### NN 3/2017 (11.1.2017.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-2509/2016 od 6. prosinca 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

131

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Rajko Mlinarić, Antun Palarić i Miroslav Šumanović, odlučujući o prijedlogu za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), na sjednici održanoj 6. prosinca 2016. donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 2. i 3. Zakona o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine« broj 49/16.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Zakon o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti donio je na temelju članka 2. stavka 4. alineje 1. Ustava osmi (8.) saziv Hrvatskog sabora na 3. sjednici održanoj 18. svibnja 2016. Proglasila ga je predsjednica Republike Hrvatske odlukom od 23. svibnja 2016. Objavljen je u »Narodnim novinama« broj 49 od 30. svibnja 2016., a stupio je na snagu 31. svibnja 2016. (u daljnjem tekstu: ZIDZoPPPRH/16).

2. Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 2. i 3. ZIDZoPPPRH-a/16 podnio je 1. lipnja 2016. Stjepan Mesić iz Zagreba (u daljnjem tekstu: predlagatelj), kojeg zastupa Neven Cirkveni, odvjetnik u Zagrebu.

Ustavni sud zatražio je i zaprimio od Vlade Republike Hrvatske očitovanje i dopunu očitovanja o tom prijedlogu.

Sukladno članku 27. stavku 6. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) od raspravljanja i glasovanja u ovom postupku izuzela se sutkinja Ingrid Antičević Marinović, te suci Josip Leko i Davorin Mlakar.

II. ZIDZoPPPRH/16

3. ZIDZoPPPRH/16 glasi:

»Članak 1.

U Zakonu o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti ('Narodne novine', br. 105/04., 22/13. i 102/14. – Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske) iza članka 6. dodaje se članak 6.a koji glasi:

'Članak 6.a

Predsjednik Republike Hrvatske koji je po prestanku obnašanja dužnosti, u skladu s člankom 6. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti ('Narodne novine', br. 22/13.), nastavio korištenje prava na fizičku zaštitu sukladno posebnim propisima, na teret državnog proračuna Republike Hrvatske, nastavlja korištenje tog prava i nadalje u istom opsegu i može ga koristiti trajno.'.

Članak 2.

Danom stupanja na snagu ovoga Zakona prestaje važiti članak 6. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti ('Narodne novine', br. 22/13.).

Članak 3.

Ovaj Zakon stupa na snagu prvoga dana od dana objave u 'Narodnim novinama'.«

III. PRIGOVORI PREDLAGATELJA

4. Predlagatelj smatra da su članci 2. i 3. ZIDZoPPPRH-a/16 u nesuglasnosti s člancima 3., 16. i 90. stavcima 3., 4. i 5. Ustava te, među ostalim, navodi:

»Predlagatelj ne dovodi u pitanje odluku Hrvatskog sabora da zakonom uredi posebna prava bivših predsjednika, pa niti da ta prava ograničava. Štoviše, Ustavni sud je već potvrdio kako je 'ustavni okvir postavljen tako da je odluka o tome hoće li se urediti prava bivših predsjednika prepuštena zakonodavcu. Prepuštena mu je i odluka o načinu na koji će se ta prava urediti, prizna li ih. Sukladno tome, zakonodavac je slobodan priznati posebna prava bivšim predsjednicima u određenom opsegu, ali ih je isto tako ovlašten i ograničavati, pa i ukidati u cijelosti. Ta zakonodavčeva ovlast temelji se na članku 2. stavku 4. alineji 1. Ustava, koji propisuje da Hrvatski sabor neposredno i samostalno, u skladu s Ustavom i zakonom, odlučuje o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj.' (Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske br. U-I-4113/2008 i dr. od 12. kolovoza 2014., Narodne novine 102/14).

Predlagatelj ne osporava legislativne ovlasti zakonodavca, ali podsjeća da je Ustavni sud s tim u svezi posebno naglasio: 'Kad u članku 2. stavku 4. alineji 1. ovlašćuje Hrvatski sabor da neposredno i samostalno odlučuje o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj 'u skladu s Ustavom i zakonom', Ustav postavlja zahtjev da se pri tom 'odlučivanju' moraju poštovati temeljne ustavne vrijednosti i uvažavati zaštićena ustavna dobra. U tom smislu, općenito govoreći, uvijek kad ograničava ili ukida prethodno priznata prava zakonodavac za to mora imati legitimni cilj u javnom interesu kojim može opravdati takvu mjeru, a mora poštovati i druge zahtjeve koji proizlaze iz načela vladavine prava, pravne sigurnosti i pravne izvjesnosti koji se nisu postavljali kad je ta prava priznavao' (Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske br. U-I-4113/2008 i dr. od 12. kolovoza 2014., Narodne novine 102/14).

Predlagatelj smatra da osporavani Zakon ne udovoljava ovom kriteriju Ustavnog suda, tj. temeljnih zahtjeva pravne države: vladavine prava, izuzetnosti i razmjernosti ograničavanja postojećih prava te zabrane povratnog djelovanja zakona.

(...)

Predlagatelj smatra da osporavani Zakon ima ograničavajuće učinke s aspekta zaštite legitimnih očekivanja Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti koji je ostvario posebna prava prije stupanja na snagu bilo kakvih restriktivnih zakonskih izmjena, a kojemu su prava vezana uz nastavak javnog djelovanja bila propisana kao trajno pravo. Naime, ZID ZoPPPRH/16 nije uveo puko vremensko ograničenje posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja bivšeg predsjednika na način kako je to bilo uvedeno ZID ZoPPPRH/13 u odnosu na buduće predsjednike i predsjednika kojemu je mandat bio u tijeku. Ovdje se ne radi samo o restriktivnijem postavljanju prava na nastavak javnog djelovanja, nego se radi o abruptnom ukidanju tih prava u cijelosti. Takvim ukidanjem prava na nastavak javnog djelovanja nije narušena samo bit posebnih prava Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti, već su bitno i nerazmjerno ograničena i legitimna očekivanja Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti koji je ostvario posebna prava prije stupanja na snagu restriktivnih zakonskih izmjena o načinu i trajnosti njegovih posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja.

Dok su prethodnim izmjenama uvedena vremenska ograničenja posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja koja u odnosu na adresate tih izmjena, usprkos svom ograničavajućem učinku, prema ocjeni Ustavnog suda nisu predstavljala nerazmjerna ograničenja tih prava, ZID-a ZoPPPRH/16 uvodi ograničenje koje je sasvim nerazmjerno kako sa samom biti posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja, tako i sa svim na tim pravima sazdanim legitimnim očekivanjima Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti koji je ta prava stekao trajno. U tom smislu, ova se ograničenja ukazuju kao nesuglasna s Ustavom.

Izvjesno je da su ZID ZoPPPRH/13 i Odluka Ustavnog suda, stvorili kod Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti izvjesnu predodžbu o pravnoj situaciji s kojom može računati i prema njoj prilagoditi svoje ponašanje na planu javnog djelovanja. Također, ovim izmjenama stvorena su jasna i nesporna legitimna očekivanja da će, uz sve dopuštene intervencije zakonodavca vezane uz opseg posebnih prava, sama bit prava na nastavak javnog djelovanja biti sačuvana.

Stoga je, temeljem čl. 16. st. 2 Ustava, zakonodavac prigodom donošenja ZID-a ZoPPRH/16 morao dati vrlo snažne objektivne razloge kojima bi mogao opravdati mjeru koja je dovela do ukidanja posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti. S tim u svezi, predlagatelj apostrofira stav Ustavnog suda 'da je zakonodavac ovlašten mijenjati i ukidati prava koja je prethodno priznao pod uvjetom da za takvu mjeru postoji legitimni cilj u javnom interesu te objektivno i razumno opravdanje.' Predlagatelj drži da ovaj zahtjev obuhvaća i posebna prava na nastavak javnog djelovanja. ZID ZoPPRH/16 ne sadrži takve objektivne, razumne i legitimne razloge.

