## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2256/2003 od 5. srpnja 2007.

### NN 82/2007 (8.8.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2256/2003 od 5. srpnja 2007.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2608**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Željko Potočnjak, predsjednik Vijeća, te suci Ivan
Matija, Agata Račan, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula »A.« d.d. iz Z., koju
zastupa V. A., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 5. srpnja 2007. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Varaždinu broj:
Gž-439/03 od 14. travnja 2003. godine, kojom su u pobijanom, dosuđujućem dijelu
odbijene žalbe podnositeljice i drugotužene Š. V., dok je žalba tužitelja, I.
S., djelomično usvojena, te je preinačena presuda Općinskog suda u Varaždinu
broj: P-969/99-24od 15. veljače 2001. godine, u pobijanom odbijajućem dijelu, na
način da je podnositeljici naloženo isplatiti tužitelju na ime naknade štete
pored dosuđenog iznosa od 35.000,00 kuna i daljnji iznos od 25.000,00 kuna
(ukupno 60.000,00 kuna) s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama, a u
preostalom dijelu do zatraženih 100.000,00 kuna tužitelj je odbijen. Istom
presudom drugotužena je obvezana isplatiti tužitelju na ime naknade štete pored
dosuđenog iznosa od 7.500,00 kuna i daljnji iznos od 22.500,00 kuna (ukupno
30.000,00kuna) s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama, dok je s preostalim
dijelom zahtjeva do zatraženih 50.000,00 kuna tužitelj odbijen.
Prvostupanjskom presudom podnositeljica je obvezana tužitelju na ime naknade
štete isplatiti iznos od 35.000,00 kuna, a drugotuženica iznos od 15.000,00 kuna
sa pripadajućim zakonskim zateznim kamatama, dok je tužitelj odbijen s dijelom
tužbenog zahtjeva u odnosu na podnositeljicu s razlikom iznad dosuđenog do
zatraženog iznosa od 100.000,00 kuna, a u odnosu na drugotuženu s razlikom iznad
dosuđenog do zatraženog iznosa do 50.000,00 kuna.
2. U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe spornim pitanje jesu li za uzrokovanu
štetu u konkretnom slučaju odgovorne obje tuženice, a ako jesu, o kakvoj se
vrsti odgovornosti radi. Smatra i da je sud pogrešno primijenio materijalno
pravo, kada je zaključio da se ne radi o autoriziranom intervjuu. Navodi da je
drugotuženica dragovoljno i svjesno dala intervju i odobrila njegovo
objavljivanje. Prema mišljenju podnositeljice, pojam autorizacije intervjua
istovjetan je pojmu odobrenja objavljivanja intervjua, koje, po logici stvari,
može biti dano samo i isključivo unaprijed. Smatra da je »dostavljanje
intervjuiranome teksta intervjua radi naknadnog ispravljanja/mijenjanja
pojedinih izjava i dobivanja nekakve formalne (pisane ili snimljene) suglasnosti
za objavljivanje danih izjava samo jedan od načina autorizacije intervjua,
odnosno pribavljanja odobrenja za objavljivanje intervjua«.
Smatra da joj je osporenim presudama povrijeđeno ustavno pravo propisano
odredbama članka 38. stavkom 1. i 2., te odredbe članaka 3. i 19. stavka 1.
Ustava Republike Hrvatske. Ukazuje i na povredu odredaba članka 10. Konvencije
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni
ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak i 14/02., u
daljnjem tekstu: Konvencija).
Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02.i 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela
jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim
ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili
optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom.
Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog
u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
podnositelja, povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne
upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i
ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg
postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. U prvostupanjskom postupku je utvrđeno:
– u tjedniku »A.«, čiji je nakladnik podnositeljica, od 20. svib­nja 1999.
godine, objavljen je intervju s drugotuženom koji sadrži neistinite i uvredljive
izjave drugotužene, a kojim je izjavama tužitelju teško povrijeđena čast i
ugled,
– navedeni intervju nije autoriziran,
– tvrdnje drugotužene u navedenom intervjuu, kojima se tužitelj prikazuje kao
nasilna, podla, koristoljubiva, pokvarena osoba, pa čak i kao beskrupulozni
ubojica, predstavljaju neistinite i ničim dokazane tvrdnje,
– navodi drugotužene u objavljenom intervjuu prouzročili su kod tužitelja
duševne boli zbog neistinitih i uvredljivih tvrdnji o tužitelju kao osobi.
Utvrđujući odgovornost podnositeljice (nakladnika) temeljem članka 22. Zakona o
javnom priopćavanju (»Narodne novine«, broj 83/96., 143/98. – ispravak, 20/00.,
96/01. i 69/03.– pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: ZJP), prvostupanjski sud
je utvrdio da u konkret­nom slučaju na strani podnositeljice nisu ispunjene
pretpostavke za oslobođenje od odgovornosti u skladu s odredbom članka 23.
stavka 1. točke 2. ZJP-a, jer se ne radi o autoriziranom intervjuu, s obzirom na
zakonsku definiciju tog pojma iz članka 2. stavka 8. ZJP-a, koja propisuje:
*Autorizacija je odobrenje za objavljivanje dano u pisanom obliku ili u usmenom
obliku, ako postoji tonski zapis o usmenoj autorizaciji.*Drugostupanjski sud odbio je žalbu podnositeljice kao neosnovanu, utvrđujući da
podnositeljica ni tijekom postupka, niti u žalbi, ne nudi nikakve dokaze iz
kojih bi proizlazio zaključak da je drugotužena svoj intervju autorizirala na
način kako je to izričito navedeno u odredbi članka 2. stavka 8. ZJP-a.
