## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-896/2001 od 17. travnja 2002.

### NN 49/2002 (3.5.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-896/2001 od 17. travnja 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

971

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice
za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik
Vijeća, te suci Marijan Hra­njski, Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i
Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi I. L. iz C.,
zastupanog po Z. C., odvjetniku iz V., na sjednici Vijeća održanoj dana 17.
trav­nja 2002. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Usvaja se ustavna tužba.

II. Ukida se rješe­nje Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, broj: Rev-1859/00-2 od 17. siječ­nja 2001. godine, te se
predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Podnosite­lj je podnio pravodobnu i
dopuštenu ustavnu tužbu protiv rješe­nja Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
broj: Rev-1859/00-2 od 17. siječ­nja 2001. godine, kojim je odbačena kao nedopuštena
­nje­gova revizija izjav­ljena protiv presude Županijskog suda u V., broj: Gž-464/00-3
od 12. trav­nja 2000. godine.

Navedenom
drugostupa­njskom presudom odbijena je podno­site­ljeva žalba i potvrđena
presuda Općinskog suda u V., broj: P-103/00-9 od 28. ve­ljače 2000. godine,
kojom je tuženik »H. š. Z.«, Uprava šuma V., obvezan podnosite­lju platiti
iznos od 23.000,00 kn za zakonskim zateznim kamatama od 28. ve­ljače 2000.
godine do plateža, kao i naknaditi mu parnično trošak. Podnosite­lj je odbijen
s ostatkom tužbenog zahtjeva do ukupno utuženog iznosa od 202.000,00 kn.

2. U prethodnim
sudskim postupcima iz provedenih dokaza i sudsko-medicinskog vještače­nja utvrđena
su podnosite­lju trajna ošteće­nja krvožilnog sustava i kostiju, kao pos­ljedica
profesionalnog obo­lje­nja zbog rada na poslovima sjekača s motornom pilom.
Ocije­njeno je da će podnosite­lj imati potrebu za ulaga­njem pojačanih napora
u životu i radu za 15% više u odnosu na zdravog radnika, dok mu je opća radna
sposobnost, u odnosu na zdravog radnika, uma­njena za 20%.

Uzevši
u obzir prizna­nje aktivne i pasivne le­gitimacije te pravne osnove po tuženiku,
kao i okolnosti nastanka profesionalnog obo­lje­nja, starosnu dob podnosite­lja
i kontinuitet rada s vibracionim alatima, či­njenicu preraspoređiva­nja
podnosite­lja na druge odgovarajuće poslove sukladno rješe­nju Republičkog
fonda mirovinskog i invalidskog osigura­nja radnika Hrvatske, O., broj:
RZ-35177 od 19. rujna 1997. godine i odredbama Zakona o radu (»Narodne novine«,
broj 38/95, 54/95, 65/95, 102/98, 17/01 i 82/01), Pravilnikom tuženika i
Kolektivnim ugovorom, nižestupa­nj­ski su sudovi, na teme­lju prihvaćenog
nalaza vještaka i odredbe članka 200. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 53/91, 73/91 i 3/94), kao i prakse Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, dosudili podnosite­lju iznos od 6.000,00 kn s naslova pretrp­ljenih
fizičkih boli, te iznos od 17.000,00 kn s naslova gubitka životnih aktivnosti.

Drugostupa­njski
sud je odbio kao neosnovanu podnosite­ljevu žalbu, jer dosuđene iznose naknade štete
smatra primjerenima traja­nju i intenzitetu fizičkih boli, odnosno stup­nju sma­nje­nja
životne aktivnosti podnosite­lja.

Odbacujući
reviziju podnosite­lja, Vrhovni sud Republike Hrvatske istakao je da je predmet
spora u ovoj parnici potraživa­nje naknade štete, pa je dopustivost revizije
procje­njivao prema vrijednosnom kriteriju iz članka 382. stavka 2. Zakona o
parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, 91/92 i 112/99, u da­lj­njem
tekstu: ZPP), sukladno kojoj odredbi revizija nije dopuštena u imovinskopravnim
sporovima u kojma se tužbeni zahtjev odnosi na potraživa­nje u novcu, na
predaju stvari ili izvrše­nje kakve druge činidbe, ako vrijednost predmeta
spora pobijanog dijela pravomoćne presude ne prelazi određeni iznos.

