## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-585/1998 od 27

### NN 18/1999 (19.2.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-585/1998 od 27

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jadranko Crnić, predsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac i Mladen Žuvela, odlučujući povodom
ustavne tužbe J. Š. iz S., zastupane po punomoćniku G. M., odvjetniku iz
S., na sjednici održanoj dana 27. siječnja 1999. godine, donio je sljedeću

## **ODLUKU**

1. Ustavna tužba se odbija.

2. Ova odluka objavit će se u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Ustavna tužba podnesena je u svezi s presudom Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-318/1997-4 od 12. ožujka 1998. godine i rješenja istog
suda, broj: Us-6024/1996-6 od 12. ožujka 1998. godine.

Osporenom presudom Upravnog suda odbijena je tužba tužiteljice J. Š.,
protiv rješenja tuženog Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje - Direkcije
Z., klasa: UP/II-504-03/93-01/72, ur. broj: 338-01-11-15-96-13 od 11. prosinca
1996. godine, radi prava na naknadu troškova liječenja provedenog u inozemstvu.

Naprijed navedenim rješenjem odbijen je podnositeljičin zahtjev zbog
nedonošenja rješenja od strane tuženog Hrvatskog zavoda za zdravstveno
osiguranje - Direkcije Z., radi prava na naknadu troškova liječenja u inozemstvu
i zahtjeva tužiteljice u smislu članka 64. Zakona o upravnim sporovima.

Podnositeljica ustavne tužbe smatra da su osporenom presudom i rješenjem
Upravnog suda, povrijeđena njena ustavna prava iz članka 3. Ustava koji
govori o vladavini prava, članka 5. Ustava, koji govori o dužnosti svakoga
da se drži Ustava i zakona i da poštuje pravni poredak Republike Hrvatske,
članka 19. Ustava koji govori o tome da pojedinačni akti državne uprave
i tijela koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu, odnosno
kojim se zajamčuje sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih
vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti, kao i članka 58. Ustava Republike
Hrvatske kojim se svakom građaninu jamči pravo na zdravstvenu zaštitu.

Povrede označenih ustavnih odredaba u bitnome obrazlaže navodima kako
je njen zahtjev za odobrenje liječenja tj. operacije tumora na mozgu odbijen
iako je imala svu potrebnu medicinsku dokumentaciju o opravdanosti takovog
liječenja u inozemstvu (H. - Nj.), budući da takovu operaciju nije bilo
moguće izvesti u hrvatskim bolnicama zbog velikog rizika.

Ustavna tužba nije osnovana.

U vrijeme kada je podnositeljica ustavne tužbe podnijela zahtjev za
upućivanje na liječenje u inozemstvo na snazi je bio Pravilnik o pravima,
uvjetima i načinu korištenja zdravstvene zaštite u inozemstvu ("Narodne
novine", broj 55/90, 14/91 i 32/91).

Prema odredbama tog Pravilnika, osiguranici Republičkog fonda zdravstvenog
osiguranja i zdravstva Hrvatske mogli su biti upućeni na liječenje u inozemstvo
ako je u pitanju bolest koja se nije mogla uspješno liječiti u Republici
Hrvatskoj, a u zemlji u koju se osiguranik upućuje postoji mogućnost za
uspješno liječenje te bolesti (članak 20.).

Postupak radi upućivanja osiguranika na liječenje u inozemstvo pokretao
se na zahtjev osiguranika na osnovi prijedloga organizacije zdravstva u
kojoj se osiguranik liječio (članak 22. stavak 1.). Na osnovi takvog zahtjeva
osiguranika, ocjenu da li kod osiguranika postoji ili ne postoji potreba
liječenja u smislu odredbe članka 20. Pravilnika utvrđivala je liječnička
komisija Direkcije Republičkog fonda, protiv kojega je osiguranik imao
pravo žalbe direktoru Republičkog fonda (članak 23. stavak 1. i 4.).

Rješenjem, kojeg je u drugom stupnju donosio direktor Republičkog fonda,
a kojim se osiguraniku odobrava zahtjev za liječenje u inozemstvu, utvrđivala
se zemlja, mjesto, zdravstvena ustanova u koju se osiguranik upućuje na
liječenje, dužina trajanja liječenja, da li je osiguran pratilac, iznos
dnevnice, način prijevoza, način plaćanja troškova liječenja, obvezu osiguranika
odnosno pratioca u podnošenju pismenog izvještaja s dokumentacijom o izvršenom
liječenju u roku 15 dana po završenom liječenju, dok su se u rješenju kojim
se zahtjev odbijao navodili razlozi odbijanja zahtjeva uz naznaku mjera
zdravstvene zaštite i organizacije zdravstva u koju se osiguranik upućuje
na daljnje liječenje (članak 24. stavak 2.).

Odredbom članka 26. Pravilnika bilo je propisano da u slučaju kada je
zdravstveno stanje osiguranika takvo da postoji neposredna opasnost po
njegov život, direktor Republičkog fonda ili osoba koju on ovlasti iznimno
može donijeti rješenje o upućivanju osiguranika na liječenje u inozemstvo
po hitnom postupku, a na prijedlog organizacije zdravstva u kojoj je osiguranik
na liječenju (stavak 1.).

Ako je osiguranik zdravstvenu zaštitu ostvario u inozemstvu prije nego
mu je rješenjem priznato to pravo, imao je pravo na naknadu stvarnih troškova
u tadašnjoj dinarskoj protuvrijednosti po službenom tečaju važećem na dan
isplate, ako se u postupku pokrenutom na njegov zahtjev utvrdilo pravo
na to liječenje (stavak 2.). Ako se u postupku pokrenutom na zahtjev osiguranika
utvrdilo da nema pravo na ostvareno liječenje u inozemstvu, osiguraniku
su se naknađivali troškovi tog liječenja u tadašnjoj dinarskoj vrijednosti
iznosa tih troškova koliko bi oni iznosili da je zdravstvena zaštita ostvarena
na području Republičkog fonda (stavak 3.).

