### NN 55/2018 (15.6.2018.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-310/17-7 od 3. svibnja 2018.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1102

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Arme Vagner Popović, predsjednice vijeća, Ane Berlengi Fellner i Mirjane Čačić, članica vijeća, te više sudske savjetnice Ljerke Morović Pavić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatskog Telekoma d.d. iz Zagreba, Roberta Frangeša Mihanovića 9, protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, uz sudjelovanje zainteresirane osobe Općine Sokolovac, Sokolovac, Trg dr. Tomislava Bardeka 8, radi utvrđivanja infrastrukturnog operatora za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i utvrđivanja naknade za pravo puta, na sjednici vijeća održanoj 3. svibnja 2018.

presudio je

I. Poništava se rješenje Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, klasa: UP/I-344-03/15-11/514, urbroj: 376-10-17-17 od 10. listopada 2017.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Navedenim rješenjem tuženika pod točkom I. izreke utvrđeno je da je tužitelj infrastrukturni operator za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu izgrađenu na tim rješenjem navedenim česticama u k.o. Botinovac, Hudovljani, Jagnjedovec, Mala Mučna, Sokolovac i Velika Mučna. Točkom II. je utvrđeno da elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu iz točke I. čini 451,49 m trase kabelske kanalizacije, te 2163,37 m trase elektroničko komunikacijskih vodova u zemlji i nadzemnih elektroničko komunikacijskih vodova koja zauzima površinu od 1.081,68 m2, te 16 stupova i 21 prihvat. Točkom III. izreke utvrđeno je da visina naknade za pravo puta na nekretnine iz točke I. koju je tužitelj obvezan plaćati Općini Sokolovac iznosi 15.936,79 kn godišnje, počevši od 11. studenog 2015. godine.

Tužitelj je protiv navedenog rješenja podnio tužbu iz svih zakonskih razloga. U bitnom navodi da je tuženik pogrešno primijenio materijalno pravo jer je u trenutku pokretanja upravnog postupka bio na snazi Pravilnik o potvrdi i naknadi za pravo puta (»Narodne novine«, broj 152/11., 151/14., dalje u tekstu: Pravilnik iz 2011.) a da je odluka donesena i obveza utvrđena temeljem Pravilnika o izmjenama i dopunama Pravilnika o potvrdi i naknadi (»Narodne novine«, broj 95/17., dalje u tekstu: Pravilnik iz 2017.) koji je stupio na snagu 30. rujna 2017. Novi Pravilnik u odnosu na stari Pravilnik u bitnom sadrži postupovnu odredbu prema kojoj tuženik više ne izdaje potvrdu o pravu puta u postupku vođenom na zahtjev vlasnika nekretnine, već samo u slučaju kada je taj postupak vođen na zahtjev infrastrukturnog operatora te materijalno pravnu odredbu prema kojoj se obveza plaćanja naknade računa za razdoblje od zaprimanja zahtjeva. Navodi da nije jasno kada je Općina podnijela zahtjeva te smatra nelogičnim da bi za zahtjev podnesen 11. studenoga 2015. tužitelj saznao protekom od godine dana kada je obaviješten od strane tuženika za pokrenuti postupak te ističe da je tuženik u obrazloženju zaključka od 7. ožujka 2017. naveo da je zahtjev zaprimio 21. veljače 2017. Također osporava pravilno utvrđeno činjenično stanje u vezi a vlasništvom predmetnih nekretnina jer tuženik nije nedvojbeno utvrdio je li Općina bila vlasnik nekretnina u trenutku podnošenja zahtjeva te da li je za istu nekretninu obuhvaćenu rješenjem tuženika zaista i ostala vlasnik kroz čitav period za koji mu je priznata naknada, počevši od dana podnošenja zahtjeva pa nadalje. Smatra da je Općina bila dužna naznačiti točno specificiran popis čestica za koje tvrdi da su u njihovom vlasništvu i legitimirati se kao vlasnik tih čestica, a tek onda sukladno Zakonu i Pravilniku bi bio ovlašten pozvati onog za kojeg se pretpostavlja da je infrastrukturni operator da u odnosu na točno specificirane čestice dostavi podatke o svojoj EKI koja možebitno njima prolazi. Predlaže da Sud u svoji tužbeni zahtjev i poništi osporeno rješenje.

