## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-4995/2010-6 od 21. prosinca 2011.

### NN 25/2012 (28.2.2012.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-4995/2010-6 od 21. prosinca 2011.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

652

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Blanše Turić, predsjednice vijeća, Dubravke Markt i Smiljana Mikuša, članova vijeća te sudske savjetnice Dore Bračun Leko, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Glas Slavonije d.d. sa sjedištem u Osijeku, Hrvatske Rrepublike 20, zastupanog po Marijanu Beljanu, članu Uprave, tužitelja Vjesnik – naklada d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu, Slavonska avenija 4, zastupanog po Goranu Popoviću, direktoru, tužitelja Večernji list d.d., zastupanog po Helmutu Bračunu, predsjedniku Uprave i Mariu Vrgoču, članu Uprave, koje zastupaju opunomoćenici iz Odvjetničkog društva Bogdanović, Dolički & partneri iz Zagreba, Miramarska 24, tužitelja Novi list d.d. sa sjedištem u Rijeci, Zvonimirova 20a, zastupanog po Nataši Mijačika, direktorici, koju zastupa opunomoćenica Lucija Reicher Žurić, odvjetnica iz Zagreba, Vlaška 75a, tužitelja Europapress holding d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu, Koranska 2, zastupanog po Stjepanu Oreškoviću, članu Uprave i Ines Lozić, članu Uprave, koje zastupa opunomoćenica Tamara Sardelić, odvjetnica iz Zagreba, Ilica 15 i tužitelja Slobodna Dalmacija d.d., sa sjedištem u Splitu, Ulica Hrvatske mornarice 4, zastupanog po Miroslavu Iviću, članu Uprave i Anti Tomašu, članu Uprave, koje zastupa opunomoćenica Tamara Sardelić, odvjetnica iz Zagreba, Ilica 15, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, Savska cesta 41, Zagreb, klasa: UP/I-030-02/2008-01/72, urbroj: 580-02-010-63-134 od 25. ožujka 2010., radi utvrđivanja sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja sklapanjem zabranjenog sporazuma, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 21. prosinca 2011.

presudio je

I. Tužbe se odbijaju.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Pobijanim rješenjem tuženog tijela se utvrđuje da su izričitim dogovorom, odnosno usklađenim djelovanjem istodobno 1. i 2. kolovoza 2008. godine povećali cijene općeinformativnih dnevnika za isti iznos od 1,00 kn i time izravno utvrdili maloprodajne cijene tih dnevnika, čime su sklopili zabranjeni sporazum, u smislu članka 9. stavak 1. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, koji za cilj ima ograničavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu naklade općeinformativnih dnevnika na teritoriju Republike Hrvatske, i to u razdoblju od 1. kolovoza 2008. do dana donošenja ovoga rješenja sljedeći poduzetnici: Slobodna Dalmacija d.d. sa sjedištem u Splitu, Ulica Hrvatske mornarice 4, Europapress holding d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu, Koranska 2, RTD d.o.o. sa sjedištem u Zadru, Medulićeva 2, Glas Slavonije d.d. sa sjedištem u Osijeku, Hrvatske Republike 20, Glas Istre d.o.o. sa sjedištem u Puli, Riva 10, Novi list d.d. sa sjedištem u Rijeci, Zvonimirova 20/a, Večernji list d.d. sa sjedištem u Zagrebu, Slavonska avenija 4 te poduzetnik Vjesnik – naklada d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu, Slavonska avenija 4 (točka I. izreke rješenja), da je poduzetnik Datapress d.o.o. (sada Datapress d.o.o. u stečaju) sa sjedištem u Osijeku, Trg slobode 6 bio sudionik zabranjenog sporazuma iz točke I. izreke ovog rješenja u razdoblju od 2. kolovoza 2008. do 2. svibnja 2009. (točka II. izreke rješenja), da Hrvatska udruga poslodavaca – Udruga novinskih izdavača sa sjedištem u Zagrebu, Pavla Hatza 12 u konkretnoj upravnoj stvari nije poduzetnik u smislu članka 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja pa nije ni sudionik zabranjenog sporazuma utvrđenog u točki I. izreke ovog rješenja (točka III. izreke rješenja), zabranjeni sporazum iz točke I. izreke ovog rješenja ništav je ex lege u smislu članka 9. stavak 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (točka IV. izreke rješenja). Ovo rješenje bit će objavljeno u »Narodnim novinama« (točka V. izreke rješenja).

Protiv pobijanog rješenja tužbe su podnijeli tužitelj Glas Slavonije d.d., koja je zaprimljena pod brojem: Us-4995/2010, tužitelj Vjesnik – naklada d.o.o., koja je zaprimljena pod brojem: Us-4996/2010, tužitelj Večernji list d.d., koja je zaprimljena pod brojem: Us-5148/2010, tužitelj Novi list d.d., koja je zaprimljena pod brojem: Us-5283/2010 te tužitelji Europapress holding d.o.o. i Slobodna Dalmacija d.d. zajedničku tužbu koja je zaprimljena pod brojem: Us-5282/2010. S obzirom na to da su sve tužbe podnesene protiv istog pobijanog rješenja Sud je odlučio na temelju ovlaštenja iz članka 313. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 58/93., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07., 84/08., 123/08. i 57/11.) u svezi s člankom 60. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) predmete spojiti radi zajedničkog razmatranja i o tužbama odlučiti zajedničkom presudom pod brojem: Us-4995/2010.

Tužitelj Glas Slavonije d.d. u tužbi kojom pokreće upravni spor osporava zakonitost pobijanog rješenja zbog pogrešno ocijenjenih dokaza tako da je iz utvrđenih činjenica izveden pogrešan zaključak u pogledu činjeničnog stanja te je pogrešno primijenjen pravni propis na temelju kojega je doneseno. Naime, tuženo tijelo navodi da je »temeljem napisa u medijima« došlo do saznanja da su nakladnici općeinformativnih dnevnika povećali cijene tih dnevnika istodobno za isti iznos te time utvrdili maloprodajnu cijenu informativnih tiskovina koje izdaju različiti nakladnici sa sjedištima u više hrvatskih gradova i županija koja činjenica je predstavljala dovoljno indicija i upućivala na opravdanu sumnju na postojanje dogovora o cijenama općeinformativnih dnevnih novina između nakladnika – konkurenata, a što je izričito zabranjeno odredbama članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Kako isto smatra neutemeljenim, u nastavku tužbe tužbenim razlozima ukazuje, odnosno pokušava dokazati da nisu ispunjene ni osnovne pretpostavke za postojanje sporazuma iz članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, a slijedom toga ni osnova za donošenje pobijanog rješenja. Osporava stajalište tuženog tijela da je između njega te ostalih poduzetnika navedenih u pobijanom rješenju sklopljen svojevrstan kartelni sporazum ukazujući da je smisao kartelnog djelovanja uklanjanje međusobne konkurencije ili po članku 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja izravno ili neizravno utvrđivanje kupovne ili prodajne cijene, odnosno drugih trgovinskih uvjeta te stvaranje uvjeta za monopolski položaj i monopolsko ponašanje ili po članku 9. navedenog Zakona primjenjivanje nejednakih uvjeta na istovrsne poslove s različitim poduzetnicima, čime ih se dovodi u nepovoljniji položaj u odnosu na konkurenciju, kakvog djelovanja u smislu ispunjavanja navedenih ciljeva s njegove strane nije bilo, odnosno to bi bilo nepotrebno, nesvrsishodno te time i logički i realno neopravdano. U svezi s ograničenjem konkurentnosti na mjerodavnom tržištu ističe da svaka rasprava o konkurentnosti dva ili više subjekata na tržištu mora započeti detaljnom analizom njihovih proizvoda, tržišta gdje se ostvaruju odnosno od strane tržišta koncipiraju međusobni učinci konkurentnosti te postupaka koje svaki od poduzetnika poduzima radi što veće konkurentnosti njegovog proizvoda. U tom smislu ističe da je izdavač općeinformativnih dnevnih novina naziva »Glas Slavonije«, koji je tiskovina pretežito regionalnog karaktera te bez obzira na općenitu formulaciju nacionalnih dnevnih novina realno je i općepoznato kako je relevantno i mjerodavno tržište ovog proizvoda ograničeno na prostor regije Slavonije odnosno županija osječko-baranjske, virovitičko-podravske, vukovarsko-srijemske te brodsko-posavske, tako da više od 80% svojih sadržaja posvećuje upravo zbivanjima, događajima i činjenicama vezanim uz navedenu regiju. Dakle, moglo bi se zaključiti kako je njihov proizvod specijaliziran za opsežno i sveobuhvatno informiranje na području dijela mjerodavnog tržišta te se o eventualnoj konkurentnosti može govoriti samo imajući na umu rezultate i analize tog konkretnog dijela tržišta, odnosno navedenih županija. Stoga smatra da je tuženo tijelo stvarujući premise o zajedničkom sporazumu kao nedopuštenom instrumentu djelovanja na slobodnom tržištu moralo uzeti u obzir i analizirati da li zaista u realnosti postoji bilo kakva potreba za takvim mjerama, odnosno koji stupanj konkurencije u stvari postoji između navedenih proizvoda, koji iako formalno predstavljaju jednu te istu vrstu proizvoda u suštini svojim su sadržajima namijenjeni bitno različitim dijelovima tržišta te na temelju navedenih činjenica ne dolaze u međusobni odnos konkurencije. Dakle, eventualni konkurirajući proizvod njegovom proizvodu mogle bi se smatrati novine »Jutarnji list« i »Večernji list«, koje se jednakomjerno distribuiraju na području cijele Republike Hrvatske kao mjerodavnog područja pa tako i na području relevantnom za njegov proizvod te koje se vrstom svojeg sadržaja vezanim uz cjelokupno mjerodavno tržište približavaju vrsti sadržaja novina »Glas Slavonije«. Stoga je u smislu navedenog tuženo tijelo moralo ispitati te analizirati predmetno mjerodavno tržište i utvrditi da li je promjena cijena utjecala na međusobne omjere prodaje navedenih proizvoda, te analizirati udio na tržištu svakog od poduzetnika kroz period od posljednje promjene cijena, a iz koje analize bi tada bio vidljiv podatak da li je broj prodanih primjeraka odnosno tržišni udio pao ili porastao te da li je to povezano s padom ili porastom prodaje tiskovina ostalih poduzetnika, a ako da, u čiju korist ili na čiju štetu. Nadalje, trebalo je ispitati kakav je njegov udio na tržištu nakon povećanja cijene te kakav je učinak imalo to povećanje cijene na njegovu poziciju na tržištu. Postoji ciljana interesna skupina potrošača na kojima temelji svoj udio na tržištu, a koja očito nije prisutna u segmentu potrošača vezanih za novine »Jutarnji list«, odnosno »Večernji list« budući se kroz paralelno iznošenje svih triju proizvoda sa sličnim sadržajem na istom tržištu kroz duži niz godina njegov udio bitnije, ne mijenja odnosno ostaje konstantan. Navedena činjenica je dokaz nepostojanja realne konkurencije između njega i poduzetnika – izdavača novina »Jutarnji list« i »Večernji list«, a samim time ni potrebe za sklapanjem bilo kakvih sporazuma kojima bi se ista i uklonila. Nadalje, smisao zabranjenog sporazuma je da se izravno ili neizravno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene, odnosno drugi trgovinski uvjeti te je i u ovom slučaju potrebno utvrditi da li je promjena cijena koja je po mišljenju tuženog tijela posljedica zabranjenog sporazuma utjecala na stanje na tržištu. Napominje da 70% prihoda od prodaje ostvaruje putem pretplate pri čemu godišnja pretplata iznosi 1603,00 kn, šestomjesečna 875,00 kn, a mjesečna 164,00 kn. Za usporedbu samo od eventualnih konkurirajućih novina pretplata za »Jutarnji list« za dvanaest mjeseci iznosi 1971,20 kn, a pretplata na šest mjeseci 1028,37 kn dok za »Večernji list« pretplata za dvanaest mjeseci iznosi 1753,00 kn, na šest mjeseci 1000,00 kn, a na mjesec dana 176,00 kn. Dakle, vidljivo je da se radi o bitno različitim cijenama pretplate koje barem za njega donose većinu prihoda od prodaje pa bi sklapanje zabranjenog sporazuma imalo eventualno smisla kada bi se cijene pretplate ujednačile te na taj način utvrdile prodajne cijene istorodnih proizvoda što u konkretnoj situaciji nije slučaj pa nema smisla govoriti o bilo kakvom ograničenju konkurentnosti. Stoga se nameče zaključak da predmetno kartelno udruživanje o kojem govori tuženo tijelo nije nastupilo pa samim time nije ni moglo posljedovati sa učincima na tržištu koji bi ugrozili redovne tržišne mehanizme, posebno mehanizme kontrole cijena te narušavanje zdrave tržišne konkurencije. U svezi opravdanosti povećanja cijena novina smatra da su analize koje je provelo tuženo tijelo nepotpune te je netočna konstatacija da je kod njega u većini kategorija došlo do smanjenja troškova, osim u grupi troškova redakcije gdje je došlo do povećanja troškova u iznosu od 6% odnosno 17%. Predmetno »pojeftinjenje« do kojega je došlo tuženo tijelo nije stavljeno u realni kontekst troškova i standarda koji su se promijenili od 2002. do 2008. godine u kojem razdoblju nije bilo promjena cijena novina. Naime, tuženo tijelo uopće ne uzima u obzir inflaciju kao vrlo važan faktor povećanja cijena proizvoda i robe široke potrošnje kakva su i općeinformativne dnevne novine. Dakle, bez obzira na možebitni pad vrijednosti nekih čimbenika valja imati na umu kako vrijednost novca, odnosno iznosa od 6,00 kn u 2002. godini ne odgovara istoj vrijednosti novca u 2008. godini. Nadalje, tuženo tijelo u pobijanom rješenju analizira i uspoređuje troškove po tiskanom i troškove po prodanom primjerku iako je općepoznato i ekonomski jedino prihvatljivo promatrati cijene, odnosno troškove samo po prodanom primjerku, budući da jedino prodani primjerak općednevnih tiskovina označava pravu visinu troškova. Dakle, prilikom ocjene da li je došlo do povećanja troškova prilikom izdavanja novina mora se isključivo uspoređivati vrijednost tih troškova po prodanim primjercima i to ne samo u razdoblju od 2007. godine na 2008. godine već u razdoblju od pretposljednjeg formiranja cijena, dakle u svibnju 2002. godine pa do posljednjeg formiranja cijena, odnosno do 1. kolovoza 2008. Kako se u analizu ulazi s pogrešnim parametrima, tako da se u rješenju govori samo o troškovima po tiskanom primjerku, a ne po prodanom, odnosno analizira porast i pad troškova na ekonomski neodrživim premisama to je rezultiralo pogrešno utvrđenim činjeničnim stanjem, odnosno neutemeljenim zaključkom da povećanje cijena nije posljedica povećanja troškova. U svezi indicija, odnosno sumnja na postojanje zabranjenog sporazuma između poduzetnika, zbog istodobnog povećanja cijena za isti iznos skreće pozornost na neke opće prihvaćene običaje i standarde koji doduše nisu regulirani i određeni nikakvim formalnim aktima, ali su se isti kroz svakodnevnu primjenu učvrstili u smislu nepisanih pravila. Jedno od takvih pravila je da su mjerodavne cijene uvijek izražene u zaokruženim, cijelim iznosima, odnosno iste su izražene samo u kunama, a ne i u manjim novčanim jedinicama iz razloga što je među ljudima i nadalje ostala uvriježena činjenica kako se novine i časopisi najviše prodaju putem kioska, koji sam po sebi podrazumijeva brzu transakciju, odnosno brzu izmjenu dobara i novca. Druga je stvar vezana uz analiziranje potrošača te njihove reakcije na visinu same cijene određenih općeinformativnih tiskovina. Nesporno je da se na mjerodavnom tržištu Republike Hrvatske dnevne novine često smještaju u tri cjenovna razreda i to novine za 3,00 (4,00) kn, novine za 6,00 (7,00) kn te novine za 10,00 kn. U svijesti potrošača se stvorila i predodžba o tri različita cjenovno kvalitetna razreda općeinformativnih dnevnih tiskovina te da svaki pojedini cjenovni razred predstavlja određenu razinu standarda u izvještavanju i informiranju, a predmetno je vidljivo i u konstantnosti tržišnih udjela svakog pojedinog poduzetnika. Naposljetku, običaj vezan uz trenutak promijene cijena također je rezultat analiza i ispitivanja tržišta te je nesporno utvrđeno kako postoje razdoblja kada povećanje cijene određenog proizvoda ima najmanji učinak na njegovu prodaju. S tim u svezi općepoznata je činjenica kako je 1. kolovoza većina ljudi na godišnjim odmorima, što podrazumijeva dodatno slobodno vrijeme, a shodno tome i povećanu potražnju za novinama te manji otpor na eventualno povećanje cijena u tom razdoblju. Nadalje, nije sporno kako je zbog povećanja troškova njegovo poslovanje bilo neodrživo uz postojeću cijenu novina od 6,00 kn, a posebice ističe da je odluka o povećanju cijena dnevne tiskovine »Glas Slavonije« bila predmet razmatranja puno prije nego je ista donesena od strane drugih poduzetnika, odnosno bez obzira što je predmetna odluka o povećanju formalno donesena tek pred kraj mjeseca srpnja ista se razmatrala tijekom cijelog mjeseca odnosno od trenutka kada su novine »24sata« krenule u prodaju s novom cijenom uvećanom za 1,00 kn. Dakle, u svakom slučaju odluka nije uslijedila po bilo kakvom dogovoru već se jednostavno radi o paralelnom djelovanju različitih poduzetnika, koji sami neovisno donose svoje poslovne odluke.

