## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-899/1999, U-II-1081/1999, U-II-454/2000, U-II-470/2000, U-II-497/2000 od 30. siječnja 2003., Izdvojeno mišljenje i Obrazloženje suprotnog glasa

### NN 32/2003 (4.3.2003.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-899/1999, U-II-1081/1999, U-II-454/2000, U-II-470/2000, U-II-497/2000 od 30. siječnja 2003., Izdvojeno mišljenje i Obrazloženje suprotnog glasa

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

438

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Smiljko Sokol, predsjednik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Petar Klarić, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna
Omejec, Željko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst, Vice
Vuko­­jević i Milan Vuković, odlučujući o prijedlogu za pokretanje postupka za
ocjenu suglasnosti drugog propisa s Ustavom i zakonom, na sjednici održanoj
dana 30. siječnja 2003. godine, donio je

## RJEŠENJE

Obustavlja
se postupak u povodu prijedloga za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s
Ustavom i zakonom Odluke o sanaciji i restrukturiranju Croatia banke d.d.
Zagreb (»Narodne novine«, broj 98/99 i 53/00).

```
Obrazloženje
```

I.

1.
Predlagatelj Josip Klepac iz Zagreba podnio je prijedlog za pokretanje postupka
za ocjenu suglasnosti s Ustavom Odluke o sanaciji i restrukturiranju Croatia
banke d.d., Zagreb, klasa: 450-02/99-02/07, urbroj: 5030116-99-3, koju je 23.
rujna 1999. godine donijela Vlada Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu:
osporena Odluka).

Predlagatelj
ističe da je dioničar Croatia banke d.d., Zagreb »... s 500 običnih dionica na
ime svake u nominalnom iznosu od 200,00 kuna ili u ukupnoj nominalnoj
vrijednosti od 100.000,00 kuna. Te dionice predlagatelj je stekao tako što je u
temeljni kapital Banke efektivno uplatio 100.000,00 kuna.«

Predlagatelj
smatra da se osporena Odluka zasniva na pretpostavci da su potencijalni gubici
od 517.000.000,00 kn ujedno i stvarni gubici, a što nije argumentirano, te da
su sumnjiva i sporna potraživanja od 446.000.000,00 kn nenaplativa tj. da se te
i takve tražbine neće moći naplatiti od dužnika, a što nije ni utvrđeno niti
utvrđivano, jer iz osporene odluke nije vidljivo da bi za zaključak o
nenaplativosti bilo dokaza. Ujedno za sumnjive i sporne tražbine smatra da su u
korelaciji sa stanjem u pravosuđu, odnosno s neažurnošću sudova, jer čim je duže
vrijeme potrebno za naplatu nekog kredita, to je veća rezervacija potrebna za
njegovo pokriće u obliku potencijalnog gubitka. Međutim, to ne znači da te tražbine
neće biti naplaćene.

Predlagatelj
smatra da potencijalni gubici ne moraju postati i stvarni gubici te da je to
uvjetna kategorija, kao i rizični plasmani i potencijalne obveze unutar kojih
kategorija se u osporenoj Odluci potencijalni gubici tretiraju. Za te
kategorije predlagatelj smatra da su samo »... zvona na uzbunu tj. da treba
poduzeti propisane mjere za poboljšanje stanja u Banci«.

Nadalje,
predlagatelj smatra da procjena potrebnih rezervacija za pokriće potencijalnih
gubitaka sa stanjem banke 31. prosinca 1998. godine nije realna, jer je
privremeni upravitelj prikazao da su potrebne mnogo veće rezervacije nego što
su uobičajene u drugim bankama: »... za pokriće istovrsnih rizičnih plasmana za
Croatia banku d.d. određene su rezervacije u visini od 36%, a kod drugih banaka
u Hrvatskoj iznose od 18,32% do 5,34%...«. Predlagatelj zaključuje da kada ti
pokazatelji ne bi bili iskazani u previsokim iznosima, onda se ne bi stekle ni
propisane pretpostavke za sanaciju Banke; primjerice, da je primijenjen
postotak od 20% potrebnih rezervacija, potencijalni gubitak bio bi 107 milijuna
kuna i mogao bi biti pokriven – kao što je Udruga dioničara Croatia banke d.d.,
Zagreb i predložila guverneru Hr­vat­ske narodne banke (u daljnjem tekstu: HNB)
prije sjednice Savjeta guvernera održane 16. lipnja 1999. godine – to jest,
mogao je biti pokriven bez angažiranja cijelog dioničkog kapitala.

Pozvavši
se na odredbu članka 16. Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka (»Narodne
novine«, broj 44/94 i 161/98 – članak 122. Zakona o bankama; u daljnjem tekstu:
ZoSiRB)), dio osporene Odluke kojim je propisano da će banka izdati nove
dionice u iznosu od 217.000.000 kuna koje će se u cijelosti prenijeti u vlasništvo
Državne agencije za osiguranje štednih uloga i sanaciju banaka (u daljnjem
tekstu: Agencija), predlagatelj smatra nejasnim. Ovo iz razloga što osporenom
Odlukom nije propisano imaju li dioničari čije su dionice poništene pravo na
nove dionice barem u onom nominalnom iznosu s kojim su sudjelovali u sanaciji.
Pojašnjava da je dio potencijalog gubitka pokriven temeljnim kapitalom banke u
koji su dioničari uplaćivali svoje uloge prilikom stjecanja dionica.

Stoga
predlagatelj smatra da se osporenom Odlukom dioni­ča­rima oduzima vlasništvo na
dionicama, kao dijelu njihove imovine, bez zakonitog postupka i bez ikakve
naknade. Iz navedenog zaključuje da su dioničari prošli gore nego što bi prošli
da je nad bankom bio proveden stečajni postupak, jer bi u stečajnom postupku
imali pravo na razmjernu podjelu ostatka novca koji bi ostao iz stečajne mase.

Prema
ocjeni predlagatelja, iz Bilance Croatia banke d.d., Za­greb za 1998. godinu ne
proizlazi da bi bile ispunjene pretpostavke za donošenje odluke o njezinoj
sanaciji, propisane odredbama članaka 90. i 8. Zakona o bankama. Ovo iz razloga
jer se osporena Odluka ne temelji na bilanci stanja na dan 31. prosinca 1998.,
već i na podacima o bilanci stanja do 31. svibnja 1999. godine, a takvi podaci
ne mogu se uzeti kao mjerodavni jer nisu sastavni dio bilance stanja koja se
sastavlja u propisanom postupku. Naime, pojašnjava predlagatelj, ako postoje
potencijalni gubici ili sumnjive tražbine krajem svibnja tekuće godine, to još
ne znači da će oni postojati i na kraju poslovne godine.

Iz
navedenog predlagatelj zaključuje da ni HNB ni Vlada nisu poštivali odredbom članka
77. Zakona o bankama propisanu proceduru odnosno redoslijed mjera koje je HNB
zakonom obvezan poduzimati radi poboljšanja stanja u nekoj banci prije negoli
predloži Vladi donošenje odluke o sanaciji pojedine banke, a koje se kreću od
blažih do najstrožih.

