## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-108/2004 od 4. studenoga 2004.

### NN 164/2004 (26.11.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-108/2004 od 4. studenoga 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2888

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odluči­vanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Ivan
Matija, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom A. Dž. iz S., na sjednici održanoj 4.
studenoga 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukida se:

–
presuda Županijskog suda u Sisku broj: Gž-1689/03-3 od 23. listopada 2003.
godine, u dijelu kojim se potvrđuje presuda Općinskog suda u Sisku broj:
P-759/00-20 od 23. travnja 2003. godine, koji se odnosi na razdoblje od 1.
lipnja 1999. do 31. prosinca 1999. godine, te se u tom dijelu predmet vraća
istome sudu na ponovni postupak.

III.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Sisku broj:
Gž-1689/03-3 od 23. listopada 2003. godine.

Tom
presudom odbijena je žalba podnositeljice, kao tuži­telja, i potvrđena presuda
Općinskog suda u Sisku broj: P-759/00-20 od 23. travnja 2003. godine, kojom je
odbijen tužbeni zahtjev podnositeljice, kao nasljednice pok. supruga Jove
Džakule, kojim je tražila da se Hrvatskom zavodu za mirovinsko osiguranje,
Područnoj službi u Sisku, naloži platiti podnositeljici dospjele, a neisplaćene
mjesečne iznose i razlike mirovina za razdoblje od 1. lipnja 1991. do 31.
prosinca 1999. godine, s iznosima pobliže navedenima u izreci presude. Usvojena
je djelomično žalba podnositeljice, te je rješenjem istog Županijskog suda dio
prvostupanjske presude koji se odnosi na zahtjev za isplatu neisplaćenih
mirovina od 1. siječnja do 1. ožujka 2000. godine ukinut te je u tom dijelu
predmet vraćen na ponovni postupak.

2. Podnositeljica ustavne tužbe smatra da su joj
osporenim presudama (u odbijajućem dijelu), uslijed pogrešne primjene
materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava iz članaka 14. stavka 2., 26.,
29., 32., 48., 56. i 89. stavka 4. Ustava Republike Hrvat­ske, te prava iz
članka 9. Međunarodnog pakta o građanskim (ekonomskim), socijalnim i kulturnim
pravima (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 7/95.), članaka 6. i 7.
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne
novine-Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. –
ispravak), te članka 1. Protokola 1 uz Europsku konvenciju (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. –pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak),
zbog čega predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih odluka, te
vraćanje predmeta na ponovni postupak.

U opširnoj ustavnoj tužbi podnositeljica, u bitnome,
ističe da je njezin (sada pok.) suprug pokrenutim parničnim postupkom tražio od
tuženika isplatu stečenog prava iz mirovinskog osiguranja, koje mu je utvrđeno
rješenjem tuženika broj: MS-31262 od 3. srpnja 1984. godine. Mirovina mu je
isplaćivana do 1. lipnja 1991. godine, te da je od tada isplata prestala zbog
ratnih prilika. Navodi da isti nije napuštao svoje prebivalište, te je nakon
oslobodilačke akcije »Oluja« napustio Republiku Hrvatsku i otišao u Srbiju, iz
koje se vratio 1999. godine. Smatra da nije kriv što se dospjele mirovine nisu
isplaćivale. Navodi da zastara isplate nije nastupila, te pobija ispravnost
rješenja tuženika od 24. veljače 2003. godine, kojim mu je obustavljena isplata
mirovine s danom 1. lipnja 1991. godine, a uspostavljena isplata s danom 1.
siječnja 2000. godine, te mu je ujedno odbijen zahtjev za isplatu mirovine za
razdoblje od 1. lipnja 1991. do 31. prosinca 1999. godine. Posebno ističe da je
njezin pok. suprug preminuo dana 9. svibnja 2002. godine, a da je navedeno
upravno rješenje doneseno dana 24. veljače 2003. godine.

Podnositeljica
ne osporava navedeno rješenje Županijskog suda u Sisku, koje je sadržano u
presudi i rješenju od 23. listopada 2003. godine, te u odnosu na isto nije
proveden ustavnosudski postupak.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Za potrebe postupka pribavljen je spis Općinskog
suda u Sisku broj: P-759/00.

