## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-33/2003 od 13. travnja 2005.

### NN 60/2005 (11.5.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-33/2003 od 13. travnja 2005.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1176**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec,
predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić i Vice
Vukojević, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom
ustavnom tužbom M. O. iz S., na sjednici održanoj 13. travnja 2005. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv
presude Vrhov­nog suda
Republike Hrvatske broj: Rev-1151/01-2 od 16. srpnja
2002. godine, kojom je odbijena revizija podnositelja izjavljena protiv presude
Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-2062/00 od 11.
siječnja 2001. godine. Tom presudom djelomično je potvrđena presuda Općinskog
suda u Slatini broj: P-190/97-31 od 9. kolovoza 2000. godine u dijelu kojim je
odbijen tužbeni zahtjev podnositelja, a preinačena je u dijelu kojim je
dosuđena naknada zbog neiskorištenog godišnjeg odmora za 1994. godinu na način
da se taj dio tužbenog zahtjeva odbija.

U nepobijanom dijelu u
odnosu na naknadu štete zbog neiskorištenog godišnjeg odmora za 1996. godinu
prvostupanjska presuda ostala je neizmijenjena.

Prvostupanjskom presudom naloženo je tuženiku
I.K. »G.« d.d. S., da podnositelju isplati na ime naknade štete zbog
neiskorištenog godišnjeg odmora za 1994. godinu iznos od 2.515,53 kn i za 1996.
godinu iznos od 3.192,22 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama. Odbijen
je dio tužbenog zahtjeva za isplatu mjesečne nak­nade
plaće za razdoblje od 5. svibnja 1997. do srpnja 2000. godine u ukupnom iznosu
od 80.738,58 kn, te zahtjev za isplatu daljnjih iznosa za svaki mjesec u iznosu
od 2.070,22 kn do okončanja radnog spora. Također je odbijen dio tužbenog
zahtjeva za utvrđenje da je podnositelj temeljem Ugovora o pružanju pravne
pomoći sklopljenog s tuženikom 11. rujna 1991. godine bio na faktičnom radu kod
tuženika počevši od 11. rujna 1991. godine, te zahtjev za priznanje prava iz
radnog odnosa kroz to razdoblje.

2. Podnositelj smatra da su mu presudom Vrhovnog
suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 15., 26., 29., 35., 54.,
55., 56. i 58. Ustava Republike Hrvatske, te da su povrijeđene odredbe članaka
3. i 5. Ustava. Podnositelj smatra povrijeđenima i odredbe članaka 6., 13. i
14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak i
14/02.). U bitnome smatra da je Vrhovni sud pogrešno primijenio materijalno
pravo, konkretno odredbe članka 145. Zakona o radu (»Narodne novine«, broj
38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82/01., 114/03., 123/03., 142/03. i 30/04.),
odnosno da je »izmislio potpuno novu odredbu za koju nema nikakve i nigdje osnove«.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prvostupanjski sud je utvrdio da je
podnositelj bio zaposlen u Općinskoj skupštini Slatina od 10. srpnja 1993. do
31. prosinca 1993. godine, u Poglavarstvu Općine Voćin
od 31. prosinca 1993. do 8. kolovoza 1994. godne, te
kod tuženika od 9. kolovoza 1994. do 8. svibnja 1997. godine, kada je tuženik
izvanrednim otkazom, zbog osobito teške povrede iz radnog odnosa, podnositelju
otkazao ugovor o radu od 21. listopada 1996. godine (radni spor radi utvrđenja
nedopuštenosti otkaza vodi se kod istog suda pod brojem P-184/97).

Sud je, na temelju iskaza podnositelja, utvrdio
da podnositelj kao tajnik Općine Voćin nije koristio
godišnji odmor za 1994. godinu, a tuženik nije dokazao da je podnositelju
omogućio korištenje godišnjeg odmora za tu godinu. Također je utvrdio da
tuženik nije omogućio podnositelju korištenje godišnjeg odmora za 1996. godinu.
Stoga je ocijenio da je tuženik dužan platiti novčanu naknadu za nekorištenje
godišnjeg odmora za 1994. i 1996. godinu.

Nadalje sud je ocijenio neosnovanim tužbeni
zahtjev podnositelja da mu tuženik isplaćuje 1/2 plaće od dana izvanrednog
otkaza do okončanja radnog spora, sukladno odredbi članka 145. stavka 10.
Zakona o radu, kojom je propisano da ako poslodavac izvanredno otkazuje radni
odnos zbog osobito teške povrede obveze iz radnog odnosa, može radnika
privremeno udaljiti s posla do okončanja sudskog spora o dopuštenosti otkaza,
uz obvezu isplate mjesečne naknade plaće u visini polovice prosječne plaće
isplaćene tom radniku u prethodna tri mjeseca.