Tuženik u odgovoru na tužbu ističe da prema njihovom pravnom shvaćanju u osporavanom rješenju je pravilno primijenjena odredba članka 5. stavak 4. Pravilnika o potvrdi i naknadi za pravo puta (»Narodne novine«, broj 152/11., 151/14. i 95/17.) koja odredba je primijenjena na temelju članka 14. stavak 3. Pravilnika o izmjenama i dopunama Pravilnika o potvrdi i naknadi za pravo puta kojom je propisano da će se postupci započeti po ranijem Pravilniku dovršiti po odredbama novog Pravilnika. Tvrdi da se u predmetnom slučaju ne radi o povratnom djelovanju Pravilnika koje se ne dopušta prema članku 90. Ustava Republike Hrvatske jer pravo na naknadu za pravo puta ne proizlazi iz Pravilnika ili rješenja tuženika već iz članka 28. stavak 1. i članka 29. stavak 1. ZEK-a, a ZEK-om nije izričito propisano od kojeg trenutka teče pravo na naknadu. Također se poziva na presude Visokog upravnog suda Republike Hrvatske kojima je Sud zauzeo pravno stajalište u vezi primjene novog Pravilnika. U odnosu na datum podnošenja zahtjeva ističe da iz elektroničkih poruka koje se nalaze u spisu je vidljivo da je tuženik već 7. prosinca 2015. te dodatno 14. prosinca 2015., dakle odmah po zaprimanju zahtjeva za utvrđivanje infrastrukturnog operatora i naknade za pravo puta od strane podnositelja zahtjeva o tom istom obavijestio tužitelja te održao zajednički sastanak na kojem je dogovoreno da će tužitelj direktno kontaktirati podnositelja zahtjeva u vezi podnesenih zahtjeva. Smatra da je u postupku u pogledu vlasništva predmetnih nekretnina činjenično stanje ispravno utvrđeno i to temeljem dokaza koje je upravo dostavio tužitelju u spis (geodetski elaborat katastra vodova za cjelokupnu EKI, za trase kabelske kanalizacije, trase kabela u zemlji bez kabelske kanalizacije i trase nadzemnih kabela na cijelom administrativnom području podnositelja zahtjeva te popunjenu tablicu 1 u kojoj su navedeni popis katastarskih čestica te vlasnika tih čestica i površina koja zauzima EKI razvrstana po vrstama nekretnina, izvatke iz zemljišnih knjiga te kompletan elaborat za pravo puta), a koje činjenice je potvrdio i podnositelj zahtjeva te u postupku utvrđeno da se iste u potpunosti podudaraju s česticama koje je tužitelj naznačio da su u vlasništvu podnositelja zahtjeva. Kako niti podnositelj zahtjeva, a niti tužitelj, nisu tijekom postupka dovodili u pitanje utvrđeno stanje vlasništva na predmetnim česticama, a niti su dostavili dokaze iz kojih bi bilo vidljivo da postoje određene promjene, tuženik je rješenje donio ocjenjujući postojeće dokaze u spisu. U odnosu na prigovor da je vlasništvo za određeni broj čestica ostvareno tek 2016., a u odnosu na koje je mu je tuženik pravo na naknadu priznao od 11. studenog 2015. ističe da se radi o četiri potencijalno sporna mjeseca koja to ne bi niti bila da su strane postupka postupale u dobroj vjeri te smatra kako je tuženik mogao i morao iznijeti ove okolnosti tijekom postupka jer mu je bilo poznato na kojim česticama se nalazi njegova infrastruktura i za koje čestice podnositelj zahtjeva traži plaćanje naknade. Predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba u ovom sporu, iako uredno pozvana, nije dostavila odgovor na tužbu.

Tužbeni zahtjev je osnovan.

U dokaznom postupku Sud je uzeo u obzir činjenice utvrđene u postupku donošenja pobijane odluke te je izvršio uvid u dokumentaciju koja prileži spisu tuženika.

