## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III/268/1998 od 2. studenoga 2000.

### NN 115/2000 (21.11.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III/268/1998 od 2. studenoga 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2241

Ustavni sud Republike
Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o ustavnim tužbama sastav­ljenom od
dopredsjednika Suda Petra Klarića, kao predsjednika Vijeća te sudaca Jurice
Malčića, Ivana Matije, Emilije Rajić i Milana Vukoviću, u povodu ustavne tužbe
A. B. iz G. S., zastupane po A. L., odvjetnici iz K., na sjednici Vijeća
održanoj dana 2. studenoga 2000. godine, jednoglasno je donio s­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se
usvaja, te se ukida:

– presuda Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj: Rev-1941/1996 od 26. studenoga 1996.

II. Predmet se vraća
Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovno odlučiva­nje.

```
Obrazlože­nje
```

1. Podnosite­ljica je
podnijela pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu u povodu presude Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Rev -1941/1996 od 26. studenoga 1996., kojom je
prih­vaćena revizija tuženika u sporu, T. p. t. iz K., te preinačene presude
sudova prvog i drugog stup­nja na način da je tužbeni zahtjev tužite­ljice –
podnosite­ljice ustavne tužbe, odbijen.

Tužbeni zahtjev je
bio uprav­ljen na ponište­nje odluke tuže­nika od 30. listopada 1991. i od 2.
ožujka 1992., kojima je pod­no­site­ljici prestao radni odnos kod tuženika zbog
neopravdanog izostanka s posla u traja­nju dužem od 5 uzastopnih dana, te na
uspostavu svih prava koja joj teme­ljem radnog odnosa pripadaju.

2. Prestanak radnog
odnosa je uslijedio nakon što se pod­nosite­ljica, koja je inače rješe­njem
tuženika bila upućena na »če­ka­nje« s danom 15. trav­nja 1991., nije javila na
rad u poduzeće, po po­zivu koji je radnicima tuženika bio upućen putem R. K., a
za koje­g podnosite­ljica tijekom postupka tvrdi da ga nije čula niti morala
čuti, te da joj je poziv morao biti dostav­ljen na drugi način.

Prethodno je povodom
tužbe podnosite­ljice bila donesena prvostupa­njska presuda Općinskog suda u K.
broj: P-261/92 od 21. trav­nja 1992., kojom je tužbeni zahtjev podnosite­ljice
usvojen. Ta je, međutim, presuda ukinuta po žalbi tuženika (presudom
Županijskog suda u K. broj: Gž-277/92 od 21. listopada 1992.) zbog nepotpuno
utvrđenog či­njeničnog sta­nja i stoga dvojbene pra­vilnosti primjene
materijalnog prava. Predmet je vraćen prvo­stupa­njskom sudu uz deta­ljnu uputu
glede načina upotpu­njava­nja či­njeničnog sta­nja (da li je s obzirom na ratne
okolnosti funkcionirao poštanski promet, da li postoji čujnost R. K. na
području prebivališta podnosite­ljice – tehnički podaci, kao i sasluša­nje svje­doka
– drugih radnika tuženika s prebivalištem na tom području, da li su se drugi
radnici i u kolikom broju odazvali pozivu i sl.).

3. U ponov­ljenom
prvostupa­njskom postupku pred istim sudom, pod brojem: P-484/93 pribav­ljen je
podatak od HPT-a da prekida poštanskog prometa nije bilo, osim određenih kaš­nje­nja
poši­ljaka u vrijeme jačih napada na K. i okolicu. Od R. K. pribav­ljen je
podatak da je područje G. S. pokriveno ­njihovim signalom, ali da podatak o
konkretnoj čujnosti mogu dati samo nadležne tehničke službe. Saslušana je i
jedna svjedoki­nja koja je iskazala da je ona bila o potrebi dolaska na rad
obaviještena telefonom, odnosno u drugoj prilici tele­gramom, da se je i sama
povremeno jav­ljala u poduzeće radi informacija, a da poziv putem radija
također nije čula zbog loše­g prijema.

Na teme­lju ovako
utvrđenog či­njeničnog sta­nja donesena je presuda broj: P-484/93 od 4. srp­nja
1995., kojom se tužbeni zah­t­jev podnosite­ljice ponovo usvaja i to stoga što
prvostupa­njski sud smatra da se putem radija emitirani poziv nije bez dvojbe
odnosio i na radnike na »čeka­nju«, da nedvojbeno podnosite­ljici nije upu­ćen
poziv ni na koji drugi način, za razliku od radnika koji nisu bili na »čeka­nju«,
a koji su pozvani i na druge načine, da obveza sluša­nja R. K. ne postoji, da
do 11. studenoga 1991. nije niti bila određena obveza jav­lja­nja poduzeću, te
da podnositeljica nije bila raspoređena ni na kakvo radno mjesto, pa ju je u
slučaju uvođe­nja radne obveze trebalo na primjeren način pozvati na izvršava­nje
određene radne obveze.

