## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1063/2002 od 28. lipnja 2004.

### NN 101/2004 (21.7.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1063/2002 od 28. lipnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1981

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar
Klarić, pred­sjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić,
Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i Milan Vuković, odlučujući o
ustavnoj tužbi S. P. iz K., na sjednici održanoj 28. lipnja 2004. godine, donio
je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 –
pročišćeni tekst), podnositelju ustavne tužbe S. P. iz K., određuje se
primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst) u iznosu
od 4.900,00 kuna.

III. Naknada iz točke
II. izreke ove odluke bit će isplaćena iz
državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva
podnositelja Ministarstvu financija Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj ustavne tužbe, temeljem članka
63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), podnio je dana 13.
svibnja 2002. godine ustavnu tužbu radi duljine parničnog postupka koji se
vodio pred Općinskim sudom u Zagrebu, smatrajući da je time povrijeđeno njegovo
ustavno pravo na suđenje u razumnom roku.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom
tužbom, primjenom članka 63. Ustavnog zakona, na temelju uvida u spis predmeta
i očitovanja predsjednika Općinskog suda u Zagrebu, broj: 23-Su-868/02 od 4.
lipnja 2002. godine, u predmetu tog suda broj: Pn-4434/91, utvrdio sljedeće
činjenice, koje su pravno relevantne za odlučivanje o povredi ustavnog prava
podnositelja, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava

– 4. studenoga 1991. godine podnositelj je
Općinskom sudu u Zagrebu podnio tužbu protiv tuženika Ciglane »Z.«, Zagreb,
radi naknade štete koju je pretrpio zbog zabrane pristupa tunelima za uzgoj
šampinjona, unatoč ugovoru sklopljenom između podnositelja i tuženika dana 29.
siječnja 1990. godine, o zakupu III peći s dva tunela u duljini 60 m. Uz tužbu
podnositelj je predložio i donošenje privremene mjere zabrane raspolaganja novčanim
sred­stvima u određenom iznosu na računu tuženika;

– 15. siječnja 1992. godine održano je ročište
na kojem je tuženik osporio tužbeni zahtjev i predložio spajanje spisa predmeta
na spis istog suda, broj: P-3850/91, te je donijeto rješenje o priklapanju
spisa, broj: P-3850/91 radi donošenja odluke o spajanju;

– podnescima od 20.
ožujka i 24. listopada 1995. godine, te podneskom od 17. veljače 1997. godine
punomoćnik podnositelja predlaže zakazivanje ročišta za glavnu raspravu;

– 13. svibnja 1997.
godine održano je ročište na kojem je punomoćnik podnositelja izvijestio sud da
je predmet tog suda, broj: P-3850/91 okončan povlačenjem tužbe; sud je donio
rješenje o priklapanju spisa, broj: P-3850/91 i punomoćniku podnositelja
odredio rok od petnaest dana radi specifikacije tužbenog zahtjeva;

– podneskom od 23.
svibnja 1997. godine, punomoćnik pod­nositelja postupio je po rješenju suda;

– 9. travnja 1998.
godine održano je ročište na kojem je donijeto rješenje kojim se nalaže
punomoćniku podnositelja da u roku od trideset dana točno postavi tužbeni
zahtjev i predloži izvođenje dokaza na sve okolnosti slučaja, a
punomoćniku     tuženika određen je rok
od petnaest dana od dana primitka podneska podnositelja radi pismenog
očitovanja na postavljeni zahtjev, sve relevantne okolnosti i predložene
dokaze;

– podneskom od 13.
listopada 1999. punomoćnik podnositelja postupio je po rješenju suda od 9.
travnja 1998. godine;

– 20. listopada 1999.
održano je ročište, na kojem je donijeto rješenje kojim se punomoćniku tuženika
određuje rok od trideset dana radi očitovanja na podnesak podnositelja;

– podneskom od 11.
studenoga 1999. godine tuženik je postupio po raspravnom rješenju suda;

– 20. siječnja 2000. godine punomoćnik
podnositelja pisano se očitovao na podnesak tuženika od 11. studenoga 1999.
godine;

– podneskom od 27. rujna 2000. godine punomoćnik
podnositelja moli zakazivanje ročišta;

– ročišta zakazana za 15. svibnja i 19.
listopada 2001. godine nisu održana;

– 20. ožujka 2002. godine održano je ročište na
kojem je saslušan sudski vještak poljoprivredne struke, a sljedeće ročište
zakazano je za 12. studenoga 2002. godine.

