## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-2858/2008 od 22. prosinca 2011.

### NN 6/2012 (13.1.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-2858/2008 od 22. prosinca 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

180

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenulo društvo B. d.o.o. Z., koje zastupa E. H., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 22. prosinca 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: Gž-3765/07 od 18. travnja 2008., kojom je kao neosnovana, odbijena žalba podnositelja (tuženika u parničnom postupku radi naknade štete) i potvrđena presuda Općinskog suda u Splitu broj: IP-683/06 od 26. ožujka 2007.

Prvostupanjskom presudom naloženo je podnositelju da na ime naknade štete tužitelju isplati iznos od 50.000,00 kuna zajedno s pripadajućom zakonskom zateznom kamatom od dana podnošenja tužbe do isplate.

2. Podnositelj smatra da mu je osporenim presudama povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 38. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te članak 10. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

U ustavnoj tužbi podnositelj navodi:

»(...)

Niti jedan a niti drugi sud nisu uvažili činjenicu da je B. izvještavao o pitanju od javnog interesa... Nisu prihvatili činjenicu da se ovdje ne radi o neosnovanom, bezrazložnom ili osobnom 'napadu' na predsjednika Trgovačkog suda u Splitu nego da je on kao javna osoba – predsjednik suda – spomenut upravo u kontekstu svojega suda i izvještaja Ministarstva pravosuđa.

(...)«

Podnositelj nadalje navodi kako se sloboda izražavanja ne smije ograničavati kao što je u ovom predmetu bio slučaj samo zato što netko nije u stanju prihvatiti javni rizik funkcije koju je svjesno preuzeo, te dalje ističe:

»(...)

Ako je tisak 'jedno od sredstava uz pomoć kojeg političari i javno mnijenje mogu provjeriti obnašaju li suci svoje teške obveze na način koji odgovara svrsi na kojoj se temelje povjerene im zadaće' uskraćivanje slobode novinarske analize službenih dokumenata Ministarstva pravosuđa, koja se temelji na konkretnom činjeničnom supstratu i parlamentarnom pitanju, a koje se tiču rada sudova, bez obzira kako ju je predsjednik Trgovačkog suda u Splitu osobno doživio ili shvatio, objektivno onemogućuje obnašanje funkcije tiska u demokratskom društvu.

(...)«

Konačno, podnositelj smatra da ne postoji proporcionalnost između zaštite legitimnog cilja i sankcije određene od strane nadležnih sudova.

Od Ustavnog suda traži da se ustavna tužba usvoji i pobijane presude ukinu.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Županijski sud u Splitu ocijenio je da je sud prvog stupnja, nakon što je potpuno i pravilno utvrdio sve odlučne činjenice potrebne za presuđenje u konkretnom parničnom postupku, za svako utvrđenje dao jasne i određene razloge te da ne postoji ni proturječnost između onoga što se u razlozima presude navodi o sadržaju isprava ili zapisnika o iskazima danih u postupku i samih tih isprava ili zapisnika.

Županijski sud u Splitu u obrazloženju osporene presude, između ostalog, navodi:

»... protivno žalbenim razlozima tuženika, pravilno je prvostupanjski sud zaključio da su ključne činjenice i podaci objavljeni u spornom članku neistiniti, te da ne predstavljaju vrijednosne sudove autorice za čijom objavom je postojao interes javnosti.

Niti u ovom stadiju postupka tuženik ničim nije dokazao svoje paušalne tvrdnje o ostvarenju pretpostavki za oslobađanje od odgovornosti za naknadu štete u smislu odredbe članka 21. ZM-a, jer je u provedenom postupku utvrđeno da se bez sumnje ne radi o prenesenim tvrdnjama niti o informacijama koje se temelje na istinitim činjenicama ili činjenicama za koje je autorica imala osnovan razlog povjerovati da su istinite i čiju je istinitost provjerila poduzimanjem potrebitih mjera...«

Županijski sud u Splitu istaknuo je i sljedeće:

»(...)

