## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-894/2000 od 2. veljače 2001.

### NN 13/2001 (16.2.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-894/2000 od 2. veljače 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

258

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odluči­va­­­­nje o
ustavnim tužbama, sastav­­­­ljenom od Jasne Omejec, kao predsjednika Vijeća, te
sudaca Marijana Hra­­­­njskog, Ivana Matije, Ivana Mrko­­­­njića i Vice
Vukojevića, kao članova Vijeća, u postupku vođenom povodom ustavne tužbe s
prijedlogom za privremenu obustavu izvrše­­­­nja osporavanog akta, koju su
podnijeli G.Z. i G.S.G.Z., zastupani po D.P.G.Z., na sjednici Vijeća održanoj
dana 2. ve­­­­ljače 2001. godine, jednoglasno je donio s­­­­ljedeću

if !supportEmptyParas endif

## ODLUKU

Ustavna tužba se usvaja, te se ukida presuda Upravnog suda Republike
Hrvatske broj: Us-896/1996 od 9. ve­­­­ljače 2000. godine.

```
Obrazlože­­­­nje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnesena je u povodu presude
Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-896/96 od 9. ve­­­­ljače 2000.
godine.

Tom je presudom usvojena tužba u upravnom sporu tužite­­­­lja HAŠK »M.«
iz Z., te je djelomično poništen Zak­­­­ljučak o preuzima­­­­nju športskih
objekata i drugih nekretnina u vlasništvo G.Z., klasa: 943-01/96-01/1, urbroj:
251-11-04-96-3 od 10. siječ­­­­nja 1996. godine, koji je donio podnosite­­­­lj
ustavne tužbe – G.S.G.Z. (»Službeni glasnik« G.Z., broj 2/96, u da­­­­lj­­­­njem
tekstu: Zak­­­­ljučak).

Zak­­­­ljučak je poništen u dijelu koji se odnosi na nekretnine navedene
pod rednim brojem 96. popisa športskih objekata preuzetih u vlasništvo G.Z., i
to na Športski park »M.« u Z., koji se sastoji od dvanaest z.k. čestica u k.o.
T. i dvanaest z.k. čestica u k.o. G.Z., s pripadajućim objektima.

2. Pozivajući se na odredbu članka 88a. stavka 1. Zakona o špor­tu
(»Narodne novine«, broj 60/92, 25/93, 11/94 i 77/95, u da­­­­lj­­­­­njem
tekstu: Zakon), G.S.G.Z. utvrdila je u članku 1. Zak­­­­ljučka da G.Z. preuzima
u vlasništvo športske objekte i druge nekretnine koje su na teme­­­­lju članka
88. stavka 1. istog Zakona prešle u ­­­­nje­govo vlasništvo. Kao bivši nosite­­­­lj
prava korište­­­­nja navedenih nekretnina naznačena je Radna organizacija »Z.«
za uprav­­­­lja­­­­nje, održava­­­­nje i korište­­­­nje objekata fizičke
kulture G.Z.

HAŠK »M.« je protiv tog Zak­­­­ljučka podnio tužbu Upravnom sudu,
smatrajući da se radi o upravnom aktu u smisu članka 6. Zakona o upravnim
sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92, 77/92, u da­­­­lj­­­­njem
tekstu: ZUS) koji, prema ­­­­njihovom miš­­­­lje­­­­nju, nije smio biti
donesen, odnosno koji je donesen zbog ne­pra­vil­ne primjene odredaba Zakona o športu
i ima za tužite­­­­lja značaj »izvlašte­­­­nja bez naknade«. Ovo stoga što je
HAŠK »M.« k­­­­njižni vlasnik barem jednog dijela predmetnih nekretnina, teme­­­­lj­em
k­­­­nji­žnog vlasništva ­­­­nje­govih pravnih prednika Akademskog športskog
društva »M.« i HAŠK »M.«, pa je stoga netočno, prema utvrđe­­­­nju podnosite­­­­lja,
da bi bivši nosite­­­­lj prava korište­­­­nja bila Radna organizacija »Z.«.

Nasuprot tome, podnosite­­­­lji ustavne tužbe isticali su tijekom
upravnog spora da predmetni Zak­­­­ljučak nije upravni akt, tvrdeći da se radi
o isk­­­­ljučivo deklaratornom aktu, budući da je pravo vlasništva u korist
G.Z. konstituirano *ex le­ge* (člankom 88. stav­kom 1. Zakona o športu).

