## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-1037/1995; U-I-179/1996; U-I-639; U-I-839; U-I-948 od 25. rujna 1997.

### NN 100/1997 (26.9.1997.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-1037/1995; U-I-179/1996; U-I-639; U-I-839; U-I-948 od 25. rujna 1997.

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Jadranko Crnić, predsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić-Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac i Mladen Žuvela, povodom zahtjeva Pučkog
pravobranitelja Republike Hrvatske te prijedloga Srpskog demokratskog foruma,
Veselina Pejnovića, zastupnika Zastupničkog doma Sabora, Građanskog odbora
za ljudska prava i Građanskog odbora "Povratak kući", radi ocjene ustavnosti
Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom ("Narodne
novine", br. 74/95 i 7/96), na sjednici održanoj dana 25. rujna 1997. godine,
donio je slijedeću

## **ODLUKU**

I. Ukidaju se odredbe

- članka 8.

- članka 9. stavka 2.

- članka 11. stavka 1. (u svezi s člankom 2. stavkom 1. i 2.) i stavka
4. Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom ("Narodne
novine", br. 73/95 i 7/96);

II. Odbija se zahtjev Pučkog pravobranitelja Republike Hrvatske i ne
prihvaćaju se prijedlozi za ocjenu ustavnosti Zakona o privremenom preuzimanju
i upravljanju određenom imovinom u cjelini, osim u odnosu na odredbe navedene
u točki I. ove odluke.

III. Ova odluka objavit će se u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Zakon o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom (u
daljnjem tekstu: Zakon) objavljen je u "Narodnim novinama", br. 73/95 i
stupio je na snagu dana 27. rujna 1995.

Zakon o izmjeni Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom
imovinom ("Narodne novine", br. 7/96) stupio je na snagu dana 3. veljače
1996. godine.

Temeljem članka 13. stavka 1. alineja 6. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine", br. 13/91), Pučki pravobranitelj
Republike Hrvatske podnio je zahtjev za ocjenu ustavnosti citiranog Zakona
i to članaka 2. do 17., a predlagatelji navedeni u uvodu ove odluke, temeljem
članka 15. stavka 1. istog Zakona podnijeli su svaki zasebno prijedloge
za ocjenu ustavnosti cjelovitog teksta Zakona.

Obzirom da se radi o zahtjevu i prijedlozima za ocjenu ustavnosti istog
Zakona, podneseni zahtjev i prijedlozi su spojeni radi zajedničkog raspravljanja
i donošenja odluke.

I Pučki pravobranitelj i predlagatelji smatraju da je gotovo cjelokupan
tekst Zakona protivan ustavnim odredbama članaka 3., 18. stavak 1., 48.
stavak 1. i 50. stavak 1. Ustava, kao i članku 17. Opće deklaracije o pravima
čovjeka i građanina i članku 1. Prvog protokola Europske konvencije o ljudskim
pravima. Pučki pravobranitelj i Građanski odbor za ljudska prava ističu
da je navedeni tekst zakona protivan i odredbama članka 14. stavka 1. i
2., članka 16. i članka 34. Ustava Republike Hrvatske.

Obrazlažući zahtjev i prijedloge za ocjenu ustavnosti i Pučki pravobranitelj
Republike Hrvatske i predlagatelji navode da navedeni Zakon predstavlja
zahvaćanje u vlasnička prava protivno članku 50. stavku 1. Ustava, koji
članak određuje da se vlasništvo može oduzeti i ograničiti samo u interesu
Republike Hrvatske, ali i to samo uz naknadu tržišne vrijednosti. Navedenim
Zakonom zahvaća se u vlasništvo protivno citiranoj odredbi Ustava. Takvo
postupanje, po njihovim navodima, protivno je i članku 48. stavku 1. Ustava,
koji jamči pravo vlasništva, a ujedno je i protivno članku 3. Ustava, koji
određuje vladavinu prava kao najvišu vrednotu ustavnog poretka Republike
Hrvatske te članku 17. Opće deklaracije o pravima čovjeka i građanina,
koji određuje da svaka fizička ili pravna osoba ima pravo posjedovati imovinu
sama ili u zajednici s drugim osobama. U obrazloženju svog prijedloga pozivaju
se i na članak 1. Prvog protokola Europske konvencije o ljudskim pravima,
koji propisuje da je svatko ovlašten na mirno uživanje svog vlasništva
te da nitko neće biti lišen svog vlasništva, osim u javnom interesu i pod
uvjetima određenim zakonom i općim načelima međunarodnog prava. Smatraju
da su navedene deklaracije, prema članku 134. Ustava, sastavni dio ustavnog
poretka Republike Hrvatske, a kako je navedeni Zakon protivan i tim odredbama,
predložili su da Ustavni sud Republike Hrvatske u cijelosti ukine navedeni
Zakon.

