## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-90/2009 od 8. studenoga 2012.

### NN 41/2013 (8.4.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-90/2009 od 8. studenoga 2012.

41 08.04.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-90/2009 od 8. studenoga 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

789

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo N. B. iz S., kojeg zastupa I. B., odvjetnica iz S., na sjednici održanoj 8. studenoga 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-1172/07-2 od 29. listopada 2008. i

– presuda Županijskog suda u Splitu broj: Gž-2658/03 od 13. srpnja 2006.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Splitu na ponovni postupak.

IV. Ova će se odluka objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude i rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev-1172/07-2 od 29. listopada 2008., kojom je odbijena kao neosnovana revizija podnositelja (tužitelja u parničnom postupku) izjavljena protiv presude i rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Gž-2658/03 od 13. srpnja 2006.

Navedenom presudom Županijskog suda u Splitu preinačena je presuda Općinskog suda u Splitu broj: P-237/02 od 17. travnja 2003., na način da je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja, dok je rješenjem potvrđeno rješenje prvostupanjskog suda o odbijanju prijedloga podnositelja za određivanje privremene mjere i podnositelj je obvezan naknaditi parnične troškove tuženiku u iznosu od 23.650,00 kuna.

Prvostupanjskom presudom obvezan je tuženik D. d.o.o. S. platiti podnositelju 460.000,00 kuna sa pripadajućim zakonskim zateznim kamatama i naknaditi mu parnične troškove u iznosu od 64.263,50 kuna, a odbijen je podnositeljev prijedlog za izdavanjem privremene mjere zabranom tuženiku da otuđi, optereti ili na bilo koji način raspolaže nekretninama pobliže navedenim u izreci rješenja.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka zatražen je na uvid spis predmeta Općinskog suda u Splitu broj: P-237/02.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom prvotni podnositeljev tužbeni zahtjev glasio je na izvršenje odluke tuženika od 10. siječnja 1986. kojom je tuženik preuzeo obvezu podnositelju predati na korištenje stan koji odgovara potrebama njegovog porodičnog domaćinstva radi stjecanja stanarskog prava na istom ili da mu tuženik isplati iznos od 200.000,00 kuna koji je dostatan za kupnju takvog stana.

3.1. Postupak pred Općinskim sudom u Splitu pokrenut je 26. srpnja 1993. tužbom podnositelja, kojom je, pozivom na rješenje tuženika (prednik OOUR »P.«) od 10. siječnja 1986. o dodjeli stana, tražio da mu tuženik preda na korištenje stan koji odgovara potrebama njegovog porodičnog domaćinstva, radi stjecanja stanarskog prava na istom, a da se te obveze tuženik može osloboditi isplatom podnositelju iznosa od 200.000.000 HRD koji bi bio dostatan za kupnju stana.

Nakon provedenog dokaznog postupka, prvostupanjski sud je presudom broj: P-1349/93 od 23. veljače 1994. odbio tužbeni zahtjev podnositelja, navodeći u obrazloženju:

»Kako je tijekom postupka proizašlo, OUR 'P.' je 1985. g. donio listu reda prvenstva za dodjelu stanova na korištenje, na kojoj je tuženik bio prvi na bodovnoj listi, a na Zboru radnika od 06. 01. 1986. g. ova bodovna lista je potvrđena pa je tužitelju izdano rješenje o dodjeli na korištenje stana u kom rješenju se stan ne opisuje.

(...)

Od ukidanja OUR-a do danas tuženik nije donosio bilo kakve odluke kojom bi se obvezao tužitelj dodijeliti na korištenje bilo određeni, bilo neodređeni stan. Imajući prednje u vidu tužitelj nije učinio vjerojatnim postojanje svog potraživanja na način opisan u tužbi, a pozivanje na odluku OUR-a 'P.' u situaciji kada se tom odlukom ne konkretizira stan, i kada u to vrijeme i nije postojao slobodan stan kojeg bi tuženik mogao raspoređivati bez osnova je.«

Županijski sud u Splitu, rješenjem od 11. svibnja 1994. ukinuo je prvostupanjsku presudu i predmet vratio na ponovno suđenje zbog nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja.

