vojnik, treba ocijeniti predstavljaju li radnje izručenika koje Republika Turska smatra kaznenim djelo čisto političko kazneno djelo. Drugim riječima, treba utvrditi je li opisano djelovanje izručenika čisto (ili tzv. apsolutno) političko kazneno djelo ili se pak radi o tzv. relativnom političkom kaznenom djelu kod kojeg se mora na temelju političkog sadržaja djela (koji proizlazi iz načina počinjenja djela) i prirode napadnutog pravnog dobra utvrditi razmjer između kriminalnog karaktera djela i počiniteljevih nastojanja da se djelom proizvedu promjene političkih, gospodarskih, socijalnih i drugih okolnosti u državi, a pri tome treba cijeniti navod da je izručenik zarobljen kao vojnik. Nadalje treba imati na umu da se postupci koji predstavljaju terorističko djelovanje, odnosno oružano djelovanje ne smatraju čistim političkim kaznenim djelom.

Pri ponovnom odlučivanju prvostupanjski sud će iznova analizirati sve okolnosti na koje je ukazano u ovom rješenju i nakon podrobnog razmatranja svih relevantnih propisa donijeti novu odluku, koju će valjano obrazložiti, sve respektirajući činjenicu da konačnu odluku o dopuštenosti izručenja ima ministar pravosuđa, koji tu odluku donosi po diskrecijskoj ocjeni, pri čemu uzima u obzir sve bitne interese Republike Hrvatske.«

12. Nakon toga je Županijski sud u Vukovaru donio osporeno prvostupanjsko rješenje (broj: Kv II-182/17-30 /Kir-397/17/ od 17. listopada 2017.) kojim je utvrdio da je u konkretnom slučaju udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje podnositelja Republici Turskoj.

12.1. Izreka tog rješenja glasi:

»I. Utvrđuje se da je udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje nadležnim pravosudnim tijelima Republike Turske, temeljem članka 33. i 34. stavak 1. i Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima

izručenika Nurettina Orala, sina Ramazana i Rokoš, rođen 11.07.1970. godine u Kigi, Republika Turska, osoba bez državljanstva, s prebivalištem u Bernu, Zolkofen, Švicarska konfederacija, pismen sa završenih pet razreda osnovne škole, parketar, zaposlen u Bernu, oženjen, otac dvoje maloljetne djece starih 5 i 7 godina,

poradi vođenja kaznenog postupka, zbog kaznenog djela ‘povreda nacionalnog jedinstva i teritorijalnog integriteta’ iz članka 302., 53., 63., 58/9 Kaznenog zakona Republike Turske i članka 5. Antiterorističkog zakona 3713. Republike Turske, po međunarodnoj tjeralici Interpola Ankara, Republika Turska, koja je objavljena 08.11.2016. godine, pod brojem 2016/70372, što odgovara kaznenom djelu protiv čovječnosti i ljudskog dostojanstva – terorizmu iz članka 97. stavak 1. točka 1. i stavak 3. Kaznenog zakona Republike Hrvatske,

– što izručenik Nurettin Oral nije državljanin Republike Hrvatske, već je državljanin Republike Turske, što je utvrđeno temeljem uvida u spis ovoga suda broj: Kir-397/17,

– što kazneno djelo nije počinio na teritoriju Republike Hrvatske, niti na štetu njezinih državljana,

– što je kazneno djelo za koje se izručenje traži, kazneno djelo i prema Kaznenom zakonu Republike Hrvatske,

– što nije nastupila zastara izvršenja kazne zatvora,

– što izručenik zbog istog kaznenog djela nije osuđivan u Republici Hrvatskoj, niti je protiv njega za isto u Republici Hrvatskoj vođen kazneni postupak, niti se protiv izručenika vodi kazneni postupak u Republici Hrvatskoj za neko drugo kazneno djelo, niti je donijeta sudska odluka koja nije izvršena, a što proizlazi iz dokumentacije u spisu ovoga suda broj: Kir-397/17,

– što je prema podacima u spisu nedvojbeno utvrđeno da se radi o izručeniku Nurettinu Oralu, tako da njegova istovjetnost nije upitna,

– što postoji osnovana sumnja da je izručenik počinio naprijed navedeno kazneno djelo, a što proizlazi iz priložene dokumentacije u spisu ovoga suda broj: Kir-397/17,

da je:

u siječnju 1997. godine, ilegalno doputovao u Bonn, Mekhanen, Republika Njemačka, sastavši se sa članovima terorističke organizacije PKK, po imenu Haydar, te se priključio PKK, uz poticaj i propagandu Haydara, te dva i pol mjeseca bio na političkoj obuci na farmi u blizini grada Aunhayn, a nakon što je završio političku obuku, PKK ga je postavila za odgovornu osobu za područje Pineberg, pa je u tim okvirima uključen u aktivnosti distribucije novim simpatizerima terorističke organizacije u tom području, propagirajući terorističku organizaciju i prikupljajući novčana sredstva u iznos od 20 do 100 DM od Kurda, u tom području, u svrhu priloga, u cilju financiranja terorizma. Dok je provodio te aktivnosti postaje borac (naoružani pripadnik organizacije) 1998. godine u kampu u sjevernom Iraku, nakon čega odlazi u Urumeyu kroz Irak, putujući kroz Amsterdam, Grčku i južni Cipar. U Urumeyi osoba je dočekana od članova terorističke organizacije i odvedena u turistički kamp Hakurk, lociran u sjevernom Iraku. Sudjelovao je sa luralnim kadrom terorističke organizacije PKK u oružanim aktivnostima i prošao oružanu i političku obuku u kampu Hakurk. Koristio je kodno ime Mirhas u cilju sigurnosti organizacijskih aktivnosti. Nakon završetka oružane i političke obuke u kampu Hakurk, teroristička organizacija dala mu je oružje u cilju oružanih napada protiv Turske i preuzima dužnost u Kelesinu, Sidekanu, Comanu i Huneri. Subjekt je bio borac u hijerarhijskoj strukturi organizacije. Turske oružane snage provodile su ex teritorijalnu operaciju podržanu iz zraka na terorističke kampove na području sjevernog Iraka. Tijekom tih operacija deset pripadnika turskih oružanih snaga je ubijeno, a šest je ranjeno u oružanom sukobu protiv terorističke organizacije. Subjekt je sudjelovao u tom oružanom sukobu kao terorist.

II. Prema izručeniku Nurettinu Oralu, s ostalim osobnom podacima kao naprijed, iz razloga navedenih u članku 123. stavak 1. točka 1. Zakona o kaznenom postupku (‘Narodne novine’ broj: 152/2008., 76/2009., 80/2011., 121/2011., 91/2012., 143/2012., 56/2013., 152/14., 70/17., – nastavno Zakon o kaznenom postupku/08) produljuje se istražni zatvor, tako da isti po ovome rješenju može trajati do pravomoćnog okončanja postupka o izručenju.

III. Jamstvo u ovome slučaju ne može zamijeniti istražni zatvor.«

12.2. U obrazloženju osporenog prvostupanjskog rješenja (broj: Kv II-182/17-30 /Kir 397/17/ od 17. listopada 2017.) Županijski sud u Vukovaru je, između ostalog, naveo:

»Izvanraspravno vijeće je odlučilo da se izručenik Nurettin Oral izruči sudbenim vlastima Republike Turske poradi vođenja kaznenog postupka, zbog naprijed navedenog kaznenog djela, jer su ispunjeni uvjeti za njegovo izručenje iz razloga:

– što izručenik Nurettin Oral nije državljanin Republike Hrvatske, već je državljanin Republike Turske, što je utvrđeno temeljem uvida u spis ovoga suda broj: Kir-397/17,

– što kazneno djelo nije počinio na teritoriju Republike Hrvatske, niti na štetu njezinih državljana,

– što je kazneno djelo za koje se izručenje traži, kazneno djelo i prema Kaznenom zakonu Republike Hrvatske,

– što nije nastupila zastara izvršenja kazne zatvora,

– što izručenik zbog istog kaznenog djela nije osuđivan u Republici Hrvatskoj, niti je protiv njega za isto u Republici Hrvatskoj vođen kazneni postupak, niti se protiv izručenika vodi kazneni postupak u Republici Hrvatskoj za neko drugo kazneno djelo, niti je donijeta sudska odluka koja nije izvršena, a što proizlazi iz dokumentacije u spisu ovoga suda broj: Kir-397/17,

– što je prema podacima u spisu nedvojbeno utvrđeno da se radi o izručeniku Nurettinu Oralu, tako da njegova istovjetnost nije upitna,

– što postoji osnovana sumnja da bi izručenik Nurettin Oral počinio naprijed navedeno kazneno djelo, a što proizlazi iz priložene dokumentacije u spisu ovoga suda broj: Kir-397/17 i to međunarodne tjeralice Interpola Ankara, Republika Turska, koja je objavljena 08.11.2016. godine, pod brojem 2016/70372, zahtjeva za izručenjem okrivljenika u Tursku iz inozemstva, nadležnog suda u Širnaki, broj datoteke 2015/16, naloga istog suda za uhićenje, zapisnika pregleda datoteke suda u Širnaki od 24.07.2017. godine (list 72 do 86 spisa).