OČITOVANJE OPĆINSKOG SUDA U ZAGREBU

3. Na temelju članka 69. alineje 2. Ustavnog
zakona, Ustavni sud je zatražio od Općinskog suda u Zagrebu da se izjasni o
navodima ustavne tužbe.

U očitovanju od 4. lipnja 2002. godine Općinski
sud u Zagrebu navodi kronologiju postupanja u predmetu, trajanje postupka pred
tim sudom obrazlaže činjenicom da je podnositelj svojom neaktivnošću, odnosno
nedostavljanjem dokumentacije ko­jom obrazlaže i dokazuje osnovanost i visinu
tužbenog zahtjeva pridonio duljini trajanja postupka.

PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

4. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava
Republike Hrvat­ske, propisano je:

»Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama (...).«.

Odredbama članka 63. Ustavnog zakona propisano
je:

»(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po
ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima
i obvezama stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno
odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje
teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni
sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede
njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama
podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz
državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za
njezinu isplatu.«.

*Ustavna tužba je osnovana.*

5. Uvidom u spis Općinskog suda u Zagrebu, broj:
Pn-4434/91 Ustavni sud je utvrdio da su se u ovom slučaju ostvarile
pretpostavke za postupanje temeljem odredbe članka 63. Ustavnog zakona.

Svoju odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim
utvrđenjima:

5.1.
DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Prvostupanjski parnični postupak započeo je 4.
studenoga 1991. godine, tužbom podnositelja protiv tuženika Ciglane »Z.« d.d.,
Zagreb, radi naknade štete.

Ustavna tužba podnesena je dana 13. svibnja
2002. godine, a do tog dana sudski postupak nije pravomoćno okončan, pa Ustavni
sud utvrđuje da do dana podnošenja ustavne tužbe postupak u ovom predmetu traje
ukupno deset (10) godina, šest (6) mjeseci i devet (9) dana.

Zakon o potvrđivanju Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda i Protokola, broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz
Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine« –
Međunarodni ugovori, broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst i 8/99 – ispravak, u daljnjem
tekstu: Zakon o potvrđivanju Konvencije) stupio je na snagu dana 5. studenoga
1997. godine.

Od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju
Konvencije, odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
Vijeća Europe (u daljnjem tekstu: Europska konvencija) čine, temeljem članka
140. Ustava Republike Hrvatske, dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvatske. Dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske od tog dana čini i
odredba članka 6. stavka 1. Europske konvencije pod nazivom »Pravo na pošteno
suđenje«, koja između ostalog propisuje:

»Radi utvrđivanja svojih prava i obveza
građanske naravi (...) svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud (...) u razumnom roku ispita njegov slučaj.«.

Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku
čini dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske od dana stupanja na
snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije (5. studenoga 1997. godine). Pravo na
donošenje sudske odluke u razumnom roku je ustavno pravo u Republici Hrvatskoj
od 9. studenoga 2000. godine (dana proglašenja Promjena Ustava). Ispitivanje
razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5. studenoga 1997. godine, u
pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih postupaka temeljenih na
članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom poretku Republike
Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

Ustavni sud je ocijenio
da se u ovom slučaju pravno relevantnim razdobljem, sa stajališta povrede prava
na donošenje sudske odluke u razumnom roku, smatra razdoblje od 5. studenoga
1997. godine (to jest od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju
Konvencije) do 13. svibnja 2002. godine (to jest do dana podnošenja ustavne
tužbe), što ukupno iznosi četiri (4) godine, šest (6) mjeseci i osam (8) dana.

5.2.
POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

Ustavni sud je utvrdio da je u razmatranom,
pravno relevantnom razdoblju, u postupku pred prvostupanjskim sudom razdoblje
potpune neaktivnosti suda trajalo od 20. listopada 1999. godine do 20. ožujka
2002. godine, što iznosi dvije (2) godine i pet (5) mjeseci.

5.3.
PONAŠANJE PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE

(TUŽITELJA
U SUDSKOM POSTUPKU)

Prema utvrđenju Ustavnog suda, podnositelj
ustavne tužbe, kao tužitelj u sudskom postupku, svojim ponašanjem tijekom
postupka nije bitno pridonio duljini trajanja sudskog postupka.

5.4.
SLOŽENOST SUDSKOG PREDMETA

Navodi tužbe ne ukazuju da bi se radilo o
složenom pred­metu.

