### NN 61/2016 (6.7.2016.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5239/2013 od 3. lipnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1563

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Vesnica Škreblin iz Zagreba, zastupana po Bojani Tadić, odvjetnici u Odvjetničkom društvu Pedišić i partneri iz Zagreba, na sjednici održanoj 3. lipnja 2016. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja u odnosu na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 245/13-2 od 28. svibnja 2013.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 245/13-2 od 28. svibnja 2013.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnijela je 13. travnja 2012. Vesnica Škreblin, hrvatska državljanka iz Zagreba, Podfuščak 13A, koju u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Bojana Tadić, odvjetnica u Odvjetničkom društvu Pedišić i partneri iz Zagreba, Berislavićeva 12.

Podnositeljica u ustavnoj tužbi tvrdi da su joj presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-510/12-3 od 14. veljače 2012. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) i presudom Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-5480/10-62 od 15. rujna 2011. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) povrijeđena sljedeća prava zajamčena Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.):

– pravo na jednakost pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava), i

– pravo hrvatskih državljana i stranaca na jednakost pred sudovima (članak 26. Ustava).

2. Drugostupanjskom presudom odbijene su žalbe Martina Krpana i podnositeljice (1. i 2. tuženika u parničnom postupku) i potvrđena je prvostupanjska presuda.

Prvostupanjskom presudom je pod točkom I. izreke utvrđen ništavim darovni ugovor sklopljen 28. listopada 1999. između Martina Krpana kao darodavca i podnositeljice kao daroprimca i aneks tog ugovora od 3. prosinca 1999., te je pod točkom II. izreke naloženo Martinu Krpanu i podnositeljici nadoknaditi tužiteljici Mariji Jančić trošak parničnog postupka.

3. Budući da je protiv drugostupanjske presude podnositeljica podnijela tzv. »izvanrednu« reviziju Vrhovnom sudu Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud), Ustavni sud ju je dopisom broj: U-III-2384/2012 od 19. travnja 2012. obavijestio da će zastati s ustavnosudskim postupkom do dovršetka revizijskog postupka.

4. Podneskom od 22. listopada 2013. (nazvanim ustavna tužba) podnositeljica je obavijestila Ustavni sud da je Vrhovni sud donio rješenje broj: Rev-x 245/13-2 od 28. svibnja 2013. (u daljnjem tekstu: rješenje Vrhovnog suda), kojim je odbacio njezinu »izvanrednu« reviziju podnesenu protiv drugostupanjske presude. Navedenim podneskom podnositeljica je proširila ustavnu tužbu i u odnosu na rješenje Vrhovnog suda. Također je predložila da Ustavni sud nastavi ustavnosudski postupak.

Podnositeljica u navedenom podnesku tvrdi da su joj rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena sljedeća prava zajamčena Ustavom:

– pravo na jednakost pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava),

– pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava), i

– pravo vlasništva (članak 48. stavak 1. Ustava).

5. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-5480/10 (ranije broj: P-2161/03 i broj: P-3683/08).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

6. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom predmet spora bilo je poništenje darovnog ugovora od 28. listopada 1999. i aneksa tog ugovora od 3. prosinca 1999. (u daljnjem tekstu: sporni ugovor o darovanju).

Spornim ugovorom o darovanju podnositeljici je njezin suprug darovao svoj suvlasnički dio (zajedničkog) stana (u daljnjem tekstu: darovani stan).

1) Brak između podnositeljice i Martina Krpana, sporni ugovor o darovanju, pravni posao Martina Krpana s trećim osobama

a) Brak između podnositeljice i Martina Krpana te zajedničko stjecanje darovanog stana

7. Podnositeljica i Martin Krpan sklopili su brak 20. lipnja 1987.

Potom su 2. veljače 1995. kupili 1/3 obiteljske stambene zgrade u Zagrebu, Podfuščak 13A, sagrađene na k.č.br. 1737/45, upisane u zk. ul. br. 5357, k. o. Šestine. U naravi je riječ o trosobnom stanu na 1. katu površine 85,51 m2 i vrtu površine 140 m2.

Podnositeljica je 1999. podnijela nadležnom centru za socijalnu skrb zahtjev za pokretanje postupka mirenja bračnih drugova, a potom su podnositeljica i Martin Krpan prvostupanjskom sudu podnijeli sporazumni zahtjev za razvod braka. Presudom prvostupanjskog suda broj: P2-1527/99 od 22. veljače 2000. brak između podnositeljice i Martina Krpana je razveden. Potom je podnositeljica promijenila prezime Krpan u djevojačko Škreblin.

b) Sporni ugovor o darovanju

8. Prije nego je navedeni brak razveden, Martin Krpan je darovnim ugovorom od 28. listopada 1999., te aneksom tog ugovora od 3. prosinca 1999. darovao podnositeljici svoj suvlasnički dio zajedničkog stana.

c) Pravni posao Martina Krpana sklopljen s Marijom Jančić i Hendrikom Leendertom

9. Navedenom darovanju i razvodu braka vremenski je prethodio ugovor o izvođenju građevinskih radova koji je Martin Krpan kao vlasnik građevinske zanatske radnje sklopio s Marijom Jančić i Hendrikom Leendertom, radi izvođenja građevinskih radova na njihovom objektu u Brdovcu, I. Gregorića 28, za što su mu oni isplatili 178.322,25 kn.

Kako Martin Krpan nije izvršio ugovorene radove, Marija Jančić i Hendrik Leendert su protiv njega prvostupanjskom sudu podnijeli tužbu radi raskida ugovora o izvođenju građevinskih radova i povrata isplaćenog iznosa.

Presudom na temelju priznanja prvostupanjskog suda broj: Pl-14551/99 od 28. prosinca 1999. raskinut je navedeni ugovor o izvođenju građevinskih radova te je naloženo Martinu Krpanu vratiti Mariji Jančić i Hendriku Leendertu iznos od 178.322,25 kn.

Međutim, Martin Krpan nije vratio navedeni iznos Mariji Jančić i Hendriku Leendertu.

2) Parnični postupak radi utvrđenja ništavim spornog darovnog ugovora

a) Pokretanje parničnog postupka i argumenti stranaka

10. Marija Jančić i Hendrik Leendert podnijeli su 17. veljače 2003. prvostupanjskom sudu tužbu protiv Martina Krpana i podnositeljice radi utvrđenja ništavim darovnog ugovora 28. listopada 1999. i aneksa tog ugovora od 3. prosinca 1999.

