## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-1032/2003 od 3. studenoga 2004.

### NN 164/2004 (26.11.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-1032/2003 od 3. studenoga 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2896

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, pred­sjed­nik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potočnjak,
Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Vice Vukojević,
odlučujući o ustavnoj tužbi »A. E.« d.o.o. iz Z., koje zastupa direktor A. S.
iz Z., na sjednici održanoj 3. studenoga 2004. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna
tužba se usvaja.

II. Općinski sud u Splitu dužan je donijeti odluku u
predmetu koji se vodi pred tim sudom pod brojem: II-P-2593/91, u najkraćem
mogućem roku, ali ne duljem od devet (9) mjeseci, računajući od prvog idućeg
dana nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst) podnositelju ustavne tužbe »A. E.« d.o.o. iz Z., određuje se primjerena
naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst) u iznosu od 3.100,00
kn.

IV. Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit će
isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva podnositelja Ministarstvu financija Republike Hrvatske za njezinu
isplatu.

V. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositelj je dana 24. ožujka 2003. godine podnio ustavnu tužbu temeljem
odredbe članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), zbog
nedo­nošenja sudske odluke u razumnom roku. Smatra da je Općinski sud u Splitu,
ne odlučivši o njegovim pravima i obvezama u razumnom roku u predmetu koji se
pred tim sudom vodi pod brojem: II-P-2593/91, povrijedio njegovo ustavno pravo
zajamčeno odredbom članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

ČINJENICE
VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2.
Ustavni sud je, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, primjenom članka 63.
Ustavnog zakona, uvidom u spis Općinskog suda u Splitu, broj: II-P-2593/91,
utvrdio sljedeće činjenice koje su pravno relevantne za odlučivanje o povredi
ustavnog prava podnositelja, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava:

Dana 24. prosinca 1991. godine pravni prednik
podnositelja, tada pod nazivom »G. i s.« iz S., podnio je (zajedno sa
drugotužiteljicom M. S. iz S.) Općinskom sudu u Splitu tužbu radi povrata
zaplijenjene robe i naknade materijalne i nematerijalne štete, protiv (1.)
Republike Hrvatske, Ministarstva financija, Carinske uprave, Carinarnice Split,
(2.) Republike Hrvatske, Ministarstva unutarnjih poslova, Policijske uprave
Split, i (3.) Općine Split, Tržne inspekcije, s prijedlogom za izdavanje privremene
mjere zbog opasnosti od propadanja robe.

U
razdoblju od 17. veljače 1992. do 6. lipnja 1996. Općinski sud u Splitu održao
je deset (10) ročišta za glavnu raspravu, od kojih su četiri odgođena, saslušao
sedam svjedoka, te pribavio spise HZZO, Carinarnice Split odnosno Trgovačkog
suda u Splitu. Kroz navedeno razdoblje postupak su vodila četiri suca Općinskog
suda u Splitu. Tužitelje je kroz to vrijeme na pojedinim ročištima zastupalo
pet različitih punomoćnika – odvjetnika. Tuženici su na četiri ročišta
stavljali prigovore neurednosti tužbe odnosno promašene pasivne legitimacije u
odnosu na trećetu­ženika, na što je sud, bez uspjeha, nalagao tužiteljima
uređenje tužbe.

Nakon
5. studenoga 1997. postupak se odvijao na sljedeći način:

– podneskom od 1. lipnja 1998. punomoćnica tužitelja
obavještava sud o otkazu punomoći,

– u razdoblju do 4. ožujka 1999. ponovo je došlo do
pro­mjene raspravnog suca,

– dana 4. ožujka 1999. novi raspravni sudac je
odgodio ročište zbog izostanka uredno pozvanih tuženika,

– dana 29. travnja 1999. održano je ročište na kojem
je određeno izvesti dokaz saslušanjem punomoćnika tužitelja (A. S.), budući da,
prema njegovoj izjavi, zakonski zastupnik prvotužitelja J. S. više nije u
Republici Hrvatskoj i nema saznanja o predmetu raspravljanja,

