## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-993/1997, U-II-55/1998 od 8. studenoga 1999.

### NN 129/1999 (1.12.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-993/1997, U-II-55/1998 od 8. studenoga 1999.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući u
predmetu prijedloga Talijanske unije iz Rijeke, Užarska 1/IV,
zastupane po mr. Rudolfu Frančuli, odvjetniku iz Pule,
M. Laginje 7/III, za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti
i zakonitosti propisa s prijedlogom za donošenje odluke o
privremenoj obustavi izvršenja, na sjednici održanoj
dana 8. studenoga 1999. godine, donio je sljedeću

## ODLUKU

I. Pokreće se postupak za ocjenu ustavnosti i zakonitosti
te se ukidaju:

I./1. Odluka Ministarstva prosvjete i športa Republike Hrvatske
o donošenju osnovnih planova i programa za organiziranje
odgojno-obrazovnog rada na jezicima nacionalnih manjina ili etničkih
zajednica u Republici Hrvatskoj (klasa: 602-01/97-01/527, urbroj:
532-03-01/2-97-1 od 4. srpnja 1997., stupila na snagu 4. srpnja
1997. s početkom primjene od početka šk. god.
1997./98., objavljena u »Vjesniku Ministarstva prosvjete
i športa Republike Hrvatske«., br. 6 od 23. rujna 1997.)
u cijelosti, time da se nastupanje pravnih posljedica odluke o
ukidanju odgađa do 30. lipnja 2000. godine.

I./2. Odluka Ministarstva prosvjete i športa Republike Hrvatske
o načinu obrazovanja te nastavnim planovima i programima
za učenike srednjih škola - pripadnike etničkih
i nacionalnih zajednica i manjina u Republici Hrvatskoj (klasa:
602-03/97-01/2060, urbroj: 532/1-97-1 od 7. studenoga 1997., stupila
na snagu 7. studenoga 1997., objavljena u »Vjesniku Ministarstva
prosvjete i športa Republike Hrvatske«, br. 11 od 18.
studenoga 1997.) u cijelosti, time da se nastupanje pravnih posljedica
odluke o ukidanju odgađa do 30. lipnja 2000.

I./3. Naputak Ministarstva prosvjete i športa Republike Hrvatske
o ustroju razrednih odjela za učenike - pripadnike etničkih
i nacionalnih zajednica ili manjina te o zapošljavanju stranih
državljana u predškolskim i školskim ustanovama
(klasa: 602-01/97-01/765, urbroj: 532/1-97-1 od 7. studenoga 1997.,
stupio na snagu 26. studenoga 1997. s početkom primjene
od početka šk. god. 1998./99., objavljen u »Vjesniku
Ministarstva prosvjete i športa Republike Hrvatske«,
br. 11 od 18. studenoga 1997.) u točki 2. alineji 2. koja
glasi: »Ovi odjeli mogu se ustrojiti za najmanje 10 učenika.«

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Talijanska unija iz Rijeke podnijela je po punomoćniku prijedloge
za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti i zakonitosti akata
Ministarstva prosvjete i športa Republike Hrvatske (nastavno:
MPŠ), navedenih u točki I. izreke, time da se prijedlog
signiran pod brojem: U-II-993/1997 odnosi na ocjenu ustavnosti
i zakonitosti Odluke navedene u točki I./1. izreke (dalje
skraćeno: Odluka od 4. srpnja 1997.), te je njime ujedno
predloženo ovom Sudu donošenje odluke o privremenoj
obustavi izvršenja te Odluke.

Prijedlog signiran pod brojem: U-II-55/1998 odnosi se na ocjenu
ustavnosti i zakonitosti Odluke i Naputka navedenih pod točkama
I./2. i I./3. izreke (dalje skraćeno: Odluka od 7. studenoga
1997., Naputak od 7. studenoga 1997.).

S obzirom na istovjetnost podnositelja prijedloga te podjednaku
činjeničnu i pravnu osnovu obaju prijedloga razmatrani
su i odluka je o njima donesena u jedinstvenom postupku pred Ustavnim
sudom Republike Hrvatske.

Glede osporavane Odluke od 4. srpnja 1997. (U-II-993/1997), podnositelj
prijedloga smatra da se radi o suprotnosti s:

- čl. 3., 14. i 15. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske
(…jednakost, nacionalna ravnopravnost; jednakopravnost neovisna
o nacionalnom podrijetlu, jednakost pred zakonom; ravnopravnost
pripadnika nacionalnih manjina),

- čl. 5., 6. i 14. Ustavnog zakona o ljudskim pravima i
slobodama i o pravima etničkih i nacionalnih zajednica
ili manjina u Republici Hrvatskoj (»Narodne novine«,
br. 34/92, nastavno: Ustavni zakon; kulturna autonomija etničkih
i nacionalnih zajednica ili manjina u Republici Hrvatskoj; obveza
Države da im osigura identitet, kulturu, vjeroispovijest,
javno i privatno korištenje jezika i pisma, te obrazovanje;
odgoj i obrazovanje pripadnika etničkih i nacionalnih zajednica
ili manjina na njihovom jeziku i pismu prema programima koji primjereno
sadržavaju njihovu povijest, kulturu i znanost, ako to žele
te način predlaganja, odnosno propisivanja školskih
programa),

- čl. 2. Ugovora između Republike Hrvatske i Talijanske
Republike o pravima manjina (zaključen 5. studenoga 1996.,
u vrijeme podnošenja prijedloga još neratificiran, Zakon
o ratifikaciji donesen 19. rujna 1997., objavljeno u »Narodnim
novinama«, br. 15/97, nastavno: Ugovor, jamstvo poštivanja
prava talijanske manjine stečenih na temelju međunarodnih
ugovora i unutarnjeg pravnog poretka države prednice na području
Republike Hrvatske, kao i poštivanja novih prava sadržanih
u unutarnjem pravnom poretku Republike Hrvatske),

- čl. 2. stavkom 2. i čl. 3. Zakona o odgoju i obrazovanju
na jezicima narodnosti (»Narodne novine«, br. 25/79,
nastavno: Zakon iz 1979.; obveza osnivanja odgojno-obrazovnih
organizacija ili posebnih odjeljenja za pripadnike narodnosti
predškolskog, osnovnoškolskog i srednjoškolskog
uzrasta),

- čl. 27. stavkom 2. Zakona o osnovnom školstvu (»Narodne
novine«, br. 59/90, nastavno: ZOŠ; Nastava u školama,
odnosno razrednim odjelima za pripadnike pojedinih narodnosti
izvodi se na jeziku tih narodnosti prema odredbama posebnog zakona.),

- čl. 5. Zakona o srednjem školstvu (»Narodne
novine«, br. 19/92, nastavno: ZSŠ; Srednjoškolsko
obrazovanje pripadnika etničkih i nacionalnih zajednica
ili manjina ostvaruje se sukladno Ustavnom zakonu i drugim zakonima
i propisima kojima se uređuju njihova prava),

- čl. 6. stavkom 1. Zakona o visokim učilištima
(»Narodne novine«, br. 96/93, nastavno: ZVU; Nastava
na visokom učilištu izvodi se na hrvatskom jeziku).