Predlaže stoga Sudu da tužbu uvaži i pobijano rješenje poništi te naloži tuženom tijelu da mu naknadi troškove upravnog spora (sastav tužbe 2.000,00 kn, porez na dodanu vrijednost 460,00 kn i sudska pristojba na tužbu i presudu 1.000,00 kn, odnosno ukupno 3.460,00 kn).

Tužitelj Vjesnik – naklada d.d. u tužbi kojom pokreće upravni spor osporava zakonitost pobijanog rješenja iz razloga što smatra da je netočan i pravno neutemeljen navod tuženog tijela da je izričitim dogovorom, odnosno usklađenim djelovanjem s ostalim izdavačima općeinformativnih dnevnika povećao cijenu lista sa 6,00 kn na 7,00 kn. Naime, list »Vjesnik« je hrvatski politički dnevnik koji je jedini u državnom vlasništvu na način da je do 1. kolovoza 2008. bio u sklopu Vjesnika d.d. Interes Republike Hrvatske, bez obzira na poteškoće financiranja, je da se list kao takav (koncepcijski) održi na tržištu što se ujedno poklapa i sa stavom EU koja inzistira da ipak dio javnih glasila bude u vlasništvu države, odnosno da bude javno glasilo. Dakle, list »Vjesnik« se razlikuje od privatnih medija koji imaju sasvim drugu uređivačku koncepciju i način financiranja te su uglavnom okrenuti prema tržištu. Kako se navedeni list, kao i drugi listovi, s obzirom na situaciju na tržištu nalazi u velikim financijskim poteškoćama, a država kao vlasnik ne može podmirivati sve troškove to je i jedan od razloga zbog čega (uz ostale mjere štednje) je došlo do promijene cijena odlukom od 25. srpnja 2008. bez obzira što je 1. kolovoza 2008. redakcija i cijeli list prešao na novi pravni subjekt (u »Narodne novine« d.d. odnosno »Narodne novine« – press d.o.o.) također u državnom vlasništvu. Ističe da je tuženom tijelu dostavio cjelokupnu zatraženu dokumentaciju iz koje je vidljivo da je 25. srpnja 2008. donio odluku o povećanju cijena lista »Vjesnik«, i koja je stupila na snagu 1. kolovoza 2008., o čemu je istovremeno dana 25. srpnja 2008. obavijestio distributere (Tisak d.d. i Distripress d.o.o.) i time postupio sukladno općim uvjetima distributera. Ističe i da nije imao saznanja za predmetni sastanak u Hrvatskoj udruzi poslodavaca – Udruga novinskih izdavača niti je u njemu sudjelovao jer nije njezin član. Iako je 1. kolovoza 2007. umanjen porez na dodanu vrijednost na cijenu novina u iznosu od 10% financijski pokazatelji su i dalje ukazivali na pad prihoda u razdoblju od godine dana (od 1. kolovoza 2007. do 1. kolovoza 2008.) što je bio dovoljan parametar da do povećanja cijene mora doći. To je i jedan od razloga zašto je upravo od 1. kolovoza 2008. odredio povećanje cijena uz već navedeni interes države da list i dalje egzistira na tržištu. Ističe da je u tržišnom gospodarstvu svaki poduzetnik slobodan formirati cijene svojih proizvoda i usluga u skladu s tržišnim uvjetima odnosno svojim troškovima poslovanja, vlastitoj poslovnoj i cjenovnoj politici.

Predlaže stoga Sudu da tužbu uvaži i pobijano rješenje poništi.