– dana 22. srpnja 1999. održano je ročište na kojem
je punomoćnik tužitelja izvijestio sud da je prvotužitelj promijenio naziv i
sjedište u »A. E.« d.o.o. Z., te je postavio alternativni tužbeni zahtjev
(umjesto povrata zaplijenjene robe mogućnost isplate iznosa od 565,08 kn; do
tada je traženo na ime materijalne štete 250,00 kuna, na ime nematerijalne
štete 150,00 kuna, sve sa zateznim kamatama, te povrat robe); saslušan je
punomoćnik tužitelja (iz čijeg iskaza se može zaključiti da su poduzeće »A.« –
vlasnika i direktora J. S. i poduzeće »G. i s.«– kasnije »A. E.« – vlasnika i
direktora A. S., imali odnos iz ugovora o kosignaciji tj. da je »A.« bio
uvoznik kojeg tereti obveza carinjenja robe, a da je »G. i s.« prodavao robu sa
konsignacije), te je riješeno da se sudu dostavi dokumentacija o uvozu i
carinjenju sporne robe i da se ponovo pozove kao svjedok više puta bezuspješno
pozivani pročelnik Carinarnice S., pod prijetnjom prinudnog dovođenja,

– dopisom suda od 22. srpnja 1999. ponovno je zatražen
kompletan izvod iz registra Trgovačkog suda za tužitelja,

–
podneskom od 3. rujna 1999. prvotužitelj pojašnjava prirodu pravnih odnosa među
poduzećima »A.« i »G. i s.« (»A. E.«), kao i njihova vlasnička prava u odnosu
na spornu robu, navodi da poduzeće »G.+S.« nije bilo uvoznik, pa nema niti bi
moralo imati dokumentaciju o uvozu robe, a da poduzeće »A.« više ne postoji;
prigovara neučinkovitosti rada suda i traži žurno okončanje postupka,

– dana
21. listopada 1999. održano je ročište na koje je umjesto pozvanog svjedoka
pristupio njegov zamjenik u službi, te je saslušan na okolnosti provođenja
carinskog prekršajnog postupka, pri čemu je pojasnio da se oduzeta roba nalazi
na carinskom skladištu i da može biti preuzeta u svakom trenutku, po platežu
carine, kao i okolnost da prekršajni postupak nije okončan zbog neodazivanja
odgovorne osobe prvotužitelja, kao niti odgovorne osobe poduzeća »A.« na pozive
nadležnog tijela; raspravnim rješenjem je naloženo tužiteljima da dostave dokaz
o tome da posjeduju valjanu dokumentaciju za spornu robu,

–
podneskom od 6. prosinca 1999. punomoćnik tužitelja prosvjeduje protiv načina
postupanja suda,

–
dopisom suda od 12. travnja 2000. zatraženi su podaci o prebivalištu za drugotužiteljicu,

–
ročište zakazano za dan 26. svibnja 2000. je odgođeno, zbog izostanka
punomoćnika tužitelja za kojeg dostava nije iskazana,

– dana 14. rujna 2000. održano je ročište na kojem je
naloženo punomoćniku tužitelja da dostavi adresu drugotužiteljice, da uredi tužbeni
zahtjev, te da dostavi dokaze na okolnost visine tužbenih traženja,

– ročište zakazano za dan 30. studenoga 2000. je
odgođeno zbog spriječenosti suca, o čemu su stranke prethodno oba­viještene
brzojavom, za kojeg punomoćnik tužitelja tvrdi da ga nije primio,

– podneskom od 30. studenoga 2000. punomoćnik tužitelja
prosvjeduje zbog odgode ročišta i ignoriranja tužitelja, te traži izuzeće
raspravne sutkinje,

– dana 5. prosinca 2000. sutkinja podnosi zahtjev
predsjedniku suda za izuzeće od rada na predmetu zbog netrpeljivosti prema
punomoćniku tužitelja koju je ovaj izazvao agresivnim ponašanjem,

– rješenjem, broj: Su-10-1683/00 od 12. prosinca
2000. usvojen je zahtjev sutkinje, te je predmet dodijeljen u rad drugom sucu,

– podneskom od 2. ožujka 2001. punomoćnik tužitelja
zahtijeva donošenje rješenja o njegovom zahtjevu za izuzeće sutkinje, te požuruje
zakazivanje rasprave,

– dopisom suda od 23. svibnja 2001. punomoćnik tužitelja
je pozvan da postupi po raspravnom rješenju od 14. rujna 2000., pod prijetnjom
odustanka od izvođenja dokaza,

