### NN 83/2015 (28.7.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-54/14-7 od 10. lipnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1626

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Blanše Turić, predsjednice vijeća, Borisa Markovića i Sanje Štefan, članova vijeća, te više sudske savjetnice Jadranke Jelić, zapisničarke, u upravnom sporu u upravnom sporu tužitelja VIPnet d.o.o., Vrti put 1, kojeg zastupa Nikola Klisović, rukovoditelj odjela za pravne poslove i tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Roberta Frangeša Mihanovića 9, Zagreb, kojeg zastupa Maja Mandić, po generalnoj punomoći Su-992/2009, protiv tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, sada Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, Zagreb, kojeg zastupa dr. sc. Dražen Lučić, predsjednik Vijeća, radi rješavanja spora između operatora, u sjednici vijeća održanoj 10. lipnja 2015.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev tužitelja VIPnet d.o.o. za poništenje točke I. rješenja Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, klasa: UP/I-344-08/14-03/01, urbroj: 376-05-14-9 od 25. travnja 2014.

II. Odbija se tužbeni zahtjev tužitelja Hrvatski Telekom d.d. za poništenje točke II. i II. rješenja Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, klasa: UP/I-344-08/14-03/01, urbroj: 376-05-14-9 od 25. travnja 2014.

III. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenom rješenjem točkom I. odbija se zahtjev tužitelja VIPnet d.o.o za isplatom naknada za zakašnjenje u realizaciji te naknada za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu širokopojasnog pristupa internetu i uslugu najma korisničke linije za srpanj, kolovoz i rujan.

Točkom II. utvrđuje se da VIPnet d.o.o. ima pravo na naknadu:

a) za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa u skladu s naknadama iz članka 8.2.3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa koja je bila u primjeni od 1. listopada 2013. i to razdoblje i korisnike iz specifikacije Hrvatskog Telekoma d.d. od 19. veljače 2014. za koje je Hrvatski Telekom d.d. utvrdio da smetnja/kvar nije u njegovoj domeni odgovornosti,

b) za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa u skladu s naknadama iz članka 8. 2.3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa koja je bila u primjeni od 1. listopada 2013. i to za razdoblje i korisnike iz specifikacije Hrvatskog Telekoma d.d. od 19. veljače 2014. za koje je Hrvatski Telekom d.d. utvrdio da je rješavanje smetnje u roku, onemogućeno iz objektivnih razloga izvan njegove kontrole (dozvole trećih strana).

Točkom III. izreke rješenja nalaže se Hrvatskom Telekomu d.d. da u roku od 8 dana od dana primitka rješenja izvrši obračun naknade sukladno točki II. ovog rješenja i obračunati iznos isplati VIPnetu d.o.o. u navedenom roku.

Tužba tužitelja VIPnet d.o.o. Zagreb zaprimljena je kod ovog Suda, pod poslovnim brojem: UsII-54/14, a tužba tužitelja Hrvatski Telekom d.d. Zagreb, pod poslovnim brojem: UsII-57/14. S obzirom da tužitelji osporavaju isti akt Sud je predmete spojio radi donošenja zajedničke odluke, pod poslovnim brojem: UsII-54/14.

