### NN 140/2015 (30.12.2015.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1048/2015 od 15. prosinca 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2626

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. P. iz Z., sada u Klinici za psihijatriju V., kojeg zastupa S. J., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 15. prosinca 2015. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se djelomično usvaja.

II. Prihvaćaju se procesnopravni prigovori podnositelja te se u tom dijelu ukidaju:

– rješenje Županijskog suda u Zagrebu, broj: 31 Gž-306/15-2 od 27. siječnja 2015., i

– rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 74 R1-331/14 od 20. siječnja 2015.

Predmet se vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

III. Na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) Ustavni sud određuje da je Županijski sud u Zagrebu u predmetu broj: R1-331/14 dužan postupiti na način i u roku koji su određeni u točki 34. obrazloženja ove odluke.

IV. U odnosu na ostale prigovore podnositelja, ustavna tužba se odbija.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je I. P. iz Z., sada u Klinici za psihijatriju V. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u ustavnosudskom postupku zastupa S. J., odvjetnik u Z. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

2. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu, broj: 31 Gž-306/15-2 od 27. siječnja 2015., kojim je odbijena žalba podnositelja i potvrđeno rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 74 R1-331/14 od 20. siječnja 2015. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

Prvostupanjskim rješenjem podnositelju je produljen prisilni smještaj u Klinici za psihijatriju V. (u daljnjem tekstu: psihijatrijska ustanova) u trajanju od jedne (1) godine. Prisilni smještaj može trajati do 31. siječnja 2016.

3. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 22. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Povrijeđenima smatra i članke 5. i 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) pribavljen je spis Županijskog suda u Zagrebu broj: R1-331/14.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

5. Uvidom u pribavljeni spis Županijskog suda u Zagrebu broj: R1-331/14, kojem priliježu kaznene presude, razvidno je da je podnositelj zaključno do 24. rujna 2013. radio kao vozač na Općinskom kaznenom sudu. U razdoblju od siječnja 2013. do 10. veljače 2015. podnositelj je u neubrojivom stanju kroz dulje vrijeme pratio M. B., suca Općinskog kaznenog suda u Zagrebu, ozbiljno mu prijetio te je 10. veljače 2014. u neubrojivom stanju prišao sucu M. B. i skinuo mu s lica i zadržao naočale marke »Lindberg« vrijedne oko 3.000,00 kuna. Protiv podnositelja pokrenut je kazneni postupak koji se vodio pred Općinskim sudom u Sesvetama, Stalnoj službi u Sv. Ivanu Zelini.

Kazneni postupak

6. Presudom Općinskog suda u Sesvetama, Stalne službe u Sv. Ivanu Zelini, broj: K-104/14 od 26. lipnja 2014., utvrđeno je da je podnositelj u stanju neubrojivosti u stjecaju počinio kazneno djelo protiv osobne slobode – prijetnjom – iz članka 139. stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/12., u daljnjem tekstu: KZ) i – nametljivim ponašanjem – iz članka 140. stavka 1. KZ-a, kazneno djelo protiv imovine – krađom – iz članka 228. stavka 1. KZ-a te kazneno djelo protiv osobne slobode – nametljivim ponašanjem – iz članka 140. stavka 1. KZ-a.

Tom je presudom podnositelju određen prisilni smještaj u psihijatrijsku ustanovu u trajanju od šest (6) mjeseci.

Županijski sud u Zagrebu presudom broj: Kž-802/14-3 od 31. srpnja 2014. potvrdio je prvostupanjsku kaznenu presudu.

Postupak određivanja prisilnog smještaja

7. Na temelju članka 44. stavka 1. Zakona o zaštiti osoba s duševnim smetnjama (»Narodne novine« broj 111/97., 27/98., 128/99. i 79/02., u daljnjem tekstu: ZZODS) Županijski sud u Zagrebu je rješenjem broj: R1-207/14-3 od 7. kolovoza 2014. pokrenuo po službenoj dužnosti postupak za prisilni smještaj podnositelja u psihijatrijsku ustanovu.

Istog dana podnositelju je rješenjem Županijskog suda u Zagrebu po službenoj dužnosti postavljen punomoćnik, odvjetnik Z. G. iz Z.

Rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: R1-207/14-8 od 12. kolovoza 2014. podnositelj je upućen u psihijatrijsku ustanovu (Kliniku za psihijatriju V.) te mu je određen prisilni smještaj u trajanju od šest (6) mjeseci, a koji je mogao trajati do 31. siječnja 2015.

U pouci o pravnom lijeku navedeno je da je protiv tog rješenja dozvoljena žalba. Međutim, ovlaštene osobe iz članka 45. stavka 6. ZZODS-a nisu podnijele žalbu.

Postupci podnositelja nakon donošenja rješenja o određivanju prisilnog smještaja

8. Na temelju članka 46. stavaka 1. i 2. ZZODS-a podnositelj je 30. rujna 2014. osobno uputio molbu psihijatrijskoj ustanovi da mu se omogući privremeni izlazak u trajanju od 12 sati radi pribavljanja drugog liječničkog mišljenja o njegovoj ubrojivosti. Navedenu molbu psihijatrijska ustanova proslijedila je Županijskom sudu u Zagrebu, kao nadležnom tijelu i o tome obavijestila podnositelja, nakon čega je podnositelj 7. listopada 2014. tom sudu uputio molbu da mu se omogući »privremeni izlazak iz ustanove ... u trajanju od 12 sati radi pribavljanja drugog liječničkog mišljenja«.

Dozvolu za prvim privremenim izlaskom u trajanju od 7 dana radi »rehabilitacije i adaptacije« podnositelj je osobno zatražio 26. studenoga 2014. od Županijskog suda u Zagrebu, koji ga je dopisom od 28. studenoga 2014. obavijestio da »o prvom izlasku neubrojive osobe i o kasnijim izlascima duljim od 15 dana odlučuje sud, ali tek na temelju pisanog obrazloženog prijedloga Predstojnika odjela«.

Postupak produljenja prisilnog smještaja

9. Prijedlog za produljenje prisilnog smještaja podnositelja psihijatrijska ustanova dostavila je Županijskom sudu u Zagrebu 29. prosinca 2014., a dopisom od 12. siječnja 2015. predložila je Županijskom sudu u Zagrebu izlazak/dopust podnositelja od 30. do 31. siječnja 2015.

Istog dana podnositelju je rješenjem Županijskog suda u Zagrebu od 29. prosinca 2014. postavljen punomoćnik po službenoj dužnosti, odvjetnik J. M.

9.1. Po primitku prijedloga za produljenje prisilnog smještaja, sutkinja je 30. prosinca 2014. posjetila I. P. te je u nazočnosti punomoćnika razgovarala s podnositeljem koji je predložio provođenje novog psihijatrijskog vještačenja po novom sudskom vještaku, te je predložio, u slučaju da mu sud odluči produljiti prisilni smještaj, odobrenje terapijskog izlaska (kod kuće s roditeljima) navodeći da bi brigu o njemu vodili njegovi roditelji. Također je izjavio da pristaje na uzimanje propisane terapije.

O navedenom posjetu sutkinje sačinjen je zapisnik, u kojem se, između ostalog navodi:

»I. P. navodi da prihvaća J. M. za punomoćnika. Navodi da se osjeća dobro, i kad popije terapiju osjeća se opušteno. Ne smatra se bolesnim i želio bi drugo mišljenje nekog sudskog vještaka odnosno liječnika psihijatra, pa predlaže da se u ovom postupku provede psihijatrijsko vještačenje po novom sudskom vještaku. U slučaju da se odluči da je potrebno produljiti prisilni smještaj, predlaže da se odobri terapijski izlazak koji bi proveo kod kuće, s roditeljima koji bi vodili brigu o njemu, a propisanu terapiju bi uzimao. Ne želi nikakav kontakt s osobama iz kaznenog predmeta. Punomoćnik predlaže da se provede psih. vještačenje.«

Rješenjem suda od 30. prosinca 2014. određeno je provođenje novog psihijatrijskog vještačenja. Sud je vještakom imenovao stalnu sudsku vještakinju dr. A. M. (Neuropsihijatrijska bolnica u P.).

Nakon provedenog vještačenja sastavljen je nalaz i mišljenje vještaka koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»... još uvijek ne postoji visok stupanj vjerojatnosti da za vrijeme izlaska neće biti ugroženi njezin ili tuđi život, zdravlje ili sigurnost, te smatram da se još nisu stekli uvjeti za prvi terapijski izlaz.

Dakle, odgovarajući na pitanje suda, predlažem produžetak prisilnog smještaja, jer I. P. prema svom psihičkom stanju ispunjava kriterije iz čl. 44. ZZODS-a.«

9.2. Rasprava pred Županijskim sudom u Zagrebu održana je 20. siječnja 2015., uz sudjelovanje liječnika podnositelja kao predlagatelja, punomoćnika podnositelja, predstavnika Centra za socijalnu skrb i zamjenika Županijskog državnog odvjetništva.

Rješenjem broj: R1-331/14 produljen je prisilni smještaj podnositelju, a koji može trajati do 31. siječnja 2016.

Mjerodavni dio prvostupanjskog rješenja glasi:

»Predstojnik odjela Zavoda za forenzičku psihijatriju Klinike za psihijatriju V. prof. dr. V. J. je prijedlogom od 23. prosinca 2014., ovom sudu predložio produženje prisilnog smještaja I. P. prisilno smještenog u Klinici za psihijatriju V., temeljem presude i rješenja Općinskog suda u Sesvetama poslovni broj K-104/14 od 26. lipnja 2014., a koji prisilni smještaj temeljem rješenja Županijskog sud u Zagrebu poslovni broj R1-207/14 ističe 31. siječnja 2015.

