## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2709/2010 od 8. svibnja 2014.

### NN 75/2014 (20.6.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2709/2010 od 8. svibnja 2014.

75 20.06.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2709/2010 od 8. svibnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1413

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Davor Krapac, Ivan Matija i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. Š. iz M., kojeg zastupaju D. L. i B. F., odvjetnici u Zajedničkom odvjetničkom uredu u M., na sjednici održanoj 8. svibnja 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Splitu broj: Gž-4808/08 od 2. listopada 2009. i

– presuda Općinskog suda u Makarskoj broj: P-849/07 od 3. lipnja 2008.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Makarskoj na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je D. Š., hrvatski državljanin iz M., P. G. 2, kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupaju D. L. i B. F., odvjetnici u Zajedničkom odvjetničkom uredu u M., T. T. U. 5.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu presudama Županijskog suda u Splitu broj: Gž-4808/08 od 2. listopada 2009. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) i Općinskog suda u Makarskoj broj: P-849/07 od 3. lipnja 2008. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) povrijeđena prava na jednakost pred zakonom zajamčena člankom 14. stavkom 2.; na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. i pravo vlasništva zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Drugostupanjskom presudom odbijene su žalbe Grada Makarske i podnositelja (1. i 2. tuženika u parničnom postupku) te je potvrđena prvostupanjska presuda.

Prvostupanjskom presudom prihvaćen je tužbeni zahtjev Općinskog državnog odvjetništva u Makarskoj i utvrđen je ništavim ugovor o kupoprodaji stana, pobliže naveden u izreci.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Makarskoj (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: P-849/07.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Predmet spora u postupku koji je prethodio ustavnosudskom

U postupku koji je prethodio ustavnosudskom predmet spora je utvrđenje ništavim ugovora broj: 14-N-52 od 30. lipnja 1997. o kupoprodaji četverosobnog stana u M., P. G. 2, površine 94,83 m2, u zgradi izgrađenoj na čestici zemljišta broj: 298/5, zemljišno-knjižni uložak broj: 1428, katastarska općina Makarska – Makar (u daljnjem tekstu: sporni ugovor).

3.1. Okolnosti pod kojima je sklopljen sporni ugovor

Općinski stambeno-komunalni fond Makarska (prodavatelj) i podnositelj (kupac) sklopili su 30. lipnja 1997. sporni ugovor.

Sporni ugovor je sklopljen na temelju članka 24. stavka 2. Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine« broj 92/96., 39/99., 42/99., 92/99., 43/00, 131/00., 27/01., 65/01., 118/01., 80/02. i 81/02., u daljnjem tekstu: Zakon o naknadi), koji glasi:

»Članak 24.

(…)

Fond kao prodavatelj i stanar kao kupac zaključuju ugovor o prodaji stana pod uvjetima propisanim Zakonom o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«,br. 43/92. – pročišćeni tekst, 69/92., 25/93., 48/93., 2/94., 44/94. i 58/95.) za prodaju stanova u vlasništvu Republike Hrvatske, u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva za otkup stana.

(…)«

Državno pravobraniteljstvo Splitsko-dalmatinske županije, Ispostave u Makarskoj je potvrdom broj: M-24/97 od 30. lipnja 1997. potvrdilo da je navedeni ugovor bio prethodno podnesen navedenom tijelu radi davanja mišljenja te je dalo suglasnost za ovjeru potpisa ugovornih strana na tom ugovoru.

3.2. Upravni i upravnosudski postupak radi povrata stana koji je predmet spornog ugovora

Stan koji je predmet spornog ugovora (u daljnjem tekstu: prodani stan) postao je društveno vlasništvo na temelju rješenja o konfiskaciji Kotarskog suda u Makarskoj broj: I-70/59 od 19. srpnja 1961. Navedenim rješenjem taj stan je oduzet (konfisciran) L. P.

S. P. (nećak L. P. – preminulog prijašnjeg vlasnika prodanog stana) podnio je 5. svibnja 1997. zahtjev radi povrata tog stana.

Zahtjev je odbijen rješenjem Splitsko-dalmatinske županije, Ureda za imovinsko-pravne poslove, Ispostave Makarska klasa: UP/I-944-07/97-01/137BV, urbroj: 2181-08/4-97-9 od 24. listopada 1997. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

Protiv prvostupanjskog rješenja S. P. podnio je žalbu, koja je odbijena rješenjem Ministarstva pravosuđa, Ureda za građansko pravo klasa: UP/II-942-01/98-01/66, urbroj: 514-02-03/04-2-98-2 od 25. ožujka 1998. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje).

