## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-86/2001 od 17. rujna 2003.

### NN 159/2003 (10.10.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-86/2001 od 17. rujna 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2305

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlu­čiva­nje o ustavnim tužbama,
u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hra­njski,
Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom A. B. iz Š., koju zastupa K. K., odvjetnica
u Š., na sjednici održanoj dana 17. rujna 2003. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Gzz 26/1999 od 16. ožujka
1999. godine i predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni
postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1.
Ustavna tužba je podnijeta protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
broj: Gzz 26/1999-2 od 16. ožujka 1999. godine, kojom je prihvaćen zahtjev za
zaštitu zakonitosti Državnog odvjetništva Republike Hrvatske i preinačene su
presude Županijskog suda u Šibeniku, broj: Gž-310/98 od 14. rujna 1998. godine,
i Općinskog suda u Šibeniku, broj: P-1744/97 od 21. trav­nja 1998. godine, tako
da se tužbeni zahtjev podnosite­ljice ustavne tužbe u pravnoj stvari radi utvrđe­nja
i isplate odbija u cijelosti. Revizija tuženika, Republike Hrvatske, odbačena
je kao nedo­puštena.

Osporenom presudom preinačene su presude Županijskog
suda u Šibeniku, broj: Gž-310/98 od 14. rujna 1998., i Općinskog suda u Šibeniku,
broj: P-1744/97 od 21. trav­nja 1998. godine. Presuda Općinskog suda u Šibeniku
je glasila:

»1. Utvrđuje se da su ništave odredbe Ugovora o
kupoprodaji stana, koji je zak­ljučen između stranaka dana 24. svib­nja 1996.,
broj 19783, u dijelu točke 1. članka 3. kojim je utvrđena cijena stana u iznosu
od 118.223,10 kn, jer je ista 68.444,32 kn, pa je slijedom toga ništava odredba
ugovora u točkama 3. i 4. članka 4., jer je iznos 1. obroka 2.053,33 kn, a
mjesečnog obroka 241,74 kn do revalorizacije, pa se ovlašćuje tužite­ljica da
umjesto dosadaš­nje­g iznosa mjesečnog obroka otplate od dana pravo­moćnosti
ove presude, uplaćuje tuženiku iznos od 241,74 kn, kao i da zatraži izmjenu uk­njižbe
založnog prava (hipoteke) u C. listu za česticu br. 3086/12 k.o. Šibenik.

2. Dužan je tuženik vratiti tužite­ljici na ime dosad
uplaćene obročne otplate iznos više prim­ljenog od 5.526,64 kune, sa zakonskim
zateznim kamatama koje na iznos od 1.493,36 kuna teku od 17. lip­nja 1996.
godine, a na iznose od 175,81 kune mjesečno počev od 1. srp­nja 1996. godine od
uplate svakog pojedinog mjesečnog iznosa do konačne isplate.

3. Odbija se tužite­ljica s preostalim dijelom tužbenog
zah­tjeva za isplatu preplaćenog iznosa.«.

2. Iz osporavane presude vid­ljivo je da je Vrhovni
sud Republike Hrvatske zauzeo pravno stajalište da je u presudama niže­stupa­njskih
sudova pogrešno primije­njeno materijalno pravo, osobito zbog pogrešnog tumače­nja
pravnih pos­ljedica odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-I-697/1995
od 29. siječ­nja 1997. godine, kojom su, pored ostalih ukinute i odredbe članka
20a. i članka 8. stavka 4. Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko
pravo (»Narodne novine«, broj 43/92, 69/92, 25/93, 48/93, 2/94, 44/94, 58/95 i
11/96, u da­lj­njem tekstu: ZPS). Naime, Vrhovni sud je utvrdio osnovanim
navode iznesene u zahtjevu za zaštitu zakonitosti da pravni učinci odluke
Ustavnog suda Republike Hrvatske nastaju tek danom objave odluke u »Narodnim
novinama« ako Ustavni sud ne odredi neki drugi rok. Polazeći od toga, ukida­nje
zakona ili pojedinih zakonskih odredaba nema, u konkretnom slučaju,
retroaktivni učinak, već isto djeluje samo za ubuduće jer Ustavni sud nije
drugačije odredio. Iz toga slijedi da ugovorna odredba o cijeni spornog stana
nije ništava te na strani tuženice nije došlo ni do stjeca­nja bez osnove,
ocijenio je Vrhovni sud.