Osim toga, podnositelj prijedloga navodi još i Osimske sporazume,
Memorandum o razumijevanju između Republike Hrvatske i Talijanske
republike od 5. siječnja 1992., te Odluku o donošenju
programa za organiziranje odgojno-obrazovnog rada na jezicima
narodnosti od 29. svibnja 1984. (objavljenu u »Vjesniku Republičkog
komiteta za prosvjetu, kulturu, fizičku i tehničku
kulturu«, br. 3/85), zatim odluku Ustavnog suda Republike
Hrvatske, broj: U-II-433/1994 od 2. veljače 1995., kojom
su ukinute odredbe Statuta Istarske županije uz obrazloženje
da su pitanja manjina, odgoja i obrazovanja u nadležnosti
Republike, a ne županija, međutim, čiji je čl.
25. ostao na snazi, a on jamči pravo na uporabu materinjeg
jezika, nastavu na tom jeziku, itd.

Podnositelj prijedloga uvodno se osvrće na nedostatke osporavane
Odluke od 4. srpnja 1997., koji su primarno »tehničke«
prirode, koji su od utjecaja na njezin obvezni karakter, a koji
mogu biti od značaja i u postupovnom smislu budući
da jednim svojim dijelom u postupku pred Ustavnim sudom Republike
Hrvatske otvaraju pitanje da li se radi o propisima čija
bi ocjena spadala u nadležnost ovog Suda u smislu odredbe
čl. 125. Ustava.

Naime, u prijedlogu se, pored ostalog, navodi sljedeće:

- da je osporavana Odluka sročena nerazumljivo, proturječno,
nestručno i stoga u praksi teško provediva,

- da se u njoj ne navodi na koje se narodnosti odnosi,

- da nema zaglavlja MPŠ, pečata niti potpisa, kao
niti odredbe kojom bi se nastavni planovi proglašavali sastavnim
dijelom Odluke,

- da nije objavljena,

- da nije dostavljena svim školama na koje se odnosi.

Suštinski razlog osporavanja predmetne Odluke MPŠ od
4. srpnja 1997. jest stajalište podnositelja prijedloga da
se njome ograničavaju stečena prava pripadnika talijanske
manjine u Republici Hrvatskoj, koja se temelje na svim naprijed
spomenutim odredbama Ustava, Ustavnog zakona, međunarodnih
ugovora i zakona.

U tom kontekstu podnositelj smatra da već sam tekst uvodnog
dijela nastavnih planova i programa sadrži formulaciju kojom
se narušavaju stečena prava manjina jer se koristi
izraz da »postoji mogućnost školovanja na jeziku
nacionalne manjine« i da se »specifični sadržaji
iz jezika mogu ugraditi u nacionalni program«. Podnositelj
tvrdi da je ovakva formulacija u suprotnosti s Ustavom i Ustavnim
zakonom te još uvijek važećim Zakonom iz 1979.
jer je u njima školovanje na materinjem jeziku utvrđeno
kao pravo, a ne kao mogućnost i MPŠ nema ovlasti na
takav način relativizirati prava manjina.

U svom daljnjem obrazlaganju stajališta o povredi stečenih
prava talijanske manjine, podnositelj ističe da se osporavanom
Odlukom smanjuje zastupljenost specifičnih sadržaja
u nastavnim programima na način da se postavlja maksimalni
prag te zastupljenosti, što do sada nije bilo propisano niti
je postojala takva praksa.

Podnositelj tumači kako se Odlukom daje mogućnost
ugradbe svega 5 do 6 nastavnih sati godišnje učenja
materinjeg jezika i književnosti te da to, osim što
je premalo pa time i bespredmetno, nije obrazloženo nikakvim
pedagoškim razlozima.

Sljedeći problem na kojeg podnositelj, opet u kontekstu
narušavanja stečenih prava, ukazuje jest u uvodnom
dijelu nastavnih planova navedena odredba o minimalnom broju učenika
potrebnom za formiranje razrednih odjela. U toj se odredbi navodi
da je broj učenika jednak onome u redovitom nacionalnom
obrazovanju, a iznimno, ukoliko nema dovoljno učenika,
uz suglasnost Ministarstva može biti i manji.

Sporan je dio koji govori o prethodnoj suglasnosti Ministarstva,
koja, navodi podnositelj, prije ove Odluke nije bila potrebna,
kao i to što se radi o suprotnosti sa Zakonom iz 1979. koji
je vezao mogućnost formiranja razrednih odjela s manjim
brojem učenika isključivo uz uvažavanje uvjeta
na određenom području.

Sljedeći razlog osporavanja predmetne Odluke jest segment
uvodnog dijela nastavnih planova u kojem stoji da je »specifičnost
programa uvjetovala da pripadnici pojedine nacionalne manjine
sami izrade i predlože nastavne programe, a MPŠ ih verificira
i daje odobrenje za njihovu uporabu«.

Podnositelj, naime, smatra da na ovaj način dolazi do nepotrebnih
dvojbi oko toga tko unutar manjinske zajednice i na koji način
treba izraditi i predložiti nastavni program, a da bi to
imalo službeni karakter jer sve što u tom pravcu mogu
učiniti sami pripadnici manjine sasvim je neformalne prirode.
Ustavni zakon propisuje da je Ured Vlade za etničke i nacionalne
zajednice i manjine nadležan da predloži Ministarstvu
specifične programe. Prema tome da je ova odredba Odluke,
odnosno nastavnih planova, suprotna Ustavnom zakonu.