Izručenik Nurettin Oral protivio se izručenju, nije se odrekao načela specijaliteta, te je izvanraspravno vijeće odlučilo da se izručenik izruči Republici Turskoj, pod uvjetima da država moliteljica izručenika ne progoni, ili ne kazni, ili ne izruči trećoj državi zbog određenog djela počinjenog prije izručenja, a u odnosu na koje djelo nije odobreno izručenje, ne ograničava ga u njegovim osobnim pravima iz razloga koji nije nastao u vezi s izručenjem i ne izvede pred izvanredni sud.

Okolnost da iz priložene dokumentacije pravosudnih tijela Republike Turske proizlazi da je izručenik sudjelovao kao terorist, kao borac u hijerarhijskoj strukturi terorističke organizacije, kako je to opisano u izreci rješenja, da je prilikom provođenja teritorijalne operacije turskih oružanih snaga na terorističke kampove u Iraku protiv terorističke organizacije poginulo deset pripadnika turskih oružanih snaga, da je šest ranjeno u sukobu protiv terorističke organizacije, da je izručenik sudjelovao u tom oružanom sukobu kao terorist te zarobljen kao vojnik, upućuje na zaključak da se takvi postupci, odnosno oružano djelovanje od strane izručenika ne smatraju političkim kaznenim djelom.

Iz naprijed navedenog proizlazi da je ispunjen opći uvjet za određivanjem istražnog zatvora izručeniku iz razloga navedenih u članku 123. stavak 1. Zakona o kaznenom postupku/08. Nadalje, izručenik nije državljanin Republike Hrvatske, isti je stranac, u Republici Hrvatskoj nema prebivalište, boravište, imovinu, nije uposlen, ne ostvaruje prihode, niti jednim razlogom nije 1397967985vezan’ za prostor Republike Hrvatske, pa bi boravkom na slobodi mogao napustiti teritorij Republike Hrvatske, postati nedostupan pravosudnim tijelima Republike Turske, uslijed čega bi osujetio vođenje kaznenog postupka pred tijelima te zemlje, što opravdava određivanje istražnog zatvora iz razloga navedenih u članku 123. stavak 1. točka 1. Zakona o kaznenom postupku/08. Iz istih razloga koji su naprijed navedeni vijeće ovoga suda smatra da nema niti mjesta određivanju jamstva iz članka 102. Zakona o kaznenom postupku/08.

Kako je udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenjem izručenika Nurettina Orala sudbenim vlastima Republike Turske, radi vođenja kaznenog postupka, odlučeno je kao u izreci rješenja.«

13. Nakon toga, Vrhovni sud osporenim drugostupanjskim rješenjem (broj: I Kž 587/17-4 od 12. prosinca 2017.) odbio je kao neosnovanu žalbu podnositelja izjavljenu protiv prvostupanjskog rješenja (broj: Kv II-182/17-30 /Kir 397/17/ od 17. listopada 2017.). Vrhovni sud ocijenio je da je Županijski sud u Vukovaru ispravno utvrdio sve odlučne činjenice na koje je ispravno primijenio odredbe ZOMPO-a.

13.1. U obrazloženju osporenog drugostupanjskog rješenja (broj: I Kž 587/17-4 od 12. prosinca 2017.) Vrhovni sud naveo je:

»Državni odvjetnik žali se zbog povrede kaznenog zakona i predlaže da se pobijano rješenje preinači i u izreku unese tekst iz odredbe čl. 37. st. 1. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (‘Narodne novine’ broj 178/04; dalje u tekstu: ZOMPO).

Izručenik Nurettin Oral žali se osobno i po braniteljici Sandri Dražić Karalić odvjetnici iz Vukovara, i to zbog bitne povrede odredaba kaznenog postupka i pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, s prijedlogom da se pobijano rješenje ukine i predmet vrati na ponovni postupak.

(...)

Žalba državnog odvjetnika je osnovana, dok žalba izručenika nije osnovana.

Bitnu povredu odredaba kaznenog postupka iz čl. 468. st. 1. toč. 11. ZKP/08 izručenik nalazi u tome što je izreka rješenja protivna razlozima tog rješenja, nalazeći je ostvarenom u tome što se u izreci navodi kako je izručenik Nurettin Oral osoba bez državljanstva, dok se u obrazloženju tvrdi kako je izručenik državljanin Republike Turske. Međutim, neovisno o tomu što su ta dva navoda doista različita, time nije ostvarena naznačena postupovna povreda iz čl. 468. st. 1. toč. 11. ZKP/08, jer se ne radi o proturječnosti koja bi se odnosila na odlučnu činjenicu, zbog čega se rješenje ne bi moglo ispitati. Naime, za odluku o dopuštenosti izručenja relevantan je tek podatak je li osoba čije se izručenje traži državljanin zamoljene zemlje, a taj je podatak s izvjesnošću utvrđen, odnosno nije sporno kako Nurettin Oral nema hrvatsko državljanstvo.

Izručenik također ističe da se nigdje ne navodi kako ima status priznatog izbjeglice s azilom i valjani putni dokument, što potvrđuje i dopis ambasade Švicarske u Republici Hrvatskoj. Ni ovaj podatak nije odlučan, jer Švicarska nije zemlja članica Europske Unije, zbog čega pravo azila i status izbjeglice koji je izručenik stekao u Švicarskoj za odlučivanje o dopuštenosti izručenja u Republici Hrvatskoj nije od važnosti.

Što se tiče dvostruke kažnjivosti, odnosno utvrđenja je li ponašanje zbog kojeg država moliteljica traži izručenje određene osobe kažnjivo i po zakonu zamoljene države, prvostupanjski je sud ispravno zaključio da su radnje obuhvaćene činjeničnim opisom kažnjive i po Kaznenom zakonu Republike Hrvatske, jer se njima ostvaruju konstitutivna obilježja kaznenog djela terorizma iz čl. 97. st. 1. toč. 1. i st. 3. KZ/11. Pogrešno drži izručenik da je potrebno utvrditi postoji li potpuna podudarnost između zakonskih opisa kaznenih djela i njihovih naziva u državi moliteljici i zamoljenoj državi, jer se dvostruka kažnjivost procjenjuje prema tome sadržava li činjenični opis inkriminacije bitne elemente kaznenih djela koja su kažnjiva prema zakonima obje države, a što je u konkretnom slučaju ostvareno. Činjenični opis postupanja zbog kojeg se izručenje Nurettina Orala traži sadržava, uz podatke o njegovom oružanom djelovanju u sklopu terorističke organizacije Kurdistanska Demokratska Partija (KPD) i navod o tome da je kao rezultat aktivnosti u kojima je izručenik sudjelovao poginulo 10, a ranjeno 16 osoba.

U žalbi izručenika naglašava se i da je tzv. Antiteroristički zakon 3713 Republike Turske stupio na snagu tek 2004., dok su djela za koja se izručenje traži počinjena navodno 1999., tj. prije stupanja na snagu tog zakona. Uvidom u prevedenu dokumentaciju koju je država moliteljica dostavila utvrđeno je da je, doduše, Antiteroristički zakon 3713 Republike Turske doista stupio na snagu 2004., no da se odredbom čl. 5. tog zakona određuju drugačiji kazneni okviri, što nije relevantno, s obzirom na to da se ne radi o uvođenju nekog novog kaznenog djela.

Što se tiče primjedbe o izvanrednim sudovima, iz prevedene molbi za izručenje priložene dokumentacije ne proizlazi da bi se radilo o tzv. vojnim ili nekim drugim izvanrednim sudovima, a, osim toga, budući da je ovosudnom odlukom dodana tzv. klauzula specijaliteta, njome je izručenik zaštićen od eventualnog takvog rizika.

U pogledu postojanja osnovane sumnje, odnosno prigovora izručenika kako pobijano rješenje o tome ne sadrži ništa, za napomenuti je da je iz priložene dokumentacije države moliteljice vidljivo da je izručenik već bio nepravomoćno oslobođen od optužbe za ovo djelo, ali je Vrhovni sud Republike Turske ukinuo tu odluku, što podrazumijeva da je optužnica protiv izručenika pravomoćna, odnosno da prikupljeni dokazi daju dovoljno osnova za sumnju da je izručenik terećeno djelo počinio. Zamoljena država nije ovlaštena da samostalno i detaljno utvrđuje egzistentnost osnovane sumnje, kako to sugerira žalitelj, već se ta ovlast iscrpljuje u provjeravanju jesu li priloženi dokumenti i isprave takvi da sugeriraju postojanje osnovane sumnje.