U prijedlogu za produljenje prisilnog smještaja podnesenog po Klinici za psihijatriju V. Zavod za forenziku navodi se da isti boluje od paranoidnog sumanutog poremećaja te je dosadašnje liječenje u Zavodu, s obzirom na kratkoću boravka, polučilo samo djelomično poboljšanje, i to prvenstveno u smislu redukcije intenziteta paranoidnih ideja i interpretacija koje su isključivo vezane upravo za osobe zbog kojih se i vodio i sudski postupak, odnosno prema osobama koje su u istom sudjelovale. Bolesnik je pristao uzimati antipsihotik i kaže da je on osobe iz sudskog postupka uspio izbaciti iz svojeg života. Objektivno izvan ovog područja njegovo je funkcioniranje korektno. U svim terapijskim aktivnostima sudjeluje, ima slobodan izlazak u krug bolnice te se pridržavao svih dogovora i ograničenja. Nepovoljni moment je da se od obitelji ne može dobiti nikakva ili slaba potpora u terapijskom smislu jer je i obitelj potpuno u suglasju sa psihopatologijski uvjetovanim stavovima bolesnika. Smatraju da u navedenim okolnostima još uvijek perzistira opasnost od počinjenja istog ili sličnog kaznenog djela i opravdano je i potrebno daljnje produženje prisilnog smještaja za I. P. Stoga smatraju da je njegovo psihičko stanje takvo da su ispunjeni kriteriji iz čl. 44. ZZODS, pa predlažu produljenje prisilnog smještaja.

(...)

Nakon primitka prijedloga za produljenje prisilnog smještaja, sutkinja je posjetila I. P. te je u nazočnosti punomoćnika J. M., sa istim obavljen razgovor, u kojem je isti naveo da se osjeća dobro i kada popije terapiju se osjeća opušteno, a ne želi kontakt s osobama iz kaznenog predmeta. Ne smatra se bolesnim i želio bi drugo mišljenje nekog sudskog vještaka pa je predložio da se provede njegovo psihijatrijsko vještačenje po novom sudskom vještaku, a u slučaju da se odluči produljiti prisilni smještaj predložio je da se odobri terapijski izlazak koji bi proveo kod kuće s roditeljima koji bi vodili brigu o njemu a uzimao bi propisanu terapiju.

Provedeno je psihijatrijsko vještačenje po stalnom sudskom vještaku, forenzičnom psihijatru prim. dr. A. M. na sve okolnosti iz čl. 44. st. 1. i 2. Zakona o osobama s duševnim smetnjama (‘Narodne novine’ broj: 111/97, 27/98, 128/99 i 79/02, dalje: ZZODS). Iz nalaza i mišljenja sudskog vještaka između ostalog proizlazi da je I. P. osoba s težim duševnim smetnjama koja pokazuje kliničku sliku paranoidnog sumanutog poremećaja te je njegovo psihičko stanje i dalje takvo da zadovoljava kriterije iz čl. 44. ZZODS te mu je potrebno produžiti prisilni smještaj.

Dana 20. siječnja 2015. održana je rasprava u nazočnosti punomoćnika postavljenog po službenoj dužnosti, nazočnosti predstavnika Klinike za psihijatriju V. Zavoda za forenzičnu psihijatriju prim. dr. A. H. te zamjenika ŽDO – Zagreb, sudskog vještaka prim. dr. A. M., predstavnice CZSS J. M.

Prim. dr. A. H. u cijelosti je ostao kod prijedloga Klinike, time što je na poseban upit suca dodao, da je zdravstveno stanje I. P. takvo da i nadalje postoji visoki stupanj vjerojatnosti da bi zbog duševnih smetnji zbog kojih je i nastupila njegova neubrojivost mogao počiniti slično ili teže kazneno djelo, odnosno kazneno djelo za koje je zapriječena kazna zatvora od najmanje tri godine, a isti boluje od paranoidnog sumanutog poremećaja, što je u Međunarodnoj klasifikaciji bolesti MKB X označno i opisano pod šifrom F 22.0.

Prim. dr. A. M. ostala je kod svog pisanog nalaza i mišljenja od 14. siječnja 2015. te je dodala da još uvijek postoji visoki stupanj vjerojatnosti da bi zbog svojih duševnih smetnji zbog kojih je i nastupila njegova neubrojivost mogao počiniti isto ili teže kazneno djelo odnosno kazneno djelo za koje je zapriječena kazna zatvora u trajanju od najmanje tri godine, a u odnosu na dijagnozu sumanutog poremećaja paranoidnog tipa a koja je utvrđena nalazom i mišljenjem vještaka dr. Ž. M. izjavljuje da ta dijagnoza u potpunosti odgovara dijagnozi paranoidnog sumanutog poremećaja odnosno paranoidne psihoze jer ovi klinički opisi spadaju u šifru iz MKB X sumanutog poremećaja F 22.0. Nadalje je navela da smatra da se opasnost za okolinu koja proizlazi iz još uvijek prisutnih psihopatoloških fenomena može smanjiti samo nastavkom hospitalnog forenzičnog psihijatrijskog tretmana a ne ambulantnim liječenjem na slobodi. Psihopatološki fenomeni su vidljivi iz psihičkog statusa nađenog kod pregleda 14. siječnja 2015. dakle, tijekom pregleda pacijent donosi ideje odnosa i paranoidne sumanutosti koje nisu dostupne korekciji, nema uvida u svoje stanje i potrebu liječenja nekritičan je na isto i smatra da nije bolestan. Ideje odnosa i paranoidne sumanutosti proizlaze iz njegovog sumanutog svijeta koji ne odgovara realitetu a laički rečeno tu su ideje proganjanja od strane osoba koje su uključene u njegov sumanuti svijet.

Također je navela da kod I. P. za sada ne postoje uvjeti za ambulantno liječenje u smislu samog uzimanja lijekova zato što hospitalni tretman uključuje puno više od samog uzimanja lijekova a za njegovu kliničku sliku i opasnost po okolinu koja proizlazi iz njegovih psihopatoloških fenomena nije dostatno samo uzimanje lijekova i ova opasnost se mora rješavati uključujući i druge metode koje su i uključene u dosadašnji tretman u bolnici. Isti pohađa dvije psihoterapijske grupe radnookupacioni tretman, individualne razgovore kod svog terapeuta i svaku drugu pomoć koju mu u svakom trenutku kroz 24 sata može pružiti bolnički okvir.

Na ročištu od 20. siječnja 2015. punomoćnik prisilno smještene osobe je stavio primjedbu na nalaz sudskog vještaka jer smatra da se I. P. može liječiti ambulantno, budući je isti prilikom posjete u Klinici, izjavio da bi uzimao propisanu terapiju i liječio se ambulantno, pa se iz istih razloga punomoćnik protivio prijedlogu Klinike za produljenje prisilnog smještaja.

Zamjenik ŽDO Zagreb, nije imao primjedbi na nalaz pa se nije protivio prijedlogu, te smatra da postoje zakonski uvjeti za produženje prisilnog smještaja.

Sud je izvršio uvid u spis te priležeću dokumentaciju kao i decursuse bolnice za razdoblje od 17. rujna 2014. do 16. siječnja 2015. kao i u izvješće Centra za socijalnu skrb Z., Podružnica Č., a stranke nisu imale drugih dokaznih prijedloga.

Prijedlog Zavoda za forenzičku psihijatriju Klinike za psihijatriju V. je osnovan.

S obzirom, na obavljeni razgovor s pacijentom, liječničku dokumentaciju, te dokumentaciju koja prileži sudskom spisu, te decursuse Klinike, kao i s obzirom na mišljenje Zavoda i liječnika psihijatra koji liječi neubrojivu osobu, dano u prijedlogu za produljenje prisilnog smještaja, mišljenje liječnika psihijatra dr. A. H. dano na raspravi od 20. siječnja 2015., te nalaza i mišljenja sudskog vještaka prim. dr. A. M., a iz kojeg proizlazi da isti boluje od paranoidnog sumanutog poremećaja, što je teža duševna smetnja, te isti nema uvida u svoje stanje i potrebu liječenja, nekritičan je i smatra da nije bolestan (što je isti naveo prilikom obavljene posjete u Klinici) pa i nadalje postoji visoki stupanj vjerojatnosti da bi isti zbog duševnih smetnji zbog kojih je i nastupila njegova neubrojivost mogao počiniti kazneno djelo za koje je zapriječena kazna zatvora od najmanje tri godine, ovaj sud smatra opravdanim prijedlog za produljenje prisilnog smještaja.

Naime, sud je u cijelosti prihvatio nalaz i mišljenje sudskog vještaka prim. dr. A. M., obzirom da je isti dan temeljito i stručno, na temelju uvida u svu priležeću dokumentaciju kao i na temelju osobnog pregleda pacijenta te nalaza psihologa, a iz kompletne liječničke dokumentacije evidentno je da se I. P. liječio kao osoba koja boluje od sumanutog psihotičnog poremećaja već u Zatvorskoj bolnici (od 7. svibnja 2014. do 13. kolovoza 2014.), kao i Klinici za psihijatriju V., Zavodu za forenzičnu psihijatriju, te je i prethodnim sudskim vještačenjem po prim. dr. Ž. M. bilo utvrđeno da I. P. boluje od sumanutog poremećaja paranoidnog tipa pa je stoga sud nedvojbeno utvrdio da pacijent ima istu težu duševnu smetnju, te je isti i nadalje opasan za okolinu jer u smislu čl. 44. st. 1. i 2. ZZODS postoji visoki stupanj vjerojatnosti da bi zbog duševnih smetnji zbog kojih je i nastupila njegova neubrojivost, mogao počiniti kazneno djelo za koje je zapriječena kazna zatvora u trajanju najmanje tri godine. Stoga je prihvaćen prijedlog Klinike za produljenje prisilnog smještaja dok nije prihvaćen naprijed navedeni prijedlog punomoćnika neubrojive osobe, budući iz nalaza i mišljenja sudskog vještaka prim. dr. A. M. proizlazi da je istom potreban liječnički tretman u bolnici gdje se provodi i psihoterapija pacijenta te mu se psihijatrijska pomoć u bolničkim okvirima može pružiti kroz 24 sata, a isti je osim toga nekritičan prema potrebi liječenja i smatra da nije bolestan.