U zahtjevu i prijedlozima posebno se ističu odredbe članaka 4., 5.,
6., 7., 8., 9., 10., 11., 12., i 13. osporenog Zakona, kojim odredbama
je reguliran i rad Komisije za privremeno preuzimanje i korištenje imovine
te smatraju da je načinom rada te Komisije povrijeđena ustavna odredba
iz članka 18. stavka 1. Ustava, jer ne predviđa mogućnost da se rješenje
o preuzimanju imovine u posjed dostavi i vlasniku zauzete imovine te na
taj način ne omogućava pravo na žalbu.

Predlagatelji su se, ujedno, pozvali na članak 18. Ustavnog Zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske i predložili da Ustavni sud Republike
Hrvatske donese odluku o privremenom obustavljanju pojedinačnih akata ili
radnji, koje se poduzimaju ili će se poduzeti na osnovi tog Zakona.

Veselin Pejnović u svom prijedlogu traži ocjenu ustavnosti članka 1.
Zakona o izmjeni Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom
imovinom, a kojim člankom je izmijenjen članak 11. Zakona o privremenom
preuzimanju i upravljanju određenom imovinom, tako da sada članak 11. glasi:

*"Pitanje vraćanja u posjed imovine u vlasništvu osoba iz članka 2.
ovog Zakona uredit će se sporazumom o normalizaciji odnosa između Republike
Hrvatske i Savezne Republike Jugoslavije.*

*U slučaju vraćanja imovine u posjed i na korištenje, Komisija iz
članka 4. ovog Zakona ukinut će rješenje iz članka 5. ovog Zakona.*

*Protiv rješenja kojim je Komisija ukinula rješenje iz članka 5. ovog
Zakona vlasnik imovine, osoba kojoj je imovina dodijeljena u posjed i na
korištenje i javni pravobranitelj mogu u roku od 8 dana podnijeti žalbu
Ministarstvu pravosuđa.*

*Osobi kojoj je, pravomoćnim rješenjem iz stavka 3. ovog članka, prestalo
pravo na posjed i korištenje imovine, ne može se oduzeti posjed dok joj
se ne osigura posjed i korištenje druge odgovarajuće imovine."*

Veselin Pejnović smatra da je pravno nedopustivo vezati pravo raspolaganja
i korištenje imovine građanima Republike Hrvatske, koji su napustili Republiku
Hrvatsku, na trenutačno nepostojeći sporazum o normalizaciji odnosa između
Republike Hrvatske i Srbije, a kako određuje članak 11. stavak 1. Zakona
te da je to protivno odredbi članka 32. Ustava.

Povodom podnesenog zahtjeva, kao i podnesenih prijedloga za ocjenu ustavnosti
Zakona, temeljem članka 40. Poslovnika Ustavnog Suda Republike Hrvatske
("Narodne novine", br. 29/94), Ustavni sud Republike Hrvatske zatražio
je izjašnjenje od Sabora Republike Hrvatske i Ministarstva pravosuđa Republike
Hrvatske.

Sabor Republike Hrvatske je obavijestio Ustavni sud da je prijedloge
dostavio Odboru za Ustav, poslovnik i politički sustav, a Ministarstvo
pravosuđa da je zahtjev dostavilo Vladi Republike Hrvatske.

Kako izjašnjenja na podnesene prijedloge nisu dostavljena, Sud je odlučio
donijeti odluku o zahtjevu i prijedlozima ne čekajući zatražena izjašnjenja.

Ocjenjujući zahtjev i prijedloge za ocjenu ustavnosti Zakona, Sud je
utvrdio da je osnovan zahtjev za ukidanje odredaba Zakona citiranih u točki
I. izreke ove odluke, dok je za ostale odredbe Zakona navedene u točki
II. utvrdio da zahtjev, kao ni prijedlozi, nisu osnovani.

U odlučivanju da li je Zakon u skladu s Ustavom Republike Hrvatske,
Ustavni sud Republike Hrvatske pošao je od ustavnih odredaba za koje se
tvrdi da su povrijeđene Zakonom i od odredbe članka 1. osporenog Zakona,
koji određuje cilj Zakona i članka 2. Zakona, koji određuje imovinu na
koju se Zakon odnosi.