Kao prvo, predlagatelj mora naglasiti da P.Z. 29/16 ne sadrži obrazloženje legitimnog cilja u javnom interesu kojim bi se eventualno moglo opravdati ukidanje posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti. Razlozi za donošenje ZID-a ZoPPPRH/16, obrazlažu se u P.Z. 29/16 jednim jedinim odlomkom:

'Prestanak prava na ured, osobnog vozača i službeno osobno vozilo i mogućnost trajnog korištenja tih prava na teret državnog proračuna Republike Hrvatske, u odnosu na predsjednika Republike Hrvatske koji je u skladu s člankom 6. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine«, broj 22/13) nastavio korištenje tih prava, ocjenjuje se primjerenim trenutnim gospodarskim uvjetima u Republici Hrvatskoj, a posebno uzevši u obzir da navedeni ured nema javno objavljeni učinak svoga poslovanja koji bi opravdao njegovo financiranje. Također je ocijenjeno opravdanim da se prava svim predsjednicima po prestanku obnašanja dužnosti, vezano uz nastavak njihova javnog djelovanja na teret državnog proračuna osiguraju u istom, razumnom razdoblju nakon prestanka obnašanja dužnosti. Budući da je člankom 5. Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine«, br. 105/04, 22/13 i 102/14), navedeno pravo ograničeno na pet godina po prestanku obnašanja dužnosti, Vlada Republike Hrvatske smatra da je opravdano i razumno utvrditi prestanak istog prava za bivšeg predsjednika Republike Hrvatske, koji je navedeno pravo do sada već koristio u razdoblju duljem od pet godina.'

Dakle, radi se o tri razloga:

1) primjerenost ukidanja posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja trenutnim gospodarskim uvjetima u Republici Hrvatskoj,

2) nepostojanje javno objavljenog učinka poslovanja koji bi opravdao financiranje posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja.

3) Izjednačavanje posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja svih predsjednika po prestanku obnašanja dužnosti njihovim ograničavanjem na isto, razumno razdoblje.

Osim ove tri rečenice, obrazloženje ne sadrži ni jednog argumenta i/ili činjenice koji bi podržali navedene razloge.«

Analizirajući te razloge predlagatelj tvrdi da nije obrazloženo zbog čega je riječ o neprimjerenosti trenutnim gospodarskim uvjetima. U pogledu nepostojanja javno objavljenog učinka poslovanja ističe da nijedno državno tijelo nema javno objavljen učinak svojeg poslovanja i da ne postoji propis koji bi predviđao tzv. »javno objavljeni učinak poslovanja« te je riječ o pojmu koji uopće ne ulazi u oblast prava pa je taj razlog potpuno nerazumljiv i nepodoban za ispitivanje. Ističe da prijedlog zakona ne sadrži ni riječi o tome prema kojim bi se parametrima odredila »opravdanost financiranja« s obzirom na »učinke poslovanja«. U pogledu izjednačavanja posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja svih predsjednika po prestanku obnašanja dužnosti navodi da taj »razlog nije istinit, jer ZIDZoPPPRH/16 predviđa korištenje u istom opsegu i trajno prava na fizičku zaštitu«. U tom smislu ističe da je to »pravo bilo predviđeno čl. 2. ZoPPPRH/04, koji je bitno izmijenjen donošenjem ZID ZoPPPRH/13, budući Predsjednici Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (nakon ZID ZoPPPRH/13) nemaju pravo na trajno korištenje fizičke zaštite o trošku državnog proračuna«, dok je on kao Predsjednik Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti, za razliku od njih, stekao pravo na trajno korištenje fizičke zaštite na teret državnog proračuna. Osim toga, zakonodavac ne iznosi nikakvo stvarno obrazloženje zbog čega zapravo »smatra da je opravdano i razumno utvrditi prestanak istog prava za bivšeg predsjednika Republike Hrvatske, koji je navedeno pravo do sada već koristio u razdoblju duljem od pet godina«.

Predlagatelj nadalje ističe:

»Za razliku od Ustavom izuzetno dozvoljenog povratnog djelovanja pojedinih odredbi zakona, u konkretnom slučaju, radi se o povratnom djelovanju cijelog zakona, a ne pojedinih njegovih odredbi. Naime, sasvim je razvidno da se radi o donošenju jednog zakona koji je u cjelini posvećen samo jednoj pravnoj situaciji – položaju Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti koji je svoja prava ostvario prije stupanja na snagu ranijih ograničenja. Cijeli ovdje osporavani zakon posvećen je samo tome da se izmijeni postojeća pravna situacija Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti, odnosno kako to sama Vlada Republike Hrvatske ističe u P.Z. 29/16: 'To je ujedno osnovno pitanje koja se predlaže urediti ovim Prijedlogom zakona.' Nešto dalje, Vlada priznaje da '... prijedlog zakona uređuje samo jedno pitanje, koje se odnosi na prestanak prava na ured, osobnog vozača i službeno osobno vozilo po prestanku obnašanja dužnosti predsjednika Republike Hrvatske koji je u skladu s člankom 6. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine«, broj 22/13) nastavio korištenje tih prava.' Kako se cijeli zakon svodi na samo dvije odredbe, onu o retroaktivnom ukidanju posebnih prava vezanih uz nastavak javnog djelovanja te onu koja na jednako retroaktivan način zadržava (a zapravo uvodi) pravo na fizičku zaštitu, kako se po priznanju predlagača zakona radi o samo jednom pitanju koje se po logici stvari tiče samo jedne osobe, Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti, Stipe Mesića, ovdje predlagatelja, sasvim je nesporno da ovaj zakon kao cjelina ima povratno djelovanje. Ovakvo povratno djelovanje zabranjeno je člankom 95. stavak 4. Ustava i ne može biti predmetom izuzetka iz članka 95. stavak 5. Ustava.«

Predlagatelj također ističe da »neće imati osigurane potrebne uvjete za nastavak javnog djelovanja na teret državnog proračuna u razumnom razdoblju nakon stupanja na snagu navedenih ograničenja«, što ustanovu Predsjednika Republike po prestanku obnašanja dužnosti dovodi u nedostojan položaj, te »posebno apostrofira u ustavnopravnoj teoriji i praksi Ustavnog suda višekratno isticani zahtjev 'da se na prijelazne odredbe zakona po naravi stvari primjenjuju strogi zahtjevi vladavine prava, pravne sigurnosti i pravne izvjesnosti jer se preko prijelaznih odredaba najbolje vidi odnos zakonodavca prema zaštićenim ustavnim dobrima i njegovo poštovanje ustavnih jamstava, kao i razina vjerodostojnosti samog objektivnog pravnog poretka (v. Izvješće Ustavnog suda broj: U-X-3239/2014 od 3. srpnja 2014., 'Narodne novine' broj 83/14.)'.« Posebno ističe da »ustanova Predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti nije zamišljena kao sinekura bivšim predsjednicima«, nego »kao institucija kojoj je zakonodavac u P.Z. 138/04 postavio za cilj: 'osiguranje kontinuiteta u domeni suradnje i međunarodnih odnosa, te stvaranje platforme daljnjem osobnom surađivanju i kontinuiranim kontaktima s institucijama u zemlji, ali i izvan nje'.«

Predlagatelj ističe i sljedeće:

»Odredbom članka 204. Poslovnika Hrvatskoga sabora (»Narodne novine«, broj 81/13) predviđeno je da se Zakon, iznimno, može donijeti po hitnom postupku, kada to zahtijevaju osobito opravdani razlozi, koji u prijedlogu moraju biti posebno obrazloženi.

Predlagatelj zakonskih izmjena u P.Z. 29/16 'smatra da bi objedinjavanje prvog i drugog čitanja ovoga Zakona bilo racionalno, s obzirom da se ovim Prijedlogom zakona uređuje samo jedno pitanje, koje se odnosi na prestanak prava na ured, osobnog vozača i službeno osobno vozilo po prestanku obnašanja dužnosti predsjednika Republike Hrvatske koji je u skladu s člankom 6. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine«, broj 22/13) nastavio korištenje tih prava, što se u cijelosti može raspraviti u objedinjenom čitanju, bez dodatnog utroška vremena i financijskih sredstava angažiranih u dva čitanja.'

Predlagatelj ocjene suglasnosti osporavanih izmjena Zakona ističe da je donošenjem zakona po hitnom postupku zakonodavac dodatno povrijedio postulate vladavine prava kao temeljne ustavne vrijednosti. Za vladavinu prava, priprema i donošenje zakona od jednake su važnosti kao i primjena zakona. Upravo zbog toga postoji strogo propisana procedura donošenja zakona. Zakonodavac u osporavanim izmjenama o tome nije vodio računa.

(...)