POSEBNE OKOLNOSTI SLUČAJA

6. Općinski sud u Zagrebu naknadno je izvijestio
Ustavni sud da je dana 10. veljače 2004. godine zaključio glavnu raspravu i
dana 18. veljače 2004. godine donio presudu i rješenje, broj: Pn-4434/91.

Na dan donošenja presude Općinskog suda u
Zagrebu postupak pred Ustavnim sudom još nije bio okončan.

Prema dosadašnjoj praksi, u slučaju donošenja
sudske presude prije okončanja ustavnosudskog postupka pokrenutog temeljem
članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona, Ustavni sud odbacivao je ustavne tužbe po
osnovi članka 32. Ustavnog zakona, s obrazloženjem da su prestale postojati
pretpostavke za odlu­čiva­nje o biti stvari, jer je sudska odluka u međuvremenu
donesena.

Prema stajalištu Ustavnog suda, ispunile su se
pretpostavke za preispitivanje navedene ustavnosudske prakse u svjetlu
činjenica i okolnosti nastalih u pravnom poretku Republike Hrvat­ske nakon što
su ustavne tužbe, podnesene temeljem članka 63. Ustavnog zakona, postale
djelotvorno sredstvo pravne zaštite ustavnog prava na donošenje sudskih odluka
u razumnom roku, zajam­čenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Ustavni sud u tom smislu utvrđuje da se sve veći
broj sud­skih odluka donosi nakon podnošenja ustavnih tužbi zbog nerazumne
duljine sudskih postupaka, a prije okončanja postupaka pred Ustavnim sudom.
Stoga je obveza Ustavnog suda da svoju dosadašnju praksu preispita u svjetlu
navedenih novonastalih činjenica i okolnosti s ciljem unapređenja zaštite
ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, koje obuhvaća i pravo
stranke da joj se prizna primjerena naknada za povredu ustav­nog prava koja je
učinjena i traje sve do dana podnošenja ustavne tužbe.

Sukladno navedenom, u skladu je s načelom
vladavine prava da u primjeni članka 63. Ustavnog zakona Ustavni sud ispituje
eventualnu povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku,
nastalu u razmatranom pravno relevantnom razdoblju koje prema čvrstoj i ustaljenoj
ustavnosudskoj praksi završava danom podnošenja ustavne tužbe, kao samostalnu
povredu, neovisno o tome je li sudska odluka ipak donesena prije no što je
okončan sam ustavnosudski postupak.

7. U konkretnom
slučaju, odluka nadležnog suda nije donesena do podnošenja ustavne tužbe
Ustavnom sudu, pa je pravno relevantno razdoblje, za koje je Ustavni sud
utvrdio povredu ustav­nog prava podnositelja zajamčenog člankom 29. stavkom 1.
Ustava, trajalo od 5. studenoga 1997. godine do dana podnošenja ustavne tužbe
13. svibnja 2002. godine.

Trajanje sudskog
postupka prvog stupnja u parnici radi naknade štete u kojoj, prema ocjeni
Ustavnog suda, nije bilo osobito složenih niti činjeničnih niti pravnih
pitanja, nije udovoljilo zahtjevu suđenja u razumnom roku zajamčenom člankom
29. stav­kom 1. Ustava. Stoga, Ustavni sud utvrđuje da je povrijeđeno ustavno
pravo podnositelja da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u
razumnom roku odluči o njenim pravima ili obvezama, koje je zajamčeno člankom
29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Za navedeno razdoblje,
u kojem je povreda nastupila, podnositelju pripada pravo na primjerenu naknadu.
Pri utvrđivanju visine naknade, temeljem članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona,
Ustavni sud uzeo je u obzir sve okolnosti slučaja, imajući pritom u vidu i
vrstu postupka o kojem se radi.

Uvažavajući činjenicu da je sudska odluka u
konkretnom predmetu donesena nakon prestanka trajanja pravno relevantnog
razdoblja u kojem je Ustavni sud ispitivao i utvrdio povredu ustav­nog prava
podnositelja zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, ovlaštenje Ustavnog suda
da nadležnom redovnom sudu naloži donošenje sudske odluke u određenom roku,
utemeljeno na članku 63. stavku 2. Ustavnog zakona, u konkretnom slučaju nije
potrebno primijeniti.

8. Sukladno članku 63. stavku 3. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao u točkama II. i III. izreke ove odluke.

9. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se
na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-1063/2002
Zagreb, 28. lipnja 2004.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik suda
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 101/2004-1981