## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2747/2008 od 15. ožujka 2012.

### NN 41/2012 (11.4.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2747/2008 od 15. ožujka 2012.

41 11.04.2012 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:
U-III-2747/2008 od 15. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1063

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo K. D. iz Z., kojeg zastupa T. Č., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 15. ožujka 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-1811/08-2 od 8. travnja 2008.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-1811/08-2 od 8. travnja 2008., kojom je preinačena presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ps-182/00 od 30. siječnja 2008., na način da je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja.

Prvostupanjskom presudom usvojen je tužbeni zahtjev podnositelja (tužitelja u parničnom postupku) i suđeno je da presuda u cijelosti nadomješta ugovor o otkupu stana sklopljenog između tuženice Republike Hrvatske Ministarstva obrane, kao prodavatelja i podnositelja kao kupca, a koji se nalazi u Z., A. J. 47, prvi kat, površine 47 m² (točka I. izreke). Tuženica je podnositelju obvezana naknaditi parnične troškove (točka II. izreke).

2. Podnositelj smatra da su mu osporenom presudom Županijskog suda u Zagrebu povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te članak 117. stavak 3. (115. stavak 3.) Ustava.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da se osporena presuda Županijskog suda u Zagrebu zasniva na »pogrešnoj primjeni i interpretaciji članka 50a. Zakona o prodaji stanova...« Naime, podnositelj ističe da niti on niti njegova majka Đ. D. nemaju u vlasništvu useljivu nekretninu, pa prema njegovom mišljenju njegova majka kao nositeljica stanarskog prava ispunjava uvjete za otkup stana, a time ima pravo i na davanje suglasnosti članu domaćinstva (podnositelju) za otkup stana.

Podnositelj smatra da drugostupanjski sud za svoje stajalište, koje je suprotno stajalištu prvostupanjskog suda, nije naveo valjane razloge niti ga je obrazložio. Podnositelj u ustavnoj tužbi, između ostalog, navodi:

»(...)

Bit i osnova ovog spora sastoje se u interpretaciji odredbe članka 50a Zakona o prodaji stanova, gdje se ispituje okolnost da li je činjenica što je Z. D. vlasnik useljive kuće u gradu Z. prepreka za priznavanje Đ. D. prava na otkup spornog stana, a time i prava na davanje suglasnosti na otkup spornog stana članu svojeg obiteljskog domaćinstva, konkretno ovdje tužitelju.

U obrazloženju drugostupne presude kojom je odbijen tužbeni zahtjev, nalazi se navod koji predstavlja osnovu pravnog stajališta drugostupnog suda, a sadržan je u pogrešnoj primjeni i interpretaciji članka 50a Zakona o prodaji stanova, po kojem Đ. D. nije mogla dati tužitelju valjanu suglasnost za otkup stana obzirom da je njezin suprug Z. D. bio vlasnik useljive kuće u Z.

U procesnopravnom smislu presuda Županijskog suda predstavlja povredu prava na zajamčenu jednakost pred zakonom i primjenu zakona u odnosu na tužitelja, iz razloga jer sugerira da u prethodnom postupku nije utvrđeno niti raspravljeno pitanje, i to kao prethodno pitanje, da li navedena činjenica vlasništva bivšeg supruga, ali svakako bivšeg člana obiteljskog domaćinstva, Z. D. predstavlja prepreku za priznavanje prava na otkup stana Đ. D., jer na stranici..., sud doslovno navodi da je nakon provedenih dokaza saslušavanjem svjedoka i uvidom u dokumentaciju, kao nesporno utvrdio okolnost što je Z. D. vlasnik useljive kuće, isto ne predstavlja zapreku za otkup predmetnog stana u smislu odredbe članka 50a, stavak 1, alineja 5, Zakona o prodaji stanova, majci tužitelja, dakle Đ. D., koja je zadržala stanarsko pravo, odnosno sada tužitelj kojem je ista dala suglasnost za otkup stana.

Dakle, presuda Županijskog suda se zasniva na argumentu da Đ. D. kao nositeljica stanarskog prava nije mogla dati suglasnost za otkup stana, jer niti sama nema pravo na otkup stana.

Razloge, argumentaciju niti obrazloženje za ovakvo stajalište Županijski sud ne daje, a posebno ne daje nikakvo obrazloženje zbog čega bi smatrao da su zaključci i argumentacija iz obrazloženja prvostupne presude suprotni zakonu odnosno netočni.

(...)«.

Podnositelj predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporene presude.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Zagrebu broj: P-182/2000.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), glasi:

»Članak 62.