Tužitelj VIPnet d.o.o., Zagreb podnosi tužbu zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, pogrešne primjene materijalnog prava i povreda pravila postupka. U bitnome navodi da ne spori da je bio upoznat s izmjenama sadržanim u Odluci tuženika i Regulatornom dokumentu u okviru analize tržišta širokopojasnog pristupa u odnosu na rokove za podnošenje zahtjeva za plaćanjem naknada za kašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga, ali ističe kako se Odluka odnosi isključivo na Hrvatski Telekom te da tužitelj, kao ni drugi operatori nisu adresati Odluke Vijeća Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije (klasa: UP/I-344-01/12-03/04, urbroj: 376-11/13-50 od 28. lipnja 2013.), odnosno s rokom od 30 dana u kojem je Hrvatskom Telekomu d.d. trebao podnijeti zahtjev za naknadama. Slijedom toga smatra da izmjene obvezuju isključivo Hrvatski Telekom d.d., koji je sukladno Regulatornom dokumentu bio obvezan objaviti standardnu ponudu u koju je bio obvezan uključiti sve promjene rokova i uvjeta sadržanih u Odluci i Regulatornom dokumentu. Činjenica da su neki ili svi operatori bili upoznati s promjenama ne znači da ista promjena obvezuje operatore. Navodi da i dosadašnja praksa tuženika koja se temelji na odredbi članka 58. Zakona o elektroničkim komunikacijama upućuje na zaključak kako se bilo kakve promjene i izmjene regulatornih obveza primjenjuju od dana objave relevantne standardne ponude. Navodi da i druge promjene koje su opisane u Analizi nisu stupile na snagu danom donošenja Odluke o utvrđivanju Analize kako tumači tuženik, već su upravo prema tumačenju tuženika stupile na snagu s danom objave Standardne ponude 1. listopada 2013. Tužitelj smatra da je dan objave Standardne ponude ujedno i početak promjena pravila vezanih za obračun naknade za nepravovremenu realizaciju zahtjeva za uslugama, koje su predmet spora, odnosno da činjenica da je tužitelj bio upoznat s donošenjem odluke nije relevantna da bi se na temelju iste odbio zahtjev tužitelja. Naglašava da je važno cijeniti činjenicu da je Odluka s Regulatornim dokumentom donesena s obzirom na mjerodavna tržišta veleprodajnog širokopojasnog pristupa, a tužiteljeve specifikacije sadržavale su i zahtjeve koji su izvan okvira tog mjerodavnog tržišta, i odnose se na drugo mjerodavno tržište (konkretno na tržište pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike) u dijelu usluge najma korisničke linije koje Odluka ni na koji način ne regulira. Tužitelj ističe da u drugoj Standardnoj ponudi Hrvatskog Telekoma d.d., onoj za usluge najma korisničke linije koja regulira pitanje pružanja drugih veleprodajnih usluga koje su bile uključene u tužiteljev zahtjev prema tuženiku za rješavanje spora od 21. siječnja 2014., odredba o potrebi mjesečnog obračuna naknada za nepravovremene realizacije uopće ne postoji. Tužitelj nadalje smatra da je tuženik pogrešno primijenio i odredbu članka 58. Zakona o elektroničkim komunikacijama koji propisuje način na koji regulatorno tijelo provodi i realizira izmjene standardnih ponuda operatora kojima je nametnuta obveza izrade i objave standardne ponude. Nadalje tužitelj nalazi povrede odredaba upravnog postupka, jer mu tuženik tijekom upravnog postupka nije omogućio da se očituje na stavove i shvaćanja tuženika u pogledu primjene izmjena regulatornog dokumenta odnosno učinka izmjene na treće osobe sukladno članku 52. Zakona o općem upravnom postupku. Iz navedenih razloga predlaže Sudu da usvoji tužbeni zahtjev i sam riješi stvar na način da u cijelosti usvoji zahtjev tužitelja, odnosno da poništi točku I. izreke rješenja.

Tužitelj Hrvatski Telekom d.d. u pravovremeno podnesenoj tužbi prvenstveno osporava nadležnost tuženika za odlučivanje o predmetnoj stvari upućujući na odredbu članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12., 80/13. i 71/14. – dalje u tekstu ZEK) s obzirom da sporne obveze nisu neposredno i bitno vezane uz izvršavanje ZEK-a. Navodi da je VIPnet zahtijevao isplatu naknade za kašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga i za kašnjenje u otklanjaju kvarova /smetnji za veleprodajne usluge te je tuženik naložio tužitelju izvršiti obračun naknada i obračunati iznos platiti. U predmetnoj stvari sporna je isplata naknada za zakašnjenje u ispunjenju određenih ugovornih obveza, što nije obveza iz ZEK-a već obveza iz ugovora i Zakona o obveznim odnosima, a okolnost da je ugovorna kazna određena tužiteljevim standardnim ponudama ne znači je ovaj spor u vezi s obvezama iz ZEK-a. Ističe da tuženik nije jasno obrazložio u kakvoj je konkretnoj vezi predmet spora između VIPneta i tužitelja s obvezama iz članka 61 ZEK-a te najvažnije nije obrazložio kako i zašto bi ta veza bila relevantna za odlučivanje po članku 20. ZEK-a, a sve da je tuženik i bio nadležan odlučivati, smatra da u sporu iz članka 20. ZEK-a tuženik nije ovlašten odlučivati rješenjem zbog toga što po članku 20. stavka 5. ZEK-a tuženik odlučuje u stvarima iz sudske nadležnosti. Zaključno skreće pažnju na sudsku praksu Visokog upravnog suda pod poslovnim brojem Us II -16/2013. od 18.travnja 2013. i Visokog trgovačkog suda pod poslovnim brojem Pž-6663712 od 23.listopada 2012., koja rješenja dostavlja uz tužbu.