Tužitelj Večernji list d.d. tužbom kojom pokreće upravni spor osporava zakonitost pobijanog rješenja iz razloga propisanih člankom 10. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima i to zbog bitne povrede pravila upravnog postupka, zbog nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja, odnosno iz razloga što je iz određenih činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja te zbog nepravilne primjene Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i drugih mjerodavnih propisa, osobito kriterija iz pravne stečevine EU. U pogledu bitnih povreda pravila upravnog postupka ukazuje na povredu načela materijalne istine (članak 7. Zakona o općem upravnom postupku), načela saslušanja stranaka (članak 8. istog Zakona), načela slobodne ocjene dokaza (članak 9. istog Zakona) kao i da pobijano rješenje sadrži nedostatke zbog kojih ga nije moguće ispitati (značajne proturječnosti izreke i obrazloženja te nedostaci i proturječnosti u samom obrazloženju – članak 209. istog Zakona). Povreda načela materijalne istine očituje se u činjenici da je rješenje utemeljeno isključivo na nekoliko indicija koje nisu utvrđene kao činjenice. Osim na okolnosti gotovo istodobnog povećanja cijena odluka tuženog tijela se u bitnome temelji na jednoj neautoriziranoj izjavi predsjednika Udruge novinskih izdavača objavljenoj na dan prije povećanja cijena u elektroničkim medijima, koju je isti sam demantirao i pojasnio smisao i drugačije značenje njegove izjave te na okolnosti da nije dostavljen jedan zapisnik koji u konačnici niti ne postoji. Načelo materijalne istine isprepliće se i s povredama članaka 135., 143. i 158. Zakona o općem upravnom postupku. Naime, u postupku koji je prethodio donošenju pobijanog rješenja, nije mu, a prema rezultatima postupka niti ostalim poduzetnicima protiv kojih se vodio postupak, omogućeno da se očituje o bitnim činjenicama i okolnostima koje su značajne za rješenje predmeta te da ostvare i zaštite svoja prava i pravne interese. Sve stranke su doduše na zahtjev tuženog tijela dostavile tražene podatke i očitovanja u kojima su jasno izjavili da nikada međusobno nisu komunicirali oko promjene cijena dnevnih novina, no tuženo je tijelo takve izjave davane pod materijalnom i kaznenom odgovornošću u cijelosti ignoriralo te istovremeno dalo krucijalno značenje drugoj okolnosti koja tijekom postupka uopće nije bila raspravljana. Prema obrazloženju rješenja tuženo tijelo od Izvršnog odbora Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača nije dobilo zapisnik s navodne sjednice Izvršnog odbora od 4. srpnja 2008., a da o toj okolnosti nikada nije bio upoznat u tijeku postupka niti je tuženo tijelo zatražilo od njega niti bilo koje druge stranke očitovanje o toj navodnoj sjednici i tom zapisniku. Odredbe članaka 135. i 143. Zakona o općem upravnom postupku podrazumijevaju da je stranka protiv koje se vodi postupak upoznata s predmetom postupka i svim navodima te dokazima i činjenicama koje joj se stavljaju na teret, što u konkretnom postupku nije bio slučaj. I prema članku 158. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku na usmenoj raspravi treba raspraviti i utvrditi ono što je predmet ispitnog postupka. U postupcima ove vrste, posebice kad se postupak pokreće po službenoj dužnosti je uobičajeno da se strankama dostavi tzv. »statement of objections«, koji sadrži činjenice i okolnosti na temelju kojih se u postupku odlučuje o odgovornosti stranaka na temelju propisa o zaštiti tržišnog natjecanja, kako bi se mogao izjasniti o pojedinim relevantnim okolnostima i dokazima koje je prikupilo tuženo tijelo, odnosno priložiti dokaze kojima bi opovrgnuo ono što mu se stavlja na teret. Ne samo da je izostala takva pisana obavijest o stanju postupka već voditelj postupka na usmenoj raspravi održanoj 8. prosinca 2009. nije pojasnio niti dosadašnje stanje postupka niti ukazao na bilo koju novu okolnost, dokaz ili činjenicu koja bi bila relevantna i na koju bi se stranke u postupku mogle i trebale očitovati. Tuženo je tijelo nepravilno primijenilo i načelo slobodne ocjene dokaza jer isto ne znači samovolju tijela odnosno ovlaštene službene osobe već je ona dužna svoju ocjenu dokaza obrazložiti, odnosno navesti razloge zbog kojih je određenim dokazima poklonjena vjera, a drugima nije. Međutim, osim indicija na temelju kojih je donijelo odluku o pokretanju postupka, tijekom postupka nije izveden niti jedan drugi dokaz koji bi te indicije pretvorio u činjenice pa nije moglo biti, kako to tuženo tijelo tvrdi, nedvojbeno utvrđeno da su nakladnici postigli dogovor, odnosno da su se usuglašavali oko cijene općeinformativnih dnevnika. Tuženo tijelo iz okolnosti da nije dobilo zapisnik s navodne sjednice Izvršnog odbora od 4. srpnja 2008. proizvoljno zaključuje da su se nakladnici upravo toga dana dogovorili oko povećanja cijena iako za to ne postoji niti neki posredni niti neposredni dokaz. U svezi nejasnoća i proturječnosti izreke i obrazloženja pobijanog rješenja ističe da iz izreke rješenja nije jasno da li se utvrđuje da je postojao izričiti dogovor ili usklađeno djelovanje ili jedno i drugo. Izričiti dogovor je jedna kategorija, a usklađeno djelovanje sasvim druga, kako to proizlazi iz odredbe članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. U samom obrazloženju rješenja se pak na pojedinim mjestima tvrdi da je Agencija nedvojbeno utvrdila postojanje dogovora (npr. str. 37 rješenja), na nekim se mjestima i dalje tvrdi da je utvrđeno da su poduzetnici usklađenim djelovanjem, odnosno izričitim dogovorom povećali cijene (str. 32 rješenja) te se na pojedinim mjestima tvrdi »usklađeno djelovanje ostvareno je...«. Stoga nije jasno da li tuženo tijelo tvrdi da je postojao izričiti dogovor ili usklađeno djelovanje, koje razlikovanje je bitno i zbog kriterija za ocjenu odnosnog ponašanja. Smatra nejasnim i nelogičnim dio izreke rješenja u kojem se izriče da su nakladnici imenovani u rješenju izričitim dogovorom, odnosno usklađenim djelovanjem istodobno 1. i 2. kolovoza 2008. godine povećali cijene, čime su sklopili zabranjeni sporazum u smislu članka 9. stavak 1. točka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i to u razdoblju od 1. kolovoza 2008. do dana donošenja rješenja. Naime, u smislu članka 17. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja postoji smisao određivanja perioda trajanja zlouporabe vladajućeg položaja, osobito ako ona još traje u trenutku donošenja rješenja jer se takvim rješenjem tada nalaže i daljnja zlouporaba, koji dodatak je u izreci rješenja ostao nejasan i neobrazložen. Navedene nejasnoće i nedostaci obrazloženja dijelom su povezani s pogrešno utvrđenim činjeničnim stanjem, odnosno pogrešnom primjenom materijalnog prava i kriterija koji proizlaze iz primjene europskog prava. Ističe da je na upit tuženog tijela obrazložio gospodarske razloge povećanja cijena te je izjavio da njegovi predstavnici nikada nisu bili niti na jednom sastanku s predstavnicima drugih novinskih izdavača na temu povećanja cijena tiskovina niti je na bilo kojoj sjednici Izvršnog odbora (čiji je član bio predsjednik uprave) ikada bilo raspravljano o promjenama cijene dnevnih tiskovina. Naime, imao je opravdane razloge za povećanje cijena općeinformativnog dnevnika »Večernji list« jer je u nekoliko mjeseci prije poskupljenja razmatrao različite scenarije razvoja uz nepromijenjenu cijenu od 6,00 kn, no kako su sve analize davale negativne rezultate opcija povećanja cijena pokazala se kao neizbježna. Razlozi promjene cijene bili su prije svega višegodišnji kontinuirani rast ulaznih troškova poslovanja bez mogućnosti menadžmenta da utječe na njih, kao što je neprekinuti rast troškova prijevoza, troškova tiskanja pod utjecajem globalnog kretanja cijena papira te troškova zaposlenika uvjetovanih kolektivnim ugovorom. Postojanje razlike u strukturi troškova kod pojedinih nakladnika koju je utvrdilo tuženo tijelo i kojem je pridodalo posebno značenje ne mijenja činjenicu da su svi nakladnici imali u sedam godina (od zadnje promijene cijena dnevnih novina 2001. godine) kontinuirani porast troškova te stagniranje ili pad naklade i prihoda. Iako je tuženo tijelo svoju ekonomsku analizu baziralo na usporedbi 2007. i 2008. godine i u tom kratkom razdoblju rezultati analize pokazali su jasan porast troškova i pad naklade prodanih primjeraka i prihoda kod gotovo svih nakladnika općeinformativnih dnevnika. Odluka o promjeni cijene »Večernjeg lista« donesena je na sjednici Uprave održane 7. srpnja 2008. s datumom primjene nove cijene od 1. kolovoza 2008., dakle, znatno prije nego što su ostali nakladnici donijeli svoje odluke o povećanju cijene. Odluka o povećanju cijene s 1. kolovozom bila je uvjetovana s jedne strane marketinškim razlozima jer se povećanje cijene u sezoni godišnjih odmora smatralo povoljnim trenutkom u kojem ovo neželjeno, ali nužno povećanje cijene neće imati značajnije negativne učinke na prodaju novina. Povećanje cijena s prvim danom u mjesecu prirodni je i nužni odabir datuma s obzirom da se obračuni sa distributerima vrše u mjesečnim ciklusima. Ističe da nije komunicirao s konkurentima glede pitanja povećanja cijene niti je s bilo kojim konkurentom na mjerodavnom tržištu sklapao ikakav izričit ili prešutni dogovor oko cijena, niti je ikoga od konkurenata obavijestio o namjeri povećanja cijena. O svojoj odluci o povećanju maloprodajne cijene je obavijestio distributere Tisak d.d. i Distri-press d.o.o. dva dana prije poskupljenja odnosno 30. srpnja 2008. Tuženo je tijelo ispravno utvrdilo činjenicu da je društvo u sastavu koncerna Styria Media Inernational AG te da u sastavu istog koncerna na hrvatskom tržištu posluju i sestrinska društva 24sata d.o.o., koje izdaje općeinformativni dnevnik »24sata« te Dnevnik d.o.o. koji izdaje dnevnu tiskovnu »Poslovni dnevnik«. Nakon što je povezano društvo 24sata d.o.o. povećalo cijenu svog dnevnika »24sata« mjesec dana ranije prije ostalih nakladnika je donio odluku o povećanju cijene svojih novina »Večernji list« te je prije ostalih nakladnika obavijestio distributere o konkretnom povećanju i datumu povećanja cijena, ali iz tih činjenica tuženo tijelo nije izvuklo nikakav zaključak već je jednostavno na temelju drugih indicija i okolnosti istovremenog povećanja cijena ostalih općeinformativnih dnevnika utvrdilo da je dogovorno, odnosno usklađeno djelovao s ostalim nakladnicima. Smatra da se u konkretnom slučaju radilo očigledno o svjesnom paralelnom ponašanju nakladnika, odnosno o oponašanju njegove odluke i njegovog povezanog društva 24sata d.o.o. Prema komparativnom pravu i praksi u području zaštite tržišnog natjecanja, pa tako i prema pravu i praksi EU ne smatra se zabranjenim tzv. svjesno paralelno ponašanje pod kojim se smatraju situacije kada konkurenti bez individualnog kontakta svjesno oponašaju jedni drugoga npr. u odnosu prema nekom vodećem sudioniku na tržištu. Činjenica da su ostali nakladnici odlučili također povećati cijene svojih dnevnih novina može se tretirati kao svjesno paralelno ponašanje. Tuženo je tijelo na temelju njegova iskaza u postupku i utvrđenih činjenica izvelo pogrešan zaključak o nepostojanju paralelnog postupanja iz razloga što sama okolnost da je povećanje cijena uslijedilo gotovo istovremeno samo po sebi ne znači nikakav dokaz za dogovaranje ili usklađeno djelovanje. Potpuno je nelogičan zaključak da bi primjerena reakcija konkurenata na povećanje cijene dnevnika »24sata« trebala biti smanjenje cijena ostalih općeinformativnih dnevnika. Točno je doduše da »24sata« svoj tržišni udjel dijelom ostvaruje i zbog niže cijene no tuženo tijelo zaboravlja općepoznatu činjenicu da se dnevnik »24sata« razlikuje od ostalih općeinformativnih dnevnika ne samo programskim sadržajima već i formatom te da takva novina ima drugačiju troškovnu strukturu. Činjenica je da su ostali nakladnici upravo 31. srpnja 2008. donijeli odluku o povećanju cijena, dan nakon što je objavio distributerima povećanje cijena »Večernjeg lista« sa 6,00 na 7,00 kn počevši od 1. kolovoza 2008. govori u prilog zaključku da su ostali nakladnici saznali za povećanje cijene »Večernjeg lista« pa su slijedeći ih odlučili ad hoc i sami donijeti odluke o povećanju cijena kako bi marketinški iskoristili povoljni trenutak i povećali cijene uslijed sezona godišnjih odmora. Okolnost da su ostali nakladnici odlučili povećati cijene svojih dnevnih novina za 1,00 kn ne predstavlja, suprotno zaključku tuženog tijela, indiciju ili dokaz da je postojalo usklađeno djelovanje. Naime, ostali nakladnici su prema njihovim iskazima očigledno i sami prethodno razmatrali povećanje cijene te se logično nametalo povećanje cijene za 1,00 kn budući da su dnevne novine u Republici Hrvatskoj tradicionalno poskupljivale uvijek za 1,00 kn. Pritom tuženo tijelo nije uzelo u obzir određene bitne karakteristike mjerodavnog tržišta općeinformativnih dnevnika u Republici Hrvatskoj te da se radi načelno o homogenim proizvodima i transparentnom mjerodavnom tržištu na kojem su cijene svih dnevnih novina bile iste i prije povećanja te su se sva povećanja tradicionalno događala gotovo istovremeno i to uvijek za okrugli iznos. Takovo povećanje, neovisno o tome što je uslijedilo istovremeno, nije imalo nikakve negativne posljedice na tržišnu utakmicu jer nije donijelo nikakav ekstra profit već je tek neznatno poboljšalo uvjete poslovanja. Potrošači su nakon povećanja cijena dnevnih novina, jednako kao i prije povećanja, imali i dalje jednaku mogućnost izbora proizvoda. Dakle, osim na okolnosti da su cijene povećane gotovo istovremeno za isti iznos, što samo po sebi ne predstavlja nikakav dokaz dogovora ili usklađenog djelovanja, tuženo tijelo svoju odluku zanemarujući sve ostale činjenice, temelji na dvije indicije i to na neautoriziranoj iz konteksta izvučenoj i netočno objavljenoj izjavi predsjednika Izvršnog odbora Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača gospodina Marijana Beljana koji je istu dao 31. srpnja 2008., a koju su prenijeli pojedini elektronički mediji i na okolnosti da tuženo tijelo nije dobilo zapisnik sa navodne sjednice Izvršnog odbora od 4. srpnja 2008. godine. U odnosu na izjavu predsjednika Izvršnog odbora gospodina Beljana isti je u svom pisanom očitovanju od 4. prosinca 2009. izričito opovrgao da je dao izjavu takvog sadržaja kako je prenesena te je izričito izjavio da niti je izjavio niti je mogao izjaviti da je bilo ikakvih sastanaka, dogovora i sporazuma o povećanju cijena dnevnih novina od kolovoza 2008. U svezi sjednice Izvršnog odbora od 4. srpnja 2008. na zaključak iz obrazloženja rješenja (str. 13) tuženo tijelo nije imalo osnove i on predstavlja indiciju koja počiva na pogrešnim činjenicama i pretpostavkama. Naime, dana 4. srpnja 2008. nije održana nikakva sjednica Izvršnog odbora, odnosno njegovu članu Izvršnog odbora (Marjan Jurleka) nije poznato da je sazvana i održana bilo kakva sjednica. Jedino je točno da su pojedini članovi Izvršnog odbora nakon sjednice Skupštine 4. srpnja 2008. neformalno započeli razgovor o problemima koji su nakladnicima izazvali tadašnji novi Opći uvjeti distribucije distributera Tisak d.d. te su se složili da predsjednik Udruge gospodin Beljan izda odgovarajuća priopćenja kojima će se izraziti nezadovoljstvo i zabrinutost nakladnika stanjem u sektoru novinskog izdavaštva izazvanim novim Općim uvjetima distribucije od strane Tiska d.d. Nejasno je i u postupku nije raspravljeno ni utvrđeno radi čega je predsjednik Izvršnog odbora takav neformalni razgovor prozvao sjednicom Izvršnog odbora no u svakom slučaju iz toga se nije mogao izvući zaključak da se upravo na toj sjednici diskutiralo o promjeni cijena. Kako Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja definira detaljne kriterije za ocjenu ponašanja poduzetnika koja se mogu smatrati »zabranjenim sporazumima« odnosno »usklađenim djelovanjem«, a o istome, osobito u slučaju »usklađenog djelovanja« ne postoji razvijena praksa tuženog tijela ni sudska praksa tuženo je tijelo kod utvrđivanja zabranjenog sporazuma, odnosno usklađenog djelovanja trebalo primjenjivati kriterije koji proizlaze iz europskog prava tržišnog natjecanja. Obveza proizlazi iz članka 35. stavak 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, koji propisuje da je tuženo tijelo u ocjeni oblika sprječavanja, ograničavanju ili narušavanju tržišnog natjecanja koji mogu utjecati na trgovinu između Republike Hrvatske i Europske zajednice u skladu s člankom 70. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju između Europskih zajednica i njegovih država članica i Republike Hrvatske dužno primjenjivati na odgovarajući način kriterije koji proizlaze iz pravilne primjene pravila o tržišnom natjecanju u Europskim zajednicama. Republika Hrvatska se obvezala u ocjeni svih oblika sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja koji mogu utjecati na trgovinu između Republike Hrvatske i Europskih zajednica, primjenjivati kriterije koji proizlaze iz primjene pravila o tržišnom natjecanju u EU, posebice članaka 81., 82. i 86. Ugovora o osnivanju Europske zajednice i instrumenata za tumačenje koje su usvojile njezine institucije a sve to na temelju članka 70. stavak 2. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju. Odredba članka 140. Ustava Republike Hrvatske propisuje da međunarodni ugovori koji su sklopljeni i potvrđeni u skladu s Ustavom i objavljeni i koji su na snazi čine dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske, a po pravnoj snazi su iznad zakona. Samo tuženo tijelo u obrazloženju također potvrđuje da se pri donošenju odluke orijentiralo na pojedinim komparativnim pravnim izvorima no prema njegovom mišljenju tako da nije u dovoljnoj mjeri uzeta u obzir relevantna sudska praksa Europskog suda. Temeljenje odluke o postojanju zabranjenih sporazuma na pukim indicijama nije prihvatljivo ni prema kriterijima iz pravne stečevine EU-a, kojih se tuženo tijelo trebalo pridržavati. Izričiti dogovor podrazumijeva suglasnost volja između najmanje dvije stranke, pri čemu sama forma izražene volje nije presudna ukoliko je volja nedvojbeno izražena. Postojanje nedvojbenih očitovanja volje u odnosu između njega i bilo kojeg drugog nakladnika nije postojala niti je u postupku utvrđeno. U sličnim slučajevima Europski sud je ukidao odluke Europske komisije uvijek kada Komisija nije bila u mogućnosti u dovoljnoj mjeri pravno dokazati postojanje sporazuma za koji tvrdi da postoji jer se kao osnovani smatraju tužbeni razlozi nepotpunog, odnosno pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja i nedostajuće dokazne snage indicija. Za utvrđivanje usklađenog djelovanja zahtjevi su nešto manji i ono postoji ako koordinacija između poduzetnika svjesnom praktičnom suradnjom isključuje rizike povezane sa tržišnim nadmetanjem. Utoliko su navodi tuženog tijela o kriterijima iz pravne stečevine EU istaknuti na stranici 35 rješenja točni. No ne smatra se usklađenim djelovanjem situacija u kojoj tržišni takmac svoje ponašanje na tržištu određuje samostalno te se prilagođava tržišnom ponašanju drugog poduzetnika. Prema praksi Europskog suda paralelno postupanje tržišnih takmaca u oligopolu nije nužno usklađeno djelovanje te nadležno tijelo za zaštitu tržišnog natjecanja mora u pojedinačnom slučaju dokazati da ne postoji drugo objašnjenje za takvo paralelno postupanje da bi predstavljalo usklađeno djelovanje. Usklađenost termina najave povećanja cijena može se tretirati kao neposredna posljedica izrazite transparentnosti tržišta koje se ne može kvalificirati kao umjetno, odnosno dogovoreno.

S obzirom na složenost sporne stvari radi boljeg razjašnjenja spornih pitanja i mjerodavnih propisa, a osobito kriterija koji proizlaze iz primjene pravila o tržišnom natjecanju u EU, kao i uvažavajuću činjenicu da će odluka u ovom predmetu predstavljati značajan presedan predlaže da Sud ili na temelju stanja spisa ili na usmenoj raspravi sam utvrdi ispravno činjenično stanje i na bazi tako utvrđenog činjeničnog stanja donese presudu kojom će utvrditi nepostojanje zabranjenog sporazuma. Podredno predlaže da Sud presudom poništi pobijano rješenje i vrati predmet tuženom tijelu na ponovni postupak s odgovarajućim uputama.