3. Podnosite­ljica u ustavnoj tužbi navodi kako je
odredba članka 9. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o prodaji stanova na
kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, broj 58/95), koja se odnosi
na članak 20a., ukinuta odlukom Ustavnog suda zbog toga što je od dana stupa­nja
na snagu bila protivna Ustavu. Ističe da je protuustavnost ukinute odredbe
postojala i prije ­njenog ukida­nja.

Podnosite­ljica smatra da su presudom Vrhovnog suda
povri­jeđena ustavna prava propisana člancima 3. i 14. stavkom 2. Ustava.
Predlaže usvaja­nje ustavne tužbe, ukida­nje presude Vrhovnog suda te vraća­nje
predmeta Vrhovnom sudu na ponovni postupak.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Prema odredbama članka 62. stavak 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst, u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu
ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti,
tijela jedinice lokalne i područne (re­gionalne) samouprave ili pravne osobe s
javnim ovlastima, kojima je odlučeno o ­nje­govim pravima i obvezama ili o sum­nji
ili optužbi zbog kaž­njivog djela, povrijeđeno ­ljudsko pravo ili teme­ljna
sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu
(re­gionalnu) samoupravu.

Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih
ili izvanrednih pravnih lijekova ne­go poseban institut za ocjenu pojedinačnih
akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ­ljudskih
prava i teme­ljnih sloboda, zajam­čenih Ustavom.

Slijedom navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pruža­nja
ustavnosudske zaštite, unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je
li u postupku odlučiva­nja o pravima i obvezama pojedinca došlo do ustavno
nedopuštenog posiza­nja u ­ljudska prava i teme­ljne slobode.

5. Svojom odlukom, broj: U-I-697/1995 od 29. siječ­nja
1997. godine (»Narodne novine«, broj 11/97), Ustavni sud je, kao neustavne,
ukinuo pojedine odredbe ZPS. Ukinuta je i odredba članka 9., koja se odnosi na članak
20a. tog Zakona. Tom je odredbom bilo određeno da se iza članka 20. dodaje novi
članak 20a., prema kojem, ako je državni stan veći od odgovarajuće­g stana iz članka
8. stavka 4. Zakona, višak u površini soba otkup­ljuje se prema cijeni koja
odgovara građevinskoj vrijednosti etalonskog objekta uve­ćanoj za vrijednost
koja proizlazi iz položajne pogodnosti stana.

Jedno od polazišnih stajališta Suda u tom predmetu
bilo je to da propisi o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo
predstav­ljaju tranzicijske propise putem kojih država, jer je dužna uskladiti
zakonodavstvo s Ustavom koji ne poznaje društveno vlasništvo, a niti stanarsko
pravo, provodi privatizaciju tog vlas­ništva. Ta se privatizacija provodi
prodajom stana pod povo­lj­nijim uvjetima jer kup­nju stanova u kojima stanuju
po tržišnim cijenama većina stanara ne bi mogla ostvariti. Propisujući povo­lj­nije
uvjete za kup­nju stana ne­go što su tržišni, država ne smije propisivati u
položaju stanara razlike koje neke od ­njih dovode do toga da im kup­nju stana
onemogućuju ili bitno otežavaju. Osim toga, nema ni ustavnog teme­lja za to da
zakonodavac državu, kao pravnu osobu javnog prava, koja prodaje jednaku stvar
koju prodaju i drugi prodavate­lji, to jest stanove opterećene stanarskim
pravom, stav­lja u položaj bitno različit od položaja drugih proda­vate­lja
stanova, ovisno o tome teme­ljem če­ga su stanovi o kojima je riječ stečeni, a
također nema ustavnog teme­lja za stav­lja­nje kupaca stanova u bitno različit
položaj, ovisno od toga tko im stan prodaje.