Tužitelj nadalje navodi da naknade za kašnjenje u otklanjaju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa nisu u području njegove odgovornosti te ističe da nema osnove za obračun naknada za kašnjenje u situaciji kada smetnje koju bi tužitelj trebao otkloniti zapravo i nije bilo, a osim toga da su člankom 15.3. Standardne ponude definirane naknade za kašnjenje u otklanjaju kvarova kod usluga izdvojenoj pristupa lokalnoj petlji koje uopće nisu bile predmet ovog postupka. Ističe da mu nije jasno zašto je tuženik zauzeo stajalište da tužitelj nije aktivno surađivao kada je više nego jasno da tužitelj nema rok u kojem bi morao obavijestiti VIPnet da smetnja nije u području njegove odgovornosti. Nadalje navodi da je tuženik zauzeo stajalište da VIPnet ima pravo na naknadu za kašnjenje u otklanjaju smetnji kod kojih je kašnjenje posljedica nemogućnosti pristupa tužitelja lokaciji u vlasništvu treće strane, odnosno iz drugih objektivnih razloga izvan kontrole tužitelja. Smatra da tuženik u tom pravcu nije dao razloge zbog kojih nije prihvaćen zahtjev tužitelja te koji mu je propis poslužio kao pravna osnova za donošenje takvog stava. S tim u vezi obrazlaže višu silu te smatra zakonom opravdanim da se vrijeme unutar kojeg tužitelj ne može stupiti s krajnjim korisnicima VIPneta ne uračunava u rok za realizaciju i otklon smetnji. Nastavno, tužitelj ističe prigovor pogrešne primjene Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09., dalje u tekstu ZUP) te upućuje na odredbu članka 98. stavka 3. koji se primjenjuje u postupcima donošenja rješenja tuženog tijela, navodeći kako ista određuje da izreka mora biti kratka i određena. Osporenim rješenjem nisu određeni, po mišljenju tužitelja, ni parametri za izračunavanje iznosa koji bi tužitelj trebao platiti po osporenom rješenju pa smatra da iz tog razloga izreka neodređena i neizvršiva jer se njom ne rješava već generira novi spor.

Zaključno, tužitelj predlaže da Sud održi raspravu ukoliko zauzme stajalište da primjena materijalnog prava te formalni i procesno-pravni nedostaci osporenog rješenja nisu sami za sebe dovoljan razlog da sud oglasi osporeno rješenje ništavim ili da ga poništi bez održavanja rasprave.

Slijedom izloženog tužitelj predlaže da Sud donese presudu kojom će osporeno rješenje oglasi ništavim, a podredno, ako nađe da se radi o upravnoj stvari, osporeno rješenje poništi.