Zaključno,
predlagatelj smatra da su osporenom Odlukom povrijeđene sljedeće odredbe
Ustava:

– članak
19. stavak 2. (»Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata
upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.«) – zbog toga što mu nije
omogućeno sudjelovanje u postupku koji je prethodio donošenju osporene Odluke
niti mu je osigurana bilo kakva sudska zaštita njegovih prava;

– članak
48. stavak 1. (»Jamči se pravo vlasništva.«) – zbog toga što jamstvo prava
vlasništva obvezuje zakonodavna i upravna tijela da u slučaju ograničenja ili
oduzimanja vlasništva propišu pretpostavke za to, postupak, pravne lijekove i
naknadu, a toga u osporenoj Odluci nema;

– članak
49. stavak 2. (»Država osigurava svim poduzetnicima jednak pravni položaj na tržištu.
Zabranjena je zlouporaba monopolskog položaja određenog zakonom.«) – zbog toga što
se na Agenciju prenose sporne i sumnjive tražbine koje će se prije ili kasnije
naplatiti, a predlagatelj smatra da će tako Agencija steći dio kapitala koji su
u Croatia banku, d.d., Zagreb uplatili njezini dioničari;

– članak
49. stavak 4. (»Prava stečena ulaganjem kapitala ne mogu se umanjiti zakonom
niti drugim pravnim aktom.«) – zbog toga što su mu osporenom Odlukom oduzeta
prava stečena ulaganjem kapitala;

– članak
50. stavak 1. (»Zakonom je moguće u interesu Republike Hrvatske ograničiti ili
oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti.«) – zbog toga što dioničarima
nije priznata nikakva naknada, a nije im omogućeno ni stjecanje novih dionica u
visini njihova sudjelovanja u pokriću potencijalnog gubitka, koji će se naplatiti;

– članak
50. stavak 2. (»Poduzetnička se sloboda i vlasnička prava mogu iznimno ograničiti
zakonom radi zaštite interesa i sigurnosti Republike Hrvatske, prirode,
ljudskog okoliša i zdrav­lja ljudi.«) – zbog toga što u konkretnom slučaju nisu
ispunjene ustavne pretpostavke za oduzimanje vlasničkih prava dioničara po toj
osnovi.

Sažimajući
činjenične i pravne navode na koje se poziva, predlagatelj smatra da je njegov
prijedlog osnovan budući da mu je oduzeto Ustavom zajamčeno pravo vlasništva
dionica Croatia banke d.d., Zagreb u postupku u kojem mu nije omogućeno
sudjelovanje, a da je osporena Odluka donesena na temelju nerealne procjene
potencijalnih gubitaka i drugih proizvoljno navedenih parametara.

Predlagatelj
je ujedno predložio da Ustavni sud temeljem odredbe članka 43. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske koji je važio u vrijeme podnošenja
prijedloga (»Narodne novine«, broj 99/99) privremeno obustavi provedbu osporene
Odluke.

2. Prijedlog za ocjenu suglasnosti s Ustavom točke VII.
stav­ka 1. i točke VIII. stavka 1. osporene Odluke podnio je Eduard Omahen iz
Samobora.

Točkom VII. stavkom 1. osporene Odluke određeno je da
se danom njezine objave povlače i poništavaju dosadašnje dionice Croatia banke
d.d., Zagreb, a točkom VIII. stavkom 1. osporene Odluke između ostalog je određeno
da danom njezine objave prestaju prava dioničara Croatia banke d.d., Zagreb
koja su im pripadala na osnovi dotadašnjih dionica.

Predlagatelj smatra da su te odredbe u suprotnosti s
odredbama članaka 48. stavka 1., 49. stavka 4. i 50. Ustava, jer je osporenom
Odlukom, koja je podzakonski akt, dioničarima oduzeto vlasništvo bez provođenja
bilo kakvog postupka i bez plaćanja naknade.

Predlagatelj je također predložio da Ustavni sud,
temeljem odredbe članka 43. Ustavnog zakona koji je važio u vrijeme podnošenja
prijedloga, privremeno obustavi provedbu osporene Odluke.

3. Joko Batinović iz Zagreba, dioničar Croatia banke
d.d., Zagreb podnio je prijedlog za ocjenu suglasnosti točaka VII. i VIII.
osporene Odluke s Ustavom i ZoSiRB-om.

Smatra da je točka VII. osporene Odluke (kojom je
propisano povlačenje i poništavanje dotadašnjih dionica Banke) u suprotnosti s
odredbom članka 15. ZoSiRB-a, jer ona dopušta samo povlačenje dotadašnjih
dionica, ali ne i njihovo poništavanje. Ističe da između povlačenja i poništavanja
dionica postoji bitna razlika: poništenje ima za posljedicu poništenje svih
prava koja su stjecanjem dionica stečena, dok povlačenje nema automatski za
posljedicu gubitak stečenih prava.

Daljnju
nezakonitost nalazi u točki VIII. osporene Odluke kojom se, između ostalog,
određuje da prestaju prava dioničara banke koja su im pripadala na osnovi
dotadašnjih dionica.

Smatra
da su odredbama osporene Odluke povrijeđena vlas­nička prava dioničara što je
suprotno odredbama članaka 48., 49. i 50. Ustava. Smatra da se tom Odlukom
potpuno mijenja vlasnička struktura banke na štetu onih koji su svojim
ulaganjem stvorili banku i njezin cjelokupni kapital.

Cilj
sanacije, naime, predlagatelj tumači na sljedeći način: odluka Vlade o sanaciji
neke banke znači ocjenu da je jedan dio imovine banke dostatan za nastavak
rada, uz financijsku pomoć Agencije. Ta financijska pomoć mora se vrednovati i
kroz up­ravljačka prava izdavanjem novih dionica u tom dijelu. Međutim,
istodobno mora se vrednovati i preostala imovina banke, jer nesposobnost za plaćanje
ne znači sama po sebi da su svi plasmani banke izgubljeni. Predlagatelj
postavlja pitanje zašto bi naplata sumnjivih i spornih potraživanja kroz dobit
pripala isključivo Agenciji, te zaključuje da bi za dosadašnje dioničare bilo
povoljnije provođenje stečajnog postupka, nakon kojeg bi se eventualni ostatak
podijelio dioničarima.

Prema
predlagatelju, restrukturiranje banke u uvjetima njezine sanacije ne znači
suspenziju vlasničkih prava, već znači suspenziju prava upravljanja i
participiranja u dobiti, ali samo kroz određeno vrijeme. Povratom sredstava
sanacije otpada razlog za daljnji angažman Agencije i znači povrat upravljačkih
i drugih prava dioničara koji su postojali prije sanacije i restrukturiranja. U
suprotnom znači nacionaliziranje imovine dioničara. Predlaže da Sud ukine točke
VII. i VIII. osporene Odluke.

4. Predlagatelj CHROMOS – AGRO d.d. Zagreb, dioničar
Croatia banke d.d., Zagreb također smatra da je osporena Odluka u suprotnosti s
odredbama članaka 48., 49. i 50. Ustava.

Smatra da je tim podzakonskim aktom, suprotno odredbi
članka 50. Ustava, oduzeto vlasništvo dioničarima bez provo­đe­nja postupka
kojim bi se utvrdio interes Republike Hrvatske za takvo izvlaštenje, te bez plaćanja
naknade.

Predlaže da Ustavni sud, temeljem odredbe članka 43.
Ustav­nog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske koji je važio u vrijeme
podnošenja prijedloga, privremeno, do donošenja ustavnosudske odluke o
prijedlogu, obustavi provedbu osporene odluke.

5. POINT TRADE d.o.o. Imotski, dioničar Croatia banke
d.d., Zagreb podnio je protiv osporene Odluke podnesak nazvan »ustavna tužba«,
ali Ustavni sud s tim podneskom postupa kao s prijedlogom za ocjenu suglasnosti
drugog propisa s Ustavom i zakonom.

