## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2032/2002 od 17. rujna 2003.

### NN 159/2003 (10.10.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2032/2002 od 17. rujna 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2304

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlu­čiva­nje o ustavnim tužbama,
u sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hra­njski,
Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom V. H. iz N. i D. L. iz K., koje zastupa S.
S., odvjetnica u I. G., na sjednici održanoj dana 17. rujna 2003. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1.
Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske,
broj: Us-12318/2001-7 od 4. trav­nja 2002. godine, kojom je odbijena tužba
podnosite­lja protiv presude Drugostupa­njskog disciplinskog suda Ministarstva
unutar­njih poslova Republike Hrvatske, broj: DS-II-239/01 od 30. listopada
2001. godine. Tom je presudom odbijena žalba podnosite­lja i potvrđena presuda
Prvostupnog disciplinskog suda Ministarstva unutar­njih poslova Republike
Hrvatske, broj: DS-I-10/01 od 28. rujna 2001. godine, kojom su podnosite­lji
oglašeni krivim za težu povredu službene dužnosti te im je izrečena
disciplinska mjera prestanka radnog odnosa.

2. Podnosite­lji smatraju da su osporenim presudama
povri­jeđene odredbe članaka 3., 5., 14., 18., 19., 26., 29. stavaka 1. i 4.,
44. i 54. Ustava Republike Hrvatske te odredba članka 6. Konvencije za zaštitu ­ljudskih
prava i teme­ljnih sloboda (»Narodne novine« – Međunarodni ugovori, 6/99 – pročišćeni
tekst i 8/99 – ispravak). U ustavnoj tužbi podnosite­lji ponav­ljaju razloge
iznesene u postupcima koji su prethodili ustavnosudskom postupku, tvrdeći da su
zbog pogrešno utvrđenog či­njeničnog sta­nja, po­grešne primjene materijalnog
prava i postupovnih povreda, povri­jeđena ­njihova ustavna prava. Posebno ističu
nedostatke obraz­lože­nja presude Upravnog suda Republike Hrvatske te či­njenicu
da je Općinsko državno odvjetništvo Zagreb odbacilo kaznenu prijavu protiv
podnosite­lja zbog kaznenih djela, či­njenično i pravno identično opisanih kao
u disciplinskom postupku te, stoga, smatraju da disciplinski sud nije mogao
donijeti drukčiju odluku od Općinskog državnog odvjetništva.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. U disciplinskom postupku utvrđeno je da su podnosite­lji,
kao kriminalistički službenici Odjela za suzbija­nje organiziranog kriminala, s
ci­ljem pribav­lja­nja protupravne imovinske koristi (podnosite­lj V. H. u
razdob­lju od 27. ve­ljače 1998. godine do 26. trav­nja 2000. godine, a
podnosite­lj D. L. u razdob­lju od 28. siječ­nja 1998. do 26. trav­nja 2000.
godine), u postupku naknade troškova međumjesnog prijevoza, pribavili 26,
odnosno 27 krivotvorenih potvrda autoprijevoznika »Č.« d.d. o cijeni mjesečne
karte, u kojima je bio upisan iznos veći od pravog te ih predočili djelatnicima
Odjela za financijske poslove MUP-a radi izračuna troškova prijevoza, dovodeći
ih prikaziva­njem lažnih či­njenica u zabludu tako da su djelatnici Odjela za
financijske poslove MUP-a, teme­ljem neistinitih potvrda izračunavali uvećane
iznose za isplatu koje su podnosite­lji preuzimali te su podnosite­lji na taj
način stekli određenu imovinsku korist na štetu Proračuna Republike Hrvatske.

Utvrđeno je da su podnosite­lji time počinili teže
povrede službene dužnosti iz članka 82. stavka 1. točke 5. i 13. Zakona o
unutar­njim poslovima (»Narodne novine«, broj 29/91, 73/91, 19/92, 33/92,
76/94, 161/98, 128/99 i 29/00 – odluka Ustavnog suda broj: U-I-985/1995,
U-I-792/1998, U-I-1088/1998 i U-I-123/1999 od 23. ve­ljače 2000.) – dava­nje
netočnih podataka ako je to bilo od utjecaja na donoše­nje odluke nadležnih
tijela ili su time nastale druge štetne pos­ljedice te nedolično ponaša­nje u
službi ili izvan službe.

4. Budući da iz disciplinskog spisa proizlazi da su u
disciplinskom postupku podnosite­lji aktivno sudjelovali, da su bili upoznati s
razlozima odlučiva­nja u konkretnoj stvari, da im je dana mogućnost osporava­nja
či­njeničnih utvrđe­nja nadležnih tijela te da su ostvarili pravo na žalbu, kao
i postupak sudske kontrole zakonitosti presuda disciplinskih sudova, Ustavni
sud je utvrdio da podnosite­ljima nije povrijeđeno ustavno jamstvo jednakosti
pred zakonom u postupovnom smislu, na čiju povredu podnosite­lji ukazuju.

Polazeći od či­njeničnog sta­nja utvrđenog u
disciplinskom postupku, a imajući u vidu mjerodavne odredbe Zakona o unutar­njim
poslovima, Ustavni sud je utvrdio da su osporavane presude donesene sukladno
mjerodavnim propisima te da podnosite­ljima nije povrijeđeno niti ustavno pravo
jednakosti pred zakonom u materijalnopravnom smislu.

