## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-3443/2004 od 20. lipnja 2007.

### NN 73/2007 (16.7.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-3443/2004 od 20. lipnja 2007.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2316

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Željko Potočnjak, predsjednik Vijeća,
te suci Ivan Matija, Jasna Omejec, Emilija Rajić, Smiljko Sokol i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula S. p. c. o. u V. Z., koju
zastupa Z. N., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 20. lipnja 2007. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukida se presuda Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-421/04-2
od 22. srpnja 2004., te se predmet vraća Županijskom sudu u Bjelovaru na
ponovni postupak.

III.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

### Obrazloženje

1.
S. p. c. o. u V. Z. (u daljnjem tekstu: podnositeljica) podnijela je ustavnu
tužbu protiv presude Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-421/04-2
od 22. srpnja 2004., kojom je djelomično preinačena presuda Općinskog suda u
Grubišnom Polju broj: P-1/04-122 od 27. siječnja 2004., na način da se odbija
tužbeni zahtjev podnositeljice ustavne tužbe kao tužiteljice da joj Grad Grubišno Polje, na ime naknade štete, isplati iznos od
30.634,20 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama. Prvostupanjska presuda
potvrđena je u dijelu kojim je odbijen protutužbeni
zahtjev tuženika Grada Grubišno Polje, kojim je
tuženik od podnositeljice ustavne tužbe potraživao iznos od 143.471,45 kn.

Drugostupanjski
sud je utvrdio da nisu ispunjene pretpostavke za naknadu štete niti postoje
pretpostavke za vraćanje stečenog bez osnove.

2.
U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe da je prednik tuženika, Općina Grubišno Polje, na temelju dosjelosti stekla vlasništvo
nekretnina, koje u naravi predstavljaju crkvu s dvorištem i pašnjak u V. Z.,
što je utvrđeno pravomoćnom presudom na temelju priznanja Općinskog suda u
Grubišnom Polju, broj: P-136/95-3 od 18. prosinca 1995. Tuženik u tom predmetu
bio je prednik podnositeljice, G.-i. c. o. iz V. Z., zastupana po privremenom
zastupniku. Podnositeljičin prijedlog za ponavljanje tog postupka odbačen je
pravomoćnim rješenjima. Na temelju te presude tuženik je upisao svoje
vlasništvo u zemljišnim knjigama, a na temelju dozvole za rušenje od
Ministarstva prostornog uređenje, graditeljstva i stanovanja Republike
Hrvatske, crkva je srušena 6. lipnja 1996. godine.

Smatrajući
da se radi o »neistinitoj, nevaljaloj uknjižbi«, podnositeljica ustavne tužbe
podnijela je brisovnu tužbu i tužbu radi nak­nade štete. Djelomičnom presudom Općinskog suda u
Grubišnom Polju, broj: P-128/98-66 od 30. siječnja 2002. naloženo je brisanje
zemljišnoknjižnog stanja nastalog na temelju presude broj: P-136/95-3 od 18.
prosinca 1995., te uspostava zemljišnoknjižnog stanja kakvo je bilo prije
provedbe navedene presude, tako da se briše pravo vlasništva na tim
nekretninama s imena prednika tuženika, Općine Grubišno
Polje, uz istovremeni upis prava vlasništva tih nekretnina na ime prednika
podnositeljice, G.-i. c. o. iz V. Z.

Nakon
pravomoćnosti brisovne tužbe, prvostupanjski sud je
nastavio postupak vezan uz tužbeni zahtjev podnositeljice da sud naloži
tuženiku da joj na ime naknade štete, podredno
stjecanja bez osnove, isplati iznos od 30.634,20 kn, odnosno iznos vrijednosti
upotrebljivog građevnog materijala srušene crkve. Prvostupanjski sud je usvojio
tužbeni zahtjev podnositeljice ocijenivši da je rušenjem crkve podnositeljici
nanesena materijalna šteta.

3.
Podnositeljica ustavne tužbe smatra da su joj osporenom presudom Županijskog
suda u Bjelovaru, kojom je preinačena prvostupanjska presuda i odbijen njen
tužbeni zahtjev, povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2.,
26. i 29. stavkom 1. Ustava. Podnositeljica smatra pogrešnom ocjenu drugostupanjskog
suda da nisu ispunjene pretpostavke za naknadu štete, kao i da nisu ispunjene
pretpostavke za vraćanje stečenog bez osnove.