U obrazloženju osporene presude taj sud navodi da ZJP izričito utvrđuje da se
činjenica autorizacije, kao jedinim dokaznim sredstvom, može dokazati pisanim
odobrenjem za objavljivanje, odnosno tonskim zapisom o usmenom odobrenju, te je,
s obzirom da podnositeljica nije dokazala postojanje pisanog odobrenja za
objavljivanje intervjua, kao ni postojanje tonskog zapisa o usmenom odobrenju za
objavu intervjua, ocijenio pravilnim zaključak prvostupanjskog suda da
objavljeni intervju drugotužene nije autoriziran ni na jedan od načina navedenih
u odredbi članka 2. stavka 8. ZJP-a, te se stoga podnositeljica ne može pozivati
na oslobođenje nakladnika od odgovornosti za štetu u smislu odredbe članka 23.
stavka 1. točke 2. ZJP-a.
5. Podnositeljica u ustavnoj tužbi ističe povredu ustavnih prava propisanih
odredbama članka 38. stavcima 1. i 2. Ustava, koji propisuju:
*Jamči se sloboda mišljenja i izražavanja misli.
Sloboda izražavanja misli obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava
priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa i slobodno osnivanje svih ustanova
javnog priopćavanja.*
Ustavom zajamčena sloboda izražavanja misli, koja u sebi sadrži i slobodu tiska,
nema značenje apsolutne slobode, već je podložna ograničenjima propisanim
Ustavom i zakonom.
Ta ograničenja za javna glasila, primjerice, proizlaze iz odredaba članka 13.
ZJP, kojima je zakonodavac, utvrđujući obveze tih glasila, propisao: *Javna
glasila dužna su objavljivati točne, cjelovite i pravodobne informacije,
poštujući pravo javnosti da bude upoznata o događajima, pojavama, osobama,
predmetima ili djelatnostima, kao i druga pravila novinarskog zanimanja i etike
(stavak 1.); javna glasila dužna su poštovati privatnost, dostojanstvo, ugled i
čast građana, a poglavito djece, mladeži i obitelji* (stavak 2.).
Imajući u vidu navedeno, Ustavni sud ocjenjuje da su u odnosu na podnositeljicu,
sudovi pravilno primijenili mjerodavne odredbe ZJP-a, te su svoja stajališta
iznijeta u osporenim presudama valjano obrazložili, utvrđujući da je
podnositeljica objavljivanjem neautoriziranog intervjua, povrijedila čast i
ugled tužitelja, te ju obvezali na naknadu time prouzročene štete.
Stoga Ustavni sud utvrđuje da podnositeljici nisu povrijeđena ustavna prava
propisana odredbama članka 38. stavcima 1. i 2. Ustava.
6. Podnositeljica u ustavnoj tužbi ističe da je osporenim presudama došlo do
povrede članka 10. Konvencije koji glasi:
*1. Svatko ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo obuhvaća slobodu mišljenja
i slobodu primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja javne vlasti i
bez obzira na granice. Ovaj članak ne sprječava države da podvrgnu režimu
dozvola ustanove koje obavljaju djelatnosti radija ili televizije te
kinematografsku djelatnost.
2. Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti
podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanim
zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni radi interesa državne sigurnosti,
teritorijalne cjelovitosti ili javnog reda i mira, radi sprječavanja nereda ili
zločina, radi zaštite zdravlja ili morala, radi zaštite ugleda ili prava drugih,
radi sprječavanja odavanja povjerljivih informacija ili radi očuvanja autoriteta
i nepristranosti sudbene vlasti.*
U odnosu na navedene odredbe Konvencije, prema kojima ostvarivanje slobode
izražavanja obuhvaća dužnosti i odgovornosti, koje može biti podvrgnuto
ograničenjima, Ustavni sud navodi:
Sloboda izražavanja predstavlja jedan od bitnih temelja svakog demokratskog
društva. Njena zaštita je od posebne važnosti kad se radi o tisku jer je zadaća
tiska, pored ostaloga, objava informacija od javnog značenja. Međutim, sloboda
objavljivanja informacija u tisku ograničena je zaštitom ugleda i prava drugih
osoba.
U konkretnom slučaju sudovi su utvrdili da je članak, odnosno sporni intervju po
svom sadržaju takav da je predstavljao napad na oštećenika, te je naštetio
njegovom ugledu i pravima. Nadalje, podnositeljica u postupku nije dokazala
postojanje pisanog odobrenja za objavljivanje intervjua, kao ni postojanje
tonskog zapisa o usmenom odobrenju, kako je to određeno odredbom članka 2.
stavka 8. ZJP-a, te je stoga osporenim presudama obvezana tužitelju naknaditi
štetu.
Slijedom navedenog, isticanje u ustavnoj tužbi povrede članka 10. Konvencije,
Ustavni sud ocjenjuje neosnovanim.
7. Slijedom utvrđenja iz točaka 5. i 6. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud
ocjenjuje da navodi podnositeljice u ustavnoj tužbi kojima čini spornim
odgovornost obje tuženice za štetu, odnosno postavlja pitanje vrste
odgovornosti, nisu relevantni u konkretnom ustavnosudskom postupku pokrenutom
ustavnom tužbom podnositeljice.
Ustavni sud napominje i da navodi podnositeljice u ustavnoj tužbi kojima
objašnjava pojam autorizacije, predstavljaju njeno vlastito viđenje i
interpretaciju, koja nema uporišta u odredbi članka 2. stavka 8. ZJP-a.
8. Odredbe članaka 3. i 19. stavka 1. Ustava ne sadrže ljudska prava i temeljne
slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u
smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.
9. Temeljem odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u
izreci.
Odluka o objavi u Narodnim novinama, točka II. izreke, temelji se na članku 29.
stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2256/2003
Zagreb, 5. srpnja 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Željko Potočnjak**, v. r.

Odluka, NN 82/2007-2608
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)