U drugom podnesenom prijedlogu se tvrdi da i druga osporavana
Odluka, ona od 7. studenoga 1997., ograničava i narušava
stečena prava manjina jer je u suprotnosti s izvorišnim
osnovama hrvatskog Ustava te njegovim čl. 15. stavkom 2.,
kao i čl. 14. Ustavnog zakona, koji proklamiraju slobodno
služenje manjinskim jezikom te odgoj i obrazovanje na tom
jeziku i pismu, kao i formiranje škola ili odjeljenja u kojima
će nastavu iz predmeta vezanih uz nacionalnu pripadnost
polaznika održavati učitelji i profesori iste te nacionalne
pripadnosti.

Pored toga da ova Odluka predstavlja daljnji i još ozbiljniji
stupanj ograničavanja manjinskih prava u odnosu na Odluku
iz srpnja 1997. jer se njome praktično ukida mogućnost
obrazovanja kroz izvođenje nastave u cijelosti na talijanskom
jeziku.

Naime, t. 1. Odluke glasi: »Odgoj i obrazovanje učenika
srednjih škola - pripadnika etničkih i nacionalnih
zajednica ili manjina u dijelu koji nije u svezi s njihovom nacionalnom
pripadnošću provodi se prema planovima i programima
u opsegu i sadržaju propisanom za srednje školstvo u
Republici Hrvatskoj«.

Sporna točka 2. Odluke glasi: »Ako to žele, učenici
iz točke 1. ove Odluke, obrazuju se na svom jeziku i pismu
i prema posebnim programima.«.

Podnositelj smatra da je u točki 2. ove Odluke propisano
da se učenici - pripadnici manjina obrazuju na svom jeziku
i pismu samo kad se radi o posebnim programima, dakle, o specifičnim
sadržajima iz povijesti, kulture itd.

Glede spornog Naputka od 7. studenoga 1997., podnositelj prijedloga
osporava njegovu točku 2. kojom je određeno da će
se, u slučaju premalog broja učenika za ustrojavanje
razrednih odjela prema općim kriterijima, ustrojiti zasebni
školski odjeli za nastavu predmeta čiji je program
u svezi s nacionalnom pripadnošću polaznika, time da
se ovi odjeli mogu ustrojiti za najmanje 10 učenika. Tvrdi
se da su do sada u mnogim mjestima egzistirali odjeli i s manje
od 10 učenika, koji će se početkom primjene
ovog Naputka morati ugasiti.

Temelj ovim navodima o narušavanju stečenih prava
podnositelj nalazi i u Naputku o racionalnom organiziranju nastave
za pripadnike nacionalnih manjina, objavljenom u »Glasniku
MPŠ«, br. 8 od 31. kolovoza 1995., koji je propisivao
minimalan broj od 5-8 učenika te na taj način, sukladno
Zakonu iz 1979., bio prilagođen uvjetima na relevantnim područjima.
Taj je Naputak stavljen izvan snage stupanjem na snagu ovdje osporavanog
Naputka, koji se ima primjenjivati od početka školske
godine 1998./99.

Zbog navedenih razloga podnositelj prijedloga predlaže da
Ustavni sud Republike Hrvatske pokrene ustavnosudski postupak
i poništi osporavane propise.

U tijeku razmatranja podnesenih prijedloga, Ustavni sud Republike
Hrvatske dostavio je oba prijedloga, radi odgovora i pribavljanja
dodatnih podataka, Ministarstvu prosvjete i športa, kao donositelju
spornih akata te Ministarstvu vanjskih poslova Republike Hrvatske
radi davanja mišljenja. Oba su Ministarstva Sudu dostavila
tražene odgovore, podatke, odnosno mišljenje, time da
se MPŠ, u bitnome, poziva na svoje neosporno zakonsko ovlaštenje
za donošenje ove vrste podzakonskih akata, dok Ministarstvo
vanjskih poslova izražava izvjestan stupanj sumnje u ustavnopravnu
utemeljenost spornih akata te ukazuje na mogućnost nastanka
određenih problema na vanjskopolitičkom planu.

Na radnom sastanku Suda, održanom 21. travnja 1998., zaključeno
je da će se u rad na predmetima, temeljem Odluke Ustavnog
suda Republike Hrvatske o sudjelovanju međunarodnih stručnjaka
u postupku zaštite manjinskih prava pred Ustavnim sudom Republike
Hrvatske od 22. listopada 1996. i 7. travnja 1997., uključiti
stručnjaci Venecijanske komisije Vijeća Europe te
su s njima, nakon što im je dostavljena dokumentacija, održana
dva preliminarna sastanka, kojima su bili sa strane Venecijanske
komisije nazočni gosp. Matthew Russel i gosp. Denys Simon.
Održana je i savjetodavna rasprava na kojoj su, osim navedenih,
bili nazočni predstavnici podnositelja prijedloga i predstavnici
Ministarstva prosvjete i športa. Pribavljena su i preliminarna
mišljenja međunarodnih stručnjaka Venecijanske
komisije Vijeća Europe, gospode Russela i Simona.

Na osnovi temeljite analize podnesenih prijedloga, odgovora na
prijedlog, odredaba Ustava, Ustavnog zakona, drugih relevantnih
zakona i međunarodnih akata s kojima su prema stajalištu
podnositelja osporavani propisi u suprotnosti, a osobito osporavanih
akata u cjelini te imajući pritom u vidu pribavljena mišljenja
kompetentnih tijela i stručnjaka i rezultate održane
savjetodavne rasprave, Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio
je sljedeće:

U razmatranju, prije svega, postojanja postupovnih pretpostavki,
a u svezi s prigovorima podnositelja upravljenim na formalne nedostatke
pojedinih osporavanih akata, osobito glede propusta u imenovanju,
adresata, u objavi i sl., kao i u svezi s navodima iz odgovora
MPŠ, kojima to Ministarstvo pojedinim ovdje osporavanim aktima
odriče svojstvo propisa, utvrđeno je da spomenute tvrdnje
nisu osnovane. Njihova neosnovanost proistječe već
iz činjenice da su svi osporavani akti objavljeni (iako
ne u »Narodnim novinama«) te da u načelu udovoljavaju
i svim drugim kriterijima oblikovanim kroz pravnu praksu Ustavnog
suda Republike Hrvatske, kojima se ovaj Sud rukovodi pri ovakvim
prosudbama.