Tuženik pozvan na odgovor u smislu odredbe članka 32. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14., dalje u tekstu: ZUS) protivi se tužbi VIPneta navodeći da nije sporno da je svojom Odlukom obvezao Hrvatski Telekom kao operatora sa značajnom tržišnom snagom da izvršava regulatorne obveze na način i pod uvjetom kako je to propisano u Regulatornom dokumentu koji je sastavni dio Odluke pa je tako propisano da će Hrvatski Telekom na temelju zahtjeva operatora korisnika, koji je zaprimljen najkasnije posljednji dan u tekućem mjesecu, za nepravovremenu realizaciju/otklon kvara u prethodnom obračunskom razdoblju operatoru isplatiti utvrđenu naknadu u roku od 30 dana od dana zaprimanja zahtjeva. Regulatorni dokument je stupio na snagu 28. lipnja 2013., te je tužitelj kao i svi drugi operatori korisnici bio upoznat s rokom u kojem je bio dužan podnijeti zahtjev. Pored toga ističe da rok dulji od 30 dana nije bio prije propisan, već je isti određen nakon što je tuženik rješavajući regulatorne sporove utvrdio potrebu za određivanjem roka od 30 dana, a u konkretnom slučaju na strani tužitelja nisu postojali razlozi koji bi opravdali dulji rok za podnošenje zahtjeva. Nadalje smatra neosnovanim navod tužitelja da je pogrešno primijenio odredbu članka 58. Zakona jer tužitelj zaboravlja da sama izmjena Standardne ponude predstavlja zapravo implementaciju regulatornih obveza nametnutih Regulatornim dokumentom pa je za valjanost podnošenja zahtjeva relevantan upravo datum stupanja na snagu Regulatornog dokumenta, a ne datum primjene Standardne ponude HT-a. Nadalje navodi da je svim sudionicima postupka omogućio očitovanje te je tužitelj bio upoznat sa svim činjenicama i razlozima zbog kojih je vođen upravni postupak. Iz navedenih razloga predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.

Tuženik se protivi i tužbi tužitelja Hrvatskog Telekoma prvenstveno ukazujući na odredbu članka 20. ZEK-a koji upravo daje ovlaštenje i obvezu donijeti odluku o rješenju spora između dvaju ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ZEK-a što je i detaljno obrazložio u svom rješenju. Obračun naknada za kašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga i za zakašnjenje u otklanjaju kvarova nastalih na veleprodajnim uslugama HAKOM je propisao unutar regulatorne obveze pristupa koja ne može biti predmet slobodne volje unutar njihovog međusobnog ugovornog odnosa. Što se tiče sudskih odluka na koje je poziva drži da nisu mjerodavne za ocjenu ovog pitanja. U odnosu na naknade za zakašnjenje ističe da je sukladno Standardnoj ponudi koja je bila u primjeni od 1.listopada 2013. jasno propisana obveza Hrvatskog Telekoma i operatora korisnika, međusobno se obavještavati o smetnjama u tehničkim parametrima i posljedicama koje navedene smetnje mogu imati na usluge te obvezu aktivnog surađivanja na otklonu smetnji. Isto tako je propisano ukoliko Hrvatski Telekom ne otkloni kvar/smetnju unutar roka, obvezan je operatoru korisniku za svaki dan kašnjenja isplatiti naknadu, koja je propisana Standardnom ponudom, koji rok tužitelj poznaje, a nije ga poštivao. U odnosu na nemogućnost traženja naknada iz objektivnih razloga izvan kontrole tužitelja navodi da je u rješenju dao detaljne razloge za svoj zaključak. Nadalje, vezano uz prigovore tužbe na izreku osporenog rješenja navodi kako su parametri za izračunavanje dužnih iznosa vrlo jasno određeni te povezani s točnim člancima Standardnih ponuda, u kojima se točno navode brojke potrebne za izračun krajnjeg iznosa, a što uzimajući u obzir i javno objavljeno stručno mišljenje tuženika o načinu izračuna naknada za zakašnjenje u otklanjaju kvarova/smetnji od 12. ožujka 2013. (klasa: 011-02/13-04/08, urbroj: 376-12/VŠ-12-19) ne ostavljajući prostor proizvoljnom tumačenju načina izračuna. Iz navedenih razloga predlaže da se tužba odbaci, a podredeno odbije.

Tužitelj Hrvatski Telekom d.d. dostavio je odgovor na tužbu tužitelja VIPneta i predlaže da se potvrdi ispravnog rješenja tuženika u odnosu na točku I. izreke rješenja.

Tužbeni zahtjevi nisu osnovani.