Prema
mišljenju podnositeljice, drugostupanjski sud je, obrazlažući razloge zbog
kojih smatra da nema pretpostavki za vraćanje stečenog bez osnove, pošao od
pogrešnog utvrđenja da je osnova postojala u trenutku stjecanja prava
vlasništva na iskoristivom građevnom materijalu, te da i dalje postoji, jer
presuda na temelju koje je tuženik stekao pravo vlasništva spornih nekretnina (broj:
P-136/95 od 18. prosinca 1995.) nije ukinuta, a upis u zemljišnu knjigu nije
modus za stjecanje prava vlasništva. Podnositeljica također ističe da je
tuženik stekao pravo vlasništva dosjelošću, pa je osnova stjecanja zakon, a
presuda ima deklaratoran karakter, jer samo utvrđuje
stjecanje vlasništva dosjelošću. Smatra da drugostupanjski sud pogrešno tumači
granice pravomoćnosti djelomične presude broj: P-128/98 od 30. siječnja 2002.
kada zaključuje da presuda broj: P-136/95 od 18. prosinca 1995. još postoji,
jer nije ukinuta niti stavljena izvan snage. Podnositeljica naime smatra da su
pravomoćnošću navedene djelomične presude ukinuti pravni učinci presude broj:
P-136/95 od 18. prosinca 1995. te da ta presuda više ne proizvodi nikakve
pravne učinke. Time je, prema mišljenju podnositeljice, otpala pravna osnova
stjecanja prava vlasništva, pa su »automatski« bile ispunjene pretpostavke za
stjecanje bez osnove.

Osim
toga, podnositeljica ističe da prvostupanjski sud nije raspravljao o
osnovanosti zahtjeva za vraćanje stečenog bez osnove (već se ograničio na
raspravljanje zahtjeva za naknadu štete), pa je drugostupanjski sud,
utvrđujući, bez održavanja rasprave, činjenice o kojima ovisi osnovanost
zahtjeva za vraćanje stečenog bez osnove, počinio bitnu povredu odredaba
parničnog postupka.

Podnositeljica
predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine osporenu presudu i predmet
vrati drugostupanjskom sudu na ponovni postupak.

4.
Iz spisa Općinskog suda u Grubišnom Polju broj: P-1/04 (raniji broj: P-128/98)
razvidno je da je prvostupanjski sud djelomičnom presudom broj: P-128/98 od 30.
siječnja 2002. usvojio dio tužbenog zahtjeva podnositeljice i naložio brisanje
zemljišnoknjižnog stanja nastalog na osnovi presude Općinskog suda u Grubišnom
Polju, broj: P-136/95 od 18. prosinca 1995., te uspostavu zemljišnoknjižnog
stanja kakvo je bilo prije provedbe navedene presude, na način da se briše
pravo vlasništva na tim nekretninama s imena prednika tuženika, Općine Grubišno Polje, uz istovremeni upis prava vlasništva tih
nekretnina na ime prednika podnositeljice, G.-i. c. o. iz V. Z.

Prvostupanjski
sud je utvrdio da je prednik tuženika, u vrijeme kada nije bilo predstavnika
podnositeljice ustavne tužbe niti njenog prednika u V. Z., tužio prednika
podnositeljice, te zbog priznanja tužbenog zahtjeva od strane staratelja za
poseban slučaj, ishodio presudu na temelju priznanja, kojom se utvrđuje da je
stekao vlasništvo na spornim nekretninama dosjelošću, iako je predniku
tuženika, prema uvjerenju suda, moralo biti poznato da je faktični (izvanknjižni) vlasnik spornih nekretnina podnositeljica,
unatoč tome što je u zemljišnim knjigama bio upisan njezin prednik. Sud je
stoga utvrdio da prednik tuženika nije postupao u dobroj vjeri, te da je
podnositeljičino knjižno pravo povrijeđeno uknjižbom prava vlasništva na
spornim nekretninama u korist prednika tuženika.

Nakon
pravomoćnosti djelomične presude sud je nastavio s postupkom vezano uz tužbeni
zahtjev kojim podnositeljica potražuje od tuženika određeni iznos na ime naknade
materijalne štete odnosno stjecanja bez osnove, u visini vrijednosti građevnog
materijala koji se mogao iskoristiti iz porušene građevine.

