## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1410/2007 od 13. veljače 2008.

### NN 25/2008 (27.2.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1410/2007 od 13. veljače 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**853**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Željko Potočnjak, predsjedavajući
sudac, te suci Marko Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Ivan Matija, Jasna Omejec,
Agata Račan, Aldo Radolović i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji
je ustavnom tužbom pokrenuo P.Z. A. d.o.o. V. G., kojeg zastupa odvjetnik H. A.
iz Z., na sjednici održanoj 13. veljače 2008. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske
broj: Us-4832/2003-6 od 9. studenoga 2006. godine (»Narodne novine«, broj
29/07.).
Tom je presudom odbijena tužba podnositelja protiv rješenja Agencije za zaštitu
tržišnog natjecanja Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Agencija) klasa: UP/I-030-02/2002-01/32,
urbroj: 580-02-03-10-75 od 18. veljače 2003. godine.
Tim je rješenjem utvrđeno da je podnositelj zlouporabio monopolistički položaj
na mjerodavnom tržištu ovlaštenih distributera osobnim vozilima marke Volkswagen
na području Republike Hrvatske. U točki 2. izreke rješenja naložen je
podnositelju nastavak poslovne suradnje sa svim ovlaštenim distributerima
vozilima marke Volkswagen na području Republike Hrvatske s kojima je zaključio
pismo namjere, izrekom rješenja poimence navedenima u razdoblju od jedne godine
od dana dostave rješenja. U točki 3. naloženo je podnositelju da u roku od 15
dana Agenciji dostavi dokaz o ispunjenju naloga iz prethodne točke, te mu je
naloženo da u roku od 30 dana od dana dostave rješenja izradi kvalitativne i
objektivne kriterije za ostanak u sustavu ovlaštene distribucije vozilima marke
Volkswagen, te da ih dostavi poduzetnicima iz točke 2. izreke rješenja. Točkom
6. izreke rješenja naloženo je da podnositelj nakon proteka roka od godine dana
s poduzetnicima koji budu ispunjavali kvalitativne i objektivne kriterije za
ostanak u sustavu ovlaštene distribucije vozilima marke Volkswagen sklopi ugovor
za razdoblje od najmanje pet godina.
2. Podnositelj smatra da su osporenim rješenjem i presudom povrijeđena ustavna
prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 49. stavkom 1. Ustava Republike
Hrvatske.
U ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja navode iznesene tijekom postupka pred
Agencijom i Upravnim sudom, a koji se mogu svesti na tvrdnju o pogrešno i
nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju i pogrešnoj primjeni materijalnog prava.
Smatra da prvostupanjsko tijelo nije moglo primijeniti odredbe Sporazuma o
stabilizaciji i pridruživanju između Republike Hrvatske i Europskih zajednica i
njihovih država članica (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 14/01., u
daljnjem tekstu: SSP) jer je on stupio na snagu 1. veljače 2005. godine. Također
se nije mogao primijeniti ni Privremeni sporazum o trgovinskim i s njima
povezanim pitanjima između Republike Hrvatske i Europske zajednice (»Narodne
novine – Međunarodni ugovori«, broj 15/01., u daljnjem tekstu: Privremeni
sporazum) koji je stupio na snagu 1. ožujka 2002. godine, jer niti jedan od dva
navedena međunarodna ugovora nije bio na snazi u vrijeme kada je podnositelj 26.
veljače 2001. otkazao trgovačkom društvu AMC M. d.o.o. daljnju suradnju, odnosno
pismo namjere.
Kako navedeni sporazumi tada nisu bili na snazi te kako nemaju retroaktivno
djelovanje, smatra da je takvo postupanje u suprotnosti s člankom 89. stavkom 1.
Ustava.
Također ističe da se pobijana presuda temelji na propisima koji nisu bili važeći
i mjerodavni za ocjenu ponašanja podnositelja kao uvoznika motornih vozila marke
Volkswagen u Republici Hrvatskoj.
Također smatra da je njegovo ponašanje proglašeno protivnim članku 13. Zakona o
zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 48/95., 52/97. i 89/98., u
daljnjem tekstu: ZZTN) iako za to nije bilo zakonskih uvjeta. Naime, ta zakonska
odredba posebno razlikuje vladajući od monopolističkog položaja, a osporenom
presudom ti se pojmovi miješaju te nije jasno koju povredu zakona je svojim
ponašanjem izazvao podnositelj. Osporava i utvrđenje nadležnih tijela da je
mjerodavno tržište područje Republike Hrvatske jer je imao udio u tržištu
motornih vozila Republike Hrvatske u 2001. godini 11,32% a u 2002. godini 9,89%,
što ukazuje da u tom razdoblju nije imao ni monopolistički ni vladajući položaj.