3.2. Presudom Općinskog suda u Splitu broj: P-904/94-16 od 12. srpnja 1995., u ponovljenom postupku, usvojen je tužbeni zahtjev podnositelja. U obrazloženju se, između ostalog, navodi:

»Imajući u vidu da tužitelj ima pravomoćnu odluku o dodjeli stana na korištenje koju tuženik kao pravni sljednik davatelja stana nije izvršio, dakle da je donošenje spomenute odluke zasnovana valjana obveza na predaju stana tužitelju a da ta obveza, po stanovištu suda, nije dovedena u pitanje time što dodijeljeni stan nije konkretiziran jer je očigledno u pitanju stan koji bi odgovarao potrebama domaćinstva tužitelja u vrijeme dodjele, to je tužbeni zahtjev valjalo u cijelosti usvojiti kao osnovan.«

Županijski sud u Splitu je rješenjem broj: GŽ-316/01 od 10. siječnja 2002. ukinuo prvostupanjsku presudu (nakon šest i pol godina) i predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovni postupak. U obrazloženju rješenja se navodi:

»Tuženik u žalbi pozivajući se upravo na obveznopravni odnos na koju se pozvao i sud prvog stupnja u pobijanoj odluci, istakao je prigovor zastare potraživanja tužitelja jer da je tužbom pokrenuta parnica nakon najdužeg roka zastare kojeg predviđaju odredbe Zakona o obveznim odnosima (pet godina), dana 26. srpnja 1993. godine.

Budući je istaknuti prigovor zastare odlučan za donošenje odluke o predmetu spora, a sud prvog stupnja nije utvrdio relevantne okolnosti za raspravu ovog materijalnopravnog prigovora, to je temeljem odredbe iz članka 370. ZPP-a valjalo ukinuti pobijanu presudu i predmet vratiti sudu prvog stupnja na ponovno suđenje.«

3.3. Podneskom od 6. prosinca 2002. podnositelj je preinačio tužbeni zahtjev tako da glasi:

»Dužan je tuženik u roku od 15 dana isplatiti tužitelju iznos od 460.000,00 kn sa zakonskom zateznom kamatom koja na taj iznos teče od podnošenja zahtjeva za isplatu, te mu u istom roku naknaditi prouzročeni parnični trošak.«

Preinaku tužbenog zahtjeva podnositelj obrazlaže sljedećim navodima:

»Iz svega navedenog je očito da je tuženik svojim postupanjem izigrao tužitelja, čime mu je nanio ogromnu štetu, jer mu nije dao na korištenje odgovarajući stan na kojem je tužitelj trebao i mogao steći stanarsko pravo, te kojeg je mogao otkupiti prema Zakonu o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo. Stoga je tuženik dužan ovu štetu tužitelju nadoknaditi.

Međutim, kako je nakon podnošenja tužbe 1993. došlo do izmjene propisa, tako da više ne postoji pravni institut stanarskog prava, pa time i mogućnost davanja stana na korištenje radi stjecanja stanarskog prava, štetu koju je tuženik prouzročio tužitelju tuženik može sanirati jedino na način da tužitelju isplati novčani iznos za kupnju stana veličine koji je u vrijeme donošenja odluke iz 1986. odgovarao potrebama porodičnog domaćinstva tužitelja.«

3.4. Presudom Općinskog suda u Splitu broj: P-237/02 od 17. travnja 2003. prvostupanjski sud je usvojio podnositeljev tužbeni zahtjev ocjenjujući da u konkretnom slučaju nije nastupila zastara podnositeljevog tužbenog zahtjeva radi naknade štete, jer prema njegovoj ocjeni »rok od kojeg počinje teći zastara je 15. kolovoz 1989. g. tj. 20. prosinac 1991. g., kada je tužitelj saznao da su sredstva tuženika uložena u financiranje stanova drugih dvaju djelatnika tuženika ...«

Županijski sud u Splitu usvojio je žalbu tuženika i preinačio prvostupanjsku presudu na način da je odbio tužbeni zahtjev podnositelja, utvrdivši da je u konkretnom slučaju nastupila zastara podnositeljevog potraživanja iznosa od 460.000,00 kuna na ime naknade štete zbog povrede ugovorom preuzete obveze o dodjeli stana na korištenje. U obrazloženju se, između ostalog, navodi:

»Već je ovaj žalbeni sud u svojoj odluci od dana 11. svibnja 1994. godine ... izrazio stajalište da se ispunjenje obveze tuženika prema tužitelju temelji na donesenoj odluci o dodjeli na korištenje stana tužitelju, kojom je tuženik preuzeo obvezu na dodjelu stana tužitelju.

