## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-1811/2007 od 3. ožujka 2010.

### NN 40/2010 (2.4.2010.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-1811/2007 od 3. ožujka 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1045

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu Nevenka Šernhorst, predsjednica Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Jelušić, Antun Palarić, Aldo Radolović i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo D. D. iz M., kojeg zastupa M. B., odvjetnik iz P., na sjednici održanoj 3. ožujka 2010., jednoglasno je donio

ODLUKU

Ustavna tužba se odbija u odnosu na:

– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revt-184/06 od 10. siječnja 2007.

– rješenje Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-3000/05 od 3. listopada 2006.

– rješenje Trgovačkog suda u Dubrovniku broj: P-60/05-9 od 31. ožujka 2005.,

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje u odnosu na rješenje Trgovačkog suda u Dubrovniku broj: P-60/05-6 od 31. ožujka 2005., o odbijanju prijedloga za oslobođenje od plaćanja sudskih pristojbi.

II. Ova odluka i rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revt-184/06 od 10. siječnja 2007., kojim je odbijena revizija podnositelja, izjavljena protiv rješenja Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-3000/05 od 3. listopada 2006.

Navedenim drugostupanjskim rješenjem odbijena je žalba podnositelja i potvrđeno rješenje Trgovačkog suda u Dubrovniku broj: P-60/05 od 31. ožujka 2005.

Prvostupanjskim rješenjem odbačena je, kao nepravodobna, tužba podnositelja protiv tuženika »R.« d.d. M., u stečaju, radi utvrđenja osnovanosti tražbine vjerovnika višeg (II.) isplatnog reda.

Podnositelj je tužbu podigao temeljem pravomoćnog rješenja Trgovačkog suda u Dubrovniku broj: St-519/03 od 26. ožujka 2004., kojim je osporena tražbina podnositelja kao vjerovnika (u svoti od 1.173.612,80 kuna, osporena po stečajnom upravitelju), te je upućen da, u roku od 8 dana od dostave rješenja, pokrene parnični postupak radi utvrđenja osnovanosti osporene tražbine, dok će se, u protivnom, smatrati da je odustao od prava na vođenje parnice.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj izrijekom ističe povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14., 29. i 57. Ustava, pri čemu je iz sadržaja tužbe razvidno da, u odnosu na članke 14. i 29. Ustava, zapravo ukazuje na povredu ustavnih prava zajamčenih stavkom 2. članka 14. odnosno stavkom 1. članka 29. Ustava.

Podnositelj, kao i tijekom žalbenog i revizijskog postupka, osporava pravno stajalište kojeg su zauzeli sudovi u konkretnom slučaju, a odnosi se na pitanje suspenzivnog učinka žalbe izjavljene protiv rješenja o osporavanju tražbine i upućivanju na parnicu, odnosno na pitanje je li rok za pokretanje parnice prekluzivne prirode.

Kako ističe podnositelj, njegova parnična tužba odbačena je kao nepravodobna, pozivom na članak 178. Stečajnog zakona (»Narodne novine« broj 44/96., 29/99., 129/00., 123/03., 197/03. i 82/06., u daljnjem tekstu: SZ), na temelju utvrđenja da je podnositelj rješenje kojim je njegova tražbina osporena i upućen na parnicu primio 5. travnja 2004., a tužbu predao pošti tek 28. veljače 2005., dok je rok za podnošenje tužbe istekao još 13. travnja 2004.

Podnositelj, naprotiv, smatra da rok od 8 dana za pokretanje parnice ne počinje teći od dana primitka prvostupanjskog rješenja, već da počinje teći tek nakon pravomoćnosti tog rješenja odnosno od dana primitka drugostupanjskog rješenja. Budući da je podnositeljeva žalba odbijena drugostupanjskim rješenjem Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-3181/04 od 8. veljače 2005. (iako podnositelj ne navodi kada je to rješenje primio, niti o tome postoji podatak u spisu predmeta – op. Ust. suda), podnositelj smatra da podnošenjem parnične tužbe 28. veljače 2005. nije propustio rok za pokretanje parničnog postupka, niti je nastupila prekluzija tog prava.

Predlaže ukidanje svih osporenih rješenja koja se odnose na odbacivanje njegove parnične tužbe, a istodobno ustavnom tužbom, zbog povrede članka 57. Ustava, osporava i rješenje o odbijanju njegovog prijedloga za oslobođenje od plaćanja sudskih pristojbi, ukazujući na pogrešna mjerila primijenjena prilikom ocjene njegovih platežnih sposobnosti.

Ustavna tužba nije osnovana u odnosu na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revt-184/06 od 10. siječnja 2007., rješenje Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-3000/05 od 3. listopada 2006. i rješenje Trgovačkog suda u Dubrovniku broj: P-60/05-9 od 31. ožujka 2005.

Ustavni sud nije nadležan za odlučivanje u odnosu na rješenje Trgovačkog suda u Dubrovniku broj: P-60/05-6 od 31. ožujka 2005.

