### NN 26/2020 (10.3.2020.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2757/2018 od 4. veljače 2020.

Ustavni sud Republike Hrvatske

631

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Marko Arić iz Zagreba, kojeg zastupa Stjepan Babić, odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 4. veljače 2020. donio je

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu u povodu presude Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-2660/2017-2 od 12. ožujka 2018., kojom je odbijena njegova žalba te potvrđena presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: 86 Pn-3799/13-26 od 9. listopada 2017., kojom je odbijen njegov tužbeni zahtjev kojim je tražio da sud obveže tuženicu Republiku Hrvatsku na isplatu iznosa od 50.000,00 kuna, zajedno s pripadajućom kamatom, na ime naknade štete zbog povrede prava osobnosti prouzročene neadekvatnim uvjetima boravka u Zatvoru u Zagrebu, gdje je bio smješten na temelju rješenja kojim je protiv njega određen istražni zatvor.

U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo povrede ustavnih prava zajamčenih člancima 14., 16., 23. stavkom 1., 25. stavkom 1., 26. i 29. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te članka 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Ustavna tužba nije dopuštena.

2. Članak 62. stavak 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisuje:

»Članak 62.

(...)

(2) Ako je zbog povrede ustavnih prava dopušten drugi pravni put, ustavna tužba može se podnijeti tek nakon što je taj pravni put iscrpljen.

(...)«

3. Podnošenje ustavne tužbe protiv osporenog rješenja nije dopušteno iz razloga što nije ispunjena jedna od pretpostavki za podnošenje ustavne tužbe, a to je iscrpljenost dopuštenog pravnog puta.

Naime, prije podnošenja tužbe za naknadu štete, tijekom svog boravka u zatvoru, podnositelj nije pokrenuo postupak za zaštitu svojih prava predviđen Zakonom o izvršavanju kazne zatvora (»Narodne novine« broj 128/99., 55/00., 59/00., 129/00., 59/01., 67/01., 11/02., 76/07., 27/08., 83/09., 18/11., 48/11., 125/11., 56/13. i 150/13.; u daljnjem tekstu: ZoIKZ), zbog čega pravni put za podnošenje ustavne tužbe zbog navodne povrede prava zajamčenih člancima 23. i 25. Ustava odnosno člankom 3. Konvencije nije iscrpljen.

Ovakav način postupanja Ustavnog suda predstavlja promjenu ustavnosudske prakse za što se razlozi navode u nastavku obrazloženja.

a) Prigovori podnositelja i odredbe Ustava mjerodavne za ocjenu prigovora

4. U ustavnoj tužbi podnositelj supstancijalno ukazuje na povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 23. stavkom 1. i 25. stavkom 1. Ustava te člankom 3. Konvencije. Podnositelj ponavlja tvrdnje iznesene u parničnom postupku, navodeći da su uvjeti u zatvoru, u kojem je boravio na temelju rješenja kojim je protiv njega određen istražni zatvor, bili nečovječni zbog prenapučenosti ćelija, neodgovarajućih sanitarnih i higijenskih uvjeta, neadekvatnih uvjeta rekreacije i kontakata s vanjskim svijetom, kao i neadekvatne prehrane.

5. Slijedom navedenog, polazeći od sadržaja prigovora iznesenih u ustavnoj tužbi, Ustavni sud utvrđuje da su za ocjenu u konkretnom slučaju mjerodavni članci 23. i 25. Ustava, kao i članak 3. Konvencije.

Članak 23. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 23.

Nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvu obliku zlostavljanja ...

(...)«

Članak 25. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 25.

Sa svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupati čovječno i poštivati njegovo dostojanstvo.

(...)«

Članak 3. Konvencije u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 3.

ZABRANA MUČENJA

Nitko ne smije biti podvrgnut mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.«

b) Mjerodavno pravo

6. Članak 15. ZoIKZ-a glasi:

»Pritužba zatvorenika

Članak 15.

(1) Zatvorenik ima pravo pritužbe na postupak i odluku državnih službenika i namještenika kaznionice, odnosno zatvora.