U historijatu tužbe tužitelji su naveli da je pravomoćnom presudom prvostupanjskog suda broj: Pl-14551/99 od 28. prosinca 1999. utvrđeno njihovo potraživanje prema Martinu Krpanu, te da je on prije donošenja te presude darovao podnositeljici svoj suvlasnički dio zajedničkog stana. Navedeno darovanje izvršeno je radi onemogućavanja naplate njihove tražbine. U podnescima od 13. srpnja 2006. i 8. siječnja 2007. tužitelji su naveli da je podnositeljica znala za njihovu tražbinu.

Prema stajalištu tužitelja, sporni ugovor o darovanju protivan je moralu društva i ništav, jer je Martin Krpan darovao podnositeljici svoj dio stana radi onemogućavanja naplate njihove tražbine.

U odgovoru na tužbu, predanom na ročištu održanom 19. travnja 2006., podnositeljica je u bitnome istaknula kako se tužbom pobijaju pravne radnje dužnika poduzete na štetu vjerovnika pa stoga nije dopušteno tražiti utvrđenje ništavim spornog ugovora o darovanju, nego isključivo utvrđenje gubitka učinka spornog ugovora o darovanju u odnosu na tužitelje.

Pri tome se podnositeljica pozvala na pravno shvaćanje Vrhovnog suda izneseno u presudama broj: Rev 2620/1994-2 od 16. veljače 1995. i broj: Rev 1342/1998-2 od 11. studenoga 1999.

Također je podnositeljica istaknula da je u konkretnoj pravnoj stvari nastupila zastara jer je tužba podnesena po isteku zakonom propisanog roka.

Hendrik Leendert preminuo je 3. svibnja 2007. te je Marija Jančić kao njegova nasljednica (supruga) preuzela u cijelosti navedenu parnicu.

b) Prva presuda prvostupanjskog suda i prva odluka drugostupanjskog suda

11. Presudom prvostupanjskog suda broj: P-3683/08-50 od 30. listopada 2009. odbijen je tužbeni zahtjev Marije Jančić.

Prema stajalištu prvostupanjskog suda sporni ugovor o darovanju nije protivan Ustavu, prisilnom propisu ili moralu društva.

11.1. Međutim, rješenjem Županijskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) broj: Gž-1067/10-2 od 23. ožujka 2010. prihvaćena je žalba tužiteljice, ukinuta je navedena presuda prvostupanjskog suda i predmet je vraćen tom sudu na ponovno suđenje.

Prema stajalištu drugostupanjskog suda, prvostupanjski sud nije savjesno i brižljivo ocijenio provedene dokaze, te za svoju ocjenu nije iznio i obrazložio razloge.

Nadalje, drugostupanjski sud uputio je prvostupanjski sud da u ponovljenom postupku ima u vidu kako nema pravni učinak ugovor bez naknade na čije je sklapanje bitno utjecala nedopuštena pobuda jednog ugovaratelja.

c) Osporena prvostupanjska presuda

12. U ponovljenom postupku, prvostupanjskom presudom prihvaćen je tužbeni zahtjev Marije Jančić, odnosno utvrđeni su ništavima darovni ugovor od 28. listopada 1999. i aneks tog ugovora od 3. prosinca 1999.

Prema stajalištu prvostupanjskog suda, na odluku Martina Krpana o darovanju njegovog dijela zajedničkog stana podnositeljici bitno je utjecala nedopuštena pobuda. Naime, on je tim darovanjem želio onemogućiti tužiteljicu i njezinog sada pokojnog supruga da naplate njihovu tražbinu.

U obrazloženju prvostupanjske presude je istaknuto:

»Saslušani I i II tuženici su iskazali da je I. tuženik darovao tadašnjoj supruzi ovdje II tuženoj Vesnici Krpan svoj suvlasnički dio stana jer su rješavali imovinsko-pravna pitanja radi razvoda braka, te da su već u 8. mjesecu 1999. godine podnijeli prijedlog radi razvoda braka. II. tužena je iskazivala da nije imala nikakvih saznanja da je njen suprug dužan bilo kakav iznos tužiteljici te da je darovni ugovor sklopljen sa isključivom namjerom da joj bivši suprug da u vlasništvo ono što je njen otac darovao za kupnju stana.

Dopunski saslušani I tuženik (list 115 spisa) u bitnom je iskazao da kada je darovao bivšoj supruzi 1/2 stana da je znao da ima dug prema tužiteljici i da u tom trenutku kad je darovao 1/2 stana nije imao nikakvu drugu imovinu iz koje bi se mogla naplatiti tužiteljica i nije bio nigdje zaposlen, dok je njegova bivša supruga od njega zahtijevala da joj daruje 1/2 stana jer je to njoj darovao otac, dok II tužena nije znala da ima dugovanja.

Dopunski saslušana II tužena (list 116 spisa) u bitnom je iskazala da nije sporno da je tužiteljica zvala na broj kućnog telefona, međutim da nije razgovarala sa II tuženom o dugovanju jer ništa nije znala o poslovima svog bivšeg supruga niti je ikada slušala njegove razgovore.

(...)

Saslušani svjedok Ksenija Škreblin (list 110-111 spisa) je iskazala da je II tužena njena sestra, kojoj je bivši suprug darovao stan 1999. godine a radi razvoda braka, s obzirom je taj stan bio od njene sestre jer je njihov otac dao novce za kupnju tog stana. Svjedok nije imao saznanja o bilo kakvim dugovima I tuženika.

(...)

Iz iskaza I tuženika koji je bio darovatelj suvlasničkog dijela nekretnine, te okolnosti u vrijeme tog darovanja, kao i činjenice da je taj darovni ugovor sklopljen 28. listopada 1999. godine uz Aneks koji sklopljen 03. prosinca 1999., godine, kao i to da je donesena Presuda na temelju priznanja dana 28. prosinca 1999. godine jer je tuženik do zaključenja glavne rasprave priznao tužbeni zahtjev tužiteljice, sud smatra da je motiv tj. pobuda I tuženika bila onemogućiti tužiteljicu u naplati njenog potraživanja. Time, pobudu ili motiv I tuženika za darovanjem nekretnine sud ocjenjuje kao nedopuštenom pobudom.

(...)

Iako su I i II tuženici iskazali da je to darovanje bilo usmjereno isključivo radi sređivanja imovinsko pravnih pitanja, jer su već bili u postupku razvoda braka, sud nije poklonio vjeru I tuženiku da je darovanje te nekretnine bilo rješavanje imovinsko pravog pitanja radi razvoda braka, već sud smatra da se radilo o nedopuštenoj pobudi I tuženika da daruje II tuženoj svoj suvlasnički dio nekretnine, a da bi izbjegao naplatu duga.

