## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1193/97, U-I-1303/97, U-I-1317/97, U-I-6/98, U-I-53/98, U-I-85/98, U-I-717/98, U-I-725/98, U-I-1032/98, U-I-341/99, U-I-480/99. od 29. rujna 1999.

### NN 114/1999 (3.11.1999.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1193/97, U-I-1303/97, U-I-1317/97, U-I-6/98, U-I-53/98, U-I-85/98, U-I-717/98, U-I-725/98, U-I-1032/98, U-I-341/99, U-I-480/99. od 29. rujna 1999.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, u predmetu ocjene pojedinih
odredbi Zakona o kaznenom postupku na sjednici održanoj 29.
rujna 1999. godine, donio je sljedeće

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje postupka ocjene
ustavnosti članka 69. st. 2., 3. i 4., članka 94.,
članka 102., članka 170., članka 174. i članka
501. st. 1. i 502. st. 5. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne
novine«, broj 110/97, 58/99).

II. Ovo će se rješenje objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. Prijedloge za ocjenu ustavnosti pojedinih odredaba Zakona o
kaznenom postupku podnijeli su sljedeći predlagatelji:

1) Predlagatelj Predrag Jošanović osporava ustavnost
članka 69. st. 2., 3. i 4. Zakona o kaznenom postupku (dalje:
ZKP), jer da su navedene odredbe suprotne članku 14. st.
2. i članku 29. st. 1. al. 3. Ustava Republike Hrvatske.

Razlog tome vidi u mogućnosti nadziranja okrivljenika u
slučajevima navedenim u osporavanim odredbama čime
da bi bila povrijeđena jednakost građana. Podnositelj
smatra da su to ograničenja koja krše prava osumnjičenog
ili optuženog zbog kaznenog djela navedena u članku
29. Ustava.

Odredba članka 69. st. 2., 3. i 4. glasi:

»U postupku zbog kaznenih djela protiv vrijednosti zaštićenih
međunarodnim pravom, protudržavnog terorizma, otmice,
ubojstva, razbojništva, zlouporabe opojnih droga, krivotvorenja
novca, prikrivanja protuzakonito dobivenog novca, kao i dovođenje
u opasnost života i imovine općeopasnom radnjom ili
sredstvom, a za koje postoje osnove sumnje da ih je počinila
skupina ili zločinačka organizacija, istražni
sudac može odlučiti da se pisma, poruke i razgovori
okrivljenika i branitelja nadziru.

Odluku o nadzoru istražni sudac donosi obrazloženim
rješenjem. Žalba protiv rješenja ne odgađa
njegovo izvršenje.

Nadzor iz stavka 2. ovog članka može trajati najdulje
dva mjeseca od određivanja pritvora.«

2) Predrag Jošanović predlaže ocjenu ustavnosti
članka 94. ZKP jer smatra da je ona suprotna članku
24. st. 2. Ustava, članku 5. st. 1. pod c) Konvencije za
zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, te članku
9. Opće deklaracije o pravima čovjeka. Smatra da
osporavana odredba ne sadrži jamstva koja navode ovi međunarodni
akti te upućuje na ustavna jamstva iz članka 24.
Ustava. Navodi da osporavana odredba daje ovlasti koje omogućuju
zlorabe u pojedinim slučajevima.

Odreba članka 94. ZKP glasi:

»Svatko smije spriječiti bijeg osobe zatečene
u kaznenom djelu za koje se progoni po službenoj dužnosti.

Zatečenom u kaznenom djelu smatra se ona osoba koju netko
vidi kako čini radnju kaznenog djela, odnosno koja je neposredno
po počinjenju kaznenog djela zatečena pod okolnostima
koje upućuju na to da je upravo ona počinila kazneno
djelo.«

3) Marijan Bečeheli iz Rijeke i Gordana Holer iz Krka smatraju
da je članak 102. ZKP u suprotnosti sa Europskom konvencijom
o ljudskim pravima i temeljnim slobodama i odredbama Međunarodnog
pakta o građanskim i političkim pravima. Članak
102. ZKP sadrži osnove za određivanje pritvora. U prijedlogu
podnositelji ne navode konkretne razloge osporavanja ustavnosti
ovog članka već ga osporavaju u svezi podnesene ustavne
tužbe vezano za osobni status u kaznenom postupku.