Obrazloženje odluke

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u spis predmeta i osporena rješenja koja se odnose na odbacivanje podnositeljeve parnične tužbe zbog nepravodobnosti, Ustavni sud je utvrdio sljedeće:

U stečajnom postupku protiv dužnika »R.« d.d. M., u stečaju, Trgovački sud u Dubrovniku donio je rješenje broj: St-519/03 od 26. ožujka 2004., kojim je, pored ostalog, u točki IV. izreke, osporena tražbina podnositelja. Istodobno su vjerovnici navedeni u toj točki, među kojima i podnositelj, upućeni da, u roku od 8 dana od dana dostave tog rješenja, pokrenu parnični postupak radi utvrđivanja osporenih tražbina, time da će se u protivnom smatrati kako su odustali od prava na vođenje parnice. U obrazloženju rješenja Trgovački sud u Dubrovniku pozvao se na članak 178. SZ-a. Sud je također uputio stranke o njihovom pravu na žalbu Visokom trgovačkom sudu, u roku od 8 dana od primitka rješenja.

Povodom žalbe podnositelja, drugostupanjski sud je, rješenjem broj: Pž-3181/04 od 8. veljače 2005., u točki X. izreke, žalbu odbio, a u obrazloženju naveo da je odnosnu tražbinu osporio stečajni upravitelj, kao nedovoljno dokumentiranu, kao i da podnositelj u odnosu na tu tražbinu nema ovršnu ispravu.

Podnositelj je 28. veljače 2005. podnio parničnu tužbu, koja je osporenim rješenjem Trgovačkog suda u Dubrovniku broj: P-60/05 od 31. ožujka 2005., odbačena kao nepravodobna, zbog proteka prekluzivnog roka za podnošenje parnične tužbe, a pozivom na članak 178. SZ-a.

Visoki trgovački sud Republike Hrvatske odbio je žalbu podnositelja i osporenim drugostupanjskim rješenjem broj: Pž-3000/05 od 3. listopada 2006., potvrdio prvostupanjsko rješenje s istim obrazloženjem.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, osporenim rješenjem broj: Revt-184/06 od 10. siječnja 2007., odbio je podnositeljevu reviziju, a u obrazloženju se pozvao na članak 178. stavak 5. SZ-a (»Narodne novine« broj 44/96., 29/99. i 129/00.), važeći u vrijeme donošenja osporenog rješenja, koji je glasio:

Ako osoba koja je upućena na parnicu ne pokrene parnicu u roku koji joj je za to određen u rješenju suca o upućivanju na parnicu, smatrat će se da je odustala od prava na vođenje parnice....«.

Nadalje je Vrhovni sud ocijenio nepravilnim stajalište revizije da rok za pokretanje parnice počinje teći od pravomoćnosti rješenja o upućivanju na parnicu, budući da to ne proizlazi iz dikcije ni iz cilja članka 178. stavka 5. SZ-a, a što, kako smatra Vrhovni sud, potvrđuje i novelirani članak 178. (sada stavak 6.) SZ-a (Zakon o izmjenama i dopunama Stečajnog zakona – »Narodne novine« broj 82/06.), u kojem je izričito propisano da je žalba izjavljena protiv rješenja o upućivanju na parnicu bez utjecaja na rok za pokretanje parnice.

5. U vrijeme donošenja prvostupanjskog osporenog rješenja (31. ožujka 2005.) važeća mjerodavna odredba SZ-a (»Narodne novine« broj 44/96., 29/99., 129/00., 123/03. i 197/03.) bio je članak 178. stavak 5. u tekstu kakav je i citiran u osporenom rješenju Vrhovnog suda (točka 4. ovog obrazloženja).

Istodobno, mjerodavne odredbe bile su i odredbe članka 177. stavaka 3. i 4. SZ-a, koje glase:

(3) Na temelju tablice iz stavka 2. ovoga članka stečajno vijeće donosi rješenje kojim odlučuje o tome u kojem su iznosu i u kojem isplatnom redu utvrđene, odnosno osporene pojedine tražbine. Tim rješenjem stečajno vijeće odlučuje i o upućivanju na parnicu radi utvrđivanja, odnosno osporavanja tražbine.

(4) Rješenje iz stavka 3. ovoga članka objavljuje se na oglasnoj ploči suda i dostavlja, u pravilu u obliku izvatka, svakom vjerovniku čija je tražbina osporena, odnosno koji je upućen na parnicu. To rješenje svaki vjerovnik može pobijati žalbom u dijelu koji se tiče njegove prijavljene tražbine, odnosno tražbine koju je osporio.

Iz citiranih zakonskih odredaba slijedi da je rješenje stečajnog suda o utvrđivanju osnovanosti odnosno o osporavanju tražbina, uz upućivanje vjerovnika osporenih tražbina na parnicu, rješenje čiji se otpravak u pisanom obliku dostavlja strankama u postupku i protiv kojeg je izrijekom dopuštena posebna žalba.