Ističe da je Upravni sud u presudi broj: Us-4538/2003-7 od 26. listopada 2006.
(»Narodne novine«, broj 16/07.) naveo: Glede primjene prava valja reći da je
odredbama članka 140. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01. –
pročišćeni tekst i 55/01. – ispr.) propisano da međunarodni ugovori koji su
sklopljeni i potvrđeni u skladu s Ustavom i objavljeni, koji su na snazi, čine
dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske, a po pravnoj su snazi iznad
zakona. Prema tome, mogao je biti u primjeni u ovom slučaju Sporazum o
stabilizaciji i pridruživanju između Republike Hrvatske i Europske zajednice i
njihovih država članica, te Privremeni sporazum o trgovinskim i s njima
povezanim pitanjima između Republike Hrvatske i Europske zajednice, dok
kriteriji, standardi i instrumenti tumačenja Europske zajednice na koje se
poziva tuženo tijelo a nisu sadržani u tekstu tih sporazuma, niti su preuzeti i
objavljeni u bilo kojem drugom hrvatskom zakonu ili propisu, ne mogu biti izvor
prava.
Stoga predlaže ukidanje osporenih akata i povrat predmeta na ponovni postupak.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela
jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim
ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili
optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom.
Ustavni sud, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne
upušta u pitanje jesu li sudovi i upravna tijela pravilno i potpuno utvrdili
činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud mjerodavne su samo one
činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. Upravni sud je u obrazloženju pobijane presude utvrdio da je osporeno
rješenje Agencije zakonito.
Postupak u ovoj upravnoj stvari pokrenut je na zahtjev poduzetnika AMC M. d.o.o.
Č. od 15. svibnja 2002. i poduzetnika A. P. d.o.o., P. od 17. lipnja 2002.
godine nakon što je podnositelj s njima prekinuo poslovnu suradnju distribucije
motornih vozila marke VW čiji je isključivi uvoznik za Republiku Hrvatsku.
Upravni sud utvrđuje da je vladajući položaj podnositelja na mjerodavnom tržištu
utvrđen na valjani način, a mjerodavno tržište je određeno sukladno članku 19.
stavku 1. točkama 1. i 2. ZZTN-a. Mjerodavnim tržištem određeno je tržište
Republike Hrvatske i to na temelju zemljovidnog područja poslovanja podnositelja
te vrstom robe koju nudi na tom području (vozila marke VW). Kao nesporno je
utvrđeno da je podnositelj generalni uvoznik navedene marke motornih vozila na
području Republike Hrvatske temeljem ugovora o ekskluzivnom pravu uvoza u
Republiku Hrvatsku. Ta vozila distributeri u Republici Hrvatskoj ne mogu
nabavljati niti uvesti radi daljnje prodaje samostalno već isključivo od
podnositelja.
U prvostupanjskom postupku je utvrđeno da podnositelj ima monopolistički položaj
jer je generalni uvoznik navedene marke vozila na području Republike Hrvatske.
Predmet interesa i zaštite slobodnog tržišnog natjecanja na tržištu Republike
Hrvatske, a tako i zaštita tržišta, je položaj glede određene vrste robe, a to u
ovom slučaju podrazumijeva vozila marke VW čija je mogućnost nabave pravnim
osobama radi daljnje prodaje ograničena isključivo na podnositelja, utvrđuje i
Upravni sud u osporenoj presudi.
Nadalje utvrđeno je da su ovlašteni trgovci odnosno distributeri poslovali s
podnositeljem temeljem pisma namjere sklopljenim 10. prosinca 1999. nakon što je
sporazumno raskinut trgovački ugovor s dotadašnjim generalnim uvoznikom kada je
novim generalnim uvoznikom vozilima VW postao podnositelj. Pismom namjere
utvrđena su osnovna prava i obveze ugovornih strana, a u postupku je utvrđeno da
su sve pravne osobe koje su prodavale navedena vozila s podnositeljem poslovale
na temelju pisma namjere.