Naime, u pozadini tih akata neosporno stoji tijelo državne
vlasti koje ima izričito zakonsko ovlaštenje za njihovo
donošenje (čl. 24. i 100. ZOŠ; čl. 9.,
10. i 92. ZSŠ). Nadalje, donositelj akata ima na raspolaganju
instrumente za njihovo prinudno provođenje i sankcioniranje
subjekata koji se akata ne pridržavaju i to putem prosvjetne
inspekcije, sukladno Zakonu o prosvjetnoj inspekciji (»Narodne
novine«, br. 50/95 i 73/97). Također se ne može
osporiti namjera da se predmetnim aktima dade općeobvezni
karakter za određenu grupu subjekata.

Bitno je, međutim, istaknuti da, pored navedenih formalnih
odrednica, osporavani akti i u sadržajnom smislu, suprotno
tvrdnjama da se dijelom radi samo o prenošenju sadržaja
drugih normi, jesu, odnosno imaju intenciju biti provedbeni propisi,
a u pojedinim segmentima sadrže i posve nove propise.

Prema tome, u konkretnom slučaju nije utvrđeno, u smislu
odredaba čl. 125. Ustava, postojanje procesnopravnih zapreka
postupanju ovog Suda.

U pitanju vremenskog važenja pojedinih osporavanih propisa
u odnosu na međunarodne akte kojima je Republika Hrvatska
preuzela niz obveza glede prava nacionalnih manjina na njezinom
području, ovaj je Sud zauzeo stajalište da je s obzirom
na izuzetan značaj pitanja neopravdano i nedopustivo otkloniti
ocjenu propisa koji su doneseni prije ratifikacije odnosnih međunarodnih
akata, odnosno da je jednako u interesu Republike Hrvatske kao
i pripadnika nacionalnih manjina usklađivanje svih propisa
iz te oblasti s preuzetim međunarodnim obvezama, bez obzira
na trenutak njihova nastanka.

Meritorna razmatranja osporavanih propisa rezultirala su utvrđenjima
Suda koja se mogu sažeti na sljedeći način:

Mogućnost tumačenja, a poglavito jednoznačnog
tumačenja spornih normi u konkretnom je slučaju
više nego ograničena. Ta okolnost djelovala je kao
hendikep u ustavnosudskom postupku, a što je još značajnije
ta okolnost na isti način djeluje, odnosno može djelovati
u praksi provedbe ovih propisa. Činjenica koja je u tijeku
postupka pred ovim Sudom utvrđena - da se za sada ti propisi
ne primjenjuju - nije ocijenjena kao dostatan razlog zadržavanju
spornih normi u pravnom sustavu Republike Hrvatske. Jednako tako
nije dovoljan razlog njihovom održanju niti okolnost da je
ovaj Sud, naravno u skučenim granicama mogućnosti
tumačenja njihovog teksta i sadržaja, jer se radi
o izrazito netransparentnom izričaju, našao da predmetne
norme jednim svojim dijelom ne upućuju na temeljitu i nedvojbenu
sumnju u neustavnost i nezakonitost. Pored toga, ocijenjeno je
da su osporavani propisi jednim svojim dijelom suprotni Ustavu,
zakonima i međunarodno preuzetim obvezama Republike Hrvatske,
odnosno da sadrže elemente koji upućuju na povredu
stečenih prava nacionalnih manjina.

Ovaj je Sud pristupio ocjeni spornih propisa polazeći od
pretpostavke njihove presumptivne ustavnosti i zakonitosti koja
proizlazi iz odredaba čl. 5. Ustava Republike Hrvatske,
a podrazumijevaju usklađenost Ustava, zakona i drugih propisa
i opću dužnost pridržavanja pravnih normi i poštivanja
pravnog poretka Države. U tom kontekstu realno je pretpostaviti
da nije namjera tijela koja čine sastavne dijelove aparata
državne vlasti da svojim djelovanjem, normativnim ili izvršnim,
krše taj pravni poredak. To ipak ne znači da ne postoje
situacije kada norma ili njezina provedba nedvojbeno krše
Ustav i zakone. Ako je moguće više načina tumačenja,
presumpcija ustavnosti nalaže tumačenje norme na način
koji ne dovodi do neustavnih učinaka te je Sud taj princip
imao u vidu gdje je god to bilo moguće. Ova je presumpcija,
međutim, neprimjenjiva ako određenu normu ili njezine
reperkusije nije moguće tumačiti na način
sukladan Ustavu ili ih nije uopće moguće tumačiti
a upravo je s takvom situacijom Sud bio suočen u dijelu
osporavanih normi.

Stoga je zauzeto stajalište, dopuštajući vjerojatnost
da sporni propisi u konkretnom slučaju nisu, barem u dosadašnjoj
praksi, prouzročili negativnih učinaka u vidu faktičnog
narušavanja stečenih prava, da su ti propisi u nomotehničkom
i suštinskom smislu nekvalitetni i to na način koji,
zbog posvemašnije pravne nesigurnosti koju proizvode, može
generirati značajne povrede prava manjina. Slijedom toga,
nužno je njihovo uklanjanje iz pravnog poretka.

U pokušaju da unatoč svemu dade cjelovitu analizu
i protumači sporne norme, prije svega s ciljem ukazivanja
na poželjni način usklađivanja i izbjegavanja
već i potencijalnog ugrožavanja prava, ovaj je Sud,
razmatrajući redoslijedom u prijedlozima naznačene
probleme, došao do sljedećih zaključaka:

Ustav jamči ravnopravnost i slobodu služenja svojim
jezikom (čl. 14. i 15.), dok Ustavni zakon (čl.
14. stavak 1.) ovu ustavnu garanciju u području odgoja
i obrazovanja razrađuje na način da, u bitnome, propisuje
da se odgoj i obrazovanje pripadnika etničkih zajednica
i manjina provodi u vrtićima i školama na njihovom
jeziku i pismu, prema posebnim programima, ukoliko to žele.

Nadalje, Zakon iz 1979. predviđa osnivanje odgojno-obrazovnih
ustanova u kojima se kompletna nastava izvodi na jezicima narodnosti
(čl. 2. i 3.), a u daljnjim njegovim odredbama (čl.
7., 8. st. 2. i 3., čl. 9.) predviđene su i drugačije
mogućnosti kombiniranog izvođenja nastave.

Člankom 15. Ustavnog zakona okvirno su predviđeni različiti
oblici organiziranja nastave za pripadnike etničkih zajednica
i manjina, ukoliko to žele.