Dopuštenost posebne žalbe, međutim, ne upućuje nužno na zaključak o suspenzivnom učinku te žalbe u odnosu na tijek roka za pokretanje parnice. Naprotiv, valja imati u vidu činjenicu da je osnovanost konkretne tražbine, koja je u stečajnom postupku osporena zbog nedostatka ovršne isprave, moguće utvrđivati samo u parničnom postupku, iz kojeg će, eventualno, proizići ovršna isprava. O osnovanosti takve tražbine nije moguće odlučivati povodom žalbe u stečajnom postupku, bez pokretanja parnice, jer iz takvog postupka ovršna isprava ne može proizići, a kada bi to bilo moguće – tada ne bi bilo razloga upućivati vjerovnika na pokretanje parnice, kako je to propisano člankom 178. stavkom 1. SZ-a.

Prema tome, pravo na žalbu iz članka 177. stavka 4. SZ-a eventualno je moguće s uspjehom koristiti iz žalbenih razloga koji izravno pobijaju razloge zbog kojih je tražbina osporena (primjerice, vjerovnik ima valjanu ovršnu ispravu, pa će tada osporavatelj biti upućen na parnicu – članak 178. stavak 2. SZ-a), ali ne i u slučaju kada vjerovnik tek treba (nakon provedenog parničnog postupka i ovisno o njegovom ishodu) steći mogućnost da takve razloge upotrijebi u stečajnom postupku. Stoga vjerovnik ima ne samo obvezu da, pod prijetnjom prekluzije prava, u roku kojeg odredi sud pokrene parnični postupak, već za to ima i neupitan pravni interes.

Na pravilnost takvog tumačenja ukazuje i novela SZ-a iz 2006. (Zakon o izmjenama i dopunama Stečajnog zakona – »Narodne novine« broj 82/06.), kojom je suspenzivni učinak žalbe i izrijekom isključen, pa su time i otklonjene eventualne dvojbe.

6. Stoga, ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenim rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske (a ni nižestupanjskim rješenjima) podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo na jednakost pred zakonom.

Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu tog ustavnog jamstva u konkretnom slučaju proveo je Vrhovni sud Republike Hrvatske u skladu s člankom 118. stavkom 1. Ustava, koji propisuje:

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana.

Vrhovni sud Republike Hrvatske postupao je u granicama svoje nadležnosti propisane člankom 118. stavkom 1. Ustava. Pravna stajališta navedena u osporenom rješenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske (i nižestupanjskim rješenjima) zasnivaju se na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog prava. Ustavni sud utvrđuje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske obrazložio pravna stajališta iznesena u osporenom rješenju, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene mjerodavnog prava.

Ustavni sud iz navedenih razloga nije prihvatio navode podnositelja da mu u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

7. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

U spornoj pravnoj situaciji odlučivala su tijela sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz pribavljenog spisa predmeta razvidno je da je prvostupanjski sud postupio na način utvrđen mjerodavnim postupovnim odredbama, dok su drugostupanjski i revizijski sud meritorno odgovorili na osporavajuće navode podnositelja. Također je razvidno da je podnositelj bio u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu uz odgovarajuću stručnu pomoć, poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove.

Iz navedenog je utvrđeno da osporenim rješenjima podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava.

8. Zbog izloženih razloga, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u izreci.

Obrazloženje rješenja

9. Zbog povrede članka 57. Ustava podnositelj ustavnom tužbom osporava i rješenje o odbijanju njegovog prijedloga za oslobođenje od plaćanja sudskih pristojbi (Trgovački sud u Dubrovniku broj: P-60/05-6 od 31. ožujka 2005., djelomično ukinuto rješenjem istog suda broj: P-60/05-11 od 13. travnja 2005., u dijelu u kojem je ostalo na snazi potvrđeno rješenjem Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-3001/05 od 3. siječnja 2006.), slijedom čega je podnositelj obvezan platiti sudsku pristojbu na tužbu u iznosu od 5.000,00 kuna.

10. Sukladno članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona (točka 3. ovog obrazloženja), samo ona odluka kojom je nadležni sud meritorno odlučio o biti stvari, odnosno o pravu ili obvezi ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela podnositelja, jest pojedinačni akt u smislu te ustavne odredbe, te je samo u povodu takvog pojedinačnog akta Ustavni sud Republike Hrvatske, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, nadležan štititi ljudska prava i temeljne slobode podnositelja, zajamčene Ustavom.

11. U ustavnosudskom postupku ocijenjeno je da rješenja koja se odnose na plaćanje sudske pristojbe ne predstavljaju pojedinačne akte u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, protiv kojih bi Ustavni sud bio nadležan pružiti ustavnosudsku zaštitu.

12. Slijedom navedenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, riješeno je kao u I. izreke rješenja.

13. Objava odluke i rješenja (točka II. izreke rješenja) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1811/2007

Zagreb, 3. ožujka 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
mr. sc. Nevenka Šernhorst, v. r.

Odluka, NN 40/2010-1045