Vrhovni
sud Republike Hrvatske naveo je sadržaj odredbe članka 4. stavka 1. Zakona o
izmjenama i dopunama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj
112/99, u da­lj­njem tekstu: ZIDZPP), koji je stupio na snagu 6. studenoga
1999. godine, prema kojem je mjerodavan iznos za dopustivnost revizije iznos od
100.000,00 kn.

Pri
tome se Vrhovni sud Republike Hrvatske pozvao na odredbu članka 10. stavka 3.
ZIDZPP, kojom je propisano da će se o reviziji izjav­ljenoj protiv drugostupa­njske
odluke donijete prije stupa­nja na snagu tog Zakona rješavati po pravilima
parničnog postupka koja su važila do ­nje­govog stupa­nja na snagu. U
konkretnom slučaju, Vrhovni je sud odlučivao o drugostupa­nj­skoj presudi
donijetoj 12. trav­nja 2000. godine, nakon stupa­nja na snagu ZIDZPP, pri čemu
je postupao na teme­lju odredbe ZIDZPP, utvrdivši da pobijani – odbijajući dio
pravomoćne presude iznosi 78.000,00 kn.

3.
U ustavnoj tužbi podnosite­lj je istakao povrede odredaba članaka 14. i 26.
Ustava Republike Hrvatske, poči­njene donoše­njem osporavanog rješe­nja u vezi
s dopuštenošću izjav­ljiva­nja revizije. Podnosite­lj smatra da je revizija u
radnim sporovima, prema odredbi članka 382. stavka 4. ZPP, dopuštena uvijek
neovisno o vrijednosti predmeta spora, te da je nesporno da je u konkretnom slučaju
riječ o zahtjevu za naknadu štete proizašle iz radnog spora.

Predlaže usvaja­nje
ustavne tužbe, ukida­nje pobijanog rješe­nja i vraća­nje predmeta Vrhovnom sudu
Republike Hrvatske na ponovno odlučiva­nje.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

4.
Prema odredbama članka 59. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99 i 29/02 – u da­lj­njem tekstu: Ustavni
zakon), svatko može pod­nijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(re­gionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojima je odlučeno
o ­nje­govim pravima i obvezama ili o sum­nji ili optužbi zbog kaž­njivog
djela, povrijeđeno ­ljudsko pravo ili teme­ljna sloboda zajamčena Ustavom,
odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (re­gionalnu) samoupravu.
Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova
ne­go poseban institut za ocjenu pojedi­načnih akata tijela državne vlasti i
pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ­ljudskih prava i teme­ljnih
sloboda čovjeka, zajamčenih Ustavom.

Slijedom
navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pruža­nja ustavnosudske zaštite,
unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučiva­nja
o pravima i obvezama pojedinca došlo do ustavno nedopuštenog posiza­nja u ­ljudska
prava i teme­ljne slobode građana.

5.
Odredbom članka 382. stavka 2. ZPP propisano je da revizija nije dopuštena u
imovinskopravnim sporovima u kojima se tužbeni zahtjev odnosi na potraživa­nje
u novcu, na predaju stvari ili izvrše­nje kakve druge činidbe, ako vrijednost
predmeta spora pobijanog dijela pravomoćne presude ne prelazi 3.000,00 kn.

ZIDZPP,
koji je stupio na snagu 6. studenoga 1999. godine, povisio je ovaj iznos na
100.000,00 kn.

Iz
spisa predmeta proizlazi da je tužba podnijeta prvostupa­nj­­skom sudu dana 19.
siječ­nja 2000. godine, te da je podneskom od 21. siječ­nja 2000. godine
podnosite­lj povisio svoj tužbeni zahtjev na ukupni iznos od 202.000,00 kn. Rečeni
iznos naknade štete podnosite­lj potražuje u jednakim iznosima za pretrp­ljene
fizičke boli i za pretrp­ljene duševne boli zbog sma­nje­nja životnih
aktivnosti.