U žalbenom postupku
presudom broj: Gž-824/95 od 9. ve­ljače 1996. Županijski sud u K. potvrđuje
prvostupa­njsku presudu smatrajući ispravnim stajalište da se ne radi o
neopravdanom izostanku u smislu odredaba čl. 75. stavka 2. točke 3. tada važeće­g
Za­kona o osnovnim pravima iz radnog odnosa (»Narodne novine«, broj 34/91,
26/93 i 29/94, nastavno: ZOPRO) kada podnosite­ljici poziv nedvojbeno nije
uručen na način da bi svojim potpisom potvrdila ­nje­gov primitak. Sve ostale
okolnosti taj sud smatra neodlučnim.

Osporavanom
revizijskom presudom Vrhovni sud izlaže suprotno stajalište tj. da je tuženik
uputio obavijest na zakonit način, da se podnosite­ljica nije u roku odazvala,
a da je način obavješćiva­nja bio primjeren i ratnim okolnostima koje same po
sebi nalažu građanima da s povećanom paž­njom prate vijesti, time da je
podnosite­ljica mogla i trebala očekivati obavijest od svoje­g poduzeća.

4. Podnosite­ljica u
ustavnoj tužbi ukazuje na povredu čl. 54. (pravo na rad i slobodu rada; sloboda
bira­nja poziva i zaposle­nja i dostupnost svakog radnog mjesta svakome pod
jednakim uvjetima) i čl. 115. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske (sudovi sude
na teme­lju Ustava i zakona), te predlaže ukida­nje osporavane revizijske
odluke.

*Ustavna tužba je
osnovana.*

5. U povodu podnesene
ustavne tužbe Ustavni sud Republike Hrvatske je izvršio uvid u spis predmeta, u
sve prvostupa­njske i drugostupa­njske odluke donesene u predmetnom parničnom
postupku, u osporavanu revizijsku odluku, te analizirao mjerodavne zakonske
odredbe, kao i navode i razloge ustavne tužbe.

Na osnovi navedenog
utvrdio je da je u konkretnom slučaju osporavanom odlukom Vrhovnog suda
Republike Hrvatske došlo do povrede podnosite­ljičina Ustavom zajamčenog prava
na rad.

Naime, za razliku od
sudova niže­g stup­nja, Vrhovni je sud zauzeo stajalište da je dostava poziva
javnim priopće­njem zakonit i sam po sebi dostatan način obavještava­nja
adresata o postoja­nju kakve ­nje­gove obveze, koji kao takav proizvodi
presumpciju o izvr­šenoj dostavi, te odgovarajuće pravne pos­ljedice u slučaju
neodaziva­nja pozivu. Taj Sud smatra da je znače­nje ovakvog na­čina
obavještava­nja tim veće s obzirom na ratne okolnosti u kojima je do spornog
odnosa došlo. Stoga je u konkretnom slučaju oci­jenio da neodaziva­nje ovakvom
pozivu, a slijedom toga nedolazak na rad u traja­nju du­ljem od pet dana
djelatnice koja se inače nalazila na tzv. čeka­nju, pruža osnovu za primjenu
odredbe čl. 75. stavka 2. točke 3. tada važeće­g ZOPRO tj. za prestanak radnog
od­nosa.

Ustavni sud, međutim,
ocje­njuje neuteme­ljenim stajalište da ratne okolnosti a priori i same po sebi
oslobađaju od dužnosti zakonitog postupa­nja, pa u tom smislu velik broj zakona
sadrži odredbe kojima se određeni sadržaji modificiraju i prilagođavaju
izvanrednim okolnostima. Također su poznati u pravnim sustavima normativni
instrumenti ograničenog roka važe­nja, čiji su sadržaj, ad hoc donoše­nje i
primjena upravo namije­njeni okolnostima rata ili neposredne ugroženosti inte­griteta
države. Navedeno također ne znači da je u izvanrednim okolnostima, u pravnim područjima
koja nisu na poseban način uređena za slučaj takvih prilika, moguće i dopušteno
postupa­nje protivno sadržaju, smislu i ci­lju važećih propisa. Moguća je, po
prirodi stvari, određena tolerancija pri ma­njim otklonima od uobičajenog
tijeka stvari, ali ne i ponaša­nje suprotno tim propisima.

6. S obzirom na to da
je Zakon o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, nastavno:
ZUP) supsidijarni postupovni zakon u izvansudskim postupcima (što proizlazi iz
sadržaja i smisla odredbe čl. 1. tog Zakona), koje­g su, osim tijela državne
uprave, dužne primje­njivati i druge pravne osobe, pa tako i poduzeća kada
rješavaju o radnopravnom statusu svojih zaposlenika, potrebno je naglasiti da
taj Zakon poznaje, pored ostalih načina osobne i posredne dostave (poziva, zak­ljučaka,
rješe­nja i dr.), i dostavu javnim priopćenjem, kao jedan od oblika posebnih
slučajeva dostave.