Najzad, izručenik ističe da je Ugovor između Republike Hrvatske i Republike Turske o uzajamnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, doduše, sklopljen 26. travnja 2016., ali da nikada nije ratificiran, pa nije stupio na snagu. Međutim, izručenik ispušta iz vida podatak da je Republika Hrvatska pravni sljednik Konvencije o izručivanju između Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije i Republike Turske, zaključene 17. studenog 1973., a ratificirane Uredbom od 12. prosinca 1974., a koja je stupila na snagu 03. svibnja 1975. i stoga obvezuje Republiku Hrvatsku.

Iz navedenih razloga nisu osnovani prigovori koje je istakao izručenik osobno i po braniteljici, a konačnu odluku o dopuštenosti izručenja donijet će ministar pravosuđa ...«

14. Spis Županijskog suda u Vukovaru dostavljen je dopisom od 28. prosinca 2017. Ministarstvu pravosuđa radi donošenja odluke ministra pravosuđa o izručenju podnositelja sudbenim tijelima Republike Turske.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

15. U ustavnim tužbama podnositelj je istaknuo povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14., 21., 29. stavkom 1., 31. stavkom 1. i 33. stavkom 2. Ustava, te prava zajamčenih člancima 2., 3., 6., 7. stavkom 1. Konvencije i člankom 1. Protokola broj 12 uz Konvenciju.

15.1. Podnositelj je u pogledu činjeničnog stanja istaknuo:

»1. Dana 18. studenog 2005.g. Švicarska konfederacija, Odjel za pravosuđe i policiju Konfederacije EJPD, Savezni ured za migracije (BFM) priznao je podnositelju status izbjeglice uz primjenu načela non-refoulement sukladno čl. 5. st. 11. Zakona o azilu. Prema navedenoj odluci, podnositelj se privremeno prihvaća u Švicarsku u trajanju od najmanje godinu dana te se smatra izbjeglicom pred svim saveznim i kantonalnim vlastima u smislu Zakona o azilu kao i Sporazuma od 28. srpnja 1951. o pravnom statusu izbjeglica (prilog 1).

2. Dana 28. srpnja 2017.g. Državno tajništvo za migracije SEM, Upravno područje azil, Švicarska, je Nurettinu Oralu, ovdje podnositelju, izdalo potvrdu prema kojoj se smatra izbjeglicom prema međunarodnoj Konvenciji o pravnom položaju izbjeglica od 28. srpnja 1951. (...)

(...)

11. Podnositelj je i prije priznatog statusa izbjeglice (točka 1) podnosio zahtjeve za azil Švicarskoj i u Njemačkoj tijekom 1994.g., te je tada za vrijeme boravka u Njemačkoj počeo simpatizirati PKK (Radničku partiju Kurdistana) u kojoj te postao aktivan na način da bi dijelio časopise, skupljao novac, te je u svrhu političke izobrazbe poslan u Nizozemsku kada je i službeno postao član PKK.

12. U travnju 1999.g. u borbi između PKK (Radničke partije Kurdistana) i KDP-a (Demokratske partije Kurdistana) podnositelj je uhićen od strane KDP-a te je u zatvoru u Akreu proveo tri godine i četiri mjeseca, zaključno do 15. kolovoza 2002.g., u zatvoru je podnositelj bio registriran i posjećivan od strane Međunarodnog odbora Crvenog križa.

13. Podnositelj se 17. kolovoza 2002.g. sam predao turskim vlastima i to s namjerom da se na njega primjeni tzv. Zakon o oprostu broj 4959 odnosno Zakon o reintegraciji počinitelja u društvo od dana 6. kolovoza 2003.g.

Člankom 4. Zakona o oprostu propisano je da članovima terorističkih organizacija koji nisu bili uključeni u zločine počinjene od strane terorističkih organizacija neće biti izrečena kazna, odnosno biti će oslobođeni optužbe. S druge strane, članovi terorističkih organizacija koji su činili kaznena djela u sklopu te organizacije biti će osuđeni na smanjenu kaznu zatvora.

14. Dana 9. rujna 2002.g. Državno tužiteljstvo u Diyarbakiru je protiv podnositelja podiglo optužnicu za kazneno djelo Oružanog djelovanja s ciljem odcjepljenja teritorija koji je integralni dio državne uprave iz čl. 125. Turskog Kaznenog zakona broj 765 koje glasi:

‘Osoba koja je počinila akcije s ciljem da sav državni teritorij ili dio državnog teritorija stavi pod suverenitet strane države ili smanjenje državne neovisnosti ili poremeti jedinstvo države ili izdvoji dio teritorija pod suverenosti od državne uprave, kažnjava se zatvorskom kaznom pogoršanog doživotnog zatvora.’

U činjeničnom dijelu optužnice podnositelju se stavlja na teret da je u siječnju 1997.g. ilegalno doputovao u Bonn, Mekhanen, Republiku Njemačku gdje se sastao sa članovima terorističke organizacije PKK po imenu Hayder; da je u sklopu organizacije PKK koristio kodno ime 1397967985Mirhas’ u cilju osiguranja sigurnosti organizacijskih aktivnosti.; da se uz poticaj i propagandu Haydara priključio PKK-u te je dva i pol mjeseca bio na političkoj obuci na farmi u blizini grada Arnhema u Nizozemskoj; da ga je po završetku političke obuke, PKK postavila za odgovornu osobu za područje Pineberk gdje je sudjelovao u aktivnostima distribucije novina, propagirajući terorističku organizaciju te prikupljanja novčanih sredstava od Kurda u iznosu od 20 do 100 DEM, a sve u cilju financiranja terorizma; da je od strane PKK poslan u terorističke kampove u sjevernom Iraku gdje 1998.g. postaje borac (naoružani pripadnik PKK-a) da je odveden u teroristički kamp Hakurk, lociran u sjevernom Iraku u kojem je prošao oružanu i političku obuku te da je zajedno sa ruralnim kadrom terorističke organizacije PKK sudjelovao u oružanim aktivnostima PKK; da mu je nakon završetka oružane i političke obuke u kampu Hakurk dano oružje u cilju oružanih napada protiv Turske te da je preuzeo dužnost za područje Kelesinu, Sidekanu, Comanu i Huneri.; da je podnositelj bio borac u hijerarhijskoj strukturi PKK-a.

15. Dana 13. travnja 2004.g. odlukom Suda sigurnosti države Diyarbakir odlukom broj 2004/128 (osnovni broj predmeta 2002/264) podnositelj je nepravomoćno oslobođen optužbe za kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. U obrazloženju odluke je navedeno da nije bilo dokaza da je podnositelj učestvovao u sukobu protiv Turskih sigurnosnih snaga, već protiv grupe 1397967985Pešmergam’ odnosno pripadnicima KDP-a (Demokratske partije Kurdistana), a od strane kojih je i zarobljen.

16. Dana 25. listopada 2004.g. Vrhovni sud Turske je povodom žalbe Državnog odvjetnika od dana 29. lipnja 2004.g. ukinuo prvostupanjsku odluku pod točkom 19. navodeći da je podnositelj ‘bio borac tijekom prekogranične operacije koja je tema suđenja te jer je izjavio da je sudjelovao u sukobu i redovima organizacije’ te predmet vratio na ponovno suđenje Sudu sigurnosti Države u Diyarbakiru.

17. Spis je prvotno vraćen na ponovno odlučivanje u Sud sigurnosti države Diyarbakir.

18. Kako je u međuvremenu došlo do ukidanja Sudova sigurnosti Države, dana 1. prosinca 2004.g. spis je sa osnovnim brojem 2004/249, odlukom broj 2004/575 presigniran na Teški Kazneni sud Diyarbakir, a koji sud je zamijenio sud sigurnosti Države.

19. Dana 7. ožujka 2014.g. odlukom Teškog Kaznenog suda Diyarbakir, spis je presigniran na Teški kazneni sud Širnak (Sirnak).

20. Dana 11. listopada 2016.g. Teški kazneni sud Širnak (Sirnak) pod brojem datoteke 2015/16 izdao je uhidbeni nalog te tjeralicu protiv podnositelja u cilju uzimanja njegova iskaza budući da je u bijegu, a sve zbog pokušaja kaznenog djela oružanog djelovanja s ciljem odcjepljenja teritorija koja je integralni dio državne uprave.