Sud nije poklonio vjeru I tuženiku da je darovao nekretninu II tuženoj isključivo radi sređivanja imovinsko pravnih odnosa između njega i njegove tadašnje supruge tj. da joj vrati ono što joj je otac darovao za kupnju stana, jer su stranke tada još uvijek bile u braku, I tuženik je znao da se tužiteljica ne može naplatiti po Presudi na temelju priznanja, a činjenica da su predmetni Ugovor i Aneks Ugovora ovjereni naknadno kod javnog bilježnika tj. 17. studenog 1999. godine, ukazuje na činjenicu da je pobuda I tuženika da II tuženoj daruje nekretninu bila nedopuštena koja je bitno utjecala na tu njegovu odluku, i na taj način tužiteljicu stavi u nepovoljan položaj.«

d) Žalbe protiv prvostupanjske presude

13. Protiv prvostupanjske presude Martin Krpan i podnositeljica su podnijeli žalbe. U svojoj žalbi podnositeljica je istaknula:

»Sankcija za postupanje dužnika na štetu vjerovnika, pa i sklapanje besplatnih pravnih poslova znajući da nanosi štetu vjerovniku sankcionirano je zakonom, i to odredbama članaka 66. do 70. (prije člancima 280. do 285.) Zakona o obveznim odnosima i za predmetno ponašanje je predviđena mogućnost pobijanja predmetnih ugovora pod uvjetima i u rokovima određenim predmetnim odredbama, te za isto postupanje nije predviđena mogućnost utvrđivanja ništavosti.

(...)

Drugim riječima, to bi značilo da svaki vjerovnik koji propusti rok za podnošenje tužbe radi pobijanja pravne radnje dužnika na štetu vjerovnika, u slučajevima kada smatra da je takva radnja poduzeta, uvijek može iz istih tih razloga zatražiti od suda utvrđenje ništavosti ugovora tvrdeći da su isti sklopljeni uz nedopuštenu ponudu, što je apsolutno nedopustivo, a i protivno važećoj sudskoj praksi, uključujući praksu Vrhovnog suda RH.

Dokaz: presuda Vrhovnog suda Rev 611/04-2 od 30.05.2005., presuda Vrhovnog suda broj Rev-2620/94 od 16.02.1995. ... presuda VS RH Rev 3110/95 od 13.12.1995. ...«

e) Osporena drugostupanjska presuda

14. Drugostupanjskom presudom odbijene su žalbe Martina Krpana i podnositeljice i potvrđena je prvostupanjska presuda.

U obrazloženju drugostupanjske presude je istaknuto:

»Naime, i po ocjeni ovoga drugostupanjskog suda, ne može se prihvatiti tvrdnja I-tuženika, da je pobuda za predmetno darovanje bila sređivanje imovinsko-pravnih odnosa sa II-tuženicom, vezano uz postupak razvoda braka, te činjenicu da je nekretnina kupljena novcem oca II-tuženice, u okolnostima da I-tuženik, u vrijeme darovanja, nesporno duguje tužiteljici iznos od 178.322,25 kn s pripadajućom zakonskom zateznom kamatom, nema izvora prihoda, niti druge imovine (osim darovane), iz kojih bi to dugovanje mogao podmiriti.

Žalbeni navodi I-tuženika svode se, u bitnome, na tvrdnju da nisu ispunjene zakonske pretpostavke za utvrđenje ništavosti predmetnoga darovnog ugovora i aneksa tome ugovoru, obzirom da se upravo radilo o moralnom činu I-tuženika u odnosu na II-tuženicu, pa je osnovna pobuda za sklapanja bila sređivanje njihovih imovinsko-pravnih pitanja.

Na ovakove žalbene navode treba odgovoriti da je sud svoju odluku utemeljio na odredbama čl. 53. st. 2. i 3. ZOO-a, a ne na odredbi čl. 103. st. 1. ZOO-a, dakle na ništavosti zbog protivnosti Ustavu Republike Hrvatske, prisilnim propisima, te moralu društva.

Žalbeni navodi II-tuženice svode se, u bitnome, na slijedeće prigovore:

– prigovor pogrešne primjene materijalnog prava, uz tvrdnju da bi se na sporni odnos stranaka isključivo mogao primijeniti institut pobijanja dužnikovih pravnih radnji, u smislu odredaba čl. 280.-285. ZOO-a;

– prigovor pogrešne ocjene provedenih dokaza.

Na prvi žalbeni prigovor treba odgovoriti da je prvostupanjski sud pravilno o osnovanosti tužbenog zahtjev odlučio primjenom odredaba čl. 53. st. 2. i 3. ZOO-a, a neodlučno je da li bi, za razrješenje spornog odnosa stranaka, postojale zakonske pretpostavke za primjenu odredaba čl. 280.-285. ZOO-a, obzirom da to nije predmet spora.

Povodom drugog žalbenog prigovora treba reći da je prvostupanjski sud ocijenio provedene dokaze sukladno odredbi čl. 8. ZPP-a, te je za svoju ocjenu dao logične i uvjerljive razloge, koje u potpunosti prihvaća i ovaj drugostupanjski sud.«

f) Podnositeljičina revizija protiv osporene drugostupanjske presude

15. Protiv drugostupanjske presude podnositeljica je 3. travnja 2012. podnijela tzv. »izvanrednu« reviziju.

Podnositeljica je u reviziji, u odnosu na pravno pitanje zbog kojeg je podnosi, istaknula:

»I. II. tužena podnosi Reviziju protiv presude Županijskog suda u Zagrebu, od 14. veljače 2012. godine donesene pod brojem Gž-510/12-3, sve sukladno članku 382. st. 2. Zakona o parničnom postupku, jer odluka u sporu ovisi o rješenju materijalno pravnog pitanja važnog za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građani, a o tom pitanju je revizijski sud već nekoliko puta zauzeo shvaćanje, ali je odluka drugostupanjskog suda utemeljena na shvaćanju koje nije podudarno s tim shvaćanjem, odnosno pobijana je odluka potpuno suprotna nedvojbeno iznesenim stavovima revizijskog suda i to u barem pet provedenih postupaka, u kojima su objavljene odluke revizijskog suda.