Interes javnosti nije prokazivati ove ili one obnašatelje javne dužnosti, a bez ikakvog čvrstog uporišta u provjerljivim i dokazanim činjenicama. Prava adresa za provjeru činjenica koje se vezuju za određenu osobu, odnosno ustanovu čiji se nezakoniti rad insinuira, jest upravo ta institucija...«

Slijedom navedenog, Županijski sud u Splitu potvrdio je prvostupanjsku presudu da je objavljivanje citiranih informacija u spornom članku dovelo do povrede časti i ugleda tužitelja.

5. Ustavna tužba podnositelja razmotrena je s aspekta povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 38. stavcima 1. i 2. Ustava, u svezi s člankom 10. Konvencije.

5.1. Članak 38. stavci 1. i 2. Ustava glase:

»Članak 38.

Jamči se sloboda mišljenja i izražavanja misli.

Sloboda izražavanja misli obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa i slobodno osnivanje svih ustanova javnog priopćavanja.

(...)«

Članak 10. Konvencije glasi:

»Članak 10.

SLOBODA IZRAŽAVANJA

1. Svatko ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo obuhvaća slobodu mišljenja i slobodu primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja javne vlasti i bez obzira na granice. Ovaj članak ne sprečava države da podvrgnu režimu dozvola ustanove koje obavljaju djelatnosti radija ili televizije te kinematografsku djelatnost.

2. Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanim zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni radi interesa državne sigurnosti, teritorijalne cjelovitosti ili javnog reda i mira, radi sprečavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala, radi zaštite ugleda ili prava drugih, radi sprečavanja odavanja povjerljivih informacija ili radi očuvanja autoriteta i nepristranosti sudbene vlasti.«

5.2. Ustavno i konvencijsko pravo na slobodu izražavanja predstavlja jedan od temeljnih stupova demokratskog društva, pri čemu je posebno važna sloboda tiska. Sastavni dio slobode tiska jest širenje informacija i ideja o stvarima koje su od javnog interesa. Zadaća je tiska da širi takve informacije, dok je pravo javnosti da takve informacije prima. Međutim, i članak 38. Ustava i članak 10. Konvencije ne jamče potpuno neograničenu slobodu izražavanja čak i kada je riječ o izvještavanju o sadržajima ozbiljnog javnog interesa. Ova sloboda nosi sa sobom »dužnosti i odgovornosti« koje vrijede i za tiskane medije. Te »dužnosti i odgovornosti« poprimaju na važnosti, između ostalog, i kada se napada ugled imenovanih pojedinaca i potkopavaju prava drugih. Zaštita koja se novinarima prilikom izvještavanja o pitanjima od općeg interesa pruža na temelju ovog ustavnog i konvencijskog prava podložna je uvjetu da se njihovo djelovanje odvija u dobroj vjeri kako bi pružili točne i pouzdane informacije u skladu s novinarskom etikom. Stoga su kod procjene o izvještavanju o sadržajima od općeg interesa državna tijela ograničena interesom demokratskog društva da omogući tiskanim medijima njihovu ključnu ulogu »čuvara javnog interesa« (predmet Observer i Guardian protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda, veliko vijeće, 26. studenoga 1991., zahtjev br. 13585/88).

6. U konkretnom slučaju zadatak je Ustavnog suda da ocijeni je li miješanje u slobodu izražavanja podnositelja bilo »nužno u demokratskom društvu«. Pri tom, Ustavni sud posebno mora utvrditi jesu li razlozi koje su naveli nadležni sudovi kako bi opravdali miješanje relevantni i dovoljni, te je li poduzeta mjera bila razmjerna legitimnim ciljevima. Ustavni sud napominje kako prilikom ocjenjivanja razmjernosti miješenja valja razlikovati izjavu o činjenicama od vrijednosnih prosudbi. Dok je nemoguće utvrditi istinitost vrijednosnih prosudbi, postojanje činjenica može se dokazati, pa zahtjev da se u skladu s razumnim standardom dokazivanja dokaže da je izjava o činjenicama supstancijalno istinita, nije u suprotnosti s člankom 38. Ustava i člankom 10. Konvencije.