4) Predlagateljica Mira Ivanšić iz Zagreba smatra da
je nazivanje sudionika u kaznenom postupku okrivljenicima prije
donošenja pravomoćne presude preuranjeno, jer da je
to suprotno članku 14. i članku 28. Ustava. Definicija
okrivljenika navedena je u članku 170. ZKP, što znači
da smatra tu odredbu protuustavnom.

Odredba članka 170. definira pojedine izraze te pod toč.
2) definira okrivljenika kao osobu protiv koje se vodi kazneni
postupak. Pema članku 2. Zakona o kaznenom postupku on
se može pokrenuti i provesti samo na zahtjev ovlaštenog
tužitelja.

5) Podnositelj Ðorđe Anđelković, odvjetnik iz
Zagreba, smatra da je članak 174. st. 1. ZKP suprotan članku
14. Ustava kao i članku 7. Opće deklaracije o pravima
čovjeka i građanina iz 1948. i članku 14. st.
1. Međunarodnog pakta o građanskim i političkim
pravima iz 1966.

Odredba članka 174. ZKP glasi:

»Državni odvjetnik odbacit će prijavu obrazloženim
rješenjem ako iz same prijave proistječe da prijavljeno
djelo nije kazneno djelo za koje se progoni po službenoj
dužnosti, ako je nastupila zastara ili je djelo obuhvaćeno
amnestijom ili pomilovanjem ili ako postoje druge okolnosti koje
isključuju krivnju ili kazneni progon ili ako ne postoji
osnovana sumnja da je osumnjičenik počinio prijavljeno
djelo. O odbacivanju prijave te razlozima za to državni odvjetnik,
osim ako je uz suglasnost istražnog suca odlučio da
ne poduzme progon u slučajevima iz članka 175. ovog
Zakona, izvijestit će oštećenika u roku od osam
dana (članak 55.), a ako su redarstvene vlasti podnijele
prijavu, izvijestit će i to tijelo.

Ako državni odvjetnik iz same prijave ne može ocijeniti
jesu li vjerodostojni navodi prijave ili ako podaci u prijavi
ne daju dovoljno osnove da može odlučiti hoće
li zahtijevati provođenje istrage ili ako je do državnog
odvjetnika samo dopro glas da je počinjeno kazneno djelo,
a osobito ako je počinitelj nepoznat, državni će
odvjetnik, ako to ne može poduzeti sam ili preko drugih tijela,
zahtijevati od redarstvenih vlasti da prikupe potrebne obavijesti
i poduzmu druge mjere radi otkrivanja kaznenog djela i počinitelja
(članak 177. i članak 179.). Redarstvene će
vlasti državnog odvjetnika izvijestiti najkasnije u roku
od trideset dana o mjerama koje su poduzele; državni odvjetnik
može uvijek od njih tražiti da ga o njima izvijeste.

Na njegov zahtjev državna tijela, organizacije, trgovačka
društva i druge pravne osobe dostavit će državnom
odvjetniku potrebne podatke koje je od njih zatražio, osim
onih koji predstavljaju zakonom zaštićenu tajnu.

Državni odvjetnik može u svrhu prikupljanja potrebnih
obavijesti pozvati podnositelja kaznene prijave, osumnjičenika
i druge osobe za čije izjave smatra da mogu pridonijeti
ocjeni o vjerodostojnosti navoda u prijavi. Prilikom prikupljanja
obavijesti od građana državni će odvjetnik postupiti
sukladno odredbama članka 177. stavka 4. i 5. ovog Zakona.

Ako i nakon poduzetih radnji iz stavka 2. i 3. ovog članka
proistječu neke od okolnosti iz stavka 1. ovog članka
ili nema osnovane sumnje da je prijavljena osoba počinila
kazneno djelo za koje se progoni po službenoj dužnosti,
državni će odvjetnik odbaciti prijavu.

Državni odvjetnik i druga državna tijela i organizacije
dužni su pri prikupljanju obavijesti, odnosno davanju podataka
postupati obzirno, pazeći da se ne naškodi časti
i ugledu osobe na koju se ti podaci odnose.«

Ova odredba sadržana je u Glavi XVI ZKP - Predistražni
postupak.

