## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-600/2008 od 9. travnja 2010.

### NN 60/2010 (13.5.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-600/2008 od 9. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1960

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Slavica Banić, Davor Krapac, Ivan Matija i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo G. Š. iz Z., na sjednici održanoj 9. travnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-1539/2007-8 od 31. listopada 2007. godine, kojim je odbačena kao nepravovremena podnositeljeva tužba protiv odluke Sabora Republike Hrvatske, klasa: 712-02/92-14/01 od 16. listopada 1992. godine, kojom je podnositelj razriješen dužnosti zamjenika okružnog javnog tužioca u Okružnom javnom tužilaštvu Zadar.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjem povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1., 19. stavkom 2., 29. stavcima 1. i 2. točkom 2. i 54. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, kao i da je povrijeđen članak 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Navodi, u bitnome, kako mu sporna odluka Sabora nikad nije dostavljena, već samo obavijest o njenom donošenju, pa njegova tužba Upravnom sudu ne može biti nepravovremena.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo. Ustavni sud ne ispituje povrede zakona, nego povrede ustavnih prava. Stoga je pozivanje na nepotpuno utvrđeno činjenično stanje, pogrešnu primjenu materijalnog prava i/ili bitne povrede postupka, kao polazište za podnošenje ustavne tužbe, neosnovano, jer Ustavni sud nije žalbeni sud. Odlučujući o ustavnoj tužbi Ustavni sud ispituje jesu li aktima, protiv kojih je ustavna tužba podnesena, povrijeđena ustavna prava, a sudska kontrola njihove zakonitosti zajamčena je Ustavom pred redovnim sudovima. Zato bi se takvim razlozima Ustavni sud, odlučujući o ustavnoj tužbi, mogao baviti samo kad bi se oni pojavili kao odrednice sadržaja povrijeđenog ustavnog prava ili kao neki oblik njegove povrede.

4. U osporenom rješenju Upravni sud naveo je kako je podnositelj predmetnu odluku o razrješenju primio 26. listopada 1992. godine te da je tužbu tom Sudu podnio 7. veljače 2007. godine, radi čega je istu valjalo odbaciti temeljem članka 24. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.; u daljnjem tekstu: ZUS), kojim je propisano da se tužba podnosi u roku od 30 dana od dana dostave upravnog akta stranci koja je podnosi.

5. Iako je podnositelj u ustavnoj tužbi naznačio više ustavnih prava koja smatra povrijeđenima, polazeći od sadržaja tih ustavnih prava, a imajući u vidu činjenicu da je podnositeljeva tužba Upravnom sudu odbačena kao nepravodobna, Ustavni sud je ustavnu tužbu razmatrao samo sa stajališta članka 29. stavka 1. Ustava.

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, kojim je propisano da radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi, svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni, neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj, ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava i odredbe članka 6. stavka 1. Konvencije, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

U konkretnom slučaju, Ustavni sud ocjenjuje da Upravni sud, odbacivši podnositeljevu tužbu kao nepravovremenu temeljem članka 24. stavka 1. ZUS-a, podnositelju nije povrijedio ustavno i konvencijsko pravo na pristup sudu, kao sastavnicu prava na pravično suđenje.

Što se tiče podnositeljevog navoda kako mu sporna odluka nikad nije dostavljena, već samo obavijest o njenom donošenju, Ustavni sud ukazuje na to da je člankom 46. Zakona o javnom tužilaštvu (»Narodne novine« broj 17/77., 17/86., 27/89., 34/89. – pročišćeni tekst, 16/90. i 41/90.) propisano da se razriješeni javni tužitelji i zamjenici istih obavještavaju o razrješenju te da je ta obavijest u konkretnom slučaju po svom sadržaju ista samoj odluci koja je objavljena u »Narodnim novinama« broj 69/92. od 22. listopada 1992. godine. To je podnositelju, s obzirom na struku te dužnost koju je obnašao, bilo ili je moralo biti poznato, a o tome ga je, uostalom, Sabor i obavijestio dopisom od 1. travnja 2003. godine, kojeg je podnositelj priložio uz ustavnu tužbu.

Ustavni sud nadalje ukazuje da podnositelj u ustavnoj tužbi ne spori navod iz osporenog rješenja – koji predstavlja odgovor na tužbu – kako mu je »dostavljeno i rješenje Okružnog javnog tužiteljstva u Zadru od 13. studenoga 1992. godine kojim je utvrđen prestanak dužnosti zamjenika okružnog javnog tužitelja s danom 16. listopada 1992. godine a time i pravo na plaću i druga primanja dužnosnika.« Konačno, podnositelj je 9. studenoga 1992. godine Saboru podnio podnesak kojim moli da se donese rješenje o njegovim pravima temeljem razrješenja, posebno moleći da mu »Republika Hrvatska dokupi radni staž«.

6. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci.

7. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-600/2008

Zagreb, 9. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 60/2010-1960