U spornoj situaciji valjalo je utvrditi istinitost činjeničnih navoda podnositelja u objavljenom članku. U tom smislu prvostupanjski sud proveo je dokazni postupak u kojem je podnositelj imao priliku dokazati istinitost objavljenih podataka. Nakon provedenog postupka sud je zaključio kako cjelokupni sadržaj spornog članka predstavlja informaciju u kojoj se obradi teme nije pristupilo na objektivan način niti zaključci i tvrdnje iz tog članka predstavljaju točnu i istinitu informaciju. Povredu načela objektivnosti u članku prvostupanjski sud vidi u činjenici što autorica članka nije zatražila niti je pokušala zatražiti provjeru i objašnjenje za tvrdnje koje je iznijela u članku od osoba koje u njemu proziva. Isto tako, sudovi su utvrdili da podnositelj nije dokazao da bi se stečajni predmeti na Trgovačkom sudu u Splitu raspoređivali u rad na način da se pogoduje stečajnim upraviteljima i vjerovnicima s ciljem zajedničkog ostvarenja i dijeljenja zarade u stečajnim postupcima.

Razmatranjem osporenih presuda i cjelokupnog predmeta Ustavni sud ocjenjuje da su nadležni sudovi pravilno utvrdili da je podnositelj ustavne tužbe iznio činjenične tvrdnje a da prethodno nije na odgovarajući način provjerio njihovu istinitost. Ustavni sud prihvaća stajalište nadležnih sudova da podaci koje je Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske dostavilo odgovarajući na zastupničko pitanje nisu dokaz da bi tužitelj radio suprotno normama Sudskog poslovnika Trgovačkog suda u Splitu. S obzirom na ozbiljnost iznesenih tvrdnji podnositelj je trebao potražiti dodatne informacije te saslušati verziju činjenica suprotne strane. Ovo posebno iz razloga što je u konkretnom slučaju tužitelj predsjednik Trgovačkog suda u Splitu dakle osoba koja je nositelj sudbene vlasti čiji rad ima temeljnu ulogu u državi vladavine prava. Zbog takve uloge, rad sudova treba uživati povjerenje javnosti i mora se štititi od neutemeljenih napada (predmet Prager i Oberschlick protiv Austrije, presuda, vijeće, 26. travnja 1995., zahtjev br. 15974/90). Ustavni sud napominje da sudovi kao i ostale institucije, nisu imuni na kritiku i kontrolu, no ta kritika nikada ne smije prijeći određene granice, a osobito treba jasno razlikovati kritiku i uvredu, o čemu, prema ocjeni Ustavnog suda, podnositelj nije vodio računa kada je objavio sporni članak.

Imajući u vidu navedeno, kao i činjenicu da protiv tužitelja nije pokrenut nikakav postupak u svezi s nezakonitim radom koji mu se spornim člankom stavlja na teret, Ustavni sud ocjenjuje da su nadležni sudovi pravilno usvojili tužbeni zahtjev tužitelja te utvrdili povredu prava osobnosti (čast i ugled) tužitelja.

7. U odnosu na određenu visinu novčane naknade nematerijalne štete, Ustavni sud ne prihvaća argument podnositelja da je ista nerazmjerna legitimnom cilju koji se htio postići. Odmjeravajući visinu naknade štete nadležni sudovi uzeli su u obzir da se u konkretnom slučaju radi o poslovnom tjedniku koji se obraća određenom krugu poslovnih ljudi, a ne uredniku tjednika ili novinaru pojedincu. Stoga, ocjena je Ustavnog suda da su nadležni sudovi pravilno smatrali da je potrebno ograničiti pravo na slobodu izražavanja podnositelja, a određena sankcija ispunjava »neodgodivu društvenu potrebu«.

8. Slijedom iznijetoga, Ustavni sud ocjenjuje kako podnositelju nije povrijeđeno pravo iz članka 38. Ustava i članka 10. Konvencije zbog čega je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci.

9. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2858/2008

Zagreb, 22. prosinca 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 6/2012-180