Predlagatelj naglašava da je zakonodavna procedura donošenja osporavanih izmjena ispoljila dodatnu nevjerodostojnost i u svezi povratnog djelovanja zakona. Naime, donošenje zakona s povratnim djelovanjem odredbi zakona regulirano je Poslovnikom Hrvatskog sabora, ('Narodne novine', 81/2013), gdje se postavljaju posebni zahtjevi. Tako članak 176. glede prijedloga zakona u prvom čitanju zahtijeva: 'Kad se prijedlogom zakona određuje da pojedine njegove odredbe imaju povratno djelovanje, predlagatelj zakona dužan je obrazložiti posebno opravdane razloge koji to nalažu.' Jednako strogo su propisani uvjeti i za konačni prijedlog zakona iz članka 193.: 'Ako se konačnim prijedlogom zakona predviđa da će pojedine njegove odredbe imati povratno djelovanje, na osnovi posebnog obrazloženja predlagatelja zakona i izvješća matičnoga radnog tijela i Odbora za zakonodavstvo, posebno će se ocijeniti i zaključkom utvrditi da za povratno djelovanje pojedinih odredbi zakona postoje posebno opravdani razlozi. Bez toga se ne može pristupiti odlučivanju o povratnom djelovanju pojedinih odredbi zakona.'

Predlagatelj sa zaprepaštenjem konstatira da prijedlog osporavanih izmjena zakona uopće ne spominje povratno djelovanje zakona.«

Predlagatelj ističe i to da zakonodavac nije poštovao ni odredbe Ustava o stupanju zakona na snagu jer je odredio da predmetni zakon stupa na snagu prvoga dana od dana objave u »Narodnim novinama«, što je u suprotnosti s člankom 90. stavkom 3. Ustava koji propisuje da zakon stupa na snagu najranije osmi dan od dana njegove objave, osim ako nije zbog osobito opravdanih razloga zakonom drukčije određeno, a ni zakonski tekst ni prijedlog zakona »ne daju nikakvih opravdanih razloga, a kamoli 'osobito opravdanih razloga', kakvi se Ustavom traže za izuzetno dozvoljeno odstupanje od Ustavom propisanog roka stupanja zakona na snagu.«

Predlagatelj zaključno predlaže ukidanje ZIDZoPPPRH-a/16 te, na temelju članka 45. Ustavnog zakona, donošenje rješenja o privremenoj obustavi izvršenja radnji koje se poduzimaju na temelju tog zakona, čija se suglasnost s Ustavom predlaže ocijeniti, do donošenja konačne odluke o tom prijedlogu.

IV. OČITOVANJE VLADE

5. Vlada Republike Hrvatske je u očitovanju klasa: 022-03/16-39/05, ur. broj: 50301-09/09-16-6 od 28. rujna 2016. navela:

»Razlozi zbog kojih je Vlada predložila donošenje Zakona kojim se utvrđuje prestanak prava na korištenje uredskih prostorija, navedeni u obrazloženju Prijedloga zakona o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (P.Z. br. 29), odnose se i na osiguravanje jednakih prava za sve bivše predsjednike.

Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine«, broj 22/13) uvedeno je vremensko ograničenje posebnih prava predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti vezanih uz nastavak javnog djelovanja na teret državnog proračuna Republike Hrvatske, te je pravo na ured (i s njim povezana prava), s prethodno priznatog trajnog prava, ograničeno na pet godina po prestanku obnašanja dužnosti.

Istovremeno je (istim izmjenama i dopunama Zakona (»Narodne novine«, broj 22/13)) bivšem predsjedniku Republike Hrvatske koji je prema odredbama dotadašnjeg Zakona ostvario pravo na korištenje opremljenih uredskih prostorija, dva državna službenika za obavljanje administrativnih i ostalih poslova nužnih za rad ureda, na osobnog vozača, službeno osobno vozilo te na fizičku zaštitu, sukladno posebnim provedbenim propisima, utvrđen nastavak korištenja ostvarenih prava u istom opsegu uz mogućnost trajnog korištenja.

Ovakvim zakonskim određenjem, u odnosu na pravo koje omogućava nastavak javnoga djelovanja bivših predsjednika na teret državnog proračuna Republike Hrvatske, uspostavljene su dvije neravnopravne kategorije bivših predsjednika i to:

– bivši predsjednici kojima je pravo na ured vremenski ograničeno na pet godina po prestanku obnašanja dužnosti i

– bivši predsjednik kojemu je utvrđen nastavak korištenja prava na ured uz mogućnost trajnog korištenja.

Vlada Republike Hrvatske smatra da ne postoje opravdani razlozi da se pravo koje omogućuje nastavak javnog djelovanja bivših predsjednika na teret državnog proračuna Republike Hrvatske, privilegira pojedinom bivšem predsjedniku u odnosu na ostale bivše, odnosno buduće predsjednike po prestanku obnašanja dužnosti, te se ocjenjuje opravdanim i legitimnim da se prava svim predsjednicima po prestanku obnašanja dužnosti, vezano uz nastavak njihova javnog djelovanja na teret državnog proračuna Republike Hrvatske osiguraju u istom, razumnom razdoblju nakon prestanka obnašanja dužnosti.

Također Vlada Republike Hrvatske smatra da je izjednačavanje prava svih bivših predsjednika u odnosu na nastavak njihovoga javnoga djelovanja na teret državnog proračuna Republike Hrvatske, legitimni cilj u javnom interesu, koji opravdava ukidanje prava na korištenje uredskih prostorija na teret državnog proračuna Republike Hrvatske bivšem predsjedniku Republike Hrvatske, koji je to pravo (do trenutka utvrđivanja njegova prestanka) koristio u razdoblju duljem od vremena na koje je isto pravo ograničeno ostalim bivšim predsjednicima.

U odnosu na prava bivših predsjednika, Ustavni sud Republike Hrvatske je u Odluci i Rješenju, broja: U-I-4113/2008, od 12. kolovoza 2014. godine, povodom pokretanja postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom, između ostalih, i pojedinih odredbi izmjena i dopuna Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti, izrazio stajalište, pod točkom 63., da je 'odluka o tome hoće li se urediti prava bivših predsjednika prepuštena zakonodavcu. Prepuštena mu je i odluka o načinu na koji će se ta prava urediti, prizna li ih. Sukladno tome, zakonodavac je slobodan priznati posebna prava bivšim predsjednicima u određenom opsegu, ali ih je isto tako ovlašten i ograničavati, pa i ukidati u cijelosti. Ta zakonodavčeva ovlast temelji se na članku 2. stavku 4. alineji 1. Ustava, koji propisuje da Hrvatski sabor neposredno i samostalno, u skladu s Ustavom i zakonom, odlučuje o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj.'. Nadalje, pod točkom 64. iste Odluke i Rješenja, Ustavni sud Republike Hrvatske je naglasio da 'općenito govoreći, uvijek kad ograničava ili ukida prethodno priznata prava zakonodavac za to mora imati legitimni cilj u javnom interesu kojim može opravdati takvu mjeru, a mora poštovati i druge zahtjeve koji proizlaze iz načela vladavine prava, pravne sigurnosti i pravne izvjesnosti koji se nisu postavljali kad je ta prava priznavao.'.

Smatramo da je rješenje utvrđeno predmetnim Zakonom o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanju dužnosti sukladno navedenom stajalištu Ustavnog suda Republike Hrvatske.

Člankom 3. navedenog Zakona propisano je da ovaj Zakon stupa na snagu prvoga dana od dana objave u Narodnim novinama. U Prijedlogu navedenog Zakona kojeg je Vlada Republike Hrvatske utvrdila na 14. sjednici, održanoj 12. travnja 2016. godine, u članku 3. navedenog Prijedloga zakona bilo je utvrđeno da će se 'ovaj Zakon objaviti u Narodnim novinama, a stupa na snagu 1. svibnja 2016. godine'.

Prijedlog zakona Vlada Republike Hrvatske je podnijela predsjedniku Hrvatskoga sabora aktom od 13. travnja 2016. godine. Prijedlog zakona raspravljen je na sjednici Odbora za zakonodavstvo 19. travnja 2016, te na sjednici Odbora za Ustav, poslovnik i politički sustav, također 19. travnja 2016. godine.

Rasprava o Prijedlogu zakona provedena je na sjednici Hrvatskoga sabora 27. i 28. travnja 2016. godine.

Na sjednici Hrvatskoga sabora, održanoj 18. svibnja 2016. godine, prihvaćen je amandman Kluba zastupnika Mosta nezavisnih lista na članak 3. Prijedloga zakona (amandman od 27. travnja 2016. godine), kojim je predložena izmjena članka 3. navedenog Prijedloga zakona tako da članak 3. glasi da ovaj Zakon stupa na snagu prvoga dana od dana objave u Narodnim novinama. U obrazloženju amandmana navedeno je da se s obzirom na kratkoću vremena i objektivnu mogućnost da Zakon ne bude objavljen u Narodnim novinama do 1. svibnja 2016. godine, a vodeći računa o članku 90. stavku 1. Ustava Republike Hrvatske kojim je propisano da 'Prije nego što stupe na snagu zakoni i drugi propisi državnih tijela objavljuju se u Narodnim novinama, službenom listu Republike Hrvatske', predlaže da se stupanje na snagu ovoga Zakona utvrdi prvoga dana od dana objave u Narodnim novinama.