Potom je S. P. tužbom protiv drugostupanjskog rješenja pokrenuo upravni spor. Tužba je odbijena presudom Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-6247/1998-5 od 17. veljače 1999.

Naime, tijekom upravnog i upravnosudskog postupka utvrđeno je da S. P. nije ovlaštenik prava na povrat prodanog stana (konfisciranog njegovom bivšem vlasniku L. P.).

3.3. Parnični postupak radi utvrđenja ništavim spornog ugovora

Općinsko državno odvjetništvo u Makarskoj je tužbom, podnesenom prvostupanjskom sudu 13. veljače 1998. protiv Općinskog stambeno-komunalnog fonda Makarska i podnositelja, zatražilo utvrđenje ništavim spornog ugovora.

U tužbi je navedeno da prodani stan nije mogao biti predmet kupoprodaje jer se radi o konfisciranom stanu i da Općinski stambeno-komunalni fond nije imao ovlaštenje za prodaju konfisciranih stanova, kao i da je podnesen zahtjev za povrat prodanog stana.

Podneskom od 24. veljače 1998. S. P. je prvostupanjskom sudu dostavio izjavu da stupa u parnicu na strani tužitelja jer ima interes da tužitelj uspije u parnici.

Rješenjem prvostupanjskog suda broj: P-114/98-6 od 1. srpnja 1998. odbijeno je S. P. sudjelovanje u postupku na strani tužitelja.

Rješenjem prvostupanjskog suda broj: P-114/98-7 od 1. srpnja 1998. određen je prekid parničnog postupka do pravomoćnog dovršetka upravnog postupka radi povrata prodanog stana.

Rješenjem Županijskog suda u Splitu broj: Gž-1983/98 od 30. listopada 1998. ukinuto je rješenje prvostupanjskog suda kojim je odbijeno S. P. sudjelovanje u postupku na strani tužitelja.

Rješenjem prvostupanjskog suda broj: P-114/98 od 27. veljače 2001. prihvaćeno je sudjelovanje u parničnom postupku S. P. kao umješača na strani tužitelja, Općinskog državnog odvjetništva u Makarskoj. U obrazloženju navedenog rješenja istaknuto je:

»Iako u smislu čl. 9. Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za jugoslavensko-komunističke vladavine (NN 92/96), S. P. ne spada u krug osoba kojima bi pripadala prava temeljem rečenog Zakona, obzirom je S. P. temeljem navedenog zakona podnio zahtjev za vračanje predmetnog stana te kako bi okončanjem tog postupka moguće moglo biti prejudicijelno za ovaj postupak, cijeniti je da S. P. ima osobni pravni interes, ne ulazeći u njegovu osnovanost da sudjeluje kao umješać na strani tužitelja u ovom postupku.«

Podneskom od 3. rujna 2007. podnositelj je obavijestio prvostupanjski sud da je upravni postupak radi povrata prodanog stana pravomoćno dovršen presudom Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-6247/1998-5 od 17. veljače 1999. – preslika koje je priložena podnesku.

Podneskom od 21. prosinca 2007. tužitelj je preinačio tužbu na način da je umjesto 1. tuženika Općinskog stambeno-komunalnog fonda Makarska tužio Grad Makarsku.

Potom je prvostupanjski sud rješenjem broj: P-849/07-18 od 22. veljače 2008. odredio da se parnični postupak nastavlja.

Prvostupanjskom presudom prihvaćen je tužbeni zahtjev Općinskog državnog odvjetništva u Makarskoj i utvrđen je ništavim sporni ugovor.