Podnositelj prijedloga smatra da nakon što se postupa po
citiranoj odredbi uvijek postoji mogućnost (podnositelj
navodi konkretan slučaj) da osoba protiv koje je podnesena
kaznena prijava - osumnjičenik, doživi razna poniženja
i neugodnosti, da bude osramoćen, a da ne bude obaviješten
da je kaznena prijava odbačena. Time njemu nije dana prilika
da se zaštiti.

6.a) Predlagatelji, suci Županijskog suda u Bjelovaru Ivanka
Abramović, Dajana Barberić-Valentić, Milenka
Bižić, Božidar Iverac, Hajrija Novoselec i Mladen
Piškorec, smatraju da su članak 501. st. 1. i članak
502. st. 5. ZKP suprotni članku 14. st. 2. Ustava koji
određuje da su svi pred zakonom jednaki.

Predlagatelji navode da je odredbom članka 501. st. 1.
ZKP određeno da će se kazneni postupci provoditi prema
odredbama dvaju procesnih zakona, Zakona o krivičnom postupku
i Zakona o kaznenom postupku, ovisno o tome da li su pokrenuti
do 1. siječnja 1998. ili nakon toga, osim u odnosu na rokove
za ulaganje pravnih lijekova (članak 501. st. 2. Zakona
o kaznenom postupku), ostale rokove (članak 502. st. 1.
Zakona o kaznenom postupku) i prava privatnih tužitelja i
oštećenika u postupcima koji su vođeni do sada
po službenoj dužnosti, a po kaznenom zakonu se vode
po prijedlogu oštećenika ili privatnoj tužbi (članak
502. st. 3. Zakona o kaznenom postupku).

Nadalje, Zakonom o kaznenom postupku proširena su prava okrivljenika
u odnosu na Zakon o krivičnom postupku. Odredbom članka
502. st. 5. Zakona o kaznenom postupku propisano je da će
se odredbe članka 109. tog Zakona, kojim je ograničeno
trajanje pritvora, primjenjivati samo na predmete u kojima je
započet kazneni postupak nakon stupanja na snagu Zakona
o kaznenom postupku, dakle nakon 1. siječnja 1998. Znači
da će se u slučajevima ranije započetog postupka
primjenjivati zakon koji je nepovoljniji za okrivljenika.

6.b) Predlagatelj Davor Krtić, odvjetnik iz Osijeka smatra
protuustavnom odredbu članka 502. stavak 5. ZKP koja da
je suprotna članku 26. Ustava. Kao razlog za to navodi
da su odredbom članka 109. Zakona o kaznenom postupku utvrđeni
maksimalni rokovi trajanja pritvora. Međutim odredbom članka
502. istog zakona ova odredba primjenjivat će se samo u
predmetima započetim nakon stupanja na snagu osporenog
zakona. Predlagatelj smatra da je ta odredba suprotna članku
26. Ustava po kojoj su svi građani jednaki pred sudovima i
drugim tijelima koja imaju javne ovlasti.

6.c) Predlagatelj Predrag Jošanović, odvjetnik iz Pule,
smatra da je članak 502. st. 5. ZKP suprotan odredbama
članaka 14. st. 2., 16., 25. st. 2., i 115. st. 2. Ustava
Republike Hrvatske kao i odredbama članaka 5. st. 3., 6.
st. 1. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda, iz gore navedenih razloga.

6.d) Milenko Ilić, odvjetnik iz Pule, iz istih razloga osporava
u svom prijedlogu članak 502. st. 5. ZKP, jer ga smatra
suprotnim članku 26. Ustava.

6.e) Nenad Boban iz Splita smatra da je članak 502. st.
5. ZKP suprotan temeljnim odredbama članaka 3. i 5. Ustava
- vladavini prava i jednakosti pred zakonom - te je suprotan odredbi
članka 14. st. 2. Ustava koja jamči jednakost svih
pred zakonom.

6.f) Marijan Bečeheli iz Rijeke i Gordana Holer iz Krka
smatraju da je odredba članka 502. st. 5. ZKP suprotna
načelu blaže primjene zakona na učinioca koje
načelo je sadržano u članku 3. Kaznenog zakona.