Predlagatelj smatra da je osporena Odluka u
suprotnosti s odredbom članka 18. Ustava iz razloga što je Odlukom provedeno
razvlašćivanje predlagatelja bez mogućnosti da zatraži sudsku kontrolu akta
odnosno sudsku zaštitu prava, te s odredbom članka 50. stavka 1. Ustava, jer je
predlagatelju oduzeto vlasništvo podzakonskim aktom (osporenom Odlukom), a ne
zakonom. Osim toga, predlagatelj ističe da iz osporene odluke nije razvidno u čemu
bi se sastojao interes Republike Hrvatske za njezino dono­šenje, nije utvrđivana
tržišna vrijednost njegovih dionica, niti je donesena odluka o naknadi za
oduzeto vlasništvo.

II.

6. Na
zahtjev Ustavnog suda, HNB je dostavila svoje miš­ljenje o podnesenim
prijedlozima za ocjenu suglasnosti osporene Odluke s Ustavom i zakonom, u kojem
u bitnom ističe:

Neku od
mjera za poboljšanje stanja u banci, propisanih odredbom članka 77. Zakona o
bankama, HNB poduzima ukoliko utvrdi da banka krši odredbe Zakona o bankama i
propisa koje ona donese ili da zbog načina poslovanja postoji opasnost da neće
uredno ispunjavati svoje obveze prema vjerovnicima, odnosno da rizično i
neprimjereno posluje. Pritom HNB nije vezana redoslijedom zakonom propisanih
mjera za poboljšanje stanja u banci od najblažih do najstrožih.

Temeljem
članaka 82. i 83. Zakona o bankama, HNB je u Croatia banku d.d., Zagreb 23.
veljače 1999. godine, nekoliko mjeseci prije donošenja osporene Odluke,
imenovala privremenog upravitelja s ciljem da zaštiti imovinu i dokumentaciju
banke, kao i da HNB-u podnese pisano izvješće o procijenjenom i zatečenom
stanju poslovanja Croatia banke d.d., Zagreb te o mogućnostima za njezino buduće
stabilno i profitabilno poslovanje. Privremeni upravitelj podnio je HNB-u izvješće
koje je Savjet HNB-a na sjednici održanoj 16. lipnja 1999. godine razmotrio te
donio odluku da Vladi Republike Hrvatske predloži donošenje odluke o provođenju
postupka sanacije Croatia banke d.d., Zagreb.

U vezi
s navodom predlagatelja o prekomjernoj rezervaciji za potencijalne gubitke, HNB
ističe da su privremeni upravitelj i nezavisna revizorska tvrtka u odvojenim
izvješćima utvrdili da uprava Croatia banke d.d., Zagreb nije u skladu s
propisima sastavila i prezentirala istinite i »fer« podatke o potencijalnim
gubicima u banci i o računu dobiti i gubitaka, odnosno da nije na teret rashoda
banke formirala adekvatne posebne rezerve za identificirane gubitke u rizičnoj
aktivi. Upravo su stoga svi rashodi za više godina unazad morali biti prikazani
na dan sastavljanja početne bilance odnosno računa dobiti i gubitaka.

Prema
nalazima nezavisne revizorske kuće, na dan 31. prosinca 1998. godine gubici
Croatia banke d.d., Zagreb bili su za 216,1 milijuna kuna veći od njezina
temeljnog kapitala. Stoga je neuobičajeno visoki iznos rezervacija u Croatia
banci u odnosu na druge banke samo dokaz prekomjerno lošeg portfelja te banke.
Kao dokaz točne procjene gubitaka, HNB iznosi podatak da je od 348,9 milijuna
kuna prenesenih na Agenciju u dvije godine na­pla­ćeno samo 10 milijuna kuna,
premda se u gotovo svim predmetima provela prisilna naplata.

HNB
smatra nespornom činjenicu da ni u slučaju stečaja banke dioničari ne bi mogli
ostvariti nikakvu naplatu po dionič­kom kapitalu, jer su obveze Croatia banke
d.d., Zagreb bile daleko veće od moguće naplate potraživanja i imovine.

HNB
nadalje smatra da nije postojala pravna osnova za uključivanje dioničara u
postupak donošenja odluke o sanaciji, a što proizlazi iz činjenice da se
postupak sanacije i restrukturiranja banke ne provodi radi zaštite interesa
dioničara, već radi zaštite posebnog državnog interesa. Stoga smatra da su i
prijedlog HNB-a upućen Vladi i osporena Odluka opravdani i utemeljni na
zakonskim razlozima predviđenim odredbom članka 90. Zakona o bankama, to jest
na posebnom državnom interesu i na utvrđenju da su iscrpljene druge mogućnosti
sprječavanja narušavanja sta­bil­nosti ukupnog financijskog sustava države.

U
odnosu na navode predlagatelja o pravu participacije bivših dioničara u kapitalu
sanirane banke, HNB smatra da predlagatelji polaze od pogrešne pretpostavke da
umanjenje gubitaka za zatečeni kapital predstavlja sudjelovanje u sanaciji.
Prema mišljenju HNB-a, umanjenje gubitaka za zatečeni kapital znači da dotadašnji
dioničari gube sva prava temeljem tih dionica jer je vrijednost kapitala nula,
a prava stječu ulagači koji podmiruju ostatak gubitaka banke i ulažu svježa
sredstva za njezinu dokapitalizaciju.

HNB
zaključno ocjenjuje da uprava Croatia banke d.d., Zagreb više godina uzastopno
nije vodila poslove Banke pažnjom dobrog gospodarstvenika te da u tom
poslovanju nije poštivala zakone i druge propise. Rezultat takvog poslovanja
bili su nenaplativi plasmani Banke, za koje je Banka, kada su se oni ispravno
procijenili, morala osigurati posebne rezerve koje su morale biti veće negoli
kod drugih banaka. Iako je Banka pokazivala probleme u svom poslovanju, osobito
probleme nelikvidnosti, dioničari nisu ništa poduzimali kako bi riješili
nastale probleme. Pravilo je da posljedice propusta u vođenju poslova dioničnog
društva snose dioničari.

Pozvavši
se na tumačenje Zakona o trgovačkim društvima, HNB zaključuje da lošim
poslovanjem društva dioničari gube sred­stva koja su uložili u društvo, a čega
su morali biti svjesni prilikom osnivanja društva.

7. Očitujući
se na navode mišljenja HNB-a, predlagatelj Josip Klepac, ponavljajući tvrdnje
istaknute u svom prijedlogu, u bitnom ističe da HNB nije ispunila svoju
zakonsku dužnost kontrole poslovanja banaka i da nisu bile ispunjene
pretpostavke za sanaciju Croatia banke d.d., Zagreb. Na kraju napominje da činjenične
i pravne pretpostavke za poništenje dionica dota­dašnjih dioničara uopće nisu
postojale.

III.

8.
Bitne činjenice u konkretnom ustavnosudskom predmetu mogu se sažeti u sljedeća
utvrđenja:

Odluku o sanaciji i restrukturiranju Croatia banke
d.d., Zagreb donijela je 23. rujna 1999. godine Vlada Republike Hrvat­ske, na
prijedlog HNB-a od 16. lipnja 1999. godine. Osporena Odluka objavljena je u
»Narodnim novinama«, broj 98 od 27. rujna 1999. godine, a Odluka o izmjenama i
dopunama Odluke o sanaciji i restrukturiranju Croatia banke d.d. Zagreb u
»Narodnim novinama«, broj 53 od 26. svibnja 2000. godine.

Svi predlagatelji osporavaju suglasnost s Ustavom i
zakonom izvornog teksta Odluke iz 1999. godine, odnosno suglasnost s Ustavom i
zakonom pojedinih njezinih odredaba.