Podredno su osporavali i navode HAŠK »M.« o ­­­­nje­govom k­­­­njižnom
vlasništvu na spornim objektima, tvrdeći da to k­­­­njižno vlasništvo postoji
samo na jednom ma­­­­njem dijelu nekretnina, ali da je i ta uk­­­­njižba bila
protivna u to vrijeme važećim zakonima, jer HAŠK »M.«, tada osnovan i re­gistriran
kao društvena organizacija, nije mogao, kao takav, biti nosite­­­­lj prava
vlasništva. Podnosite­­­­lji ustavne tužbe isticali su, nada­­­­lje, da je
pravni prednik tužite­­­­lja ASD »M.«, kao suosnivač, Odlukom o osniv­­­­anju
RO »Z.« od 17. svib­­­­nja 1988. godine sve svoje nekretnine prenio toj radnoj
organizaciji, pa je i u trenutku donoše­­­­nja predmetnog Zak­­­­ljučka, na
teme­­­­lju te Odluke, izvank­­­­njižno, nosite­­­­lj prava korište­­­­nja
spornih nekretnina bila upravo ta radna organizacija. Slijedom toga, podnosite­­­­lj
je tvrdio da u upravnom sporu pred Upravnim sudom HAŠK »M.« nije mogao biti
stranka, jer nije bio aktivno le­gitimiran za podnoše­­­­nje tužbe.

Upravni je sud presudio u korist HAŠK »M.« i poništio dio Zak­­­­ljučka
koji se odnosi na preuzima­­­­nje Športskog parka »M.« od strane G. Z. Zauzevši
stajalište da je Zak­­­­ljučak – upravni akt, koje­g je trebalo donijeti uz
supsidijarnu primjenu Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj
53/91. Odluka Us­tav­nog suda, broj U-I-248/1994, »Narodne novine«, broj
103/96, u da­­­­lj­­­­njem tekstu: ZUP), zbog toga što Zakon o športu, kao lex
specialis, sadrži samo neke postupovne odredbe, Upravni je sud svoju odluku
obrazložio nepotpuno utvrđenim či­­­­njeničnim sta­­­­njem, te nepoštiva­­­­njem
postupovnih prava tužite­­­­lja, jer je HAŠK-u »M.« trebalo omogućiti sudjelova­­­­nje
u postupku.

3. Slijedom navedenog, G.Z. i G.S. obratili su se Ustavnom sudu
Republike Hrvatske, obrazlažući povredu odredaba članka 19. (uteme­­­­ljenost
pojedinačnih akata tijela državne uprave na zakonu, jamstvo sudske kontrole
zakonitosti tih akata), te članka 48. Ustava Republike Hrvatske (jamstvo prava
vlasništva) tvrd­­­­njom da je Zakon o športu specijalan zakon u odnosu na ZUP
i da – suprotno navodima u presudi Upravnog suda – sadrži postupov­ne odredbe
kojima je jasno propisano tko sudjeluje u postupku u vezi s preuzima­­­­njem športskih
objekata, tko ima pravo na korište­­­­nje pravnog lijeka, koji je pravni lijek
dopušten i kome se taj pravni lijek podnosi (članak 88b. Zakona o športu), a to
da nije niti bivši nosite­­­­lj prava korište­­­­nja, niti to može biti netko
tko nije le­gitimiran za sudjelova­­­­nje u cijelom postupku.

Prema tome, podnosite­­­­lji smatraju da sporni Zak­­­­ljučak nije
upravni akt, već akt raspolaga­­­­nja, a da je G.Z. postao vlasnikom predmetnih
nekretnina i prije donoše­­­­nja Zak­­­­ljučka, i to na teme­­­­lju samog
Zakona.

Osim toga, podnosite­­­­lji smatraju da je Upravni sud teme­­­­ljem članka
39. stavka 3. ZUS-a bio dužan utvrditi či­­­­njenično sta­­­­nje i pružiti
strankama mogućnost zaštite ­­­­njihovih pravnih interesa, te se pozivaju na
rješe­­­­nje Ustavnog suda od 14. listopada 1998. godine (broj: U-II-71/1996 i
broj: U-II-79/1996), u kojem je, u povodu prijedloga za ocjenu ustavnosti i
zakonitosti istog Zak­­­­ljučka, zauzeto stajalište Suda da podnosite­­­­lji
prijedloga (KK »C.« i HAŠK »M.«) mogu svoja prava ostvarivati samo u redovnom
sudskom postupku.

Navode i to, da G.Z., uslijed ponište­­­­nja predmetnog Zak­­­­ljučka,
trpi štetu zbog prekluzije rokova za preuzima­­­­nje nekretnina propisanih
Zakonom o športu, te da se radi o sporu iznimno visoke vrijednosti, pa predlažu
donoše­­­­nje rješe­­­­nja o obustavi izvrše­­­­nja osporavane presude.