Tužitelji Europapress holding d.o.o. i Slobodna Dalmacija d.d. u zajednički podnesenoj tužbi osporavaju zakonitost pobijanog rješenja iz svih zakonom dopuštenih razloga, a posebice iz razloga pogrešne primjene materijalnog prava, točnije odredbi Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja koje uređuju pitanje zabranjenih sporazuma, povrede pravila postupka koji je prethodio donošenju pobijanog rješenja, odnosno povrede postupovnih odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i Zakona o općem upravnom postupku, kao i pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja, odnosno izvođenja pogrešnog zaključka iz tako utvrđenog činjeničnog stanja. U pogledu tužitelja Europapress holding d.o.o. se ističe da je pobijano rješenje u točki I. izreke nezakonito s obzirom na razdoblje u kojem bi navedeno društvo bilo sudionikom zabranjenog sporazuma jer je društvo Europapress holding d.o.o. dana 8. rujna 2009. obavijestilo Hrvatsku gospodarsku komoru da od istog dana više nije nakladnik općeinformativnog dnevnika »Jutarnji list«. Hrvatska gospodarska komora je dana 21. rujna 2009. izdala potvrdu o upisu u Upisnik Hrvatske gospodarske komore o izdavanju i distribuciji tiska iz koje proizlazi da je nakladnik općeinformativnog dnevnika »Jutarnji list« društvo EPH media d.o.o., odnosno druga pravna osoba. Dakle, društvo Europapress holding d.o.o. je eventualno mogao biti sudionikom zabranjenog sporazuma do dostavljanja obavijesti o promjeni osobe nakladnika, a ne i u odnosu na razdoblje do dana donošenja pobijanog rješenja. Dodatno se napominje da su podaci o nakladnicima određenog izdanja javno dostupni podaci koje nakladnik objavljuje svakodnevno u svakom izdanju kojega je nakladnik, kao i da se ti podaci mogu naći na javnim stranicama Hrvatske gospodarske komore. U pobijanom se rješenju u bitnome navodi kako je ekonomskom analizom poslovanja svih poduzetnika Agencija nedvojbeno utvrdila kako postoje značajne razlike u troškovima te iznosima i izvorima prihoda pa da ne postoji ekonomsko opravdanje za istovremeno povećanje cijena svih općeinformativnih dnevnika za isti iznos od 1,00 kn. Da takav zaključak bude apsurdniji Agencija u svom priopćenju (objavljeno na stranicama Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja pod »Press« kao obavijest sa 37. sjednice Vijeća za zaštitu tržišnog natjecanja) kao opravdanje svoje odluke navodi sljedeće: »Štoviše ovakav dogovor donosi neopravdanu dobit onim nakladnicima čiji su troškovi ispod troškova najefikasnijeg među njima«. Isto tako, pobijanom rješenju je prethodio intervju s predsjednicom Vijeća za zaštitu tržišnog natjecanja gospođom Olgicom Spevec objavljen u izdanju busines.hr pod naslovom »Spevec: Sumnjamo u kartel nakladnika, uskoro odluka« gdje imenovana nakon izbijanja »afere« oko objavljivanja SMS poruka ubijenog izdavača Ive Pukanića kao odgovor na upit novinara vjerojatno htijući umiriti javnost da će sva, takva strašna, neovlaštena i nezakonita dogovaranja o cijeni novina biti sankcionirana najavljuje »donošenje odgovarajuće odluke«. Iako navedeni navodi nisu sadržani u pobijanom rješenju isti jasno upućuju na nezakonitost i povredu postupka, pritisak na tijela postupka, što pobuđuje sumnju u objektivnost i nepristranost u vođenju postupka koji je prethodio donošenju pobijanog rješenja pa ih je stoga nužno razmatrati u kontekstu vremena i načina donošenja pobijanog rješenja. Ovakvim prejudiciranjem ishoda opisanog postupka prije nego što je donesena odluka i dostavljena strankama postupka, povrijeđeno je načelo samostalnosti i slobodne ocjene dokaza (članak 9. Zakona o općem upravnom postupku) te načelo pristupa podacima i zaštite podataka (članak 11. Zakona o općem upravnom postupku). Ističu kako je krajnje netočan i apsurdan zaključak Agencije da s obzirom na razlike u prihodima i troškovima različitih nakladnika ne postoji ekonomsko opravdanje za povećanje cijena za isti iznos te u tom smislu spore dio obrazloženja pobijanog rješenja (str. 37 zadnji odlomak). Iz ovakvog postupanja Agencije proizlaze povrede odredaba Zakona o općem upravnom postupku u pogledu dokazivanja činjenica u postupku i to posebno članka 58. i članka 65. Zakona o općem upravnom postupku jer nije odredila provođenje vještačenja na okolnost utvrđivanja rezultata poslovanja svakog od poduzetnika niti je od strane stručne osobe utvrđena cijena koštanja svakog od proizvoda i zarada po takvom proizvodu (dnevne novine svakog od poduzetnika) te nije na temelju neovisnog i stručnog znanja određene osobe utvrđena niti ekonomska isplativost niti ekonomska neisplativost odluke o povećanju cijena. U pogledu konstatacije da je ekonomski neopravdano povećati cijenu za isti iznos ako postoji razlika u prihodima i troškovima različitih nakladnika ističu da takva tvrdnja jednostavno nije točna jer da je takvo »ekonomsko načelo« točno onda dva poduzetnika koji prodaju iste, odnosno istovjetne proizvode nikad ne bi imala istu cijenu za takav proizvod ako ih proizvodnja ili nabavljanje tog proizvoda različito košta. Netočan je zaključak Agencije da se cijena na tržištu formira isključivo na temelju kalkulacije o trošku, odnosno zaradi budući da je notorna činjenica da se cijena mora formirati i ovisno o zahtjevima tržišta, zakonima ponude i potražnje, odnosno na temelju drugih parametara. Agencija nije ovlaštena utvrđivati što je za određenog poduzetnika ekonomski opravdana ili ekonomski neopravdana poslovna odluka budući da nema potrebno stručno znanje za utvrđivanje navedenog. Također ne može utvrđivati da li je nešto ekonomski opravdano isključivo uvidom u određene prihode i određene troškove poduzetnika niti je na temelju takvog paušalnog i necjelovitog uvida moguće donijeti zakonitu odluku. Agencija nije zatražila uvid u financijska izvješća svakog od poduzetnika da bi na temelju takvog uvida mogla utvrđivati rezultate poslovanja već je to rađeno usporedbom određenih (neusporedivih) kategorija. U svezi navoda u obrazloženju pobijanog rješenja glede usporedbe financijskih podataka za poduzetnike ističu da pregledom navedenih tablica proizlazi kako pod stavkom troškova nisu obuhvaćeni svi troškovi izdavanja određene novine već su obuhvaćeni troškovi koji se mogu navesti u fiksnom iznosu, a na što su upozoravali svojim dopisom kojim odgovaraju na dopis Agencije od 1. kolovoza 2009. Prvenstveno su mislili na indirektne troškove »back office-a«, stručnih službi i ostaloga. Jednako je nelogičan i netočan zaključak oko usporedbe prihoda svih poduzetnika. Agencija uspoređuje prihode od oglasa i prihode od prodaje tiskovine u 2007. godini (Tablica 8 na str. 30) kada zaključuje o ekonomskoj opravdanosti odluke o povećanju cijena dnevnika od 1. srpnja 2008. Osim što nije ovlaštena Agencija ni ne može donijeti pravilan zaključak o ekonomskoj isplativosti izdavanja novina ako uspoređuje podatke o rashodu za 2008. sa podacima o prihodu za 2007. godinu. Naime, iz razloga složenosti predmetne problematike nije moguće tumačenje podataka na način kako ih analizira Agencija već je potrebno stručno mišljenje osobe koja raspolaže s posebnim znanjima i stručnosti, kako ne bi bile povrijeđene odredbe Zakona o općem upravnom postupku koje reguliraju pitanje dokazivanja činjenica. Netočan je i nezakonit zaključak Agencije (str. 37. pobijanog rješenja) jer u postupku pred Agencijom nije utvrđena bilo kakva činjenica niti je dokazano da su poduzetnici, među kojima i oni, postigli zabranjeni sporazum iz članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, već je vođen na temelju indicija da je u relativno kratkom roku došlo do povećanja cijene dnevnih novina kod više nakladnika te je na temelju takve indicije, a ne činjenice, donesena i predmetna odluka. Stoga je netočno pozivanje u pobijanom rješenju da je nedvojbeno utvrđeno postojanje takvog dogovora. Ni činjenica održavanja kontakta nakladnika i raspravljanja o problematici tržišta tiskovina ne znači da su ostvarena obilježja zabranjenog sporazuma iz članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Tvrdnja da je nakon jednog od sastanaka održanog 4. srpnja 2008. došlo do povećanja cijene dnevnika je netočna, neprecizna i proturječna te ne znači da je postignut zabranjeni sporazum. Agencija nije precizno utvrdila kada je postignut zabranjen sporazum, odnosno ne navodi se obrazloženje na temelju čega zaključuje da je upravo 4. srpnja 2008. postignut zabranjeni sporazum kada nitko od navedenih sudionika nije potvrdio da je uopće bio na predmetnom sastanku. Svi njihovi zakonski zastupnici izričito su se očitovali da nisu prisustvovali takvom sastanku. U pogledu trenutka saznanja distributera (društva Distri-press d.o.o. i Tisak d.d.) za odluku o povećanju cijene dnevnih novina Agencija uopće nije izvela zaključak kada su ista društva saznala za povećanje cijene dnevnih novina slijedom čega je činjenično stanje ostalo nepotpuno utvrđeno. Sukladno članku 8.2. Općih uvjeta poslovanja društva Tisak d.d. nakladnik je dužan najaviti promjenu cijena dnevnika najmanje sedam dana prije primjene iz čega proizlazi da je za odluku o povećanju cijene dnevnika nekog od nakladnika distributer morao saznati odmah po njezinu donošenju pa su za takvu odluku morale saznati i druge osobe, odnosno i sami nakladnici slijedom čega je došlo do paralelnog postupanja. Kako je novina već 31. srpnja 2008. bila na kioscima s novom cijenom nelogično je pozivanje na izjave predsjednika Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača kada se zaključuje da je do povećanja cijene došlo nakon najave poskupljenja objavljenih u medijima (str. 38 pobijanog rješenja). Ovo posebno stoga što je gospodin Marijan Beljan u svojstvu predsjednika Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača na usmenoj raspravi održanoj 8. prosinca 2009. izričito izjavio da nije autorizirao bilo kakav tekst koji su objavili mediji i da nije davao bilo kakve izjave u svojstvu predsjednika već u svojstvu predstavnika društva Glas Slavonije d.d., te opetovano izjavio da je jedino dao izjavu HINI i to dana 31. srpnja 2008. u svojstvu člana Uprave i zakonskog zastupnika društva Glas Slavonije d.d. kada je najavio povećanje cijena »Glasa Slavonije«. Ako se uzme u obzir da su sve medijske objave o povećanju cijena dnevnih novina izašle, odnosno objavljene 31. srpnja 2008. nelogično je govoriti o medijskim najavama ako se novina već nalazi na kiosku. Znači, u postupku pred Agencijom je nesporno utvrđeno da su svi nakladnici znali za odluku društva 24sata d.o.o. o povećanju cijene dnevnih novina, kao i da su morali znati za odluke o povećanju cijene dnevnih novina drugih nakladnika, s obzirom na različite datume donošenja i da su takve odluke iskomunicirane partnerima – distributerima, tiskari i oglašivačima. Iz toga jasno proizlazi da je riječ o paralelnom postupanju, a ne o zabranjenom sporazumu, pa je tuženo tijelo prilikom donošenja pobijanog rješenja na temelju nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja pogrešno primijenilo materijalno prava kada je utvrdilo da je riječ o zabranjenom sporazumu iz članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. U tom smislu je nelogičan zaključak tuženog tijela da nije riječ o paralelnom postupanju jer da bi primjerena reakcija ostalih poduzetnika bilo »snižavanje cijena« (str. 33 pobijanog rješenja). Iz takvog zaključka opet proizlazi nerazumijevanje problematike da je do povećanja cijene došlo iz razloga nužnosti, neodrživosti poslovanja i sve većih gubitaka. Odluka o povećanju cijene se ne donosi iz razloga ekstra-profita već iz razloga preživljavanja što bi tuženo tijelo samostalno zaključilo da je provelo analizu rezultata poslovanja po stručnoj osobi. Smatra da mjesec dana predstavlja dovoljni vremenski odmak radi ostvarenja definicije paralelnog postupanja posebno uzimajući u obzir činjenicu da se povećanje cijene izdanja vrši, mora i može izvršiti jedino u ljetnim mjesecima kada je čitateljstvo na godišnjem odmoru i kada se najmanje primjećuje poskupljenje kako bi se izbjegla eventualna negativna reakcija u vidu pada prodane naklade. Ukazuju i da pri saslušanju predstavnik Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača kao svjedok nije upozoren na posljedice i odredbe koje vrijede za svjedoke sukladno primjenjivim odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i Zakona o općem upravnom postupku. S obzirom na sve navedeno proizlazi da nisu ostvarena obilježja zabranjenog sporazuma jer u postupku koji je prethodio pobijanom rješenju nije utvrđeno ni da su se nakladnici dogovarali ni kada su se dogovarali ni u čemu je sadržaj tog dogovora i koja je ekonomska svrha takvog dogovaranja. Ukazuju i na povredu postupka time što im je uskraćeno aktivno sudjelovanje u postupku.

Predlažu stoga Sudu da tužbu uvaži i pobijano rješenje poništi te da tuženo tijelo obveže na naknadu troškova postupka (sastav tužbe 200 bodova i porez na dodanu vrijednost te pristojba po odluci Suda).