U obrazloženju prvostupanjske presude istaknuto je:

»U situaciji kad je podnijet zahtjev za povrat predmetnog stana, a radi se o konfisciranom stanu, te još nisu bili ostvareni uvjeti čl. 24. ZN, to se u smislu čl. 13. ZF moralo čekati da se o podnijetom zahtjevu za povrat pravomoćno odluči, što je učinjeno presudom US-6247/98 od 17.02.1999., kojom je odbijena žalba S. P. u vezi zahtjeva za povrat predmetnog stana, jer nisu ostvareni uvjeti iz čl. 9. ZN, te su tek nakon 17.02.1999. tuženici mogli sklopiti ugovor o prodaji predmetnog stana, time da isti nije mogao u međuvremenu konvalidirati jer se ne radi o pobojnom ugovoru.«

U žalbi podnesenoj protiv prvostupanjske presude podnositelj je, u bitnome, istaknuo kako je stupanjem na snagu Zakona o naknadi prestala zabrana raspolaganja konfisciranim stanovima. Nadalje, da prijašnji vlasnici prodanog stana nisu imali zakonskih nasljednika prvog nasljednog reda, koji bi bili ovlaštenici prava na povrat tog stana. Također, da očito neutemeljeni zahtjev za povrat prodanog stana ne može biti prepreka sklapanju ugovora o kupoprodaji istog.

Grad Makarska je u žalbi podnesenoj protiv prvostupanjske presude, u bitnome, istaknuo da je zahtjev za povrat prodanog stana podnesen usprkos činjenici da njegov podnositelj S. P. nije ovlaštenik prava na povrat u smislu Zakona o naknadi, odnosno da je u konkretnom slučaju zahtjev za povrat prodanog stana isključivo formalnog karaktera.

Drugostupanjskom presudom odbijene su žalba podnositelja i Grada Makarske te je potvrđena prvostupanjska presuda.

U obrazloženju drugostupanjske presude istaknuto je:

»U konkretnom slučaju, suprotno stavu žalitelja, zabrana nije otpala donošenjem Zakona o naknadi. Naime, kad su u pitanju konfiscirani stanovi trajanje zabrane prodaje tih stanova određeno je odredbom čl. 13. Zakona o fondu za naknadu oduzete imovine (»Narodne novine« broj 69/97, dalje: Zakon o fondu) prema kojoj stanari (najmoprimci) konfisciranih stanova za koje nadležnom tijelu ne budu podneseni zahtjevi u propisanom roku ili takvi zahtjevi budu pravomoćno odbijeni, stječu pravo na otkup stana.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

4. Podnositelj u ustavnoj tužbi, u bitnome, navodi da je stupanjem na snagu Zakona o naknadi, 1. siječnja 1997., prestala zabrana raspolaganja konfisciranim stanovima te da je sporni ugovor sklopljen 30. lipnja 1997., prije nego je 12. srpnja 1997. stupio na snagu Zakon o fondu za naknadu oduzete imovine (»Narodne novine« broj 69/97., 105/99., 64/00. i 141/13., u daljnjem tekstu: Zakon o fondu). Pri tome se podnositelj pozvao na odluku Ustavnog suda broj: U-III-918/2004 od 2. veljače 2005. Nadalje, da je zahtjev za povrat stana, koji je predmet spornog ugovora, podnijela neovlaštena osoba te je taj zahtjev pravomoćnim rješenjem odbijen. Ističe da nije smisao navedenih zakona da se podnošenjem nedopuštenih zahtjeva za povrat imovine onemogući otkup konfisciranih stanova.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Prigovori koje je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi otvaraju pitanje povrede prava vlasništva, zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

Relevantna pravna stajališta, glede tumačenja sadržaja prava vlasništva, Ustavni sud zauzeo je u odlukama broj: U-I-2921/2003, U-I-3114/2003, U-I-3615/2003, U-I-483/2004, U-I-2833/2004, U-I-3172/2005, U-I-2565/2007, U-I-2150/2008, U-I-3787/2008 od 19. studenoga 2008., objavljenim u »Narodnim novinama« broj 137/08.; U-III-1192/2005 od 25. rujna 2008., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 123/08.; U-III-4673/2008 od 20. svibnja 2009., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 67/09.; U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 88/09., i dr.

5.1. Ustavni sud utvrđuje da, s obzirom na razloge i navode istaknute u ustavnoj tužbi te činjenice i okolnosti konkretne pravne stvari, postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari u konkretnom slučaju.

5.2. Ustavni sud smatra da je u konkretnom slučaju potrebno odgovoriti na sljedeća pitanja:

a) Je li prodani stan vlasništvo podnositelja u smislu članka 48. stavka 1. Ustava i članka 1. Prvog Protokola uz Konvenciju?