4. *Ustavna tužba je osnovana.*

Stajalište Ustavnog suda o osnovanosti ustavne tužbe u konkretnom slučaju,
nakon analize osporavanog Zak­­­­ljučka, mjerodavnih zakonskih normi, te navoda
i razloga ustavne tužbe, teme­­­­lji se na s­­­­ljedećim razlozima:

Člankom 45. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o športu (»Narodne
novine«, broj 77/95, u da­­­­lj­­­­njem tekstu: ZID) izmije­­­­njen je članak
88. tog Zakona, tako da odredba glasi:

»(1) *Športski objekti i druge nekretnine u društvenom vlasništvu na
kojima pravo korište­­­­nja imaju športske organizacije i udruge ili druge
pravne osobe (poduzeća, ustanove, radne organizacije) osnovane radi uprav­­­­lja­­­­nja
športskim objektima prelaze u vlasništvo gradova i općina na čijem se području
nalaze.*

Člankom 46. ZID-a dodani su Zakonu članci 88a. do 88i., kojima je razrađen
postupak preuzima­­­­nja vlasništva predmetnih nekretnina. Odredbe Zakona,
relevantne za odlučiva­­­­nje u ustavnosudskom postupku, glase:

*»Članak 88a.*

*(1) Akt o preuzima­­­­nju športskih objekata i drugih nekretnina iz čl.
88. stavka 1. ovog Zakona donijet će gradsko odnosno općinsko vijeće u roku od
90 dana od dana stupa­­­­nja na snagu ovog Zakona.*

*Članak 88e.*

*(2) Akt iz stavka 1. ovoga članka* (misli se na akt o preuzima­­­­nju
iz članka 88a. stavka 1. Zakona – op.) *dostav­­­­lja se zem­­­­ljišno-k­­­­njižnoj
službi nadležnog suda radi provedbe u zem­­­­ljišnim k­­­­njigama.«*

*Članak 88i.*

*Športski objekti i druge nekretnine za koje ne budu donesene odluke o
preuzima­­­­nju u vlasništvo na teme­­­­lju članka 88., 88a., 88b. i 88c. ovoga
Zakona, prelaze u vlasništvo športske organizacije ili udruge koja je imala
pravo korište­­­­nja tih objekata i nekretnina, ili je ­­­­njen pravni s­­­­ljednik.«*

Osim navedenih odredaba, važno je utvrditi da je člankom 88b. ZID-a
propisano da županijska skupština može u određenom roku i pod određenim
uvjetima (koji nisu relevantni u konkretnom slučaju) podnijeti prigovor protiv
zak­ljučka o preuzima­nju sa zahtjevom da određeni športski objekt ili druga
nekretnina prijeđe u vlasništvo županije. Odluku o tom prigovoru i zahtjevu
donosi arbitraža koju imenuje Vlada Republike Hrvatske, na teme­lju 87. Zakona
o lokalnoj samoupravi i upravi (»Narodne novine«, broj 90/92, 94/93 i 117/93).

(U vezi s tim potrebno je napomenuti da članak 87. Zakona o lokalnoj
samoupravi i upravi, kao pravni teme­lj konstituira­nja arbitraže, izrijekom
nije dopuštao sudsku zaštitu protiv odluke arbitraže. Međutim, odlukom Ustavnog
suda Republike Hrvatske broj: U-I-503/1993 od 4. prosinca 1996. (»Narodne
novine«, broj 5/97) ukinut je stavak 2. članka 87. tog Zakona zbog
nesuglasnosti s odredbama članka 18. i 19. Ustava Republike Hrvatske, slijedom
stajališta ovog Suda da protiv arbitražne odluke mora biti osigurana sudska zaštita.
Tu je zaštitu, međutim, moguće pružiti jedino osobama koje su prema mjerodavnom
zakonu aktivno odnosno pasivno le­gitimirane u takvom sporu.)

5. Iz odredaba Zakona o športu, navedenih u prethodnoj točki, razvidna
je pravna priroda Zak­ljučka o preuzima­nju športskih objekata iz članka 88b.
ZID-a. Također je razvidno da taj Zakon sadrži i odredbe o subjektima le­gitimiranim
za sudjelova­nje u postupku vezanom uz donoše­nje akta o preuzima­nju športskih
objekata, kao i odredbe o načinu razrješava­nja moguće­g sukoba interesa među
tim subjektima.

