## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske brojU-III-4177/2003 od 9. lipnja 2005. godine

### NN 78/2005 (29.6.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske brojU-III-4177/2003 od 9. lipnja 2005. godine

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1550**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec,
predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Ivan
Matija, Ivan Mrkonjić, Smiljko
Sokol i Vice Vukojević,
članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom I. T. iz L., kojeg
zastupa Lj. K. – S., odvjetnica u V., na sjednici
održanoj 9. lipnja 2005. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– presuda Županijskog suda u Virovitici, broj: Gž-961/03 od 30. listopada 2003. godine

– presuda Općinskog suda u Virovitici, broj:
P-265/03 od 29. travnja 2003. godine.

II. Predmet se vraća Općinskom sudu u Virovitici
na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je 22. prosinca 2003.
godine protiv presude Županijskog suda u Virovitici, broj: Gž-961/03
od 30. listopada 2003. godine. Tom je presudom odbijena žalba podnositelja i
potvrđena presuda Općinskog suda u Virovitici, broj: P-265/03 od 29. travnja
2003. godine.

2. U konkretnom slučaju, 23. studenoga 1995.
godine, A. B. – kojem je podnositelj I. T. jedan od trojice solidarnih jamaca,
sklopio je sa Z. š. – k. z. V. ugovor o kreditu broj: 1094, na iznos od
4.000,00 kuna s godišnjim kamatama u visini od 84%, te u slučaju nevraćanja kredita u ugovorenom roku, zatezne kamate po
stopi od 360% godišnje.

S obzirom na činjenicu da glavni dužnik nije
mogao ispunjavati preuzete obveze po ugovoru o kreditu, vjerovnik je u
parničnom postupku koji se vodio pred Općinskim sudom u Virovitici pod brojem:
P-400/96, ishodio pravomoćnu i ovršnu presudu. Na temelju ovršne isprave
ovrhovoditelj (Z. š. – k. z. iz V.) je pokrenuo ovršni postupak pred Općinskom
sudom u Virovitici pod brojem: Ovr-347/02.

Podnositelj ustavne tužbe pokrenuo je pred
Općinskim sudom u Virovitici parnični postupak, broj: P-530/02 radi utvrđivanja
ništavosti odredbi tako zaključenog ugovora o kreditu, a koje se odnose na
visinu ugovorenih zateznih kamata. Odlukom prvostupanjskog suda od 29.
listopada 2002. godine, koja je postala pravomoćna presudom Županijskog suda u
Virovitici, broj: Gž-96/03 od 30. siječnja 2003.
godine, utvrđeno je da su sporne odredbe ugovora u cijelosti ništave, te su
ugovorene kamate smanjene na način da se primjenjuju kamate po stopi od 24%
godišnje.

3. S obzirom na izreku deklaratorne
presude u predmetu, broj: P-530/02 podnositelj je u ovršnom predmetu, broj: Ovr-347/02 podnio žalbu iz razloga navedenih u članku 46.
stavku 2. točki 9. Ovršnog zakona (»Narodne novine«, broj 57/96., 29/99.,
42/00. – odluka Ustavnog suda i 173/03., u daljnjem tekstu: OZ).

U tijeku ovršnog postupka, podnositelj je upućen
na parnicu, te je presudom Općinskog suda u Virovitici, broj: P-265/03 od 29.
travnja 2003. godine, odbijen s tužbenim zahtjevom koji je glasio:

»Proglašava se da ovrha u ovršnom predmetu
Općinskog suda u Virovitici broj: Ovr-347/02,
pokrenuta po ovršnom prijedlogu tužene Z. š. k. z. V., M. 19, protiv  tužitelja I. T. iz L., nije dopuštena, preko
iznosa protuvrijednosti u kunama od 552,71 EUR s kamatama po stopi od 24%
počevši od 18. ožujka 1997. godine, a što je tužena dužna priznati, te
tužitelju nadoknaditi trošak ovog postupka, a sve to u roku od 15 dana pod
prijetnjom ovrhe.«.

4. U ustavnoj tužbi podnositelj u bitnome iznosi
osporavajuće razloge iznesene u žalbenom postupku. Ističe da su osporavanom
presudom, uslijed pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, te
pogrešne primjene postupovnog i materijalnog prava,
povrijeđena ustavna prava sadržana u člancima 19. stavku 1. i članku 117.
stavku 3. Ustava, koje izrijekom navodi, dok je iz sadržaja ustave tužbe
razvidno da ukazuje i na povredu odredbe članka 29. stavka 1. Ustava.