Donošenju osporene Odluke prethodilo je imenovanje
privremenog upravitelja u Croatia banku d.d. Zagreb. Na temelju članaka 82. i
83. Zakona o bankama, Savjet HNB-a donio je Odluku o imenovanju privremenog
upravitelja Croatia banke d.d. Zagreb, broj: O.br. 474/99 od 23. veljače 1999.
godine. Savjet HNB-a donio je 23. kolovoza 1999. novu Odluku, broj: O.br.
474/99., kojom se razdoblje na koje je imenovan privremeni upravitelj u Croatia
banci d.d. Zagreb produljuje za razdoblje od 25. kolovoza 1999. do 25. rujna
1999. godine.

Danom dostave Odluke o imenovanju privremenog
upravitelja u Croatia banku d.d. Zagreb prestale su, po sili članka 84. stavka
2. Zakona o bankama, sve ovlasti Uprave, Nadzornog odbora i Glavne skupštine
Croatia banke d.d. Zagreb, koje je preuzeo privremeni upravitelj, što je i
izrijekom utvrđeno u točki 3. Odluke o imenovanju privremenog upravitelja od
23. veljače 1999. godine.

Protiv
navedene odluke o imenovanju privremenog upravitelja bila je osigurana pravna
mogućnost podnošenja tužbe Uprav­nom sudu Republike Hrvatske odnosno pokretanja
upravnog spora protiv nezakonitog upravnog akta. Upravni spor nije bio
pokrenut.

Sukladno
navedenom, od veljače 1999. godine Croatia ban­kom d.d. Zagreb upravljao je
privremeni upravitelj, preuzevši po sili zakona funkcije Skupštine, Nadzornog
odbora i ovlaštenja Uprave Banke.

Ustavni
sud utvrđuje da je, unatoč tome, u članku VIII. stav­ku 1. osporene Odluke,
koja je donesena nekoliko mjeseci nakon imenovanja privremenog upravitelja,
bilo propisano da »danom objave ove Odluke prestaju funkcije Skupštine i
Nadzornog odbora Banke, te ovlaštenja Uprave Banke«. Donositelj je tu odredbu članka
VIII. stavka 1. osporene Odluke preuzeo iz članka 17. stav­ka 1. ZoSiRB-a, ali
se ta odredba ZoSiRB-a nije mogla primijeniti u slučaju sanacije Croatia banke
d.d., Zagreb. U toj je banci, naime, prethodno već bio imenovan privremeni
upravitelj, koji je po sili zakona – prije donošenja Odluke o sanaciji i
restrukturiranju Croatia banke d.d., Zagreb – preuzeo funkcije Skupštine,
Nadzornog odbora i ovlaštenja Uprave Banke, a obav­ljao ih je sve do imenovanja
osobe ovlaštene za upravljanje i zastupanje Croatia banke d.d. Zagreb u
razdoblju trajanja postupka njezine sanacije, sukladno članku VIII. stavku 2.
osporene Odluke.

Četiri mjeseca nakon postavljanja privremenog
upravitelja, Savjet HNB-a je na sjednici održanoj 16. lipnja 1999. godine,
pozivom na članak 9. ZoSiRB-a i članak 90. Zakona o bankama, donio Odluku, broj
Z. br. 616/99, kojom predlaže Vladi Repub­like Hrvatske da donese odluku o
provođenju postupka sanacije Croatia banke d.d. Zagreb. U obrazloženju Odluke
navedeno je da je Savjet HNB-a razmatrao »i mogućnost i ekonomsku opravdanost
provođenja postupka sanacije Croatia banke d.d. Zagreb, te njenog kasnijeg
pripajanja nekoj drugoj banci«, te je ocijenio »da je sanacija Croatia banke
d.d. Zagreb moguća, ekonomski oprav­dana i neophodna radi sprječavanja narušavanja
stabilnosti ukupnog financijskog sustava države«.

Na temelju te odluke (prijedloga) HNB-a, a pozivom na
članke 11. stavak 1. u vezi s člankom 12. ZoSiRB-a, Vlada Republike Hrvatske
donijela je osporenu Odluku. Odredbom članka 11. stavka 1. ZoSiRB-a bilo je
propisano da odluku o sanaciji i restrukturiranju banke donosi Vlada Republike
Hrvatske na prijedlog Narodne banke Hrvatske. Odredbama članka 12. istog zakona
propisan je obavezan sadržaj odluke o sanaciji i restrukturiranju banke.

*Pretpostavke za vođenje ustavnosudskog
postupka prestale su postojati.*

9. Osporena Odluka donesena je na temelju mjerodavnih
odredaba ZoSiRB-a, u okviru ovlaštenja koja su ZoSiRB-om dana Vladi Republike
Hrvatske.

ZoSiRB je prestao važiti 31. svibnja 2000. godine,
stupa­njem na snagu Zakona o prestanku važenja Zakona o sanaciji i
restrukturiranju banaka (»Narodne novine«, broj 52/00, u dalj­njem tekstu:
Zakon o prestanku važenja ZoSiRB-a).

Svi prijedlozi za ocjenu suglasnosti osporene Odluke
s Ustavom i ZoSiRB-om podneseni su Ustavnom sudu prije stupanja na snagu Zakona
o prestanku važenja ZoSiRB-a.

Zakon o prestanku važenja ZoSiRB-a je propisao:

*Članak
1.*

Zakon o
sanaciji i restrukturiranju banaka (»Narodne novine«, br. 44/94.) te članak 90.
Zakona o bankama (»Narodne novine«, 161/98.) prestaju važiti.

*Članak
2.*

Postupak
sanacije i restrukturiranja banaka pokrenut do dana stupanja na snagu ovoga
Zakona dovršit će se prema odredbama Zakona o sanaciji i restrukturiranju
banaka (»Narodne novine«, br. 44/94.).

Prije
stupanja na snagu Zakona o prestanku važenja ZoSiRB-a, Ustavni sud je zaprimio
nekoliko prijedloga za ocjenu suglasnosti ZoSiRB-a s Ustavom. Stupanjem na
snagu Zakona o prestanku važenja ZoSiRB-a, međutim, prestale su postojati
pretpostavke za vođenje ustavnosudskog postupka za ocjenu suglasnosti ZoSiRB-a
s Ustavom. Ustavni sud je stoga donio rješenje o obustavi tog postupka
(U-I-270/1997 i dr. od 30. lipnja 2000.), tako da suglasnost ZoSiRB-a s Ustavom
Republike Hrvatske nije bila predmetom ocjene Ustavnog suda.

10.
Prestankom važenja ZoSiRB-a prestale su važiti i odluke o sanaciji i
restrukturiranju banaka donesene za vrijeme važenja ZoSiRB-a, jer su ti propisi
i egzistencijalno i sadržajno vezani uz ZoSiRB.

Iznimno,
odredbom članka 2. Zakona o prestanku važenja ZoSiRB-a bilo je propisano produženo
važenje, odnosno daljnje primjenjivanje odredaba ZoSiRB-a kao važećeg prava u
Republici Hrvatskoj, na sve one slučajeve u kojima postupak sanacije konkretne
banke do dana prestanka važenja ZoSiRB-a još nije bio dovršen.

Nakon prestanka važenja ZoSiRB-a, prema tome, pretpo­stav­ke
za vođenje ustavnosudskog postupka i dalje su postojale samo u onim slučajevima
na koje se primjenjivala odredba članka 2. Zakona o prestanku važenja ZoSiRB-a.

Ustavni sud je stoga Vladi Republike Hrvatske
dostavio upit o datumu dovršenja postupka sanacije Croatia banke d.d. Zagreb,
kako bi utvrdio postoje li i dalje pretpostavke za vođenje ustavnosudskog
postupka u konkretnom predmetu ocjene suglasnosti s Ustavom i zakonom osporene
Odluke.