Tužitelj Novi list d.d. u tužbi kojom pokreće upravni spor osporava zakonitost pobijanog rješenja iz razloga što se u postupku koji je prethodio njegovu donošenju nije postupilo prema pravilima postupka, što nije nikako, odnosno nije pravilno primijenjen zakon, odnosno propis utemeljen na zakonu te što nije pravilno utvrđeno činjenično stanje, a iz nekih činjenica je izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja. Naime, prilikom donošenja pobijanog rješenja tuženo tijelo nije primijenilo materijalno pravo, odnosno pogrešno je primijenilo materijalno pravo kao što je Uredba o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta, odredbe Zakona o medijima, odredbe Zakona o elektroničkim medijima te odredbe Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Ujedno, iako se u obrazloženju pobijanog rješenja Agencija poziva da je izvršila uvid u kriterije iz pravne stečevine EU nije vidljivo da ih je prilikom donošenja rješenja i primijenila. Ukazuje na pogrešnu primjenu Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta, odnosno da je pogrešno utvrđeno mjerodavno tržište u odnosu na njega. Naime, prema odredbi članka 2. navedene Uredbe se definira svrha utvrđivanja mjerodavnog tržišta, kao tržišta određenih proizvoda koji su predmet obavljanja djelatnosti poduzetnika na određenom zemljopisnom području. Dakle, svrha je utvrđivanja tog tržišta određivanje proizvoda s kojima se poduzetnici natječu te područja na kojem se natječu. Iz obrazloženja pobijanog rješenja proizlazi da je Agencija mjerodavno tržište u ovom postupku utvrdila primjenom samo jednog kriterija i to primjenom definicije općeinformativnog tiska sadržanog u članku 2. Zakona o medijima, kao tiska koji skupno objavljuje programske sadržaje namijenjene kontinuiranom informiranju javnosti o aktualnom društvenom, osobito političkom, gospodarskom, socijalnom, kulturnom životu i drugim zbivanjima u Hrvatskoj i svijetu. Dakle, nije primijenila ostale kriterije propisane Uredbom, odnosno nije utvrdila tržišne takmace niti njihov međusobni odnos, niti tržišne udjele, niti zamjenske proizvode (supstitute). U cijelosti je neprihvatljivo stajalište tuženog tijela da, iako sa stajališta krajnjeg korisnika općeinformativni dnevnici po sadržaju, pristupu temama i s obzirom na teritorijalnu pokrivenost možda nisu međusobno potpuno zamjenjivi, su u analizi koja je sadržana u obrazloženju pobijanog rješenja promatrani skupno zbog toga što se, osim što zadovoljavaju kriteriji općeinformativnih dnevnika, poskupljenje od jedne kune odnosilo na sve općeinformativne dnevnike, neovisno o njihovom sadržaju i prostornoj pokrivenosti. Da je tuženo tijelo pravilno primijenilo sve relevantne kriterije propisane Uredbom o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta, bila bi isključena primjena odredbe članka 9. stavak 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja jer bi se njihovom valjanom i zakonitom primjenom utvrdilo da nije tržišni takmac sa ostalim poduzetnicima u predmetnom postupku. Naime, »Novi list« je regionalni dnevnik koji je najviše zastupljen na području tzv. Riječkog bazena te je sa vrlo malim tržišnim udjelima prisutan na području ostalog dijela Republike Hrvatske što dokazuje iznesenim podacima u tužbi. Dakle, radi valjane i zakonite primjene Uredbe bilo je nužno primijeniti odredbu članka 2. stavak 1. točka i. Uredbe, prema kojoj su tržišni takmaci poduzetnici koji djeluju na istom mjerodavnom tržištu natječući se u nuđenju i prodaji proizvoda, dok je odredbom iz članka 2. stavak 1. točka j. definiran tržišni udjel kao mjerilo relativne veličine nekog poduzetnika na mjerodavnom tržištu, izračunato na način da se utvrdi postotak u kojem taj poduzetnik sudjeluje u ukupnoj proizvodnji i/ili prodaji nekog proizvoda na mjerodavnom tržištu u nekom razdoblju. U tom je smislu bilo potrebno utvrditi da li se svi poduzetnici međusobno natječu u nuđenju i prodaji proizvoda te koji je njihov pojedinačni tržišni udjel, te imati u vidu odredbu članka 6. Uredbe, prema kojoj mjerodavno tržište u zemljopisnom smislu predstavlja cjelokupan ili dio teritorija Republike Hrvatske na kojem se tržišni takmaci natječu u prodaji i/ili nabavi proizvoda pod jednakim ili dovoljno ujednačenim uvjetima koje to tržište bitno razlikuje od susjednih tržišta. Radi svega navedenog smatra da je radi donošenja zakonitog rješenja u ovom postupku bilo potrebno utvrditi primjenom odredbe članka 7. Uredbe da li su svi sudionici odnosno poduzetnici koji su bili stranke postupka koji je prethodio donošenju pobijanog rješenja tržišni takmaci na mjerodavnom tržištu u zemljopisnom smislu, a sve uz primjenu kriterija zamjenjivosti potražnje za određenim proizvodom, odnosno zamjenjivosti ponude za određenim proizvodom. Iz obrazloženja pobijanog rješenja ne proizlazi da je uzet u obzir regionalni kriterij te da bi se utvrdilo da osim tri vodeća općeinformativna dnevnika (»24sata«, »Jutarnji list«, i »Večernji list«) ostali dnevnici koje izdaju nakladnici sudionici ovog postupka predstavljaju regionalne novine koje su isključivo zastupljene na određenom dijelu teritorija Republike Hrvatske, a ne na cjelokupnom te da međusobno niti u odnosu na općeinformativne dnevnike s najvećom nakladnom niti u odnosu na regionalne ne predstavljaju tržišne takmace u smislu Uredbe. Nadalje, ističe da je tuženo tijelo prilikom donošenja pobijanog rješenja pogrešno primijenilo odredbe Zakona o medijima, odnosno nije primijenilo Zakon o elektroničkim medijima u svezi već navedenog pogrešno utvrđenog mjerodavnog tržišta i tržišnih takmaca. Naime, odredbom članka 35. Zakona o medijima na nakladnike pravne osobe koje obavljaju poslove distribucije medija, kao i na druge pravne osobe koje obavljaju poslove u vezi s javnim informiranjem primjenjuju se propisi u zaštiti tržišnog natjecanja te se tom odredbom medijima nameće obveza podnošenja prijave koncentracije poduzetnika koja nastaje neovisno o tome jesu li u konkretnom slučaju ispunjeni uvjeti iz članka 22. stavak 4. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Dakle, sukladno odredbama navedenog Zakona dopuštena je svaka koncentracija poduzetnika na tržištu naklade općeinformativnih dnevnika odnosno na tržištu općeinformativnih tjednika kojom bi tržišni udio sudionika konkretne koncentracije poduzetnika na tržištu, nakon njene provedbe prelazio 40% ukupno prodane naklade općeinformativnih dnevnika, odnosno tjednika u Republici Hrvatskoj. Isto tako, zabranjuje se nakladniku s nedopuštenom koncentracijom iz članka 37. stavak 1. Zakona o medijima stjecanje dionica ili udjela u nakladniku općeinformativnog dnevnika, odnosno tjednika. Prema članku 46. Zakona o elektroničkim medijima nedopuštenom koncentracijom u području medija smatra se i ako nakladnik koji ima koncesiju regionalne ili lokalne razine pokrivanja i istovremeno u istom ili susjednom području izdaje novine lokalnog značaja. Na temelju odredbe članka 47. istog Zakona smatra se da postoji nedopuštena koncentracija u području medija i u slučajevima iz navedenog članka 46. ako u kapitalu drugog nakladnika koji obavlja djelatnost radija ili televizije, novinskog nakladnika dnevnog tiska ili novinske agencije ima udjel iznad utvrđene visine kapitala fizička ili pravna osoba koja je osnivač nakladnika koji obavlja djelatnost na radiju ili televiziji odnosno osnivač ili s njim povezane osobe u smislu članka 45. istog Zakona. Dakle, smatra da je radi donošenja zakonitog rješenja bilo potrebno uzeti u obzir relevantne odredbe, odnosno ograničenja koje nakladnicima nameće Zakon o elektroničkim medijima i Zakon o medijima, a iz kojih proizlazi da su i susjedni mediji nužno povezani uz tiskane medije s obzirom na ograničenja koncentracije koja im se nameću. Stoga, oni nužno predstavljaju jedinstveno tržište, a susjedni mediji predstavljaju supstitucijske proizvode. U svezi pogrešne primjene odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja ističe da je da bi se pravilno i valjano primijenila odredba članka 9. stavak 1. istog Zakona bilo potrebno utvrditi da je došlo do sklapanja zabranjenog sporazuma između poduzetnika, da su ti poduzetnici konkurenti, da je došlo do usklađenog djelovanja koje je imalo kao cilj sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, odnosno u konkretnom slučaju ukidanje tržišnog natjecanja među nakladnicima u pogledu cijene dnevnih općeinformativnih dnevnika. Međutim, u postupku koji je prethodio donošenju pobijanog rješenja tuženo tijelo nije utvrdilo postojanje dokaza na temelju kojih bi se moglo utvrditi postojanje zabranjenog sporazuma već je odluka utemeljena na indicijama. Naime, iz obrazloženja rješenja je vidljivo da je suštinski dokaz, prema stajalištu tuženog tijela, izjava Marijana Beljana dana HINI u vezi s poskupljenjem dnevnih novina. Radi se o neautoriziranoj izjavi predsjednika Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača, koju je prenijelo nekoliko internetskih portala u obrađenom sadržaju i izvan konteksta izvorne izjave. Pozivanje na navedenu izjavu predstavlja jedini navodni dokaz na kojem tuženo tijelo temelji svoju odluku te iz nje crpi uporište za utvrđivanje postojanja zabranjenog sporazuma jer drugih dokaza na temelju kojih bi bilo utvrđeno postojanje takvog sporazuma nema. Međutim, neovisno o tome da li se ova izjava tretira kao dokaz ili kao indicija u ovom postupku važno je u vezi s njom istaknuti da je gospodin Beljan u istoj izjavi naveo da je na poskupljenje utjecao rast cijene energenata, troškova života, inflacija, zbrinjavanje otpada te troškovi povećanja plaće, a da se istovremeno istopio učinak smanjenja stope poreza na dodanu vrijednost na novine sa 22% na 10% od kolovoza 2007. godine pa su se skoro svi izdavači našli u zoni negativnog poslovanja. Isto tako je na usmenoj raspravi održanoj 8. prosinca 2009. istaknuto da se radi o izjavi koja je izvučena iz konteksta te da je nakon pokretanja postupka dao izjavu »Poslovnom dnevniku« 4. kolovoza 2008. u kojem je naveo da nikakvog kartelnog djelovanja među nakladnicima nije bilo te da se nikada među nakladnicima nije razgovaralo o politici cijena. Tuženo tijelo nije ocijenilo značaj te njegove izjave niti značaj izjave svih sudionika u postupku koji su izričito izjavili da nikakvog sporazuma među njima nije bilo. Nasuprot tome, svi nakladnici su ukazali na okolnost poskupljenja troškova distribucije donošenjem novih Općih uvjeta distributera Tisak d.d. i efekta tog poskupljenja na njihovo poslovanje. Ni o tim učincima u obrazloženju pobijanog rješenja nema nikakvog stajališta ili obrazloženja iz kojeg razloga navedene činjenice tuženo tijelo nije smatralo relevantnim prilikom donošenja pobijanog rješenja. Nedvojbeno je da je cijena svih općeinformativnih dnevnih tiskovina od 2001. godine bila ista i za svaki dnevnik iznosila 6,00 kn. Dakle, bilo je nužno u postupku koji je prethodio donošenju pobijanog rješenja utvrditi da se radi o takvom zabranjenom sporazumu koji ima za cilj ukidanje tržišnog natjecanja među nakladnicima u pogledu cijene dnevnih općeinformativnih dnevnika. Smatra i nepravilnim zaključak tuženog tijela da se postupanje nakladnika u konkretnom slučaju ne može okarakterizirati kao paralelno postupanje koje ne bi bilo u suprotnostima s propisima o zaštiti tržišnog natjecanja. Naime, poduzetnici su slijedili primjer poduzetnika 24sata d.o.o., nakladnika općeinformativnog dnevnika »24sata« koji je 1. srpnja 2008. povećao cijenu te tiskovine za 1,00 kn i to sa 3,00 na 4,00 kn, a radilo se i o signalu na koji su ostali nakladnici reagirali u svjetlu dostavljenih novih uvjeta od strane distributera Tisak d.d. Nije jasno niti iz kojeg razloga tuženo tijelo utvrđuje da je spornim poskupljenjem došlo do ukidanja tržišne utakmice između nakladnika u pogledu cijene dnevnih općeinformativnih dnevnika, jer je u postupku nesporno utvrđeno da je cijena svih dnevnih novina bila od 2001. godine ista i iznosila 6,00 kn. Dakle, sporno poskupljenje nije negativno djelovalo na tržišnu utakmicu na tržištu općeinformativnih dnevnika. Da bi se ostvario kartel, odnosno zabranjeni sporazum, koji za cilj ima narušavanje tržišnog natjecanja, u njemu moraju izričito ili prešutno sudjelovati konkurenti na određenom mjerodavnom tržištu što u ovom slučaju nije utvrđeno ni dokazano niti bi to činjenično odgovaralo istini. U svezi povrede odredbe članka 7. Zakona o općem upravnom postupku kod utvrđivanja pravog stanja stvari i utvrđivanja svih činjenica koje su od važnosti za donošenje zakonitog i pravilnog rješenja ističe da je pogrešno utvrđeno da izjava Marijana Beljana predstavlja relevantni dokaz u ovom postupku. Naime, navedena izjava predstavlja neautorizirani intervju, koji je prema iskazu Marijana Beljana na usmenoj raspravi kasnije demantiran u svim medijima. Navedena izjava mogla je imati značaj indicije na temelju koje je Agencije pokrenula upravni postupak, međutim, tijekom postupka nije utvrđeno niti dokazano da navedena izjava (urednički obrađena i izvađena iz konteksta) ima značaj relevantnog dokaza na temelju kojeg bi se donijela zakonita i pravilna odluka. Ukazuje i na povredu odredbe članka 8. Zakona o općem upravnom postupku, odnosno načelo saslušanja stranke koja je dalje razrađena člankom 143. istog Zakona, s obzirom da mu nije bila dana mogućnost da se izjasni o prisustvovanju ili održavanju sjednice od 4. srpnja 2008. niti je bio pozvan da se izjasni o pitanjima o kojima se raspravljalo na navedenoj sjednici niti da potvrdi ili ospori da je njegov predstavnik prisustvovao navedenoj sjednici Izvršnog odbora Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača. U pogledu povrede načela samostalnosti i slobodne ocjene dokaza ističe da u spisu ne postoji niti jedna isprava koja bi poslužila kao relevantni dokaz dok s druge strane postoje izjave svih sudionika u postupku koji su izričito izjavili i na usmenoj raspravi potvrdili nepostojanje bilo kakvog prethodnog dogovora između nakladnika. Smatra da je izreka pobijanog rješenja proturječna sama sebi i obrazloženju jer nije vidljivo da li su zabranjeni sporazum sklopili s izričitim dogovorom ili usklađenim djelovanjem, odnosno tuženo tijelo ne čini razliku između raznih oblika, odnosno načina narušavanja tržišne utakmice. Izreka pobijanog rješenja proturječna je sama sebi i u odnosu na razdoblje za koje se utvrđuje da je sklopljen zabranjeni sporazum. Naime, pravno nije moguće naći opravdanje za utvrđenje da je sporazum o kojem se odlučivalo u navedenom postupku trajao od 1. kolovoza 2008. pa do dana donošenja pobijanog rješenja. Naime, navedeno bi bilo moguće samo u slučaju da je tuženo tijelo utvrdilo da su nakladnici narušili tržišnu utakmicu usklađenim djelovanjem, a ne i izričitim dogovorom. Smatra da su neke odlučne činjenice ostale neutvrđene, a da je iz nekih izveden pogrešan zaključak. Prije svega, navedeno se odnosi na ocjenu povećanja troškova nakladnika u odnosu na razdoblje koje je prethodilo povećanju cijena, gledano u ukupnosti sa neefikasnom mjerom smanjenja stope poreza na dodanu vrijednost i donošenja novih Općih uvjeta distributera Tisak d.d. Naime, Agencija je izvršila analizu pojedinačnih troškova izdavanja općeinformativnih dnevnika u 2008. i 2007. godini gledajući pojedinačno prema grupama troškova u odnosu na redakciju, tiskanje, promociju, otpremu, prijevoz i troškove distributera. Usporedbom svih kategorija došla je do zaključka da su u 2008. godini promjene izražene u postotku u odnosu na razinu troškova u 2007. godini različite kod svakog poduzetnika, odnosno za svaki općeinformativni dnevnik. Međutim, tuženo tijelo je propustilo iz navedenih činjenica izvesti zaključak da je kod svih nakladnika zabilježen rast troškova povezan uz istovremenu stagnaciju ili pad prodaje, dakle, smanjenje prihoda, što je vrlo važno za pravilno ocjenjivanje razloga i činjenica odlučnih za ovaj postupak. Naime, svi nakladnici su kao razlog povećanja cijena naveli upravo povećanje troškova te dodatno istaknuli nove uvjete distribucije nametnute od distributera Tisak d.d. pa je bilo nužno utvrditi značaj povećanja troškova, značaj novih općih uvjeta distribucije u odnosu na povećanje cijena i njegovu ekonomsku opravdanost. Nasuprot tome, tuženo tijelo je izvelo zaključak da je činjenica istovremenog povećanja cijena kartelni sporazum ne ocjenjujući okolnosti i značaj činjenica gospodarske prirode koje su dovele do navedenog povećanja. Pritom tuženo tijelo nije u postupku utvrdilo promjenu općih uvjeta distribucije i njen ekonomski efekt na povećanje troškova nakladnika, a na što je u postupku koji je prethodio pobijanom rješenju upozorio tuženo tijelo. Iz tog razloga je navedena analiza troškova svakog nakladnika nepotpuna i ne daje relevantne podatke na temelju kojih bi se mogao izvesti pravilan zaključak. Okolnost istovremenosti, koja u navedenom postupku predstavlja ključni element za utvrđivanje postojanja kartela, trebala je biti ocijenjena s aspekta svih navedenih podataka, uzimajući u obzir (ne)profitabilnost svakog pojedinog poduzetnika, značaj smanjenja stope poreza na dodanu vrijednost, povećanje troškova distribucije, te prirodu ove poslovne grane u kojoj se običajno i uvriježeno cijene povećavaju prije sezone godišnjih odmora kada će se navedeno povećanje najlakše amortizirati s aspekta kupaca. Ni okolnost da nije dostavljen zapisnik iz kojeg bi se mogao steći uvid u tijek i sadržaj sjednice održane 4. srpnja 2008. nema dovoljan značaj u ovom postupku na temelju kojeg bi se moglo utvrditi dokazanim da se na navedenoj sjednici ustvari raspravljalo o povećanju cijena. Ono što nije sporno je da su nakladnici pregovarali i donosili odluke vezano uz poskupljenje cijene najvećeg distributera Tisak d.d., o cijeni distribucije koju je nametnuo novinskim izdavačima novi ugovor i time nove uvjete na koje je trebalo reagirati. Nadalje, ukazuje da rješenje ne sadrži razloge niti odlučne činjenice zbog kojih se smatra utvrđenim postojanje izričitog sporazuma, trajnog sporazuma ili usklađenog djelovanja s obzirom da se u obrazloženju navode sva tri oblika zabranjenog udruživanja poduzetnika.