Glasovanje o Prijedlogu zakona provedeno je na sjednici Hrvatskoga sabora održanoj 18. svibnja 2016. godine.

Zakon je objavljen u Narodnim novinama, broj 49, od 30. svibnja 2016. godine i stupio je na snagu 31. svibnja 2016. godine.

Iz navedenog je vidljivo da predlagatelj Zakona (Vlada Republike Hrvatske) u Prijedlogu zakona koji je podnesen predsjedniku Hrvatskoga sabora nije utvrdio stupanje na snagu zakona prvoga dana od dana objave, već je isto prihvaćanjem amandmana utvrđeno na sjednici Hrvatskoga sabora, te stoga predlagatelj Zakona u Prijedlogu zakona nije niti mogao navesti opravdane razloge za izuzetno dozvoljeno odstupanje od Ustavom propisnog roka stupanja zakona na snagu, kojem nedostatku prigovara podnositelj Prijedloga.

Vezano uz navode podnositelja Prijedloga da Zakon kao cjelina ima povratno djelovanje, Poslovnikom Hrvatskoga sabora propisano je u članku 62. u djelokrugu Odbora za zakonodavstvo, osim ostalog, da Odbor daje mišljenje o prijedlogu da pojedine odredbe zakona imaju povratno djelovanje.

O navedenom Prijedlogu zakona Odbor za zakonodavstvo raspravljao je na 6. sjednici održanoj 19. travnja 2016. godine, te je u Izvješću Odbora za zakonodavstvo o Prijedlogu zakona o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti, s Konačnim prijedlogom zakona, P.Z. br. 29, klase: 022-03/16-01/28, od 19. travnja 2016. godine, pod točkom 2. utvrđeno da Odbor za zakonodavstvo većinom glasova podupire donošenje ovoga Zakona i ne protivi se prijedlogu predlagatelja da se ovaj Zakon donese u hitnom postupku, a pod točkom 3. Izvješća utvrđeno je da na tekst Konačnog prijedloga zakona Odbor nema primjedbi.

Slijedom navedenog, Vlada Republike Hrvatske predlaže Ustavnom sudu Republike Hrvatske da Prijedlog za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 2. i 3. Zakona o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine«, broj 49/16) ne prihvati.«

6. U dopuni očitovanja klasa: 022-03/16-39/05, ur. broj: 50301-24/06-16-14 od 10. studenoga 2016. Vlada Republike Hrvatske je navela kako je status zaposlenika u slučaju ukidanja državnog tijela i svih poslova tog tijela uređen »Zakonom o državnim službenicima (»Narodne novine«, br. 92/05, 107/07, 13/08, 34/11, 49/11, 150/11, 34/12, 49/12 – pročišćeni tekst, 37/13 i 38/13 – u daljnjem tekstu: Zakon)« te da je člankom 125. stavkom 1. Zakona propisano da kad se ukine državno tijelo, a poslove tog tijela ne preuzme neko drugo državno tijelo, službenike ukinutog tijela preuzima središnje tijelo državne uprave nadležno za službeničke odnose, ako posebnim zakonom nije drukčije određeno, a stavkom 2. istoga članka propisano da se preuzeti službenici iz stavka 1. tog članka stavljaju na raspolaganje Vladi rješenjem čelnika tijela koje ih je preuzelo. Također je navela da je »odredbom članka 74. Kolektivnog ugovora za državne službenike i namještenike (»Narodne novine«, br. 104/13, 150/13, 153/13 i 71/16)« propisano da »službeniku kome nedostaju najviše tri godine života do ostvarenja uvjeta za starosnu mirovinu, ne može prestati služba, odnosno radni odnos bez osobnog pristanka, osim u slučaju prestanka službe po sili zakona, te će se takvog službenika za kojeg ne postoji mogućnost rasporeda, staviti na raspolaganje do ispunjenja uvjeta za mirovinu.« Polazeći od navedenih odredaba Zakona odnosno Kolektivnog ugovora, Ministarstvo uprave je rješenjem od 31. svibnja 2016. preuzelo državnu službenicu raspoređenu na radno mjesto savjetnice predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti u Uredu predsjednika Republike Hrvatske te ju je daljnjim rješenjem od 30. lipnja 2016. stavilo na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske do ispunjenja uvjeta za ostvarivanje prava na starosnu mirovinu (»najranije 1. srpnja 2017. godine«).

Vlada Republike Hrvatske je navela i to da su stupanjem na snagu ZIDZoPPPRH-a/16, »između ostalog, ukinuta sredstva za rad, ali institucija Ureda nije prestala postojati«.

V. MJERODAVNE ODREDBE USTAVA

7. Ustavni sud je pri ocjenjivanju ustavnosti osporenih odredaba ZIDZoPPPRH-a/16 pošao od članka 3., te članka 90. stavaka 1., 3., 4. i 5. Ustava, koji glase:

»Članak 3.

… vladavina prava ... najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.«

»Članak 90.

Prije nego što stupe na snagu zakoni i drugi propisi državnih tijela objavljuju se u 'Narodnim novinama', službenom listu Republike Hrvatske.

(...)

Zakon stupa na snagu najranije osmi dan od dana njegove objave, osim ako nije zbog osobito opravdanih razloga zakonom drukčije određeno.

Zakoni … ne mogu imati povratno djelovanje.

Iz posebno opravdanih razloga samo pojedine odredbe zakona mogu imati povratno djelovanje.«

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. Ustavni sud opetovano ističe da institucija predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti nije ustavna kategorija te je zakonodavcu prepuštena odluka o tome hoće li se i kako eventualno urediti prava bivših predsjednika. Člankom 2. stavkom 4. alinejom 1. Ustava propisana je ovlast Hrvatskog sabora da samostalno, u skladu s Ustavom i zakonom, odlučuje o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj. Stoga Hrvatski sabor, među ostalim, može u određenom opsegu priznati posebna prava bivšim predsjednicima, ali i ta prava ograničavati pa čak i u cijelosti ukidati (vidi odluku i rješenje broj: U-I-4113/2008 i dr. od 12. kolovoza 2014., »Narodne novine« broj 102/14.; u daljnjem tekstu: odluka i rješenje Ustavnog suda broj: U-I-4113/2008 i dr.).

9. Ustavni sud podsjeća da je u točkama 70. do 73. obrazloženja svoje odluke i rješenja broj: U-I-4113/2008 i dr. naveo, među ostalim, da među posebnim pravima bivših predsjednika treba razlikovati dvije skupine. Prva od njih usmjerena je na osiguranje ureda, sredstava, opreme i usluga radi omogućavanja nastavka javnog djelovanja bivših predsjednika na teret državnog proračuna (posebna prava vezana uz nastavak javnog djelovanja bivših predsjednika). Budući da Ustav ne poznaje posebna prava vezana uz nastavak javnog djelovanja bivših predsjednika, to je riječ o isključivoj domeni zakonodavca koji ih može osnivati, mijenjati, ograničavati i ukidati. Druga skupina prava bivših predsjednika nazvana je posebnim pravima vezanim uz osobnu situaciju bivših predsjednika (ta prava imaju ustavnopravnu dimenziju jer su imovinskog karaktera, u pravilu je riječ o novčanim naknadama, i ulaze u područje socijalne sigurnosti, a mogu ulaziti i u područje radnog prava). Stoga u vezi s njima, kao osobnim pravima, mogu nastati legitimna očekivanja (ilustrativna je, primjerice, predsjednička mirovina), za razliku od prava iz prve skupine – posebnih prava vezanih uz javno djelovanje bivših predsjednika – kod kojih po naravi stvari nije moguće postojanje legitimnih očekivanja.

9.1. Predlagatelj, između ostalog, navodi da su Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine« broj 22/13.; u daljnjem tekstu: ZIDZoPPPRH/13) te odluka i rješenje Ustavnog suda broj: U-I-4113/2008 i dr. stvorili kod njega »izvjesnu predodžbu o pravnoj situaciji s kojom može računati i prema njoj prilagoditi svoje ponašanje na planu javnog djelovanja« jer je u tom smislu očekivao da će »sama bit prava na nastavak javnog djelovanja biti sačuvana«.