Odredba članka 501. st. 1. ZKP glasi:

»Kazneni postupak koji je pokrenut prije stupanja na snagu
ovog Zakona nastavit će se po odredbama Zakona o krivičnom
postupku (»Narodne novine«, broj 34/93, 38/93 i 28/96),
osim ako odredbama ove glave nije što posebno propisano.«

Odredba članka 502. st. 5. ZKP glasi:

»Odredbe članka 109. ovog Zakona o rokovima trajanja
pritvora primjenjuju se u predmetima započetim nakon stupanja
na snagu ovog Zakona.«

U prijedlozima se traži privremena obustava pojedinačnih
akata donesenih primjenom osporavane odredbe a u smislu članka
43. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

II. Navedeni prijedlozi dostavljeni su na odgovor Hrvatskom državnom
saboru te je zatraženo stručno mišljenje Ministarstva
pravosuđa Republike Hrvatske, Vrhovnog suda Republike Hrvatske
i Hrvatske odvjetničke komore.

U Ustavnom sudu održan je konzultativni sastanak sa eminentnim
poznavateljima kaznenopravne struke i prakse.

Hrvatski državni sabor (tajnik) obavijestio je Sud da je
predmet u svezi ocjene pojedinih odredbi Zakona o kaznenom postupku
upućen Odboru za Ustav, Poslovnik i politički sustav
Zastupničkog doma Sabora.

Ustavnom sudu Republike Hrvatske stručno mišljenje
dostavilo je Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske i Hrvatska
odvjetnička komora, dok je predsjednik Kaznenog odjela
Vrhovnog suda Republike Hrvatske bio nazočan savjetodavnom
sastanku.

Ministarstvo pravosuđa navodi u svom stručnom mišljenju
da prijedloge, koji su im dostavljeni na uvid, smatra neosnovanim,
u bitnom iz sljedećih razloga.

U odnosu na članak 94. ZKP navodi da se ovim odedbama ne
omogućava uhićenje nego sprječavanje bijega,
što je u potpunosti drugi pravni pojam od uhićenja.

Pojam sprječavanja bijega iz osporenog članka ne
može se smatrati uhićenjem u smislu članka 6.
st. 2. ZKP i članka 24. Ustava jer je cilj sprječavanja
bijega da se osumnjičenik preda na licu mjesta i bez odgode
redarstvenim vlastima.

Nadalje Ministarstvo pravosuđa navodi da sve države potpisnice
Europske konvencije o ljudskim pravima i temeljnim slobodama imaju
propise analogne i identične članku 94. ZKP te niti
Europska komisija niti Europski sud za ljudska prava nisu dovele
u pitanje takve odredbe sa stajališta Europske konvencije
o ljudskim pravima. Stoga se navodi u stručnom mišljenju
da članak 94. st. 1. ZKP nije suprotan članku 24.
Ustava i odredbama međunarodnih ugovora koji obvezuju Republiku
Hrvatsku i to članak 5. st. 1.c. Europske konvencije za
zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, te članak
9. Opće deklaracije o pravima čovjeka.

U odnosu na odredbu članka 501. st. 1. i članka
502. st. 5. ZKP u stručnom mišljenju se navodi da
su relevantne odredbe za ocjenu u ovom slučaju članka
14. st. 2. Ustava (»Svi su pred zakonom jednaki«) i
članka 26. Ustava (»Svi su građani i stranci jednaki
pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju
javne ovlasti.«). Smatra prijedloge koji ističu protuustavnost
navedenih odredbi neutemeljenima.

U mišljenju se navodi, da je odredba članka 502. st.
5. ZKP pokrivena odredbom članka 501. istog zakona i zapravo
je suvišna. Kada odredbe članka 502. ZKP ne bi postojale
tada bi se isto primjenjivali rokovi trajanja pritvora prema bivšem
Zakonu o krivičnom postupku, prema odredbi članka
501. st. 1. ZKP.

Nadalje se navodi da za materijalno pravo prema Ustavu (članak
31. st. 1.) i prema zakonu (članak 3. st. 2. Kaznenog zakona)
vrijedi načelo primjene blažeg zakona, dok kod primjene
procesnih normi nema kriterija blažeg zakona nego se postupak
dovršava prema onim odredbama prema kojima je i započet,
koje načelo se primjenjuje i u drugim postupcima a ne samo
kaznenom. Zbog svoje kompleksnosti, navodi se u mišljenju,
proceduralni zakoni se moraju primjenjivati kao cjelina te se
ne može suditi o »blažem« zakonu prema pojedinoj
odredbi.