Predlaže stoga Sudu da tužbu uvaži i pobijano rješenje poništi.

Agencija za zaštitu tržnog natjecanja u odgovorima na sve podnesene tužbe u bitnome smatra navode i razloge u tužbama u cijelosti neosnovanim smatrajući da je pobijano rješenje donijeto na temelju pravilno utvrđenog činjeničnog stanja, izvođenjem pravilnog zaključka iz pravilno utvrđenih činjenica i pravilne primjene odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, Uredbe o skupnom izuzeću sporazuma između poduzetnika koji djeluju na istoj razini proizvodnje odnosno distribucije, Uredbe o sporazumima male vrijednosti, Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta i odredaba Zakona o općem upravnom postupku, kao i uvidom u kriterije iz pravne stečevine EU. Dakle, u tom smislu radi izbjegavanja nepotrebnog ponavljanja ostaje pri svim navodima iz obrazloženja pobijanog rješenja.

Međutim, ipak posebice u odnosu na navode tužitelja Glas Slavonija d.d. da isti nije konkurent niti jednog predmetnog poduzetnika te da predmetne dnevne novine međusobno ne konkuriraju jedna drugoj ističe da je općeinformativni tisak definiran Zakonom o medijima, kao tisak koji skupno objavljuje programske sadržaje namijenjene kontinuiranom informiranju javnosti o aktualnom društvenom, osobito političkom, gospodarskom, socijalnom, kulturnom životu i drugim zbivanjima u Hrvatskoj i svijetu. U tom smislu navedenim posebnim zakonom je određen način utvrđivanja mjerodavnog tržišta. U provedenoj ekonomskoj analizi svi općeinformativni dnevnici promatrani su skupno zbog toga što zadovoljavaju kriterije općeinformativnih dnevnika iz Zakona o medijima te stoga što se poskupljenje od jedne kune odnosilo na sve općeinformativne dnevnike, neovisno o njihovom sadržaju i prostornoj pokrivenosti. Glede navoda da je u konkretnom slučaju bilo potrebno utvrditi koje je učinke na tržište imala promjena cijena dnevnih novina te da je bilo potrebno analizirati tržišni udio svakog poduzetnika kroz razdoblje od posljednje promjene cijene ističe kako izravno ili neizravno određivanje kupovne ili prodajne cijene, odnosno dogovori o cijenama između konkurenata predstavljaju teška ograničenja tržišnog natjecanja, koja imaju toliko visok mogući negativni učinak na tržišno natjecanje da je nepotrebno dokazivati njihove stvarne učinke na tržištu. Naime, bilo kakav dogovor o cijeni konkurenata smatra se dostatnom indicijom da bi mogla biti riječ o zabranjenom sporazumu poduzetnika koji za cilj ili posljedicu ima sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu. Sklapanje takvih sporazuma zabranjeno je svim poduzetnicima, neovisno o njihovom tržišnom udjelu na mjerodavnom tržištu pa čak i poduzetnicima s neznatnim tržišnim udjelom u smislu Uredbe o sporazumima male vrijednosti pa slijedom navedenog tržišni udjeli stranaka predmetnog postupka nisu mogli niti su utjecali na ocjenu da su stranke u postupku sklopile zabranjeni sporazum. S obzirom na navedeno u konkretnom predmetu nije bilo potrebno provoditi detaljnu ekonomsku analizu. Međutim, Agencija je provela analizu prihoda i troškova predmetnih nakladnika te su ustanovljene bitne razlike u strukturi njihovih prihoda i troškova. Navedeno je također govorilo u prilog utvrđenju da je u konkretnom slučaju riječ o zabranjenom sporazumu budući da je unatoč navedenom svih devet nakladnika povećalo cijenu dnevnih novina za isti iznos od jedne kune i na isti dan (svi osim poduzetnika Datapress d.o.o. koji je cijenu dnevne novine »Slavonski dom« povećao već slijedeći dan). Agencija u konkretnom slučaju nije ulazila niti može ulaziti u slobodu formiranja cijena svakog pojedinog poduzetnika, koji je slobodan formirati cijene svojih proizvoda i usluga, u skladu s tržišnim uvjetima, odnosno svojim troškovima poslovanja i vlastitoj poslovnoj pa i cjenovnoj politici. Posao Agencije nije kontrola cijene niti ona ima zakonske ovlasti uplitati se u ovu, jednu od temeljnih tržišnih sloboda poduzetnika. Činjenica samog povećanja cijena dnevnih općeinformativnih tiskovina ne bi bila sporna i suprotna propisima iz područja zaštite tržišnog natjecanja da se ne radi o dogovoru gotovo svih nakladnika tih tiskovina i njihovom razvidno koordiniranom djelovanju koje je pomogla Hrvatska udruga poslodavaca – Udruga novinskih izdavača kao krovna udruga većine nakladnika. Takvim se dogovorima ukida konkurencija među poduzetnicima, a postojanje više tržišnih takmaca samo je formalne naravi jer oni, dogovarajući istu cijenu za isti proizvod koji proizvode različiti poduzetnici s različitim troškovima i različitom proizvodnosti i efikasnosti poslovanja, zapravo djeluju kao jedan poduzetnik ili »kolektivni« monopolist. U odnosu na navode da je u konkretnom slučaju riječ o paralelnom postupanju koje nije u suprotnosti s propisima o zaštiti tržišnog natjecanja ističe da je na stranici 33 do 34 obrazloženja pobijanog rješenja detaljno obrazloženo zbog čega se ponašanje nakladnika u konkretnom slučaju ne može okarakterizirati kao paralelno postupanje.

U odnosu na navode tužitelja Vjesnik-naklada d.o.o. da nije član Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača ističe da navedeno ne znači da nije sudjelovao u dogovoru o povećanju cijena s ostalim nakladnicima. Naime, navedeno proizlazi iz rezultata provedenog postupka koji su pokazali da je kao i svi predmetni nakladnici povisio na isti dan i za isti iznos cijenu svog općeinformativnog dnevnika »Vjesnik«, neovisno o njegovoj različitoj prihodovnoj i troškovnoj strukturi u odnosu na ostale nakladnike. Nije sporno da je slijedom definicije općeinformativnog tiska prema Zakonu o medijima i općeinformativni dnevnik »Vjesnik« obuhvaćen navedenom definicijom, a i provedenim postupkom. Dogovor o cijenama između tržišnih takmaca predstavlja teško ograničenje tržišnog natjecanja u smislu članka 9. stavak 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja kako je to detaljno navedeno u obrazloženju pobijanog rješenja.

U odnosu na navode tužitelja Večernji list d.d. kako je postojanju razlika u strukturi troškova nakladnika dano posebno značenje te da je svoju ekonomsku analizu bazirala samo na usporedbi 2007. i 2008. godine, a da su i u tom kratkom razdoblju rezultati analize pokazali jasan porast troškova i pad naklade prodanih primjeraka i prihoda što je uvjetovalo potrebu povećanja cijena, ali to u postupku nije uzeto u obzir, Agencija ističe da svako izravno ili neizravno određivanje kupovne ili prodane cijene, odnosno dogovori o cijenama između konkurenata predstavljaju teška ograničenja tržišnog natjecanja, koja imaju toliko visok mogući negativni učinak na tržišno natjecanje da je nepotrebno dokazivati njihove stvarne učinke na tržištu. Ekonomskim dijelom rješenja su dodatno argumentirane činjenice kako je riječ o različitim poduzetnicima, s značajno različitom prihodovnom i troškovnom strukturom te kako nije postojao u vrijeme povećanja cijene niti jedan izvanredan događaj koji bi opravdao istovremeno povećanje cijene općeinformativnih dnevnika predmetnih nakladnika za jednak iznos s obzirom na njihovu utvrđenu međusobnu različitost. Navedeno je, osim činjenice da su svi nakladnici povećali cijenu općeinformativnih dnevnika istodobno 1. i 2. kolovoza 2008. i za isti iznos, također govorilo u prilog utvrđenju da je u konkretnom slučaju riječ o zabranjenom sporazumu. Osim toga, nakon najave poskupljenja od strane predsjednika Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača, isto je i uslijedilo, što također govori u prilog utvrđenju da je u konkretnom slučaju riječ o dogovoru nakladnika, odnosno zabranjenom sporazumu. I glede navoda tog tužitelja kako je izveden nepravilan zaključak da se postupanje nakladnika u konkretnom slučaju ne može okarakterizirati kao paralelno postupanje Agencija ističe da je razloge za tu tvrdnju detaljno obrazložila na stranici 33. i 34. obrazloženja pobijanog rješenja. U svezi navoda da nije dostavljen strankama tzv. »statement of objections«, koji kako navodi tužitelj sadržava činjenice i okolnosti na temelju kojih se u postupku odlučuje o odgovornosti stranaka, ističe kako na temelju odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i Zakona o općem upravnom postupku ne postoji obveza izrade i dostave navedenoga. Sukladno odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja stranke u postupku pred Agencijom imaju mogućnost uvida u spis predmeta da se upoznaju sa radnjama poduzetim od strane Agencije prema strankama u postupku i trećim osobama, kao i izvedenim dokazima. Navedenu mogućnost iskoristio je poduzetnik Večernji list d.d. dana 23. prosinca 2009.

U odnosu na navode tužitelja Europapress holding d.o.o. i Slobodna Dalmacija d.d. da je pobijano rješenje nezakonito s obzirom na razdoblje u kojem bi poduzetnik EPH d.o.o. bio sudionikom zabranjenog sporazuma budući da je 8. rujna 2009. obavijestio Hrvatsku gospodarsku komoru da od tog dana više nije nakladnik dnevnika »Jutarnji list« i da je novi nakladnik EPH media d.o.o. te da bi s obzirom na navedeno eventualno mogao biti sudionikom zabranjenog sporazuma do dostavljanja obavijesti Hrvatskoj gospodarskoj komori o promjeni osoba nakladnika, a ne do donošenja rješenja ističe kako je poduzetnik EPH media d.o.o. povezani poduzetnik poduzetnika EPH d.o.o. pa se u smislu propisa o zaštiti tržišnog natjecanja smatra jednim gospodarskim subjektom. Činjenica međusobne povezanosti poduzetnika EPH d.o.o. i EPH media d.o.o,. proizlazi iz izvoda iz sudskog registra trgovačkih društava u Republici Hrvatskoj od 30. lipnja 2010. Slijedom navedenog EPH d.o.o. osnivač je poduzetnika Media Nexus d.o.o. dok je Media Nexus d.o.o. osnivač poduzetnika EPH media d.o.o. Navedena povezanost proizlazi i iz privitaka podneska poduzetnika EPH d.o.o. od 9. ožujka 2009. iz kojih proizlazi kako je na dan 30. prosinca 2008. 100 posto udjela u temeljnom kapitalu poduzetnika EPH media d.o.o. imao poduzetnik Media Nexus d.o.o. dok 100 posto udjela u temeljnom kapitalu poduzetnika Media Nexus d.o.o. ima EPH d.o.o. Slijedom navedenog u izreci pobijanog rješenja pravilno je utvrđeno u odnosu na poduzetnika EPH d.o.o. da je isti bio sudionikom zabranjenog sporazuma do dana donošenja rješenja. Glede navoda tužitelja da se ocjena o »ekonomskoj neopravdanosti« odluke o povećanju cijene temelji na netočno i nestručno izvedenom zaključku Agencije, u pogledu poslovnih rezultata se ističe da svako izravno ili neizravno određivanje kupovne ili prodajne cijene, odnosno dogovori o cijenama između konkurenata predstavljaju teška ograničenja tržišnog natjecanja, koja imaju toliko visok mogući negativni učinak na tržišno natjecanje da je nepotrebno dokazivati njihove stvarne učinke na tržištu. S obzirom na činjenicu da su cijene svih općeinformativnih dnevnika povećane na isti dan (osim dnevnika »Slavonski dom«) ekonomska analiza je provedena u cilju utvrđivanja činjeničnog stanja na mjerodavnom tržištu, sličnosti, odnosno razlika u strukturi sudionika zabranjenog sporazuma. U svezi navoda da je u konkretnom slučaju bilo potrebno provoditi vještačenje ističe kako Agencija u okviru zakonom propisanih ovlasti provodi ekonomsku analizu putem svojih stručnih osoba pa slijedom navedenog nije potrebno provoditi vještačenje u smislu članka 183. Zakona o općem upravnom postupku. U odnosu na navode da je izvela nepravilan zaključak da se postupanje nakladnika u konkretnom slučaju ne može okarakterizirati kao paralelno postupanje upućuje na detaljno obrazložene razloge za tu tvrdnju na stranici 33. i 34. obrazloženja pobijanog rješenja.