Vlada Republike Hrvatske odgovorila je sljedeće:

»Postupak sanacije Croatia banke d.d. Zagreb okončan
je 13. rujna 2000. godine. Naime, tog dana održana je Glavna skupština banke
sukladno odredbama članka 17. stavka 3. i 4. Zakona o sa­naciji i
restrukturiranju banaka (»Narodne novine« 44/94, 52/00).

U tijeku postupka sanacije, do održavanja Glavne skupštine,
provedene su radnje iz članka 10., 12. i 13. Zakona: objavljena je Odluka Vlade
RH u »Narodnim novinama« sa svim elementima iz članka 12., proveden je postupak
propisan člankom 10., te objavljena nova početna revidirana bilanca u skladu s člankom
13., kao nužni preduvjeti održavanja skupštine.

Na toj skupštini, između ostaloga, prihvaćeno je
izvješće i dana razrješnica osobi ovlaštenoj za rukovođenje i zastupanje banke
u postupku sanacije, prihvaćene Izmjene i dopune Statuta, donesene odluke o
izdavanju zamjenskih dionica i izboru članova Nadzornog odbora. Nadzorni odbor
je isti dan održao kon­sti­tuirajuću sjednicu te donio odluku o imenovanju
predsjednika i članova Uprave.

Konstituiranjem svih organa banke: nove skupštine,
nadzornog odbora i uprave, Croatia banka d.d. Zagreb izašla je iz režima Zakona
o sanaciji i restrukturiranju banaka te je dovršen formalni postupak prema
navedenom Zakonu.«

Sukladno
navedenom, pretpostavke za vođenje ustavnosud­skog postupka za ocjenu
suglasnosti osporene Odluke s Ustavom i zakonom postojale su do 13. rujna 2000.
godine, to jest do dana dovršetka postupka sanacije i restrukturiranja Croatia
banke d.d., Zagreb. Tog je dana prestalo produženo važenje odredaba ZoSiRB-a i
osporene Odluke, jer je okolnost – uz koju je članak 2. Zakona o prestanku važenja
ZoSiRB-a vezao prestanak njihovog produženog važenja – nastupila danom dovršetka
postupka sanacije Croatia banke d.d., Zagreb.

Do tog
datuma pred Ustavnim sudom Republike Hrvatske nije bio pokrenut postupak za
ocjenu suglasnosti osporene Odluke s Ustavom i zakonom. Prema odredbama članka
43. stavaka 2. i 3. i članka 44. stavka 2. Ustavnog zakona, postupak za ocjenu
suglasnosti drugih propisa s Ustavom i zakonom u povodu prijedloga smatra se
pokrenutim na dan donošenja rješenja o pokretanju postupka, o čemu Ustavni sud
obavještava sudionike postupka, a samo rješenje o pokretanju postupka
objavljuje i u »Narodnim novinama«.

Budući
da je produženo važenje ZoSiRB-a i osporene Odluke prestalo dovršetkom postupka
sanacije Croatia banke d.d. Zagreb (13. rujna 2000. godine), a do tog dana
postupak za ocjenu suglasnosti osporene Odluke s Ustavom i zakonom nije bio
pokrenut, to su na taj dan prestale postojati i pretpostavke za vođenje
ustavnosudskog postupka.

Od tog
dana postoji obveza Ustavnog suda da obustavi postupak po sili članka 58.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99).

Obveza
Ustavnog suda da obustavi postupak, prema tome, nastala je na dan 13. rujna
2000. godine, to jest prije no što je donesena Promjena Ustava Republike
Hrvatske od 16. studenoga 2000. godine (»Narodne novine«, broj 113/2000), kojom
je u članku 62. propisana nova ovlast Ustavnog suda Republike Hr­vat­ske (sadržana
u odredbi članka 128. alineji 3. Ustava Repub­like Hrvatske, »Narodne novine«,
broj 42/01 – pročišćeni tekst, 55/01 – ispravak), te prije no što je donesen
Ustavni zakon o izmjenama i dopunama Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Re­pub­like
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 29/2002), kojim je podrobnije razrađena
odredba članka 128. alineja 3. Ustava.

Stoga
su se u ovom predmetu stekli uvjeti za primjenu odredbe članka 61. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (članak 58. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske iz 1999. godine), te je riješeno kao u izreci.

IV.

11.
Osporena Odluka po svojoj je pravnoj prirodi podzakonski općenormativni akt
(propis), ali pravni učinci koji proizlaze iz odredbe članka VII. stavka 1. i
dijela odredbe članka VIII. stavka 1. neposredno zadiru u pojedinačna prava
jedne kategorije građana (osnivača odnosno bivših dioničara Croatia banke d.d.
Zagreb). Te odredbe glase:

*VII.*

»Danom
objave ove Odluke povlače se i poništavaju dosadašnje dionice Banke.

*VIII.*

Danom
objave ove Odluke prestaju (...) prava dioničara Banke koja su im pripadala na
osnovi dosadašnjih dionica.«

Ustavni sud Republike Hrvatske napominje da je u
pravnom poretku Republike Hrvatske svakom osnivaču i/ili dioničaru Croatia
banke d.d Zagreb, koji smatra da su mu temeljem navedenih odredaba osporene
Odluke povrijeđena subjektivna prava, osigurana pravna mogućnost ostvarivanja
sudske zaštite.

U točki 8. obrazloženja ovog rješenja već je
napomenuto da je protiv odluke o imenovanju privremenog upravitelja u Croatia
banku d.d., Zagreb bila osigurana pravna mogućnost podnošenja tužbe Upravnom
sudu Republike Hrvatske i pokretanja upravnog spora protiv nezakonitog upravnog
akta.

Iz dosadašnje sudske prakse je razvidno da je
pojedinačna pravna zaštita ostvariva i u parničnom postupku primjenom
mjerodavnih odredaba Zakona o obveznim odnosima.

Sudska zaštita protiv eventualnih povreda prava
osnivača i bivših dioničara Croatia banke d.d. Zagreb, učinjena osporenom
Odlukom, ostvariva je i u sporu utemeljenom na članku 19. stav­ku 2. Zakona o
sudovima, prema kojem su trgovački sudovi nadležni suditi u sporovima u povodu
raspolaganja članstvom i članskim pravima u trgovačkom društvu.

Konačno, svaki tužitelj (bivši dioničar Croatia banke
d.d. Zagreb) ovlašten je protiv presude nadležnog suda ustavnom tužbom
pokrenuti postupak pred Ustavnim sudom Republike Hrvatske ako smatra da mu je
sudskom presudom povrijeđeno određeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena
Ustavom Republike Hrvatske.

12. Slijedom iznijetog, na temelju odredbi članka 61.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, riješeno je kao u izreci.

Broj:                       U-II-899/1999

        U-II-1081/1999

        U-II-454/2000

        U-II-470/2000

        U-II-497/2000

Zagreb, 30. siječnja 2003.

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol**, v. r.

IZDVOJENO MIŠLJENJE

u odnosu na rjeŠenje
Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-II-899/1999, U-II-1081/1999,
U-II-454/2000, U-II-470/2000, U-II-497/2000, od 30. sijeČnja 2003. godine

Mišljenja
sam da je u konkretnom ustavnosudskom predmetu pogrešan dispozitiv kao i
stajališta iznesena u točkama 6., 8., 9. i 10. obrazloženja, jer su građena na
pogrešnim premisama.

Bitne činjenice u konkretnom ustavnosudskom predmetu:

1. Odluku o sanaciji i restrukturiranju Croatia banke
d.d., Zagreb, donijela je Vlada Republike Hrvatske 23. rujna 1999. godine, na
prijedlog Hrvatske narodne banke od 16. lipnja 1999. godine. Osporena Odluka
objavljena je u »Narodnim novinama«, broj 98 od 27. rujna 1999. godine.