II. tužena ističe da ako se pobijana odluka održi na snazi najozbiljnije se ugrožava jedinstvena primjena zakona i ravnopravnosti svih u njihovoj primjeni, a i najozbiljnije dovodi u pitanje dosadašnja sudska praksa i pravni poredak u cijelosti.«

U odnosu na mjerodavni propis podnositeljica je navela:

»Upravo navedeno postupanje koje je Naslov ocijenio kao nedopuštenu pobudu, pa temeljem toga onda i predmetne ugovore utvrdio ništavim, uređeno je odredbama članaka 280. do 285. (sada člancima 66. do 70.) važećeg Zakona o obveznim odnosima za koje su zakonom predviđene druge sankcije, a ne ništavost, i to navedene u odjeljku pod nazivom POBIJANJE DUŽNIKOVIH PRAVNIH RADNJI.

Sankcija za postupanje dužnika na štetu vjerovnika, pa i za sklapanje besplatnih pravnih poslova znajući da se time nanosi šteta vjerovniku sankcionirano je zakonom na način da je za predmetno ponašanje predviđena JEDINO mogućnost pobijanja predmetnih ugovora pod pretpostavkama i u rokovima određenim predmetnim odredbama, te za isto postupanje nije predviđena mogućnost utvrđivanja ništavosti KOJI INSTITUT POSTOJI RADI ZAŠTITE JAVNOG INTERESA, a ne u interesa zainteresirane strane u nekom konkretnom pravnom odnosu.

Drugim riječima, Naslov je utvrdio da su ugovori ništavi iz razloga za koje su zakonom predviđene druge sankcije, a ne ništetnost, što između ostalog protivno članku 103. Zakona o obveznim odnosima u kojem je jasno navedeno da je Ugovor, koji je protivan Ustavu Republike Hrvatske, prisilnim propisima te moralu društva, NIŠTAV AKO CILJ POVRIJEĐENOG PRAVILA NE UPUĆUJE NA NEKU DRUGU SANKCIJU ILI AKO ZAKON U ODREĐENOM SLUČAJU NE PROPISUJE ŠTO DRUGO.«

U odnosu na razloge zbog kojih podnosi reviziju podnositeljica je navela:

»Kada bi se održao na snazi pobijani stav drugostupanjskog suda, to bi značilo da svaki vjerovnik koji propusti rok za podnošenje tužbe radi pobijanja pravne radnje dužnika na štetu vjerovnika (ŠTO SE U KONKRETNOM SLUČAJU DOGODILO), uvijek MOŽE IZ ISTIH TIH RAZLOGA, odnosno uz tvrdnju da je dužnik poduzeo predmetni pravni posao da bi vjerovnika onemogućio u ostvarenju svojih prava, zatražiti od suda utvrđenje ništavosti takvog pravnog posla tvrdeći da je isti sklopljen uz nedopuštenu pobudu, što je apsolutno nedopustivo, a i protivno važećoj sudskoj praksi, uključujući praksu Vrhovnog suda RH.

Drugostupanjski se sud donošenjem svoje odluke stavio iznad zakonodavca PA JE INTERES POJEDINE ZAINTERESIRANE STRANE U PREDMETNOM PRAVNOM POSLU PROGLASIO JAVNIM INTERESOM.

II. tužena napominje da bi se u slučaju održavanja na snazi ove odluke, cijeli odjeljak Zakona o obveznim odnosima od članka 66. do članka 70. morao brisati iz Zakona o obveznim odnosima, jer bi isti postao suvišan.

II. U prilog prethodno iznesenim tvrdnjama donesen je niz presuda revizijskog suda koje je II. tužena već dostavila u spis, no drugostupanjski se sud nije niti jednom rečenicom osvrnuo na izneseno, odnosno drugostupanjski se sud opće nije osvrnuo na bilo koji navod iznesen u žalbi, već je u nekoliko općenitih rečenica potvrdio stav prvostupanjskog suda. Moglo bi se slobodno reći da drugostupanjska presuda svoj stav izriče bez vlastitog očitovanja o razlozima revidentove žalbe.«

U odnosu na stajališta Vrhovnog suda prethodno zauzeta u istovrsnim predmetima podnositeljica je istaknula:

»Dosadašnja sudska praksa revizijskog suda nema dvojbi oko ovog pitanja te su stavovi o ovom pitanju vrlo jasni.

1) VRHOVNI JE SUD U SVOJOJ PRESUDI donesenoj pod brojem Rev 1278/07-2 od 07.10.2009., a koja je donesena u postupku koji se temeljio na gotovo identičnim činjeničnim utvrđenjima kao i ovaj postupak, jasno zauzeo i izrazio svoj nedvojbeni stav. Pa je tako navedeno da:

'Dakle, predmet revizijske ocjene je pravilnost i zakonitost drugostupanjske presude u odnosu na tužbeni zahtjev za utvrđenje ništavosti darovnog ugovora sklopljenog između I-tuženika N. B. kao darovatelja i II-tuženika L. A. B. kao daroprimca sklopljenog 16. ožujka 1998., te uspostave zemljišnoknjižnog stanja prije 16. ožujka 1998.

Prvostupanjski sud je utvrdio da je pravomoćnom presudom P-60/98 od 1. rujna 2000. Općinskog suda u Splitu I-tuženik N. B. obvezan platiti tužitelju iznos od 90.328,23 EUR s pripadajućom zateznom kamatom (176.666,66 DEM) koju obvezu nije dobrovoljno ispunio, a u ovršnom postupku je utvrđeno da je I-tuženik svoju nepokretnu imovinu (nekretnine naznačene u izreci prvostupanjske presude) ugovorom o darovanju od 16. ožujka 1998. prenio na svog sina II-tuženika L. A. B., a ovaj darovnim ugovorom od 14. srpnja 2003. na svoju majku III-tuženicu M. B., te je utvrđeno da I-tuženik nema imovine iz koje bi se tužitelj mogao naplatiti.

Prvostupanjski sud na temelju provedenog dokaznog postupka (saslušanjem stranaka, svjedoka, kao i uvidom u dokumentaciju) zaključio je da je ugovor o darovanju od 16. ožujka 1998. sklopljen zbog nedopuštene pobude, a sve kako bi se onemogućilo tužitelja u naplati duga, a kako je osnova ona najneposrednija pobuda koja usmjerava ugovaratelja ne samo da se sklopi ugovor nego i da preuzme obvezu, to da je ugovor o darovanju ništav sukladno odredbi čl. 51. i čl. 53. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine', broj: 53/91 i dr. – dalje ZOO).

Naime, kako je prvostupanjski sud kao nedopuštenu pobudu utvrdio što je dužnik, a da bi izbjegao prisilnu naplatu svog dugovanja prema tužitelju, darovao II-tuženiku svoje nekretnine, to je pravilan zaključak drugostupanjskog suda da iz tog razloga predmetni ugovor nije ništav, već se takav ugovor sklopljen s trećima na štetu vjerovnika može pobijati prema odredbama čl. 280. do čl. 285. ZOO-a.