Članak 1. osporenog Zakona određuje:

*"Ovim Zakonom uređuje se privremeno preuzimanje, korištenje, upravljanje
i nadzor nad imovinom fizičkih osoba određenih ovim zakonom u cilju njezine
zaštite te osiguranje potraživanja vjerovnika nastalih u svezi tom imovinom."*

Članak 2. Zakona glasi:

*"Danom stupanja na snagu ovog Zakona pod privremenu upravu Republike
Hrvatske i na korištenje prema ovom Zakonu stavlja se imovina koja se nalazi
na ranije okupiranom, a sada oslobođenom teritoriju Republike Hrvatske,
koju su vlasnici napustili i osobno je ne koriste.*

*Danom stupanja na snagu ovog Zakona pod privremenu upravu i na korištenje
prema ovom Zakonu stavlja se imovina koja se nalazi na teritoriju Republike
Hrvatske, a koja je u vlasništvu osoba, koje su napustile Republiku Hrvatsku
nakon 17. kolovoza 1990. ili se nalaze na okupiranom području Republike
Hrvatske i koji se nalaze na teritoriju Savezne Republike Jugoslavije (Srbije
ili Crne Gore) ili na okupiranom teritoriju Republike Bosne i Hercegovine
i od dana napuštanja tu imovinu osobno ne koriste.*

*Danom stupanja na snagu ovog Zakona pod privremenu upravu Republike
Hrvatske i na korištenje prema ovom Zakonu stavlja se imovina koja se nalazi
na teritoriju Republike Hrvatske u vlasništvu državljana Savezne Republike
Jugoslavije (Srbija i Crna Gora) koji tu imovinu osobno ne koriste."*

Iz tako stiliziranih članaka 1. i 2. proizlazi da je prvenstveni cilj
Zakona zaštititi imovinu, koja je privremeno napuštena jer je člankom 2.
isključivo zahvaćena imovina koju vlasnici ne koriste.

Polazeći od ta dva članka; koji određuju cilj Zakona i imovinu koja
je obuhvaćena tim Zakonom, nije osnovan prijedlog za ukidanje Zakona u
cjelini. Nije utemeljena tvrdnja predlagatelja da je Zakon u cijelosti
u suprotnosti s odredbama članaka 48. i 50. Ustava Republike Hrvatske.

Ustav Republike Hrvatske u članku 3. određuje nepovredivost vlasništva
kao jednu od najviših vrednota ustavno-pravnog poretka, a člankom 48. stavkom
1. jamči se pravo vlasništva. Međutim, pravo vlasništva, kao i ostala prava
i slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske, nije apsolutno. Prema članku
16. Ustava, slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila
sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje,
a prema članku 50. Ustava, Zakonom je moguće u interesu Republike ograničiti
ili oduzeti vlasništvo uz naknadu tržišne vrijednosti (stavak 1.), a poduzetnička
se sloboda i vlasnička prava mogu iznimno ograničiti zakonom radi zaštite
interesa i sigurnosti Republike, prirode, ljudskog okoliša i zdravlja ljudi
(stavak 2.)

Također, prema članku 1. Protokola 1. Europske konvencije, svaka fizička
i pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svoje imovine. Nitko ne smije
biti lišen svoje imovine, osim ako to nije u javnom interesu i uz uvjete
predviđene zakonom i općim načelima međunarodnog prava (stavak 1.). Međutim,
te odredbe ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone
koje smatra potrebnim da bi uredila uporabu vlasništva u skladu s općim
interesom ili za osiguranje plaćanja poreza ili drugih doprinosa ili kazni
(stavak 2.).

Osporeni Zakon je donijet temeljem (i pozivom na) članak 50. stavak
2. Ustava Republike Hrvatske, koji, između ostalog, daje ovlaštenje Saboru
Republike Hrvatske da zakonom iznimno ograniči vlasnička prava radi zaštite
interesa Republike.

Zakon je donesen 21. rujna 1995. godine, nedugo nakon oslobađanja velikog
dijela nekad okupiranog područja Republike Hrvatske, kada je najveći dio
stanovništva napustio to područje ostavljajući za sobom najveći dio imovine
koja je tako ostala i izložena oštećenjima, krađama i pljački te se pokazalo
neophodnim zaštititi je.