U vezi s navedenim prigovorima predlagatelja, uz navedeno u točki 9. obrazloženja ovog rješenja, Ustavni sud ističe da je opće poznata činjenica da predsjednici država po prestanku obnašanja te dužnosti mogu javno djelovati i djeluju i nakon što su napustili tu dužnost, čak i u državama u kojima predsjednik republike po prestanku obnašanja dužnosti nije institucionaliziran. Oni, u načelu razmjerno svome ugledu i relevantnosti (postignutima među ostalim i tijekom obavljanja predsjedničke dužnosti) sudjeluju i dalje u javnom životu, odnosno mogu i dalje sudjelovati u njemu ako to žele, neovisno o tome djeluju li u vidu institucionalizirane institucije predsjednika republike po prestanku obnašanja dužnosti ili izvan nje.

9.2. Ustavni sud stoga ocjenjuje neutemeljenima predlagateljeve navode da je ZIDZoPPPRH-om/16 povrijeđena »sama bit prava na nastavak javnog djelovanja« predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti jer njegovo pravo na nastavak javnog djelovanja nije ograničeno ni sa čime osim što ono više nije institucionalizirano, odnosno na teret državnog proračuna.

10. U Konačnom prijedlogu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (P.Z. br. 29) Vlada Republike Hrvatske je, obrazlažući taj prijedlog, među ostalim navela:

»Prestanak prava na ured, osobnog vozača i službeno osobno vozilo i mogućnost trajnog korištenja tih prava na teret državnog proračuna Republike Hrvatske, u odnosu na predsjednika Republike Hrvatske koji je u skladu s člankom 6. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine«, broj 22/13) nastavio korištenje tih prava, ocjenjuje se primjerenim trenutnim gospodarskim uvjetima u Republici Hrvatskom, a posebno uzevši u obzir da navedeni ured nema javno objavljeni učinak svoga poslovanja koji bi opravdao njegovo financiranje. Također je ocijenjeno opravdanim da se prava svim predsjednicima po prestanku obnašanja dužnosti, vezano uz nastavak njihova javnog djelovanja na teret državnog proračuna osiguraju u istom, razumnom razdoblju nakon prestanka obnašanja dužnosti. Budući da je člankom 5. Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine«, br. 105/04, 22/13 i 102/14), navedeno pravo ograničeno na pet godina po prestanku obnašanja dužnosti, Vlada Republike Hrvatske smatra da je opravdano i razumno utvrditi prestanak istog prava za bivšeg predsjednika Republike Hrvatske, koji je navedeno pravo do sada već koristio u razdoblju duljem od pet godina.

(...)

Odredbom članka 204. Poslovnika Hrvatskoga sabora (»Narodne novine«, broj 81/13) predviđeno je da se Zakon, iznimno, može donijeti po hitnom postupku, kada to zahtijevaju osobito opravdani razlozi, koji u prijedlogu moraju biti posebno obrazloženi.

Predlagatelj smatra da bi objedinjavanje prvog i drugog čitanja ovoga Zakona bilo racionalno, s obzirom da se ovim Prijedlogom zakona uređuje samo jedno pitanje, koje se odnosi na prestanak prava na ured, osobnog vozača i službeno osobno vozilo po prestanku obnašanja dužnosti predsjednika Republike Hrvatske koji je u skladu s člankom 6. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine«, broj 22/13) nastavio korištenje tih prava, što se u cijelosti može raspraviti u objedinjenom čitanju, bez dodatnog utroška vremena i financijskih sredstava angažiranih u dva čitanja.«

11. Ustavni sud ocjenjuje da je Vlada u konačnom prijedlogu zakona (vidi točku 10. obrazloženja ovog rješenja) i očitovanju Ustavnom sudu (vidi točku 5. obrazloženja ovog rješenja) navela legitimni cilj zakona u javnom interesu koji ima svoje objektivno i razumno opravdanje.

12. Ustavni sud ocjenjuje neosnovanim i predlagateljevo pozivanje na zabranu retroaktivnosti zakona u cijelosti (članak 90. stavak 5. Ustava). Naime, člankom 3. ZIDZoPPPRH-a/16 propisano je da isti stupa na snagu prvoga dana od dana objave u »Narodnim novinama« te je, s obzirom da je objavljen u »Narodnim novinama« broj 49 od 30. svibnja 2016., stupio na snagu 31. svibnja 2016. (vidi točku 1. obrazloženja ove odluke in fine) i djeluje tek od potonjeg datuma, to jest samo pro futuro.

13. Ustavni sud, međutim, ocjenjuje relevantnim predlagateljev navod o izostanku odgovarajućih prijelaznih odredaba ZIDZoPPPRH-a/16, odnosno primjerenog prijelaznog razdoblja nakon njegovog stupanja na snagu u odnosu na nastavak njegovog javnog djelovanja na teret državnog proračuna. Prijelazni režim u slučajevima poput razmatranog, po ocjeni Ustavnog suda, mora obuhvatiti najmanje dva pitanja: ostavljanje dovoljnog vremena za dovršenje započetih poslova Ureda predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti i uređenje daljnjeg radnopravnog statusa djelatnika tog ureda.

Iz dopunskog očitovanja Vlade (vidi točku 6. obrazloženja ovog rješenja) vidljivo je da je, u konkretnom slučaju, na državnu službenicu Ureda predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti primijenjen opći službenički režim, počevši s datumom stupanja na snagu ZIDZoPPPRH-a/16 te je time riješen radnopravni status službenika tog ureda.

13.1. Međutim, prijelazni režim nije predvidio nikakvo vrijeme za dovršenje započetih poslova Ureda predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti, što Ustavni sud ocjenjuje neprihvatljivim sa stajališta vladavine prava, jedne od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelja za tumačenje Ustava (članak 3. Ustava). Po ocjeni Ustavnog suda, takvo je načelno neprihvatljivo postupanje u konkretnom slučaju izgubilo svoju ustavnopravnu relevantnost s obzirom na protek roka od šest (6) mjeseci. Naime, od 31. svibnja 2016. (kao dana stupanja na snagu ZIDZoPPPRH-a/16) do 6. prosinca 2016. (kao dana donošenja ovog rješenja Ustavnog suda) faktično je bivšem predsjedniku i njegovom uredu ostavljen primjereni vremenski rok za »primopredaju« i dovršenje eventualno započetih poslova pa se predlagatelj više ne može pozivati na činjenicu da mu nije ostavljeno razumno razdoblje za dovršenje započetih poslova.

14. Ustavni sud suglasan je s predlagateljevim navodima da su za vladavinu prava, kao temeljnu ustavnu vrijednost, priprema i donošenje zakona od jednake važnosti kao i njihova primjena. Ustavni sud je u tom smislu glavu I. Izvješća broj: U-X-99/2013 od 23. siječnja 2013. o postupcima donošenja zakona i o Poslovniku Hrvatskog sabora (»Narodne novine« broj 12/13.; u daljnjem tekstu: Izvješće) posvetio postupcima donošenja zakona po hitnom postupku, navevši da je u novijoj parlamentarnoj praksi postupak donošenja zakona po hitnom postupku postao gotovo pravilo, a ne iznimka, što zabrinjava i na što je stoga Ustavni sud bio dužan upozoriti (točka 2. Izvješća). U Izvješću je Ustavni sud, među ostalim, također naveo i sljedeće:

»6. Ustavni sud dužan je podsjetiti da Republika Hrvatska pripada parlamentarnim demokracijama. Višestranački demokratski sustav i vladavina prava najviše su vrednote njezina ustavnog poretka (članak 3. Ustava).

Učestala praksa donošenja zakona po hitnom postupku narušava samu bit parlamentarizma. Takva praksa obezvrjeđuje značenje demokratskih procedura i obvezu njihova poštovanja te onemogućuje javne rasprave o bitnim društvenim pitanjima, slabeći time i osnove za razvitak i unapređenje dijaloške kulture bez koje ne postoji demokratsko društvo.

Pravo koje se stvara u procedurama koje nisu u skladu s duhom parlamentarizma ne nailazi na povjerenje građana, a istodobno podriva i njihovo povjerenje u demokratske institucije.

Ustavni sud podsjeća na međunarodnu obvezu koje se Republika Hrvatska dužna pridržavati, izrečenu u predmetu Europskog suda za ljudska prava Broniowski protiv Poljske (presuda, veliko vijeće, 22. lipnja 2004., zahtjev br. 31443/96):

'184. ... imperativ održavanja legitimnog povjerenja građana u državu i pravo koje ona stvara, inherentan vladavini prava, zahtijeva od vlasti da ... isprave izvanpravnu praksu (to rectify the extra-legal practices).'