To ne znači ujedno da se time isključuje tužiteljevo pravo za utvrđenje ništavim predmetnog darovnog ugovora, pa i na temelju odredbe čl. 53. st. 3. ZOO-a, NO NE NA TEMELJU TAKVOG ČINJENIČNOG SUPSTRATA KOJI PREDSTAVLJA SADRŽAJ ZAHTJEVA IZ ODREDBE ČLANKA 280. ST. 1. ZOO-A, kojim je propisano da svaki vjerovnik čije je potraživanje dospjelo za isplatu bez obzira kada je nastalo može pobijati pravnu radnju svog dužnika koja je poduzeta na štetu vjerovnika.'

2) Gotovo je identično odlučeno i postupku u kojem je Vrhovni sud donio presudu pod brojem Rev-2620/94 od 16.02.1995., gdje je odlučeno kako slijedi,

'Prema tome pogriješili su nižestupanjski sudovi kada su poništili ugovor o darovanju kojim je osujećeno namirenje vjerovnika, pa je u odnosnom dijelu valjalo usvojiti reviziju tuženika i učinke pravnog posla u pravnoj primjeni materijalnog prava i u granicama tužbenog zahtjeva u odnosu na vjerovnika samo otkloniti i to u granicama potrebnim radi namirenja vjerovnikovog potraživanja.

Naime, pravno zaključivanje sudova da je povrijeđen moral na način da se ukazuje na postupanje suprotno propisima, a za koje su predviđene druge sankcije, a ne ništavost je pogrešno.'

3) Isti stav zauzet je i u presudi Vrhovnog suda donesenoj pod brojem Rev 1342/1998-2 od 11.11.1999., u kojoj se ističe da:

'Stajalište prvostupanjskog suda da je ugovor o darovanju sklopljen na štetu darodavateljevih vjerovnika ništav, je pogrešno. Pobijanje takvog ugovora uređeno je naime na poseban način odredbama čl. 280. do 285. ZOO. U smislu odredbe čl. 284. ZOO pobijani pravni posao dužnika i treće osobe nije pravno nevaljan, već on gubi učinak samo prema tužitelju i samo koliko je potrebno za ispunjenje njegovih potraživanja. Zato protutužitelji ne mogu uspjeti s paulijanskom tužbom kojom traže utvrđenje ništavosti pobijanog darovnog ugovora.'

4) I na kraju isto tako i u presudi Vrhovnog suda broj Rev 611/04-2 od 30.05.2005., jasno se ističe da:

'Prema odredbi čl. 103. ZOO-a ugovor koji je suprotan Ustavu Republike Hrvatske, prisilnim propisima te moralu društva je ništav, ako cilj povrijeđenog pravila ne upućuje na neku drugu sankciju ili ako zakon o određenom slučaju ne propisuje što drugo.

No, iz obrazloženja odluka nižestupanjskih sudova proizlazilo bi da nisu dani razlozi za ništavost u smislu gore navedene odredbe, već bi ukazivali na pobojnost ugovora (povreda načela jednake vrijednosti uzajamnih davanja, dužnost ispunjenja obveze i dr.).'

(...)

Obzirom na navedeno, ovakvim postupanjem drugostupanjskog suda najozbiljnije se ugrožava jedinstvena primjena zakona i ravnopravnosti svih u njihovoj primjeni.«

g) Osporeno rješenje Vrhovnog suda

16. Osporenim rješenjem Vrhovnog suda odbačena je kao nedopuštena revizija podnositeljice.

U obrazloženju rješenja Vrhovnog suda istaknuto je:

»Vijeće Vrhovnog suda Republike Hrvatske ispitalo je dopuštenost revizije po čl. 392.b Zakona o parničnom postupku ('Narodne novine', broj 53/91, 91/92, 112/99, 88/01, 117/03, 88/05, 88/08 i 123/08, 57/11 – dalje: ZPP) koji se u ovom slučaju primjenjuje na temelju odredbe čl. 53. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o parničnom postupku ('Narodne novine', broj 57/11), te ocijenilo da je revizija nedopuštena po čl. 392.b st. 2. ZOO jer u reviziji nije određeno naznačeno pravno pitanje zbog kojega je revizija podnesena uz određeno navođenje propisa i drugih važećih izvora prava koji se na njega odnose. Zato je valjalo odbaciti reviziju i riješiti kao u izreci.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

17. Podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi:

»Navedenom je odlukom Županijski sud zauzeo stav potpuno suprotan shvaćanju i odlukama Vrhovnog suda koji je već u nekoliko identičnih predmeta donio svoje odluke i objavio svoje nedvojbeno izražene stavove, a što je Županijski sud u Zagrebu potpuno zanemario, prema mu je podnositeljica čak i u prilogu svoje žalbe dostavila primjerke navedenih odluka. U stvari drugostupanjski se sud uopće nije osvrnuo na bilo koji navod iznesen u žalbi, već je u nekoliko općenitih rečenica potvrdio stav prvostupanjskog suda, a koji je, kao što je to već navedeno, potpuno suprotan od stava Vrhovnog suda.«

Podnositeljica u podnesku od 22. listopada 2013. (kojim je proširila ustavnu tužbu i u odnosu na rješenje Vrhovnog suda) navodi:

»Tužiteljica ističe da je istaknuto obrazloženje predmetne odluke sasvim netočno. Naime, tužiteljica je u svojoj reviziji, čije prihvaćanje je u konkretnom slučaju trebalo osigurati jedinstvenu primjenu Zakona i ostvarenje jednakopravnosti građana pred Zakonom, u cijelosti postupila sukladno odredbi članka 382. st. 2. Zakona o parničnom postupku, te ostaje potpuno nejasno iz kojih razloga Vrhovni sud smatra da predmetno pitanje nije određeno naznačeno.

Upravo suprotno tome, (a što punomoćnik tužiteljice smatra i nakon održanog predavanja i ponuđenih uputa o sastavljanju predmetnih izvanrednih revizija od strane suca Vrhovnog suda) predmetno je pitanje sasvim jasno naznačeno te je uz to dan i odgovor na pitanje što bi se dogodilo ako predmetne odluke u konkretnom slučaju ostanu na snazi.

Tužiteljica je u svojoj izvanrednoj reviziji jasno odvojila i naglasila pitanje zbog kojeg je revizija podnesena uz točno navođenje propisa koji se na njega odnose. Predmetno pitanje nije postavljeno u upitnoj formi, no zakonodavac to niti ne određuje, ali je više nego nedvojbeno određeno u čemu se isto sastoji te zašto je bitno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

(...)

