## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-64860/2009 od 25. veljače 2010.

### NN 34/2010 (19.3.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-64860/2009 od 25. veljače 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

905

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Davor Krapac, Ivan Matija i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. d.d. K., zastupan po A. R., direktoru, kojeg zastupa B. J., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 25. veljače 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u Sisku broj: Gž-116/2008 od 6. listopada 2009. godine, kojom je preinačena presuda Općinskog suda u Samoboru broj: P-16/2004-36 od 6. lipnja 2007. godine, te je odbijen tužbeni zahtjev kojim je podnositelj tražio da mu tuženica, P. b. d.d. Z. isplati iznos od 7.933,66 kuna sa zateznim kamatama tekućim od 5. ožujka 2003. godine do isplate, te da mu isplati iznos od 18.788,22 kune sa zateznim kamatama tekućim od 6. svibnja 2003. godine do isplate.

2. Podnositelj smatra da su mu u provedenom postupku povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, te članak 5. Ustava.

Obrazlažući povredu navedenih ustavnih prava, podnositelj u ustavnoj tužbi ponavlja razloge isticane tijekom postupka, te navodi da je predmet spora bio zahtjev za naknadu štete koju je banka kao organizacija platnog prometa počinila podnositelju kao vjerovniku iz poslovnog odnosa, nakon što je podnositeljev dužnik dospio u blokadu plaćanja. Podnositelj je imao dužnikovu (K. t. d.o.o. Z.) mjenicu i inzistirao je na tome da, usprkos privremenoj nenaplativosti o dospijeću, mjenica ostane u redu čekanja kod banke glavnog računa, odnosno kod tuženice. Banka domicilijat te mjenice bila je E. & S. B. d.d., a banka dužnikovog glavnog računa bila je P. b. Z. d.d. Z.

Podnositelj je kao mjenični vjerovnik o dospijeću mjenice podnio banci domicilijata, te kako kod nje nije bilo sredstava, ona mu je vratila mjenicu iako ju je trebala proslijediti banci glavnog računa, odnosno tuženici, i to, kako je navela, »iz razloga jer je znala da banka tuženik (P. b. z.) protivno zakonskoj obvezi mjenice ne zadržava u evidenciji, tj. u redoslijedu plaćanja, u očekivanju mogućeg priljeva novca na dužnikov račun, pa čak ni na vjerovnikov izričit zahtjev«.

Nakon toga je sam podnositelj odmah proslijedio mjenicu tuženici, no ista je mjenicu odmah vratila. Šteta je nastala jer je na dužnikovom računu kod tuženice u jednom trenutku bilo sredstava u iznosu od 7.933,66 kuna, odnosno 18.778,22 kune, koje bi pripale podnositelju da je tuženica zadržala mjenicu u evidenciji, odnosno u redoslijedu plaćanja. Stoga smatra da je prvostupanjska presuda pravilna, jer je njome tuženica obvezana na isplatu te štete koja mu je nastala nenaplatom tih iznosa po mjenici dužnika.

Smatra da je drugostupanjski sud odstupio od prakse sudova, koja je izražena u rješenju Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-367/04-2 od 30. siječnja 2004. godine, prema kojoj imatelj mjenice može osnovano banci glavnog računa dati nalog za naplatu mjenice, te je u tom slučaju banka dužna evidentirati mjenicu i izvršiti naplatu nakon osiguranja pokrića prema vremenskom redoslijedu primitka.

Stoga predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje drugostupanjske presude te vraćanje predmeta na ponovno odlučivanje.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljena je preslika spisa Općinskog suda u Samoboru broj: P-16/04.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnesene ne temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja, povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. U postupku je utvrđeno da se podnositelj kao mjenični vjerovnik odlučio ostvariti naplatu mjenične tražbine kao nalogodavac-vjerovnik iz članak 20. stavka 2. točke 1. Zakona o platnom prometu u zemlji (»Narodne novine« broj 117/03. i 132/06., u daljnjem tekstu: ZPPZ), te se u tu svrhu obratio najprije E. & S. B. d.d., koja je u mjenici bila navedena kao domicilijat, a koja mu je spornu mjenicu vratila s obrazloženjem da na računu mjeničnog dužnika koji se kod te banke vodi nije bilo pokrića. Tek po povratu mjenice od te banke, podnositelj je 6. ožujka 2003. godine mjenicu dostavio tuženici kao banci kod koje se vodi glavni račun mjeničnog obveznika, prema članku 11. stavku 4. ZPZZ-a.

Prvostupanjski sud usvojio je tužbeni zahtjev, utvrdivši da je tuženica bila u obvezi zadržati mjenicu u redoslijedu evidencije naplate po glavnom računu, te ako bi se na računu pojavila sredstva, odmah ih prenijeti na račun podnositelja. Kako je u razdoblju nakon 6. ožujka 2003. godine na računu dužnika bilo nešto sredstava, u tom je iznosu za podnositelja došlo do štete koju mu je tuženica dužna naknaditi.