Iz stanja spisa predmeta, presuda navedenih sudova i
ostale dokumentacije koja prileži istome je razvidno da je podnosi­telji­čin
tužbeni zahtjev, kao nasljednice pok. supruga, sukladno rješenju o
nasljeđivanju Općinskog suda u Sisku broj: O-471/02, od 23. kolovoza 2002.
godine, odbijen u cijelosti.

Dijelom je isti odbijen zbog zastare isplate, i to u
odnosu na razdoblje prije 1. lipnja 1999. godine, sukladno odredbi članka 87.
stavka 2. Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine«, broj 102/98.,
127/00., 59/01. i 109/01., u daljnjem tekstu: ZMO), kojim je propisano da se
dospjela primanja mirovine i ostalih novčanih primanja iz mirovinskog
osiguranja, koja nisu isplaćena zbog okolnosti koje je izazvao korisnik
primanja, kao što je nedostavljena obavijest o promjeni adrese, nedostavljena
potvrda o životu ili neobnovljena punomoć i drugo, mogu nak­nad­­no isplatiti
najviše za 12 mjeseci unatrag, računajući od dana podnošenja zahtjeva za
isplatu.

Dio tužbenoga zahtjeva, koji nije obuhvaćen zastarom,
odbijen je pozivom na činjenicu da je tuženik 24. veljače 2003. godine donio
rješenje kojim je imenovanom (iako je tada već bio mrtav, preminuo 9. svibnja
2002. godine) obustavio isplatu mirovine s danom 1. lipnja 1991. godine, te da
mu je uspostavio isplatu mirovine s danom 1. siječnja 2000. godine. Prema
stajalištu Županijskog suda u Sisku, na navedeni način podnositelj nakon 1.
lipnja 1999. godine nema pravne osnove za potraživanje isplate spornih
mirovina.

4. Analizom razloga ustavne tužbe, navoda i razloga
istaknutih u osporenim presudama, Sud je utvrdio povredu odredbe članka 29.
stavka 1. Ustava na štetu podnositeljice. Navedenom odredbom jamči se pravo na
pravično suđenje, koje može biti povrijeđeno i ako nadležni sud pogrešno
primijeni neko postu­pov­no načelo ili propis.

U konkretnom slučaju sudovi su u odnosu na razdoblje
od 1. lipnja 1999. do 31. prosinca 1999. godine pogrešno primijenili odredbu
članka 12. stavka 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj
53/91., 91/92., 111/99., 88/01. i 117/03., u daljnjem tekstu: ZPP), kojom je
propisano:

Kad odluka suda ovisi o prethodnom rješenju pitanja
postoji li neko pravo ili pravni odnos, a o tom pitanju još nije donio odluku
sud ili drugo nadležno tijelo (prethodno pitanje), sud može sam riješiti to
pitanje ako posebnim propisima nije drugačije određeno.

 U ovom
parničnom postupku prethodno je pitanje pravo na isplatu mirovine.

Člankom 105. ZMO-a određena je nadležnost
ustrojstvenih jedinica Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje (u daljnjem
tekstu: HZMO) da odlučuju o pravima na mirovinsko osiguranje i iz mirovinskog
osiguranja. Dakle, nedvojbeno je HZMO nadležan da rješenjem odlučuje o zahtjevu
za isplatu mirovine za razdoblje u kojemu mirovina nije isplaćivana.

Sudovi se o obrazloženju pobijanih presuda pozivaju
na rješenje HZMO-a, Područne službe u Sisku, klasa: 140-02/02-01/03276973067,
urbroj: 341-15-03/1-02/013520, od 24. veljače 2003. godine, koje je doneseno na
temelju članaka 105., 110. i 190. ZMO-a. Tim je rješenjem J. Dž., kao korisniku
starosne mi­ro­vine, obustavljena isplata mirovine priznata rješenjem Re­publičkog
fonda mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika Hrvatske, Područne službe u
Sisku, broj: MS-31262 od 3. srpnja 1984. godine, s danom 1. lipnja 1991.
godine. Imenovanom je uspos­tavljena isplata mirovine s danom 1. siječnja 2000.
godine u svoti od 1.306,59 kuna (točke I. i II. rješenja).