U tu svrhu je zakonom bilo nužno urediti privremeno (iznimno) preuzimanje,
korištenje, upravljanje i nadzor nad imovinom koja je napuštena, odnosno,
koju vlasnici ne koriste, a sve prvenstveno u cilju njene zaštite od prijeteće
devastacije (članak 1. i 2. Zakona).

Stoga, po ocjeni Ustavnog suda, svrha Zakona i njegov temeljni sadržaj
izražen u člancima 1. i 2., niti sa stajališta Ustava Republike Hrvatske,
niti Europske konvencije, nisu upitni te je zahtjev i prijedloge za ukidanje
cijelog Zakona Sud utvrdio neosnovanim.

Ustavni sud je, međutim, polazeći od svog višekratno ponavljanog stajališta
da se i zakonom mogu utvrditi samo takva ograničenja ustavnih sloboda i
prava koja su primjerena (razmjerna) svrsi ograničenja (u ovom slučaju
zaštiti interesa Republike kroz zaštitu imovine od devastacije) i koja
ne dovode samo ustavno pravo u pitanje, pažljivo ispitao sve druge odredbe
osporenog Zakona.

U tom ispitivanju dvojbe su se pojavile u pogledu većeg broja odredaba
Zakona, posebno u pogledu nedovoljne definiranosti pojma napuštena imovina
(članak 2.), davanja imovine u posjed i na korištenje te zaštite prava
vlasnika u tom postupku (članak 5.) te prava i ovlasti privremenih posjednika
(članak 7.), a te dvojbe dobrim dijelom su proizišle i iz saznanja o slučajevima
konkretne primjene tih odredaba, suprotno temeljnom sadržaju i svrsi Zakona.

Ocjenjujući ustavnost spomenutih odredaba, Sud je morao voditi računa
o stvarnim prilikama u vrijeme donošenja i primjene Zakona, posebno na
područjima na kojima se Zakon u pretežnom dijelu i primjenjuje. S jedne
strane radilo se o nemogućnosti države i lokalnih vlasti da svu tu imovinu
zaštite putem upravnih i drugih tijela u redovitom pravnom postupku, a
s druge strane o velikom broju beskućnika, uglavnom prognanika i izbjeglica,
koje je trebalo zbrinuti. Vodeći računa o tim okolnostima, bez obzira na
nezakonitost pojedinih postupaka i rješenja u praktičnoj primjeni, Sud
je ocijenio da sve odredbe nisu nesuglasne s Ustavom, tj. da samo sadržaj
određenih odredba izlazi iz okvira nužnih za zaštitu interesa Republike,
sukladno članku 50. stavku 2. Ustava.

Sud posebno smatra potrebnim naglasiti da prestankom tih okolnosti,
tj. kada prestane potreba za posebnom zaštitom te imovine, i spomenute,
ali i druge odredbe ovog Zakona (a koje se u ovom trenutku ne ocjenjuju
neustavnim), mogu izići iz okvira ovlaštenja iz članka 50. stavka 2. Ustava
i postati neustavnim, o čemu i zakonodavac treba voditi računa.

Također, nije osnovan prijedlog za ocjenu ustavnosti članaka 5. i 11.
stavka 3. Zakona sa stajališta ustavnog prava na žalbu. Predlagatelj Srpski
demokratski forum pogrešno smatra da su tim člancima povrijeđene ustavne
odredbe koje jamče građanima pravo na žalbu, jer da se pravo na žalbu tim
odredbama daje samo korisniku imovine i javnom pravobranitelju.

U trenutku donošenja rješenja, po članku 5. Zakona, radi se o napuštenoj
imovini čiji je vlasnik u pravilu nepoznate adrese i zato se imovina i
daje na privremeno korištenje. Međutim, žalba se ne isključuje, a u slučaju
članka 11. stavka 2. i 3. Zakona, izričito je propisano člankom 11. stavkom
3. da u slučaju iz članka 11. stavka 2. Zakona, pravo na žalbu ima vlasnik
imovine, osoba kojoj je imovina dodijeljena na korištenje i javni pravobranitelj.

Također je neosnovan i prijedlog za ocjenu ustavnosti članaka 6. i 7.
osporenog Zakona. Članak 6. predviđa da Ministarstvo obnove i razvitka
usmjerava rad Komisija iz članka 4. Zakona i daje prema potrebi naputke
za provođenje Zakona.