6. Drugostupanjski sud je utvrdio da je prvostupanjski sud pogrešno protumačio mjerodavno materijalno pravo.

Člankom 31. stavkom 1. ZPPZ-a propisano je da, u slučaju kad nalog za plaćanje zakonske obveze i javnog prihoda, nalog za naplatu vrijednosnog papira... glasi na teret drugog računa platitelja, a ne na račun iz članka 11. stavka 4. ZPPZ-a (glavni račun), banka koja vodi taj račun (na koji nalog glasi) izvršava naloge do iznosa pokrića na računima platitelja u toj banci, a neizvršene naloge najkasnije idući radni dan dostavlja na izvršenje banci koja vodi račun iz članka 11. stavka 4. ZPPZ-a, odnosno na glavni račun platitelja. Nadalje, člankom 21. stavkom 2. ZPPZ-a propisano je da se nalozi za plaćanje podnose najkasnije na dan valute.

Ostale odredbe ZPPZ-a koje se odnose na izvršenje plaćanja ne predviđaju mogućnost da nalogodavac sam bira banku kojoj će mjenicu podnijeti na naplatu, iz čega proizlazi da je nalogodavac dužan mjenicu podnijeti banci koja je naznačena u samoj mjenici.

U ovom slučaju podnositelj je spornu mjenicu dan prije dana valute dostavio E. & S. B. d.d., kao banci iz članka 31. stavka 1. ZPPZ-a. Kako navedena banka po primitku mjenice nije postupila sukladno članku 31. stavku 1. ZPPZ-a i po utvrđenju da na računu mjeničnog dužnika, koji se vodi kod te banke, nema dovoljno sredstava za isplatu iste, nije mjenicu dostavila tuženici (koja je mjenicu primila od podnositelja dan nakon valute mjenice), to sukladno članku 42. alineji 5. ZPPZ-a, za štetu koja je podnositelju kao nalogodavcu nastala takvim propustom odgovara E. & S. B. d.d., a ne tuženica.

Drugostupanjski sud, također, zaključuje da je odgovornost tuženice za štetu isključena i na temelju činjenice što ista nije u mjenici ni naznačena kao banka plaćanja, a njezinu dogovornost dodatno isključuje i činjenica da je spornu mjenicu od podnositelja primila nakon dana valute (članak 43. alineja 5. ZPPZ-a). Dakle, podnositelj je zakasnio s protestom mjenice kod banke glavnog računa.

Stoga je prvostupanjska presuda preinačena i tužbeni zahtjev je u odnosu na tuženicu odbijen.

Iz spisa predmeta je razvidno da je podnositelj uz tuženicu utužio i E. & S. B. d.d., no tijekom postupka je tužbu protiv te banke povukao.

7. Ustavni sud ocjenjivao je ustavnu tužbu s aspekta članaka 14. stavka 2. i 29. stavka 1. Ustava.

7.1. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenom presudom podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Ustavni sud utvrđuje da je Županijski sud u Sisku obrazložio svoja stajališta vezana uz primjenu mjerodavnih odredaba ZPPZ-a, koja nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog prava.

Podnositelj se u ustavnoj tužbi poziva na praksu Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske iz rješenja broj: Pž-367/04-2 od 30. siječnja 2004. godine. No, pregledom navedenog rješenja, može se utvrditi da njime nije zauzeto shvaćanje o mogućnosti da sam mjenični vjerovnik, nakon što banka domicilijat ne naplati mjenicu, odnese mjenicu u banku glavnog računa i traži naplatu iste. Navedeno se rješenje odnosi samo na postupanje banke domicilijata, nakon što na računu mjeničnog dužnika kod banke domicilijata ne bi bilo dovoljno sredstava za naplatu mjenice.

Ustavni sud iz navedenih razloga nije prihvatio navode podnositelja da mu nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

7.2. U ustavnoj tužbi istaknuta je povreda ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje, odnosno je li tijekom postupka pred nadležnim sudom počinjena povreda takvog značaja da postupak kao jednu cjelinu čini nepravičnim za podnositelja. Pri tome neće svaka postupovna povreda dovesti do povrede ustavnog prava na pravično suđenje već će to biti samo ona povreda koja je takvog značaja da podnositelju ugrožava pravo na pravično suđenje.

Postupak su provela nadležna tijela sudbene vlasti, a u postupku je podnositelju omogućeno sudjelovanje i korištenje svim procesnim sredstvima. Drugostupanjska odluka je valjano obrazložena i njome su dati odgovori na bitne primjedbe koje je tijekom postupka isticao podnositelj.

Ocjena je Ustavnog suda da je postupak, koji je prethodio ustavnosudskom postupku, vođen na način koji je podnositelju omogućio pravično suđenje i nije rezultirao povredom ustavnog prava propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

8. U odnosu na isticanu povredu članka 5. Ustava, valja reći da se na isticanju te povrede ne može temeljiti postupanje Ustavnog suda primjenom članka 62. Ustavnog zakona.

9. Iz navedenih razloga, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci (točka I.).

Točka II. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-64860/2009
Zagreb, 25. veljače 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 34/2010-905