U odnosu na navode tužitelja Novi list d.d. da je nepravilno primijenila odredbe Zakona o medijima, Zakona o elektroničkim medijima i Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta te da nije konkurent niti jednom poduzetniku koji su bili strane u postupku Agencije ističe da je općeinformativni tisak definiran Zakonom o medijima, kojim se kao posebnim Zakonom određuje način utvrđivanja mjerodavnog tržišta. U provedenoj ekonomskoj analizi svi općeinformativni dnevnici promatrani su skupno zbog toga što zadovoljavaju kriterije općeinformativnih dnevnika iz Zakona o medijima te stoga što se poskupljenje od jedne kune, odnosilo na sve općeinformativne dnevnike, neovisno o njihovom sadržaju i prostornoj pokrivenosti. I glede navoda tog tužitelja da je trebala utvrditi značaj povećanja troškova i novih općih uvjeta distribucije u odnosu na povećanje cijena i ekonomsku opravdanost povećanja cijena ističe kako izravno ili neizravno određivanje kupovne ili prodajne cijene, odnosno dogovori o cijenama između konkurenata predstavljaju teško ograničenje tržišnog natjecanja, koja imaju toliko visok mogući negativni učinak na tržišnom natjecanju da je nepotrebno dokazivati njihove stvarne učinke na tržištu. U svezi osporavanja postojanja paralelnog postupanja nakladnika u konkretnom slučaju se, kao i kod drugih tužitelja, upućuje na detaljno obrazloženje na stranici 33. i 34. pobijanog rješenja.

S obzirom na sve izneseno predlaže Sudu da tužbe odbije kao neosnovane.

Tužbe nisu osnovane.

Prema cjelokupnom stanju spisa predmeta proizlazi da je vezano uz saznanje da su različiti nakladnici – konkurenti sa sjedištima u više hrvatskih gradova i županija uz javnu najavu predsjednika Hrvatske udruge poslodavaca – Udruge novinskih izdavača (dalje: HUP-UNI) istodobno povećali maloprodajnu cijenu dnevnih općeinformativnih tiskovina u jednakom naominalnom iznosu od jedne kune te time opravdane sumnje u postojanje dogovora o cijenama, Agencija za zaštitu tržišnog natjecanja (dalje: Agencija) donesenom odlukom po službenoj dužnosti pokrenula postupak protiv tužitelja Glas Slavonije d.d. (nakladnik dnevnog lista »Glas Slavonije«), Vjesnik–naklada d.d. (nakladnik lista »Vjesnik« – hrvatskog političkog dnevnika), Večernji list d.d. (nakladnik dnevnog lista, »Večernji list«), Europapress holding d.o.o. (nakladnik dnevnog lista »Jutarnji list«), Slobodna Dalmacija d.d. (nakladnik dnevnog lista »Slobodna Dalmacija«) i Novi list d.d. (nakladnik dnevnog lista »Novi list«) radi ocjene sukladnosti sporazuma o istovremenom povećanju cijena općeinformativnih dnevnika u nominalnom iznosu od jedne kune s odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja kako bi se utvrdilo je li riječ o zabranjenom sporazumu u smislu članka 9. stavak 1. točke 1. tog Zakona.

Naime, bez obzira na možebitno objektivno uvjetovane razloge za povećanje cijena tih tiskovina te osporavanje međusobnog dogovora i prethodnog usuglašavanja između izdavača u okviru HUP-UNI po navodima nakladnika u prethodno provedenom ispitivanju stanja na mjerodavnom tržištu naklade općeinformativnih dnevnika, proizlazi da se, nakon kontakata i vođenih pregovora o potrebi povećanja cijena, ostvarila izjava predsjednika HUP-UNI medijski najavljenog (www.slobodnadalmacija.hr., www.nacional.hr. www.poslovni.hr. i www.javno.com.) poskupljenja dnevnih tiskovina s 1. kolovoza 2008., što je upućivalo na usuglašeno djelovanje, odnosno zajednički dogovor o istodobnom povećanju cijena na mjerodavnom tržištu naklade općeinformativnih dnevnika.

Radi utvrđivanja bitnih činjenica u provedbi je postupka prije donošenja odluke Agencija kontinuirano od stranaka predmetnog postupka prikupljala očitovanja i dokumentaciju. Tako je, između ostaloga, HUP-UNI na zahtjev Agencije dostavio i sve zapisnike sa sastanaka nakladnika tiska održanih u Udruzi u razdoblju od 1. siječnja do 1. kolovoza 2008., ali ne i zapisnik sa sjednice Izvršnog odbora HUP-UNI od 4. srpnja 2008., iako je u podnesku koji je dostavljen uz zapisnike izričito navedeno da je Izvršni odbor na svojim sjednicama od 10. lipnja 2008. i 4. srpnja 2008. raspravljao o stanju u sektoru novinskog izdavaštva i o utjecaju novih Općih uvjeta distribucije distributera Tisak d.d. na poslovanje novinskih izdavača. Dakle, umjesto zapisnika dostavljeni su stavovi HUP-UNI o stanju na tržištu distribucije tiskovina u kojem su izneseni zaključci sa navedenih sjednica. S obzirom da je na sjednici Izvršnog odbora HUP-UNI od 4. srpnja 2008. donesen Statut Udruge, kao temeljni akt poslovanja, zapisnik bi trebao postojati pa se opravdano cijeni da isti nije dostavljen iz razloga da se ne može izvršiti uvid u tijek i sadržaj navedene sjednice, a što predstavlja dodatnu indiciju da se na navedenoj sjednici raspravljalo i o povećanju cijene dnevnih novina. Iako predsjednik HUP-UNI tijekom postupka u svezi izjave »Na upit zašto poskupljenje nije objavljeno u nijednim dnevnim novinama odgovorio kako se o odluci dugo vijećalo te da novine nisu poskupljene od 2001. godine. Do sinoć se vodila žestoka diskusija treba li s poskupljenjem čekati do nove godine ili ga uvesti odmah. Nažalost, novinski izdavači su u dubokoj krizi i nije bile druge opcije...« ističe da istu nije autorizirao te da su pojedini dijelovi objavljenog članka izvučeni iz konteksta, na održanoj usmenoj raspravi, kojoj su prisustvovale sve pozvane stranke (svi tužitelji) priznaje da je »vjerojatno« rekao da cijene novina poskupljuju sa 6,00 na 7,00 kn od petka 1. kolovoza 2008., a ostalo je izvučeno iz konteksta.

Na temelju svih prikupljenih podataka, uključujući i već navedeno, tijekom postupka te analize svih pravnih i ekonomskih činjenica, kao i drugih relevantnih okolnosti Agencija utemeljeno zaključuje da je predmetno istodobno povećanje cijene devet (»Večernji list«, »Jutarnji list«, »Glas Slavonije«, »Glas Istre«, »Novi list«, »Slobodna Dalmacija«, »Vjesnik«, »Slavonski dom« i »Zadarski list«) od ukupno jedanaest tiskovina koja imaju obilježja općeinformativnih dnevnika sukladno Zakonu o medijima (»Narodne novine«, broj 59/04.) na promatranom mjerodavnom tržištu rezultat zabranjene koordinacije i dogovora među konkurentima o njihovom postupanju na tržištu, što predstavlja sklapanje zabranjenog sporazuma usklađenim djelovanjem, odnosno jedan od oblika kartelnog djelovanja kojim se međusobnim neformalnim kontaktima nakladnika te, prema izjavama njenog predsjednika, i održavanjem sastanaka u okviru HUP-UNI, na tržištu dnevnih tiskovina postiže dogovor prema kojem konkurenti neće međusobno konkurirati cijenama tih tiskovina. Dakle, takvim sporazumom je ukinuto tržišno natjecanje među nakladnicima u pogledu cijene dnevnih općeinformativnih dnevnika, što je zakonom zabranjeno jer ne mogu imati pozitivne učinke na tržišno natjecanje.

Naime, sukladno odredbi članka 9. stavak 1. točka 1. (»Narodne novine«, broj 122/03.) zabranjeni su sporazumi između poduzetnika, ugovori, pojedine odredbe ugovora, izričiti ili prešutni dogovori, usklađeno djelovanje, odluke udruženja poduzetnika koji kao cilj ili posljedicu imaju sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, a naročito oni kojima se izravno ili neizravno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene, odnosno drugi trgovinski uvjeti. Prema odredbi stavka 2. istog članka Zakona sporazumi kojima se sprječava, ograničava ili narušava tržišno natjecanje u smislu stavka 1. ovoga članka, a ne mogu se izuzeti u smislu članka 10. ovoga Zakona, ništavi su.

Od ocjene takve konkurencije nisu isključeni ni nakladnici Glas Slavonije d.d. i Novi list d.d., iako su njihove tiskovine regionalni dnevnici, kako to ističu u tužbi. Naime, mjerodavno se tržište u smislu odredbi članka 7. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i prema kriterijima utvrđenim Uredbom o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta (»Narodne novine«, broj 51/04.) utvrđuje posebno za svaki konkretni slučaj, a u predmetnom slučaju je isto utvrđeno primjenom posebnog zakona, odnosno Zakona o medijima, prema kojem je općeinformativni tisak definiran kao tisak koji skupno objavljuje programske sadržaje namijenjene kontinuiranom informiranju javnosti o aktualnom društvenom, osobito političkom, gospodarskom, socijalnom, kulturnom životu i drugim zbivanjima u Hrvatskoj i svijetu. Stoga je, kako sukladno navedenom zadovoljavaju kriterije općeinformativnih dnevnika prema Zakonu o medijima, iako, kako to ističe Agencija, sa stajališta krajnjeg korisnika općeinformativni dnevnici po sadržaju, pristupu temama te teritorijalnu pokrivenost tema nisu u potpunosti međusobno zamjenjivi, analiza opravdanosti poskupljenja obuhvatila skupno promatranje svih takvih tiskovina na teritoriju Republike Hrvatske (Tablica 1: Struktura tržišta naklade općeinformativnih dnevnika na teritoriju Republike Hrvatske u 2007. i 2008. godini) s obzirom da se poskupljenje od jedne kune odnosilo na sve općeinformativne dnevnike neovisno o njihovom sadržaju i prostornoj pokrivenosti. Dakle, obuhvaća sve poduzetnike naklade općeinformativnih dnevnika u Republici Hrvatskoj, bez obzira kojoj razini (nacionalnoj, regionalnoj ili lokalnoj) njihove tiskovine pripadaju, koji su podigli cijene na navedeni način, a to su svi osim Vox d.o.o., nakladnik novog lista na tržištu »Vox Glas Zadra« i Edit Rijeka – novinsko izdavačka ustanova, nakladnik dnevnika »La Voce del Popolo« koji nije povisio maloprodajnu cijenu navedenog dnevnika.

S obzirom da su nakladnici u očitovanju kao opravdanje povećanja maloprodajne cijene za jednu kunu navodili rast troškova proizvodnje (tiska i redakcije), troškove prodaje i distribucije, povećanja cijena električne energije i sirovina, povećanje plaće i drugih davanja, troškova života te inflaciju, ali i promjene u Općim uvjetima poslovanja poduzetnika Tisak d.d., koji je uveo novi način obračuna naknade za distribuciju tako da je osim postotnog uveden i fiksni iznos koji se plaća po prodanom primjerku te uvedena naknada za veliku remitendu, Agencija je navedeno pravilno cijenila potrebnim razmatrati kao odlučno tijekom predmetnog upravnog postupka.

Kako je analiza troškova izdavanja u razdoblju koji je prethodio povećanju cijene dnevnih novina (2007. i 2008. godina) obuhvaćala usporedbu prosječnih troškova po primjerku tiskovine prema dva kriterija (primjerak tiskanog i primjerak prodanog općeinformativnog dnevnika) od nakladnika je zatražen pregled troškova prema pet osnovnih grupa (redakcija, tiskanje, promocija, otprema i prijevoz i trošak distributera), koji pojedinačno mogu utjecati na povećanje ukupnih troškova, čiji su rezultati vidljivi u obrazloženju pobijanog rješenja (Tablica 5: Pojedinačni troškovi izdavanja općeinformativnih dnevnika u 2008. i 2007. godini). Detaljna analiza usporedbe iste kategorije troškova kod različitih poduzetnika (Tablica 6: Postotne promjene u pojedinačnim troškovima izdavanja općeinformativnih dnevnika 2008/2007) pokazuju da promjene u visini pojedinih troškova izdavanja ne ukazuju uvijek na povećanje troškova (ne nose uvijek pozitivan predznak), odnosno određeni su poduzetnici ostvarili pad troškova po jedinici tiskanog/prodanog primjerka za određenu grupu troškova. S obzirom da analizirane grupe troškova ukupno ne predstavljaju i prosječni ukupan trošak izdavanja dnevnika od poduzetnika je zatraženo očitovanje o ukupnom trošku izdavanja po tiskanom primjerku i po prodanom primjerku prije navedenog poskupljenja (Tablica 7: Ukupan trošak izdavanja općeinformativnih dnevnika u 2007. i 2008. godini), što ukazuje na različite troškove prema oba kriterija (veći po prodanom primjerku od onih po tiskanom primjerku s obzirom da je broj prodanih uvijek manji od tiskanih). Radi utvrđivanja svih relevantnih pokazatelja koji utječu na poslovanje, osim troškova cijenjeni su i prihodi od prodaje naklade i prihodi od oglašavanja koji su u cilju utvrđivanja njihova utjecaja s obje strane mjerodavnog tržišta (uvid u strukturu prihoda) stavljeni u međusobni odnos (Tablica 8: Prihodi od oglašavanja i od prodaje općeinformativnih dnevnika na teritoriju Republike Hrvatske u 2007. godini), što dokazuje da se strukture znatno razlikuju po pojedinom dnevniku, a samim time i da maloprodajna cijena različito utječe na prihode poduzetnika (nakladnika) općeinformativnih dnevnika.