Dakle, odbijanje daljnje poslovne suradnje do koje je došlo između podnositelja
i navedenih pravnih osoba ne temelji se na unaprijed utvrđenim poslovnim i
kvalitativnim kriterijima, te Upravni sud utvrđuje da se u tome očituje
narušavanje slobodnog tržišnog natjecanja zlouporabom monopolističkog položaja
na mjerodavnom tržištu sukladno članku 20. stavku 1. točki 3. ZZTN-a prema kome
zlouporaba monopolističkog i vladajućeg položaja poduzetnika na tržištu ili
dijelu tržišta nastaju primjenom različitih uvjeta za istu ili odgovarajuću
vrstu poslova s različitim poduzetnicima, čime se dovodi u nepovoljan
natjecateljski položaj na tržištu ili dijelu tržišta.
5. U odnosu na primjenu mjerodavnog prava, Upravni sud utvrđuje da je
primijenjeno mjerodavno materijalno pravo od strane Agencije koja je primijenila
način, kriterije i standarde komparativnog prava Europskih zajednica vezano uz
distribuciju motornih vozila. Naime, u odsustvu podzakonskih akata Republike
Hrvatske koji bi odredili kriterije, načine i standarde za ocjenu zlouporabe
monopolističkog položaja na tržištu motornih vozila, Agencija primjenjuje
načine, kriterije i standarde komparativnog prava Europskih zajednica vezane uz
distribuciju motornih vozila. Time u interesu stranaka obznanjuje jedinstvenost
pristupa ocjeni i upućuje na način i standard koji uzima kao mjerilo i tako
otklanja mogućnost proizvoljnosti ocjene zakonitosti postupanja, utvrđuje
Upravni sud.
Također navedeni se kriteriji primjenjuju i temeljem članka 70. i članka 130.
SSP-a. Tim Sporazumom tržišno natjecanje uređeno je odredbama članaka 40., 69. i
70. te je propisano da će se svako postupanje suprotno pravilima slobodnog
tržišnog natjecanja ocjenjivati temeljem kriterija koji proizlaze iz primjene
pravila o tržišnom natjecanju u Zajednici posebice članaka 81., 82., 86. i 87.
Ugovora o osnivanju Europske zajednice i instrumenata za tumačenje koje su
usvojile institucije Zajednice.
Odredbe članaka 40. i 70. SSP-a odgovaraju po svom sadržaju odredbama članaka
27. i 35. Privremenog sporazuma.
Činjenica da je sporni ugovorni odnos, koji je bio predmetom postupka, sklopljen
prije stupanja na snagu navedenih sporazuma, prema ocjeni Upravnog suda, ne
znači da se na njega isti ne bi mogli primijeniti i to stoga što navedeni
međunarodni sporazumi imaju za cilj da se s tržišta uklone svi ugovori odnosno
odnosi kojima se ograničava ili osujećuje slobodno tržišno natjecanje.
6. Članak 70. stavak 1. SSP-a i članak 36. stavak 1. Privremenog sporazuma
određuju, između ostaloga, da je, u mjeri u kojoj to može utjecati na trgovinu
između Europskih zajednica i Republike Hrvatske, sljedeće nespojivo s ispravnom
primjenom SSP-a odnosno Privremenog sporazuma:
– zlouporaba vladajućeg položaja jednog ili više poduzetnika na teritoriju
Zajednice ili Hrvatske u cjelini, ili u njihovim značajnim dijelovima.
Postupanje protivno odredbama SSP-a i Privremenog sporazuma valja tumačiti na
temelju mjerila koja proizlaze iz primjene pravila o tržišnom natjecanju
Europskih zajednica, a osobito, između ostaloga, članaka 81. i 82. Ugovora o
Europskim zajednicama te instrumenata za tumačenje koje su usvojile institucije
Europskih zajednica (članak 70. stavak 2. SSP-a i članak 35. stavak 2.
Privremenog sporazuma).
Slijedom navedenoga, u slučajevima u kojima se ispituje je li tržišno natjecanje
narušeno, hrvatska tijela koja se bave zaštitom tržišnog natjecanja, ovlaštena
su i obvezatna primjenjivati kriterije koji proizlaze iz primjene pravila o
tržišnom natjecanju Europskih zajednica i iz instrumenata za tumačenje koje su
usvojile institucije Europskih zajednica. Na taj način SSP i Privremeni sporazum
obvezuju hrvatska tijela za zaštitu tržišnog natjecanja da rješavajući određene
slučajeve, primjenjuju ne samo hrvatsko pravo tržišnog natjecanja, nego i da
vode računa o odgovarajućem pravu Europskih zajednica.