21. Na temelju odluke Teškog Kaznenog suda u Sirnaku, Turska broj 2015/135 od dana 17. veljače 2015.g., Interpol Ankara je dana 8. studenog 2016.g. izdao crvenu međunarodnu tjeralicu broj A10129/11-2016 za podnositelja. Tjeralica je izdana radi provođenja kaznenog postupka zbog kaznenog djela ‘Povreda nacionalnog jedinstva i teritorijalnog integriteta’ iz čl. 302., 53., 63., 58/9 Kaznenog zakona Republike Turske broj 5237 i čl. 5. Antiterorističkog zakona 3713, počinjenog u razdoblju od 6. travnja 1999.g. do 10. travnja 1999.g.

22. Interpol je tijekom 2015.g. promijenio politiku izdavanja međunarodnih tjeralica, te se tjeralice više ne izdaju za politička kaznena djela budući je primijećeno da matične države koriste sustav Interpola za obračune sa političkim protivnicima, suprotno standardima međunarodnog prava.«

15.2. Osnovni prigovor podnositelja odnosi se na činjenicu da nadležna tijela (Županijski sud u Vukovaru i Vrhovni sud) nisu prilikom donošenja osporenih rješenja uzela u obzir niti se očitovala o podnositeljevom statusu izbjeglice, te navodi:

»Vrhovni sud RH je u svojoj odluci o dopuštenju izručenja naveo da za izručenje nije odlučan podatak što je podnositelj status izbjeglice stekao u Švicarskoj ‘jer Švicarska nije članica Europske unije’. No, takvo obrazloženje Vrhovnog suda je paušalno i netočno, jer obveza priznanja statusa izbjeglice za RH proizlazi iz međunarodnih ugovora koji su prema članku 141. Ustava iznad nacionalnih zakona.

Iz Potvrde Državnog tajništva za migracije SEM, Švicarske konfederacije proizlazi da je Švicarska podnositelju status izbjeglice, priznala i prema međunarodnoj Konvenciji o pravnom položaju izbjeglica od 28. srpnja 1951.g., a ne samo na temelju odredbi svojeg nacionalnog Zakona o azilu.

RH kao pravna sljednica SFRJ koja je potpisala spomenutu Konvenciju, u skladu s čl. 141. Ustava RH bila je dužna Konvenciju primijeniti u predmetu podnositelja zahtjeva.

Načelo non-refoulementa propisano čl. 33. st. 1. Konvencije o pravnom položaju izbjeglica zabranjuje protjerivanje i vraćanje izbjeglica u zemlju gdje bi njegov život ili sloboda bili ugroženi zbog rasnih, vjerskih, nacionalnih razloga, kao i zbog pripadnosti određenoj društvenoj grupi ili zbog političkog mišljenja.

Zabrana vraćanja ili protjerivanja izbjeglica je apsolutno primjenjiva u slučajevima ekstradicije, odnosno izručenja, što znači i u predmetu podnositelja.

Dodaje se nadalje da u skladu s člankom 78. Ugovora o funkcioniranju Europske Unije, zajednička EU politika azila mora biti u skladu sa Ženevskom Konvencijom iz 1951.g. i Protokolom iz 1967.g.

Pa, i premda Švicarska nije članica Europske Unije, zemlje su obvezane istim Konvencijskim pravom, a Švicarska je, kao i Hrvatska, dio Europskog ekonomskog prostora i članica Vijeća Europe obvezana i Europskom Konvencijom za zaštitu ljudskih prava.

Izvršni odbor UNHCR-a, koji je, između ostaloga, ovlašten za utvrđivanje općih politika prema kojima će UNHCR raditi, 1978. godine donio je Zaključak o tzv. ‘Ekstrateritorijalnom učinku utvrđivanja statusa izbjeglica (br. 12 (XXIX)’ kojim se naglašava međunarodni karakter statusa izbjeglica i navodi da bi druga država ugovornica mogla dovesti u pitanje status izbjeglice koji je utvrđen u jednoj državi ugovornici, jedino u iznimnim slučajevima (primjerice: gdje je osoba kojoj je priznat status iskazivala lažno o činjenicama odlučnima za njen status odnosno ukoliko su ispunjeni uvjeti za izuzimanje od primjene odredbi Konvencije odnosno prestanka statusa u skladu s odredbama Konvencije.

Dodaje se nadalje da VSRH pritom nije uopće osporio okolnosti na temelju kojih je Švicarska priznala podnositelju status izbjeglice, odnosno nije doveo u pitanje specifične okolnosti i karakteristike na strani podnositelja kao niti situaciju u zemlji porijekla.

Prema praksi ESLJP-a Konvencija se smatra živim instrumentom koji se mora tumačiti u svjetlu aktualnih okolnosti i da sve viši standardi koji se postavljaju u domenu zaštite ljudskih prava i osnovnih sloboda adekvatno i neminovno zahtijevaju veću čvrstinu i odlučnost u procjeni kršenja osnovnih vrijednosti demokratskih društava (Selmouni v. France, presuda od 28. srpnja 1999, Reports 1999 V, st. 1011).

Stoga neovisno što odluka o priznanju statusa izbjeglice nije donesena od članice EU, RH je odluku iz Švicarske (točka 1. činjenica) morala uzeti u obzir prilikom donošenja odluke, štoviše njome se, između ostaloga, morala i rukovoditi.

Kao što je već rečeno Republika Hrvatska je vezana Konvencijom o statusu izbjeglica iz 1951.g., ali je za razliku od Švicarske još i vezana i čl. 19. st. 2. Povelje o temeljnim pravima Europske Unije, čl. 78. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, te čl. 21. Direktive EU 2011/95/EU s obzirom da se spomenutim dokumenti, a koji su dio pravne stečevine EU izrijekom pozivaju upravo na Konvenciju o pravnom položaju izbjeglica, a na kojoj Konvenciji se posljedično temelji sustav azila odnosno međunarodne zaštite u Europi.

Prema članku 21. Direktive EU 2011/95/EU države članice su dužne poštivati načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u skladu sa svojim međunarodnim obvezama. Pod iznimke od zabrane non-refoulementa koja je propisana stavkom 2. navodi se mogućnost vraćanja 1397967985izbjeglice’ bez obzira da li mu je status priznat službeno ili nije, što znači i argumento a contrario da država članica ima obvezu i da, u skladu sa zabranom protjerivanja iz čl. 19. st. 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, poštuje načelo non-refoulementa i u slučaju kada u toj državi članici isto tako ‘bez obzira da li mu je status priznat službeno ili nije.’

Republika Hrvatska je osim toga, u ovom slučaju imala mogućnost i morala je kao članica Europske unije, u kojoj je razvijeno tzv. pravilo ‘sigurne treće zemlje’ vratiti izbjeglicu u bilo koju državu koju je prošao, a u kojoj mu ne prijeti povrat u državu podrijetla. I više od toga, morala je uz primjenu pravila tzv. ‘super sigurne treće zemlje’ prema kojem izbjeglica može biti vraćen samo u državu koja ne samo udovoljava navedenim uvjetima ‘sigurne treće zemlje’ već je i stranka Konvencije o pravnom položaju izbjeglica, ali i Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda te koja poštuje odredbe tih dokumenata i ima djelotvorni mehanizam odlučivanja o zahtjevu za stjecanjem azila, vratiti izbjeglicu u zemlju koja mu je priznala izbjeglički status.

Sukladno tom pravilu, RH je trebala vratiti podnositelja u Švicarsku gdje su mu uostalom i supruga i djeca i gdje posljednjih trinaest godina živi i radi kao parketar poštujući propise zemlje koja mu pružila međunarodnu zaštitu.

Uz navedeno, Podnositelj ističe da je VSRH u odluci kojom se omogućava izručenje Podnositelja (točka 10 činjenica) postupio protivno svojoj dosadašnjoj sudskoj praksi u kojoj je, zbog istih inkriminacija, odbijao izručenje turskih državljana Republici Turskoj, što je posljedično dovelo i do kršenja čl. 6. u odnosu na Podnositelja, te čl. 14. povezano sa čl. 6. Konvencije, te do povrede jamstva iz čl. 33. st. 2. Ustava.

Odlukom broj: II-9 Kr 3/13-4 od 12.6.2013.g. Vrhovni sud RH je odbio izručenje turskog državljanina H. N.-a kojemu je u Turskoj na teret stavljeno kazneno djelo oružanog djelovanja s ciljem odcjepljenja teritorija koji je integralni dio državne uprave iz čl. 125. Turskog Kaznenog zakon broj 765, odnosno čl. 302. novog Turskog Kaznenog zakona broj 5237, a za koje kazneno djelo je propisana ‘teškog doživotnog zatvora’.