Iz zakonskih odredaba proizlazi da akt o preuzima­nju šport­skih
objekata nije niti upravni akt niti akt raspolaga­nja, a ponajma­nje je
deklaratorne prirode (kao što pogrešno tvrde predlagate­lji). Nje­gova svrha,
naime, nije deklarira­nje već stečenog prava vlas­ništva. Taj akt predstav­lja
jednostrano očitova­nje vo­lje ­nje­­gova donosite­lja za stjeca­njem prava
vlasništva, uz uvjet da su prethodno ispu­njene pretpostavke propisane u članku
88. Zakona. To je, dakle, akt kojim ­nje­gov donosite­lj izva­njski manifestira
svoju pravnu vo­lju za stjeca­njem vlasništva na nekoj stvari. Taj akt proiz­vodi
konstitutivne pravne učinke u odnosu na ­nje­gova donosite­lja, jer bez ­nje­gova
donoše­nja, primjerice, on nema pravnu osnovu za upis vlasništva u zem­ljišne k­njige.
Isto tako, bez donošenja akta u određenom roku, pravo vlasništva na športskim
objektima, istekom roka, po sili samog Zakona prelazi na druge pravne subjekte,
što znači da pravo vlasništva na športskim objektima dotadaš­nji ovlašteni
stjecate­lj gubi, a novi vlasnik stječe *ex le­ge.*

6. Iz prethodnih utvrđe­nja je razvidno da se u konkretnom slučaju ne
radi o upravnoj stvari, jer pravna osoba s javnom ovlašću koja je donijela Zak­ljučak
(to jest, G.S.G.Z.) nije rješavala ni o kakvom pravu, obvezi ili pravnom
interesu le­gitimiranih stranaka u upravnom postupku. Kad bi se radilo o
upravnom postupku u kojem G.S. donosi upravni akt, kao što to tvrdi Upravni
sud, tada bi se G.S.G.Z. istodobno našla u dvostrukom položaju: u položaju
donosite­lja upravnog akta (to jest, nadležne pravne osobe s javnom ovlašću
koja na autoritativan način rješava o tome ima li stranka pravo na preuzima­nje
športskih objekata, što je već samo po sebi suprotno intenciji Zakona), ali
istodobno i u položaju same stranke, o čijem se pravu na preuzima­nje športskih
objekata rješava u tom istom upravnom postupku). Takva konstrukcija je pravno
neodrživa.

7. Sukladno prethodnim navodima, Sud utvrđuje:

– da je zakonodavac donoše­njem Zakona o športu i ­nje­govih izmjena i
dopuna, u dijelu u kojem se odnose na pita­nja vlasništva nad športskim
objektima, slijedio opću intenciju pretvorbenog zakonodavstva u Republici
Hrvatskoj, prema kojoj se pretvorba društvenog vlasništva može teme­ljiti isk­ljučivo
na zakonu,

– da akt o preuzima­nju športskih objekata predstav­lja jednostrani akt
očitova­nja pravne vo­lje ­nje­gova donosite­lja za stjeca­njem prava vlasništva
na određenom objektu/objektima, uz uvjet da su prethodno ispu­njene zakonom
propisane pretpostavke,

– da akt o preuzima­nju športskih objekata nije upravni akt u smislu članka
6. ZUS-a, jer se ­njime ne rješava o pravu, obvezi ili pravnom interesu
stranaka u kakvoj upravnoj stvari,

– da se, kao takav, akt o preuzima­nju ne može pobijati u upravnom sporu
pred Upravnim sudom.

Zbog sve­ga navedenog, nezakonito je postupio Upravni sud kada je
prihvatio nadležnost u konkretnoj stvari smatrajući pobijani Zak­ljučak
upravnim aktom koji je morao biti donešen prema pravilima upravnog postupka.
Stoga Sud utvrđuje da je presudom Upravnog suda, kojom se poništava Zak­ljučak
G.S.G.Z. u dijelu koji se odnosi na preuzima­nje Športskog parka »M.« od strane
G.Z., povrijeđeno ustavno pravo podnosite­lja ustavne tužbe na jednakost pred
zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava). Takvim postupa­njem Ustavnog suda
povrijeđena su i teme­ljna načela objektivnog pravnog poretka o vladavini prava
(članak 3. Ustava) te ustavnosti i zakonitosti u radu sudova (članak 118.
stavak 3. Ustava).