7. U konkretnom slučaju podnositelj je otkazao pismo namjere s drugim trgovačkim
društvom 26. ožujka 2001., a tada nisu stupili na snagu ni bili u primjeni ni
Privremeni sporazum (stupio na snagu 1. ožujka 2002., a privremeno se
primjenjivao od 1. siječnja 2002.) ni SSP (stupio na snagu 1. veljače 2005.).
Nije dvojbeno da su upravna tijela i Upravni sud mogli primjenjivati odredbe tih
sporazuma na načelnoj razini, pod uvjetom da se ocjenjuje djelovanje poduzetnika
u vremenu kada ti međunarodni ugovori jesu na snazi.
U ustavnosudskom postupku se postavlja i pitanje primjene »kriterija, standarda
i instrumenata tumačenja Europskih zajednica«, na čiju primjenu upućuje SSP i
Privremeni sporazum. Podnositelj u prilog tvrdnje da se ti kriteriji, standardi
i instrumenti tumačenja Europskih zajednica ne mogu nikako primijeniti poziva na
okolnost da oni »nisu ni preuzeti ni objavljeni u bilo kojem drugom hrvatskom
zakonu ili propisu« te da stoga ne mogu biti izvor prava. Pri tome podnositelj
navodi presudu Upravnog suda broj: Us-5438/2003-7 od 26. listopada 2006. godine,
koja je donesena u različitom slučaju od ovoga o kojem je odlučivano u ovom
predmetu. I u toj presudi Upravni sud priznaje mogućnost načelne primjene SSP-a
i Privremenog sporazuma, dok se spori samo mogućnost primjene kriterija,
standarda i instrumenata tumačenja Europskih zajednica.
Ustavni sud utvrđuje da takvo stajalište podnositelja nije osnovano jer se
kriteriji, standardi i instrumenti tumačenja Europskih zajednica ne primjenjuju
kao primarni izvor prava, nego samo kao pomoćno sredstvo za tumačenje. Odredbe
članka 70. stavka 2. SSP-a i članka 35. stavka 2. privremenog sporazuma valja
promatrati u kontekstu obveze Republike Hrvatske da svoje zakonodavstvo, pa tako
i ono koje se tiče tržišnog natjecanja, uskladi s pravnom stečevinom Europske
unije. Kada primjenjuje tako usklađeno zakonodavstvo, obveza je državnih tijela
Republike Hrvatske da to čine na način kako je to slučaj u Europskim
zajednicama, dakle po smislu i duhu propisa na temelju kojih je usklađivanje
obavljeno.
Dakle, odredbom članka 70. stavka 2. SSP-a se u bitnom određuje da je za ocjenu
je li neko postupanje poduzetnika u skladu s pravilima tržišnog natjecanja
relevantno ne samo hrvatsko pravo, već treba voditi računa o cjelokupnom pravu
Europskih zajednica koje se odnosi na tržišno natjecanje. Time se pravo
Europskih zajednica formalnopravno ne uvodi u hrvatski pravni sustav temeljem
odredaba SSP-a kao međunarodnog ugovora, ali se propisuje da hrvatske propise
tržišnog natjecanja treba primjenjivati i tumačiti uzimajući u obzir pravila,
mjerila i načela prava tržišnog natjecanja.
U konkretnom slučaju, SSP i Privremeni sporazum nisu bili na snazi kada se desio
događaj koji je ocijenjen zlouporabom položaja na tržištu. Međutim Agencija i
Upravni sud su pri procjenjivanju je li takvo postupanje moglo dovesti do
zlouporabe monopolističkog odnosno vladajućeg položaja na tržištu krenuli od
mjerodavnih odredbi Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (članci 13. do 20.), a
pri tome su samo kao pomoćno sredstvo primijenili kriterije, standarde i
instrumente za tumačenje Europskih zajednica. Radilo se o svojevrsnom
popunjavanju pravnih praznina na način koji odgovara duhu nacionalnoga prava i
koji nije suprotan izričitim rješenjima navedenog Zakona, primjenom kojega je
odlučeno u ovom slučaju.