Primjena različitih propisa, kako to navode predlagatelji,
na pojedine okrivljenike u tijeku kaznenog postupka, ne mora značiti
kršenje ustavne jednakosti pred zakonom.

Hrvatska odvjetnička komora dostavila je Sudu stručno
mišljenje o pojedinim prijedlozima koje u bitnome sadrži
sljedeće:

Odredbe članka 501. st. 1. i članka 502. st. 5.
ZKP suprotne su odredbama članka 14. i 26. Ustava. Ovo
stoga što dijele građane prema datumu pokretanja kaznenog
postupka zbog čega ih stavlja u neravnopravni položaj.

III. Prijedlozi nisu osnovani.

1. Neutemeljeno se osporava ustavnost članka 69. st. 2.,.
3. i 4. ZKP.

Članak 36. Ustava određuje:

»Sloboda i tajnost dopisivanja i svih drugih oblika općenja
zajamčena je i nepovrediva.

Samo se zakonom mogu propisati ograničenja nužna za
zaštitu sigurnosti države ili provedbu kaznenog postupka.«

Predlagatelj smatra da osporena odredba ide preko ograničenja
iz članka 29. Ustava u kojem se navode prava osumnjičenog
ili optuženog. Ova se odredba Ustava (pravo na branitelja
i nesmetano općenje s braniteljem) mora povezano tumačiti
s ostalim odredbama Ustava a između ostalog i s citiranom
odredbom članka 36. koja u stavku 2. navodi ograničenja
a koja su navedena u svrhu učinkovitog vođenja kaznenog
postupka zbog težih kaznenih djela.

Ustavni sud je ocijenio da je osporavana odredba sukladna članku
14. st. 2. i članku 29. st. 1. al. 1. Ustava, te ne dovodi
do nejednakosti pred zakonom jer se ona primjenjuje u kaznenom
postupku na sve građane ako su ispunjene zakonske pretpostavke
za njezinu primjenu.

2. Neosnovano se osporava ustavnost odredbe članka 94.
ZKP.

Pojam sprječavanja bijega iz osporenog članka ne
može se smatrati uhićenjem u smislu članka 6.
st. 2. ZKP i članka 24. Ustava, jer je sprječavanje
bijega iz osporavane odredbe korelat opće građanske
dužnosti prijavljivanja kaznenih djela za koje se progoni
po službenoj dužnosti, kako je to navedeno i u pravnoj
teoriji.

Odredba članka 97. st. 2. ZKP propisuje kako mora postupati
osoba koja je spriječila u bijegu nekoga tko je zatečen
u kaznenom djelu za koje se progoni po službenoj dužnosti.

Navedeni članak određuje: »Kada je neka osoba
spriječena u bijegu prema odredbi članka 94. st.
1. ovog Zakona, nju će se odmah dovesti istražnom sucu
ili redarstvenim vlastima…«.

Protiv zlouporabe ove ovlasti propisano je kazneno djelo u članku
124. Kaznenog zakona kao protupravno oduzimanje slobode.

Države potpisnice Europske konvencije o ljudskim pravima
i temeljnim slobodama imaju propise slične i iste osporavanom
članku 94. ZKP. Europska komisija kao i Europski sud za
ljudska prava nisu dovele u pitanje takve odredbe sa stajališta
Europske konvencije o ljudskim pravima.

Slijedom iznijetog Ustavni sud je ocijenio da članak 94.
st. 1. ZKP nije suprotan članku 24. Ustava i odredbama
međunarodnih ugovora koji obvezuju Republiku Hrvatsku i to
članak 5. st. 1.c. Europske konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda, te članak 9. Opće
deklaracije o pravima čovjeka.

3. Podnositelji prijedloga ne navode pravne argumente zašto
smatraju da je članak 102. ZKP u suprotnosti s Europskom
konvencijom o ljudskim pravima i temeljnim slobodama i odredbama
Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima.
Članak 102. ZKP sadrži osnove za određivanje pritvora
a takve odredbe sadržane su u kaznenim postupcima europskih
zemalja, i prema ocjeni Ustavnog suda, sukladne su s najvišim
normama poštivanja ljudskih prava prema prihvaćenim
međunarodnim konvencijama.