Podnositelj ističe da su osporene presude
donesene uz nepravilnu primjenu odredbi članka 46. stavaka 9. i 10. OZ-a, jer
smatra da je sudska odluka na temelju koje je ovrha pokrenuta naknadnom sudskom
odlukom djelomično izmijenjena, budući da je utvrđeno između istih stranaka da
je ugovor o kreditu u odnosu na odredbe o ugovornim i zateznim kamatama
djelomično ništav, odnosno da nisu ništave kamate od 24% godišnje na
pozajmljenu glavnicu od 4.000,00 kuna.

Nadalje, smatra da bi provođenjem ovrhe uz
kamate koje su utvrđene zabranjenima i nezakonitima, bila grubo povrijeđena
ustavna prava koja su naprijed navedena. Ističe da kada bi se ovrha nastavila
po prvotnoj presudi, njegova bi imovina bila prodana po znatno nižoj cijeni od
stvarne vrijednosti, te bi nastala nepopravljiva šteta.

Zaključno, cijeneći osporavanu odluku, kao i
njoj prethodeću prvostupanjsku presudu nezakonitima,
podnositelj predlaže Ustavnom sudu podnesenu ustavnu tužbu usvojiti i osporene
presude ukinuti.

5. Povodom prijedloga podnositelja, Ustavni sud
je rješenjem, broj: U-III-4177/2003 od 7. srpnja 2004. godine, privremeno
odgodio ovrhu u ovršnom predmetu Općinskog suda u Virovitici, broj: Ovr-347/02 do donošenja odluke o ustavnoj tužbi.

Ustavna tužba je osnovana.

6. Analizom osporavanih presuda, navoda ustavne
tužbe i spisa predmeta, utvrđeno je da je presuđujući u spornoj pravnoj
situaciji, prvostupanjski sud utvrdio kao nesporne činjenice postojanja ugovora
o kreditu, zatim postojanja pravomoćne i ovršne presude kojom se nalaže
podnositelju izvršenje dospjele, a neispunjene obveze, te postojanja pravomoćne
presude kojom se utvrđuju ništavim odredbe spornog ugovora o kreditu, preko
godišnje kamate u visini od 24%, jer je sud utvrdio da su više kamate
zelenaške.

Glede dopuštenosti ovrhe u konkretnom slučaju
prvostupanjski sud je izrazio stajalište prema kojemu ovršna isprava na temelju
koje je tražena ovrha nije stavljena izvan snage. Taj sud je istaknuo da je činjenica
utvrđenja ništavosti odredaba spornog ugovora o kreditu valjana pravna osnova
za podnošenje zahtjeva za ponavljanje pravomoćno dovršenog parničnog postupka
iz kojega je proizašla ovršna isprava, međutim da deklaratorna
presuda donesena u konkretnom slučaju ne može mijenjati obvezu utvrđenu kondemnatornom ovršnom ispravom. Zaključno, prvostupanjski
sud je utvrdio da se sadržaj pravomoćne i ovršne isprave može mijenjati samo u
parničnom postupku pod uvjetima utvrđenim u Zakonu o parničnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03.), a nikako u ovršnom
postupku, pogotovo imajući u vidu razloge za žalbu sadržane u odredbi članka
46. OZ-a.

Protiv prvostupanjske presude podnositelj je
izjavio žalbu, koja je osporenom presudom Županijskog suda u Virovitici u
cijelosti odbijena kao neosnovana.

7. Prema odredbama članka 62. stavka 1. i stavka
2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99., 29/02. i 49/02. - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon),
svatko može po iscrpljivanju dopuštenog pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu
ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti,
tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s
javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji
ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i
područnu (regionalnu) samoupravu.

Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu
redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova nego poseban institut za ocjenu
pojedinačnih akata tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(regionalne) samouprave i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite
ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom. Slijedom navedenog,
Ustavni sud, tijekom postupka pružanja ustavnosudske zaštite, na temelju
činjeničnog stanja utvrđenog u postupku iz kojega je proizašla osporavana
odluka i unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku
odlučivanja o pravima i obvezama došlo do ustavno nedopuštenog posizanja u
ljudska prava i temeljne slobode.

8. U konkretnom slučaju mjerodavne su odredbe
članka 46. stavka 2. točke 9. OZ-a, koje glase:

»(2) Ovršenik može
izjaviti žalbu osobito: (...)