Odlučno je bilo samo da li u konkretnom slučaju postoji monopolistički odnosno
vladajući položaj, koji se može zlorabiti na bilo koji od načina primjerice
navedenih u članku 20. ZZTN-a. U takvo monopolističko djelovanje ulazi svakako i
odbijanje daljnjeg poslovanja, koje se sastoji u raskidu ugovora, ako takav
raskid nije utemeljen na unaprijed utvrđenim i jasnim te objavljenim poslovnim i
kvalitativnim mjerilima, a kakvo je utvrđeno u provedenom postupku.
8. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Ustavni sud je utvrdio da osporenom presudom podnositelju nije povrijeđeno
ustavno pravo jednakosti pred zakonom.
Pravna stajališta navedena u osporenoj presudi Upravnog suda zasnivaju se na
ustavnopravno prihvatljivom tumačenju mjerodavnog prava. Ustavni sud utvrđuje da
je Upravni sud obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj presudi, za koja
je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene
prava.
9. Neosnovanima su, nadalje, ocijenjeni navodi podnositelja da su mu osporenim
aktima povrijeđene odredbe članka 49. stavka 1. Ustava, koje glase:
*Poduzetnička i tržišna sloboda temelj su gospodarskog ustroja Republike
Hrvatske.*
Tu je ustavnu odredbu potrebno promatrati u svezi s odredbama članaka 49. stavka
2. i 50. stavka 2. Ustava koje propisuju:
*Država osigurava svim poduzetnicima jednak pravni položaj na tržištu.
Poduzetnička se sloboda (...) mogu iznimno ograničiti zakonom radi zaštite
interesa i sigurnosti Republike Hrvatske, prirode, ljudskog okoliša i zdravlja
ljudi.*
U provedbi tih ustavnih odredbi mjerodavan je Zakon o zaštiti tržišnog
natjecanja, kojim se uređuju pravila ponašanja i sustav mjera za zaštitu
slobodnog natjecanja na tržištu (članak 1.).
Prema odredbama toga Zakona, različiti oblici sprječavanja i ograničavanja
poduzetničkih sloboda i djelatnosti poduzetnika u prometu robe i usluga na
tržištu, kao što su sporazumi, monopolističko djelovanje, te tzv. koncentracije,
smatraju se narušavanjem slobodnog tržišnog natjecanja (članak 6.); pod
monopolističkim djelovanjem podrazumijeva se zlouporaba monopolističkog ili
vladajućeg položaja na tržištu (članak 13.).
Člankom 14. Zakona o tržišnom natjecanju propisano je:
*(1) Zabranjena je zlouporaba monopolističkog položaja na tržištu.
(2) Poduzetnik ima monopolistički položaj na tržištu ako na tržištu nema takmaca
za robu koju kupuje ili prodaje i usluge koje obavlja.
(3) Monopolistički položaj na tržištu može imati i više poduzetnika, ako za
određenu vrstu robe i usluga na tom tržištu među njima ne postoji tržišno
natjecanje.*U konkretnom slučaju Agencija je provela postupak temeljem Zakona o zaštiti
tržišnog natjecanja i utvrdila da je podnositelj zlouporabio monopolistički
položaj na mjerodavnom tržištu te naložila poduzimanje mjera kako bi se ta
zlouporaba otklonila.
Upravni sud je osporenom presudom utvrdio zakonitost takvog postupanja i
zaključio da podnositelju osporenim prvostupanjskim rješenjem nije povrijeđen
zakon na njegovu štetu.
Propisi o zaštiti tržišnog natjecanja su po svojoj prirodi javnopravni jer se
njima štiti opće dobro (slobodno tržišno natjecanje) i služe bitnom ostvarivanju
poduzetničkih i tržišnih sloboda, jer priječe, između ostaloga, da se
poduzetnici ponašaju na način da ne poštuju tržišne i poduzetničke slobode
drugih poduzetnika i potrošača.
Samo ograničavanjem djelovanja poduzetnika koji narušavaju slobodno
poduzetništvo, može se osigurati zaštita slobodnog tržišta.
10. Slijedom iznijetog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci (točka I.).
Točka II. izreke temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1410/2007
Zagreb, 13. veljače 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjedavajući sudac
**dr. sc. Željko Potočnjak**, v. r.

Odluka, NN 25/2008-853
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)