4. Neutemeljeno se osporava ustavnost uporabe pojma »okrivljenik«
(definicija u članku 170. ZKP), prije pravomoćnosti
osuđujuće presude.

U kaznenom postupku se koriste zakonski izrazi za sudionike u
kaznenom postupku zbog stručnog označavanja položaja
i uloge pojedinog sudionika u pojedinom stadiju kaznenog postupka.
Okrivljenik je inače zakonski termin koji se koristi kroz
više stadija kaznenog postupka unatoč točno
određenim zakonskim nazivima ali svakako znači da nije
pravomoćno dovršen kazneni postupak.

5. Neosnovano se, po ocjeni Ustavnog suda, osporava ustavnost
članka 174. ZKP.

Prema ovoj zakonskoj odredbi neupitno je da izostanak obavijesti
osumnjičeniku o odbacivanju prijave, njega može dovesti
u položaj nezaštićenosti pred zlouporabama.

Međutim, postoji zaštita građana od moguće
zlouporabe u Kaznenom zakonu. Tako članak 302. KZ sankcionira
lažno prijavljivanje kaznenog djela, te niz drugih odredbi
istog zakona, koje štite osobni integritet i dostojanstvo
građana, ukazuje da lažno ili nedovoljno osnovano osumnjičeni,
ima zakonsku zaštitu unatoč propustu članka
174. ZKP. Da li je ta zaštita u potpunosti nadomjestak izostavljanja
osumnjičenog iz kruga obaviještenih osoba nakon odbačaja
kaznene prijave protiv njega, Ustavni sud nije ocjenjivao, jer
u tome nije našao protuustavnost osporavane odredbe članka
174. ZKP niti je našao da je to suprotno članku 7.
Opće deklaracije o pravima čovjeka i građanina
iz 1948. i članku 14. st. 1. Međunarodnog pakta o građanskim
i političkim pravima iz 1966.

6. Po ocjeni Ustavnog suda neosnovano podnositelji prijedloga
smatraju da su protuustavne odredbe članaka 501. st. 1.
i 502. st. 5. ZKP iz sljedećih razloga:

Prema pravnoj teoriji (prof. dr. sci. Davor Krapac »Zakon
o kaznenom postupku« i doc. dr. sci. Ivo Josipović)
odredbom st. 1. članka 501. ZKP određen je samo skup
procesnih propisa koji se primjenjuju u započetim postupcima,
a ne koje će se materijalno kazneno pravo primijeniti u
predmetu niti to da će se započeti postupci uvijek
dovršiti u sudovima u kojima su zatečeni.

»Postupak koji je pokrenut« prije stupanja na snagu
ovog Zakona, u smislu odredbe članka 2. st. 1. i članka
164. ZKP jest kazneni postupak koji je na temelju akta ovlaštenog
tužitelja usmjerenog na kazneni progon okrivljenika, već
započeo na temelju neke od propisanih radnji (članak
164. ZKP).

Uvjeti za prosudbu valjanosti procesnih radnji, poduzetih prije
stupanja na snagu novog zakona, prosuđuju se, načelno,
prema procesnim propisima koji su važili u vrijeme poduzimanja
radnje, a naknadne promjene propisa, donijetih u korist optuženika,
ne smiju se tumačiti na njegovu štetu.

Tako, ako je protiv okrivljenika započet kazneni postupak
zbog kaznenog djela za koje je obrana obvezna, optuženik
i nakon stupanja na snagu novog zakona mora imati branitelja,
premda je izmjenama u materijalnom kaznenom pravu propisana kazna
zatvora npr. snižena ispod maksimuma od osam godina.

Ako je stupanjem na snagu novog kaznenog zakonodavstva neka kaznenopravna
sankcija ukinuta, ranije započeti kazneni postupak mora
se obustaviti, a državni odvjetnik nastaviti kazneni progon
podnošenjem novog akta. U slučaju neubrojivog počinitelja
kaznenog djela državni odvjetnik će prijedlog za izricanje
mjere sigurnosti obveznog psihijatrijskog liječenja i čuvanja
iz članka 480. st. 1. Zakona o krivičnom postupku
nadomjestiti optužnicom odnosno optužnim prijedlogom
i zahtjevom iz članka 457. Zakona o kaznenom postupku.