2.Osporena Odluka donesena je na temelju
odredaba Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka (»Narodne novine«, broj
44/94).

3. Više predlagatelja, među kojima su i predlagatelji
u kon­kret­nom ustavnosudskom predmetu, istovremeno su podnijeli pri­jedloge za
ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka
(»Narodne novine«, broj 44/94), o kojima je Ustavni sud odlučivao dana 21.
lipnja 2000. godine, pod bro­jem: U-I-270/1997, U-I-980/1997, U-I-33/1998,
U-I-718/1998, U-I-729/1998, U-I-894/1998, U-I-921/1998, U-I-912/1999,
U-I-1080/1999, U-I-453/2000, U-I-469/2000 i U-I-498/2000.

Prijedlozi – osim dva – su dijelovi prijedloga za
pokretanje postupka za ustavnosudske ocjene, odnosno obustavu izvršenja odluka
Vlade Republike Hrvatske o sanaciji pojedinih banaka i to: Splitske banke d.d.,
Split, Dubrovačke banke d.d., Dubrovnik i Croatia banke d.d., Zagreb, koji su
odvojeni u zasebne predmete zbog različitih postupaka.

4. Svi prijedlozi za ocjenu suglasnosti osporene
odluke s Ustavom i zakonom, kao i svi prijedlozi za ocjenu suglasnosti s
Ustavom Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka, podneseni su Ustavnom sudu
u vrijeme važenja Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka.

5. Zakon o prestanku važenja Zakona o sanaciji i
restrukturiranju banaka i prestanku važenja članka 90. i članka 122. stavka 1.
točke 4. Zakona o bankama (»Narodne novine«, broj 52/2000) stupio je na snagu
dana 31. svibnja 2000. godine.

Zakon o prestanku važenja Zakona o sanaciji i
restrukturiranju banaka je propisao:

*»Članak 1.*

Zakon o sanaciji i restrukturiranju banaka (»Narodne
novine«, br. 44/94.) te članak 90. Zakona o bankama («Narodne novine«, 161/98.)
prestaju važiti.

*Članak 2.*

Postupak sanacije i restrukturiranja banaka pokrenut
do dana stupanja na snagu ovoga Zakona dovršit će se prema odredbama Zakona o
sanaciji i restrukturiranju banaka (»Narodne novine«, br. 44/94.)«.

Odredbom članka 2. ovog zakona produženo je važenje
zakona na neodređeno vrijeme za pojedine banke, a prema obrazloženju, predočenom
uz prijedlog za donošenje zakona Hrvatskom saboru, produženo važenje zakona
odnosilo se na Croatia banku d.d., Zagreb i Dubrovačku banku d.d., Dubrovnik.

6. Postupci u ovim predmetima započeli su
razdvajanjem podnesenih prijedloga u posebne predmete. O prijedlozima za ocjenu
suglasnosti s Ustavom Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka (u daljnjem
tekstu: ZoSiRB-a) Ustavni sud je odlučio 21. lipnja 2000. godine, donošenjem
rješenja o obustavi postupka (broj: U-I-270/1997 i dr. od 30. lipnja 2000.
godine) s obra­z­loženjem da je Zakon prestao važiti donošenjem Zakona o
prestanku važenja ZoSiRB-a 31. svibnja 2000. godine.

Točkom 9. i 10. obrazloženja konkretnog
ustavnosudskog predmeta konstatira se produženo važenje ZoSiRB-a, sukladno
odredbi članka 2. Zakona o prestanku važenja ZoSiRB-a. Prema obrazloženju,
pretpostavke za vođenje ustavnosudskog postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom
postojale su do 13. rujna 2000. godine. Ovakvim utvrđenjem ukazuje se i
ovosudsko rješenje o obustavi postupka (broj: U-III-270/1997 i dr. od 30.
lipnja 2000. godine) pogrešnim, jer su pretpostavke za vođenje ustavnosudskog
postupka u vrijeme donošenja ovog rješenja postojale.

Spornim se čini i sama činjenica utvrđenja dana 13.
rujna 2000. godine kao dana prestanka važenja ZoSiRB-a, a time i osporavane
odluke Vlade Republike Hrvatske o sanaciji i restrukturiranju Croatia banke
d.d., Zagreb.

Kako Zakon o prestanku važenja ZoSiRB-a u članku 2.
predviđa produženo važenje zakona radi okončanja postupka sanacije i
restrukturiranja banaka (prema obrazloženju Zakona: Croatia banka d.d., Zagreb
i Dubrovačka banka d.d., Dubrovnik), a bez naznake datuma u kojem se ti
postupci moraju dovršiti i koji bi označavao nedvosmisleno prestanak važenja
ZoSiRB-a, postavlja se pitanje nadležnosti tijela državne vlasti za utvrđenje činjenice
prestanka važenja zakona.

U Republici Hrvatskoj državna je vlast ustrojena na
načelu diobe vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudbenu ... (članak 4. Ustava). U
okolnostima kada se radi o produženom važenju zakona na neodređeno vrijeme, činjenicu
utvrđenja datuma prestanka važenja zakona, radi ostvarivanja temeljnog načela
vladavine prava (članak 3. Ustava), može utvrditi samo zakonodavno tijelo koje
je sukladno Ustavu (članak 2. stavak 4. alineja 1.) nadležno za donošenje
zakona. Naime, određivanje početka važenja zakona, kao i određivanje datuma
njihovog prestanka zakonski je supstrat, pa nikako datum prestanka važenja
zakona ne bi moglo odrediti tijelo izvršne ili sudbene vlasti, pa ni Ustavni
sud.

Na pretpostavci prestanka važenja ZoSiRB-a danom 13.
rujna 2000. godine, temelji se cijelo obrazloženje, pa se na toj pretpostavci
utvrđuje da je tog datuma nastala obveza Ustavnog suda da obustavi postupak.
Obrazlaže se da se postupak pokreće rješenjem, sukladno članku 43. i 44.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, te da je Ustavni sud
temeljem članka 58. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvat­ske
(»Narodne novine«, broj 99/99) morao obustaviti postupak, jer su u konkretnom
slučaju prestale postojati pretpostavke za vođenje postupka.

Točno je da postupak nije pokrenut rješenjem i da u
konkretnom ustavnosudskom predmetu nije doneseno rješenje do 30. siječnja 2003.
godine. Nesporno je, međutim, da je na dan donošenja rješenja u konkretnom
predmetu, kojim se odlučuje o prihvaćanju prijedloga za ocjenu suglasnosti s
Ustavom, odnosno o njegovom neprihvaćanju, na snazi Ustav Republike Hrvatske od
16. studenoga 2000. godine (»Narodne novine«, broj 113/2000), kojim je u članku
62. propisana nova ovlast Ustavnog suda Republike Hrvatske (sadržana u odredbi članka
128. alineje 3. Ustava Republike Hrvatske, »Narodne novine«, broj 42/2001 – pro­čiš­će­ni
tekst, 55/01 – ispravak), te Ustavni zakon o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 29/2002) i pročišćeni tekst (»Narodne novine«, broj
49/2002).