Iz spisa tuženika dostavljenog uz odgovor na tužbu proizlazi da je Općina Sokolovac (dalje: Općina) podnijela zahtjev tuženiku putem punomoćnika 11. studenoga 2015. radi utvrđivanja infrastrukturnog operatora za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu (EKI) koja je izgrađena na nekretninama u vlasništvu te Općine te utvrđivanje visine naknade za pravo puta za istu. Nakon provedenog postupka tuženik je donio rješenje kojim je utvrđeno da je tužitelj infrastrukturni operator za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu izgrađenu na određenim česticama u vlasništvu Općine te utvrdio naknadu za pravo puta u iznosu od 15.936,79 kn godišnje, koju je tužitelj dužan plaćati od 11. studenog 2015. Tuženik je osporeno rješenje donio na temelju odredbe članka 28. stavak 6. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11., 133/12., 80/13., 71/14. i 72/17.), kojom je propisano da upravitelj općeg dobra ili vlasnik nekretnine može pred Agencijom pokrenuti postupak utvrđivanja infrastrukturnog operatora za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu koja je izgrađena na općem dobru ili na nekretninama iz članka 27. stavak 1. istog Zakona te utvrđivanje količine i vrste takve infrastrukture i visine naknade za pravo puta. Prema navedenoj odredbi članka 27. stavak 1. istog Zakona, operatori javnih komunikacijskih mreža imaju prava infrastrukturnog operatora na cijelom području Republike Hrvatske, što obuhvaća gradnju, održavanje, razvoj i korištenje elektroničke komunikacijske mreže i elektroničke komunikacijske infrastrukture na općem dobru na nekretninama u vlasništvu Republike Hrvatske i jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave te na nekretninama u vlasništvu drugih pravnih i fizičkih osoba u skladu s ovim zakonom i posebnim propisima.

U vrijeme podnošenja zahtjeva bio je na snazi članak 5. stavak 1. Pravilnika o potvrdi i naknadi za pravo puta (»Narodne novine«, broj 152/11. i 151/14. – dalje u tekstu: Pravilnik iz 2011.) kojom je u članku 5. bilo propisano da upravitelj općeg dobra ili vlasnik nekretnine može pred HAKOM-om pokrenuti postupak utvrđivanja infrastrukturnog operatora za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu na nekretninama iz članka 2. stavka 1. tog Pravilnika pri čemu upravitelj općeg dobra ili vlasnik nekretnine ima pravo odabrati hoće li se visina naknade za pravo puta odrediti na način kako je to određeno stavcima 1. ili 5. članka 7. tog Pravilnika. Po utvrđivanju infrastrukturnog operatora i visine naknade za pravo puta, HAKOM je izdavao potvrdu o pravu puta infrastrukturnom operatoru, osim u slučaju ako upravitelj općeg dobra ili vlasnik nekretnine ugovori korištenje općeg dobra ili vlastitih nekretnina s infrastrukturnim operatorom putem drugih važećih propisa.

Prema članku 4. stavak 3. istog Pravilnika infrastrukturni operator je morao vlasniku nekretnine, odnosno upravitelju općeg dobra dostaviti presliku potvrde o pravu puta i izvadak iz Tablice 1 koji se na njega odnosio u roku od 30 dana od zaprimanja potvrde te početi plaćati naknadu utvrđenu spomenutom Tablicom. Obveza plaćanja naknade računala se od dana izdavanja potvrde o pravu puta.

Međutim, Pravilnikom o izmjenama i dopunama Pravilnika iz 2011. (»Narodne novine«, broj 95/17. – Pravilnik iz 2017.) koji je stupio na snagu 30. rujna 2017., dakle za vrijeme trajanja predmetnog postupka, izmijenjen je članak 5. Pravilnika iz 2011. Propisano je da će kod utvrđivanja infrastrukturnog operatora i visine naknade za pravo puta po zahtjevu upravitelja općeg dobra ili vlasnika nekretnine HAKOM za razdoblje od zaprimanja zahtjeva, rješenjem utvrditi infrastrukturnog operatora, količinu i vrstu elektroničke komunikacijske infrastrukture koja je izgrađena na nekretninama iz stavka 1. te visinu godišnje naknade za pravo puta. U postupku iz tog članka ne izdaje se potvrda o pravu puta. Odredbom članka 9. stavka 2. Pravilnika iz 2017. propisano je da će se postupci započeti po Pravilniku iz 2011. dovršiti po odredbama Pravilnika iz 2017.

I u konkretnom slučaju je dakle nesporno da je postupak započet po ranijem Pravilniku o potvrdi i naknadi za pravo puta te da se prema navedenoj izmjeni treba dovršiti po odredbama novog Pravilnika, dakle, s obzirom na navedenu prijelaznu odredbu taj Pravilnik je pravilno primijenjen. Stoga je neosnovan prigovor tužitelja da je trebalo primijeniti odredbe ranije važećeg Pravilnika iz 2011., bilo postupovno bilo materijalno pravno, a kakvo shvaćanje je ovaj Sud već zauzeo u svojim presudama (npr. UsII-319/17 i dr.).