Tužitelj je dakle zbog povrede tako preuzete obveze od strane tuženika imao i te s timu vezi nastale štete, imao saznanja i o štetniku i o šteti.

Ako pođemo od utvrđenja prvostupanjskog suda o početku rokova zastare tada je u svakom slučaju nastupila zastara zahtjeva naknade štete koja se po prvi put ističe pismenim podneskom tužitelja od dana 6. prosinca 2002. godine. Međutim, ako pođemo od 'izmjene propisa' i to prestanka postojanja Zakona o stambenim odnosima na koju izmjenu se poziva tužitelj, a s obzirom da su glave 1 i 4-11 Zakona o stambenim odnosima ('Narodne novine', broj 51/75. 42/86, 82/92 i 70/93. ... ) prestale postojati stupanjem na snagu Zakona o najmu stanova ('Narodne novine' broj 91/96, 12/98) dok su glave 2 i 3 Zakona o stambenim odnosima prestale postojati temeljem odredbe iz čl. 394. st. 1. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima ('Narodne novine' broj 91/96 ... ).

Dakle, prema stajalištu ovog žalbenog suda u konkretnom slučaju i kada se ide od računanja tijeka zastarnog roka prema utvrđenju suda prvog stupnja ali i prema tvrdnji tužitelja nastupila je zastara zahtjeva tužitelja za naknadu štete zbog povrede ugovorom preuzete obveze o dodjeli tužitelju stana na korištenje.«

3.5. Vrhovni sud odbio je reviziju podnositelja ocijenivši da je drugostupanjski sud pravilno primijenio materijalno pravo. U obrazloženju osporene presude i rješenja se navodi:

»Prema odredbi čl. 376. st. 1. Zakona o obveznim odnosima ... potraživanje naknade uzrokovane štete zastarijeva za tri godine od kada je oštećenik doznao za štetu i za osobu koja je štetu učinila, a prema odredbi st. 2. toga članka – u svakom slučaju to potraživanje zastarijeva za pet godina od kada je šteta nastala, dok prema odredbi st. 3. istog članka potraživanje naknade štete nastale povredom ugovorne obveze zastarijeva za vrijeme određeno za zastaru te obveze.

U konkretnom slučaju poslodavac tužitelja je odlukom od 10. siječnja 1986. tužitelju dodijelio stan, ne odredivši lokaciju toga stana, a obvezu predaje stana tužitelju nije ispunio.

(...)

Odredbom čl. 53. Zakona o najmu stanova ... između ostalih propisa sadržanih u Zakonu o stambenim odnosima ..., prestaje važiti Glava V toga Zakona koja uređuje stanarsko pravo, i to danom stupanja na snagu Zakona o najmu stanova, a isti Zakon stupa na snagu osmog dana od dana objave u »Narodnim novinama« (čl. 54.). Taj Zakon objavljen je ... 28. listopada 1996. Prema navodu tužitelja njemu je šteta nastala nemogućnošću stjecanja stanarskog prava, dakle još tijekom 1996., a kako je odštetni zahtjev istaknuo 6. prosinca 2002. do postavljanja odštetnog zahtjeva nastupila je zastara ...«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

4. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe kako su mu osporenom presudom i rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 26. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te članak 3. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnositelj navodi kronologiju sudskog postupka te ukazuje na duljinu postupka, odnosno nepostupanje suda u razumnom roku i propuste učinjene tijekom postupka. Do povrede navedenih ustavnih prava, prema mišljenju podnositelja ustavne tužbe, došlo je iz razloga što je u provedenom parničnom postupku činjenično stanje pogrešno i nepotpuno utvrđeno, kao i zbog toga što su nadležni sudovi pogrešno tumačili odredbe mjerodavnog prava, osobito odredbe o zastari. Tako podnositelj u ustavnoj tužbi ističe sljedeće:

»Tužitelj smatra da je kod donošenja takve odluke pogrešno primijenjeno materijalno pravo, jer u konkretnom slučaju nije nastupila zastara. Naime, kako je zbog promjene propisa otpala mogućnost da tuženik izvrši svoju obvezu prema tužitelju u vidu naturalne restitucije, dakle davanjem stana na korištenje, na kojem bi tužitelj stekao stanarsko pravo, tužitelj ima pravo od tuženika tražiti otklanjanje štete isplatom u novcu. Kod toga treba imati u vidu da se šteta zapravo sastoji u nemogućnosti tužitelja da postane vlasnikom odgovarajućeg stana na kojem je, po redovnom tijeku stvari trebao steći stanarsko pravo i otkupiti ga prema odredbama Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo. Iz kronologije tijeka predmetnog postupka jasno proizlazi da je tužitelj-podnositelj ustavne tužbe tužbeni zahtjev, koji je glasio na predaju stana radi stjecanja stanarskog prava, mogao i morao preinačiti tek 2002. g., kada je zaprimio rješenje Županijskog suda ... od 10. siječnja 2002. g. tužitelj – podnositelj ustavne tužbe je saznao da se nalazi u situaciji da više nije u mogućnosti tražiti predaju odgovarajućeg stana radi stjecanja stanarskog prava jer takvo pravo po tadašnjim propisima više nije postojalo pa se nije ni moglo ni tražiti ni steći. Zbog toga je tužitelju-podnositelju ..., tada preostalo samo pravo da od tuženika traži otklanjanje štete isplatom u novcu i njegov tužbeni zahtjev se nikako ne može smatrati zastarjelim. ... Stoga, ako bi se prihvatio ovakav stav Vrhovnog suda ..., proizlazilo bi da je tužitelju-podnositelju ustavne tužbe nepostupanjem suda u primjerenom roku prouzročena šteta, a ne nepostupanjem samog tužitelja-podnositelja ustavne tužbe, koji je bez svoje krivnje doveden u situaciju u kojoj se nalazi, bez stana i bez novaca da istog kupi.«

Od Ustavnog suda traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporene presude.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Ustavna tužba podnositelja razmotrena je s aspekta povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Pri razmatranju ustavne tužbe podnositelja, Ustavni sud polazio je od stajališta da se sudski postupci moraju provesti u skladu s ustavnim načelom vladavine prava kao najvišom vrednotom ustavnog poretka Republike Hrvatske pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene, već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje, sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

5.1. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom, Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljene slobode zajamčene Ustavom. Ustavni sud u tom smislu svoje odluke zasniva na činjenicama utvrđenim u sudskom postupku, osim ako podnositelj ustavne tužbe ne iznese ozbiljnije, relevantne i dostatne razloge zbog kojih je od tog pravila potrebno odstupiti.

5.2. Primjenjujući navedeno na konkretan slučaj, iz stanja spisa proizlazi da je postupak koji je započeo 1993. okončan presudom i rješenjem Vrhovnog suda 2008. godine (Općinski sud u Splitu i Županijski sud u Splitu odlučivali su o tužbenom zahtjevu, odnosno o žalbi tri puta).

Ustavni sud utvrđuje da je tijekom cjelokupnog trajanja sudskog postupka (od podnošenja tužbe 26. srpnja 1993. do osporene presude i rješenja Vrhovnog suda 29. listopada 2008.) kao nesporno bilo utvrđeno da je podnositelju (pravomoćnom) odlukom tuženika od 10. siječnja 1986. dodijeljen stan na korištenje i da ta odluka od strane tuženika nije ispunjena. Stoga je podnositelj protiv tuženika pokrenuo parnični postupak radi izvršenja navedene odluke i predaje na korištenje stana koji odgovara potrebama njegovog porodičnog domaćinstva (radi stjecanja stanarskog prava) ili da mu tuženik isplati iznos od 200.000.000 HRD koji je dostatan za kupnju takvog stana (str. 2. spisa).

Nesporno je također da je u razdoblju od donošenja (druge) presude Općinskog suda u Splitu 12. srpnja 1995., kojom je usvojen podnositeljev tužbeni zahtjev, do odluke Županijskog suda od 10. siječnja 2002. (kojom je ukinuta prvostupanjska presuda i predmet vraćen prvostupanjskom sudu na ponovni postupak), stupio na snagu Zakon o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98., 66/98. i 22/06.), kojim je prestala važiti, između ostalog, i glava V. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85., 42/86., 37/88., 47/89., 22/90., 22/92., 58/93., 70/93. i 14/94., u daljnjem tekstu: ZSO), koja se odnosila na stjecanje stanarskog prava. Stoga je izvršenje (dijela) tužbenog zahtjeva koji se odnosio na obvezu predavanja podnositelju stana na korištenje postalo nemoguće.