Budući je sud utvrdio da i dalje postoje razlozi za prisilni smještaj neubrojive osobe I. P. iz čl. 44. ZZODS valjalo je prisilni smještaj produljiti za još godinu dana i po čl. 47. st. 2. i 3. ZZODS, odlučiti kao u izreci.«

9.3. Protiv prvostupanjskog rješenja punomoćnik podnositelja podnio je žalbu u kojoj navodi (citira se u cijelosti):

»I Pobijanim rješenjem određeno mi je produljenje prisilnog smještaja, u trajanju od 1 godine, počevši od 31. siječnja 2015.

II Protiv gornjeg rješenja ulažem žalbu iz sva tri žalbena razloga:

– pogrešno odnosno nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja,

– povrede odredaba postupka,

– pogrešne primjene materijalnog prava.

III Pogrešno utvrđeno činjenično stanje nalazi se u činjenici da smatram da ne postoje razlozi za moje prisilno zadržavanje.

Mišljenja sam da bi se i izvan ustanove, mogao i sam liječiti adekvatnim uzimanjem potrebnih lijekova.

Napominjem da po prirodi nisam agresivna osoba, te da sam sposoban brinuti se za sebe.

Također, želim istaknuti da ja nisam tražio posebno forenzičko-psihijatrijsko vještačenje.

IV Pogrešnu primjenu materijalnog prava vidim u tome što nije uzeto u obzir moje istinito iskazivanje u tijeku ovog cjelokupnog postupka.

Razvidno je da iz ovakvog rješenja moj iskaz nije bio odlučan pri donošenju pobijanog rješenja.

V Pogrešno utvrđeno činjenično stanje uzrokovalo je i pogrešnu primjenu materijalnog prava.

Slijedom svega iznesenog predlaže se donijeti odluka o prekidu prisilnog zadržavanje za P. I.«

9.4. Rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: 31 Gž-306/15-2 od 27. siječnja 2015. odbijena je žalba podnositelja i potvrđeno je prvostupanjsko rješenje o produljenju prisilnog smještaja.

Mjerodavni dio rješenja glasi:

»Sud prvog stupnja u bitnom je utvrdio da je klinika predložila produženje prisilnog smještaja I. P. obzirom da je dosadašnje liječenje u klinici, a obzirom na kratkoću boravka, polučilo samo djelomično poboljšanje, međutim, kako je njegovo psihičko stanje i dalje takvo da su ispunjeni kriteriji iz čl. 44. ZOZODS, to predlažu produljenje prisilnog smještaja, da je sudac obavio razgovor s I. P. u nazočnosti njegovog punomoćnika, da je i provedeno psihijatrijsko vještačenje po stalnom sudskom vještaku, forenzičnom psihijatru prim.dr. A. M., te da je dana 20. siječnja 2015. godine održana i rasprava u nazočnosti punomoćnika I. P. postavljenog po službenoj dužnosti, nazočnosti predstavnika klinike dr. A. H., zamjenika ŽDO Zagreb, predstavnika CSS te sudskog vještaka dr. A. M., te sud na temelju tako izvedenih dokaza utvrđuje da I. P. boluje od paranoidnog sumanutog poremećaja, što je teža duševna smetnja, da isti nema uvida u svoje stanje i potrebu liječenja, nekritičan je i smatra se da nije bolestan (što isti navodi prilikom razgovora sa sucem) pa da i nadalje postoji visoki stupanj vjerojatnosti da bi isti zbog duševnih smetnji zbog kojih je nastupila njegova neubrojivost mogao počiniti kazneno djelo za koje je zapriječena kazna zatvora od najmanje 3 godine, pa stoga sud prvog stupnja pozivom na odredbu čl. 44. i čl. 47. st. 2. i 3. ZOZODS donosi pobijano rješenje.

(...)

Na žalbene navode koji se u pretežitom dijelu svode na ocjenu žalitelja da bi on liječenje mogao nastaviti i izvan ustanove, te da ne postoje razlozi za njegovo prisilno zadržavanje, valja reći da je pravilno sud prvog stupnja a primamo na temelju nalaza i mišljenja dr. A. M., a koja nije liječnik klinike u kojoj je I. P. smješten, kao i očitovanja predstavnika klinike dr. A. H. utvrdio da kod I. P. za sada ne postoje uvjeti za ambulantno liječenje u smislu samog uzimanja lijekova zato što hospitalni tretman uključuje puno više od samog uzimanja lijekova, a za njegovu kliničku sliku i opasnost po okolinu koja proizlazi iz njegovih psihopatoloških fenomena nije dostatno samo uzimanje lijekova, te se ta opasnost mora rješavati uključujući i druge metode koje su uključene u dosadašnji tretman u bolnici. I. P. sada pohađa dvije psihoterapijske grupe, radno okupacioni tretman, individualne razgovore kod svog terapeuta a ima i svaku drugu pomoć koja mu se u svakom trenutku kroz 24 sata može pružiti unutar klinike. Pritom je i utvrđeno, a i prilikom razgovora s liječnikom vještakom, da prilikom pregleda I. P. donosi ideje odnosa i paranoidne sumanutosti koje nisu dostupne korekciji, nema uvida u svoje stanje i potrebu liječenja, nekritičan je na isto i smatra da nije bolestan. Ideje odnosa i paranoidne sumanutosti proizlaze iz njegovog sumanutog svijeta koji ne odgovara realitetu, a laički rečeno to su ideje proganjanja od strane osoba koje su uključene u njegov sumanuti svijet.

Stoga, iz ovog stručnog nalaza i mišljenja, na kojem se temelji utvrđenje suda prvog stupnja, a koje utvrđenje prihvaća i ovaj sud, jasno proizlazi da kod I. P. još uvijek nisu ispunjeni uvjeti za liječenje izvan klinike.

Stoga pravilno sud prvog stupnja nije prihvatio niti navode I. P. koji je naveo da se osjeća dobro tek kad popije terapiju da se osjeća opušteno, da ne želi kontakte s osoba iz kaznenog predmeta te da se ne smatra bolesnim, jer kako to jasno proizlazi iz nalaza i mišljenja liječnika vještaka I. P. nema uvida u svoje stanje kao i potrebu liječenja, nekritičan je te smatra da nije bolestan a što sve predstavlja samo psihopatološke fenomene postavljene dijagnoze paranoidnog sumanutog poremećaja odnosno paranoidne psihoze.

Žalitelju valja reći da se on može otpustiti i prije roka određenog prvostupanjskim pobijanim rešenjem ako za to budu ispunjeni uvjeti iz čl. 48. ZOZODS.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

10. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 22. i 29. stavkom 1. Ustava te članci 5. i 6. Konvencije.

Ističe da ga sud nije obavijestio o raspravi na kojoj se odlučivalo o produljenju njegovog prisilnog smještaja u psihijatrijskoj ustanovi te stoga nije imao mogućnost očitovati se na nalaz i mišljenje vještaka, iako je bio »raspravno sposoban«. Navodi da je u njegovom slučaju zadovoljena samo forma propisana člankom 49. stavkom 3. ZZODS-a kada ga je sutkinja 30. prosinca 2014. posjetila u psihijatrijskoj ustanovi o čemu je sačinjen zapisnik.

U odnosu na navedeni prigovor podnositelj u ustavnoj tužbi navodi:

»Iz spisa u konkretnom slučaju ne proizlazi niti da bi I. P. bio obaviješten o raspravi povodom prijedloga za produljenje prisilnog smještaja, a iz zapisnika o održanoj raspravi proizlazi kako istoj nije prisustvovao.

Isto tako, sud ne navodi iz kojih to razloga I. P. uopće nije bio pozvan na predmetnu raspravu odnosno zbog čega mu nije bilo omogućeno da na istoj sudjeluje.

(...)

Iz službene bilješke sačinjene dana 30. prosinca 2014. godine ne proizlazi da biti relevantni čimbenici koji se odnose na prisilno smještenu osobu I. P., kao i niti njegove osobne okolnosti bile uopće uzimane u obzir, već je vidljivo da je ista sačinjena isključivo s ciljem i svrhom da bi se zadovoljila forma koju propisuje čl. 49. st. 3. ZZODS-a.

S obzirom da je vještak dr. Ž. M. u okviru kaznenog postupka u svom dopunskom nalazu i mišljenju zauzeo stav da je I. P. raspravno sposoban, odnosno da je I. P. bio sposoban sudjelovati ročištima u tom postupku, nejasno je iz kojeg to razloga sud smatrao da u ovom postupku I. P. ne bi mogao sudjelovati odnosno prisustvovati ročištu na kojem se odlučuje o produljenju njegovog prisilnog smještaja u psihijatrijskoj ustanovi.