(2) Pritužba se podnosi usmeno ili pisanim putem upravitelju kaznionice, odnosno zatvora (u daljnjem tekstu: upravitelj) ili Središnjem uredu Upravi za zatvorski sustav. Pisana pritužba Središnjem uredu Upravi za zatvorski sustav upućuje se u omotu koji uprava kaznionice, odnosno zatvora ne smije otvoriti. Pisanu pritužbu u zatvorenom omotu zatvorenik ima pravo podnijeti i sucu izvršenja.

(3) Zatvoreniku se mora omogućiti da usmenu pritužbu iznese bez nazočnosti državnih službenika i namještenika kaznionice, odnosno zatvora ili bez nazočnosti osobe protiv čijih postupaka i odluka je pritužba podnesena.

(4) Na podnesenu pritužbu upravitelj će odgovoriti u roku od petnaest dana, a Središnji ured Upravi za zatvorski sustav u roku od trideset dana. Na pisanu pritužbu odgovorit će se pisanim putem.

(5) Ako zatvorenik podnese pisanu pritužbu sucu izvršenja, sudac izvršenja na pritužbu će odgovorit pisanim putem u roku od 30 dana od dana zaprimanja pritužbe.«

Članak 17. ZoIKZ-a glasi:

»Sudska zaštita protiv postupka i odluke uprave kaznionice, odnosno zatvora

Članak 17.

(1) Zatvorenik može podnijeti zahtjev za sudsku zaštitu sucu izvršenja protiv postupka ili odluke kojom se zatvorenika nezakonito prikraćuje ili ograničava u nekom pravu iz ovoga Zakona.

(2) Sudac izvršenja će rješenjem odbiti zahtjev za sudsku zaštitu ako utvrdi da nije osnovan. Ako utvrdi zahtjev osnovanim, sudac izvršenja će rješenjem narediti otklanjanje nezakonitog prikraćivanja ili ograničavanja zatvorenika u pravu. Ako otklanjanje nezakonitosti nije moguće, sudac izvršenja rješenjem će nezakonitost utvrditi i zabraniti njezino ponavljanje.

(3) Protiv odluke suca izvršenja iz stavka 1. ovoga članka žalbu mogu podnijeti zatvorenik i kaznionica, odnosno zatvor.«

c) Načelna stajališta

7. Ustavni sud polazi od toga da je naknada štete tek dio cjeline učinkovitih pravnih sredstava koja zatvorenik ima na raspolaganju kada su u pitanju uvjeti u zatvorima. Prvi dio cjeline čine tzv. preventivna sredstva predviđena ZoIKZ-om koja su prikladna za poboljšavanje uvjeta u kojima zatvorenik boravi, odnosno za zaustavljanje povrede koju su neprimjereni uvjeti u zatvoru proizveli, dok je tužba za naknadu štete zbog neprimjerenih uvjeta u zatvoru drugi dio cjeline (tzv. kompenzatorno pravno sredstvo).

8. U pogledu učinkovitosti pravnog sredstva Ustavni sud prihvaća načelna stajališta Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u pogledu članka 13. Konvencije prema kojima standardi članka 13. Konvencije nalažu uvođenje domaćeg pravnog sredstva koje nadležnom domaćem tijelu pruža mogućnost da u meritumu odluči o relevantnom prigovoru na temelju Konvencije i da osigura odgovarajuću pomoć, s time da države ugovornice imaju određeno diskrecijsko pravo glede načina na koji će udovoljiti svojim obvezama iz te odredbe (usporedi s odlukom Ustavnog suda broj: U-IIIBi-3201/2018 od 3. travnja 2019. i presudom ESLJP-a Chahal protiv Ujedinjenog Kraljevstva, [Vv] br. 22414/93, § 145., 15. studenoga 1996.). Domaće pravno sredstvo koje zahtijeva članak 13. Konvencije mora biti »djelotvorno u praksi, kao i u pravu, osobito u smislu da njegovo korištenje ne smije biti neopravdano ometano činima i propustima vlasti tužene države« (usporedi s odlukom broj: U-IIIBi-3201/2018, navedeno; Iatridis protiv Grčke [Vv], br. 31107/96, presuda od 25. ožujka 1999.; i Štitić protiv Hrvatske, br. 29660/03, presuda od 8. studenoga 2007.).