9. ako je tražbina prestala na temelju činjenice
koja je nastala u vrijeme kad je ovršenik nije više
mogao uspješno istaknuti u postupku iz kojega potječe odluka, odnosno ako je
tražbina prestala na temelju činjenice koja je nastala nakon zaključenja sudske
ili upravne nagodbe ili sastavljanja javnobilježničke isprave, (...)«

i odredbe članka 109. stavka 1. i članka 110.
Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91., 3/94.,
7/96., 91/96. i 112/99., u daljnjem tekstu: ZOO), koje glase:

»Na ništavost sud pazi po službenoj dužnosti i
na nju se može pozivati svaka zainteresirana osoba.

Pravo na isticanje ništavosti ne gasi se.«

9. Na temelju ustavnog jamstva propisanog
člankom 29. stavkom 1. Ustava, svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima
i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Ustavni sud utvrđuje da je u provedenom
postupku, podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje. Naime, pogrešno
je pravno stajalište nadležnih sudova u svezi s primjenom odredbe članka 46.
stavka 2. točke 9. OZ-a, a u svezi s člancima 109. stavkom 1. i 110. ZOO-a,
izneseno u osporenim presudama.

Prema pravnom stajalištu Ustavnog suda, u
pravnoj situaciji u kojoj postoji kondemnatorna
presuda kojom se nalaže plaćanje obveze i deklaratorna
presuda donesena naknadno između istih stranaka, kojom se utvrđuje da je dio
obveze koja je utvrđena kondemnatornom presudom
ništav, a ne postoje uvjeti za ponavljanje postupka u kojemu je donesena kondemnatorna presuda, sudovi neće dozvoliti ovrhu kondemnatorne presude u cijelosti, već samo u dijelu koji
nije obuhvaćen ništavošću.

Navedeno stajalište temelji se na primjeni odredbe
članka 46. stavka 2. točke 9. OZ-a, jer u konkretnom slučaju treba smatrati da
je tražbina djelomično prestala na temelju činjenice koja je nastala u vrijeme
kad je ovršenik više nije mogao uspješno isticati u
postupku u kome je nastala kondemnatorna - ovršna
presuda. Isto tako, uzevši u obzir odredbu članka 109. stavka 1. ZOO-a prema
kojoj se na ništavost pazi po službenoj dužnosti, dužnost je sudova, kada ih ovršenik upozori da je ovršna isprava dijelom ništava, a ta
ništavost je utvrđena pravomoćnom sudskom odlukom između istih stranaka koje
sudjeluju u ovršnom postupku, da utvrde kako je ovrha nedopuštena u dijelu koji
je obuhvaćen ništavošću, te da dopuste ovrhu u preostalom – valjanom dijelu.

Iz navedenog proizlazi da je postupak radi
proglašenja ovrhe nedopuštenom u odnosu na podonositelja
bio nepravičan, što je posljedica pogrešnog pravnog stajališta u svezi primjene
odredbe članka 46. stavka 2. točke 9. OZ-a. Stoga je podnositelju povrijeđeno
ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno odredbom članka 29. stavka 1.
Ustava.

10. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe i
povredu odredbe članka 19. stavka 1. Ustava, koja glasi:

»Pojedinačni akti državne uprave i tijela koja
imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu.«

Također ističe povredu odredbe članka 117.
stavka 3. Ustava, koja glasi:

»Sudovi sude na temelju Ustava i zakona.«

Odredba članka 19. stavka 1. Ustava ne odnosi se
na pojedinačne akte koje donose tijela sudbene vlasti u parničnom postupku,
kakvi se u konkretnom slučaju osporavaju ustavnom tužbom.

Pored navedenog, odredba članka 19. stavka 1.,
kao niti odredba članka 117. stavka 3. Ustava ne mogu biti osnova za pružanje
ustavnosudske zaštite, jer ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode zajamčene
Ustavom, sve u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

11. Slijedom izloženog, utvrdivši da je
podnositelju osporavanim presudama povrijeđeno ustavno pravo na pravično
suđenje sadržano u članku 29. stavku 1. Ustava, odlučeno je kao u izreci.

Ova odluka utemeljena je na odredbama članaka
73. i 76. Ustavnog zakona, a objava se temelji na odredbi članka 29. Ustavnog
zakona.

12. Danom donošenja ove odluke stavlja se izvan
snage rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-4177/2003 od 7.
srpnja 2004. godine.

Broj: U-III-4177/2003

Zagreb, 9. lipnja 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

**dr****. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 78/2005-1550