Članak 7. obvezuje osobe, kojima je dodijeljena imovina na privremeno
korištenje, na postupanje s dodijeljenom imovinom pažnjom dobrog gospodara
te im se zabranjuje sklapanje pravnih poslova, koji proizlaze iz vlasničkih
ovlaštenja.

Prema tome, navedene odredbe su donesene isključivo u cilju zaštite
imovine. Također, odredba članka 13. osporenog Zakona ne izaziva sumnju
u ustavnost jer štiti imovinu od nezakonitog korištenja.

Međutim, za odredbe članka 8., članka 9. stavka 2., članka 11. stavka
1., ali samo u svezi s člankom 2. stavkom 1. i 2. Zakona i članka 11. stavka
4. utvrđeno je da te odredbe izlaze iz okvira potrebnog za zaštitu te imovine
te da su kao takve protivne ustavnim odredbama na koje ukazuju i Pučki
pravobranitelj i predlagatelji.

Navedeni članci glase:

Članak 8.

*"Za vrijeme dok se imovina nalazi pod upravom Republike Hrvatske,
vlasnik ne može njome raspolagati (otuđiti, zamijeniti, dati u zakup, dati
u najam, na privremeno besplatno ili naplatno korištenje, opteretiti hipotekom
ili drugim teretom).*

*Iznimno od odredbe iz stavka 1. ovog članka, Vlada Republike Hrvatske
može na prijedlog ministra pravosuđa, izuzeti određenu imovinu od zabrane
raspolaganja.*

*Odredbe stavka 1. i 2. ovog članka ne odnose se na slučajeve kada
imovinu pod upravom Republike Hrvatske, na temelju ugovora o zamjeni, stječu
hrvatski državljani ili pripadnici hrvatskog naroda koji su bili prisiljeni
napustiti "Saveznu Republiku Jugoslaviju" (Srbija i Crna Gora) ili okupirani
teritorij Bosne i Hercegovine.*

*Ugovor o zamjeni iz stavka 3. ovog članka podnosi se na suglasnost
Ministarstvu pravosuđa. Suglasnost pravosuđa zamjenjuje klauzulu ovjere
potpisa i razreza poreza nadležnih tijela.*

*Pravni poslovi sklopljeni protivno odredbama ovog članka su ništavi."*

Članak 9. stavak 2.:

*"Osoba koja na temelju ugovora o zamjeni iz članka 8. stavka 3. ovog
Zakona stječe pravo vlasništva ne može steći posjed na imovinu koja je
predmetom ugovora o zamjeni dok Komisija, osobi koja je u posjedu imovine,
ne osigura drugu odgovarajuću imovinu."*

Članak 11. stavak 1. i 4.:

stavak 1.:

*"Pitanje vraćanja u posjed i na korištenje imovine u vlasništvu osoba
iz članka 2. ovog Zakona uredit će se sporazumom o normalizaciji odnosa
između Republike Hrvatske i Savezne Republike Jugoslavije."*

stavak 4.:

*"Osobi kojoj je pravomoćnim rješenjem iz stavka 3. ovog članka prestalo
pravo na posjed i korištenje imovine, ne može se oduzeti posjed dok joj
se ne osigura posjed i korištenje druge odgovarajuće imovine."*

Kao što je već naprijed navedeno, osporenim Zakonom i to člankom 1.
i 2. obuhvaćena je imovina građana Republike Hrvatske i to uglavnom srpske
nacionalnosti.

Članak 14. Ustava određuje da svi građani Republike Hrvatske imaju jednaka
prava i slobode i da su svi pred zakonom jednaki.

Članak 32. Ustava određuje da svatko, tko se nalazi zakonito na teritoriju
Republike, ima pravo slobodno kretati se i birati boravište te u bilo koje
doba napustiti teritorij države i naseliti se trajno ili privremeno u inozemstvu
i vratiti se u domovinu. Ta prava prema stavku 3. istog članka mogu se
ograničiti samo zakonom u određenim slučajevima.

Obzirom da članak 14. stavak 2. Ustava zajamčuje jednakost svih građana
pred zakonom, to u sebi uključuje i pravo raspolaganja svojom imovinom
za svakoga tko želi raspolagati i u mogućnosti je da raspolaže svojom imovinom.

Zbog napuštanja teritorija Republike Hrvatske, bilo privremeno ili trajno,
građanima Republike Hrvatske ne bi se moglo onemogućavati raspolaganje
imovinom, kao što predviđa članak 8. stavak 1. (s izuzecima u stavku 2.
i 3. istog članka).