Protutužbom
tuženik potražuje od podnositeljice naknadu troškova rušenja i odvoza
materijala.

5.
Prvostupanjski sud je utvrdio da je rušenjem crkve prednik tuženika Općina Grubišno polje nanijela podnositeljici običnu štetu u
smislu članka 155. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91.,
73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu:
ZOO), zbog čega tuženik, kao pravni sljednik Općine Grubišno Polje, odgovara za nanesenu štetu na temelju
članka 154. stavka 1. u vezi s člankom 172. stavkom 1. ZOO. Odgovornost
tuženika kao pravnog slijednika Općine Grubišno
Polje, sastoji se, prema ocjeni tog suda, u tome što je Općinsko poglavarstvo
Općine Grubišno Polje, angažirajući projektno
poduzeće za izradu projekta uklanjanja građevine, ishođenje dozvole te
sklapanjem ugovora za uklanjanje građevine, prouzročilo podnositeljici štetu, a
odgovornost pravne osobe za rad njezina tijela presumira
se. Visinu štete sud je utvrdio na temelju nalaza i mišljenja građevinskog
vještaka.

Sud
je nadalje utvrdio da tuženik nije dokazao da je podnositeljici šteta u vidu
umanjenja imovine nastala bez njegove krivnje, jer je usprkos postojanja
presude broj: P-136/95 od 18. prosinca 1995. morao i mogao znati da se ta
presuda temelji na nedopuštenom raspolaganju stranaka u tom parničnom postupku,
odnosno da je ista donesena na temelju priznanja staratelja za poseban slučaj
koji je zastupao prednika podnositeljice, unatoč općepoznatoj okolnosti za
mještane tog područja o čijoj se zapravo crkvi radi te da staratelj nije
podnosio žalbu protiv te presude pa je ona postala pravomoćna. Sud smatra da
navedeno činjenično stanje na nedvojben način potvrđuje i pravomoćna djelomična
presuda broj: P-128/98 od 30. siječnja 2002. godine.

Sud
smatra da tuženik nije dokazao da je zbog eventualne opasnosti za okolinu zbog
ruševnog stanja crkve bilo potrebno postupati izuzetno hitno, u krajnjoj nuždi,
te odmah po pravomoćnosti presude broj: P-136/95 ishoditi sve potrebne dozvole,
sklopiti ugovor s izvođačem radova i srušiti spornu građevinu, pogotovo u
situaciji kada je predniku tuženika na nedvojben način dano do znanja da podnositeljica
to smatra svojim vlasništvom, te da će rušenje crkve smatrati povredom svog
prava vlasništva.

Prema
ocjeni tog suda, činjenica postojanja moguće opasnosti od obrušavanja navedene
crkve ne oslobađa tuženika od odgovornosti za štetu, a činjenica eventualnog
urušavanja objekta, prema ocjeni suda nije ni odlučna, jer da se objekt i
urušio, podnositeljica bi imala pravo vlasništva upotrebljivog materijala.

Budući
da je sud usvojio tužbeni zahtjev za naknadu štete, o »zahtjevu tužitelja
temeljem stjecanja bez osnove sud nije odlučivao«.

Protutužbeni zahtjev tuženika za
naknadu troškova rušenja i odvoza materijala sud je ocijenio neosnovanim, jer
je samo rušenje predstavljalo štetnu radnju za podnositeljicu, pa ni po kojoj
osnovi ona nije dužna nadoknaditi troškove učinjenih joj štetnih radnji.

6.
Drugostupanjski sud je u osporenoj presudi ocijenio da je u vrijeme rušenja
crkve tuženik bio vlasnik iste, te je kao vlasnik odlučio srušiti tu građevinu,
postupajući pritom u skladu sa zakonom pribavivši nužnu dozvolu za uklanjanje
objekta. Sud ocjenjuje da ne postoji protupravnost u postupanju tuženika te da
nisu ispunjene pretpostavke za naknadu štete.