Članak 128. alineja 3. Ustava Repubike Hrvatske
propisuje:

»Ustavni sud Republike Hrvatske:

– može ocjenjivati ustavnost zakona, te ustavnost i
zakonitost drugih propisa koji su prestali važiti ako od tog prestanka do podnošenja
zahtjeva ili prijedloga za pokretanje postupka nije prošlo više od godinu
dana,...«

Na dan rješavanja konkretnog ustavnosudskog predmeta
30. siječnja 2003. godine, Ustavni sud nije mogao birati da li će u konkretnom
predmetu primijeniti važeće odredbe Ustava Republike Hrvatske i Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, ili će primijeniti odredbe Ustava Republike
Hrvatske iz 1990. godine, i odredbe Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske iz 1999. godine koje su prestale vrijediti danom objave pročišćenog
teksta Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 49/2002) 3. svibnja 2002. godine. Naime, odlučivanje o primjeni
mjerodavnog prava u formalnom i materijalnom smislu temelj je ispravnog
sudovanja.

Članak 128. alineja 3. Ustava Republike Hrvatske,
nadlež­nost Ustavnog suda u ocjenjivanju ustavnosti zakona, te ustavnosti i
zakonitosti drugih propisa koji su prestali važiti uvjetuje samo vremenom podnošenja
zahtjeva ili prijedloga za pokretanje postupka, a ne i konkretnim radnjama
vezanim za proceduru pred Ustavnim sudom (kao npr. donošenjem rješenja o
pokretanju postupka).

Smisao ove odredbe nalazi se u ostvarivanju vladavine
prava, kako bi se i nakon ukidanja propisa, kojim je došlo do povrede ustavnih
prava, mogla u propisanim postupcima ostvariti ustavnopravna zaštita.

Razmatrajući navode predlagatelja, referirane u točki
1. obrazloženja rješenja, očitovanja Narodne banke, te mjerodavnih propisa, mišljenja
sam da je Ustavni sud imao dovoljno elemenata za utvrđivanje da postoji
osnovana sumnja u suglasnost osporene Odluke s odredbom članka 3. Ustava, koja
propisuje vladavinu prava kao jednu od najviših vrednota ustavnog poretka
Republike Hrvatske. Ustavnost osporene Odluke upitna je i sa stajališta
ustavnih odredbi o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda, a osobito
odredbi članka 18., članka 49. stavaka 2. i 4.:

»Država osigurava svim poduzetnicima jednak pravni
polo­žaj na tržištu. Zabranjena je zlouporaba monopolskog položaja određenog
zakonom.

Prava stečena ulaganjem kapitala nemogu se umanjiti
zakonom niti drugim pravnim aktom.«

Nadalje, zbog položaja donositelja osporene Odluke
(Vlade Republike Hrvatske) u sustavu državne vlasti, osporena Odluka ne podliježe
ni u formalnom ni u materijalnopravnom smislu niti jednom obliku hijerarhijski
postavljenog nadzora nekog drugog tijela izvršne vlasti, niti bilo kojem obliku
parlamentarne kontrole.

Protiv Odluke Vlade Republike Hrvatske o sanaciji i
restrukturiranju određene banke u pravnom poretku Republike Hrvatske ne postoji
izrjekom propisano sredstvo pravne, pa ni sudske zaštite ulagačkih prava osnivača
banke, dioničara koji su ulaganjem kapitala stekli dionice i prava koja iz tih
dionica proizlaze.

Ustavni sud je odlučujući o osnovanosti pokretanja
postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom osporene Odluke trebao poći od činjenice
da je Ustavnim zakonom za izvršenje Ustava iz 1990. godine određen rok u kojem
se svi zakoni moraju uskladiti s Ustavom.

ZoSiRB, na temelju kojeg je donesena osporena odluka,
donesen je 1994. godine i nije usklađen s Ustavom do propisanog roka. Rok za
uskladu istekao je 31. prosinca 1997. godine, pa je s tog stanovišta bilo
potrebno utvrditi pravni karakter neusklađenog zakona i njegovo djelovanje u
pravnom poretku Republike Hrvatske.

Trebalo je ispitati da li su u tom kontekstu
osporavanom odlukom neposredno povrijeđena ustavna prava ulagača (dio­ničara),
budući da se njome izrekom propisuje da se dionice dosadašnjih dioničara poništavaju,
te da zamjenske dionice postaju vlasništvo Državne agencije za osiguranje štednih
uloga i sanaciju banaka.

Iz svih
navedenih razloga mišljenja sam da je na temelju mjerodavnih propisa, i to članka
128. alineje 3. Ustava Republike Hrvatske, članaka 56. i 57. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske, Ustavni sud imao formalnopravne i
materijalnopravne pretpostavke da donese odluku o prihvaćanju prijedloga za
ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom osporene Odluke, pokrene postupak ocjene
i ustavnopravni predmet riješi u meritumu.

Sudac
Ustavnog suda Republike Hrvatske
**Emilija Rajić**, v. r.

OBRAZLOŽENJE

suprotnog glasa u predmetu
Croatia banka – br. U-II-899/99; U-II-1081/99; U-II-454/00; U-II-470/00;
U-II-497/00.

Pozivom
na odredbu iz st. 5. čl. 27. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, br.49/02 – pročišćeni tekst), budući da sam u gornjem
predmetu glasovao protiv predloženog rješenja o obustavi postupka, obrazlažem
svoje mišljenje kako slijedi:

Rješenje o obustavi postupka za ocjenu suglasnosti s
Ustavom i zakonom Odluke o sanaciji i restrukturiranju Croatia banke d.d.
Zagreb (»Narodne novine«, broj 98/99 i 53/00) obrazlaže se tvrdnjom da su danom
prestanka važenja navedene Odluke (13. rujna 2000. g.), budući da do toga dana
Ustavni sud nije pokrenuo postupak, prestale postojati pretpostavke za vođenje
ustavnosud­skog postupka. Time su se, kaže se zaključno, »stekli uvjeti za
primjenu članka 61. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Repub­like Hrvatske (članak
58. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske iz 1999. godine)«,
dakle, uvjeti za obustavu (nepokrenutog!) postupka.

Suprotno iznesenom, mišljenja sam da su, ako i
prihvatimo da je osporena Odluka prestala važiti danom okončanja postupka
sanacije (13. rujna 2000. g.), postojale pretpostavke za vođenje ustavnosudskog
postupka, štoviše, i dovoljni razlozi za sumnju u njezinu ustavnost i
zakonitost.

I. Za ocjenu o postojanju pretpostavaka za vođenje
postupka pred Ustavnim sudom mjerodavne su odredbe Ustava i Ustavnog zakona
koji su na snazi i koje Ustavni sud primjenjuje u vrijeme odlučivanja o
prijedlogu za pokretanje ustavnosudskog postupka.

Mogućnost vođenja postupka ocjenjivanja ustavnosti
zakona te ustavnosti i zakonitosti drugih propisa koji su prestali važiti
uvedena je odredbom članka 62. Promjene Ustava Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 113/2000) koja je stupila na snagu 9. studenoga 2000. g. U istoj
odredbi predviđena je i pret­postavka za takvu mogućnost, a to je da od
prestanka važenja propisa do podnošenja zahtjeva ili prijedloga nije prošlo više
od godine dana. (U pročišćenom tekstu Ustava Republike Hrvatske – »Narodne
novine«, broj 41/2001. ta se odredba nalazi u članku 128. al. 3.). Sadržajno
istovjetna odredba ponovljena je u stavku 1. članka 54.a Ustavnog zakona o
izmjenama i dopunama Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 29/2002.) odnosno u stavku 1. članka 56. pro­čišćenoga
teksta Ustavnog zakona (»Narodne novine«, broj 49/2002.).