Iz prethodno iznesenih navoda, tužiteljica smatra da zaista ne bi trebalo biti sporno o kojem se materijalno pravnom pitanju u konkretnom slučaju radi, a koje je moglo, ALI ZAKONOM NIJE PROPISANO DA MORA, biti postavljeno i u upitnoj formi ...

(...)

Isto je tako potpuno evidentno da se iz podnesene revizije jasno može iščitati da upravo o odgovoru na navedeno pitanje ovisi rješenje konkretnog spora, što isto tako ne bi smjelo biti sporno.

Uz navedeno, jasno su istaknuti svi pravni propisi koji ti pitanje rješavaju, kao i dostavljeni izvaci iz 3 presude Vrhovnog suda koje rješavaju upravo identične slučajeve na drugačiji način, a što je izrijekom naveden razlog za podnošenje izvanredne revizije sukladno članku 382. st. 2. ZPP-a.

Podnositeljica je duboko razočarana, ovakvim strogo formalističkim pristupom Vrhovnog suda, kojem je jedan od temeljnih, zakonom mu povjerenih zadataka upravo očuvanje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti svih pred zakonom, a koju je zadaću Vrhovni sud u konkretnom slučaju potpuno zanemario, što će u konačnici rezultirati gubitkom prava vlasništva nad predmetnim stanom tužiteljice premda se donesene i prvostupanjska i drugostupanjska odluka protive zakonu te postojećim odlukama Vrhovnog suda koji je u svojim odlukama u identičnim slučajevima zauzeo stav da ISTO NIJE DOPUŠTENO.

(...)

Obzirom na navedenu odluku Vrhovnog suda koja nije sankcionirala prethodne povrede ustavnih prava tužiteljice, i to pozivajući se na formalne nedostatke u podnesenoj reviziji premda takvih nedostataka objektivno nema, najozbiljnije je ugroženo tužiteljičino ustavnih pravo jednakosti pred zakonom te pravo na pravično suđenje koje bi trebalo jamčiti zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela, čime ju se dovodi u bitno nepovoljniji položaj od ostalih sudionika u pravnim postupcima i koja će radi toga izgubiti pravo vlasništva nad zakonito stečenom nekretninom u vrijednosti od cca 1.000.000 kuna.!!«

Podnositeljica predlaže da Ustavni sud ukine osporene odluke i predmet vrati nadležnom sudu na ponovni postupak.

IV. MJERODAVNO PRAVO

18. Člankom 382. stavkom 2. točkom 2. i stavkom 3. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 84/08., 96/08., 123/08., 5/11., 148/11., 25/13. i 89/14.; u daljnjem tekstu: ZPP) propisano je:

»1. Revizija

Članak 382.

(…)

U slučajevima u kojima je ne mogu podnijeti prema odredbi stavka 1. ovoga članka, stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude ako odluka u sporu ovisi o rješenju nekoga materijalnopravnog ili postupovnopravnog pitanja važnog za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni, primjerice:

(...)

2) ako je o tom pitanju revizijski sud već zauzeo shvaćanje, ali je odluka drugostupanjskoga suda utemeljena na shvaćanju koje nije podudarno s tim shvaćanjem,

(...)

U reviziji iz stavka 2. ovoga članka stranka treba određeno naznačiti pravno pitanje zbog kojeg ju je podnijela uz određeno navođenje propisa i drugih važećih izvora prava koji se na njega odnose te izložiti razloge zbog kojih smatra da je ono važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

19. S obzirom na razloge i navode istaknute u ustavnoj tužbi te činjenice i okolnosti konkretne pravne stvari, Ustavni sud utvrđuje da postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari u konkretnom slučaju.

20. U ustavnoj tužbi istaknuti prigovori podnositeljice otvaraju pitanje povrede prava na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositeljici osiguravao pravično suđenje.

21. Ustavni sud je u svojoj odluci broj: U-III-1052/2007 od 4. svibnja 2011. objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 55/11. (točka 5.3.) istaknuo da stalna praksa Europskog suda za ljudska prava tumači pravo na djelotvorno pravno sredstvo tako da (propisana) primjenjivana ograničenja ne smiju spriječiti niti umanjiti pravo na djelotvorno pravno sredstvo koje pripada podnositelju na takav način ili do takve mjere da bi sama bit toga prava bila umanjena ili oslabljena (presuda od 19. lipnja 2001. u predmetu Kreuz protiv Poljske, § 54.; presuda od 23. studenoga 1993. u predmetu Poitrimol protiv Francuske, § 35-38.; presuda od 14. prosinca 1999. u predmetu Khalfaoui protiv Francuske, § 42-54.; presuda od 15. veljače 2000. u predmetu Garcia Manibardo protiv Španjolske, § 44-45.; presuda od 6. prosinca 2001. u predmetu Yagtzilar i drugi protiv Grčke, § 23.). Zakonodavac doduše, opravdano može postupovnim odredbama ograničiti pravo na djelotvorno pravno sredstvo u interesu učinkovitog pravosuđa, ali propust valjane primjene takvih odredbi značit će uvijek povredu prava na djelotvorno pravno sredstvo kada predstavlja proizvoljno tumačenje mjerodavnog (postupovnog) prava (presuda od 12. srpnja 2001. u predmetu Prince Hans-Adam of Lichtenstein protiv Njemačke, § 69.) ili kada podnositelju pravnog sredstva nameće nerazmjerno ograničenje njegovog prava (presuda od 21. rujna 2004. u predmetu Zwiazek Nauczycieltstwa Polskiego protiv Poljske, § 38.; presuda od 31. srpnja 2001. u predmetu Mortier protiv Francuske, § 36-39.). O potonjemu je riječ upravo u slučaju kada sud odredbe o dopuštenosti primjenjuje »na previše formalistički način« (presuda od 28. listopada 2003. u predmetu Stone Court Shipping Co. protiv Španjolske, § 36-43.; presuda od 20. travnja 2004. u predmetu Bulena protiv Češke, § 35.; presuda od 25. svibnja 2004. u predmetu Kadlec i dr. protiv Češke, § 26-30.; presuda od 27. svibnja 2004. u predmetu Boulougouras protiv Grčke, § 26-27.).