7. Ustavni sud stoga utvrđuje da se u postupcima donošenja zakona u Republici Hrvatskoj moraju poštovati standardi inherentni demokratskim procedurama, osobito široke javne rasprave, kao i duh parlamentarizma izražen u ustavnim postulatima o Republici Hrvatskoj kao demokratskoj višestranačkoj državi u kojoj je Hrvatski sabor predstavničko tijelo građana i nositelj zakonodavne vlasti (članci 3. i 70. Ustava).

8. Ovim se izvješćem ne odriče pravo zakonodavca da u pojedinim specifičnim situacijama zakon donese po hitnom postupku. Međutim, to mora činiti iznimno, kad za to postoje razlozi propisani u Poslovniku Hrvatskog sabora (...)«.

Ustavni sud opetovano upozorava na neprihvatljivost loše parlamentarne prakse učestalog donošenja zakona po hitnom postupku, ali ocjenjuje neosnovanima predlagateljeve navode da je u konkretnom slučaju povrijeđen članak 204. stavak 1. Poslovnika Hrvatskog sabora (»Narodne novine« broj 81/13.), kojim je propisano da se zakon iznimno može donijeti po hitnom postupku kada to zahtijevaju osobito opravdani razlozi, koji u prijedlogu tog zakona moraju biti posebno obrazloženi.

14.1. Vlada Republike Hrvatske je u razmatranom slučaju u prijedlogu zakona navela da se njime uređuje samo jedno pitanje, koje se u cijelosti može raspraviti u objedinjenom čitanju bez dodatnog utroška vremena i financijskih sredstava angažiranih u dva čitanja (vidi točku 10. obrazloženja ovog rješenja). U svjetlu prethodno navedenog, a posebice imajući u vidu učinke ZIDZoPPPRH-a/16 i činjenicu da se odnosi na jednog adresata, Ustavni sud ocjenjuje dostatnima razloge za donošenje osporenog zakona po hitnom postupku.

15. Konačno, predlagatelj neosnovano ističe i to da zakonodavac nije poštovao odredbe Ustava o stupanju zakona na snagu jer je odredio da ZIDZoPPPRH/16 stupa na snagu prvoga dana od dana objave u »Narodnim novinama«, što je u suprotnosti s člankom 90. stavkom 3. Ustava koji propisuje da zakon stupa na snagu najranije osmi dan od dana njegove objave, osim ako nije zbog osobito opravdanih razloga zakonom drukčije određeno, a ni zakonski tekst ni prijedlog zakona »ne daju nikakvih opravdanih razloga, a kamoli 'osobito opravdanih razloga', kakvi se Ustavom traže za izuzetno dozvoljeno odstupanje od Ustavom propisanog roka stupanja zakona na snagu.«

15.1. U svojoj odluci broj: U-I-3845/2006 i U-I-5348/2012 od 23. siječnja 2013. (»Narodne novine« broj 12/13.) Ustavni sud je, među ostalim, istaknuo sljedeće:

»8. Članak 90. stavak 3. Ustava propisuje da 'zakon stupa na snagu najranije osmi dan od dana njegove objave ...' Samo iznimno dopušta mogućnost zakonodavcu (Hrvatskom saboru) da vacatio legis zakonom drugačije odredi 'zbog osobito opravdanih razloga'. Za dopuštenost te iznimke Ustav propisuje sljedeće pretpostavke:

– da je riječ o uređenju stupanja na snagu zakona, a ne drugog propisa,

– da se iznimka od redovitog vakacijskog razdoblja ('osmi dan od dana njegove objave') određuje za zakon, a ne za drugi propis,

– da je iznimka propisana zakonom,

– da je zakon objavljen u 'Narodnim novinama',

– da postoje osobito opravdani razlozi za tu iznimku, to jest za drugačiji vacatio legis od onog koji je ustavno pravilo u smislu prvog dijela rečenice članka 90. stavka 3. Ustava.

2) Određivanje vacatio legis u zakonodavnoj praksi

9. Ustavni izraz 'ako nije drukčije određeno' iz članka 90. stavka 3. Ustava otvara zakonodavcu dvije iznimne mogućnosti:

– prvo, da vacatio legis produlji na razdoblje dulje od sedam dana,

– drugo, da vacatio legis skrati na razdoblje kraće od sedam dana.

U zakonodavnoj praksi prisutne su obje iznimke. Ako postoje osobito opravdani razlozi za takvo iznimno postupanje zakonodavca, skraćivanje ili produljenje vakacijskog razdoblja za zakone samo po sebi nije ustavnopravno sporno.

(...)

13. Ustavni sud upozorava i na obvezu poštovanja ustavnog zahtjeva koji dopušta odstupanje od sedmodnevnog vakacijskog razdoblja samo 'zbog osobito opravdanih razloga'. U dosadašnjoj parlamentarnoj praksi taj se zahtjev u pravilu nije poštovao. Preciznije: iz mnogobrojnih prijedloga zakona nije se moglo pročitati da se taj ustavni zahtjev poštuje. Razlozi kojima se obrazlažu 'osobito opravdani razlozi' zbog kojih je potrebno da zakon stupi na snagu prije proteka sedmodnevnog vakacijskog razdoblja u prijedlozima zakona u pravilu se ne navode. Poslovnik Hrvatskog sabora tu ustavnu obvezu ne razrađuje.

Ustavni sud utvrđuje da se dosadašnja parlamentarna praksa u primjeni članka 90. stavka 3. Ustava mora promijeniti i uskladiti sa zahtjevima koji su u njemu sadržani.«

15.2. Vlada u svom očitovanju navodi, među ostalim, da »predlagatelj Zakona (Vlada Republike Hrvatske) u Prijedlogu zakona koji je podnesen predsjedniku Hrvatskoga sabora nije utvrdio stupanje na snagu zakona prvoga dana od dana objave, već je isto prihvaćanjem amandmana utvrđeno na sjednici Hrvatskoga sabora, te stoga predlagatelj Zakona u Prijedlogu zakona nije niti mogao navesti opravdane razloge za izuzetno dozvoljeno odstupanje od Ustavom propisanog roka stupanja zakona na snagu, kojem nedostatku prigovara podnositelj Prijedloga.«

Međutim, Ustavni sud utvrdio je da je amandman Kluba zastupnika Mosta nezavisnih lista od 27. travnja 2016. sadržavao sljedeće obrazloženje:

»Člankom 3. Konačnog prijedloga zakona propisano je stupanje na snagu ovoga Zakona 01. svibnja 2016. godine. S obzirom na kratkoću vremena i objektivnu mogućnost da Zakon ne bude objavljen u 'Narodnim novinama' do 01. svibnja 2016. godine, a vodeći računa o članku 90. stavku 1. Ustava Republike Hrvatske kojim je propisano da 'Prije nego što stupe na snagu zakoni i drugi propisi državnih tijela objavljuju se u 'Narodnim novinama', službenom listu Republike Hrvatske', predlaže se stupanje na snagu ovoga Zakona utvrditi prvoga dana od dana objave u 'Narodnim novinama'."

15.3. Polazeći od stajališta navedenih u točki 15.1. obrazloženja ovog rješenja o nužnosti dosljednog poštovanja članka 90. stavka 3. Ustava, u smislu sprječavanja da iznimka (»izvanredna« vakacija) postane pravilo, Ustavni sud ocjenjuje da se obrazloženje razloga za stupanje na snagu zakona prvoga dana od dana objave, u konkretnom slučaju, koji su navedeni u amandmanu Kluba zastupnika Mosta nezavisnih lista od 27. travnja 2016., ne može ocijeniti drukčije nego izuzetno manjkavim.

Međutim, iz razloga navedenih u točki 14.1. obrazloženja ovog rješenja (budući da se ZIDZoPPPRH-om/16 uređuje samo jedno pitanje, koje se u cijelosti može raspraviti u objedinjenom čitanju bez dodatnog utroška vremena i financijskih sredstava angažiranih u dva čitanja), Ustavni sud ocjenjuje da stupanje na snagu osporenog zakona prvoga dana od dana objave u »Narodnim novinama«, a ne osmog dana od dana njegove objave u »Narodnim novinama«, samo po sebi nije dostatan razlog za drukčiji ishod postupka u konkretnom slučaju.

16. Točka I. izreke ovog rješenja temelji se na članku 43. stavku 1. Ustavnog zakona, a točka II. njegove izreke (objava rješenja) na članku 29. Ustavnog zakona.