– dana 3. prosinca 2001. održano je ročište na kojem
tuženici predlažu zaključenje glavne rasprave, a sud rješava ponovno zatražiti
podatke za drugotužiteljicu, radi njezinog saslušanja,

– podneskom tužitelja bez datuma i prijamnog žiga
suda punomoćnik tužitelja odgovara na dopis suda od 23. svibnja 2001.
pozivajući se na podatke ranije dostavljene sudu glede visine tužbenih traženja,

– dana 14. listopada 2002. održano je ročište na koje
pristupa punomoćnik (odvjetnik) drugotužiteljice i ispričava njezin izostanak,
a punomoćnik prvotužitelja (A.S.) suglašava se sa zaklju­čenjem raspravljanja;
sud donosi rješenje da će se pozvati drugotužiteljica radi saslušanja, a
punomoćniku prvotužitelja nalaže da dostavi dokaz o promjeni tvrtke prvotužitelja
u »A. E.«,

– podneskom od 30. prosinca 2002. punomoćnik tužitelja
navodi da je tužbeni zahtjev već uredio, a sudu dostavlja rješenje Trgovačkog
suda u Splitu o upisu u sudski registar usklađenja općih akata, promjene člana
društva i uprave, promjene oblika organiziranja i promjene tvrtke za poduzeće
»A. E.« d.o.o. S., rješenje Trgovačkog suda u Zagrebu o upisu promjene tvrtke,
sjedišta, člana uprave i izmjene izjave o usklađenju za poduzeće »A. E.« d.o.o.
Z., te rješenje Trgovačkog suda u Zagrebu o upisu promjene člana uprave za
poduzeće »A. E.« d.o.o. Z.,

– dana
15. siječnja 2003. održano je ročište na koje je pristupila drugotužiteljica
osobno i otkazala punomoć A.S., koji se usprotivio njezinom saslušanju;
riješeno je da će se provesti saslušanje drugotužiteljice na idućem ročištu, te
se nalaže dostava tuženicima dokumentacije o registraciji prvotužitelja (čemu
je udovoljeno 3. ožujka 2003.),

– dana
18. ožujka 2003. uputio je prvotužitelj Ustavnom sudu Republike Hrvatske
ustavnu tužbu, zaprimljenu 24. ožujka 2003.,

– ročište
20. ožujka 2003. odgođeno je zbog bolesti suca,

– dana
16. lipnja 2003. održano je ročište na koje nije pristupila drugotužiteljica
osobno radi saslušanja, pa je riješeno da će se ponovo pozvati na ročište
zakazano za 17. rujna 2003., čemu se prvotužitelj usprotivio,

– dana 14. svibnja 2004., Ustavni sud je obaviješten
da na ročištu održanom 17. rujna 2003. raspravljanje nije okončano, a da je
novo ročište zakazano za dan 15. rujna 2004., kada sudac namjerava zaključiti
glavnu raspravu,

– dopisom od 17. rujna 2004. Općinski sud u Splitu
izvijestio je Ustavni sud da je ročište zakazano za 15. rujna 2004. odgođeno za
28. listopada 2004., zbog izostanka drugotužiteljice nad kojom se provodi
psihijatrijsko vještačenje, a zbog čega, kako se navodi, vještak – psihijatar
nije mogao dati svoj nalaz i mišljenje.

OČITOVANJE
OPĆINSKOG SUDA U SPLITU

3. Na
temelju članka 69. stavka 1. alineje 2. Ustavnog zakona, Ustavni sud je dana
30. svibnja 2003. godine zatražio od Općinskog suda u Splitu da se izjasni o
navodima ustavne tužbe.

U
očitovanju od 16. lipnja 2003. godine sudac ukratko iznosi kronologiju rada na
predmetu, ukazuje na brojna izuzeća raspravnih sudaca, promjene imena odnosno
naziva stranaka i teškoće vezane uz utvrđivanje adresa i identiteta stranaka i
svjedoka.

PRAVO
VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

4. Za
odlučivanje Ustavnog suda o razumnoj duljini sudskog postupka mjerodavne su
odredbe članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske i članka 63. Ustavnog
zakona.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

5.
Povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku, Ustavni sud
razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakoga pojedinog slučaja.