Dakle, radilo se o istom kaznenom djelu za koje je optužen i podnositelj Nurettin Oral.

Spomenuta odluka VSRH-a između ostalog je utemeljena na mišljenju i obrazloženju Saveznog ureda za migracije i izbjeglice Njemačke (Karlsruhe), kao i suda i državnog odvjetništva u Karlsruhe koji je smatrao da ‘u slučaju izručenja i povrataka u Tursku, vrlo vjerojatno mu prijete radnje koje su povezane s kršenjem ljudskih prava te da će od strana turskih snaga sigurnosti biti izložen mučenju’

Stoga je VSRH potvrdio prvostupanjsku odluku Županijskog suda u Zagrebu koje je odbilo izručenje jer su ispunjeni uvjeti iz članka 12. stavak 1. točka 4. ZOMPO-a prema kojemu domaće nadležno tijelo može odbiti zamolbu za međunarodnu pravnu pomoć ako se može opravdano pretpostaviti da bi osoba čije se izručenje traži bila kazneno progonjena ili kažnjena zbog svojih političkih uvjerenja odnosno pripadnosti određenoj društvenoj skupini, odnosno da bi njezin položaj bio otežan zbog tog razloga.

Jednaku odluku VSRH je donio i dana 5.11.2013.g. u predmetu broj: II-8 Kr 6/13-4, o odbijanju izručenja okr. K.K. Republici Turskoj radi vođenja kaznenog postupka zbog kaznenog djela pokušaja odvajanja dijela teritorija Države od državne uprave; a u kojem se VSRH prije svega poziva upravo na odredbe Konvencije o pravnom položaju izbjeglica iz 1951.g. i to upravo na načelo non-refoulementa prema članku 33. stavku 1. Konvencije.

Odluku o neizručenju Vrhovni sud je donio i prije pet godina u slučaju Turkinje Vicdan Ozerdem koja je uživala politički azil u Njemačkoj.

S obzirom na sve navedeno, neovisno o tome što Švicarska nije članica EU, Republika Hrvatska ima obvezu u skladu s Konvencijom o pravnom položaju izbjeglica iz 1951. i Protokolom iz 1967.g., a na temelju koje Konvencije je i Švicarska priznala Nurettinu Oralu status izbjeglice, te u skladu sa Europskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava koja također obvezuje obje države, odbiti izručenje Nurettina Orala Republici Turskoj.

Pri tome Republika Hrvatska mora uzeti u obzir da je odlukom izvršnog odbora UNHCR-a utvrđeno eksteritorijalno važenje statusa izbjeglice, a pritom da je u skladu s čl. 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, pravnom stečevinom EU odnosno čl. 19. Povelje o temeljnim pravima EU, čl. 78. Ugovora o funkcioniranju EU, te čl. 21. Direktive 2011/95/EU; kao i prema čl. 9. st. 2. Ustava Republike Hrvatske te čl. 12. st. 1. t. 4. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, zabranjeno izručenje Podnositelja Republici Turskoj, te je Republika Hrvatska morala odbiti zamolbu Republike Turske za međunarodnu pravnu pomoć.«

15.3. U odnosu na povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 21. Ustava odnosno člancima 2. i 3. Konvencije podnositelj je istaknuo sljedeće:

»Podnositelja smatra da će izvršenjem izručenja biti povrijeđena odredba čl. 3. Konvencije s obzirom da mu izručenjem u Tursku prijeti osnovana opasnost da će biti izložen mučenju, te ponižavajućem i nečovječnom postupanju, što može prerasti i u povredu zajamčenu čl. 2. Konvencije.

Prema standardima ESLJP-a, koji su uspostavljeni u velikom broju predmeta upravo u slučajevima izručenja pojedinaca Turskoj, članak 3. čitan s člankom 1. Konvencije zahtijeva da ekstradicija osoba u bijegu, državi u kojoj bi bio podvrgnut mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni povlači za sobom odgovornost države potpisnice konvencije unutar članka 3.

U tom smislu sud je razjasnio da se članak 3. primjenjuje na osobe kojima prijeti ekstradicija deportacijom ili drugim vidom izručenja u zemlju gdje postoje osnovani razlozi da se vjeruje da ‘postoji realan rizik da će biti izložena mučenju ili drugim oblicima zlostavljanja.«

15.4. Smatra da se u konkretnom slučaju traži njegovo izručenje, a da pri tome kazneno djelo za koje se tereti u Turskoj predstavlja političko kazneno djelo.

15.5. Podnositelj također smatra da kazna na koju može biti osuđen u Turskoj predstavlja povredu članka 3. Konvencije te navodi:

»Podnositelj bi formalno pravno, u Turskoj trebao biti oslobođen optužbe primjenom Zakona o oprostu. No, pod opravdanom pretpostavkom da će doći do kršenja jamstva iz čl. 6. Europske konvencije, a Podnositelj tvrdi da će sigurno doći do povrede prava na pravično suđenje, tada podnositelj može biti proglašen krivim, protivno turskim nacionalnim propisima, a predviđena kazna za inkriminirano kazneno djelo je kazna ‘teškog doživotnog zatvora’. Kazna se sastoji od držanje osuđenika u samici, s pravom na samo jedan sat boravka na svježem zraku. Osuđenici imaju prava na samo jedan desetominutni telefonski poziv svaka dva tjedna, a posjete mogu primati u trajanju od jednog sata također samo jedanput u dva tjedna. Zatvorenici osuđeni na teški doživotni zatvor, a koji su osuđeni za terorizam nemaju pravo podnijeti zahtjev za prijevremeni uvjetni otpust, što znači da su osuđeni na zatvor u samici do kraja života.«

15.6. Zaključno, podnositelj smatra da će izručenjem Turskoj biti izložen flagrantnim kršenjima prava na pošteno suđenje koje je zajamčeno člankom 29. Ustava, odnosno člankom 6. Konvencije.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

16. Polazeći od činjenica konkretnog slučaja i prigovora podnositelja, Ustavni sud je njihovu osnovanost razmatrao s aspekta članaka 29. stavka 1., 33. stavka 2. i 141.c Ustava, odnosno članka 6. Konvencije.

Mjerodavni članci Ustava glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o ... sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 33.

(...)

Stranac koji se zakonito nalazi na teritoriju Republike Hrvatske ne može biti protjeran ni izručen drugoj državi, osim kad se mora izvršiti odluka donesena u skladu s međunarodnim ugovorom i zakonom.«

»Članak 141.c

Ostvarivanje prava koja proizlaze iz pravne stečevine Europske unije, izjednačeno je s ostvarivanjem prava koja su zajamčena hrvatskim pravnim poretkom.

Pravni akti i odluke koje je Republika Hrvatska prihvatila u institucijama Europske unije primjenjuju se u Republici Hrvatskoj u skladu s pravnom stečevinom Europske unije.

Hrvatski sudovi štite subjektivna prava utemeljena na pravnoj stečevini Europske unije.

Državna tijela, tijela jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave te pravne osobe s javnim ovlastima izravno primjenjuju pravo Europske unije.«

16.1. Mjerodavni članak 6. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. (...)

(...)«

17. Ustavni sud ističe da je načelna stajališta o opsegu ustavnosudske zaštite u predmetima izručenja izrazio u odluci broj: U-III-5270/2012 od 22. siječnja 2013. (»Narodne novine« broj 15/13.).

U toj se odluci Ustavni sud pozvao na praksu Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP), koji je zauzeo pravno stajalište da postupci izručenja, za razliku od članka 3. Konvencije, ne ulaze u područje primjene članka 6. stavka 1. Konvencije, osim iznimno – kada bi izručeniku u zemlji moliteljici bila pričinjena ili prijetila »flagrantna uskrata pravičnog suđenja« (»... a flagrant denial of a fair trial in the requesting country«). To stajalište ESLJP je, nakon razmatranja postupka izručenja u kontekstu članka 3. Konvencije, po prvi put izrazio u predmetu Soering protiv Ujedinjenog Kraljevstva (br. 14038/88, §§ 91. i 113., presuda od 7. srpnja 1989.), izrekavši u pogledu postupka izručenja, u kontekstu obje navedene konvencijske odredbe, u bitnome sljedeće:

»91. ... odluka države ugovornice da izruči bjegunca može dati povoda pitanju iz članka 3., i stoga uključuje odgovornost te države po Konvenciji, kada su izloženi bitni razlozi za vjerovanje da će se dotična osoba, ako je se izruči, suočiti sa stvarnim rizikom podvrgavanja mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni u zemlji moliteljici.

(...)