Sud je spor riješio bez održavanja rasprave na temelju odredbe članka 36. stavka 1. točke 4. ZUS-a s obzirom na to da tužitelj Hrvatski Telekom d.d. osporava samo primjenu prava, činjenice su nesporne, a navodi da ne traži raspravu pod uvjetom da sud usvoji tužbeni zahtjev te oglasi rješenje ništavim, odnosno poništi osporeno rješenje. Prema shvaćanju ovoga Suda ne može se održavanje rasprave uvjetovati donošenjem odluke u korist jedne stranke, već se rasprava mora održati samo u slučaju kada je stranka izričito i bezuvjetno traži, a stranke nisu izričito tražile održavanje rasprave.

Ocjenjujući osnovanost tužbi, a imajući pri tome u vidu sadržaja spisa predmeta, utvrđeno činjenično stanje, priložene isprave, a sve u okviru navoda i razloga iz tužbi, Sud ne nalazi da bi u provedenom postupku došlo do povrede pravila postupka, odnosno do pogrešne primijene materijalnog prava.

Prema podacima spisa predmeta proizlazi da je tužitelj VIPnet d.o.o dana 22. siječnja 2014. podnio zahtjev tuženiku za pokretanje regulatornog spora u vezi s plaćanjem naknada za zakašnjenje u realizaciji zahtjeva za postavljanje veleprodajnih usluga i otklanjanje smetnji po računima koje je priložio uz zahtjev.

Prema stanju spisa predmeta proizlazi da je tuženik zakazao usmenu raspravu na koju su pristupile obje strane, da je sukladno prijedlogu tužitelja Hrvatskog Telekoma d.d. na raspravi saslušan i svjedok te je tuženik nakon raspravljanja svih činjenica i pravnih pitanja donio osporeno rješenje.

Tuženik je osnovano postupio kada je odbio zahtjev tužitelja VIPneta d.o.o. za isplatom naknada za zakašnjenje u realizaciji te naknada za zakašnjenje u otklanjaju kvarova, odnosno smetnji za uslugu širokopojasnog pristupa internetu i uslugu najma korisničke linije za srpanj, kolovoz i rujan 2013. Naime, tuženik je Odlukom od 28. lipnja 2013., propisao rokove u kojima operatori mogu tražiti naknade, a budući je Analiza tržišta veleprodajnog širokopojasnog pristupa koja je sastavni dio navedene Odluke stupila na snagu danom donošenja 28. lipnja 2013., to je tužitelj već tada bio upoznat s rokom od trideset dana u kojem je mogao podnijeti zahtjev. Za valjanost podnošenja zahtjeva za naknadama relevantan je datum stupanja na snagu Regulatornog dokumenta, a kako je tužitelj zahtjev podnio 29. studenoga 2013., a radilo se o potraživanju za srpanj, kolovoz i rujan 2013., očito je da zahtjev nije podnio u roku. Nadalje Sud ne nalazi ni osnovanim navod tužitelja da mu tuženik nije omogućio da se očituje na stavove i shvaćanje tuženika u pogledu primjene Regulatornog dokumenta jer navedeno pitanje nije bili predmet rasprave među strankama, dok je tuženik kako to proizlazi iz osporenog rješenja svim strankama u postupku omogućio da se očituju o svim bitnim činjenicama i pravnim pitanjima.