Svoju
odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim utvrđenjima:

5.1.
DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Parnični
postupak započeo je 24. prosinca 1991. godine podnošenjem tužbe Općinskom sudu
u Splitu.

Međutim,
duljina postupka ne uzima se u obzir od tog dana, već od 5. studenoga 1997.,
kada je stupio na snagu Zakon o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda i protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za
zaštitu ljud­skih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine \_ Međunarodni
ugovori«, broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst, 8/99 – ispravak, u daljnjem
tekstu: Zakon o potvrđivanju Konvencije), koja Konvencija u članku 6. stavku 1.
jamči i pravo na suđenje u razumnom roku.

Ustavna tužba podnesena je dana 24. ožujka 2003.
godine, a do tog dana sudski postupak u prvom stupnju nije bio okončan, pa
Ustavni sud utvrđuje da je do dana podnošenja ustavne tužbe prvostupanjski
postupak pred Općinskim sudom u Splitu trajao ukupno jedanaest (11) godina i
tri (3) mjeseca.

Nakon stupanja na snagu Zakona o potvrđivanu
Konvencije pa do dana podnošenja ustavne tužbe postupak je trajao pet (5)
godina, četiri (4) mjeseca i devetnaest (19) dana.

5.2.
POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

Ustavni
sud je utvrdio da je u razmatranom razdoblju, Općinski sud u Splitu, od radnji
koje su relevantne za meritorno odlučivanje o tužbenom zahtjevu podnositelja,
održao devet (9) ročišta za glavnu raspravu, saslušan je kao stranka punomoćnik
tužitelja A.S., saslušan je jedan svjedok, izvršen je uvid u dokumentaciju o
registraciji prvotužitelja, te su zatraženi podaci o drugotužiteljici.

Kao
razdoblje potpune neaktivnosti suda Ustavni sud je utvrdio samo razdoblje od
ročišta 6. lipnja 1996. do ročišta 4. ožujka 1999. (koje je odgođeno), u
ukupnom trajanju od dvije (2) godine, osam (8) mjeseci i dvadesetosam (28)
dana. S obzirom da navedeno razdoblje samo jednim dijelom ulazi u razdoblje
koje ovaj Sud razmatra kao pravno relevantno, u pravnorelevantnom razdoblju sud
je bio potpuno neaktivan jednu (1) godinu, tri (3) mjeseca i dvadesetdevet (29)
dana.

Razmatrajući,
međutim, postupanje suda tijekom vođenja konkretnog postupka od njegova
pokretanja, Ustavni sud smatra da je to postupanje bilo neučinkovito. Razlozi
za ovakvu ocjenu postupanja nadležnog suda su sljedeći:

Uvidom
u spis predmeta razvidno je da je sud propustio u ranom stadiju postupka
usmjeriti raspravljanje i provoditi takve dokaze koji bi doveli do utvrđenja
relevantnih činjenica o pravnoj osnovi i visini tužbenih zahtjeva,
primjenjujući pritom pravila o teretu dokazivanja.

Naime,
Ustavni sud je utvrdio da je u ovom postupku, do dana podnošenja ustavne tužbe,
održano ukupno devetnaest (19) ročišta. Saslušano je ukupno osam svjedoka (svi
predloženi po tuženicima, a radi se o službenim osobama koje su nazočile
spornoj zapljeni robe i koje iskazuju da je zapljena provedena zbog carinskog
prekršaja, pri čemu je drugotužiteljica pružala otpor). Pribavljena su tri spisa
drugih sudbenih odnosno upravnih tijela, pri čemu u cjelokupnom spisu predmeta
ne postoji podatak je li izvršen uvid u te spise i što je time utvrđeno. Na
predmetu je radilo ukupno šest sudaca, od čega su dva osobno zatražila izuzeće
od rada na predmetu, jednom je prestao radni odnos, a za dva suca iz spisa
predmeta nije razvidno zbog čega su prestali raditi na predmetu.