113. (...) Sud ne isključuje da bi se na temelju odluke o izručenju izuzetno moglo postaviti pitanje iz članka 6. u okolnostima u kojima je bjegunac pretrpio ili je izložen riziku trpljenja flagrantne uskrate pravičnog suđenja u zemlji moliteljici. (...)«

To je stajalište kasnije potvrđeno u brojnim presudama ESLJP-a, primjerice u predmetima Maaouia protiv Francuske [VV] (br. 39652/98, §§ 40-41., presuda od 5. listopada 2000.) i Mamatkulov i Askarov protiv Turske [VV] (br. 46827/99 i 46951/99, §§ 90-91., presuda od 4. veljače 2005.).

18. Razloge za odbijanje zamolbe za izručenje sadrže članci 12. i 13. ZOMPO-a. Člankom 12. stavkom 1. ZOMPO-a određeno je kada domaće nadležno tijelo može, a člankom 12. stavcima 2. i 3. i člankom 13. ZOMPO-a kada mora odbiti zamolbu za međunarodnu pravnu pomoć.

18.1. Članci 12. i 13. ZOMPO-a glase:

»Članak 12.

(1) Domaće nadležno tijelo može odbiti zamolbu za međunarodnu pravnu pomoć ako:

1. se zamolba odnosi na djelo koje se smatra političkim kaznenim djelom, djelom povezanim s političkim kaznenim djelom,

2. se zamolba odnosi na fiskalno kažnjivo djelo,

3. bi udovoljavanje zamolbi dovelo do narušavanja suvereniteta, sigurnosti, pravnog poretka ili drugih bitnih interesa Republike Hrvatske,

4. se može opravdano pretpostaviti da bi osoba čije se izručenje traži u slučaju izručenja bila kazneno progonjena ili kažnjena zbog svoje rase, vjeroispovijesti, državljanstva, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili zbog svojih političkih uvjerenja, odnosno da bi njezin položaj bio otežan zbog jednog od tih razloga,

5. se radi o beznačajnom kaznenom djelu.

(2) Kaznena djela ili pokušaji počinjenja kaznenih djela protiv vrijednosti zaštićenih međunarodnim pravom, te sudjelovanja u počinjenju takvih kaznenih djela, ne mogu biti osnova za odbijanje zamolbe za međunarodnu pravnu pomoć u smislu stavka 1. točke 1. ovoga članka.

(3) Zamolba za međunarodnu pravnu pomoć radi fiskalnoga kažnjivog djela iz stavka 1. točke 2. ovoga članka neće se odbiti isključivo iz razloga što se odnosi na djelo koje se prema domaćem pravu smatra fiskalnim kažnjivim djelom.

Članak 13.

(1) Domaće pravosudno tijelo odbit će zamolbu za međunarodnu pravnu pomoć:

1. ako je za isto kazneno djelo okrivljenik u Republici Hrvatskoj iz materijalno-pravnih razloga oslobođen krivnje ili je protiv njega obustavljen postupak, ili ako je oslobođen od kazne, ili ako je sankcija izvršena ili se ne može izvršiti prema pravu države u kojoj je donesena presuda,

2. ako se protiv okrivljenika u Republici Hrvatskoj vodi kazneni postupak zbog istog kaznenog djela, osim ako bi izvršenje zamolbe moglo dovesti do odluke o puštanju okrivljenika na slobodu,

3. ako bi kazneni progon, izvršenje sankcije ili sigurnosne ili zaštitne mjere prema domaćem pravu bili isključeni zbog apsolutne zastare.

(2) Odredbe iz stavka 1. točke 1. i 3. ovoga članka ne primjenjuju se u slučajevima kada je u državi moliteljici došlo do revizije pravomoćne presude.«

18.2. Slijedom navedenog proizlazi da suglasno ZOMPO-u nadležno domaće tijelo može odbiti zamolbu za međunarodnu pravnu pomoć »ako se može opravdano pretpostaviti da bi osoba čije se izručenje traži u slučaju izručenja bila kazneno progonjena ili kažnjena zbog svoje rase, vjeroispovijesti, državljanstva, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili zbog svojih političkih uvjerenja, odnosno da bi njezin položaj bio otežan zbog jednog od tih razloga« (članak 12. stavak 1. točka 4. ZOMPO-a).

19. Ustavne tužbe podnositelja temelje se na prigovoru da se nadležna tijela nisu u obrazloženjima osporenih rješenja očitovala na činjenicu podnositeljevog statusa izbjeglice, a osobito u odnosu na dio obrazloženja rješenja Vrhovnog suda koji se odnosi na utvrđenje da podatak da je podnositelju priznat status izbjeglice u Švicarskoj »nije odlučan, jer Švicarska nije zemlja članica Europske unije«. Takvo je obrazloženje Vrhovnog suda, prema mišljenju podnositelja, netočno i paušalno, budući da »obveza priznanja statusa izbjeglice za RH proizlazi iz međunarodnih ugovora« koji su prema Ustavu iznad nacionalnih zakona.

Podnositelj također ističe da »neovisno što odluka o priznanju statusa izbjeglice nije donesena od članice EU, RH je odluku iz Švicarske ... morala uzeti u obzir prilikom donošenja odluke«. Podnositelj stoga smatra da nije bilo mjesta za donošenje osporenih rješenja kojima je dopušteno njegovo izručenje u Republiku Tursku.

20. Ustavni sud utvrđuje da se Zakonom o međunarodnoj i privremenoj zaštiti (»Narodne novine« broj 70/15. i 127/17.; u daljnjem tekstu: ZoMiPZ) propisuju načela, uvjeti i postupak odobrenja međunarodne zaštite i privremene zaštite, status, prava i obveze tražitelja međunarodne zaštite, azilanata, stranaca pod supsidijarnom zaštitom, stranaca pod privremenom zaštitom te uvjeti i postupak poništenja i prestanak azila, supsidijarne i privremene zaštite (članak 1.). Članak 2. ZoMiPZ-a propisuje da se s tim zakonom u pravni poredak Republike Hrvatske prenose u tom članku navedene direktive i Uredbe Europske unije, među kojima i Direktiva 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te za sadržaj odobrene zaštite (preinačena) (SL L 337, 20. prosinca 2011.).

20.1. U članku 6. ZoMiPZ-a sadržano je načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja (»non-refoulement«). Članak 6. ZoMiPZ-a glasi:

»Članak 6.

(1) Zabranjeno je prisilno udaljiti ili na bilo koji način vratiti državljanina treće zemlje ili osobu bez državljanstva u zemlju:

– u kojoj bi njezin život ili sloboda bili ugroženi zbog rasne, vjerske ili nacionalne pripadnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili zbog političkog mišljenja ili

– u kojoj bi mogla biti podvrgnuta mučenju, nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili

– koja bi ju mogla izručiti drugoj zemlji, čime bi se narušilo načelo iz podstavka 1. i 2. ovoga stavka.

(2) Državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, koja ispunjava uvjete za odobrenje međunarodne zaštite ili joj je međunarodna zaštita odobrena, može se prisilno udaljiti ili vratiti u zemlju u kojoj ne bi bilo narušeno načelo iz stavka 1. ovoga članka, ako predstavlja opasnost za nacionalnu sigurnost ili je pravomoćno osuđena za teško kazneno djelo radi kojeg predstavlja opasnost za javni poredak.«

20.2. Predaja i izručenje tražitelja međunarodne zaštite propisana je člankom 7. ZoMiPZ-a. U mjerodavnom dijelu članak 7. ZoMiPZ-a glasi:

»Članak 7.

(...)

(2) Postupak odobrenja međunarodne zaštite ne sprječava izvršenje izručenja tražitelja trećoj zemlji za kojim je raspisana međunarodna potraga, osim ako se izvršnom odlukom o izručenju narušava načelo iz članka 6. ovoga Zakona.

(3) Postupak primopredaje stranca u transferu odgovornoj državi članici Europskoga gospodarskog prostora ima prednost pred izvršenjem izručenja državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva trećoj zemlji koja je raspisala međunarodnu potragu.

(4) Postupak odobrenja međunarodne zaštite sprječava izvršenje izručenja tražitelja za kojim je raspisana međunarodna potraga i za kojeg je donesena izvršna odluka o izručenju zemlji podrijetla do izvršnosti odluke o zahtjevu.

(5) O činjenici da je namjera izražena, kao i svim drugim okolnostima koje mogu utjecati na ishod izvršenja izručenja u smislu stavaka 2., 3. i 4. ovoga članka, Ministarstvo unutarnjih poslova (u daljnjem tekstu: Ministarstvo) je dužno bez odgode obavijestiti ministarstvo nadležno za poslove pravosuđa.«

20.3. Prema članku 21. stavku 1. ZoMiPZ-a supsidijarna zaštita priznat će se tražitelju koji ne ispunjava uvjete za priznavanje azila iz članka 20. tog zakona ako postoje opravdani razlozi koji ukazuju da će se povratkom u zemlju podrijetla suočiti sa stvarnim rizikom trpljenja ozbiljne nepravde i koji nije u mogućnosti ili zbog takvog rizika ne želi prihvatiti zaštitu te zemlje. Što se podrazumijeva ozbiljnom nepravdom navedeno je u članku 21. stavku 2. ZoMiPZ-a.