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

(...).«

5. Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine« broj 58/95.), koji je stupio na snagu 17. kolovoza 1995., između ostalog, izmijenjen je članak 50. Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine« broj 43/92. – pročišćeni tekst, 69/92., 25/93., 26/93., 48/93., 2/94., 29/94., 44/94., 47/94., 58/95., 11/96., 11/97. – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, 68/98., 96/99. – Uredba o izmjeni Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo, 120/00. – Uredba o produljenju roka iz članka 8. stavka 1. Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo i 94/01. – Uredba o produljenju roka iz članka 8. stavka 1. Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo, u daljnjem tekstu: Zakon o prodaji) te je utvrđeno da se stanovi, koji su u vlasništvu Republike Hrvatske (državni stanovi), prodaju uz primjenu dodatnih kriterija propisanih tim zakonom. Jedan od kriterija propisan je člankom 50a. tog zakona, koji u stavku 3. točki 7. koji glasi:

»Članak 50a.

(...)

Državni stan ne mogu kupiti, niti prenijeti pravo na kupnju stana osobe:

(...)

– koje u istom mjestu imaju u vlasništvu useljivu kuću ili stan.

(...)«

6. Uvidom u pribavljeni spis Općinskog suda u Zagrebu kao nesporno je utvrđeno:

– Đ. D., majka podnositelja, s tuženikom je 21. svibnja 1986. sklopila ugovor o korištenju navedenog stana, a u točki 5. ugovora kao članovi njezinog porodičnog domaćinstva navedeni su suprug Z. D. i sinovi K. D. i V. D.;

– Đ. D. 31. listopada 1995. podnijela je zahtjev za otkup navedenog stana;

– tuženik je dopisom (obavijest) od 30. listopada 1998. klasa: 371-07/95-04/18762, urbroj: 512-09-12-98-12 izvijestio Đ. D., pozivom na članak 50a. Zakona o prodaji stanova, da se njezinom zahtjevu ne može udovoljiti jer je Stambena komisija nakon uvida u priloženu dokumentaciju utvrdila da je njezin suprug Z. D. vlasnik kuće u Z., K. 10b koja je uvjetna za stanovanje;

– Đ. D. je kao nositeljica stanarskog prava na tom stanu stekla status najmoprimca;

– Z. D. vlasnik je kuće u Z., K. 10 kao i kuće na adresi K. 10b čije je vlasništvo stekao na temelju rješenja o nasljeđivanju Općinskog suda u Zagrebu, broj: O-6252/92 od 23. studenoga 1992.;

– podnositelj je 6. svibnja 1999., uz suglasnost Đ. D., podnio zahtjev za otkup navedenog stana;

– tuženik je u odgovoru 16. rujna 1999., klasa: 371-07/95-04/18762, urbroj: 512M3-030402-99-14 izvijestio podnositelja da njegovom zahtjevu za otkup stana »nije u mogućnosti udovoljiti iz razloga naznačenih u našem dopisu koji smo uputili Vašoj majci Đ. D. dana 1. ožujka 1999.«;

– podnositelj je 3. travnja 2000. protiv tuženika podnio tužbu Općinskom sudu u Zagrebu radi utvrđenja i otkupa stana;

– na temelju sporazumnog zahtjeva za rastavu braka, brak između Đ. D. i Z. D. rastavljen je presudom Općinskog suda u Zagrebu broj: P-944/02 od 23. rujna 2002.

6.1. Prvostupanjski sud, na temelju utvrđenog činjeničnog stanja, usvojio je tužbeni zahtjev podnositelja utvrdivši da on kao član porodičnog domaćinstva svoje majke, koja mu je dala suglasnost za otkup, ispunjava sve pretpostavke za kupnju stana. Pritom prvostupanjski sud u obrazloženju presude navodi:

»Na taj način sud je utvrdio da je tužitelj bio član obiteljskog domaćinstva svoje majke u smislu odredbe čl. 12 st. 1 tada važećeg Zakona o stambenim odnosima (NN 51/85, 42/86, 22/92, 70/93 dale: ZSO), a kojem ista sukladno odredbi čl. 6 st. 1 Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo..., može dati suglasnost za otkup stana. Isto tako, na taj način je utvrđeno da je otac tužitelja bio nositelj stanarskog prava na predmetnom stanu.., a obzirom da je isti tijekom 1993. g. odselio iz tog stana i trajno ga prestao koristiti, to mu je tada prestalo ranije stečeno stanarsko pravo primjenom odredbe čl. 64 st. 3. ZSO. Slijedom toga, razvidno je da u vrijeme podnošenja zahtjeva za otkup stana majke tužiteljice, odnosno kasnije i obnove zahtjeva od strane tužitelja, Z. D. nije bio nositelj stanarskog prava, odnosno kasnije najmoprimac na spornom stanu, te stoga okolnost da je isti vlasnik useljive kuće u Z., K. 10b ne predstavlja zapreku za otkup predmetnog stana u smislu odredbe čl. 50-a st. 1 alineja 5. ZPS-a majci tužitelja koja je zadržala stanarsko pravo, odnosno sada tužitelju kojem je ista dala suglasnost za otkup stana. Stoga se suprotni navodi tuženika u tom pravcu u cijelosti ukazuju neosnovanim.