Sud je iz sadržaja odluke o otkazu ugovora o
radu zaključio da ona sadrži i nalog o suspenziji, no smatra da nisu ispunjene
druge pretpostavke za primjenu navedene odredbe, konkretno protivljenje
sindikalnog povjerenika izvanrednom otkazu ugovora o radu. Sud je, naime,
utvrdio da se sindikalni povjerenik očitovao o namjeri tuženika da podnositelju
izvanredno otkaže ugovor o radu, istaknuvši da nema primjedbi niti prijedloga.
Osim toga, sud je utvrdio da je o istom zahtjevu podnositelja, kao o
privremenoj mjeri, odlučivao u dva navrata sud u predmetu broj: P-184/97 (radni
spor), pravomoćno odbivši podnositeljeve zahtjeve.

U vezi s tužbenim zahtjevom kojim je tražio da
se utvrdi da je temeljem ugovora o pružanju pravne pomoći bio na faktičnom radu
kod tuženika, sud je utvrdio da se tim ugovorom podnositelj obvezao zastupati i
obavljati druge pravne poslove za tuženika uz pravo na isplatu nagrade prema
odvjetničkoj tarifi za poslove zastupanja, a za obavljanje drugih poslova uz
naknadu koju bi za obavljanje tih poslova imao radnik raspoređen na poslove
rukovoditelja službe za pravno-kadrovske i opće poslove. Sud je, iz iskaza
podnositelja, utvrdio da je podnositelj bio svjestan i znao je kakav ugovor
zaključuje, a s obzirom na to da je u vrijeme sklapanja ugovora bio odvjetnik u
Gračanici, s tuženikom nije ni mogao sklopiti ugovor
o radu. Sud je ujedno utvrdio da je podnositelj od 1987. do 1999. bio upisan u
imenik odvjetnika Bosne i Hercegovine.

Drugostupanjski sud je utvrdio da je
prvostupanjski sud pravilno utvrdio činjenično stanje i pravilno primijenio
materijalno pravo kada je odbio tužbeni zahtjev za utvrđenje da je podnositelj
bio u faktičnom radu kod tuženika od 1991. godine, i tužbeni zahtjev za isplatu
naknade plaće temeljem članka 145. stavka 10. Zakona o radu. U vezi s ovim
posljednjim, drugostupanjski sud ističe da se o takvom zahtjevu ne može
odlučivati kao o samostalnom tužbenom zahtjevu, već se može odlučivati samo kao
o privremenoj mjeri u parnici koja se vodi radi utvrđenja izvanrednog otkaza
nedopuštenim, a koji zahtjev je podnositelj u dva navrata u tom postupku i
podnosio.

Međutim, drugostupanjski sud je utvrdio da je
prvostupanjski sud pogrešno primijenio odredbe Zakona o osnovnim pravima iz
radnog odnosa (»Narodne novine«, broj 34/91., 26/93. i 29/94.) kada je
podnositelju dosudio naknadu zbog neiskorištenog godiš­njeg
odmora za 1994. godinu. Stajalište je drugostupanjskog suda da bi, prema
odredbama članka 42. Zakona o osnovnim pravima iz radnog odnosa, podnositelju
pripadalo pravo na korištenje godišnjeg odmora za tu godinu kod tuženika u
slučaju da je tuženik preuzeo obvezu da će mu omogućiti korištenje godišnjeg
odmora. Sud je stajališta da je pravo na korištenje godišnjeg odmora za tu
godinu podnositelj stekao kod ranijeg poslodavca, budući da je s tuženikom
zasnovao radni odnos u kolovozu 1994. godine, pa s obzirom da tuženik nije
preuzeo obvezu u vezi s korištenjem godišnjeg odmora, podnositelju ne pripada
pravo na isplatu naknade zbog nekorištenja godišnjeg odmora.

Vrhovni sud je stajališta da su nižestupanjski sudovi pravilno utvrdili činjenično stanje i
pravilno primijenili materijalno pravo kada su tužbene zahtjeve podnositelja
odbili. Također je stajališta da je drugostupanjski sud pravilno primijenio
materijalno pravo odbivši zahtjev podnositelja za naknadu štete zbog
nekorištenja godišnjeg odmora za 1994. godinu.

U osporenoj presudi Vrhovni sud je iznio i svoje
stajalište prema kojem do primjene članka 145. stavka 10. Zakona o radu dolazi
u slučaju kada se radničko vijeće protivi izvanrednom otkazu, a radnik u
sudskom sporu osporava dopuštenost otkaza i zatraži od poslodavca da ga zadrži
na radu (članak 145. stavak 8. Zakona o radu).

4. Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne
tužbe podnijete na temelju članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), u
granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku
odlučivanja o pravima i obvezama podnositelju povrijeđeno ustavno pravo, pri
čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su
samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo
povredu većeg broja ustavnih odredbi smatrajući da su povrijeđene pogrešnom
primjenom materijalnog prava od strane Vrhovnog suda. S obzirom na takav
sadržaj ustavne tužbe, a imajući u vidu sadržaj ustavnog prava na jednakost
pred zakonom, ocjena je Suda da se podnositelj u osnovi poziva, odnosno u
ustavnoj tužbi obrazlaže, samo povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 14.
stavkom 2. Ustava.

Članak 14. stavak 2. Ustava propisuje:

Svi su pred zakonom jednaki.

Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu tog
ustavnog jamstva u konkretnom slučaju proveo je Vrhovni sud Republike Hrvatske
u skladu s člankom 118. stavkom 1. Ustava, koji propisuje:

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud,
osigurava jednaku primjenu zakona i ravnopravnost građana.

Članak 22. točka 1. Zakona o sudovima (»Narodne
novine«, broj 3/94., 100/96., 115/97., 131/97., 129/00., 67/01., 5/02.,
101/03., 117/03. i 17/04.) propisuje:

Vrhovni sud Republike Hrvatske:

1. osigurava jedinstvenu primjenu zakona i
ravnopravnost građana, te jednakost svih pred zakonom.

Pogrešnu primjenu materijalnog prava, a time i
povredu navedenog ustavnog prava, podnositelj nalazi u tumačenju odredbe članka
145. stavka 10. Zakona o radu koje je Vrhovni sud iznio u osporenoj presudi.

Prema ocjeni Ustavnog suda, Vrhovni sud
Republike Hrvatske je postupao u granicama svoje nadležnosti propisane člankom
118. stavkom 1. Ustava. Pravna stajališta navedena u osporenoj presudi Vrhovnog
suda Republike Hrvatske i u presudama nižestupanjskih
sudova zasnivaju se na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava i na
ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava. Ustav­ni sud utvrđuje da su
nadležni sudovi sva tri stupnja, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u
provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim
presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i
samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Ustavni sud iz navedenih razloga nije prihvatio
navode podnositelja da mu u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred
zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Naime, prema odredbama Zakona o radu, kao i
sudskoj praksi, u situaciji kada je radniku dat izvanredni otkaz, ugovor o radu
prestaje danom uručenja odluke o otkazu. Poslodavac može izvanredno otkazati
ugovor o radu zbog osobito teške povrede obveze iz radnog odnosa radnika ili
zbog neke druge osobito važne činjenice (članak 107. stavak 1. Zakona o radu).
Obveza je poslodavca da se prije odluke o izvanrednom otkazu o svojoj namjeri
savjetuje s radničkim vijećem, odnosno sindikalnim povjerenikom ukoliko kod
poslodavca nije utemeljeno radničko vijeće.

Prema odredbi članka 145. stavka 8. Zakona o
radu ako se radničko vijeće protivi izvanrednom otkazu, a radnik u sudskom
sporu osporava dopuštenost otkaza i zatraži od poslodavca da ga zadrži na radu,
poslodavac je dužan radnika vratiti na rad u roku od osam dana od obavijesti o
podnijetoj tužbi. Ako je protivljenje radničkog vijeća izvanrednom otkazu očito
neutemeljeno na odredbama Zakona o radu, poslodavac može od suda tražiti da ga
privremeno, do okončanja sudskog spora, oslobodi obveze vraćanja radnika na rad
i isplate naknade plaće (članak 145. stavak 9. Zakona o radu).

Ako poslodavac izvaredno
otkazuje ugovor o radu zbog osobito teške povrede radne obveze, on može radnika
privremeno udaljiti s posla do kraja sudskog spora o dopuštenosti otkaza, ali
mu mora isplaćivati naknadu u visini polovice prosječne plaće isplaćene tom
radniku u prethodna tri mjeseca (članak 145. stavak 10. Zakona o radu).

Prema stajalištu Ustavnog suda, odredba članka
145. stavka 10. Zakona o radu ne može se tumačiti odvojeno od ostalih odredbi
istog članka. Iz navedenih odredbi članka 145. Zakona o radu proizlazi da mora
biti ispunjeno više pretpostavki da bi došlo do primjene odredbe članka 145.
stavka 10. (odnosno do suspenzije i isplaćivanja naknade plaće na što se
podnositelj poziva); da se radi o izvanrednom otkazu zbog osobito teške povrede
radne obveze, da se radničko vijeće protivi izvanrednom otkazu, da se vodi
sudski spor o dopuštenosti otkaza, te da je radnik zatražio da ga poslodavac
zadrži na radu. Svrha te odredbe je zaštita poslodavca od skrivljenog ponašanja
radnika koja treba biti odmah ostvarena, pa je stoga poslodavcu omogućeno ipak
udaljiti radnika s posla u situaciji kada je izvanredno otkazan ugovor o radu,
a poslodavac je, temeljem odredbe članka 145. stavka 8. Zakona o radu, dužan
vratiti radnika na rad i isplaćivati mu plaću.

6. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da
osporenom presudom Vrhovnog suda podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo
zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava. Ustavni sud utvrđuje da podnositelju
nisu povrijeđena ni ostala u ustavnoj tužbi istaknuta ustavna prava, niti prava
zajamčena Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda

7. Iz navedenih razloga je na temelju odredbi
članaka 73. i 75. Ustavanog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske odlučeno kao u izreci.

Odluka o objavi u »Narodnim novinama«, točka II.
izreke, temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske.

Broj:
U-III-33/2003

Zagreb,
13. travnja 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

**dr****. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 60/2005-1176