Takav se oblik dostave, prema ZUP-u, obav­lja u
slučajevima kada se radi o većem broju adresata koj nisu osobno poznati ili se
ne mogu odrediti (npr. porezni obveznici, re­gruti određenog go­dišta i sl.).
Javno se priopće­nje ističe na oglasnoj ploči tijela, a smat­ra se da je
dostava izvršena po isteku 15 dana od dana istica­nja priopće­nja na oglasnoj
ploči, ako nije određen du­lji rok. Uz ob­jav­ljiva­nje na oglasnoj ploči (koje
je obvezno), nadležno tijelo mo­že objaviti priopće­nje i u novinama ili drugim
sredstvima javnog informira­nja ili na koji drugi uobičajeni način (čl. 94.
ZUP-a).

Za sve ostale
slučajeve dostave poimence određenim fizičkim osobama ZUP propisuje, u pravilu,
osobnu dostavu, koja može biti obvezna ili, pod određenim uvjetima, posredna.

Pored navedenog, ZUP
propisuje (čl. 71. stavak 1.) i da je prilikom poziva­nja osoba nužno u pozivu
upozoriti na pos­ljedice neodaziva­nja, te je jedino u slučaju postoja­nja
takvog upozore­nja moguć nastup naznačenih pos­ljedica.

Analizirajući
predmetni slučaj poziva­nja djelatnika T. p. t. K. da se jave na posao, putem
emitira­nja poruke preko radija, Ustavni sud Republike Hrvatske je došao do zak­ljučka
da takav oblik poziva­nja sam za sebe doista ne predstav­lja nezakonito postupa­nje,
kako to utvrđuje i Vrhovni sud Republike Hrvatske.

U konkretnom slučaju,
međutim, iz utvrđenih či­njenica proizlazi kako nije prethodno uslijedilo i
istica­nje poziva na oglasnoj ploči (što ratne okolnosti svakako ne
sprečavaju), kako su istodobno pojedini djelatnici (koji su svakako svi osobno
poznati poši­ljate­lju poziva, pa se, dakle, niti ne radi o neodređenom broju
nepoznatih adresata), bili pozivani i pismeno ili putem telefona (što ratne
okolnosti također očigledno nisu onemogućile), dok su pojedini od ­njih, kako
se smatra, morali crpsti svoja sazna­nja isk­ljučivo iz radijske poruke (čija
je slušanost, a i čujnost općenito, i u mirnodopskim uvjetima dvojbena i kao
isk­ljučivi način komu­nicira­nja posve neprimjerena), te kako poruka odaslana
putem radija (što je razvidno iz dokumentacije u spisu predmeta) ne sadrži
nikakvu naznaku o eventualnim pos­ljedicama neodaziva­nja. Pri tom je potrebno
naglasiti da i eventualno postoja­nje upozore­nja u pozivu upućenom na opisani
način ne može proizvoditi nikakve pravne učinke, a osobito se oni ne bi mogli
očitovati u gubitku te­me­ljnih prava kao što su zaposle­nje odnosno prava na
osnovi rad­nog odnosa.

Iz prethodno
navedenih zakonskih odredaba, naime, nedvojbeno proizlazi da je priopćava­nje
putem sredstava javnog infor­mi­ra­nja predviđeno tek kao sekundaran, ali
nikada samostalan način priopćava­nja važnih obavijesti ili poziva, upravo iz
razloga što propušta­nje može imati značajne štetne pos­ljedice po ­njihove ad­re­sate.
Ovo posebno kada se uzme u obzir u konkretnom par­ničnom postupku utvrđena či­njenica
da prekida poštanskog prometa nije bilo, kao i notorna či­njenica da, u načelu,
ne postoji du­ž­nost (pa stoga niti presumpcija) poznava­nja sadržaja
prezentiranih putem bilo koje­g od sredstava javnog informira­nja.

7. Imajući sve navedeno u vidu, a s aspekta povrede
ustavnih odredaba na koje podnosite­ljica ustavne tužbe ukazuje, stajalište je
ovog Suda da je Vrhovni sud Republike Hrvatske osporavanom od­lukom, suprotno
sadržaju odredbe čl. 116. stavka 1. Ustava, pru­žio le­galitet nezakonitom
postupa­nju tuženika u konkretnom sporu, što je za pos­ljedicu imalo gubitak
prava na strani podnosite­ljice ustavne tužbe, čime je povrijeđeno ­njezino
Ustavom za­jamčeno pravo na rad iz čl. 54. Ustava Republike Hrvatske.

Glede istaknute povrede odredbe čl. 115. stavka 3.
Ustava, napomi­nje se da sadržaj te ustavne odredbe čini načelo zakonitosti u
radu sudova, te je odredba upućena sudovima. Stoga iz ­nje ne proi­zlazi
nikakvo ustavno pravo u subjektivnom smislu koje bi pojedincu pružalo
ustavnopravno relevantne razloge za podnoše­nje ustavne tužbe.

8. Slijedom
izloženog, a na teme­lju odredaba čl. 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99), donesena je odluka kao u
izreci.

Broj: U-III-268/1998
Zagreb, 2. studenoga 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća **dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 115/2000-2241