Odlučivši kao u točki I. izreke, Ustavni sud nije odlučivao o prijedlogu predlagatelja na temelju članka 45. Ustavnog zakona.

Broj: U-I-2509/2016

Zagreb, 6. prosinca 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVTASKE

Predsjednik
dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

\*\*\*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 49/02. – pročišćeni tekst, dalje u tekstu: Ustavni zakon) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 181/03.) prilažem sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Rješenje broj: U-I-2509/2016 od 6. prosinca 2016.

U gornjem predmetu apstraktne kontrole ustavnosti članaka 2. i 3. Zakona o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine« broj 49/16.; u daljnjem tekstu: ZIDZoPPPRH/16), glasao sam protiv rješenja kojim se ne prihvaća prijedlog za ocjenu njihove suglasnosti s Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), te sam sukladno članku 27. stavku 5. Ustavnog zakona izdvojio mišljenje.

Glasovao sam protiv i izdvojio mišljenje jer smatram da je prijedlog trebalo prihvatiti, provesti postupak ocjene suglasnosti članaka 2. i 3. ZIDZoPPPRH-a/16, utvrditi njihovu nesuglasnost sa Ustavom te nakon toga donijeti odluku kojom se zbog njihove neustavnosti ukida ZIDZoPPPRH/16 u cjelini.

Nesporno je ustavno pravo Hrvatskog sabora da kao zakonodavac ne temelju članka 2. stavka 4. alineje 1. Ustava »neposredno i samostalno u skladu s Ustavom i zakonom odlučuje o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj«. Polazeći od ove ustavne ovlasti ne može se Hrvatskom saboru dovesti u pitanje pravo da zakonom uredi i posebna prava bivših predsjednika. Dakako, ako se odluči tako pristupiti tom pitanju. Isto tako nesporno je njegovo pravo da kasnije, ako za to postoje opravdani, razumni i prihvatljivi razlozi te legitimni cilj, zakonom mijenja, dopunjuje, proširuje, ali i ograničava pa i u cijelosti ukida zakon, osim onog dijela kojim se (kao npr. pravo na mirovinu) smatraju stečenim pravima.

Međutim, hrvatski zakonodavac je u postupku donošenja zakona općenito, pa onda i kod donošenja njihovih izmjena i dopuna (uključivo kad se njima postojeća prava ograničavaju ili ukidaju) vezan s jedne strane obvezom poštivanja ustavnopravnog propisanog postupka za njihovo donošenje, a s druge strane ustavom postavljenim zahtjevom za poštivanje temeljnih ustavnih vrednota i ustavom zaštićenih dobara.

Drugim riječima, zakonodavac ima ustavnu ovlast da mijenja, ograničava, ukida posebna prava predsjednika Republike Hrvatske po obnašanju dužnosti koja su mu utvrđena posebnim zakonom. No, ta promjena zakona mora biti provedena u skladu s Ustavom utvrđenim uvjetima i kriterijima, s jedne strane, a s druge sam taj zakon mora biti donesen u propisanom postupku. Upravo nepoštivanje propisanog postupka, te ustavom utvrđenih (nekih) kriterija i uvjeta koji se moraju steći da bi se ovaj zakon mogao donijeti, objaviti i stupiti na snagu, doprinijeli su formiranju moga stava da ZIDZoPPPRH/16, zbog njegove neustavnosti treba ukinuti u cijelosti. U prilog tog mog stava govore već pojedine neustavnosti same za sebe, a pogotovo njihova sinergija.

Riječ je o sljedećim razlozima:

I.

1. Potpuno nepridržavanje i nepoštivanje odredaba sadržanih u člancima Kodeksa savjetovanja sa zainteresiranom javnošću u postupcima donošenja zakona i drugih propisa i akata (»Narodne novine« broj 140/09.; u daljnjem tekstu: Kodeks);

2. Povrede članka 204. stavka 1. Poslovnika Hrvatskog sabora (»Narodne novine« broj 81/13.)

1.1. Predlagatelj ZIDZoPPPRH-a/16, bila je Vlada Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vlada). Vlada je donijela Kodeks. Međutim, u postupku donošenja ZIDZoPPPRH-a/16 Vlada ga u cijelosti nije poštovala. Jednim dijelom takvo njezino ponašanje kao predlagatelja ZIDZoPPPRH-a/16, proizlazi i iz činjenice da ga je predložila za donošenje po hitnom postupku. Već sama ova činjenica nužno nalaže, po mom mišljenju dodatno argumentiranje i obrazlaganje potrebe da se ovaj članak ZIDZoPPPRH-a/16 donese (»iznimno«) po hitnom postupku. No, to nije učinjeno.

2.2. Poslovnik Hrvatskog sabora, kako je znano, predstavlja jedan od izvora ustavnog prava. Njegovim člankom 204. stavkom 1. propisano je da se zakon iznimno može donijeti po hitnom postupku kada to zahtijevaju osobito opravdani razlozi, koji u prijedlogu tog zakona moraju biti obrazloženi. Vlada je u prijedlogu ZIDZoPPPRH-a/16 navela da se prijedlogom zakona uređuje samo jedno pitanje, koje se u cijelosti može raspraviti u objedinjenom čitanju bez dodatnog utroška vremena i financijskih sredstava angažiranih u dva čitanja. Navedeno obrazloženje samo po sebi može biti točno, no ono ne predstavlja obrazloženje koje bi bilo validno za opravdanje »osobito opravdanih razloga« za hitnosti postupka za donošenje ZIDZoPPPRH-a/16. Zbog nedostatka valjanih argumenata koji bi bili izneseni u obrazloženju osobito opravdanih razloga za primjenu hitnog postupka u donošenju ZIDZoPPPRH-a/16, smatram da je povrijeđen članak 204. stavak 1. Poslovnika Hrvatskog sabora, a sukladno tome i cijeli Kodeks.

II. Povreda članka 90. stavka 3. Ustava

Ustav u članku 90. stavku 3. propisuje:

»Članak 90.

(...)

Zakon stupa na snagu najranije osmi dan od dana njegove objave, osim ako nije zbog osobito opravdanih razloga zakonom drukčije određeno.

(...)«

U obrazloženju amandmana »Mosta« na ZIDZoPPPRH-a/16 navedeno je da postoji mogućnost da taj zakon ne bude objavljen u »Narodnim novinama« do 1. svibnja 2016. pa da je zato potrebno da on stupi na snagu prvi dan od dana objave u »Narodnim novinama«. Smatram da postojanje objektivne mogućnosti da neki zakon ne bude objavljen u »Narodnim novinama« do nekog datuma ne znači sama po sebi, da postoje osobito opravdani razlozi za kraći vacatio legis od onoga koji je ustavno pravilo u smislu prvog dijela rečenice članka 90. stavka 3. Ustava.

Navedeno obrazloženje ne sadrži argumente koji potvrđuju postojanje osobito opravdanih razloga za kraći vacatio legis, već ono implicite sadrži priznanje podnositelja amandmana na ZIDZoPPPRH-a/16, kojim on želi njegovo stupanje na snagu točno na određeni datum neovisno o razlozima (jer ih ne iznosi) za takav stav. Amandman je od strane predlagatelja ZIDZoPPPRH-a/16 prihvaćen, bez rasprave i glasanja o njemu.

Obzirom na nedostatak argumentacije koja potvrđuje postojanje osobito opravdanih razloga koji bi opravdali skraćivanje vacatio legisa, ili još točnije da oni nisu izloženi u prijedlogu ZIDZoPPPRH-a/16, niti od njegovog predlagatelja, niti od predlagatelja amandmana koji je usvojen, smatram da je povrijeđena odredba članka 90. stavka 3. Ustava te da odredbu (članak) ZIDZoPPPRH-a/16 o stupanju na snagu zbog njezine neustavnosti treba ukinuti. Međutim, kad je ukinuta odredba (članak) o stupanju na snagu nekog zakona, nije moguće da se samim time ne ukine i cijeli zakon. Zbog toga smatram da je potrebno, zbog njegove neustavnosti ukinuti cijeli ZIDZoPPPRH/16.

III.

U odredbama koje se odnose na prijelazno razdoblje prisutna je očigledna zakonska praznina.

Pitanje zakonske praznine (kao i pravnih praznina u pravnim propisima) Ustavni sud u postupku ocjene suglasnosti zakona s Ustavom, odnosno ocjene ustavnosti i zakonitosti drugih propisa nije nadležan odlučivati. No, postoje u najmanju ruku dva važna razloga zbog kojih Ustavni sud o njima mora voditi računa.