5. Imajući u vidu či­njenicu da je podnosite­ljima
omogućeno podnoše­nje žalbe protiv prvostupa­njske presude te da su oni to
svoje pravo iskoristili, kao i či­njenicu da je drugostupa­njski disciplinski
sud va­ljano obrazložio svoju odluku, Ustavni sud utvrđuje da podnosite­ljima
nije povrijeđeno ustavno pravo na žalbu, zajamčeno odredbom članka 18. Ustava.

6. Ustavni sud je utvrdio da podnosite­ljima nije
povrijeđeno niti ustavno pravo zajamčeno odredbom članka 19. stavka 2. Ustava
(zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i
tijela koja imaju javne ovlasti). Naime, u konkretnom slučaju podnosite­lji su,
nezadovo­ljni presudama disciplinskih sudova, pokrenuli upravni spor pred nadležnim
sudom, a Upravni sud je, provodeći kontrolu zakonitosti pojedi­načnih akata, o
tužbi podnosite­lja meritorno odlučio. Ocijenivši da je či­njenično sta­nje
pravilno utvrđeno, da je pravilno primije­njeno materijalno pravo te da nema
postupovnih povreda, Upravni sud je, odbijajući tužbu podnosite­lja, za svoja
utvrđe­nja dao jasne i va­ljane razloge, očitovavši se pritom o svim navodima
tužbe podnosite­lja.

7. U odnosu na istaknutu povredu ustavnog prava zajam­čenog
odredbom članka 26. Ustava, va­lja istaknuti da podnosite­lji nisu naveli niti
jedan ustavnopravno relevantan razlog koji bi upućivao na postoja­nje povrede
ustavnog prava, kojim se jamči jednak pravni položaj držav­ljana Republike
Hrvatske i stranaca pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju
javne ovlasti, te da Ustavni sud nije našao povredu tog ustavnog prava.

8. Podnosite­ljima ustavne tužbe nisu povrijeđena
niti ustavna prava zajamčena odredbama članka 29. stavaka 1. i 4. Ustava
(svatko ima pravo da zakonom ustanov­ljeni neovisni i nepristrani sud pravično
i u razumnom roku odluči o ­nje­govim pravima i obvezama, dokazi pribav­ljeni
na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku) jer su osporene
presude donesene u zakonom propisanom postupku i na zakonom propisani način te
u skladu s mjerodavnim pravnim normama.

Iz istih razloga nije povrijeđena ni odredba članka
6. Konvencije za zaštitu ­ljudskih prava i teme­ljnih sloboda.

U odnosu na tvrd­nju podnosite­lja da disciplinski
sud nije mogao donijeti drukčiju odluku od Općinskog državnog odvjet­ništva,
koje je odbacilo kaznenu prijavu protiv podnosite­lja, va­lja naglasiti da su
disciplinski i kazneni postupak dva zasebna postupka, iz če­ga proizlazi i načelno
stajalište da izostanak kaznene odgovornosti ne mora podrazumijevati nepostoja­nje
disciplinske odgovornosti. U konkretnom slučaju radi se o djelima koja su
propisana kao samostalni disciplinski prijestupi, odnosno povrede službene dužnosti
te, stoga, odbaciva­nje kaznene prijave protiv podnosite­lja nije od utjecaja
na pita­nje ­njihove disciplinske odgovornosti.

9. U ustavnoj tužbi podnosite­lji nisu naveli razloge
koji bi upućivali na postoja­nje povrede ustavnog prava, zajamčenog odredbom članka
44. Ustava, kojom je propisano da svaki držav­ljanin Republike Hrvatske ima
pravo pod jednakim uvjetima sudjelovati u obav­lja­nju javnih poslova i biti
prim­ljen u javne službe.

10. U odnosu na tvrd­nju podnosite­lja o povredi
ustavnog prava na rad, zajamčenog člankom 54. stavkom 1. Ustava, potrebno je
naglasiti da je Ustav tim člankom odredio da svatko ima pravo na rad i slobodu
rada. Ovo ustavno pravo u prvom redu jamči pravo pojedincima poduzimati
gospodarske i druge djelatnosti u punoj slobodi i pod jednakim uvjetima sa svim
ostalim građanima. Ujedno, pod pravom na rad i slobodom rada podrazumijeva se i
pravo pojedinca da mu radni odnos ne prestane na način suprotan od onog utvrđenog
zakonom. Sadržaj ovog prava jest  i pruža­nje
zaštite zakonom utvrđenih prava građana, koja iz ­njihovog rada proizlaze, uk­ljučujući
i zaštitu u svezi s prestankom radnog odnosa. Pravo na rad odnosi se i na pita­nje
prestanka rad­nog odnosa, ali na način i uz uvjete određene zakonom.

Kako su u konkretnom slučaju osporene presude
donesene sukladno mjerodavnim propisima, Ustavni sud je utvrdio da podnosite­ljima
nije povrijeđeno ustavno pravo na rad zajamčeno člankom 54. stavkom 1. Ustava.

11. Podnosite­lji ukazuju i na povredu odredaba članaka
3., 5. i 19. stavka 1. Ustava, koje ne sadrže ­ljudska prava i teme­ljne
slobode zajamčene Ustavom, a koja se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom
ustavnom tužbom, teme­ljem odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst, u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon).

12. Slijedom iznijetog, teme­ljem odredaba članaka
73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

13. Odluka o objavi (točka II. izreke) teme­lji se na
odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2032/2002
Zagreb, 17. rujna 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 159/2003-2304