Također
je utvrđeno da je od pokretanja parničnog postupka podnositelju tj. A. S. kao
punomoćniku obaju tužitelja, ukupno sedam puta, od čega tri puta u
pravnorelevantnom razdoblju, sud nalagao dostavu dokaza o pravnoj osnovi i
visini tužbenih traženja, odnosno uređenje tužbe u smislu postavljanja
određenog zahtjeva u pogledu glavne stvari, te u smislu točne oznake tuženika.
Neodazivanje odnosno djelomično odazivanje na naloge suda ostalo je, međutim,
bez posljedica.

Nadalje,
raspravljanje je bilo usredotočeno na dio tužbenog zahtjeva koji se odnosi na
povrat zaplijenjene robe odnosno naknadu njezine vrijednosti i naknadu
izgubljene zarade, a da na okolnost visine zatražene naknade nije proveden niti
jedan relevantan dokaz. S druge strane, uopće se nije raspravljalo o zahtjevima
upravljenim na naknadu štete drugotužiteljici, pa je tek na ročištu 14. rujna
2000. podnositelju, kao punomoćniku drugotužiteljice, naloženo da dostavi
podatke o njezinom prebi­valištu, kako bi bila pozvana radi saslušanja. Na
okolnost pravne osnove i visine njezinih potraživanja nije do 2004. godine
proveden niti jedan dokaz.

Potrebno
je napomenuti i to da na (jedini) stavljeni prijedlog podnositelja da se
provede knjigovodstveno vještačenje (na okolnost vrijednosti zaplijenjene robe)
sud nije odgovorio. U tijeku cijelog postupka, sve do 2004. godine,
podnositelj, osim navedenog, nije predložio, ali niti sud nije odredio, bilo
koju drugu vrstu vještačenja, a također sud nije primijenio mjeru privođenja
nekih svjedoka, čije je iskaze smatrao relevantnim ako je njihovo saslušanje
odredio.

Po ocjeni Ustavnog suda, nadležni sud općenito nije
koristio svoja procesna ovlaštenja, do uključivo odbacivanja tužbe kao
neuredne, odnosno odbijanja tužbe, primjenom pravila o teretu dokazivanja.
Navedena ovlaštenja zakonom su ustanovljena upravo u svrhu racionalizacije i
ubrzanja rada sudova, te kao protuteža neograničenoj dispoziciji parničnih
stranaka i zlouporabi procesnih prava.

Prema tome, postupanje suda u konkretnom slučaju ne
može se ocijeniti neaktivnim, ali se ukazuje iznimno neučinkovitim.

 5.3. PONAŠANJE PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE
(PRVOTUŽITELJA U SUDSKOM POSTUPKU)

Podnositelj
ustavne tužbe, kao prvotužitelj u sudskom postupku, (odnosno A.S. koji je u
dijelu parničnog postupka bio punomoćnik, a u dijelu postupka zakonski
zastupnik podnositelja ustavne tužbe te punomoćnik drugotužiteljice) prema
utvrđenju Ustavnog suda, značajno je utjecao na dugotrajnost ovog parni­č­nog
postupka.

On je učestalo upućivao sudu podneske, manje ili više
pravodobno dostavljao sudu neke od traženih podataka, odazivao se pozivima na
ročišta, požurivao rad suda, prosvjedovao zbog propusta suda i sl. Međutim,
istodobno, opisano aktivno ponašanje podnositelja u znatnoj je mjeri bilo
nesvrsishodno. Navedeno se osobito očituje u višekratnom odbijanju da uredi tužbu
i tužbeni zahtjev na način koji bi bio podoban za presuđenje i izvršivost
presude. Dva puta je punomoćnik podnositelja zatražio izuzeće raspravnih
sudaca, te je došao i u sukob s jednim od njih (zahtjev sutkinje za izuzeće od
rada na predmetu od 5. prosinca 2000.). Vidljivo je, nadalje, da je za
zastupanje, pored spomenutog punomoćnika A.S., koji nije odvjetnik, opunomoćeno
još ukupno pet odvjetnika koji nisu aktivno sudjelovali u zastupanju (neki od
njih bili su nazočni na samo jednom ročištu, neki od njih opunomoćeni su samo
za slučaj spriječenosti A.S., većinu podnesaka i očitovanja izrađivao je osobno
A.S., na većini ročišta nazočio je on osobno bez punomoćnika – odvjetnika).
Podnositelj u tijeku cijelog postupka nije se jasno i određeno očitovao o
aktivnoj i pasivnoj legitimaciji, o pravnoj osnovi i visini tužbenih zahtjeva,
nije predložio relevantne dokaze, osobito dokaze na okolnosti štete koju je,
prema tužbi, pretrpjela drugotužiteljica (njemu, kao punomoćniku drugotužiteljice,
nepoznati su njezini osobni podaci, protivi se njezinom saslušanju kada se po
prvi put pojavila na ročištu nakon gotovo jedanaest godina trajanja parnice i
sl.).