Prvo, zbog toga što protekom vremena one mogu i te kako utjecati na ostvarivanje ljudskih prava i temeljnih sloboda (npr. zaposlenika) i/ili na dovršenje poslova odnosno ispunjenje preuzetih obveza koje je fizička ili pravna osoba preuzela, a zbog neostavljanja prijelaznog razdoblja u ukinutom zakonu ih nije više u mogućnosti obaviti. Tako se zbog zakonske praznine npr. nisu uredili ZIDZoPPPRH-om/16 prava, obveze i odgovornosti zatečenih (zaposlenih) radnika u uredu bivšeg predsjednika Republike Hrvatske. Navedenu okolnost je priznala i sama Vlada u svom dodatnom očitovanju, priznavši da će rješavati njihov radnopravni status u skladu sa Zakonom o državnim službenicima (»Narodne novine« broj 92/05., 107/07., 13/08., 34/11., 49/11., 150/11., 34/12., 49/12. – pročišćeni tekst, 37/13. i 38/13.), a ne na temelju ZIDZoPPPRH-a/16.

Drugi razlog je što zakonska praznina, može, a u pravilu i upućuje, na to da zakon koji ju sadrži nije u dovoljnoj mjeri ispoštovao načela vladavine prava i pravne sigurnosti. To se po pravilu očituje u činjenici da uslijed nereguliranja pravnih pitanja na koje se odnosi zakonska praznina, zakon dopušta posvemašniju neizvjesnost u pogledu krajnjeg učinka svojih odredaba po adresate na koje se one odnose. Takva situacija je prisutna i u ZIDZoPPPRH-u/16 glede nepropisivanja prijelaznog razdoblja za dovršenje započetih poslova Ureda predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti te radno-pravnog statusa njegovih zaposlenika.

Prilika je ovdje podsjetiti da je Ustavni sud Republike Hrvatske u svojoj odluci i rješenju broj: U-I-659/1994, U-I-146/1996, U-I-228/1996, U-I-508/1996, U-I-589/1999 od 15. ožujka 2000. (»Narodne novine« broj 31/00.), utvrdio slijedeće:

»– načelo pravne izvjesnosti traži da budu zadovoljena dva zahtjeva koja proizlaze iz izraza 'propisan zakonom' ili 'sukladan zakonu'. Prvo, zakon mora biti svima dostupan na odgovarajući način: građaninu mora biti omogućeno saznanje o tome što je pravno pravilo koje će se u danim okolnostima primijeniti na dotični slučaj. Drugo, odredba se ne može smatrati 'zakonom' sve dok nije formulirana dovoljno precizno da građaninu omogući da prema njoj uskladi svoje ponašanje: njemu se mora omogućiti – po potrebi, uz odgovarajući savjet – da predvidi, do stupnja koji je razuman u danim okolnostima, posljedice koje njegovo ponašanje može uzrokovati;

– zakon mora biti dovoljno jasan u svojim odredbama kako bi građaninu pružio primjereno saznanje u kojim se okolnostima i pod kojim se uvjetima kreće ovlast javnih vlasti;

– zakon koji daje 'diskrecijske' ovlasti javnim vlastima mora ukazati na opseg te ovlasti, a stupanj preciznosti koji se od zakona zahtijeva mora ovisiti o osobitosti materije o kojoj se radi. Bilo bi suprotno vladavini prava da zakonska ovlaštenja dana javnim vlastima bude izražena u odredbama koje sadrže neograničenu moć. Dosljedno tome, zakon mora ukazati na opseg svake ovlasti povjerene javnim vlastima, i na dostatno precizno formuliran način korištenja tih ovlasti, imajući u vidu legitimne ciljeve i mjere koje su potrebne kako bi se pružila odgovarajuća zaštita pojedincu od arbitrarnog uplitanja javnih vlasti (točka 19.5. Odluke/2000).

Konačno, u Odluci/2000 Ustavni sud utvrdio je i to, da se o slobodnom djelovanju nadležnog tijela može govoriti tek nakon što se zakonom jasno odrede djelokrug i granice ovlasti tog tijela, postupak po kojem ono djeluje i način na koji se kontrolira ispunjavanje propisanih zakonskih zahtjeva. Iz toga slijedi da će načelo vladavine prava biti poštivano samo u slučaju ako zakonske odredbe budu dovoljno određene prema onima na koje se odnose, kako u pogledu njihovih prava i obveza, tako i u pogledu postupka u kojem se o tim pravima i obvezama odlučuje, odnosno ako posljedice koje će izazvati budu izvjesne za sve na koje se zakon treba primijeniti. (točke 19.1. i 19.2. Odluke/2000).«

Navedena stajališta Ustavni sud je opetovano ponovio u svojoj Odluci broj: U-I-1152/00, U-I-1814/01, U-I-1478/04, U-I-3137/04 i U-I-3760/05 od 18. travnja 2007. (»Narodne novine« broj 43/07.).

Slijedom svega izloženog smatram da cijeli ZIDZoPPPRH/16 nije suglasan s Ustavom, te ga zbog toga treba ukinuti.

Zagreb, 15. prosinca 2016.

Sudac
dr. sc. Mato Arlović, v. r.

\*\*\*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 181/03.) prilažem sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Rješenje broj: U-I-2509/2016 od
6. prosinca 2016. godine

Žalim što se ne mogu složiti s mišljenjem većine da se u konkretnom ustavnosudskom predmetu broj U-I-2509/2016 ne prihvati prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 2. i 3. Zakona o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine« broj 49/16.).

Osporena odredba članka 3. Zakona o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti glasi: »Ovaj Zakon stupa na snagu prvoga dana od dana objave u 'Narodnim novinama'«.

Odredba članka 90. stavak 3. Ustava Republike Hrvatske glasi: »Zakon stupa na snagu najranije osmi dan od dana njegove objave, osim ako nije zbog osobito opravdanih razloga zakonom drukčije određeno«.

Kada se u međusobni kontekst stave gornje dvije citirane odredbe, očigledno je da se one nalaze u međusobnoj diskrepanciji tj. da prva nije u skladu s potonjom.

Iz očitovanja Vlade Republike Hrvatske na prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom vidljivo je da je u prijedlogu osporenog Zakona – koji je raspravljen na sjednici Odbora za zakonodavstvo 19. travnja 2016. godine – bilo predviđeno da članak 3. glasi: »Ovaj Zakon stupa na snagu 1. svibnja 2016. godine«', ali je na sjednici Hrvatskog sabora prihvaćen amandman kojim je predložena izmjena članka 3. na koji način je došlo do toga da je izglasan konačni (ovdje osporeni) tekst članka 3. tj. da Zakon stupa na snagu prvog dana od dana objave u Narodnim novinama. Budući da u prvobitnom prijedlogu zakona takvo stupanje na snagu nije bilo predviđeno, predlagatelj nije niti mogao navesti opravdane razloge za izuzetno dozvoljeno odstupanje od Ustavom propisanog roka stupanja zakona na snagu.

Iz navedenog očitovanja Vlade Republike Hrvatske razvidno je da nije zadovoljen Ustavom propisani uvjet za izuzetno odstupanje od propisanog najkraćeg roka za stupanje zakona na snagu.

Smatram da je time došlo do proceduralne pogreške preko koje Ustavni sud ne bi smio prijeći. Procedura se neizostavno mora poštovati, što znači da se, istovremeno, pogreške u proceduri moraju sankcionirati.

Nije na Ustavnom sudu da bira koje će ustavne odredbe primijeniti onako kako glase, a koje neće primijeniti. Ustavni sud je čuvar Ustava, iz Ustava crpi i vlastitu legitimaciju, te ga je dužan primjenjivati u cijelosti.

Uistinu, Ustavni sud je ovlašten pojmovima koje Ustav koristi (npr. osobne i političke slobode i prava, gospodarska, socijalna i kulturna prava itd.) odrediti sadržaj, opseg i doseg tumačeći ih. Međutim, proceduralnu odredbu kao što je ona članka 90. stavak 3. Ustava Ustavni sud je dužan onako kako glasi, jer se radi od jasnoj i nedvosmislenoj odredbi.

Tako je i u konkretnom slučaju prema mojem mišljenju bilo potrebno da Ustavni sud prihvati prijedlog i pokrene postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom osporenih odredaba članaka 2. i 3. Zakona o izmjeni i dopuni Zakona o posebnim pravima predsjednika Republike Hrvatske po prestanku obnašanja dužnosti (»Narodne novine« broj 49/16.) te ukine osporeni propis kao neustavan.

Zagreb, 9. prosinca 2016.

Sudac
Andrej Abramović, v. r.