22. U konkretnoj pravnoj stvari podnositeljica je u »izvanrednoj« reviziji navela da je podnosi na temelju članka 382. stavka 2. točke 2. ZPP-a, jer su odluke nižestupanjskih sudova utemeljene na shvaćanju koje nije podudarno s pravnim shvaćanjem Vrhovnog suda zauzetim (u istovrsnom predmetu) u presudi broj: Rev 2620/1994-2 od 16. veljače 1995. U potonjoj je presudi navedeno:

»Odredbom čl. 280. Zakona o obveznim odnosima propisano je da svaki vjerovnik čije je potraživanje dospjelo za isplatu i bez obzira kad je nastalo može pobijati radnju svoga dužnika koja je poduzeta na štetu vjerovnika. A smatra se da je pravna radnja poduzeta na štetu vjerovnika ako njezinim izvršenje dužnik nema dovoljno sredstava za ispunjenje vjerovnikova potraživanja koje su pretpostavke u ovom slučaju sasvim sigurno ispunjene.

Odredbom čl. 284. Zakona o obveznim odnosima propisano je da ako sud usvoji tužbeni zahtjev pravna radnja gubi učinak samo prema tužitelju i samo toliko koliko je potrebno za ispunjenje njegovog potraživanja.

Dakle, u pravnoj primjeni odredbi Zakona o obveznim odnosima kojima je regulirano pitanje pobijanja dužnikovih pravnih radnji pravni posao između dužnika i treće osobe koji je predmet pobijanja se ne poništava već pobijanje ide samo za tim da se ograniči djelovanje pravnog posla i time otkloni štetni učinak u odnosu na vjerovnika. Treća se osoba pak može osloboditi takvog ograničavanja pravnog posla ako plati vjerovniku ono što mu dužnik duguje.

Prema tome pogriješili su nižestupanjski sudovi kada su poništili ugovor o darovanju kojim je osujećeno namirenje vjerovnika, pa je u odnosnom dijelu valjalo usvojiti reviziju tuženika i učinke pravnog posla u pravnoj primjeni materijalnog prava i u granicama tužbenog zahtjeva u odnosu na vjerovnika samo otkloniti i to u granicama potrebnim radi namirenja vjerovnikovog potraživanja.«

Pri tome je podnositeljica navela da je istovjetno pravno shvaćanje izneseno i u drugim odlukama Vrhovnog suda i to broj: Rev 1342/1998-2 od 11. studenoga 1999., broj: Rev 611/04-2 od 30. studenoga 2005., i broj: Rev 1278/07-2 od 7. listopada 2009., čiji je sadržaj u reviziji citirala.

U svojoj je reviziji istaknula da je predmet spora u konkretnom slučaju osporavanje pravnih radnji dužnika poduzetih na štetu vjerovnika.

Također je istaknula kako sankcija za pravne radnje dužnika poduzete na štetu vjerovnika nije (potpuni) gubitak njihovog pravnog učinka zbog nedopuštenosti pobude iz kojih su poduzete, niti je sankcija za te pravne radnje ništavost – kako je propisano člancima 53. i 103. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.; u daljnjem tekstu: ZOO). Suprotno tome, zakonodavac je u člancima 280. do 285. ZOO-a propisao da takve pravne radnje gube učinak isključivo u odnosu na vjerovnika koji je u propisanom roku podnio nadležnom sudu tužbu radi njihova pobijanja, i to samo u mjeri potrebnoj za ispunjenje vjerovnikova potraživanja.

22.1. Presude Vrhovnog suda broj: Rev 1342/1998-2 od 11. studenoga 1999., broj: Rev 611/04-2 od 30. studenoga 2005. i broj: Rev 1278/07-2 od 7. listopada 2009. priložene su spisu predmeta u preslici. Ustavni sud je tijekom ustavnosudskog postupka pribavio presliku presude Vrhovnog suda broj: Rev 2620/1994-2 od 16. veljače 1995..

Iz obrazloženja presuda Vrhovnog suda broj: Rev 2620/1994-2 od 16. veljače 1995., Rev 1342/1998-2 od 11. studenoga 1999. i broj: Rev 1278/07-2 od 7. listopada 2009. razvidno je da su sporovi o kojima je njima odučeno vođeni u svrhu pobijanja dužnikovih pravnih radnji, a radi utvrđenja ništavim ugovora o darovanju sklopljenog između dužnika i trećih osoba. Za razliku od njih, spor o kojem je odlučeno presudom broj: Rev 611/04-2 od 30. studenoga 2005. vođen je radi utvrđenja ništavim ugovora o kupoprodaji nekretnina.

U obrazloženju presude Vrhovnog suda broj: Rev 1342/1998-2 od 11. studenoga 1999. istaknuto je:

»Stajalište prvostupanjskog suda da je ugovor o darovanju sklopljen na štetu darodavateljevih vjerovnika ništav, je pogrešno. Pobijanje takvog ugovora uređeno je naime na poseban način odredbama čl. 280. do 285. ZOO. U smislu odredbe čl. 284. ZOO pobijani pravni posao dužnika i treće osobe nije pravno nevaljan, već on gubi učinak samo prema tužitelju i samo koliko je potrebno za ispunjenje njegovih potraživanja. Zato protutužitelji ne mogu uspjeti s paulijanskom tužbom kojom traže utvrđenje ništavosti pobijanog darovnog ugovora.«

U obrazloženju presude Vrhovnog suda broj: Rev 1278/07-2 od 7. listopada 2009. istaknuto je:

»Ovaj sud nalazi da je drugostupanjski sud pravilno presudio kada je odbio tužbeni zahtjev za utvrđenje ništavim predmetnog ugovora time da ne prihvaća u potpunosti razloge navedene u toj odluci.

Naime, kako je prvostupanjski sud kao nedopuštenu pobudu utvrdio što je dužnik, a da bi izbjegao prisilnu naplatu svog dugovanja prema tužitelju, darovao II-tuženiku svoje nekretnine, to je pravilan zaključak prvostupanjskog suda da iz tog razloga predmetni ugovor nije ništav, već se takav ugovor sklopljen s trećima na štetu vjerovnika može pobijati prema odredbama čl. 280. do čl. 285. ZOO-a.

Naime, u smislu odredbe čl. 284. ZOO-a pravni posao dužnika i treće osobe nije pravno nevaljan (pa ni pobojan kako pogrešno utvrđuje drugostupanjski sud) već gubi učinak prema tužitelju i samo koliko je potrebno za ispunjenje njegovih tražbina.