Prilikom razmatranja sposobnosti I. P. da prisustvuje predmetnom ročištu valja imati na umu i činjenicu poboljšanja njegovog zdravstvenog stanja – kako to njegov terapijski tim u medicinskoj dokumentaciji koja prileži spisu navodi, a koju u svom nalazu i mišljenju prihvaća i vještakinja dr. A. M.

(...)

Budući da vještak u konkretnom slučaju daje nalaz i mišljenje u najvećoj mjeri temeljem neposrednog ispitivanja prisilno smještene osobe, a bez prisustva npr. zapisničara, punomoćnika, suda, zakonskog zastupnika, sredstava tonskog ili video zapisa i sl., nužno je prisilno smještenoj osobi omogućiti da se očituje o navodima nalaza vještaka koji se odnose na njegove vlastite izjave, a na temelju kojih vještak daje svoje mišljenje i zaključak.«

11. Daljnji prigovor koji podnositelj ističe u ustavnoj tužbi usmjeren je na preispitivanje vještakove procjene o (ne)postojanju visokog stupnja vjerojatnosti kako bi se neubrojiva osoba smatrala opasnom za okolinu te mogla ponovno počiniti kazneno djelo za koje je zaprijećena kazna zatvora u trajanju od najmanje tri godine.

Podnositelj ističe da »način na koji vještak iznosi svoje mišljenje svodi se na puko citiranje predmetne zakonske odredbe bez ikakovog obrazloženja« te ističe sljedeće:

»Odredbom čl. 44. st. 2. ZZODS-a ... propisano je kako je neubrojiva osoba opasna za okolinu ako postoji visoki stupanj vjerojatnosti da bi ta osoba zbog duševnih smetnji, zbog kojih je nastupila njezina neubrojivost, mogla ponovno počiniti kazneno djelo za koje je zaprijećena kazna zatvora u trajanju od najmanje tri godine.

Način na koji vještak primjenjuje navedenu odredbu suprotan je pravnoj logici te intenciji zakonodavca. Vještak bi prilikom procjene opasnosti neubrojive osobe morao egzaktno navesti za koje bi to kazneno djelo ili kaznena djela postojao VISOKI STUPANJ VJEROJATNOSTI da će ih I. P. ponovno počiniti, a da je ujedno ispunjen i uvjet da je za to kazneno djelo zaprijećena kazna zatvora u trajanju od najmanje tri godine, te jasno i nedvosmisleno obrazložiti na čemu temelji takav svoj stav.

Upitno je, naime, barata li vještak uopće znanjem u dijelu kaznenim zakonodavstvom propisanim vrstama i mjerama sankcija. (...)

Kada zakonodavac postavlja formulaciju ‘visoki stupanj vjerojatnosti’ iz same te formulacije jasno je kako se mora raditi o konkretnoj, neposrednoj i gotovo neizbježnoj opasnosti ponovnog počinjenja kaznenog djela za koje je zaprijećena kazna zatvora u trajanju od najmanje tri godine.

U slučaju I. P., takva opasnost svakako ne postoji, a iz nalaza i mišljenja vještaka dr. A. M. ne može se iščitati niti koje bi to kazneno djelo moglo eventualno biti počinjeno, a kamoli da bi s tim u svezi postojao visoki stupanj vjerojatnosti ponovnog počinjenja kaznenog djela.«

12. Nadalje, podnositelj ističe i prigovor da u konkretnom slučaju način na koji je nalaz i mišljenje vještakinje dr. A. M. sačinjen, sudu uopće ne dopušta mogućnost provjere opravdanosti procjene o potrebi produljenja prisilnog smještaja I. P. te u tom smislu ističe:

»Stalni sudski vještak dr. A. M. u svom nalazu i mišljenju od 14. siječnja 2015. godine Ad I navodi kronologiju događaja, Ad 2 citira ranije nalaze liječnika i psihologa, Ad 3 opisuje razgovor s ispitanikom, te potom daje mišljenje u kojem, a nakon ponovljene kronologije, samo navodi kako I. P. temeljem razgovora i nadalje ispunjava kriterije iz čl. 44. ZZODS-a odnosno da se opasnost po okolinu koja proizlazi iz još uvijek prisutnih psihopatoloških fenomena može smanjiti samo nastavkom hospitalnog forenzično-psihijatrijskog tretmana te kako odgovarajući na pitanje suda predlaže produžetak prisilnog smještaja jer da I. P. prema svom psihičkom stanju ispunjava kriterije iz čl. 44. ZZODS-a.«

13. Zaključno, podnositelj smatra da ga je sud morao upozoriti na pravo predlaganja vještaka, budući da je razvidno da ga punomoćnik postavljen po službenoj dužnosti nije na adekvatan način zastupao. U tom smislu ističe:

»Nadalje, odredbom članka 251. ZPP-a propisano je, između ostalog, kako stranka koja predlaže izvođenje dokaza vještačenjem može predložiti osobu vještaka, te kako će sud odrediti predloženog vještaka ako se protivna stranka ne usprotivi predloženom vještaku.

U konkretnom slučaju, sve iako je prisilno smještena osoba stranka koja je predložila provođenje psihijatrijskog vještačenja, stranci nije bila dana mogućnost da predloži i osobu vještaka.

Naime, iz službene bilješke od dana 30. prosinca 2014. godine proizlazi kako je prisilno smještena osoba predložila provođenje vještačenja. Stranka sama kao laik nije znala za postojanje mogućnosti predlaganja osobe vještaka, dok punomoćnik postavljen po službenoj dužnosti nije stranku poučio o postojanju mogućnosti stavljanja takvog prijedloga.

(...)

Bez obzira na okolnost što je u tom trenutku I. P. bio zastupan po punomoćniku postavljenom po službenoj dužnosti, imajući u vidu slabu kvalitetu tog zastupanja, što je više no vidljivo iz sadržaja žalbi uloženih na rješenje Županijskog suda u Zagrebu od dana 20. siječnja 2015. godine podnijetih po punomoćniku koji je od strane uređujućeg suca postavljen po službenoj dužnosti, sud je trebao štiti prava i interese prisilno smještene osobe.

Posebno treba imati u vidu sve okolnosti konkretnog slučaja odnosno činjenicu da je do prisilnog smještaja I. P. došlo temeljem kaznenog postupka u kojem se kao oštećenici i podnositelji prijedloga za kazneni progon pojavljuju suci Općinskog kaznenog suda u Zagrebu (koji u svom radu surađuju s vještacima psihijatrima, odnosno iste postavljaju u kaznenim postupcima u kojima sude), pa svakako postoje opravdane okolnosti da se prisilno smještenoj osobi omogući da sama predloži osobu vještaka kako joj to uostalom i propisano odredbom čl. 251. ZPP-a, na koji bi se način ostvarilo pravo na nezavisnost i nepristranost u suđenju, pravo na procesnu ravnopravnost, kao i zabranu arbitrarnog postupanja, sve kako nalaže odredba čl. 6. st. 1. Konvencije te čl. 29. Ustava.«

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih rješenja i vraćanje predmeta na ponovno odlučivanje.

IV. MJERODAVNO PRAVO

MJERODAVNO DOMAĆE PRAVO

Zakon o zaštiti osoba s duševnim smetnjama

14. Kad je riječ o domaćem pravu za ovaj slučaj mjerodavan je članak 44. ZZODS-a koji propisuje:

»Postupak prisilnog smještaja prema neubrojivim osobama

Članak 44.

(1) Sud će donijeti odluku o prisilnom smještaju neubrojive osobe ako je na temelju mišljenja vještaka psihijatra utvrdio da ima teže duševne smetnje i da je opasna za okolinu.

(2) Neubrojiva osoba je opasna za okolinu ako postoji visoki stupanj vjerojatnosti da bi ta osoba zbog duševnih smetnji, zbog kojih je nastupila njezina neubrojivost, mogla ponovno počiniti kazneno djelo za koje je zaprijećena kazna zatvora u trajanju od najmanje tri godine.«

MJERODAVNO MEĐUNARODNO PRAVO

A. Ujedinjeni narodi

Načela zaštite osoba s mentalnim oboljenjima i unaprjeđenja zaštite mentalnog zdravlja

15. Mjerodavne odredbe UN-ova Načela zaštite osoba s mentalnim oboljenjima i unaprjeđenja zaštite mentalnog zdravlja (A/RES/46/119, 17. prosinca 1991.) glase:

»Načelo 12.
Obavještenja o pravima

1. Pacijenta u ustanovi za mentalno zdravlje treba informirati što prije nakon smještaja, na način i jezikom koji pacijent razumije o svim njegovim pravima u skladu s ovim načelima i domaćim zakonom, a informacije trebaju uključiti i objašnjenje ovih prava i kako se mogu ostvariti.

2. Ako je pacijent nesposoban i dok je nesposoban shvatiti takve informacije, njegova prava treba saopćiti osobnom zastupniku, ako postoji i ako je primjeren, kao i osobi ili osobama koje su najsposobnije zastupati pacijentove interese i koje su voljne to učiniti.

3. Pacijent koji ima neophodnu sposobnost za to ima pravo imenovati osobu koju bi trebalo informirati u njegovo ime, kao i osobu koja zastupa njegove interese pred autoritetima ustanove.«

»Načelo 18.
Proceduralna zaštita

1. Pacijent ima pravo izabrati i imenovati pravnog zastupnika koji će ga predstavljati, uključujući i zastupanje u postupku prigovora ili žalbe. Ako pacijent ne osigura ove usluge, omogućit će se zastupnik bez plaćanja onog dijela troškova za koji pacijent nema dovoljno sredstava.