U kontekstu citiranih odredaba, sporna formulacija o postojanju
»mogućnosti« (umjesto prava na školovanje)
nema za posljedicu ograničavanje stečenog prava
jer se njome ne smanjuje zakonima propisana obveza nadležnih
državnih tijela i odgojno-obrazovnih subjekata da organiziraju
nastavu na jeziku manjine, a što upravo jest realizacija
zajamčenog prava manjina. To se pravo, kako je to moguće
dalje razabrati iz osporavanog teksta Odluke iz srpnja 1997.,
realizira kroz mogućnost da se nastava organizira u tri
različita, planom ponuđena oblika rada (1. kompletan
nacionalni-hrvatski program preveden na jezik manjine + određeni
broj sati specifičnih sadržaja; 2. prirodni predmeti
na hrvatskom + društveni predmeti na jeziku manjine + određeni
broj sati specifičnih sadržaja; 3. kompletan nacionalni
program na hrvatskom u hrvatskoj školi + dodatna nastava
iz društvene skupine predmeta sa specifičnim sadržajima).

U svezi s tim potrebno je spomenuti Plan osnovnog odgoja i obrazovanja
na jezicima narodnosti, objavljen u »Vjesniku MPŠ«,
br. 3 od 9. travnja 1985., na kojeg se između ostalog podnositelj
poziva, a koji također poznaje više oblika (mogućnosti)
izvođenja nastave. Ne bi se sa sigurnošću moglo
ustvrditi ni da se dikcija teksta osporavane Odluke, koja izražava
mogućnost izbora, ne uklapa u ono što propisuje čl.
3. st. 1. Okvirne konvencije za zaštitu nacionalnih manjina
od 10. studenoga 1994. (Zakon o ratifikaciji, »Narodne novine«,
br. 14/97, stupio na snagu 17. listopada 1997., nastavno: Okvirna
konvencija). Navedena odredba glasi: »Svaki pripadnik nacionalne
manjine ima pravo slobodno izabrati da li da bude ili ne bude
tretiran kao takav, te nikakve štete ne smiju proisteći
iz takva izbora i iz korištenja prava vezanih za takav izbor.«
Također ni u kontekstu odredbe čl. 2. Ugovora između
Republike Hrvatske i Talijanske republike o pravima manjina od
5. studenoga 1996. u segmentu samog načina organiziranja
nastave za pripadnike manjina nije došlo do povrede prava
stečenih na temelju propisa donesenih u bivšoj državi,
čak i unatoč tome što u momentu donošenja
osporavane Odluke navedene konvencije nisu bile ratificirane (iako
se podnositelj u ovom dijelu prijedloga na njih poziva).

Stoga, korištenje termina »mogućnost«, umjesto
»pravo«, pri formuliranju pravne norme, u konkretnom
slučaju nije apsolutno neispravno i nedopustivo, ali nije
nužno niti oportuno, poglavito ako tekstu daje ili može
dati neželjenu konotaciju.

U svezi s istaknutim problemom smanjenja satnica specifičnih
sadržaja, stajalište je Suda, koje proizlazi iz analize
osporavanih nastavnih planova, sljedeće:

U tekstu Odluke, odnosno »pridruženog« nastavnog
plana, izričito se predviđa mogućnost ugradbe
5 do 6 nastavnih jedinica (što ne mora biti izjednačeno
sa satom nastave, ali iz samog teksta nije vidljivo da li razlika
postoji i u čemu se sastoji) iz materinjeg jezika i književnosti
u godišnju satnicu hrvatskog jezika ili, fakultativno posebna
satnica od 1 do 4 sata tjedno učenja materinjeg jezika
i književnosti, što kako se može zaključiti
vrijedi za tip nastave koja se izvodi kompletno na talijanskom
jeziku (izuzev hrvatskog jezika koji je za sve obvezan), kao i
za tip nastave na hrvatskom jeziku za prirodne predmete, a na
talijanskom za društvene predmete (izuzev opet hrvatskog
jezika). Za tip nastave kompletno na hrvatskom jeziku predviđena
je dodatna nastava od 5 sati tjedno specifičnih sadržaja.

Nadalje, vidljivo je da su nastavnim planovima satnice svih predmeta
svedene u zakonske okvire (čl. 39. stavak 1. i 4. čl.
40. ZOŠ izričito propisuju da učenik razredne
nastave može biti opterećen s najviše 4 sata redovne
nastave dnevno, a predmetne nastave s najviše pet sati, tj.
s 25, odnosno 30 sati tjedno, dok je radni tjedan utvrđen
u trajanju od pet radnih dana). Sud je mišljenja da ovome
nisu potrebna dodatna obrazlaganja kod evidentnih pedagoških
argumenata, a koji i čine temelj nastojanja ka smanjenju
opterećenosti učenika (koja je, kao što je poznato,
u Republici Hrvatskoj pri vrhu ljestvice u odnosu na ostale europske
zemlje - u svezi s tim MPŠ dostavilo je Sudu vrlo opsežne
radne materijale za raspravu o izmjenama nastavnih planova, koji
prezentiraju statističke podatke, komparativne podatke,
podatke prikupljene anketiranjem učenika i nastavnika,
itd. te su objavljeni u posebnom prilogu »Školskih novina«,
br. 4/98, budući da su rasprave o daljnjim izmjenama školskih
programa još u tijeku, a sve u sklopu realizacije načelne
Odluke o sažimanju nastavnih programa i smanjivanju opsega
udžbenika za osnovne i srednje škole, koju je donijelo
MPŠ 3. studenoga 1995., a objavljena je u »Vjesniku
MPŠ«, br. 13 od 28. studenoga 1995.).

Problematika smanjenja satnica specifičnih sadržaja
otvara se stoga što, kako tvrdi podnositelj, opseg tih sadržaja
nije ranije bio limitiran, odnosno što je satnica materinjeg
jezika bila utvrđena u tjednoj kvoti od 5-6 sati. Pritom se
ne navodi na koji se uzrast učenika to odnosi, niti na
koji tip nastave, ali se tvrdi da se reduciranje stečenih
prava sastoji u tome što je prema osporavanoj Odluci iz srpnja
1997. satnica materinjeg jezika utvrđena u tjednoj kvoti od
1 do 4 sata.