Tim više što je Državno pravobraniteljstvo Splitsko-dalmatinske županije, Ispostave u Makarskoj prije sklapanja spornog ugovora, u skladu s mjerodavnim zakonodavstvom važećim u vrijeme sklapanja ugovora o prodaji stana, izdalo potvrdu broj: M-24/97 od 30. lipnja 1997. kojom je dalo suglasnost za sklapanje spornog ugovora.

Ustavni sud smatra da je sklapanjem spornog ugovora podnositelj stekao vlasništvo na prodanom stanu u skladu s pravnim stajalištima Ustavnog suda zauzetim u odlukama navedenim u točki 5. ove odluke. Stoga uživa zaštitu svog vlasništva zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava.

b) Je li u konkretnom slučaju došlo do miješanja u podnositeljevo pravo vlasništva i je li ono bilo u skladu sa zakonom?

Ustavni sud napominje da je utvrđenjem ništavim spornog ugovora podnositelj izgubio pravo vlasništva na prodanom stanu.

Stoga je, prema ocjeni Ustavnog suda, u konkretnom slučaju došlo do miješanja u podnositeljevo pravo vlasništva u smislu članka 48. stavka 1. Ustava.

Nadalje, u konkretnom slučaju, sporni ugovor sklopljen je 30. lipnja 1997., nakon što je 5. svibnja 1997. podnesen zahtjev za njegov povrat i prije nego što je 12. srpnja 1997. stupio na snagu Zakon o fondu, člankom 13., kojim je propisano da stanari konfisciranih stanova za koje nije podnesen zahtjev za povrat ili je zahtjev pravomoćno odbijen stječu pravo otkupa tih stanova.

Ustavni sud, stoga, utvrđuje da je, u konkretnom slučaju, u trenutku pokretanja parničnog postupka formalno postojala pravna osnova, odnosno da je miješanje na formalnoj razini zakonitosti bilo utemeljeno na zakonu.

c) Je li u konkretnom slučaju postignuta/narušena pravična ravnoteža između podnositeljeva prava i javnog interesa?

Ustavni sud ističe da u postupku, koji je prethodio ustavnosudskom, nije bilo sporno da je podnositelj prije stupanja na snagu Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98., 66/98. i 22/06.) bio nositelj stanarskog prava na prodanom stanu, odnosno da je u trenutku sklapanja spornog ugovora (30. lipnja 1997.) imao status najmoprimca u smislu članka 30. stavka 2. navedenog Zakona.

Nadalje, da je podnositelj u prilogu podneska od 3 rujna 2007. dostavio prvostupanjskom sudu presliku presude Upravnog suda broj: Us-6247/1998-5 od 17. veljače 1999., donošenjem koje je nastupila pravomoćnost prvostupanjskog rješenja, kojim je odbijen zahtjev S. P. za povrat prodanog stana.

S obzirom da je zahtjev S. P. odbijen s utvrđenjem da on nije ovlaštenik prava na povrat prodanog stana (a nije utvrđeno da postoji zahtjev druge osobe koja je ovlaštenik prava na povrat u smislu Zakona o naknadi), navedena presuda Upravnog suda ima značaj utvrđenja da u konkretnom slučaju ab initio nije postojao podnositelju suprotstavljeni interes druge fizičke ili pravne osobe koji bi bilo nužno zaštititi utvrđenjem spornog ugovora ništavim.

Stoga je u daljnjem tijeku ustavnosudskog postupka ostalo za preispitati je li pojedinačni interes podnositelja (da zadrži vlasništvo) suprotstavljen javni interes odnosno postoji li javni interes za utvrđenje spornog ugovora ništavim.

U vezi s navedenim, Ustavni sud ističe da je temeljna svrha Zakona o prodaji stanova omogućiti nositeljima stanarskog prava na stanovima u društvenom vlasništvu stjecanje prava vlasništva na tim stanovima.

Na strani nositelja prava raspolaganja tim stanovima, navedena svrha predstavlja obvezu prodaje tih stanova nositeljima stanarskog prava na njima, odnosno najmoprimcima u smislu članka 30. stavka 2. Zakona o najmu stanova (stanarima koji su stanarsko pravo stekli prema propisima koji su bili na snazi prije stupanja na snagu navedenog zakona, a njegovim stupanjem na snagu stekli su status najmoprimaca). Stoga, ukoliko nositelj prava raspolaganja ne sklopi ugovor o prodaji stana u zakonom propisanim rokovima, stanar (najmoprimac) može to pravo ostvariti podnošenjem tužbe nadležnom sudu koja zamjenjuje ugovor o prodaji stana.