9. S tim u vezi Ustavni sud ističe da će za zatvorenika koji boravi u uvjetima koji dovode do povrede članaka 23. stavka 1. i 25. stavka 1. Ustava, odnosno članka 3. Konvencije, najveću vrijednost imati pravno sredstvo koje je prikladno za zaustavljanje povrede. Međutim, kada izađe iz zatvora u kojem je boravio u neprimjerenim uvjetima, zatvorenik treba imati na raspolaganju utuživo pravo na naknadu štete (usporedi s Varga i drugi protiv Mađarske, br. 14097/12, 45135/12, 73712/12, 34001/13, 44055/13 i 64586/13, § 48., presuda od 10. ožujka 2015., i Sergey Babushkin protiv Rusije, br. 5993/08, § 40., presuda od 28. studenoga 2013.). Kada su u pitanju temeljna prava na zaštitu od mučenja, nečovječnog i ponižavajućeg postupanja, preventivna i kompenzatorna pravna sredstva trebaju se nadopunjavati da bi ih se moglo smatrati učinkovitima (usporedi s Varga i drugi protiv Mađarske, navedeno, § 49.; Ananyev i drugi protiv Rusije, br. 42525/07 i 60800/08, § 98., presuda od 10. siječnja 2012.; i Torreggiani i drugi protiv Italije, br. 43517/09, 46882/09, 55400/09, 57875/09, 61535/09, 35315/10 i 37818/10, §§ 50. i 96., presuda od 8. siječnja 2013.).

10. Ustavni sud primjećuje da je postojanje preventivnog pravnog sredstva neophodno za učinkovitu zaštitu pojedinaca od postupanja zabranjenih člankom 3. Konvencije. Po mišljenju ESLJP-a, posebna važnost koju Konvencija pridaje toj odredbi zahtijeva od država članica da, pored kompenzatornog pravnog sredstva, uspostave učinkovit mehanizam prikladan brzo zaustaviti povrede prava zajamčenih tim člankom. U suprotnom, mogućnost buduće naknade štete »ozakonila« bi posebno teške patnje koje predstavljaju kršenje ove odredbe Konvencije te bi neprihvatljivo oslabila obvezu države članice da uvjete u zatvorima uskladi s konvencijskim standardima (usporedi s Yarashonen protiv Turske, br. 72710/11, § 61., presuda od 24. lipnja 2014.).

11. Ustavni sud utvrđuje da, u skladu s odredbama ZoIKZ-a, zatvorenici imaju na raspolaganju djelotvorno pravno sredstvo, koje je prikladno za zaustavljanje povrede ustavnih prava zajamčenih člancima 23. stavkom 1. i 25. stavkom 1. Ustava, odnosno člankom 3. Konvencije, koje svakako ulaze u krug ozbiljnih povreda ustavnih odnosno konvencijskih prava. Naime, zatvorenici imaju na raspolaganju pritužbu, predviđenu člankom 15. ZoIKZ-a, i zahtjev za sudsku zaštitu sucu izvršenja, predviđenu člankom 17. ZoIKZ-a.

Pritom Ustavni sud ističe posebnu važnost ovlastima suca izvršenja predviđenih ZoIKZ-om, a koje predstavljaju oživotvorenje obveze države da osigura adekvatne uvjete u zatvorima. Naime, imajući u vidu takvu obvezu, dovoljno je da zatvorenik navede razumne argumente da je njegov smještaj ili tretman u zatvoru protivan člancima 23. stavku 1. ili 25. stavku 1. Ustava, ili članku 3. Konvencije, a na državnim tijelima je da takve njegove navode provjere i utvrde objektivno stanje. Takve ovlasti ima upravo sudac izvršenja.

Nasuprot tome, parnični sud koji odlučuje o naknadi štete nema inkvizitorne ovlasti te se rukovodi prijedlozima stranaka kao i pravilom o teretu dokazivanja, gdje je isključivo na tužitelju da dokaže svoje navode. S obzirom na posebnu prirodu obveze države prema zatvorenicima, parnični postupak nije adekvatno sredstvo zaštite zatvorenika od nehumanih uvjeta ili postupaka. K tome, parnica nije prikladno sredstvo za zaustavljanje povrede. Osim toga, sudac izvršenja dužan je postupati na način kojim se, prema temeljnim načelima, jamči djelotvorna zaštita zatvorenikovih prava i interesa (članak 44. stavak 2. ZoIKZ-a), što se osigurava, između ostaloga, i kratkim zakonskim rokovima za postupanje. Za donošenje rješenja o žalbi protiv odluke upravitelja zatvora/kaznionice rok iznosi tri dana od primitka žalbe (članak 45. stavak 2. ZoIKZ-a), dok je žalbu protiv njegove odluke sudac izvršenja dužan bez odgode dostaviti vijeću županijskog suda (članak 46. stavak 2. ZoIKZ-a). Vijeće županijskog suda će o žalbi odlučiti u roku od osam dana od primitka žalbe (članak 46. stavak 2. ZoIKZ-a).