Podatak je sam za sebe točan, međutim je moguće
zaključiti da se satnica od 1 do 4 sata, osim što
je fleksibilna, odnosi na tip nastave koji se i inače u
cijelosti odvija na talijanskom jeziku i na tip nastave koji se
u segmentu društvenih predmeta odvija na talijanskom jeziku,
dok je za tip nastave koji se odvija na hrvatskom jeziku satnica
talijanskog jezika ostala praktično ista te se provodi
u vidu dodatne ili dopunske nastave. Prema tome, ukupan broj nastavnih
sati posvećenih talijanskom jeziku i ostalim specifičnim
sadržajima znatno nadmašuje nominalne brojke od 1 do
4 sata. Čak i u nastavi na hrvatskom pripadnici talijanske
manjine mogu u petodnevnom radnom tjednu svakodnevno najmanje
jedan dodatni sat nastave posvetiti talijanskom jeziku.

Pored toga, važno je istaknuti i to da iz svih pribavljenih
podataka proizlazi da se osporavanom odlukom propisane satnice
koriste maksimalno i da učenici - pripadnici talijanske
manjine imaju u prosjeku za cca. 10% povećanu satnicu. Tih
10% odnosi se na učenje hrvatskog jezika, koje je za sve
obvezno, a nije ga moguće na drugi način uklopiti
u zadane okvire jer bi u suprotnom bila oštećena satnica
ostalih predmeta.

Zaključno je, međutim, potrebno ponovno naglasiti neodrživost
situacije u kojoj propisi, koji bi kao općeobvezni trebali
biti precizni, jasni i jednoznačni, budući reguliraju
iznimno značajan segment društvenog života, kao
što je funkcioniranje školskog sustava, osobito kada
se to tiče prava manjina, zahtijevaju da bi bili shvaćeni
i primijenjeni, ovako opsežna tumačenja i obrazlaganja
sa, uz to, dvojbenim rezultatom.

Međutim, kako bi ova odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske
ipak doprinijela transparentnosti barem pri budućem reguliranju
predmetne materije, valjalo je rasvijetliti i preostale nejasne
momente koji su se pojavili u razmatranjima. Postavilo se, naime,
pitanje zašto je u tabelarnom prikazu rubrika »jezik
nacionalne manjine« prazna i što znači mogućnost
»ugradbe 5 do 6 nastavnih jedinica materinskog jezika i književnosti«,
a što mogućnost »ugradbe u nacionalni program
5 do 6 nastavnih sati specifičnih sadržaja godišnje«.
Na ova je pitanja, po stajalištu Suda, vjerojatno moguće
odgovoriti na sljedeći način:

Broj sati materinjeg jezika određen je fleksibilno u rasponu
od 1 do 4, odnosno u trajanju od 5 sati dopunske ili dodatne nastave
tjedno, ovisno o tipu nastave pa je to regulirano posebnim tabelama.

Mogućnost ugradbe 5 do 6 nastavnih jedinica materinskog
jezika i književnosti nije u tabelarnim nastavnim planovima
označena nikakvom vremenskom odrednicom. Jedina u ovom
slučaju moguća vremenska odrednica, po shvaćanju
Suda, bila bi »godišnje«, jer se govori o »nastavnoj
jedinici«, što može ali ne mora biti jednako »nastavnom
satu«. Osim toga, riječ je o dvije ponuđene opcije:
o opciji ugradbe talijanskog jezika u satnicu hrvatskog jezika
i književnosti, što podrazumijeva manji opseg učenja
hrvatskog jezika u korist talijanskog, odnosno alternativno o
opciji posebne satnice u trajanju od 1 do 4 sata nastave talijanskog
jezika tjedno. Sve navedeno odnosi se na tipove nastave koji se
izvode na talijanskom jeziku.

Formulacija o mogućnosti ugradbe 5 do 6 nastavnih sati specifičnih
programa godišnje u nacionalne programe sama je po sebi bespredmetna,
a spominje se u tekstualnom, uvodnom dijelu nastavnih planova
i programa u svezi s prva dva tipa nastave (kompletno na talijanskom;
društvena skupina predmeta na talijanskom). Radi se vjerojatno
u krupnoj i nikad ispravljenoj pogrešci. Analiziranjem teksta
moguće je doći do zaključka da bi ispravno
trebalo stajati »5 do 6 nastavnih jedinica godišnje«
i tada bi se taj tekst podudarao s onim što stoji u tabelarnim
prikazima satnica.

Iako Sud stoji na stajalištu da nastavni planovi i programi
stvarno i efektivno mogu obvezivati one koji ih provode jedino
u onom dijelu koji se sastoji od tabela s točnim brojčanim
podacima o satnicama nastave, koje se moraju ispuniti jer je jedino
taj dio nastavnih planova faktički podoban za provedbu
te iako valja izraziti nadu (koju za sada potvrđuje i praksa)
da struka znade, makar i po inerciji, što i kako treba činiti,
odnosno da je sposobna ispravno iščitati koje su njezine
obveze, za istaknuti je sljedeće:

U naznačenom segmentu osporavanih propisa nema elemenata
koji bi u suštini upućivali na neustavnost i nezakonitost.
Na opisani način utvrđene satnice nastave nisu u suprotnosti
s Ustavom i relevantnim zakonima niti se ovakvim normiranjem prelazi
granica narušavanja stečenih prava manjina. Budući
da je obrazovanje na jezicima nacionalnih manjina sastavni dio
ukupnog obrazovnog sustava Republike Hrvatske, to se sve promjene
u sustavu nacionalnog obrazovanja odnose i na nastavu za pripadnike
nacionalnih manjina, a osobito o rečenom ne treba dvojiti
kada se radi o racionalnim, pozitivnim i znanstveno utemeljenim
promjenama koje ne diraju u supstrat stečenih prava.

U tom smislu, konkretna situacija oko eventualnog smanjivanja
satnica nastave budući da se ne odnosi samo na nastavu za
pripadnike manjina i budući da u prilog takve odluke idu
svi mogući razumni argumenti, a osobito argumenti prosvjetno-pedagoške
struke, ne bi se mogla smatrati protivnom Ustavu, zakonima niti
međunarodno preuzetim obvezama Republike Hrvatske.

Međutim, ponovo se naglašava da je nedopustivo s aspekta
pravne sigurnosti da jedan propis izaziva potrebu ovako opsežnog
»seciranja« i ukazivanja na očigledne pogreške
i propuste. Sve u njemu sadržano moguće je, što
je krajnje i dužnost državnog tijela kojem je povjerena
i normativna funkcija, reći na jasan, koncizan i primjeren
način, a u skladu s pravilima kako pravne, tako i pedagoške
struke.

Stajališta sukladna iznesenim izrazili su o naprijed navedenim
pitanjima i stručnjaci Venecijanske komisije Vijeća
Europe.