(...)«

»Načelo 21.
Pritužbe

Svaki pacijent i bivši pacijent ima pravo žalbe kroz postupak propisan domaćim zakonom.«

Konvencija o pravima osoba s invaliditetom

16. Mjerodavni dio Konvencije o pravima osoba s invaliditetom Ujedinjenih naroda, A/RES/61/106, 24 siječnja 2007., koju je Republika Hrvatska ratificirala 15. kolovoza 2007. glasi:

»Članak 14.
Osobna sloboda i sigurnost

1. Države stranke će osigurati da osobe s invaliditetom na jednaki način kao i drugi:

(a) uživaju pravo na osobnu slobodu i sigurnost;

(b) ne budu nezakonito ili arbitrarno lišene slobode, da svako lišavanje slobode bude u skladu sa zakonom, te da postojanje invaliditeta ni u kojem slučaju ne bude opravdanje za lišavanje slobode.

2. Ukoliko osobe s invaliditetom budu lišene slobode u bilo kojem postupku, države stranke osigurat će da im se na ravnopravnoj osnovi s drugim osobama zajamče prava u skladu s međunarodnim pravom koje obuhvaća ljudska prava i da će se s njima postupiti u skladu s ciljevima i načelima ove Konvencije, uključujući i osiguravanje razumne prilagodbe.«

B. Vijeće Europe

Preporuka 1235 (1994) Parlamentarne skupštine Vijeća Europe o psihijatriji i ljudskim pravima

17. Mjerodavni dio Preporuke 1235 (1994) o psihijatriji i ljudskim pravima od 12. travnja 1994. glasi:

»7.1. Postupak i uvjeti smještaja:

a. prisilnom smještaju pribjegava se samo u iznimnim slučajevima i on mora ispunjavati sljedeće kriterije:

– postoji ozbiljna opasnost za pacijenta ili druge osobe;

– liječenje pacijenta moglo bi predstavljati dodatni kriterij: ako bi izostanak smještaja mogao dovesti do pogoršanja ili spriječiti da pacijent primi odgovarajuće liječenje;

b. u slučaju prisilnog smještaja odluku u vezi sa smještajem u psihijatrijsku ustanovu mora donijeti sudac te se mora odrediti razdoblje smještaja ...

c. mora postojati zakonska odredba na temelju koje se može podnijeti žalba protiv odluke;

(...)«

Preporuka Rec(2004)10 Odbora ministara državama članicama o zaštiti ljudskih prava i dostojanstva osoba s duševnim smetnjama

18. Mjerodavni dijelovi Preporuke Rec(2004)10 Odbora ministara državama članicama o zaštiti ljudskih prava i dostojanstva osoba s duševnim smetnjama od 22. rujna 2014. glase kako slijedi:

»Glava III. – Prisilni smještaj u psihijatrijske ustanove i prisilno liječenje za mentalne poremećaje

(...)

Članak 17. – Kriteriji za prisilni smještaj

1. Osoba može biti podvrgnuta prisilnom smještaju samo ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:

i. osoba ima mentalni poremećaj;

ii. stanje osobe predstavlja značajan rizik od ozbiljne štete za zdravlje te ili neke druge osobe;

iii. smještajem je obuhvaćena terapijska svrha;

iv. nisu dostupna manje ograničavajuća sredstva za pružanje odgovarajuće skrbi;

v. uzeto je u obzir mišljenje dotične osobe.

2. Zakonom može biti predviđeno da osoba iznimno može biti podvrgnuta prisilnom smještaju, u skladu s odredbama ove glave, na najkraće potrebno razdoblje kako bi se utvrdilo ima li osoba mentalni poremećaj koji predstavlja značajan rizik od ozbiljne štete za njeno zdravlje ili za druge ako:

i. ponašanje osobe snažno upućuju na postojanje takvog poremećaja;

ii. stanje osobe očigledno predstavlja takav rizik;

iii. ne postoji prikladno, manje ograničavajuće sredstvo za to utvrđivanje i

iv. uzeto je u obzir mišljenje dotične osobe.

Članak 18. – Kriteriji za prisilno liječenje

Osoba može biti podvrgnuta prisilnom liječenju samo ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:

i. osoba ima mentalni poremećaj;

ii. stanje osobe predstavlja značajan rizik od ozbiljne štete za vlastito zdravlje ili za druge osobe;

iii. nisu dostupna manje nametljiva sredstva za pružanje odgovarajuće skrbi;

iv. uzeto je u obzir mišljenje dotične osobe.

(...)

Članak 22. – Pravo na obaviještenost

1. Osobe podvrgnute prisilnom smještaju ili prisilnom liječenju trebale bi odmah biti obaviještene, usmeno ili pismeno, o svojim pravima i raspoloživim pravnim sredstvima.

2. Trebalo bi ih se redovito i na primjeren način obavještavati o razlozima odluke i kriterijima za njezino moguće produženje ili ukidanje.

3. Trebalo bi obavijestiti i zastupnika osobe, ako postoji.«

Rezolucija 1642 (2009) Parlamentarne skupštine o pristupu pravima za osobe s invaliditetom i njihovom punom i aktivnom sudjelovanju u društvu; potvrđena Preporukom 1854 (2009) Parlamentarne skupštine od 26. siječnja 2009.

19. Mjerodavni dio Rezolucije 1642 (2009) Parlamentarne skupštine o pristupu pravima za osobe s invaliditetom i njihovom punom i aktivnom sudjelovanju u društvu glasi:

»7. Prije svega, Skupština poziva države članice da jamče da ljudi s invaliditetom zadržavaju i ostvaruju poslovnu sposobnost na ravnopravnoj osnovi s drugim članovima društva tako da:

7.1. osiguraju da njihovo pravo na donošenje odluka nije ograničeno ili zamijenjeno drugima, da su mjere koje se odnose na njih pojedinačno prilagođene njihovim potrebama i da ih osoba za podršku može podržati u donošenju odluka; (...)«

C. Europska unija

20. U istraživanju provedenom 2012. godine pod nazivom »Prisilni smještaj i prisilno liječenje osoba s duševnim smetnjama« (Luksemburg, izdanje Ureda za publikacije Europske unije 2012. godine, u daljnjem tekstu: Izvješće) Agencija Europske unije za temeljna prava razmotrila je komparativne pravne okvire i prakse država članica EU-a. Navode se dijelovi Izvješća:

»56. Što se tiče zakonskih kriterija za prisilni smještaj i prisilno liječenje, FRA je primijetila da je kriterij postojanja duševnih smetnji predviđen u svim nacionalnim zakonodavstvima. Iako taj kriterij nije sam po sebi bio dovoljan da opravda prisilni smještaj i prisilno liječenje, nacionalna zakonodavstva se razlikuju s obzirom na druge potrebne kriterije, pogotovo one utvrđene prema Rec(2004)10 (vidjeti prethodni stavak 52.).

57. Posebice, u dvanaest država članica EU-a (Austriji, Belgiji, Bugarskoj, Cipru, Češkoj, Njemačkoj, Estoniji, Mađarskoj, Litvi, Luksemburgu, Malti i Nizozemskoj) postojanje značajnog rizika od ozbiljne štete za sebe ili druge i potvrđene duševne smetnje dva su glavna uvjeta koji opravdavaju prisilni smještaj. Potreba za terapijskom svrhom nije izričito propisana. U trinaest država članica EU-a (Danskoj, Grčkoj, Finskoj, Francuskoj, Irskoj, Latviji, Poljskoj, Portugalu, Rumunjskoj, Slovačkoj, Sloveniji, Švedskoj i Ujedinjenom Kraljevstvu) dva kriterija, odnosno rizik od povrede i potreba za liječenjem, navedena su uz postojanje duševnih smetnji. U nekim zakonskim okvirima, međutim, potreba za liječenjem nije izričito navedena iako se to više ili manje podrazumijeva. U mnogim navedenim državama članicama EU-a zakonom se ne određuje moraju li se ispuniti oba kriterija ili je ispunjenje samo jednog od njih dovoljno da opravda prisilni smještaj.

58. Što se tiče kriterija za prisilni smještaj i prisilno liječenje propisanog u većini država članica EU-a, koji je povezan sa štetom koju bi osoba mogla uzrokovati sebi ili drugima, FRA je u nekim ranijim istraživanjima primijetila da iako je definicija stupnja rizika u nekim državama članicama EU-a zahtijevala određeni stupanj opasnosti, pragovi utvrđeni u zakonodavstvu često su bili nejasni.

59. FRA je dalje utvrdila da je zahtjev da se prisilni smještaj i prisilno liječenje trebaju provesti kada nema raspoloživih alternativa kriterij koji bi se trebao ispuniti u većini država EU-a prije nego što se može dozvoliti prisilni smještaj i prisilno liječenje.

60. Što se tiče postupovnih pitanja koja se odnose na prisilni smještaj i prisilno liječenje, FRA je napomenula da se u velikoj većini zakonodavstva država članica EU-a zahtijeva prisutnost osobe na raspravi na kojoj se odlučuje o prisilnom smještaju te da se samo u nekoliko država članica EU-a osoba ne može saslušati na službenoj raspravi. Nadalje, FRA je smatrala da je zahtjev ‘odgovarajuće pravne potpore’ izravno povezan s djelotvornim pristupom pravosuđu te je napomenula da se velikom većinom zakona država članica EU-a predviđa besplatna pravna pomoć, bilo u određenim okolnostima ili automatski.