U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, međutim, sporno je (ostalo) pitanje zastare prava podnositelja na naknadu štete zbog nemogućnosti ispunjenja te obveze. U svezi s navedenim Ustavni sud utvrđuje da Županijski sud u Splitu (presudom kojom je preinačio prvostupanjsku odluku i odbio tuženi zahtjev podnositelja na naknadu štete zbog nastupa zastare) svoja utvrđenja, prije svega, zasniva na činjenici da je podnositelj zahtjev za naknadu štete po prvi puta istakao pisanim podneskom od 6. prosinca 2002. (vidi detaljnije točku 3.4. obrazloženja ove odluke). Navedeno utvrđenje preuzeo je i potvrdio Vrhovni sud u osporenoj presudi i rješenju (»Prema navodu tužitelja njemu je šteta nastala nemogućnošću stjecanja stanarskog prava, dakle još tijekom 1996.; a kako je odštetni zahtjev istaknuo 6. prosinca 2002. do postavljanja odštetnog zahtjeva nastupila je zastara ...«) – (vidi detaljnije točku 3.5. obrazloženja ove odluke). Vrhovni sud potvrdio je također stajalište drugostupanjskog suda da je podnositelju šteta nastala nemogućnošću stjecanja stanarskog prava još tijekom 1996. godine, kada su stupanjem na snagu Zakona o najmu stanova prestale važiti relevantne odredbe ZSO-a pa kako je »odštetni zahtjev istaknuo 6. prosinca 2002. do postavljanja odštetnog zahtjeva nastupila je zastara tražbine naknade štete.«.

Ustavni sud ističe da nije na Ustavnom sudu ulaziti u način na koji su nadležni sudovi računali rokove i primijenili mjerodavne zakonske odredbe, uključujući i odredbe o zastari, u pojedinom slučaju. Međutim, u okolnostima konkretnog slučaja primjećuje da iz stanja spisa proizlazi da je podnositelj još u tužbi podnesenoj 26. srpnja 1993. istaknuo da se tuženik može svoje obveze na predaju stana na korištenje osloboditi isplatom iznosa od 200.000.000 HRD. Također (nepravomoćnom) presudom Općinskog suda u Splitu od 12. srpnja 1995. usvojen je podnositeljev tužbeni zahtjev te je tuženik obvezan na predaju stana ili isplatu podnositelju iznosa od 200.000,00 kn kao iznosa dostatnog za kupnju stana.

Činjenica je da je navedena prvostupanjska usvajajuća presuda ukinuta presudom Županijskog suda u Splitu od 10. siječnja 2002. i predmet vraćen na prvostupanjski postupak te da je u razdoblju do donošenja drugostupanjske odluke prestao važiti ZSO na kojem je podnositelj temeljio svoj tužbeni zahtjev.

Ustavni sud, međutim, smatra da bi se ocjena zastare prava podnositelja na naknadu štete, u specifičnim okolnostima konkretnog slučaja, morala razmatrati i u svjetlu činjenice da je ranije navedenom presudom Općinskog suda u Splitu od 12. srpnja 1995. (kojom je tuženik obvezan alternativno na predaju stana ili isplatu njegove novčane protuvrijednosti) podnositelj uspio sa svojim tužbenim zahtjevom te nije imao razloga tražiti neku drugu, dodatnu zaštitu svojih prava. Tek nakon što je po proteku šest godina i šest mjeseci od donošenja ove odluke presudom Županijskog suda u Splitu od 10. siječnja 2002. ukinuta ova presuda i predmet vraćen prvostupanjskom sudu na ponovni postupak, a u međuvremenu je zbog izmjene (prestanka važenja) mjerodavnog materijalnog propisa ispunjenje obveze iz (dijela) tuženog zahtjeva postalo nemoguće, njegova se osobna situacija bitno promijenila.

Slijedom svega navedenog, proizlazi da su Vrhovni sud i Županijski sud u Splitu u tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava zanemarili ove okolnosti. Tim više što su uslijed takvog pristupa i činjenice koje su u konkretnom slučaju bile odlučne za njegovu pravilnu primjenu ostale nerazjašnjene.

Stoga, Ustavni sud utvrđuje da je podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava.

6. Slijedom izloženog, a na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke.

7. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-90/2009
Zagreb, 8. studenoga 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 41/2013-789