U svezi s dijelom osporavane Odluke iz srpnja 1997. u kojem je
riječ o potrebi prethodne suglasnosti Ministarstva za formiranje
manjih razrednih odjeljenja za učenike pripadnike nacionalnih
manjina, Zakon iz 1979., na kojeg se podnositelj poziva, u čl.
4. stavku 1. sadrži formulaciju »osnivaju se i za manji
broj zavisno od uvjeta na određenom području«.
Odredbe čl. 2., 3., 4. st. 2., 5. i druge istog Zakona
određuju subjekte koji su ovlašteni osnivati odgojno-obrazovne
organizacije, formirati odjele i utvrđivati o kakvim se uvjetima
radi na određenom području. Taj je Zakon, u duhu tadašnjeg
vremena propisivao »dogovor pripadnika narodnosti, odgovarajućih
samoupravnih interesnih zajednica i zainteresiranih organizacija
udruženog rada«. Ovako uređen način određivanja
broja učenika koji nije bio ili je bio samo djelomično
institucionaliziran nije moguće poistovjetiti sa sadašnjim
zahtjevom za postojanjem oficijelne suglasnosti tijela državne
vlasti, unatoč tome što je danas jedino tijelo državne
uprave nadležno za područje prosvjete Ministarstvo
prosvjete i športa, i što ono po zakonu jest nadležno
za propisivanje broja učenika u razrednom odjelu. U konkretnoj
se situaciji njegove ingerencije iscrpljuju određivanjem broja
učenika razrednog odjela u nacionalnom programu, time da
po prirodi stvari zbog specifičnih uvjeta na određenim
područjima mora ostaviti mogućnost da razredi mogu
biti i manji. Uvođenje instituta prethodne suglasnosti u jednom
podzakonskom aktu, osim što je pravno nedopustivo i nije
predviđeno niti odgovarajućim zakonima, nije sukladno
niti međunarodno preuzetim obvezama Republike Hrvatske.

Zakonodavstvo države prednice takvo što nije poznavalo
pa bi provedbom osporavane Odluke u ovom dijelu bila narušena
stečena prava manjine, odnosno otežano njihovo ostvarivanje.
S druge strane, ako je namjera ovog propisa bila osigurati pravnu
zaštitu, postavlja se pitanje zašto ne sadrži nikakve
postupovne odredbe. Stoga, ovaj Sud smatra da se u konkretnom
slučaju radi o odredbi nejasnog smisla i negativnog učinka
glede očuvanja stečenih prava za uklanjanje koje
postoje opravdani razlozi.

Nadalje, sporna odredba uvodnog dijela nastavnih planova u kojoj
stoji da je »specifičnost programa uvjetovala da pripadnici
pojedine nacionalne manjine sami izrade i predlože nastavne
programe, a MPŠ ih verificira i daje odobrenje za njihovu
uporabu«, također, prema stajalištu ovog Suda, ničim
ne opravdava svrhu svojeg postojanja.

Već je člankom 14. Ustavnog zakona u stavku 3. propisano
da specifične programe utvrđuje MPŠ na prijedlog
Ureda Vlade Republike Hrvatske za međunacionalne odnose. Odredba
je, dakle, nepotrebna, ali nije utemeljeno tvrditi da se njome
inaugurira neki novi način i postupak predlaganja specifičnih
programa kojim bi bila derogirana odredba Ustavnog zakona. Riječ
je samo o nedopustivo kolokvijalnom izričaju, koji nepotrebno
izaziva dvojbe, čija je svrha i namjera posve nejasna i
kojeg je nužno zamijeniti formulacijom sukladnom tekstu Ustavnog
zakona ili posve izostaviti, a napominje se i to da je stav međunarodnih
stručnjaka o ovom pitanju čak i stroži i da
je u tom smislu izraženo mišljenje o direktnom kršenju
Ustava i Ustavnog zakona.

Prelazeći na drugu ovdje osporavanu Odluku, onu iz studenoga
1997., neizbježno je reći da njezin sadržaj u
cijelosti dovodi u znatnu dvojbu glede razloga postojanja i namjeravanih
učinaka.

Naime, u preambuli Odluke donositelj navodi da se Odluka donosi
u svezi s čl. 10. st. 6. ZSŠ. Ta odredba Zakona daje
ovlaštenje MPŠ da donese zajednički i izborni
dio nastavnog plana i programa (za razliku od fakultativnog dijela).
Daljnji tekst Odluke sadrži »kompilaciju« dijelova
teksta čl. 14. Ustavnog zakona i napomene o pravu na prevođenje
udžbenika na jezik manjine, što se inače spominje
jedino u tekstu osporavane Odluke i nastavnih planova iz srpnja
1997.

Konfuzan izričaj, naravno, izaziva znatne teškoće
i daje povoda raznim tumačenjima i dvojbama.

Naime, t. 1. Odluke glasi: »Odgoj i obrazovanje učenika
srednjih škola - pripadnika (...) u dijelu koji nije u svezi
s njihovom nacionalnom pripadnošću provodi se prema
planovima i programima u opsegu i sadržaju propisanom za
srednje školstvo u Republici Hrvatskoj.«.

Sporna točka 2. Odluke glasi: »Ako to žele, učenici
iz točke 1. ove Odluke, obrazuju se na svom jeziku i pismu
i prema posebnim programima.«.

Analiza upućuje na to da je riječ o pogrešnoj
interpretaciji podnositelja prijedloga kada tvrdi da propis kaže
»samo prema posebnim programima«, dok u izvornom tekstu
stoji »i prema posebnim programima« i time se nadovezuje
na sadržaj teksta prethodne točke.

Moguće je jedino pretpostaviti da se ovim propisom željelo
reći kako se pripadnici manjina obrazuju ili na svom jeziku
ili na hrvatskom jeziku u dijelu koji se odnosi na prirodnu skupinu
predmeta (jer je tako propisano za srednje školstvo u Republici
Hrvatskoj), i na svom jeziku u dijelu koji se odnosi na posebne
programe u svezi s nacionalnom pripadnošću (društvena
skupina predmeta). Dakle, nije isključena mogućnost
da se nastava u cijelosti odvija u konkretnom slučaju na
talijanskom jeziku, a u korist ovakve konstatacije govori i daljnja
odredba točke 4. osporavane Odluke: »Pripadnici etničkih
i nacionalnih zajednica ili manjina imaju pravo prevoditi na svoj
jezik i pismo udžbenike i nastavne planove i programe iz
točke 1. ove Odluke.« Točka 1. odnosi se, dakle,
na skupinu predmeta koja nije u svezi s nacionalnom pripadnošću
(tj. na prirodnu skupinu predmeta), a koja se bez obzira na to
može prevoditi na manjinski jezik.