61. Istraživanje koje je provela FRA, a u sklopu kojeg se razgovaralo s nizom osoba koje su doživjele ili bile svjedoci uporabe izdvajanja i sputavanja, pokazalo je da su upotrebu prisilnog sputavanja osobe koje su ga iskusile doživjele kao ‘traumatično, nemoguće za zaboraviti i nešto što ponekad uzrokuje tjelesne ozljede’. Neki su se ispitanici smatrali poniženima posebno u vezi sa svojom potrebom za upotrebom toaleta, a drugi su istaknuli svoje razočaranje da se nisu isprobale druge, manje ograničavajuće metode prije pribjegavanja sputavanju. Posebice, jedan ispitanik koji je proveo vrijeme kao pacijent u psihijatrijskim bolnicama primijetio je da se sputavanjem koristilo kao sredstvom za nošenje s tjeskobom ili uznemirenošću, a neki od ispitanika povezali su zlouporabu sputavanja i izdvajanja s osjećajem da je osoblje prema pacijentima bilo neprijateljski, umjesto podržavajuće, nastrojeno.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

21. Ustavni sud ocjenjivao je ustavnu tužbu s aspekta ustavnog i konvencijskog prava na slobodu, kao temeljnog ljudskog prava.

21.1. Ustav sadržava načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom.

Članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Na konkretne slučajeve oduzimanja ili ograničavanja slobode u postupku pred nadležnim sudom (u slučajevima određenim zakonom) uvijek se primjenjuje načelo razmjernosti.

Članak 16. stavak 2. Ustava glasi:

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

21.2. Pravo na slobodu osoba s duševnim smetnjama (prema tekstu Konvencije: umobolnika) zajamčeno je člankom 5. stavkom 1. točkom (e) Konvencije, koje se može ograničiti samo pod uvjetima i u slučajevima propisanim Konvencijom.

Članak 5. stavak 1. točka (e) Konvencije glasi:

»1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanim zakonom:

(...)

(e) ako se radi o zakonitom lišenju slobode ... umobolnika, ...«

Članak 22. Ustava i citirani članak 5. stavak 1. točka (e) Konvencije međusobno su usporedivi.

A) Načelna pravna stajališta

22. Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) zauzeo je načelna stajališta u svojim presudama (v. Winterwerp protiv Nizozemske, presuda, 24. listopada 1979., zahtjev br. 6301/73, Vrbanov protiv Bugarske, presuda, 5. listopada 2000., zahtjev br. 31365, Stanev protiv Bugarske, presuda, 17. siječnja 2012., zahtjev br. 36760/06 i dr.) u odnosu na primjenu članka 5. stavka 1. točke (e) Konvencije. Načelna stajališta ESLJP je ponovio i u presudi M.S. (br. 2) protiv Hrvatske, presuda, 19. veljače 2015., zahtjev br. 75450/12, koje Ustavni sud smatra primjenjivim i na konkretni slučaj.

23. Tako je ESLJP u presudi Varbanov protiv Bugarske postavio tri »minimalna« uvjeta za pritvaranje osobe zbog duševnog oboljenja. To su:

1. mora se pouzdano dokazati, »objektivnim medicinskim vještačenjem« da je riječ o duševno oboljeloj osobi (izuzev u slučaju hitnih postupaka);

2. duševni poremećaj osobe »mora biti takvog stupnja težine da doista nalaže prisilno zatvaranje«;

3. valjanost daljnjeg zatvaranja »ovisi o trajanju utvrđenog duševnog poremećaja« (drugim riječima, produljenje pritvaranja osobe ovisi o »intenzitetu poremećaja«, što zahtijeva daljnje psihijatrijske dokaze temeljene na objektivnom medicinskom vještačenju).

24. Člankom 5. stavkom 1. točkom (e) Konvencije dopušteno je oduzimanje slobode osobama s duševnim smetnjama (persons of unsound mind) kad je to nužno radi obavljanja vještačenja kako bi se utvrdile pravno relevantne činjenice neubrojivosti, smanjene ubrojivosti i raspravne nesposobnosti.

Međutim, pritvaranje pojedinca takva je ozbiljna mjera da je opravdana samo kad su se druge blaže mjere razmotrile i pokazale se nedostatnima za zaštitu pojedinca ili javnog interesa. To znači da nije dostatno da je lišenje slobode u smislu članka 5. stavka 1. točke (e) Konvencije u skladu s mjerodavnim propisima, već ono također mora biti nužno u konkretnim okolnostima (v. M.S. (br. 2) protiv Hrvatske).

25. U kontekstu jamstva za preispitivanje sukladnosti s postupovnim i materijalnim uvjetima koji su ključni za »zakonitost« lišavanja slobode pojedinca u smislu Konvencije, sudski postupak ne treba uvijek imati ista jamstva kao ona koja zahtijeva članak 6. stavak 1. Konvencije. Unatoč tome, važno je da dotična osoba ima pristup sudu i mogućnost da bude saslušana, osobno ili, kada je potrebno, putem nekog oblika zastupanja (v. Stanev protiv Bugarske).

26. U presudi Mooren protiv Njemačke (presuda, 9. srpnja 2009., zahtjev br. 11364/02) ESLJP postavio je temeljna načela mjerodavna za tumačenje »zakonitosti« lišenja slobode u smislu članka 5. stavka 1. Konvencije, a koje je za potrebe odlučivanja u predmetu broj: U-III-5553/2014 Ustavni sud preveo. U nastavku se navode opća načela:

»(i) Sažeto ponavljanje mjerodavnih načela

72. Kad je riječ o ‘zakonitosti’ pritvaranja, uključujući pitanje je li bio poštovan ‘postupak propisan zakonom’, Konvencija u biti upućuje na nacionalno pravo i postavlja obvezu da pritvaranje bude u skladu s njegovim materijalnim i postupovnim pravilima. Poštovanje nacionalnog prava nije, međutim, dostatno: članak 5. stavak 1. uz to traži da svako lišenje slobode bude u skladu sa svrhom zaštite pojedinca od arbitrarnosti (vidjeti, inter alia, Erkalo protiv Nizozemske, 2. rujna 1998., § 52., Izvješća o presudama i odlukama 1998-VI; Steel i drugi protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 23. rujna 1998., § 54., Izvješća 1998-VII, i Saadi protiv Ujedinjenog Kraljevstva [VV], br. 13229/03, § 67., ESLJP 2008– ...). Sud dalje mora utvrditi s tim u vezi poštuje li samo domaće pravo Konvenciju, uključujući opća načela izražena ili implicirana u njoj, osobito načelo pravne sigurnosti (usporediti Baranowski protiv Poljske, br. 28358/95, §§ 51. – 52., ESLJP 2000– III; Ječius protiv Litve, br. 34578/97, § 56., ESLJP 2000-IX, i Nasrulloyev protiv Rusije, br. 656/06, § 71., 11. listopada 2007.).

(á) Načela koja se primjenjuju na ispitivanje poštovanja domaćeg prava

73. Iako je u prvom redu na domaćim vlastima, i to sudovima, tumačiti i primjenjivati domaće pravo, nepoštovanje domaćeg prava povlači za sobom, na temelju članka 5. stavka 1., povredu Konvencije i Sud stoga može i treba preispitati je li bilo poštovano to pravo (vidjeti, inter alia, Benham protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 10. lipnja 1996., § 41., Izvješća 1996-III; Baranowski, naprijed citiran, § 50.; Ječius, naprijed citiran, § 68., i Ladent protiv Poljske, br. 11036/03, § 47., ESLJP 2008– ... (izvaci)).

74. Međutim, Sud je pojasnio, osobito u svojoj novijoj praksi, da svaki nedostatak otkriven u rješenju kojim se određuje pritvaranje ne čini samo to pritvaranje kao takvo nezakonitim u smislu članka 5. stavka 1. Razdoblje pritvaranja u načelu je ‘zakonito’ ako se temelji na sudskom rješenju/nalogu (court order). Naknadno utvrđenje višeg domaćeg suda da je niži sud pogriješio na temelju domaćeg prava kad je donio rješenje/nalog neće nužno retroaktivno utjecati na valjanost razdoblja pritvaranja u međurazdoblju (vidjeti, inter alia, Benham, naprijed citiran, § 42.; Douiyeb protiv Nizozemske [VV], br. 31464/96, § 45., 4. kolovoza 1999.; Minjat protiv Švicarske, br. 38223/97, § 41., 28. listopada 2003., i Khudoyorov protiv Rusije, br. 6847/02, § 128., ESLJP 2005-X (izvaci)).

75. U svojoj novijoj sudskoj praksi Sud je, pozivajući se na usporedivo razlikovanje koje je stvorilo englesko pravo (usporediti Benham, naprijed citiran, §§ 43. – 46., i Lloyd i drugi protiv Ujedinjenog Kraljevstva, br. 29798/96 i dr., §§ 102., 105. et seq., 1. ožujka 2005.), dalje konkretno odredio okolnosti pod kojima je pritvaranje ostalo zakonito u navedenom razdoblju u smislu članka 5. stavka 1.: za ocjenu poštovanja članka 5. stavka 1. Konvencije treba učiniti osnovno razlikovanje između ex facie nevaljanih rješenja/naloga kojima se određuje pritvaranje (ex facie invalid detention orders) – primjerice onih koje je donio sud u prekoračenju nadležnosti (vidjeti Marturana protiv Italije, br. 63154/00, § 78., 4. ožujka 2008.) ili onih u kojima zainteresirana stranka nije dobila pravilnu obavijest o ročištu (vidjeti Khudoyorov, naprijed citiran, § 129., i Liu protiv Rusije, br. 42086/05, § 79., 6. prosinca 2007.) – i rješenja/naloga o određivanju pritvaranja koja su prima facie valjana i djelotvorna, osim ako i sve dok ih ne ukine viši sud (ibid.). Rješenje/nalog o određivanju pritvaranja mora se smatrati ex facie nevaljanim ako nedostatak u rješenju/nalogu predstavlja ‘tešku i očiglednu nepravilnost’ (gross and obvious irregularity) u iznimnom smislu naznačenom u praksi Suda (usporediti Liu, naprijed citiran, § 81.; Garabayev protiv Rusije, br. 38411/02, § 89., 7. lipnja 2007., ESLJP 2007– ... (izvaci), i Marturana, naprijed citiran, § 79.). Stoga, osim ako ne konstituiraju tešku i očiglednu nepravilnost, nedostatke rješenja/naloga kojima je određeno pritvaranje (defects in a detention order) mogu ispraviti domaći žalbeni sudovi u tijeku sudskog preispitivanja postupka.