Drugostupanjski
sud nadalje ocjenjuje da ne postoje ni pret­postavke
za vraćanje stečenog bez osnove, jer je, smatra taj sud, osnova (pravomoćna
presuda broj: P-136/95 od 18. prosinca 1995.) postojala u trenutku stjecanja
prava vlasništva na iskoristivom građevnom materijalu, a i dalje postoji. Sud
ističe da je tuženik stekao pravo vlasništva na temelju pravomoćne presude, a u
tom slučaju upis u zemljišne knjige nije pretpostavka odnosno modus za
stjecanje prava vlasništva, već ovisi o volji stjecatelja. Kada je
podnositeljica podnijela brisovnu tužbu, koju je sud
usvojio djelomičnom presudom broj: P-128/98 od 30. siječnja 2002., time nije
bila ukinuta pravomoćna presuda broj: P-136/95 od 18. prosinca 1995.

Iz
tih razloga drugostupanjski sud je ocijenio neosnovanom i protutužbu tuženika
za naknadu štete u visini troškova rušenja crkve. Sud naime ističe da je
tuženik kao vlasnik nekretnine na temelju dozvole odlučio izvesti rušenje
ostataka crkve, a da je prednik podnositeljice, na temelju pravomoćne presude,
ponovo upisan kao vlasnik. Sud smatra da nisu ispunjene pretpostavke za
odgovornost podnositeljice za naknadu štete tuženiku.

Ustavna
tužba je osnovana.

7.
Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog
u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li osporenim aktima povrijeđeno ustavno pravo
podnositelja ustavne tužbe.

Ispitujući
razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. ustava, Ustavni sud je
utvrdio da je osporenom presudom Županijskog suda u Bjelovaru podnositeljici
ustavne tužbe povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

U
postupku koji je prethodio ovom ustavnosudskom postupku, prvostupanjski sud
usvojio je tužbeni zahtjev podnositeljice ustavne tužbe ocijenivši da je
prednik tuženika rušenjem crkve podnositeljici nanio štetu, te je obvezao
tuženika da podnositeljici tu štetu, koja se sastoji u vrijednosti materijala
koji se mogao iskoristiti iz porušene građevine, naknadi.

Suprotno
utvrđenju prvostupanjskog suda, drugostupanjski sud je zauzeo stajalište da u
postupanju prednika tuženika nije bilo protupravnosti slijedom čega nisu
ispunjene pretpostavke za naknadu štete. Drugostupanjski sud smatra da ne
postoje ni pretpostavke za vraćanje stečenog bez osnove (što je uz naknadu
štete, podnositeljica istaknula u tužbi). Ovo iz razloga jer je osnova, a to je
prema stajalištu suda presuda prvostupanjskog suda broj: P-136/95 od 18.
prosinca 1995., postojala u trenutku stjecanja prava vlasništva na iskoristivom
građevnom materijalu, a i dalje postoji budući da ta presuda nije ukinuta.

8.
Člankom 210. ZOO-a propisano je:

(1)
Kad dio imovine jedne osobe na bilo koji način prijeđe u imovinu druge osobe, a
taj prijelaz nema osnove u pravnom poslu ili zakonu, stjecatelj je dužan
vratiti tu imovinu. Ako vraćanje imovine nije moguće dužan je nadoknaditi
vrijednost ostvarene koristi.

(2)
Pod prijelazom imovine podrazumijeva se i stjecanje koristi izvršenom radnjom.

(3)
Obveza vraćanja imovine odnosno nadoknade vrijednosti nastaje i kad se nešto
primi s obzirom na osnovu koja se nije ostvarila ili koja je kasnije otpala.

Osnovanost
podnositeljičinog tužbenog zahtjeva s osnove vraćanja stečenog bez osnove
ovisi, dakle, o utvrđenju je li dio njene imovine prešao u imovinu tuženika, a
da taj prijelaz nema osnove u pravnom poslu ili zakonu, odnosno je li osnova,
ako je i postojala, kasnije otpala, u kojem slučaju također postoji obveza
vraćanja odnosno nadoknade.

Ustavni
sud smatra da je drugostupanjski sud, ispitujući osnovanost tužbenog zahtjeva
podnositeljice za isplatu određenog novčanog iznosa, sa stajališta (pravne
osnove) vraćanja stečenog bez osnove, pošao od pogrešnih utvrđenja slijedom
čega je osporena presuda utemeljena na ustavnopravno neprihvatljivim razlozima.