U rješe­nju broj: U-VIII-1057/1997 od 22. prosinca
1997. godine, Ustavni sud je izrazio stajalište da ugovor o prodaji stana, koji
je sklop­ljen teme­ljem odredaba citiranog Zakona, nije poje­dinačni akt iz članka
23. tada važeće­g Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 13/99). Radi se o ugovoru građanskog prava na koji se, pored odredaba
citiranog Zakona, trebaju primje­njivati i odredbe Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91, 111/93, 3/94, 107/95, 7/96, 91/96,
112/99, 88/01, u nastavku: ZOO) te se zbog toga svaka ugovorna stranka, koja
smatra da su povri­jeđena ­njena prava, može tužbom obratiti nadležnom općinskom
sudu.

6. Teme­ljno pita­nje u ovoj pravnoj stvari jest ima
li okolnost što je zakonska odredba ukinuta odlukom Ustavnog suda pravnog
utjecaja na va­ljanost ugovora o prodaji stana koji su sklop­ljeni prije ­njenog
ukida­nja.

Načelno va­lja istaknuti da ukinuti zakon, odnosno
ukinute zakonske odredbe prestaju važiti danom objave odluke Ustavnog suda u
»Narodnim novinama« ako Ustavni sud ne odredi drugi rok (stavak 2. članka 55.
Ustavnog zakona). Ovim odredbama određuje se samo učinak ukida­nja zakona, ali
ne i pravne pos­ljedice koje je zakon izazvao za vrijeme prije ukida­nja.
Ukinuti zakon, odnosno ukinute zakonske odredbe bile su, nesum­njivo, protivne
Ustavu i prije ­njihovog ukida­nja, tj. prije objave odluke o ukida­nju u
»Narodnim novinama«. Takvo pravno stajalište Ustavni sud je zauzeo u nekoliko
navrata, i to u odlukama broj: U-I-206/1992, U-III-379/1993, U-III-731/1994 i
U-I-52/1995. Odluka Ustavnog suda o ukida­nju zakona je konstitutivne naravi.
Zakon se ukida zato jer je protivan Ustavu, ali on je bio protuustavan i prije
ukida­nja.

Zak­ljučak da je zakon, odnosno pojedina zakonska
odredba bila protivna Ustavu i prije ­njenog ukida­nja proizlazi ne samo iz
prirode stvari, ne­go i iz određenih ustavnopravnih odredaba. Ustavni zakon
razrađuje u članku 58. sredstva i uvjete pravne zaštite za osobe čija su prava
povrijeđena pravomoćnim pojedi­načnim aktom, koji je donijet teme­ljem zakona
(ili drugog propisa) ukinutog odlukom Ustavnog suda. Radi se o zaštiti od učinaka
pojedinačnog akta koji je donesen prije ukida­nja zakona – dakle po propisima
tada još važeće­g zakona – a zaštita se pruža zato što je kasnije ukinut zakon
na kojem se teme­lji pojedinačni akt. U tom slučaju pojedinačni akt nije
nepostojeći, odnosno ništav akt, ne­go je pobojan: osoba čija su prava povrijeđena
može, u zakonom određenim uvjetima, od nadležnog tijela tražiti izmjenu akta
odgovarajućom primjenom odredaba o ponav­lja­nju postupaka.