Međutim, ovaj Sud ne prihvaća razloge koje tuženik iznosi u obrazloženju rješenja i odgovora na tužbu, a kojima opravdava utvrđenje prema kojem su sve navedene nekretnine u vlasništvu Općine Sokolovac. Odredba članka 28. stavak 6. ZEK-a na koju se poziva i tuženik u obrazloženju rješenja, ovlašćuje isključivo vlasnika nekretnine odnosno upravitelja općeg dobra na podnošenje zahtjeva radi utvrđivanja infrastrukturnog operatora, a time i na utvrđivanje visine naknade za pravo puta koju infrastrukturni operator mora plaćati, pa neosnovano zaključuje tuženik da je činjenično stanje u tom smislu pravilno i potpuno utvrđeno jer je teret dokaza na strankama kao i da se podaci tužitelja i tuženika u tom smislu podudaraju, a da tužitelj tijekom postupka nije osporavao niti dostavio dokaze da bi činjenično stanje bilo drugačije, pa tako i u odnosu na nekretnine za koje je nesporno da Općina nije bila vlasnikom od podnošenja zahtjeva, već je to postala naknadno. Ovaj Sud smatra osnovanim tužbeni prigovor da je u postupku bilo potrebno nedvojbeno utvrditi, a što je u konkretnom slučaju izostalo, da je Općina kao podnositelj zahtjeva vlasnik predmetnih nekretnina, odnosno upravitelj općeg dobra počevši od dana od kada je za tužitelja nastala obveza plaćanja utvrđene naknade Općini. Tuženik se u obrazloženju rješenja poziva i na zemljišnoknjižne izvatke, međutim spisu predmeta dostavljenog uz tužbu ne prileže zemljišno knjižni izvadci iz kojih se može nedvojbeno utvrditi da je Općina vlasnik navedenih nekretnina u točki I. izreke osporenog rješenja već samo neslužbene kopije prijepisa posjedovnih listova koji ne sadrže podatke o svim katastarskim česticama iz izreke rješenja, te preslik popisa dijela čestica prema kojem je vlasnik nepoznat. Stoga, kraj činjenice da je tužitelj uz tužbu priložio preslike zemljišnoknjižnih izvadaka za određene čestice iz kojih proizlazi da su iste u vlasništvu/suvlasništvu Republike Hrvatske i nekih fizičkih osoba, a što tuženik niti ne osporava u odgovoru na tužbu, proizlazi da u konkretnom slučaju nije nedvojbeno utvrđeno da je Općine kao podnositelj zahtjeva vlasnik svih nekretnina opisanih u točki I. izreke osporenog rješenja počevši od dana kada je za tužitelja nastala obveza plaćanja utvrđene naknade.

Ovaj Sud je već u nizu svojih odluka iskazao shvaćanje da obveza infrastrukturnog operatora na plaćanje naknade za pravo puta postoji isključivo prema vlasniku nekretnine na kojoj je izgradio EKI, odnosno ako je EKI izgrađen na općem dobru prema upravitelju tog općeg dobra. Utvrđenjem tuženika prema kojem je zainteresirana osoba vlasnik, odnosno upravitelj nekretnina koje su u vlasništvu /suvlasništvu, odnosno pod upravom drugih osoba tuženik bi tim osobama uskratio pravo na naknadu za pravo puta u postupku koji je proveden bez znanja i sudjelovanja tih osoba. Tim rješenjem tužitelj je doveden u situaciju na koju ukazuje tužbenim navodima da za nekretninu na kojoj ima izgrađen EKI plaća naknadu za pravo puta i osobi koja je vlasnik odnosno upravitelj nekretnine i zainteresiranoj osobi za koju je tuženik utvrdio da joj kao vlasniku predmetnih nekretnina pripada pravo na naknadu od dana podnošenja zahtjeva.

S obzirom na sve navedeno, trebalo je na temelju odredbe članka 58. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima, odlučiti kao u izreci pod I., dok se odluka pod točkom II. izreke temelji na odredbi članka 14. stavak 8. ZEK-a.

Poslovni broj: UsII-310/17-7

Zagreb, 3. svibnja 2018.

Predsjednica vijeća
 Arma Vagner Popović, v. r.