Iz navedenog proizlazi da time što u skladu s člankom 77. Zakona o naknadi Republika Hrvatska stječe pravo vlasništva na imovini koja je predmet naknade sukladno tom zakonu, pod uvjetom da za istu nije podnesen zahtjev za povrat ili je isti pravomoćno odbijen, Republika Hrvatska ne može otkloniti obvezu prodaje podnositelju stana koji je predmet spornog ugovora – propisanu člankom 13. Zakona o fondu i člankom 22. Zakona o naknadi.

Prema tome kad se navedeno primijeni na konkretan slučaj proizlazi da bi podnositelj svakako kao nesporni nositelj stanarskog prava na spornom stanu ostvario pravo na njegovu kupnju, iako tek nakon što se meritorno riješi zahtjev za naknadu oduzete imovine potencijalnih ovlaštenika naknade (u konkretnom slučaju, taj je zahtjev pravomoćno odbijen tijekom trajanja parnice za utvrđenje spornog ugovora ništavim, koja činjenica je sudu bila poznata).

Slijedom navedenog, budući da bi u okolnostima konkretnog slučaja podnositelj kao jedini i nesporni ovlaštenik prava sklapanja ugovora o prodaji stana to pravo ostvario nakon pravomoćnog okončanja postupka za naknadu oduzete imovine, koji postupak kako je već navedeno, okončan tijekom parničnog postupka koji je prethodio ustavnosudskom, Ustavni sud ocjenjuje da ne postoji bilo kakav, a kamoli javni interes za utvrđenje spornog ugovora ništavim. Prema tome, u specifičnim okolnostima konkretnog slučaja pristup drugostupanjskog suda predstavlja pretjerani formalizam.

Također, imajući u vidu da podnositelj ima svojstvo stanara u smislu članka 13. Zakona o fondu i članka 22. Zakona o naknadi te obvezu Republike Hrvatske prodaje stanova na kojima postoji stanarsko pravo, Ustavni sud smatra da je utvrđenje ništavim spornog ugovora samo formalno u svrhu zaštite javnog interesa, odnosno da njegovo održavanje na snazi nije protivno javnom interesu.

Nadalje, Ustavni sud opetovano napominje da se pogreške u radu tijela državne vlasti ne mogu ispravljati na teret osoba koje su tim radom obuhvaćene, nego da teret takvih grešaka mora snositi država. Također, država na temelju grešaka u radu tijela državne vlasti ne može stjecati koristi na račun osoba koje su obuhvaćene radom tih tijela.

Naime, potvrda broj: M-24/97 od 30. lipnja 1997., kojom je Državno pravobraniteljstvo Splitsko-dalmatinske županije, Ispostave u Makarskoj dalo suglasnost za ovjeru potpisa na spornom ugovoru, ima značaj prethodnog utvrđenja postojanja zakonskih pretpostavki za sklapanje tog ugovora, tj. prethodne ocjene valjanosti spornog ugovora. Navedenom potvrdom dana je prethodna suglasnost nadležnog državnog tijela za sklapanje navedenog ugovora.

6.2. Ustavni sud nije ispitao ostale u ustavnoj tužbi istaknute povrede prava zajamčenih Ustavom jer je ustavnu tužbu usvojio zbog povrede prava vlasništva zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava.

6.3 Ustavni sud utvrđuje neosnovanim pozivanje podnositelja na odluku Ustavnog suda broj: U-III-918/2004 od 2. veljače 2005. Naime, u navedenoj odluci Ustavni sud je razmotrio povrede ustavnih prava uzrokovanih sudskim odlukama, kojima je utvrđen ništavim ugovor o kupoprodaji »konfisciranog« stana, sklopljen u trenutku kad nije bila propisana zabrana raspolaganja tim stanom. Stoga se u konkretnom slučaju radi o pravno i činjenično različitoj stvari od stvari razmatranoj u navedenoj odluci Ustavnog suda.

7. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2709/2010

Zagreb, 8. svibnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 75/2014-1413