8. Sud na kraju napomi­nje da u konkretnom slučaju može biti sporno samo
jedno pita­nje: jesu li u slučaju Športskog parka »M.« ispu­njene pretpostavke
iz članka 88. stavka 1. Zakona o športu? Konkretno, je li Športski park »M.«
(ili neki ­nje­govi dijelovi) do stupa­nja na snagu Zakona o športu bio u društvenom
vlasništvu ili je, pak, Športski park »M.« (ili neki ­nje­govi dijelovi) bio u
vlas­ništvu HAŠK »M.« (odnosno ­nje­govih pravnih prednika) i prije stupa­nja
na snagu Zakona o športu?

U prvom slučaju dolazi u obzir primjena članka 88. stavka 1. Zakona i na
Športski park »M.« (ili neke ­nje­gove dijelove), pa bi i sam Zak­ljučak
G.S.G.Z. o ­nje­govom preuzima­nju u tom dijelu bio zakonit. U drugom slučaju,
naprotiv, ne bi moglo doći do primjene odredbe članka 88. stavka 1. Zakona o športu
i na Športski park »M.« (ili neke ­nje­gove dijelove), jer se ta odredba odnosi
samo na športske objekte koji su u vrijeme stupa­nja na snagu Zakona bili u društvenom
vlasništvu, pa bi i sam Zak­ljučak u tom dijelu bio ništav.

Iz sadržaja odredbe članka 88b. ZID-a razvidno je da HAŠK »M.« nije ovlašteni
subjekt za podnoše­nje prigovora protiv akta o preuzima­nju športskih objekata
(Zak­ljučka).

HAŠK »M.« ima, međutim, pravo štititi svoja k­njižna prava, ako smatra
da je upisom prava vlasništva G.Z. na Športskom parku »M.« (ili pojedinom ­nje­govom
dijelu) došlo do povrede ­nje­­govih prava, bilo ulaga­njem pravnih lijekova u
zem­ljišno­knjižnom postupku (žalba i zahtjev za zaštitu zakonitosti, koji se
podnosi prema odredbama ZPP-a), bilo traže­njem sudske zaštite k­njižnih prava
(tužbom za brisa­nje ili tzv. brisovnom tužbom).

No, sve dok se u postupku pred nadležnim sudom ne utvrdi drugačije, upis
prava vlasništva na Športskom parku »M.« u zem­ljišnim k­njigama, proveden teme­ljem
navedenog Zak­ljučka o preuzima­nju športskih objekata G.S.G.Z., ima se
smatrati va­ljanim, sukladno načelu povjere­nja u zem­ljišne k­njige. Stoga Sud
utvrđuje da je osporavanom presudom došlo i do povrede prava vlasništva
podnosite­lja ustavne tužbe, zajamčenog člankom 48. stavak 1. Ustava.

9. U pogledu istaknutih povreda ustavnih odredaba članka 19. na koje
podnosite­lj ustavnom tužbom ukazuje, treba istaknuti da odredba članka 19.
stavka 1. Ustava sadrži načelo zakonitosti u radu tijela državne uprave i inih
tijela s javnim ovlastima i upućena je tim tijelima. Iz ­nje, dakle, ne
proizlazi nikakvo ustavno pravo pojedinca (fizičke i pravne osobe) koje se u
ustavnosud­skom postupku štiti ustavnom tužbom sukladno članku 59. stavku 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99, u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon).

S druge strane, odredba stavka 2. istog članka Ustava jest ustavno pravo
koje građanima jamči sudsku zaštitu od nezakonitog pojedinačnog akta na način
da imaju pravo zatražiti da nadležni sud u propisanom postupku odluči o
zakonitosti tog akta.

U konkretnom slučaju, međutim, podnosite­lj ustavne tužbe ujedno je i
donosite­lj pojedinačnog akta iz članka 19. stavka 2. Ustava, protiv koje­ga je
dopušten prigovor, o kojem odlučuje arbitraža Vlade Republike Hrvatske, a
protiv čije odluke le­gitimirani subjekti imaju pravo na sudsku zaštitu. U
takvim okolnostima podnosite­lju po prirodi stvari ne može pripadati pravo iz članka
19. stavka 2. Ustava.

10. Na teme­lju odredaba članaka 69. i 72. Ustavnog zakona o ustavnom
sudu Republike Hrvatske, donesena je odluka kao u izreci.

11. S obzirom da je Ustavni sud donio meritornu odluku, prijedlog
podnosite­lja ustavne tužbe za odgodu ovrhe osporavane presude, podnesen u
smislu odredaba članka 63. Ustavnog zakona, nije razmatran.

Broj: U-III-894/2000
Zagreb, 2. ve­ljače 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

*if !supportEmptyParas endif*

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 13/2001-258