21. Ustavni sud primjećuje da je Vrhovni sud, rješavajući o žalbi podnositelja u obrazloženju osporenog drugostupanjskog rješenja, odgovarajući na žalbene navode podnositelja istaknuo da je »za odluku o dopuštenosti izručenja relevantan ... tek podatak je li osoba čije se izručenje traži državljanin zamoljene zemlje, a taj je podatak s izvjesnošću utvrđen, odnosno nije sporno kako Nurettin Oral nema hrvatsko državljanstvo«, te da podatak da podnositelj ima status priznatog izbjeglice s azilom i valjani putni dokument »nije odlučan, jer Švicarska nije zemlja članica Europske Unije, zbog čega pravo azila i status izbjeglice koji je izručenik stekao u Švicarskoj za odlučivanje o dopuštenosti izručenja u Republici Hrvatskoj nije od važnosti« (vidi točku 13.1. obrazloženja).

Navedeno stajalište Vrhovnog suda nije u skladu s člankom 141.c Ustava te posljedično u konačnici predstavlja povredu jamstva zabrane protjerivanja stranaca iz članka 33. stavka 2. Ustava.

21.1. Nesporno je da Švicarska Konfederacija nije članica Europske unije. No, Ustavni sud naglašava da je Švicarska članica Europske slobodne trgovinske zone (EFTA) i sustava slobodnog kretanja Europske unije (tzv. schengenski sustav) uspostavljenog nizom bilateralnih ugovora sklopljenih između Švicarske Konfederacije i Europske unije, te da je punopravna članica zajedničkog sustava pružanja azilantske zaštite Europske unije (tzv. dublinski sustav). Švicarska je postala dio schengenskog sustava Sporazumom potpisanim 26. listopada 2004. između Europske unije i Švicarske Konfederacije o pridruživanju Švicarske Konfederacije provedbi, primjeni i razvoju schengenske pravne stečevine (»Službeni list Europske unije« L 053/52, 26. listopada 2004.), koji je stupio na snagu 1. ožujka 2008. Dio dublinskog sustava azilantske zaštite postala je Sporazumom između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o kriterijima i mehanizmima za utvrđivanje države odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil (»Službeni list Europske unije« L 053/5, 26. listopada 2004.) koji je podnesen u jednoj od država članica ili u Švicarskoj, potpisanim 26. listopada 2004. i stupio na snagu 1. ožujka 2008. Sporazum precizno određuje relevantne propise pravne stečevine Europske unije koji u potpunosti obvezuju Švicarsku Konfederaciju. Štoviše, potpuna primjena dublinske pravne stečevine u Švicarskoj Konfederaciji usko je vezana uz mogućnost njenog sudjelovanja u schengenskom sustavu slobode kretanja.

Budući da predstavljaju sastavni dio primarne pravne stečevine Europske unije, navedeni Sporazumi ulaze u doseg članka 141.c Ustava.

Stupanjem na snagu navedenih Sporazuma, koji čine sastavni dio izravno primjenjivog primarnog prava Europske unije, Švicarska Konfederacija je, iako nije članica Europske unije, u području zaštite izbjeglica i slobode kretanja ljudi stekla status koji je usporediv onom koji u tim područjima uživaju države članice Europske unije.

22. Navedeno ima izravne posljedice na status osoba kojima je priznat status izbjeglica od nadležnih švicarskih tijela odnosno obvezu nadležnih nacionalnih tijela država članica Europske unije da poštuju odluke nadležnih tijela Švicarske Konfederacije poklanjajući im puno povjerenje u pogledu procjene osnovanosti potrebe priznavanja odgovarajućeg oblika zaštite (načelo međusobnog priznanja). Hrvatska provedbena tijela, uključujući sudove, obvezna su poštovati odluke koje su nadležna tijela Švicarske Konfederacije donijela u okviru područja zaštite izbjeglica na način na koji su obvezna poštovati odluke nadležnih tijela ostalih država članica Europske unije. Navedeno proizlazi iz članka 1. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o kriterijima i mehanizmima za utvrđivanje države odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je podnesen u jednoj od država članica ili u Švicarskoj. Posljedično, dublinska pravna stečevina Europske unije izravno je primjenjiva na osobe koje su u Švicarskoj zatražile ili uživaju jedan od propisanih oblika zaštite izbjeglica.

23. Ustavni sud naglašava da je Sud Europske unije (u daljnjem tekstu: Sud EU) naglasio važnost međusobnog povjerenja između država članica koje sudjeluju u dublinskom sustavu odnosno zajedničkom europskom sustavu azilantske zaštite. U vodećoj odluci u ovom području Sud EU je u spojenim predmetima C-411/10 N. S. v Secretary of State for the Home Department i C-493/10 M. E., A. S. M., M. T., K. P., E. H. v Refugee Applications Commissioner, Minister for Justice, Equality and Law Reform (presuda od 12. prosinca 2011.) našao da:

»78. Razmatranje tekstova koji čine Zajednički europski sustav azila pokazuje da je isti uspostavljen u kontekstu koji omogućava pretpostavku da sve države sudionice sustava, bilo države članice ili treće države, poštuju temeljna prava, uključujući prava koja se temelje na Ženevskoj konvenciji i Protokolom iz 1967. i Europskom konvencijom o ljudskim pravima, te da države članice mogu imati međusobno povjerenje u tom smislu.

79. Upravo je zbog načela međusobnog povjerenja Europska unija kroz zakonodavni postupak usvojila Uredbu br. 343/2003 i konvencije navedenih u točkama 24. do 26. ove odluke, kako bi racionalizirala postupanje prema zahtjevima za azilom i izbjegla blokada unutar sustava koje bi slijedile iz obveze državnih vlasti da ispituju višestruke zahtjeve istog podnositelja odnosno kako bi se povećala pravna sigurnost u vezi s utvrđivanjem države odgovorne za ocjenu zahtjeva za azilom, a time i izbjegla ‘kupovina nadležnosti’, što predstavlja glavni cilj svih tih mjera kako bi se ubrzalo rješavanje zahtjeva kako u interesu tražitelja azila tako i država članica sudionica.

80. U takvim okolnostima treba pretpostaviti da postupanje s tražiteljima azila u svim državama članicama udovoljava zahtjevima Povelje, Ženevske konvencije i Europskoga suda.«

23.1. Isto načelo međusobnog povjerenja izraženo je i kroz sekundarno zakonodavstvo Europske unije kojim se uređuju minimalni zajednički kriteriji supstancijalne ocjene opravdanosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu. U točki 43. preambule Direktive 2013/32/EU o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (preinačena) (»Službeni list Europske unije« L 180/60, 26. lipnja 2013.) propisano je:

»Države članice trebaju sadržajno razmatrati sve zahtjeve tj. ocijeniti ispunjava li konkretni podnositelj zahtjeva uvjete za međunarodnu zaštitu u skladu s Direktivom 2011/95/EU, osim ako ova Direktiva ne određuje drukčije, posebno ako se može opravdano sumnjati da bi druga zemlja mogla obaviti razmatranje ili pružiti dostatnu zaštitu. Posebno, države članice ne bi smjele sadržajno ocjenjivati zahtjev za međunarodnu zaštitu ako je pri tome prva država azila podnositelju zahtjeva priznala status izbjeglice ili mu je na drugi način osigurala dostatnu zaštitu, a podnositelj zahtjeva će biti ponovno prihvaćen u toj zemlji.«

23.2. Ustavni sud naglašava kako je upravo na temelju navedenog zakonodavac u članku 7. stavku 3. ZoMiPZ-a, kao temeljnom nacionalnom implementacijskom propisu u području azilantske zaštite, propisao da postupak primopredaje stranca u transferu odgovornoj državi članici Europskoga gospodarskog prostora ima prednost pred izvršenjem izručenja državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva trećoj zemlji koja je raspisala međunarodnu potragu.

23.3. Ustavni sud također ukazuje da je važnost načela međusobnog povjerenja među državama sudionicama dublinskog sustava također prepoznata kao pravna činjenica od strane ESLJP-a, počevši s odlukom M. S. S. protiv Belgije i Grčke (br. 30696/09, § 342., presuda od 21. siječnja 2011.) pa do kasnijih odluka kao što je na primjer odluka u predmetu Tarakhel protiv Švicarske (br. 29217/12, presuda od 4. studenoga 2014.).