U
smislu odredbe članka 37. stavka 1. ZPP, ako jedna tužba protiv istog tuženika
obuhvaća više zahtjeva koji se teme­lje na istoj či­njeničnoj i pravnoj osnovi,
nadležnost (shvaćena u smislu odredaba članka 35. stavka 1. i članka 382.
stavaka 2. i 3. ZPP kao pravo na izjav­ljiva­nje revizije), se određuje po
zbroju vrijednosti svih zahtjeva. Dakle, vrijednost se predmeta spora, pri
objektivnoj kumulaciji, određuje po zbroju vrijednosti istaknutih zahtjeva samo
ako se oni teme­lje na istoj či­njeničnoj i pravnoj osnovi.

6.
Uvidom u pribav­ljeni spis predmeta i osporavano rješe­nje. Ustavni sud je
utvrdio da obrazlože­nje osporavanog rješe­nja proturiječi či­njeničnom sta­nju
utvrđenom presudama nižih sudova.

Tako
se u osporavanom rješe­nju, u dijelu gdje se izlaže sadržaj postupovnih odredbi
ZPP, navodi da je u vrijeme podnoše­nja tužbe vrijednost predmeta spora bila
određena u iznosu od 3.000,00 kn. Međutim, kao što je ranije navedeno, tužba je
prvostupa­njskom sudu podnijeta nakon stupa­nja na snagu ZIDZPP, prema kojemu
je propisana vrijednost predmeta spora mjerodavna za izjav­ljiva­nje revizije
iznosila 100.000,00 kn.

U
dijelu obrazlože­nja koji se odnosi na konkretan predmet, Vrhovni sud Republike
Hrvatske utvrđuje da pobijani odbijajući dio pravomoćne presude iznosi
78.000,00 kn, što je sa stajališta navedene odredbe članka 37. stavka 1. ZPP i či­njeničnog
sta­nja utvrđenog nižestupa­njskim presudama također netočno. Podno­site­lj je
odbijen s iznosom od 179.000,00 kn, pa je, sukladno odredbi članka 382. stavka
2., u konkretnom slučaju, ispu­njena pretpostavka za podnoše­nje revizije i da­lj­nje
meritorno odlučiva­nje.

7.
Ocje­njujući navode ustavne tužbe u vezi s poči­njenim povredama odredaba članaka
14. stavka 1. (jednakost svih pred zakonom) i 26. Ustava Republike Hrvatske
(jednakost građana i stranaca pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima
koja imaju

 javne ovlasti), ovaj Sud je utvrdio da su
donoše­njem osporavanog rješe­nja podnosite­lju povrijeđena ustavna prava.

Premda
ovaj Sud, u smislu odredbe članka 382. stavka 4. točke 2. ZPP, kao i dosadaš­nje
sudske prakse Vrhovnog suda Republike Hrvatske, ne nalazi osnovanim podnosite­ljev
navod iz ustavne tužbe kojim radi ostvare­nja prava na podnoše­nje revizije
konkretan slučaj pokušava prikazati kao radni spor, s obzirom na smisao
zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi i okolnosti koje su dovele do povrede
ustavnog prava, odlučio je usvojiti ustavnu tužbu, našavši da je ispu­njena
pretpostavka za izjav­ljiva­nje revizije u odnosu na propisanu vrijednost
predmeta spora.

Ustavno
jamstvo jednakosti, propisano i razrađeno u navedenim člancima Ustava povrijeđeno
je iz razloga što se u materijalnopravnom smislu osporavano rješe­nje može
smatrati pogrešnim.

Ovaj
zak­ljučak proizlazi iz proturječja obrazlože­nja osporavanog rješe­nja i
nesporno utvrđenog či­njeničnog sta­nja u spisu predmeta, pri čemu je Vrhovni
sud Republike Hrvatske svoje zak­ljučke iznio na način koji nije pravno prihvat­ljiv
sa stajališta važećih propisa i ustanov­ljene sudske prakse.

8.
Slijedom navedenoga, Ustavni sud je, teme­ljem odredbi članaka 69. i 72
Ustavnog zakona, odlučio kao u izreci.

Broj: U-III-896/2001
Zagreb, 17. trav­nja 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 49/2002-971