U odnosu na tužbu tužitelja, Hrvatskog Telekoma d.d., Sud ne nalazi osnovanim prigovor tužitelja o nenadležnosti tuženika za odlučivanje u predmetnoj stvari. Naime, odredbom članka 20. stavka 1. ZEK-a, HAKOM je nadležan za rješavanje sporova između operatora pa je tako propisano da u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkim komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovoga Zakona ili spora između tih operatora ili drugih pravnih osoba koje se koriste uslugom pristupa i/ili međupovezivanja na temelju ovoga Zakona, Agencija mora, na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu, donijeti odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od 4 mjeseca od dana pokretanja postupka rješavanja spora. Rok rješavanja spora može se produljiti samo u iznimnim okolnostima. Prema stavku 3. istog članka ZEK-a, u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. tog Zakona te svaka obveza koju Agencija određuje operatoru u svrhu rješenja spora mora se temeljiti na odredbama toga Zakona. Prema stavku 5. istog članka, postupak rješavanja spora iz tog članka Zakona ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Proizlazi da se u predmetnoj stvari radi o sporu između VIPneta i Hrvatskog Telekoma u vezi s regulatornom obvezom pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže iz članka 61. ZEK-a. Navedene regulatorne obveze određene su tužitelju nakon provedene analize mjerodavnih tržišta i to tržišta veleprodajnog širokopojasnog pristupa, odlukom tuženika klasa: UP/I-344/12-03/04, urbroj: 376-11/13-50 od 28. lipnja 2013. i tržišta pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike, odlukom tuženika klasa: UP/I-344-01/10-01/456, urbroj: 376-11-11-25 od 6. travnja 2011.

Navedene regulatorne obveze utvrđene su tužitelju kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom upravo radi ostvarivanja učinkovitog tržišnog natjecanja na mjerodavnim tržištima čime se u konačnici štite interesi krajnjih korisnika usluga. Određene regulatorne obveze tužitelj je unio u svoje standardne ponude pa se očigledno radi o obvezama koje proizlaze iz zakona i nisu podložne slobodnoj volji ugovornih strana, davatelja i korisnika usluge. O sporovima koji proizlaze vezano uz izvršavanje regulatornih obveza iz zakona tuženik je dužan rješavati što otklanja osnovanost prigovora o nenadležnosti. Odlučujući u okviru svoje nadležnosti HAKOM odlučuje o pravima operatora korisnika u odnosu na obveze utvrđene operatoru sa značajnom tržišnom snagom pa se stoga radi o utvrđivanju prava, a ne o odlučivanju o naknadi štete, odnosno isplati, za što bi bio nadležan sud, a na što upućuje i odredba stavka 5. članka 20. ZEK-a iz koje jasno proizlazi da odlučivanje HAKOM-a o pravu, odnosno obvezi ne isključuje i sudsku nadležnost u vezi isplate odgovarajuće, odnosno dužne naknade.

Kako se dakle radi o pravu, odnosno obvezi koja proizlazi iz zakona, a ne o slobodnim ugovornim odnosima stranaka, vezano uz prigovore o pravnoj prirodi navedene naknade, Sud nalazi pravilnim tumačenju tuženika. Regulatorne obveze određene od strane tuženika i unesene u standardnu ponudu tužitelja nisu i ne mogu biti predmet ugovaranja što je osnova za određivanje penala u smislu odredbi članka 350. do 356. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« 35/05., 41/08. i 125/11.).

Sud ne nalazi osnovanim ni prigovore tužitelja kojim osporava opravdanost naknada za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za usluge veleprodajnog širokopojasnog pristupa za koje smatra da nisu u području njegove odgovornosti i naknada za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnje za usluge veleprodajnog širokopojasnog prostora koje rješavanje je onemogućeno iz objektivnih razloga izvan kontrole tužitelja. Sud upućuje na obrazloženje osporenog rješenja kao jasno obrazloženo u pogledu izostanka aktivne suradnje tužitelja sa Vipnetom da se radi o smetnjama koje nisu u njegovoj odgovornosti što je osnova za određivanje naknade, kao i obrazloženje tuženika da se vrijeme nemogućnosti pristupa lokaciji korisnika ne bi uračunavalo u vrijeme potrebno za otklanjanje smetnji. U odnosu na nerazumljivost izreke, Sud ocjenjuje da je ista dovoljno odrediva jer su dane jasne poveznice za pojedine obveze tužitelja u odnosu na odredbe Standardne ponude.

Na osnovi izloženog, Sud je razmatranjem svih spornih pitanja došao do zaključka da nisu ostvareni razlozi tužbe što tužbene zahtjeve čini neosnovanim, slijedom čega ih Sud odbija primjenom odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a.

Odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-54/14-7

Zagreb, 10. lipnja 2015.

Predsjednica vijeća

Blanša Turić, v. r.