To ne znači ujedno da se time isključuje tužiteljevo pravo za utvrđenje ništavim predmetnog darovnog ugovora, pa i na temelju odredbe čl. 53. st. 3. ZOO-a, no ne na temelju takvog činjeničnog supstrata koji je utvrđen u ovom postupku, a što predstavlja sadržaj zahtjeva iz odredbe čl. 280. st. 1. ZOO-a kojim je propisano da svaki vjerovnik čije je potraživanje dospjelo za isplatu bez obzira kada je nastalo može pobijati pravnu radnju svog dužnika koja je poduzeta na štetu vjerovnika.«

22.2. Podnositeljica je u reviziji jasno prigovorila da su nižestupanjski sudovi bez iznošenja i obrazlaganja pravno relevantnih razloga odstupili od navedenog pravnog shvaćanja Vrhovnog suda. Posebno je istaknula sljedeće:

»(...)

II. tužena ističe da ako se pobijana odluka održi na snazi najozbiljnije se ugrožava jedinstvena primjena zakona i ravnopravnosti svih u njihovoj primjeni, a i najozbiljnije dovodi u pitanje dosadašnja sudska praksa i pravni poredak u cijelosti.

(...)

Kada bi se održao na snazi pobijani stav drugostupanjskog suda, to bi značilo da svaki vjerovnik koji propusti rok za podnošenje tužbe radi pobijanja pravne radnje dužnika na štetu vjerovnika (ŠTO SE U KONKRETNOM SLUČAJU DOGODILO), uvijek MOŽE IZ ISTIH TIH RAZLOGA, odnosno uz tvrdnju da je dužnik poduzeo predmetni pravni posao da bi vjerovnika onemogućio u ostvarenju svojih prava, zatražiti od suda utvrđenje ništavosti takvog pravnog posla tvrdeći da je isti sklopljen uz nedopuštenu pobudu, što je apsolutno nedopustivo, a i protivno važećoj sudskoj praksi, uključujući praksu Vrhovnog suda RH.

(...)«

23. Slijedom navedenoga, Ustavni sud smatra da je iz sadržaja podnositeljičine revizije razvidno kako se ona podnosi zbog neobrazloženog odstupanja nižestupanjskih sudova od pravnog shvaćanja Vrhovnog suda prethodno zauzetog u istovrsnim predmetima. Takvim odstupanjem vrši se zahtjev za jedinstvenom primjenom prava u istovrsnim predmetima, koju osigurava Vrhovni sud na temelju članka 116. stavka 1. Ustava.

Nadalje, iz sadržaja podnositeljičine revizije razvidno je kako odluka u konkretnom slučaju ovisi o rješenju postavljenog materijalnopravnog pitanja. Pri tome je podnositeljica naznačila mjerodavni propis (v. točke 22. do 22.2. obrazloženja ove odluke).

24. U takvim je okolnostima Vrhovni sud ocijenio da podnositeljičina »izvanredna« revizija nije dopuštena jer:

»... u reviziji nije određeno naznačeno pravno pitanje zbog kojega je revizija podnesena uz određeno navođenje propisa i drugih važećih izvora prava koji se na njega odnose.«

25. Iz sadržaja članka 382. stavka 2. ZPP-a razvidno je da je smisao »izvanredne« revizije rješenje materijalnopravnog ili postupovonopravnog pitanja važnog za osiguravanje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni, a o kojem ovisi odluka u pojedinom konkretnom slučaju.

Stoga je objektivni (i primarni) cilj revizije propisane člankom 382. stavkom 2. ZPP-a zaštita koja se postiže osiguranjem ravnopravnosti građana tako da se pravo primjenjuje jedinstveno u istovrsnim slučajevima.

Ustavni sud napominje da je osiguravanje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni bitna sastavnica vladavine prava (kao jedne od najviših vrednota ustavnog poretka propisanih člankom 3. Ustava).

26. Vrhovni sud u konkretnom slučaju nije izvršio člankom 116. stavkom 1. Ustava propisanu zadaću osiguravanja jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni, jer je bez ispitivanja navoda i razloga revizije »prihvatio« da nižestupanjski sudovi sude protivno njegovom pravnom shvaćanju prethodno zauzetom u istovrsnim predmetima, a da pri tome nisu ni naveli ni obrazložili dostatne i pravno relevantne razloge za to odstupanje.

Time Vrhovni sud u konkretnom slučaju nije poštovao svoju pozitivnu obvezu osiguravanja jedinstvene primjene prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni.

Povreda te pozitivne obveze istodobno je dovela u pitanje Ustavom zajamčena prava podnositeljice.

27. Tvrdnjom da podnositeljica nije u reviziji određeno postavila pravno pitanje zbog kojeg ju je podnijela Vrhovni sud je implicitno iznio stajalište da podnositeljičina »izvanredna« revizija nije udovoljila formalnim zahtjevima.

Međutim, imajući u vidu sve okolnosti konkretnog slučaja (v. točke 23. do 24. obrazloženja ove odluke), Ustavni sud smatra da je Vrhovni sud mjerodavni postupovni propis tumačio i primijenio na način koji je suprotan legitimnom cilju zbog kojeg je njime propisano ograničenje u pogledu dopuštenosti »izvanredne« revizije i koji za svoju posljedicu ima ustavnopravno neprihvatljive učinke za podnositeljicu, jer joj je zbog toga pravno sredstvo koje je imala pravo podnijeti ostalo nedjelotvorno.

Ustavni sud zato smatra da je osporenim rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena sama bit podnositeljičina prava na djelotvorno pravno sredstvo, kao sastavnog dijela prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

28. Ustavni sud nije razmotrio prigovore istaknute u ustavnoj tužbi u pogledu povrede prava vlasništva zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava, jer je ustavnu tužbu usvojio zbog povrede prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositeljice vezani uz članak 14. stavak 2. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporeno rješenje Vrhovnog suda moglo utjecati na ostvarivanje sadržaja te ustavne norme, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

29. Imajući u vidu da je rješenje Vrhovnog suda ukinuo zbog povrede prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud za sada (do donošenja nove odluke Vrhovnog suda) nije odlučivao o dijelu ustavne tužbe koji se odnosi na drugostupanjsku i prvostupanjsku presudu.

Budući da u tom dijelu dovršenje ustavnosudskog postupka ovisi o ishodu postupka pred Vrhovnim sudom, Ustavni sud obvezuje podnositeljicu da mu u roku od 30 dana po uručenju dostavi novu odluku Vrhovnog suda.

30. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

Odluka o objavi odluke u »Narodnim novinama« (točka IV.) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5239/2013

Zagreb, 3. lipnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

61 06.07.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5239/2013 od 3. lipnja 2016.

61 06.07.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5239/2013 od 3. lipnja 2016.