(â) Tražena kvaliteta domaćeg prava

76. Štoviše, Sud mora utvrditi poštuje li samo domaće pravo Konvenciju, uključujući opća načela izražena ili implicirana u njoj. Za ovu zadnju točku, Sud naglašava da je, što se tiče lišenja slobode, osobito važno osigurati provedbu općeg načela pravne sigurnosti (vidjeti Baranowski, naprijed citiran, §§ 51. – 52.; Ječius, naprijed citiran, § 56., i Khudoyorov, naprijed citiran, § 125.). Kad navodi da svako lišenje slobode mora biti ‘zakonito’ i provedeno ‘u skladu s postupkom propisanim zakonom’, članak 5. stavak 1. ne upućuje tek natrag na domaće pravo; kao i izrazi ‘u skladu sa zakonom’ i ‘propisan zakonom’ u stavcima 2. članaka 8. do 11., i oni se odnose na ‘kvalitetu zakona’ i traže da (zakon) bude u skladu s vladavinom prava, konceptom sadržanim u svim člancima Konvencije. ‘Kvaliteta zakona’ u tom smislu podrazumijeva da kad nacionalni zakon dopušta lišenje slobode, taj zakon mora biti dovoljno pristupačan, precizan i predvidljiv u svojoj primjeni kako bi se izbjegao rizik arbitrarnosti (vidjeti Amuur protiv Francuske, 25. lipnja 1996., § 50., Izvješća 1996-III, i Nasrulloyev, naprijed citiran, § 71.).

(ă) Načela koja se primjenjuju na pojam arbitrarnog pritvaranja

77. Nijedno pritvaranje koje je arbitrarno ne može biti u suglasnosti s člankom 5. stavkom 1., (pri čemu se) pojam ‘arbitrarnosti’ u ovom kontekstu proteže dalje od nepoštovanja nacionalnog prava. Kao posljedica toga, lišenje slobode koje je zakonito na temelju domaćeg prava još uvijek može biti arbitrarno i time protivno Konvenciji. Budući da sud prethodno nije formulirao opću definiciju vrsta ponašanja na strani vlasti koje mogu konstituirati ‘arbitrarnost’ u smislu članka 5. stavka 1., ključna načela razvijena su od slučaja do slučaja. Štoviše, iz sudske je prakse jasno da se pojam arbitrarnosti u kontekstu članka 5. razlikuje do određene mjere, ovisno o vrsti pritvaranja o kojem je riječ (vidjeti Saadi, naprijed citiran, § 67. – 68.).

78. Opće načelo ustanovljeno u sudskoj praksi jest da će pritvaranje biti ‘arbitrarno’ kad, usprkos tome što je u skladu sa slovom nacionalnog zakona, postoji element zle vjere (bad faith) ili varanja (deception) na strani vlasti (usporediti Bozano protiv Francuske, 18. prosinca 1986., § 59., Serija A br. 111; Saadi, naprijed citiran, § 69.) ili kad su domaće vlasti propustile pokušati pravilno primijeniti mjerodavno zakonodavstvo (vidjeti Benham, naprijed citiran, § 47.; Liu, naprijed citiran, § 82.; Marturana, naprijed citiran, § 80.).

79. Nadalje, u kontekstu točke (c) članka 5. stavka 1., obrazloženje odluke kojom je određeno pritvaranje jest relevantan čimbenik pri utvrđivanju mora li se pritvaranje neke osobe smatrati arbitrarnim. Sud je smatrao da je nedostatak bilo kakvih osnova koje bi dale sudske vlasti u svojim odlukama o odobrenju pritvaranja kroz produljeno razdoblje nesuglasan s načelom zaštite od arbitrarnosti zapisanim u članku 5. stavku 1. (vidjeti Stašaitis protiv Litve, br. 47679/99, § 67., 21. ožujka 2002.; Nakhmanovich protiv Rusije, br. 55669/00, § 70., 2. ožujka 2006.; Belevitskiy protiv Rusije, br. 72967/01, § 91., 1. ožujka 2007.). Suprotno tome, utvrdio je da se za pritvaranje podnositelja zahtjeva ne bi moglo reći da je arbitrarno ako je domaći sud dao određene osnove koje opravdavaju nastavak pritvaranja (usporediti Khudoyorov, naprijed citiran, § 131.), osim ako razlozi koji su dani nisu bili krajnje lakonski i bez pozivanja na bilo koju zakonsku odredbu prema kojoj bi pritvaranje podnositelja zahtjeva bilo dopušteno (usporediti Khudoyorov, naprijed citiran, § 157.).

80. Štoviše, Sud je potvrdio, osobito u kontekstu točaka (c) i (e) članka 5. stavka 1., da brzina kojom domaći sudovi zamjenjuju rješenja kojima se određuje pritvaranje, koje je ili isteklo ili je utvrđeno da je nevaljano (defective), jest daljnji relevantan element pri ocjeni treba li se pritvaranje osobe smatrati arbitrarnim. Tako je Sud smatrao u kontekstu točke (c) da razdoblje kraće od mjesec dana između isteka prvotnog rješenja o određivanju pritvaranja i izdavanja novog obrazloženog rješenja o određivanju pritvaranja, koje je uslijedilo poslije vraćanja predmeta na ponovljeni postupak sa žalbenog suda nižem sudu, nije učinilo pritvaranje podnositelja zahtjeva arbitrarnim (vidjeti Minjat, naprijed citiran, §§ 46. i 48.). Suprotno tome, razdoblje duže od godine dana koje je uslijedilo poslije vraćanja predmeta na ponovljeni postupak sa žalbenog suda na sud nižeg stupnja, u kojem je podnositelj zahtjeva ostao u stanju neizvjesnosti u pogledu osnova njegova produljenog istražnog zatvora (detention on remand), zajedno s nepostojanjem roka u kojem je niži sud trebao preispitati njegovo pritvaranje, učinili su pritvaranje podnositelja zahtjeva arbitrarnim (vidjeti Khudoyorov, naprijed citiran, §§ 136. – 137.).

81. U kontekstu točke (e) članka 5. stavka 1. Sud je smatrao da se vremensko razdoblje od dva tjedna između prestanka važenja ranijeg rješenja/naloga kojim je određeno pritvaranje u psihijatrijskoj bolnici i njegova ponovnog izdavanja (renewal) nakon toga ne može ni na koji način smatrati nerazumnim ili prekomjernim, tako da kod te odgode nije riječ o arbitrarnom lišenju slobode (vidjeti Winterwerp protiv Nizozemske, 24. listopada 1979., § 49., Serija A, br. 33). Suprotno tome, utvrđeno je da je odgoda od osamdeset i dva dana između prestanka važenja prvotnog rješenja/naloga kojim je određeno pritvaranje u psihijatrijskoj bolnici i njegovog ponovnog izdavanja nakon toga, te nepostojanje odgovarajućih zaštitnih garancija kojima bi se osiguralo da se pritvaranje podnositelja zahtjeva nerazumno ne odugovlači, nesuglasna sa svrhom članka 5. stavka 1. da zaštiti pojedince od arbitrarnog pritvaranja (vidjeti Erkalo, naprijed citiran, §§ 57. – 60. u odnosu na točke (a) i (e) članka 5. stavka 1.).«

27. Relevantni pravni standardi koji proizlaze iz presude ESLJP-a Mooren protiv Njemačke mogu se, za potrebe ovog ustavnosudskog postupka, sistematizirati u tri skupine.

Prvo, Konvencija u članku 5. stavku 1. postavlja obvezu da lišavanje slobode mora biti u skladu s materijalnim i postupovnim pravilima domaćeg prava; da domaće pravo mora biti određene kvalitete (to jest da samo domaće pravo mora poštovati zahtjeve Konvencije, uključujući opća načela izražena ili implicirana u njoj, osobito načelo pravne sigurnosti); da svako lišenje slobode mora biti u skladu sa svrhom zaštite pojedinca od arbitrarnosti.

Drugo, kad je riječ o načelima koja se primjenjuju na ispitivanje poštovanja domaćeg prava, relevantno je stajalište da nepoštovanje domaćeg prava povlači za sobom povredu Konvencije. Međutim, naknadno utvrđenje višeg domaćeg suda da je niži sud pogriješio na temelju domaćeg prava kad je donio rješenje/nalog o lišavanju slobode neće nužno retroaktivno utjecati na valjanost lišavanja slobode u međurazdoblju. Potrebno je utvrditi je li sudsko rješenje o lišavanju slobode ex facie nevaljano (to jest je li opterećeno »teškom i očiglednom nepravilnošću« u iznimnom smislu u kojem tu nepravilnost shvaća ESLJP) ili je riječ o rješenju koje je prima facie valjano i djelotvorno, osim ako i sve dok ga ne ukine viši sud.