12. U pogledu parničnih postupaka zbog naknade štete zbog uvjeta u zatvoru, Ustavni sud napominje da podnositelji, koji nisu koristili preventivno pravo sredstvo predviđeno ZoIKZ-om, ne mogu Ustavnom sudu u ustavnoj tužbi, podnesenoj u povodu parnične presude za naknadu štete zbog uvjeta u zatvoru, podnositi prigovore na temelju članka 23. stavka 1. i 25. stavka 1. Ustava.

Dok sud u parničnom postupku za naknadu štete zbog povrede prava osobnosti zbog neadekvatnih uvjeta u zatvoru utvrđuje postojanje zakonom propisanih pretpostavki za naknadu štete, predmet ustavnosudske ocjene u pogledu uvjeta u zatvoru je, s obzirom na samu nadležnost Ustavnog suda u zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda putem instituta ustavne tužbe, drugačiji i izlazi izvan okvira sudačke ocjene u parničnom postupku za naknadu štete.

13. Ustavni sud, kada ocjenjuje podnositeljeve prigovore na temelju članka 23. stavka 1. i 25. stavka 1. Ustava, odnosno članka 3. Konvencije, u fokusu ustavnosudskog razmatranja nema provedeni postupak za naknadu štete, nego uvjete u kojima je podnositelj izdržavao ili izdržava kaznu te način na koji država odgovara na takav prigovor.

Ukoliko podnositelj državi nije dao priliku odgovoriti na takav prigovor, odnosno da ga zaštiti od nehumanih uvjeta u zatvoru koji predstavljaju povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 23. stavkom 1. i 25. stavkom 1. Ustava, odnosno člankom 3. Konvencije, takav prigovor ne može uspješno isticati u ustavnoj tužbi podnesenoj u povodu presude parničnog suda kojom je odlučeno o njegovom zahtjevu za naknadu štete.

d) Primjena načelnih stajališta na konkretan slučaj

14. Ustavni sud – polazeći od sadržaja prigovora navedenih u ustavnoj tužbi – za ocjenu podnositeljevih prigovora mjerodavnima smatra članke 23. stavak 1. i 25. stavak 1. Ustava, čija zaštita podrazumijeva korištenje preventivnih pravnih sredstava predviđenih ZoIKZ-om.

Uvidom u parnični spis Ustavni sud utvrdio je da je podnositelj, na temelju sudskog rješenja o određivanju pritvora, boravio u Zatvoru u Zagrebu od 1. kolovoza 2011. do 4. listopada 2011. kada mu je sudskim rješenjem pritvor ukinut.

Nadalje, uvidom u spis utvrdio je da se podnositelj nije koristio pravnim sredstvima predviđenima ZoIKZ-om, odnosno da nije podnio pritužbu iz članka 15. ZoIKZ-a, a ni zahtjev za sudsku zaštitu iz članka 17. ZoIKZ-a.

Budući da je u zatvoru boravio šezdeset i pet dana, Ustavni sud smatra da je podnositelj imao dovoljno vremena poslužiti se pravnim sredstvima predviđenim ZoIKZ-om.

Iz navedenih razloga, Ustavni sud utvrđuje da podnositelj nije iscrpio dopušteni pravni put, odnosno da nije koristio učinkovita pravna sredstva za zaštitu ustavnih prava zajamčenih člancima 23. stavkom 1. i 25. stavkom 1. Ustava te da, stoga, ne može te prigovore s uspjehom isticati u ustavnoj tužbi.

15. Slijedom navedenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u točki I. izreke rješenja.

16. Točka II. izreke rješenja temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2757/2018
 Zagreb, 4. veljače 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.