Ovakva zaštita teme­lji se na izloženom zak­ljučku:
ukinuti zakon protivan je Ustavu i prije ­nje­govog ukida­nja pa je zbog načela
ustavnosti i zakonitosti, kao i zbog načela pravednosti, bilo neophodno
predvidjeti pravnu zaštitu osoba koje trpe štetne pos­ljedice učinaka
neustavnog zakona i prije ­nje­govog ukida­nja.

Ustavni zakon nema odredaba o pravnim pos­ljedicama
ukida­nja zakona na ugovorne odnose koji se teme­lje na ukinutom zakonu. No,
takvih odredaba niti ne treba jer se pos­ljedice ukida­nja zakona na ugovorne
odnose mogu izvesti iz drugih zakonskih odredaba, posebno iz onih o
obveznopravnim odnosima.

7. U ovom predmetu, ugovor o kupoprodaji stana (u
dijelu koji se tiče kupovne cijene) zak­ljučen je na teme­lju odredaba ZPS-a, a
koje su naknadno ukinute odlukom Ustavnog suda. Odredbe o cijeni stana iz tog
Zakona za prodavate­lja su prisilne naravi jer ga obvezuju da stan proda samo
po cijeni koja je odre­đena tim odredbama, dok, međutim, kupac može odlučiti hoće
li stan kupiti po kriterijima propisanim zakonom. S obzirom da je cijena određena
po propisima koji su ukinuti, a protivno sada važećim prisilnim propisima
ZPS-a, ugovor o kupoprodaji je ništav u smislu odredaba članka 103. ZOO-a.

Ništavost ugovora nastaje kad nastanu zakonski
razlozi ništavosti (ex tunc). U ovom slučaju razlog ništavosti je protivnost
ugovora prisilnim propisima ZPS-a, a ona je nastala u času sklapa­nja ugovora.
Pri tome nije od važnosti što su protuustavne odredbe Zakona (na kojima je
zasnovan ugovor) ukinute nakon sklapa­nja ugovora jer su one, u smislu izloženog
shvaća­nja, bile protivne Ustavu i prije ukida­nja.

Ništavost ugovora je djelomična jer se odnosi samo na
cijenu iz kupoprodajnog ugovora, a ona se određuje na teme­lju zakonskih
odredaba. Dakle, predmetni ugovor može opstati i bez odredaba o cijeni, a ona
nije bila ni uvjet ugovora niti odlučujuća pobuda zbog koje je ugovor sklop­ljen
(stavak 1. članka 105. ZOO).

Teme­ljem takvog sta­nja stvari potrebno je reći da,
prema odredbi članka 463. ZOO-a, kada je ugovorena cijena veća od propisane,
kupac duguje samo iznos propisane cijene, a ukoliko je isplatio ugovorenu
cijenu ima pravo zahtijevati da mu se razlika vrati.

8. Očito je, dakle, da je Vrhovni sud Republike
Hrvatske, donoseći osporenu odluku, postupio protivno odredbi članka 31. stavka
2. Ustavnog zakona, koja odredba jasno upućuje na obvezatnost i poštiva­nje
odluka i rješe­nja Ustavnog suda Republike Hrvatske, kada je, kao u konkretnom
slučaju, prihvatio zahtjev za zaštitu zakonitosti Državnog odvjetnika Republike
Hrvatske. Time je podnosite­ljici ustavno pravo iz članka 14. stavka 2. (svi su
pred zakonom jednaki) povrijeđeno, a upravo teme­ljem tog us­tavnog prava su i
ukinute odredbe Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o prodaji stanova na
kojima  postoji stanarsko pravo.

9. U odnosu na članak 3. Ustava, za navesti je da te
odredbe ne sadrže ljudska prava i teme­ljne slobode koje su Ustavom zajamčene
fizičkoj ili pravnoj osobi, a koje se štite u ustavnosud­skom postupku
pokrenutom ustavnom tužbom teme­ljem odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog
zakona.

10. Slijedom navedenoga, a teme­ljem odredbi članaka
73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-86/2001
Zagreb, 17. rujna 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 159/2003-2305