24. Slijedom navedenog, odluke tijela Švicarske Konfederacije koja su nadležna za ocjenu opravdanosti priznavanja izbjegličkog statusa i odgovarajuće zaštite zaslužuju puno povjerenje država članica Europske unije, uključujući i puno povjerenje nadležnih tijela Republike Hrvatske. U suprotnom, kao što je istaknuto u odlukama C-411/10 N. S. v Secretary of State for the Home Department i C-493/10 M. E., A. S. M., M. T., K. P., E. H. v Refugee Applications Commissioner, da nadležna tijela jedne države članice započnu propitkivanjem dovoditi u sumnju opravdanosti pozitivne ocjene o priznanju izbjegličkog statusa i odgovarajuće zaštite koju su tijela druge države članice donijela sukladno pravilima dublinskog sustava, sama smislenost tog sustava, pa i smislenost zajedničkog sustava slobode kretanja unutar schengenskog okvira, bila bi dovedena u pitanje.

Ako nadležna tijela jedne države članice smatraju da postoje razlozi za poništenje ili opoziv izbjegličkog statusa priznatog odlukom nadležnih tijela druge države članice o tome su obvezna obavijestiti ta tijela koristeći odgovarajuće mehanizme komunikacije i razmjene podataka u okviru dublinskog sustava. Ustavni sud podsjeća da u ovom trenutku razvoja pravne stečevine Europske unije među državama članicama zajedničkog europskog sustava azilantske zaštite ne postoji obveza punog međusobnog priznanja u pogledu svih ekonomskih i socijalnih povlastica koje je jedna država članica dodijelila osobi kojoj je priznala izbjeglički status. No, kao što proizlazi iz prakse Suda EU-qa, postoji obveza međusobnog povjerenja da sve države sudionice dublinskog sustava, bilo države članice ili treće države, poštuju temeljna prava, uključujući prava koja se temelje na Konvenciji o statusu izbjeglica od 28. srpnja 1951., Protokolu o statusu izbjeglica iz 1967. godine (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija i Protokol iz 1967. godine) i Konvenciji.

Ustavni sud stoga ističe da načelo međusobnog povjerenja, putem članka 141.c Ustava, zahtjeva od domaćih tijela državne vlasti, uključujući i tijela sudske vlasti, da poštuju odluke o opravdanosti priznanja izbjegličkog statusa i odgovarajuće zaštite koje su donijela nadležna tijela drugih država koje sudjeluju u zajedničkom dublinskom sustavu.

25. Ustavni sud utvrđuje da iz spisa predmeta nesporno proizlazi da je odmah po uhićenju identitet podnositelja utvrđen uvidom u Travel Dokument (dokument za izbjeglice) Švicarske serijskog broja Q0332499, da je podnositelj već prilikom prvog ispitivanja kod suca istrage izjavio da ima »politički azil i zato kod sebe nemam putovnicu već samo ‘putnički dokument’«, te da se protivi »ulasku u Tursku«. Nadalje, podnositelj je 18. studenoga 2005. priznat izbjeglički status odlukom Saveznog ureda za migracije BFM Švicarske Konfederacije, te su nadležna tijela Švicarske Konfederacije donijela ocjenu opravdanosti priznavanja izbjegličkog statusa podnositelja sukladno postavkama i načelima dublinskog sustava, uključujući i pretpostavku poštovanja temeljnih prava podnositelja od strane Švicarske Konfederacije. Odluka je donesena prije stupanja na snagu Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o kriterijima i mehanizmima za utvrđivanje države odgovorne za razmatranje zahtjeva za azil koji je podnesen u jednoj od država članica ili u Švicarskoj. No, sudovima je u tijeku postupka dostavljen dopis Ministarstva vanjskih i europskih poslova broj: 217-02/17-01/956 od 27. srpnja 2017. te preslika dopisa Veleposlanstva Švicarske Konfederacije u Republici Hrvatskoj broj: 040/2017 od 26. srpnja 2017. u kojem se navodi kako podnositelj ima »status priznatog izbjeglice s azilom« u Švicarskoj Konfederaciji iz kojeg proizlazi da podnositelj kontinuirano uživa status izbjeglice i nakon 1. ožujka 2008. kada je Sporazum stupio na snagu. To je također vidljivo i iz činjenice da podnositelj raspolaže odgovarajućim valjanim identifikacijskim ispravama koje države članice izdaju osobama kojima je priznat status izbjeglice i odgovarajuća zaštita. Štoviše, valjane identifikacijske isprave svjedoče da izbjeglički status podnositelja traje do 3. kolovoza 2021.

S obzirom na načelo međusobnog povjerenja među državama članicama zajedničkog dublinskog sustava podnositelj, na temelju odluke o priznanju izbjegličkog statusa od strane nadležnih tijela Švicarske Konfederacije, na području Europske unije uživa zakonito stečenu zaštitu. To se posebno odnosi na pitanje njegovog izručenja državi iz koje je izbjegao, kada bi odluku o izručenju donijela država članica koja nije preuzela odgovornost odlučivanja o njegovom zahtjevu za priznanje statusa izbjeglice sukladno pravilima dublinskog sustava, i to ne uzimajući u obzir ocjenu o opravdanosti tog statusa koju su donijela tijela države članice koja je takvu odluku bila nadležna donijeti sukladno zajedničkom dublinskom sustavu.

26. Ustavni sud ukazuje i na činjenicu da su u postupcima ishod kojih ovisi o ispravnoj primjeni europskog prava domaći sudovi dužni poštovati temeljna prava sudionika postupka kako su ona određena Ustavom.

Polazeći od važnosti načela međusobnog povjerenja među državama koje sudjeluju u dublinskom sustavu, te uvažavajući kao nespornu činjenicu da su nadležna tijela Švicarske Konfederacije donijela ocjenu opravdanosti priznavanja izbjegličkog statusa podnositelja sukladno postavkama i načelima dublinskog sustava, uključujući i pretpostavku poštovanja temeljnih prava podnositelja od strane Švicarske Konfederacije, odluka domaćih tijela kojom bi podnositelj bio izručen usprkos takvoj pozitivnoj ocjeni predstavljala bi povredu članka 33. stavka 2. Ustava kao i povredu načela non-refoulement kojeg je Republika Hrvatska dužna poštovati ne samo kao članica Europske unije već i samom činjenicom da je članica Ženevske konvencije i Protokola iz 1967. godine.

27. Ustavni sud ima u vidu izazove koje pred redovne sudove stavlja složenost pravne stečevine Europske unije u području azilantske zaštite. No, Ustavni sud opetovano naglašava da u slučaju nedoumica u pogledu ispravne primjene prava Europske unije u postupcima u kojima odlučuju o interesima stranaka koji su njime uređeni, redovni sudovi imaju na raspolaganju mehanizam postupka prethodnog tumačenja iz članka 267. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (»Službeni list Europske unije« 2016/C 202/01; u daljnjem tekstu: UFEU). Štoviše, redovni sudovi zadnje instance imaju obvezu obratiti se Sudu EU-a ako tijekom postupka nije postalo jasno da nema sumnje u pogledu tumačenja i primjene relevantnog prava Europske unije na okolnosti konkretnog spora.

U konkretnom postupku to nije bio slučaj. Podnositelj je opetovano ukazivao na važnost činjenice da mu je odlukom nadležnog tijela Švicarske Konfederacije priznat status izbjeglice čime mu je osigurana non-refoulement zaštita na području Europske unije. Vrhovni sud, kao sud zadnje instance u smislu članka 267. UFEU-a, odbio je taj prigovor suviše jednostavnom tvrdnjom da »Švicarska nije zemlja članica Europske unije«, a da pri tome nije uzeo u obzir posebni odnos između Švicarske Konfederacije i Europske unije, niti je smatrao potrebnim provjeriti učinke tog odnosa pred Sudom EU u sklopu mehanizma članka 267. UFEU-a.

28. Budući da je Ustavni sud utvrdio povredu prava iz članaka 33. stavka 2. i 29. Ustava, odnosno povredu članka 141.c Ustava, te ukinuo osporene odluke, ocijenio je da ostale prigovore podnositelja istaknute u ustavnim tužbama nije potrebno razmatrati. Međutim, s obzirom na sve navedeno, nadležni sud dužan je voditi brigu o daljnjoj potrebi produljenja istražnog zatvora protiv podnositelja i razmotriti postoje li na strani podnositelja i dalje okolnosti koje bi opravdale daljnje produljenje mjere istražnog zatvora.

29. Na temelju članaka 74. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke odluke, a točka V. izreke odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-208/2018

Zagreb, 10. srpnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.