(...).«

6.2. Drugostupanjski sud je usvojio žalbu tuženika i preinačio prvostupanjsku presudu na način da je odbio tužbeni zahtjev podnositelja. Drugostupanjski je sud pozivom na članak 50a. Zakona o prodaji utvrdio da suglasnost za otkup stana ne može dati osoba koja niti sama ne može otkupiti stan.

U obrazloženju presude Županijski sud u Zagrebu ističe:

»Navedeni zaključak prvostupanjskog suda se ne može prihvatiti.

Naime, prema odredbi čl. 50a st. 3. ZPS suglasnost za otkup stana ne može dati osoba koja niti sama ne može otkupiti stan.

U konkretnom slučaju, tužiteljeva majka Đ. D. nije mogla dati tužitelju valjanu suglasnost za otkup stana, obzirom da je njezin suprug Z. D. bio vlasnik useljive kuće u Z., a neodlučno je što su se oni kasnije, 2002. godine razveli.

Dakle, suglasnost za kupnju stana, u smislu čl. 6. st. 1 ZPS, valjano može dati samo osoba na čijoj strani ne postoje zapreke za stjecanje prava na otkup stana.«

7. Člankom 4. stavkom 1. i člankom 6. stavkom 1. Zakona o prodaji propisano je:

»Članak 4.

Svaki nositelj stanarskog prava (u daljnjem tekstu: stanar) može istaći zahtjev za kupnju stana u pisanom obliku nositelju prava raspolaganja stanom odnosno vlasniku koji je to vlasništvo stekao pretvorbom vlasništva izvršenom prema posebnim propisima (u daljnjem tekstu: prodavatelj), a prodavatelj ga je dužan prodati.

(...)«

»Članak 6.

Stan ima pravo kupiti stanar pod uvjetima toga Zakona, a uz njegovu suglasnost i članovi njegovog obiteljskog domaćinstva (u daljnjem tekstu: kupac). Stanarom odnosno članom obiteljskog domaćinstva stanara smatraju se osobe određene propisima o stanovanju.

(...)«

7.1. Člankom 64. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85., 42/06., 22/92. i 70/93.) (bilo) je propisano:

»Članak 64.

Stanarsko pravo na jedan stan može imati samo jedna osoba.

Kad je stanarsko pravo stekao jedan od bračnim drugova, koji zajedno stanuju, stanarsko pravo, stanarsko pravo ima i drugi bračni drug.

Kad jedan od bračnih drugova – stanara umre ili trajno prestane koristiti stan, drugi bračni drug zadržava stanarsko pravo, ako ovim zakonom nije drukčije određeno.«

8. Ustavni sud ističe da je njegova nadležnost, vezana uz ispitivanje jesu li nadležni sudovi i druga nadležna tijela pravilno protumačili i primijenili pravo, ograničena. Uloga je Ustavnog suda osigurati da odluke kojima se odlučuje o pravima i obvezama pojedinaca ne budu arbitrarne ili na drugi način očito nerazumne. To pravilo treba posebno uvažavati u predmetima u kojima se sudovi bave složenim pitanjima interpretacije domaćeg prava. Ustavni sud ističe da, sukladno članku 115. stavku 3. Ustava, »sudovi sude na temelju Ustava, zakona, međunarodnih ugovora i drugih važećih izvora prava«. U okviru članku 125. alineje 4. Ustava (Ustavni sud »odlučuje povodom ustavnih tužbi protiv pojedinačnih odluka državnih tijela... kad su tim odlukama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode...«), njegova je dužnost osigurati da sudovi tumače i primjenjuju domaće pravo na način da svojim odlukama ne dovode do povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda stranaka, zajamčenih Ustavom.