Naime,
tuženik je stekao pravo vlasništva na spornim nekretninama dosjelošću, dakle na
temelju zakona, koja činjenica je utvrđena (potvrđena) presudom na temelju
priznanja broj: P-136/95 od 18. prosinca 1995. Dosjelost je originarna
osnova za stjecanje prava vlasništva na tuđoj stvari njezinim posjedovanjem
kroz zakonom određeno vrijeme uz pretpostavku da je posjed određene kvalitete.
U smislu odredbi Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima (»Narodne novine«,
broj 53/91., u daljnjem tekstu: ZOVO), koji je bio na snazi u vrijeme
podnošenja tužbe tuženika, upis u zemljišne knjige pretpostavka je odnosno
konstitutivan element stjecanja, promjene i prestanka stvarnih prava na
nekretninama kad se stvarna prava stječu, mijenjaju i prestaju na temelju
pravnog posla (članak 33. ZOVO). Kada se, međutim, prava stječu, mijenjaju ili
prestaju na temelju odluke suda, drugog tijela, na temelju zakona ili
nasljeđivanjem, upis u zemljišnu knjigu nije materijalnopravna
pretpostavka takvog stjecanja promjene ili prestanka stvarnog prava. Upis
stjecanja stvarnog prava do kojeg je došlo izvanknjižno
(na temelju odluke nadležnog tijela, zakona ili nasljeđivanjem) deklaratornog je značenja.

Pored
činjenice da je tuženik pravo vlasništva na spornim nekretninama stekao
dosjelošću, dakle, na temelju zakona, a presudom broj: P-136/95 ta činjenica
samo se utvrđuje, drugostupanjski sud pogrešno ocjenjuje da je osnova stjecanja
prava vlasništva na spornim nekretninama pravomoćna presuda broj: P-136/95. Iz
toga nadalje zaključuje da pravna osnova stjecanja i dalje postoji, odnosno da
nije kasnije otpala, budući da ta presuda nije ukinuta.

Pošavši
dakle od pogrešnog shvaćanja, drugostupanjski sud propustio je ocijeniti kakav
značaj odnosno učinak ima brisovna tužba, u smislu
članka 210. stavka 3. ZOO-a, odnosno u smislu postojanja, neostvarene ili
otpale osnove u konkretnom slučaju.

Brisovnom tužbom, naime, zahtijeva se brisanje
neistinite, nevaljane uknjižbe i uspostava ranijeg zemljišnoknjižnog stanja
kakvo je bilo prije provedbe nevaljane, neistinite uknjižbe. Pravomoćnom i
ovršnom presudom kojom se usvaja tužbeni zahtjev za brisanje, u zemljišnim
knjigama uspostavit će se pravno stanje koje je postojalo prije provedbe
neistinitog upisa, to jest ponovno će kao nositelj knjižnog prava biti upisana
osoba koja je stvarni nositelj tog prava. Učinak takve presude jest da nastaje
pravno stanje kao da neistinit upis nije ni bio proveden (ex tunc). Djelomičnom presudom broj: P-128/98 prvostupanjski
sud naložio je brisanje zemljišnoknjižnog stanja nastalog na temelju presude
broj: P-136/95 na način da se pravo vlasništva na spornim nekretninama briše s
imena prednika tuženika uz istodobni upis prava vlasništva na ime prednika
podnositeljice ustavne tužbe.

9.
Sukladno navedenim utvrđenjima i ocjenama Suda, Ustavni sud prihvatio je navode
podnositeljice ustavne tužbe da joj u konkretnom slučaju nije osigurana
jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava, jer se
osporena presuda Županijskog suda u Bjelovaru može ocijeniti proizvoljnom, a
time i ustavnopravno neprihvatljivom.

Zbog
utvrđenja povrede ustavnog prava podnositeljice na jednakost pred zakonom,
Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku nije razmatrao eventualne povrede
drugih ustavnih prava na koje se upućuje u ustavnoj tužbi.

10.
Iz navedenih razloga je, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i
49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno kao u izreci (točke I. i II. izreke).

Objava
ove odluke (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj:
U-III-3443/2004

Zagreb,
20. lipnja 2007.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

**dr****. sc. Željko Potočnjak, v. r.**

Ostalo, NN 73/2007-2316