Dakle, navedena detaljna provjera (analiza) ekonomske nužnosti povećanja cijena u isto vrijeme i za isti iznos, za provođenje koje, pored stručnih osoba Agencije, nije potrebno kako to smatraju tužitelji Europapress holding d.o.o. i Slobodna Dalmacija d.d. provoditi vještačenje u smislu članka 183. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91. i 103/96. – Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske), argumentirano ukazuje na značajne razlike prihodovne i troškovne strukture navedenih poduzetnika (sudionika zabranjenog sporazuma), čija takva potpuna međusobna različitost, bez postojanja posebnog izvanrednog događaja u vrijeme povećanja cijena, ne opravdava istovremeno povećanje cijene za jednaki iznos svih navedenih nakladnika iz razloga na koje ukazuju tužitelji u svojim tužbama.

S obzirom da izravno ili neizravno određivanje kupovne ili prodajne cijene, odnosno dogovori o cijenama između tržišnih takmaca u slučaju horizontalnih sporazuma, kakav je konkretan, predstavljaju teška ograničenja tržišnog natjecanja, koja imaju toliko visok mogući negativni učinak na tržišno natjecanje, odnosno ograničenja prema cilju, tako da je sklapanje takvih sporazuma zabranjeno svim poduzetnicima neovisno o njihovom tržišnom udjelu na mjerodavnom tržištu, dakle, i poduzetnicima s neznatnim tržišnim udjelom u smislu Uredbe o sporazumima male vrijednosti (»Narodne novine«, broj 51/04.) nepotrebno je dokazivati njihove stvarne učinke na tržištu, odnosno za ocjenu sklapanja zabranjenog sporazuma nisu odlučni tržišni udjeli pa nije potrebno ni provoditi detaljniju ekonomsku analizu od one koja je provedena (Priopćenje Europske komisije – Obavijest – Smjernice za primjenu članka 81. stavak 3. Ugovora o osnivanju EZ od 27. travnja 2004. objavljene na internetskoj stranici Agencije www.aztn.hr.). Stoga nije utemeljen ni tužbeni navod tužitelja Novi list d.d. da je u konkretnom slučaju Agencija trebala utvrditi značaj povećanja troškova i novih općih uvjeta distribucije u odnosu na povećanje cijena i ekonomsku opravdanost povećanja cijena, odnosno navodi tužitelja Glas Slavonije d.d. da je bilo potrebno utvrditi koje je učinke na tržištu imala promjena cijena dnevnih novina te provođenje analize tržišnog udjela svakog poduzetnika kroz razdoblje od posljednje promijene cijena (2001. godine). Naime, Agencija u tom smislu ne može ulaziti u slobodu formiranja cijena pojedinog poduzetnika.

Nije ni nepravilan zaključak Agencije, kako to smatraju tužitelji Večernji list d.d., Europapress holding d.o.o., Slobodna Dalmacija d.d., Glas Slavonije d.d. i Novi list d.d. da se postupanje nakladnika u konkretnom slučaju ne može okarakterizirati kao paralelno postupanje koje nije u suprotnosti s propisima o zaštiti tržišnog natjecanja. Naime, kako se to ističe i u obrazloženju pobijanog rješenja, predmetno povećanje maloprodajne cijene općeinformativnih dnevnika za isti iznos i gotovo na isti dan se ne može opravdati ni slijedom primjera poduzetnika 24sata d.o.o. koji je 1. srpnja 2008. povećao cijenu »24sata« sa 3,00 na 4,00 kn, niti u odnosu na druge konkurente, kao mogućnost »naknadne« reakcija na međusobna povećanja cijena, odnosno odgovor na ponašanje konkurenta, a i, s obzirom da je navedeni nakladnik svoju nakladu i visoki tržišni udjel u prethodnom razdoblju ostvario sigurno i radi niže cijene tiskovine, primjerenija bi reakcija bila snižavanje cijena. Naime, ovakvim povećanjem cijena je uklonjen tržišni mehanizam koji bi trebao poticati nakladnike na učinkovitije i rentabilnije poslovanje, kako kroz kvalitetu sadržaja tiskovine tako i povoljniju tržišnu cijenu.

U svezi očitovanja HUP-UNI u podnesku od 4. prosinca 2009. da su distributeri informacije o poskupljenju imali znatno prije nego što su se dnevne novine s novim cijenama pojavile na kioscima analiza povećanja cijena navedenih dnevnika je obuhvatila i najveće distributere na teritoriju Republike Hrvatske poduzetnike Tisak d.d. i Distri-press d.o.o., kako bi se provjerila navedena tvrdnja. Iz očitovanja distributera Tisak d.d. (Tablica 3: Obavijest nakladnika općeinformativnih dnevnika o promjeni cijene 2008. godine) ne proizlazi da je isti imao informaciju o poskupljenju općeinformativnih dnevnika znatno prije samog poskupljenja (većinom dan prije povećanja, odnosno 31. srpnja 2008.). Navedeno proizlazi i iz dostavljenih obavijesti uz očitovanje distributera Distri-press d.o.o. tako da je Večernji list d.d. dostavio takvu obavijest 30. srpnja 2008., Vjesnik-naklada d.o.o. i Glas Istre d.o.o. od 31. srpnja 2008. dok iz obavijesti Europapress holdinga d.o.o. nije razvidan datum kada je poslana obavijest (kao i kod obavijesti distributeru Tisak d.o.o.).

Nije sporno, kako to proizlazi i iz obrazloženja pobijanog rješenja, da je svaki poduzetnik u skladu s tržišnim uvjetima, odnosno troškovima poslovanja i poslovnoj politici slobodan formirati cijene svojih proizvoda i usluga. Ni u konkretnom slučaju činjenica povećanja cijena dnevnih općeinformativnih tiskovina ne bi bila upitna sa stajališta zaštite tržišta, kada takvo povećanje cijena tiskovina gotovo istog dana ne bi proizlazilo iz koordiniranog djelovanja gotovo svih nakladnika tih tiskovina (različiti poduzetnici s različitim troškovima i različitom proizvodnosti i efikasnosti poslovanja), kao tržišnih takmaca, da uz pomoć HUP-UNI, dogovarajući istu cijenu za isti proizvod djeluju na način da se takvim sporazumom ukida konkurencija među poduzetnicima, što je zakonom izričito zabranjeno.

Stoga, utemeljeno Agencija na temelju rezultata cjelokupnog postupka, sukladno detaljnoj, odnosno savjesnoj i brižljivoj ocjeni svakog dokaza posebno i svih dokaza zajedno, cijeni da predmetni dogovor o cijenama predstavlja takav horizontalni sporazum, koji sadrži teško ograničenje tržišnog natjecanja, koji je, s obzirom da nije mogao biti skupno ili pojedinačno izuzet u smislu članka 10. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja ništav (članak 9. stavak 2. istog Zakona). Naime, imajući u vidu ograničenja koja su propisana Uredbom o skupnom izuzeću sporazuma između poduzetnika koji djeluju na istoj razini proizvodnje odnosno distribucije (»Narodne novine«, broj 158/04.), odnosno ograničenja navedena u odgovarajućim smjernicama Europske komisije (članak 20., 21. i 23. Priopćenja Europske komisije–Obavijesti–Smjernice za primjenu članka 81. stavak 3. Ugovora o osnivanju EZ od 27. travnja 2004.), koje se u konkretnom slučaju primjenjuju kao interpretativni instrument za primjenu hrvatskih propisa o zaštiti tržišnog natjecanja u slučaju pravnih praznina ili dvojbi pri tumačenju mjerodavnih propisa (članak 35. stavak 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja) u svezi nemogućnosti skupnog izuzeća od primjene odredbi o zabranjenim sporazumima iz članka 9. toga Zakona, proizlazi da se pod ograničenjima prema cilju za horizontalne sporazume (sklopljeni između tržišnih takmaca), koji se ne mogu skupno, a u pravilu niti pojedinačno izuzeti, smatra i dogovaranje o cijeni.

Dakle, ne proizlazi da, kako to smatraju tužitelji, pobijano rješenje slijedom primjene mjerodavnih odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, odredaba primijenjenih provedbenih propisa (Uredbi), te u smislu odredbe članka 35. stavak 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i uvidom u odgovarajuće kriterije u svezi pravilne primjene pravila o tržišnom natjecanju u EZ u skladu s člankom 70. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju između EZ i njihovih država članica i Republike Hrvatske (Narodne novine – Međunarodni ugovori broj 14/01.) ne bi bilo sukladno utvrđenom činjeničnom stanju utemeljeno na pravilnoj primjeni materijalnih propisa.

Kako je primjenom odgovarajućih postupovnih odredaba Zakona o općem upravnom postupku u dijelu koji nije propisan Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja svim tužiteljima tijekom postupka dana mogućnost da se izjasne o činjenicama i okolnostima koje su od važnosti za donošenje rješenja (članak 8. Zakona o općem upravnom postupku), a iz obrazloženja je pobijanog rješenja vidljivo da su u cjelokupnoj analizi dokaza cijenjeni i njihovi iskazi u cilju utvrđivanja pravog stanja stvari (članak 9. istog Zakona) te je s istim ciljem održana i usmena rasprava (članak 54. stavak 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja) ni u tom smislu tužbeni navodi tužitelja nisu osnovani. Nisu cijenjeni odlučnim ni razlozi tužitelja Večernji list d.d. i Novi list d.d. kojima ukazuju na proturječnost izreke rješenja i njegova obrazloženja glede načina sklapanja zabranjenog sporazuma (izričitim dogovorom ili usklađenim djelovanjem) te s tim u svezi razdoblja u kojem se tužitelji smatraju sudionicima zabranjenog sporazuma (od 1. kolovoza 2008. do donošenja rješenja) jer način dogovora, odnosno forma sporazuma, a time i njegove posljedice, nije bitan, s obzirom da svaki kontakt između konkurenata koji djeluju na istoj razini tržišta (horizontalne prirode) u svezi s njihovim poslovnim aktivnostima i ponašanjem na tržištu, kada takva suradnja služi kao sredstvo za funkcioniranje prikrivenog kartela glede zabranjenog dogovora o cijenama, predstavlja rizik za tržišno natjecanje koje valja otkloniti (članak 1. Obavijesti Europske komisije – Upute o primjeni članka 81. Ugovora o osnivanju EZ na sporazume o horizontalnoj suradnji od 6. siječnja 2001. – Službeni list C 003). U tom se smislu Agencija pravilno poziva i na stajalište Suda EU u predmetu John Deere Ltd. v. Commission broj C-7/95 P iz 1998. godine, prema kojem, unatoč tome što poduzetnici imaju pravo prilagoditi se postojećem ili anticipiranom ponašanju konkurenata, između konkurenata ne smije biti izravnog ili neizravnog kontakta koji može utjecati na njihovo ponašanje na tržištu ili putem kojih poduzetnik otkriva konkurentu način ponašanja koje namjerava usvojiti na tržištu. U navedenom smislu ni prema sudskoj praksi (presuda Europskog suda T-61/02 od 14. listopada 2004. u predmetu Commerzbank i dr. i presuda Europskog suda od 31. ožujka 1993. u povezanim predmetima C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 i C-125/85-C-129/85, Ahiström Osakeyhtiö i dr.), na koje se u tužbi poziva tužitelj Večernji list d.d., nije isključena mogućnost da se u svakom konkretnom slučaju cijeni postojanje usklađenog djelovanja, tako da se i u nedostatku zaključenja sporazuma u pravom smislu riječi, svjesno dolazi do praktične suradnje kao odgovora na rizike koje prati tržišno natjecanje.

Nije prihvatljiva ni tvrdnja tužitelja u Europapress holding d.o.o. da je u svezi razdoblja u kojem se smatra sudionikom zabranjenog sporazuma odlučno da od dana (8. rujna 2009.) obavijesti Hrvatske gospodarske komore više nije nakladnik dnevnika »Jutarnji list« već je to novi nakladnik EPH media d.o.o. Naime, provjerom podataka (izvod iz sudskog registra trgovačkih društava u Republici Hrvatskoj od 30. lipnja 2010. i uvid u privitak podneska od 9. ožujka 2009.) je utvrđena međusobna povezanost poduzetnika EPH media d.o.o. sa navedenim tužiteljem pa se u smislu propisa o zaštiti tržišnog natjecanja smatraju jednim gospodarskim subjektom. Dakle, Europapress holding d.o.o. osnivač je poduzetnika Media Nexus d.o.o., koji je pak osnivač poduzetnika EPH media d.o.o., tako da na dan 30. prosinca 2008. poduzetnik Media Nexus d.o.o. ima 100 posto udjela u temeljnom kapitalu poduzetnika EPH media d.o.o., a Europapress holding d.o.o. ima 100 posto udjela u temeljnom kapitalu poduzetnika Media Nexus d.o.o. Nije utemeljena ni tvrdnja tužitelja Večernji list d.d. o povredi postupka time što mu nije dostavljena tzv. »statement of objections« koji bi trebao sadržavati činjenice i okolnosti na temelju kojih se u postupku odlučuje o odgovornosti stranaka jer prema mjerodavnim odredbama zakona kojima se određuju pravila postupka u konkretnom slučaju (Zakon o općem upravnom postupku i Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja) nije predviđena obveza izrade i dostave navedenoga. Međutim, kako to proizlazi iz odgovora na tužbu navedeni je tužitelj iskoristio dana 23. prosinca 2009. mogućnost uvida u spis predmeta kako bi se upoznao sa svim radnjama poduzetim prema strankama u postupku i trećim osobama kao i izvedenim dokazima.

Kako s obzirom na sve navedeno ne proizlazi da utvrđeno činjenično stanje (ocjena svih relevantnih dokaza) uz pravilnu primjenu mjerodavnih odredaba materijalnog propisa te poštivanje postupovnih pravila ne bi predstavljalo utemeljenu činjeničnu i pravnu podlogu za donošenje zakonitog rješenja glede postojanja zabranjenog sporazuma u smislu članka 9. stavak 1. točka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja na način kako je to utvrdila Agencija to slijedom takvog stanja stvari Sud ne nalazi opravdanim ni zahtjev tužitelja Večernji list d.d. da se u konkretnom slučaju održi usmena rasprava sukladno odredbi članka 34. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92).

Stoga, kako ne proizlazi da bi donošenjem pobijanog rješenja bio povrijeđen zakon na štetu tužitelja trebalo je na temelju odredbe članka 42. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima tužbe tužitelja odbiti kao neosnovane, s tim da će se presuda objaviti u »Narodnim novinama« na temelju odredbe članka 59. stavak 2. u svezi s člankom 57. točka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Kako u smislu odredbe članka 61. Zakona o upravnim sporovima svaka stranka u upravnom sporu podmiruje svoje troškove nije moguće udovoljiti zahtjevu tužitelja Glas Slavonije d.d., Europapress holding d.o.o. i Slobodna Dalmacija d.d. za naknadom traženih troškova upravnog spora.

Broj: Us-4995/2010-6

Zagreb, 21. prosinca 2011.

Predsjednica vijeća
Blanša Turić, v. r.

Presuda, NN 25/2012-652