Sve navedeno ukazuje na činjenicu da je punomoćnik,
odnosno zakonski zastupnik, prvotužitelja (u dijelu postupka i punomoćnik
drugotužiteljice), ovdje podnositelja ustavne tužbe, unatoč očiglednoj potrebi
za stručnom pravnom pomoći ustrajao u osobnom zastupanju prvotužitelja i
drugotužiteljice, čime je otežao njihov pravni položaj, ali i zadatak suda da
postupak provede brzo i učinkovito.

Prema
tome, svojim je ponašanjem podnositelj dao značajan doprinos duljini trajanja
konkretnog parničnog postupka.

5.4.
SLOŽENOST SUDSKOG PREDMETA

Dosadašnji
tijek sudskog postupka upućuje na to da se u konkretnom slučaju ne radi o složenoj
stvari.

OCJENA
USTAVNOG SUDA

6.
Polazeći od činjenice da se predmet neprekidno nalazi u postupku pred sudom
prvog stupnja, a imajući u vidu izloženo postupanje nadležnog suda, Ustavni sud
nije našao okolnosti koje bi opravdavale dugotrajnost postupanja u tom
predmetu.

Dugotrajnost
konkretnog parničnog postupka, u cjelokupnom trajanju duljem od jedanaest
godina, ukazuje na potrebu da se istakne i iznimno dugo trajanje postupka prije
1997. godine. Međutim, niti nakon 1997. godine, odnosno unutar
pravnorelevantnog razdoblja za ocjenu razumnog roka glede trajanja postupka,
sud nije postupao učinkovito niti je postupak dovršio.

Stoga
Ustavni sud utvrđuje da je nerazumno dugim trajanjem sudskog postupka koji se
vodi pred Općinskim sudom u Splitu pod brojem: P-2593/91, povrijeđeno ustavno
pravo podnositelja da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u
razumnom roku odluči o njegovim pravima ili obvezama, koje je zajamčeno člankom
29. stavkom 1. Ustava.

Iz tih
razloga, na temelju odredbe članka 63. stavka 2. Ustav­nog zakona, donesena je
odluka kao pod točkama I. i II. izreke ove odluke.

7.
Sukladno odredbi članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u
točkama III. i IV. izreke ove odluke.

Visinu
naknade zbog povrede ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku
Ustavni sud, u pravilu, određuje za razmatrano, pravno relevantno razdoblje, uz
iznimnu mo­gućnost uvažavanja nerazumno dugog razdoblja potpune neaktivnosti
suda i prije 5. studenoga 1997. godine, te uzimajući u obzir sve okolnosti
slučaja, uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i socijalnih prilika u
Republici Hrvatskoj.

Na visinu naknade u konkretnom slučaju utjecali su
naprijed navedeni propusti nadležnog suda, ali i doprinos na strani
podnositelja ustavne tužbe nerazumno dugom trajanju ovog postupka, pa je stoga
dosuđeni iznos, po stajalištu Ustavnog suda, u skladu s okolnostima konkretnog
postupka.

Budući da je Ustavni sud ovlašten, temeljem članka
63. stav­ka 2. Ustavnog zakona, u svakom pojedinom slučaju odrediti i rok za
donošenje sudske odluke, na visinu naknade u konkretnom slučaju utjecala je i
činjenica da je Općinskom sudu u Splitu, temeljem točke II. izreke ove odluke,
određen kratak rok u kojem je taj sud dužan donijeti odluku u predmetu, broj:
P-2593/91, čime se na najdjelotvorniji način ostvaruje i svrha samog sudskog
postupka.

8.
Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj:
U-IIIA-1032/2003
Zagreb, 3. studenoga 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Petar Klarić**, v. r.

Odluka, NN 164/2004-2896