Iz ustavne tužbe, osporenih odluka te isprava spisa kako upravnih tijela
tako i Upravnog suda Republike Hrvatske proizlazi da je podnositeljica
zahtjev za odobrenje liječenja i izvođenje operativnog zahvata u H. (Nj.),
Hrvatskom zavodu za zdravstveno osiguranje tada (Republički fond zdravstvenog
osiguranja i zdravstva Hrvatske - Stručna služba ispostava S.) podnijela
26. travnja 1993. godine, a na temelju preporuke liječnika specijalista
KBC S. - dr. S. D. i KBC Z. - prof. dr. sc. I. J. Iz preporuke KBC - S.
koju je osobno potpisao dr. S. D. stoji, cit.: "Obzirom da se radi o tumoru
koji zahvaća produženu moždinu operacijski zahvat je vrlo riskantan i ne
može se izvršiti u našoj ustanovi. Zbog toga se bolesnicu treba uputiti
u H. kod dr. S. koji je svjetski priznat neurokirurg za operaciju u tom
području."

U toj preporuci nije predlagan postupak hitnog upućivanja podnositeljice
na liječenje u inozemstvo s obzirom na njeno zdravstveno stanje (postojanje
neposredne opasnosti po njen život).

Podnositeljica je ne čekajući rješenje njenog zahtjeva za odobrenje
liječenja (operacije) u inozemstvu istu obavila zadržavši se na tome liječenju
u vremenu od 27. svibnja do 4. lipnja 1993. godine. 9. lipnja 1993. godine,
tadašnji Republički fond zdravstvenog osiguranja i zdravstva Hrvatske,
Stručna služba - Direkcija Z. donosi rješenje, klasa: UP-I-504-03/93-01/128,
ur. broj: 338-12-93-1, kojim odbija zahtjev podnositeljice za upućivanje
na liječenje i operativni zahvat u Neurokiruršku kliniku u H. Ovo uz obrazloženje
da se, po ocjeni Komisije liječnika vještaka Direkcije Republičkog fonda,
a nakon uvida u medicinsku dokumentaciju, operativni zahvat može učiniti
i u našoj zemlji.

Rješenjem direktora Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje - Direkcija
Z., klasa: UP/II-504-03/93-01/72, ur broj: 338-II-15-93-1 od 2. veljače
1994. godine odbijena je žalba podnositeljice i potvrđeno je naprijed navedeno
rješenje Republičkog fonda od 9. lipnja 1993. godine. Iz obrazloženja rješenja
direktora Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje proizlazi kako je,
temeljem priloženih dokaza utvrđeno da liječenje žaliteljice u Neurokirurškoj
klinici u H. nije rezultiralo uspješnim liječenjem bolesti.

Iz navedenog proizlazi da je podnositeljica ustavne tužbe poduzela liječenje
u inozemstvu mimo propisanog redovnog postupka upućivanja na liječenje
u inozemstvo.

Naime, podnositeljica za odlazak na liječenje u inozemstvo na teret
sredstava Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje nije imala potrebno
odobrenje, a preporuka dr. S. D. od 22. travnja 1994. godine nije sadržavala
sve potrebno da bi se moglo donijeti rješenje o upućivanju na liječenje
u inozemstvo po skraćenom postupku, hitnom postupku.

Nadležna upravna tijela su odbila njen zahtjev za naknadom troškova
liječenja u iznosu od 59.513,67 DEM, budući da je iz nalaza, mišljenja
i ocjene liječničkog povjerenstva Direkcije zavoda od 4. prosinca 1996.
godine proizašlo da je mogućnost uspješnog liječenja podnositeljice bila
jednaka u KBC-u Z., kao i u Klinici u Nj. što dokazuje rezultat prethodnih
operacija i to one izvedene na podnositeljici u Republici Hrvatskoj 1991.
godine kao i one učinjene u Nj. 1993. godine.

Upravni sud Republike Hrvatske je potvrdio zakonitost rješenja upravnih
tijela, zauzevši stajalište da iz dokumentacije koja prileži spisu nije
bilo osnove za upućivanje podnositeljice na liječenje u inozemstvo, slijedom
čega nema mjesta niti nadoknadi troškova zdravstvene zaštite u cijelosti.

Kad Ustavni sud, postupajući na temelju odredbi članka 28. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, pruža zaštitu ustavnih prava,
tada on eventualno postojanje povrede ustavnih prava, u pravilu, cijeni
na podlozi činjenica koje su utvrđene u pravomoćno okončanom postupku.
Iznimno, u slučaju kada bi postojala osnovana sumnja kako je zbog pogrešno
ili nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja došlo do povrede ustavnih prava,
Ustavni sud bi bio ovlašten utvrđivati i odlučne činjenice i zatim postupiti
u skladu s odredbama Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.
U konkretnom slučaju, međutim, analizom predmeta, Ustavni sud je došao
do zaključka kako ne postoji osnovana sumnja da je Upravni sud Republike
Hrvatske, a u svezi s utvrđenim činjeničnim stanjem, navedenom presudom
i rješenjem povrijedio podnositeljici navedena ustavna prava i vrednote.

Stoga je suglasno članku 61. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
("Narodne novine", broj 29/94), odlučeno kao u izreci.

Objava ove odluke temelji se na članku 20. stavku 1. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj 13/91).

Broj: U-III-585/1998
Zagreb, 27. siječnja 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 18/1999-397