Treće, kad je riječ o načelima koja se primjenjuju na ispitivanje arbitrarnog oduzimanja slobode, relevantno je stajalište da se pojam »arbitrarnosti« u tom kontekstu proteže dalje od nepoštovanja domaćeg prava. Lišenje slobode, iako je zakonito na temelju domaćeg prava, još uvijek može biti arbitrarno i time protivno Konvenciji. Lišavanje slobode bit će arbitrarno kad postoji element zle vjere (bad faith) ili varanja (deception) na strani vlasti ili kad su domaće vlasti propustile pokušati pravilno primijeniti mjerodavno zakonodavstvo/pravo. Ostala dva relevantna čimbenika pri utvrđivanju je li lišenje slobode bilo arbitrarno jesu dostatnost i relevantnost obrazloženja rješenja kojim je određeno pritvaranje te brzina kojom su domaći sudovi zamijenili rješenja kojima se određuje pritvaranje, koje je ili isteklo ili je utvrđeno nevaljanim.

28. Zadaća je prvenstveno nadležnih tijela da ocijene dokaze koji su pred njima izvedeni u konkretnom predmetu te potom da donesu odluku o tome treba li pojedinac biti lišen slobode kao »duševni bolesnik«. To znači da nadležna tijela moraju detaljno ispitati svako lišenje slobode kako bi osobe lišene slobode uživale djelotvornu postupovnu zaštitu protiv proizvoljnog/arbitrarnog pritvaranja.

Stoga, kako bi se poštovao članak 5. stavak 1. točka (e) Konvencije, postupak koji dovodi do prisilnog smještaja pojedinca u psihijatrijsku ustanovu mora nužno pružiti jasna i učinkovita jamstva protiv proizvoljnosti s obzirom na ranjivost osoba koje pate od duševnih poremećaja i potrebu da se iznesu vrlo važni razlozi kojima se opravdava svako ograničenje prava na slobodu.

B) Primjena načelnih stajališta na konkretni slučaj

29. Ustavni sud utvrđuje da je podnositelj u ustavnoj tužbi istaknuo prigovore procesnopravne i materijalnopravne prirode u odnosu na primjenu članka 5. stavka 1. točke (e) Konvencije.

Za razmatranje (ne)osnovanosti procesnopravnih prigovora Ustavni sud treba odgovoriti na sljedeće pitanje vezano uz postupovna jamstva zajamčena člankom 5. stavkom 1. točkom (e) Konvencije, a koja se odnose na preispitivanje sudskih odluka kojima se određuje/produljuje prisilni smještaj podnositelja u psihijatrijskoj ustanovi:

– je li nepozivanje podnositelja na raspravu na kojoj se odlučivalo o produljenju njegovog prisilnog smještaja, unatoč prisutnosti njegovog punomoćnika, dovelo do povrede članka 5. stavka 1. točke (e) Konvencije?

30. Da bi odgovorio na to pitanje Ustavni sud pošao je od činjenica i okolnosti konkretnog slučaja, sagledavajući pritom postupak kao jedinstvenu cjelinu te primjenjujući pravna stajališta zauzeta u presudi M.S. (br. 2) protiv Hrvatske.

30.1. Nesporno je da su podnositelja tijekom postupka, koji je predmet razmatranja pred Ustavnim sudom, zastupala dva punomoćnika koje je Županijski sud u Zagrebu postavio po službenoj dužnosti. Odvjetnik Z. G. zastupao je podnositelja od 7. kolovoza 2014., dana pokretanja postupka, dok je odvjetnik J. M. preuzeo ulogu punomoćnika podnositelja 29. prosinca 2014. Zadatak oba punomoćnika bio je zastupati interese podnositelja u postupku, kako je to propisano člankom 30. stavkom 1. ZZODS-a.

30.2. Ustavni sud ponavlja da u kontekstu jamstva ocjene sukladnosti s proceduralnim i materijalnim uvjetima koji su, u smislu Konvencije, bitni za »zakonitost« lišavanja slobode pojedinca, pravo na pristup sudu mora postojati, kao i mogućnost da bude saslušan osobno ili, kada je potrebno, kroz neki oblik zastupanja.

To znači, između ostalog, da pojedinac koji je prisilno zadržan u psihijatrijskoj ustanovi zbog svog psihičkog stanja treba, osim ako ne postoje posebne okolnosti, dobiti učinkovito pravno zastupanje, a koje su nadležni sudovi dužni s pojačanom dužnošću nadzirati. Samo postavljanje punomoćnika, a da pojedinac zapravo ne dobije adekvatnu pravnu pomoć u postupku, ne može zadovoljiti zahtjeve potrebne »pravne pomoći« za osobe koje su zadržane kao »osobe s duševnim smetnjama« na temelju članka 5. stavka 1. točke (e) Konvencije.

30.3. Polazeći od činjenica i okolnosti konkretnog slučaja, razvidno je da je kontakt između odvjetnika Z. G. i podnositelja izostao, budući da je sve radnje u postupku prisilnog smještaja podnositelj poduzimao sam u svoje ime (v. točku 8. odluke). Štoviše, punomoćnik podnositelja nije podnio ni žalbu protiv rješenja kojim je podnositelju određen prisilni smještaj.

Pasivnost u zastupanju podnositelja, prema ocjeni Ustavnog suda, pokazao je i drugi punomoćnik, odvjetnik J. M., kojeg je Županijski sud u Zagrebu postavio 29. prosinca 2014., kada je predloženo produljenje prisilnog smještaja podnositelja. Ustavni sud primjećuje da sadržaj žalbe (v. točku 9.3. odluke), koju je odvjetnik J. M. podnio protiv rješenja o produljenju prisilnog smještaja, ne daje dojam da je postupao u najboljem interesu podnositelja.

S obzirom na navedeno proizlazilo bi da punomoćnici podnositelja nisu ispunili zahtjeve potrebne »pravne pomoći« u zaštiti interesa podnositelja u postupku, kako ih interpretira ESLJP u svojoj praksi.

31. U vezi navedenog, prema ocjeni Ustavnog suda, nadležni sudovi nisu poduzeli potrebne mjere kako bi »korigirali« (ne)postupanje oba punomoćnika podnositelja te su time lišili podnositelja zahtjeva učinkovite pravne pomoći u postupku produljenja njegovog prisilnog smještaja u psihijatrijskoj ustanovi.

32. Nadalje, Ustavni sud primjećuje da, iako je sutkinja koja je vodila postupak posjetila podnositelja u psihijatrijskoj ustanovi, nema dokaza da je pritom obavijestila podnositelja o njegovim pravima ili razmotrila bilo kakvu mogućnost njegovog sudjelovanja u raspravi.

U nedostatku uvjerljivog objašnjenja sudova o raspravnoj (ne)sposobnosti podnositelja, Ustavni sud ne može prihvatiti da postoji valjani razlog koji bi opravdao isključenje podnositelja iz rasprave.

U svjetlu navedenih utvrđenja, zaključak je Ustavnog suda da nadležni sudovi u konkretnom slučaju nisu zadovoljili uvjet potrebite procedure, jer nisu osigurali da postupak bude lišen proizvoljnosti, kako je propisano člankom 5. stavkom 1. točkom (e) Konvencije.

Stoga Ustavni sud utvrđuje da je u konkretnom slučaju došlo do povrede prava zajamčenog člankom 5. stavkom 1. točkom (e) Konvencije u proceduralnom aspektu.

33. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki II. izreke odluke.

Točka III. izreke odluke temelji se na članku 31. stavcima 4. i 5. Ustavnog zakona.

34. Utvrđena povreda podnositeljevog prava zajamčenog člankom 5. stavkom 1. točkom (e) Konvencije mora se otkloniti tako da Županijski sud u Zagrebu u predmetu broj: R1-331/14 održi raspravu na koju će pozvati podnositelja radi saslušanja i nakon toga, vodeći se rezultatima rasprave i mjerodavnom medicinskom i drugom relevatnom dokumentacijom donijeti meritornu odluku o potrebi daljnjeg lišenja slobode podnositelja u najkraćem roku, a najkasnije do 31. siječnja 2016.

Osporena rješenja koja se ukidaju ovom odlukom prestaju važiti danom donošenja nove meritorne odluke o potrebi daljnjeg lišenja slobode podnositelja, a najkasnije 31. siječnja 2016., kada osporeno rješenje ionako prestaje važiti, kao što je određeno u izreci samog osporenog rješenja.

35. Navedeni proceduralni propust otklanja potrebu da Ustavni sud ispita jesu li sudovi zadovoljili materijalne zahtjeve produljenja prisilnog smještaja podnositelja utvrđujući da je njegovo mentalno stanje nužno zahtijevalo da ga se liši slobode, a pritom polazeći od nalaza i mišljenje vještaka o postojanju »visokog stupnja vjerojatnosti« da bi mogao ponovno počiniti kazneno djelo za koje je zaprijećena kazna zatvora u trajanju od najmanje tri godine.

Dostatno je na ovom mjestu upozoriti da nadležni sudovi moraju, ukoliko se druge razmotrene blaže mjere pokažu nedostatnima za zaštitu podnositelja ili javnog interesa, pri svakom eventualnom daljnjem razmatranju produljenja prisilnog smještaja s posebnom pažnjom ispitati postojanje materijalnih zahtjeva potrebnih kako bi se podnositelj mogao smatrati »osobom s duševnim smetnjama« te ga po toj osnovi lišiti ustavnog i konvencijskog prava na slobodu.

36. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki IV. izreke odluke.

37. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1048/2015
Zagreb, 15. prosinca 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

140 30.12.2015 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1048/2015 od 15. prosinca 2015.

140 30.12.2015 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1048/2015 od 15. prosinca 2015.