Iz navedenog proizlazi samo jedan zaključak, a taj je da
nikako ne može biti dobra norma o čijem se značenju
i svrsi može i mora špekulirati pa je stoga i u ovom
slučaju, po stajalištu Suda, nužno pokretanje
ustavnosudskog postupka i njezino ukidanje.

Što se tiče osporavanog Naputka MPŠ od 7. studenoga
1997., ocijenjeno je da se u relevantnom njegovom dijelu (točka
2.) radi o provedbenom propisu koji regulira ustroj razrednih
odjela na način da se utvrđuje izuzetak od općeg
kriterija za formiranje razrednih odjela i propisuje minimalan
broj od 10 učenika za ustroj zasebnog školskog odjela
za nastavu predmeta koji su u svezi s nacionalnom pripadnošću
polaznika.

Donositelj Naputka ne navodi u preambuli u odnosu na koje zakonske
propise se Naputak donosi, ali se može reći da se o
prenošenju sadržaja zakonskih propisa, kako to tvrdi
podnositelj, doista može raditi samo u dijelu Naputka koji
se odnosi na zapošljavanje hrvatskih, odnosno stranih državljana
u školama, što je ovdje nebitno (a i nejasno je koji
su razlozi da se odredbe o tako različitim temama kao što
su broj učenika i kriteriji zapošljavanja nastavnika
nalaze u okviru istog akta).

Neosporno je, međutim, da MPŠ točkom 2. alinejom
2. Naputka donosi sasvim novi propis.

Imajući u vidu općepoznate činjenice o stanju
naseljenosti i nataliteta na područjima na kojima živi
pretežni dio talijanske manjine u Republici Hrvatskoj, ne
može se reći da odredba o minimalnom broju od 10 učenika
uvažava lokalne prilike. Osim toga, kao što je već
rečeno, Republika Hrvatska se je obvezala na poštivanje
stečenih prava pripadnika manjina, a vidljivo je da ovdje
osporavani Naputak stavlja pripadnike manjina u nepovoljniji položaj
od dosadašnjeg.

Očigledno je da bi organiziranje nastave na Naputkom propisani
način dovelo praktično ne samo do ograničavanja
već do potpune uskrate prava pripadnicima manjine, osobito
ako se uzme u obzir da se odredba odnosi i na učenike osnovnih
škola za koje, nepostojanje odgovrajućeg školskog
odjeljenja u mjestu prebivališta, predstavlja značajan
problem.

Prikupljeni podaci pokazuju da se takav pristup ne prakticira
i da razredni odjeli i sa znatno manjim brojem učenika
funkcioniraju pa tako ima razreda sa samo 2 do 4 učenika.
Neosporna nužnost racionalizacije nameće jedino to
da se, u slučajevima kada je to neizbježno i po pedagoško-didaktičkim
kriterijima moguće, razredi spajaju, odnosno formiraju kombinirana
razredna odjeljenja. Čak i takvi razredi, prema jednom
od pribavljenih podataka, u pojedinim slučajevima imaju
ukupno manje od 10 učenika.

No, unatoč navedenom, ne bi se moglo sa sigurnošću
tvrditi da praksa nadležnih tijela ne bi mogla krenuti i
u drugom smjeru. Stoga je, kao i u slučaju problema davanja
prethodne suglasnosti MPŠ, i ovdje potrebno imati u vidu
Zakon iz 1979., koji je, kako je već rečeno, i dalje
na snazi, a koji propisuje kriterij »uvjeta na određenom
području«. U tom je smislu osporavani Naputak protivan
i Ustavu i Ugovoru s TR, a njegova bi dosljedna provedba nedvojbeno
proizvela značajnu povredu, pa i negaciju stečenih
prava manjine.

Sve izneseno oblikovalo je stajalište Ustavnog suda Republike
Hrvatske o potrebi pokretanja ustavnosudskog postupka i donošenja
odluke o ukidanju osporavanih propisa.

S obzirom na činjenice da se svi osporavani akti mogu smatrati
propisima, da ih je moguće i potrebno jednako tretirati
i glede vremenskog važenja, da se ukazuje neodlučnom
činjenica njihovog primjenjivanja u praksi, da se u pojedinim
segmentima radi o suštinskoj suprotnosti u odnosu na međunarodne
akte, Ustav i zakone, da su svi osporavani propisi djelomično
ili potpuno netransparentni te konačno - da je u cilju
oživotvorenja načela vladavine prava i učvršćivanja
pravne sigurnosti očigledna i nužna potreba donošenja
kvalitetnih propisa iz predmetne oblasti, koji će morati
uvažavati stečena pava, međunarodne akte, Ustav,
zakone i pravila pedagoške struke, kao i pravila pravne struke,
donesena je odluka, kao u točki I., izreke, koja se temelji
na odredbi čl. 125. alineje 2. Ustava Republike Hrvatske
te odredbama čl. 26. st. 2. i čl. 54. st. 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
br. 99/99).

Ovaj Sud je također ocijenio, suprotno podnesenom prijedlogu,
da ne postoje razlozi u smislu odredbe čl. 54. st. 2. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske za poništavanje
osporavanih propisa, rukovodeći se pritom ocjenom o težini
povrede Ustava i zakona, utemeljenom, pored ostalog, na činjenici
da osporavani propisi nisu do sada proizveli pravnih posljedica.
Interes, pak, pravne sigurnosti upućuje na potrebu izbjegavanja
nastanka pravnih praznina te je Sud i u tom smislu ocijenio svrsishodnim
donošenje odluke kao u točki I. izreke, a sukladno
smislu odredbe čl. 53. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske.

Prijedlog podnositelja za donošenje odluke o privremenoj
obustavi izvršenja osporavane Odluke iz točke I./1.
izreke ovaj Sud nije razmatrao iz razloga nepostojanja pravnih
posljedica, kao i stoga što je o navedenom donio meritornu
odluku.

Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na odredbama
čl. 41. stavka 3. i čl. 28. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-II-993/1997
U-II-55/1998
Zagreb, 8. studenoga 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 129/1999-2044