Navedeno
rješenje doneseno je nakon smrti imenovanoga, u dostavnoj naredbi navodi se da
se ima dostaviti obitelji Dž., iako se radi o rješenju koje se mora osobno
dostaviti. Sukladno tome, isto nije postalo ni konačno niti pravomoćno, budući
nije dostav­ljeno osobi na koju se odnosi.

Dakle,
navedeno rješenje je ništavo i u ovoj parnici ne može predstavljati odluku
drugog nadležnog tijela o postojanju prava na isplatu mirovine iz članka 12.
stavka 1. ZPP-a, na temelju kojega bi sudovi mogli utvrditi da više ne postoji
pravna osnova za isplatu mirovine.

Sukladno
tome prvostupanjski i drugostupanjski sud nisu pravilno odlučili o postavljenom
tužbenom zahtjevu u odnosu na razdoblje od 1. lipnja 1999. do 31. prosinca
1999. godine, budući da su sudovi imali u spisu dokaz da je J. Dž. preminuo
prije donošenja navedenoga rješenja, te su, stoga, trebali sami, primjenom
odredbi ZMO-a o zastari isplate mirovina, odrediti koji dio tražbine
podnositeljice nije zastario i odrediti isplatu nezastarjeloga dijela.

5. Kako
su po ocjeni ovog Suda nižestupanjski sudovi osporenim odlukama, na navedeni
način pogrešno utvrdili da je prestala pravna osnova za isplatu mirovine
podnositeljici u navedenom razdoblju, ovaj Sud je ocijenio da su takvim
postupanjima sudovi osporenim presudama povrijedili podnositeljici pravo na
pravično suđenje, jer su u ovom slučaju pogrešno utvrdili da je pravo na
isplatu mirovine podnositeljici prestalo rješenjem HZMO-a, za koje je bilo
izvjesno da je ništavo i da se ne može smatrati odlukom koju traži članak 12.
stavak 1. ZPP-a.

6. Odlučujući o navedenoj povredi Ustavom zajamčenog
prava podnositeljici, Sud nije smatrao potrebitim razmatrati i ostale povrede
ustavnih prava na koja podnositeljica u svojoj ustavnoj tužbi ukazuje, budući
da je i ova povreda ustavnog prava bila dovoljan razlog za usvajanje ustavne
tužbe i ukidanje osporene presude u dijelu koji je naveden u točki I. ove
Odluke.

7. Glede navoda podnositeljice kojima ona osporava
dio sud­skih presuda, koji se odnosi na zastaru postavljene tražbine do 1.
lipnja 1999. godine, Ustavni sud utvrđuje da u tom dijelu nije došlo do povreda
ustavnih prava na koja upire podnositeljica te su u tom dijelu presude pravilne
i osnovane na zakonu.

U konkretnom slučaju pravilno je utvrđeno da
imenovani nije dostavljao podatke koji su presudni za isplatu mirovine sukladno
članku 87. stavku 2. ZMO-a, a da je nakon kolovoza 1995. godine napustio svoje
prebivalište i o svom boravištu nije izvijestio tuženika, sve do podnošenja predmetne
tužbe Općin­skom sudu u Sisku dana 1. lipnja 2000. godine.

U svezi ostalih navoda ustavne tužbe, koji su također
neos­novani, podnositeljici je već odgovoreno u odlukama ovoga Suda broj:
U-III-2161/2003 od 16. lipnja 2004. i U-III-2662/2003 od 28. lipnja 2004.
godine, koje su objavljene u »Narodnim novinama«, broj 100/2004.

8. U odnosu na navode iz ustavne tužbe o povredi
odredbe članka 89. stavka 4. Ustava (kojom odredbom je propisano da zakoni i
drugi propisi državnih tijela i tijela koja imaju javne ovlasti ne mogu imati
povratno djelovanje), za istaknuti je da ta odredba ne sadrži ljudska prava i
temeljne slobode (ustavna prava), pa se na toj odredbi ne može temeljiti
ustavnosudska zaštita putem ustavne tužbe.

9. Slijedom navedenog, a na temelju odredbe članaka
74. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno je kao u izreci. Odluka o objavi
temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-108/2004
Zagreb, 4. studenoga 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća **dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 164/2004-2888