Članak 50. Ustava određuje da je Zakonom moguće u interesu Republike
ograničiti ili oduzeti vlasništvo, ali samo uz naknadu tržišne vrijednosti.

Člankom 8. stavkom 1. i 5. osporenog Zakona ograničava se pravo vlasništva,
ali bez naknade.

Odmah se postavlja pitanje da li članak 50. stavak 2. daje uporište
za takvo ograničenje vlasništva, a koji stavak određuje: "Poduzetnička
se sloboda i vlasnička prava mogu iznimno ograničiti radi zaštite interesa
i sigurnosti Republike, prirode, ljudskog okoliša ili zdravlja ljudi.".

Ako se uzme u obzir cilj osporenog Zakona, određen člankom 1., nema
uporišta za navedeno ograničavanje vlasničkih prava. Što se tiče zaštite
vjerovničkih prava, ona se mogu zaštititi u svakom konkretnom slučaju primjenom
postojećih propisa (redovnim pravnim sredstvima). Stoga je Sud odredbe
članka 8. stavaka 1. i 5. utvrdio neustavnim.

S obzirom da je utvrđeno da su stavak 1. i 5. članka 8. protuustavni
i da ih treba ukinuti, postale su suvišne i odredbe stavka 2. i 4. tog
članka pa je zbog toga Sud ukinuo čitav članak 8.

Članak 48. stavak 1. Ustava jamči pravo vlasništva, a pravo vlasništva
uključuje, kao jedno od vlasničkih ovlaštenja, osim prava raspolaganja
i pravo posjedovanja stvari.

Članak 9. stavak 2. i članak 11. stavak 4., koji određuju da se osobi,
kojoj prestaje pravo na posjed i korištenje privremeno zauzete imovine
zbog vraćanja vlasniku, ne može oduzeti posjed te imovine dok joj Komisija
ne osigura drugi smještaj, također su u suprotnosti sa člankom 48. stavak
1.

U citiranim odredbama nema roka do kojeg korisnik imovine treba predati
vlasniku posjed imovine pa te odredbe mogu, bez obzira na formalnu predaju
imovine, onemogućavati vlasnika da ostvari svoje vlasničko ovlaštenje posjedovanja
stvari.

Članak 11. stavak 1. osporenog Zakona određuje da će se pitanje vraćanja
u posjed i na korištenje imovine u vlasništvo osoba iz članka 2. Zakona
urediti sporazumom o normalizaciji odnosa između Republike Hrvatske i Savezne
Republike Jugoslavije.

Takovo stajalište je prihvatljivo za osobe iz stavka 3. članka 2. Zakona
(vlasništvo državljana Srbije i Crne Gore, koje se nalazi u Hrvatskoj,
a isti je ne koriste), međutim, kad se radi o imovini osoba iz stavka 1.
i 2. članka 2. osporenog Zakona (građani Republike Hrvatske, koji su napustili
privremeno ili trajno teritorij Republike Hrvatske) te je takva odredba
u protivnosti s člankom 14. stavkom 2. i člankom 32. Ustava jer stavlja
određenu grupu građana u neravnopravan položaj prema ostalim građanima
koji mogu u svako doba napustiti teritorij Republike Hrvatske, a bez ikakvih
posljedica za svoju imovinu.

Zbog naprijed iznesenog, a polazeći od temeljnog načela iz članka 3.
Ustava koji određuje vladavinu prava kao temeljnu odrednicu pravnog sistema
Republike Hrvatske, odredbe navedene u točki I. ove odluke u protivnosti
su s člankom 14. stavak 2., člankom 32., člankom 48. stavak 1. i člankom
50. stavak 2. Ustava te je Ustavni sud Republike Hrvatske u skladu s člankom
21. stavkom 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske te odredbe
ukinuo.

Što se tiče prijedloga Srpskog demokratskog foruma za donošenje rješenja
o privremenoj obustavi svih radnji i izvršenja, koje se poduzimaju na osnovi
osporenog Zakona, takav prijedlog nije dopušten jer nisu ispunjene zakonske
pretpostavke iz članka 18. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(nema pojedinačnog akta).

Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 20. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine", br. 13/91).

Broj: U-I-1037/1995
U-I-179/1996
U-I-639/1997
U-I-839/1997
U-I-948/1997
Zagreb, 25. rujna 1997.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 100/1997-1571