Prema tome, nije zadaća Ustavnog suda presuđivati umjesto nadležnih sudova o pravima i obvezama stranaka u sudskim postupcima niti se baviti pogreškama o činjenicama ili o pravu koje su navodno napravili domaći sudovi, osim ako i u mjeri u kojoj one mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom, na koje podnositelji ukazuju u ustavnim tužbama.

9. Primjenjujući navedena pravila na konkretan slučaj, Ustavni sud dužan je utvrditi je li način na koji je drugostupanjski sud tumačio i primijenio mjerodavno materijalno pravo preinačujući prvostupanjsku (usvajajuću) presudu doveo do povrede prava podnositelja na pravično suđenje u smislu članka 29. stavka 1. Ustava.

Razloge preinačenja prvostupanjskog suda, drugostupanjski sud zasniva na okolnosti da »u smislu čl. 6. st. 1. ZPS, valjano otkup može dati samo osoba na čijoj strani ne postoje zapreke za stjecanje prava na otkup stana«, a na strani podnositeljeve majke (koja mu je kao nositeljica stanarskog prava dala suglasnost za otkup stana) takva zapreka postoji »obzirom da je njezin suprug Z. D. bio vlasnik useljive kuće u Z., a neodlučno je što su se kasnije, 2002. g. razveli.«

Ustavni sud prihvaća načelno utvrđenje drugostupanjskog suda o pretpostavkama za valjano davanje suglasnosti na otkup stana budući je ono zasnovano na mjerodavnim zakonskim odredbama.

U odnosu na okolnosti konkretnog slučaja, iz navedenog obrazloženja odluke drugostupanjskog suda, očito je da taj sud zapreku za otkup predmetnog stana nalazi u činjenici što je nositeljica stanarskog prava u vrijeme davanja suglasnosti bila u braku, a njezin suprug (otac podnositelja ustavne tužbe) bio je vlasnik useljive kuće (što predstavlja zapreku za otkup stana u smislu članka 50a. stavka 3. Zakona o prodaji).

Pri tome su zanemarili, ili je nisu smatrali relevantnom, činjenicu da je u prvostupanjskom postupku (kao nesporno) utvrđeno da je doista na predmetnom stanu i otac podnositelja ustavne tužbe bio (su)nositelj stanarskog prava, »ali obzirom da je isti tijekom 1993. g. odselio iz tog stana i trajno ga prestao koristiti«, to je u odnosu na njega stanarsko pravo prestalo na temelju članka 64. stavka 3. Zakona o stambenim odnosima, tako da je jedina nositeljica stanarskog prava na tom stanu ostala majka podnositelja ustavne tužbe.

Proizlazi da činjenica što su otac i majka podnositelja ustavne tužbe u vrijeme davanja suglasnosti na otkup stana još bili (formalno) u braku za prvostupanjski sud nije predstavljalo zapreku u smislu članka 50a. stavka 3. Zakona o prodaji, budući je jednom od bračnih drugova – ocu podnositelja ustavne tužbe, stanarsko pravo već bilo prestalo pozivom na članak 64. stavak 3. Zakona o stambenim odnosima.

Ustavni sud podsjeća da je člankom 64. stavkom 3. Zakona o stambenim odnosima propisano da, u slučaju da jedan od bračnih drugova trajno prestane koristiti stan, drugi bračni drug zadržava stanarsko pravo odnosno postaje jedinim njegovim nositeljem. Ustaljena sudska praksa u primjeni navedene odredbe Zakona o stambenim odnosima vezivala je sunositeljstvo stanarskog prava bračnih drugova na stanu za činjenicu njihovog zajedničkog života, pa tako stanarsko pravo nije stjecao ni bračni drug koji se dobrovoljno odselio i nije stanovao zajedno s drugim bračnim drugom u času kad je ovaj postao nositelj stanarskog prava, neovisno o tome što je u vrijeme dodjele stana drugom bračnom drugu brak još trajao.

O navedenoj činjenici (zajedničkog života kao bračnih drugova roditelja podnositelja ustavne tužbe) bitnoj za pravilno tumačenje i primjenu mjerodavnog materijalnog prava nije se uopće očitovao preinačujući prvostupanjsku odluku i uskraćujući time pravo podnositelju ustavne tužbe na otkup stana.

Navedeni propust drugostupanjskog suda, u okolnostima konkretnog slučaja, ima za posljedicu da postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku, ne ispunjava zahtjeve pravičnog suđenja.

Slijedom navedenog, Ustavnom sudu ne preostaje drugo nego utvrditi da je osporenom drugostupanjskom odlukom povrijeđeno pravo podnositelja na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava.

10. Slijedom iznijetog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

11. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2747/2008
Zagreb, 15. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 41/2012-1063