Zakonodavac se odlučio za načelo kontinuiteta u
ovom slučaju kada se odlučio na primjenu Zakona
o krivičnom postupku u kaznenim postupcima koji su pokrenuti
prije stupanja na snagu ZKP.

S obzirom da se ne može zaključiti da je procesni
režim teži za okrivljenike po starom zakonu, prosuđujući
zakone u cjelini, nije osnovana tvrdnja da je primjena zakona
po osporavanoj odredbi toliko teža za okrivljenike da ona
dovodi do neravnopravnosti građana i time do suprotnosti s
odredbama članaka 14. i 26. Ustava, kao i ostalih u prijedlozima
navedenih ustavnih odredbi.

Naime, zabrana diskriminacije građana pred zakonom te u postupcima
pred sudovima i inim državnim tijelima ne znači da
se kaznenoprocesne norme moraju uvijek na jednak način
primjenjivati prema svim okrivljenicima nego samo zabranu stvaranja
neopravdanih razlika između njih, razlika koje se ne mogu
izvesti iz svrhe kaznenog postupka ili pojedinog njegovog stadija.

Neosnovano smatraju protuustavnom odredbu članka 502. st.
5. ZKP koja propisuje da će se rokovi trajanja pritvora
u prije započetim postupcima računati prema bivšem
Zakonu o krivičnom postupku.

Po ocjeni Suda samo za materijalno pravo prema Ustavu (članak
31. st. 1.) i prema zakonu (članak 3. st. 2. Kaznenog zakona)
vrijedi načelo primjene blažeg zakona, dok kod primjene
procesnih normi nema kriterija blažeg zakona, nego se postupak
dovršava prema onim odredbama prema kojima je i započet,
koje načelo se primjenjuje i u drugim postupcima a ne samo
kaznenom.

Primjena različitih propisa, kako to navode predlagatelji,
na pojedine okrivljenike u tijeku kaznenog postupka, ne mora značiti
kršenje ustavne jednakosti pred zakonom.

U tom pogledu vrijede isti argumenti kao što je navedeno
u pogledu članka 501. st. 1. ZKP, a koja odredba je ustvari
temeljna odredba i za primjenu odredaba koje se navode u članku
502. st. 5. ZKP. Dakle odredba tog članka jednako se primjenjuje
na sve okrivljenike pa nema temelja tvrdnja predlagatelja da primjena
tog propisa dovodi do neravnopravnosti građana.

Europska konvencija o ljudskim pravima pod nazivom Sloboda i sigurnost
osoba u članku 5. i članku 1. Protokola 4. određuje
da svatko ima pravo na slobodu i osobnu sigurnost, te da nitko
ne smije biti lišen slobode, osim u slučajevima koji
se navode pod od a-f, i dalje st. 2-5 u postupku propisanom zakonom.
Iz sadržaja tih odredbi proizlazi da su sa tom konvencijom
sukladne odredbe navedene u članku 502. st. 5. ZKP. Stoga
su neutemeljene tvrdnje predlagatelja da je i ova osporavana odredba
suprotna međunarodnim aktima odnosno navedenoj Konvenciji.

Iz navedenih razloga Sud ocjenjuje da članak 502. st. 5.
ZKP nije suprotan niti člancima 16., 25. i 115. Ustava
odnosno člancima 5. st. 3., 6. st. 1. i 14. Konvencije
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

IV. S obzirom da je o prijedlozima konačno odlučeno
nije bilo pretpostavki za odlučivanje o prijedlogu za donošenje
rješenja o privremenoj obustavi izvršenja pojedinačnih
akata ili radnji koje se poduzimaju na osnovi zakona ili drugih
propisa, čija se ustavnost odnosno zakonitost ocjenjuje
pozivom na članak 43. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99).

V. Slijedom iznijetog riješeno je kao u izreci pod I.

Objava ovog rješenja (izreka pod II.) temelji se na odredbi
članka 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-I-1193/97
U-I-1303/97
U-I-1317/97
U-I-6/98
U-I-53/98
U-I-85/98
U-I-717/98
U-I-725/98
U-I-1032/98
U-I-341/99
U-I-480/99
Zagreb, 29. rujna 1999

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE.

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Rješenje, NN 114/1999-1845
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)