Neprijeporno je da su, u vrijeme odlučivanja Ustavnog
suda (30. siječnja 2003. g.) o prijedlozima za pokretanje postupka ocjene
ustavnosti i zakonitosti spomenute Odluke, na snazi bile odredbe upravo
navedenih Promjena Ustava (iz 2000. g.) i Ustavnog zakona o izmjenama i
dopunama Ustavnog zakona (iz 2002. g.). Pitanje je, međutim, primjenjuju li se
te odredbe i na postupak ocjene ustavnosti osporene Odluke, budući da su prijedlozi
za njegovo pokretanje podneseni za vrijeme važenja Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske iz 1999. g. (»Narodne novine«, broj 99/1999.) i da je
navedena Odluka prestala važiti prije stupanja na snagu Promjena Ustava iz
2000. g. i Ustavnog zakona o izmjenama i dopunama Ustavnog zakona iz 2002. g.
(stupio na snagu 15. ožujka 2002. g.).

Nedvosmislen odgovor na to pitanje daje odredba
stavka 1. članka 107. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, prema
kojoj će se »postupci u predmetima koji su započeti do stupanja na snagu ovoga
Ustavnog zakona dovršiti po odredbama ovoga Ustavnog zakona« (»Narodne novine«,
broj 49/2002. - pročišćeni tekst. Napominjemo da je ta odredba unesena u pročišćeni
tekst Ustavnog zakona iz stavka 1. članka 95. Ustavnog zakona iz 1999. g., budući
da je ostala neizmijenjena donošenjem Ustavnog zakona o izmjenama i dopunama
Ustavog zakona iz 2002. g.). U konkretnom slučaju nesporno je da je postupak
započet prije stupanja na snagu izmijenjenoga Ustavnog zakona (15. ožujka
2002.), jer su svi prijedlozi za pokretanje postupka podneseni u razdoblju od
27. 9. 1999. do 29. 3. 2000. g.

Nakon što smo utvrdili mjerodavnost Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu iz 2002. g. na postupak ocjene ustavnosti i zakonitosti osporene
Odluke, potrebno je utvrditi koje se pretpostavke prema njemu traže za vođenje
postupka i jesu li u ovom predmetu ispunjene. Kao što je ranije navedeno te su
pretpostavke sadržane u odredbi stavka 1. članka 56. Ustavnog zakona, a sastoje
se u tome da prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti i
zakonitosti propisa koji je prestao važiti mora biti podnesen najkasnije godinu
dana od dana prestanka važenja propisa. Budući da su prijedlozi za pokretanje
postupka podneseni u razdoblju od 27. 9. 1999. do 29. 3. 2000. g., a Odluka
prestala važiti 13. rujna 2000. g., nedvojbeno je da su te pretpostavke
ispunjene. Sukladno tome isključena je primjena odredbe članka 61. Ustavnog
zakona o obligatornoj obustavi postupka zbog prestanka postojanja pretpostavaka
za njegovo vođenje.

Na osnovi iznesenoga, Ustavni je sud temeljem odredbe
stav­ka 1. članka 56. Ustavnog zakona (iz 2002. g.) bio ovlašten, u vrijeme
odlučivanja o prijedlozima za pokretanje postupka (30. siječanj 2003. g.),
ocjenjivati ustavnost i zakonitost Odluke o sanaciji i restrukturiranju Croatia
banke d.d. Zagreb, premda je ista prestala važiti 13. rujna 2000. g.

Prema tome, Ustavni je sud, umjesto obustave prema
nemje­ro­davnom Ustavnom zakonu iz 1999.g., trebao odlučiti prihvaća li
prijedloge za pokretanje postupka ocjene ustavnosti i zakonitosti osporene
Odluke, pa ako ih ne prihvati, navesti razloge koji isključuju sumnju u
ustavnost i zakonitost te Odluke. No, to je upravo ono što je doista teško
izvesti, jer njezin sadržaj i učinci *prima faciae* izazivaju osnovanu
sumnju u njezinu ustavnost, pa i zakonitost.

II. Navodimo najvažnije činjenice i okolnosti iz
spisa predmeta koje opravdavaju sumnju u ustavnost i zakonitost osporene
Odluke:

1. Odredbom u t. VII. Odluke o sanaciji... »povlače
se i po­ništavaju dosadašnje dionice Banke«, a odredbom u t. VIII., stavak 1.
određuje, između ostalog, prestanak »prava dioničara Ban­ke koja su im
pripadala na osnovi dosadašnjih dionica«, dakle, oduzimaju im se prava stečena
ulaganjem kapitala. Ustav Repub­like Hrvatske, međutim, odredbom stavka 4. članka
49. propisuje da se »prava stečena ulaganjem kapitala ne mogu umanjiti zakonom
niti drugim pravnim aktom«, nadalje, odredbom stavka 1. članka 48. jamči se
pravo vlasništva, a odredbama članka 50. da se oduzimanje i ograničenje vlasničkih
prava i poduzetnička slo­boda mogu izvršiti samo zakonom iz taksativno
navedenih razloga.

2. Mišljenje prof. dr. sc. Jakše Barbića iz Zagreba,
stalnog savjetnika Ustavnog suda, od 30. 6. 2002. g. u kojem, između ostalog,
stoji da je »Odluka Vlade RH o sanaciji i restrukturiranju Croatia banke d.d.,
Zagreb protivna čl. 49, st. 4. Ustava RH bez obzira na to što se temelji na
odredbama bivšeg Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka, jer su i one iz
istog razloga bile protivne spomenutoj odredbi Ustava RH«.

3. Mišljenje prof. dr. sc. Srećka Jelinića iz Osijeka
u kojem se ističe (str. 5) da je »Odredbom kojom se dotadašnjim dio­ni­čarima
oduzimaju članska prava povlače i poništavaju njihove dionice postupljeno
protivno Ustavu RH, čl. 49. st. 4.«.

4. Ekspertiza prof. dr. sc. Anđelka Bilušića iz
Zagreba od 30. 10. 2001. g. u kojoj se naglašava da je odredbama točki VII. i
VIII. Odluke izvršena konfiskacija tuđe imovine protivno Ustavu (str. 2 – 3).

5. Jedan od najvažnijih ciljeva sanacije, utvrđen u članku
2. Zakona o sanaciji i restrukturiranju banaka (»»Narodne novine««, broj 44/94
i 161/98), jest »vlasnička transformacija banaka na nove dioničare, posebno
domaće i inozemne privatne osobe«. Pro­vedbom sanacije ostvaren je ovome posve
suprotan cilj – umjesto dosadašnjih nekoliko tisuća dioničara privatnih osoba,
sve su nove dionice, prema odredbi točke VII. st. 2. Odluke o sanaciji,
prenesene u vlasništvo Državne agencije za osiguranje štednih uloga i sanaciju
banaka. Umjesto zakonom predviđene privatizacije ostvareno je podržavljenje
banke!

III. U točki 11. obrazloženja rješenja pravilno se
utvrđuje da se osporenom Odlukom, posebno odredbama točaka VII. i VIII. (poništavanje
dionica i prestanak prava na osnovi dionica), neposredno zadire u pojedinačna
prava osnivača odnosno bivših dioničara Croatia banke. Radi zaštite Odlukom
povrijeđenih subjektivnih prava osnivači i dioničari se upućuju na obraćanje
sudovima, a potom i Ustavnom sudu ako bi im sudskom odlukom bilo povrijeđeno
neko od ustavnih prava.

Ovdje je, međutim, potrebno upozoriti da je, prema
odredbi stavka 2. i 3. članka 56. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu, utvrđenje
neustavnosti i nezakonitosti drugog propisa koji je prestao važiti (u ovom slučaju
osporene Odluke o sanaciji Croatia banke) ključna pretpostavka za zaštitu njime
povrijeđenog prava na način i sredstvima predviđenim u člancima 58. i 59.
Ustavnog zakona.

Sudac
**dr. sc. Petar Klarić**, v. r.

Rješenje, NN 32/2003-438