## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-2611/1999-12 od 27. ožujka 2003.

### NN 92/2003 (4.6.2003.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-2611/1999-12 od 27. ožujka 2003.

if !supportEmptyParas endif

# UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1191

Upravni
sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca Marije Kriletić kao
predsjednice vijeća, Darka Vlahinje i Štefanije Braun Kleončić kao članova
vijeća, te sudske savjetnice Ljerke Morović Pavić kao zapisničarke, u upravnom
sporu tuži­telja »Kozale« d.o.o. Rijeka, zastupanog po Zajedničkom odvjet­ničkom
uredu Vukić, Jelušić i Šulina iz Rijeke, protiv rješenja tužene Agencije za
zaštitu tržišnog natjecanja Republike Hrvat­ske, klasa: UP/I-030-02/98-01/41,
urbroj: 580-02-99-13 od 18. veljače 1999. godine, radi narušavanja slobodnog tržišnog
natje­canja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj dana 27. ožujka 2003.,

## presudio je

1.
Tužba se odbija.

2. Ova
se presuda objavljuje u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

Osporenim
rješenjem u točki 1. naloženo je tužitelju da bez odgode obustavi praksu
primjene različitih uvjeta prema poduzetnicima ovlaštenim za obavljanje
pogrebnih poslova. U točki 2. je naloženo tužitelju da omogući svakoj pravnoj -
fizičkoj osobi ovlaštenoj za obavljanje pogrebnih poslova koja nije koncesionar
Grada Rijeke da osobu umrlu na području Grada Rijeke a koje mjesto ukopa je
izvan Grada Rijeke, na zahtjev obitelji umrle osobe preuzme, opremi i preveze
do mjesta ukopa uz obavezu naknade troškova preuzimanja. U točki 3. je navedeno
da se nalaže tužitelju da odredi naknadu za troškove preuzimanja umrle osobe
svakoj pravnoj - fizičkoj osobi ovlaštenoj za obavljanje pogrebnih poslova u
jednakom iznosu bez obzira je li ista koncesionar Grada Rijeke ili nije. U
točki 4. je naloženo tužitelju da donese novu odluku kojom će izvršiti naloge
iz točke 1., 2. i 3. izreke rješenja te da istu dostavi tuženom tijelu. U točki
5. je obvezan tužitelj da naknadi troškove postupka u iznosu od 5.000,00 kn pod
prijetnjom ovrhe. U točki 6. je navedeno da će rješenje biti objavljeno u »Narodnim
novinama«, a u točki 7. je naznačeno da je isto konačno u upravnom postupku.

Tužitelj
u tužbi navodi da se na njega ne može primijeniti Zakon o zaštiti tržišnog
natjecanja budući da se odredbe toga Zakona ne odnose na pravne i fizičke osobe
koje obavljaju javnu službu, a što u konkretnom slučaju obavlja tužitelj, jer
bi se time priječilo obavljanje njegovih zadaća. U svakom slučaju je tuženo
tijelo trebalo procijeniti u kojoj mjeri će se učinci navedenog rješenja
odraziti na poslovanje tužitelja. Tužitelj navodi nadalje da ne čini razliku
prema koncesionarima Grada Rijeke i ostalim koncesionarima koji obavljaju
pogrebne poslove na području Grada Rijeke budući da je tužitelj prema članku 3.
stavak 4. Odluke Grada Rijeke o obavljaju pogrebnih poslova i održavanju
groblja, dužan drugim pravnim osobama naplaćivati jednaki iznos i to 500,00 kn
kod preuzimanja preminulih osoba dok koncesionari Grada Rijeke plaćaju
koncesiju za obavljanje tih poslova, u proračun Grada Rijeke, a ne tužitelju.
Prema tome, svi ostali jednakopravno plaćaju 500,00 kn budući da je toliki
iznos troškova preuzimanja preminulih osoba, o čemu tužitelj dostavlja obračun
u prilogu. Tužitelj nadalje smatra da ne smije i ne može preminulu osobu
povjeriti na opremanje i prijevoz svakome tko obavlja komunalnu djelatnost,
kako traži tuženo tijelo, jer prema miš­lje­nju tužitelja komunalnu djelatnosti
pogrebnih poslova može obavljati samo ona pravna osoba koja pored registracije
za tu djelatnost ima i koncesiju jedinice lokalne samouprave u kojoj tu
djelatnost namjerava obavljati. Tužitelj nadalje smatra da je pogrešna tvrdnja
tuženog tijela da je odluka tužitelja od 10. listopada 1996. temelj za
zloupotrebu monopolističkog položaja bu­dući da je tom odlukom tužitelj samo
riješio pitanje visine naknade za preuzimanje preminulih osoba i to za sve
jednako. Istina je da tu naknadu ne plaćaju koncesionari Grada Rijeke ali ti
koncesionari u proračun Grada Rijeke uplaćuju naknadu za koncesiju i to po
svakoj preminuloj osobi. Prema tome tužitelj se samo pridržava odredbe članka
3. stavka 4. Odluke o obavljanju pogrebnih poslova i održavanju groblja koju je
donio Grad Rijeka. Prema tome ako i postoji bilo kakvo tržišno natjecanje za
opremanje i prijevoz umrlih pa je iz toga proizašla neka neravnopravnost na
tržištu, tada ta neravnopravnost postoji uslijed odluke Grada Rije­ke, a ne
uslijed odluke tužitelja koja predstavlja zapravo cjenik usluga. Budući da se
Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja sukladno članku 2. ne primjenjuje na
jedinice lokalne samouprave niti tuženo tijelo u konkretnom slučaju nije smjelo
preispitivati odredbe Odluke o obavljanju pogrebnih poslova Grada Rijeke, pa
tužitelj predlaže da Sud tužbu uvaži i osporeno rješenje poništi.

Tuženo
tijelo u odgovoru na tužbu navodi da tužitelj pogreš­no interpretira odredbu
članka 4. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja jer nije točno da se isti ne
primjenjuje na pravne osobe kojima je povjereno obavljanje javnih službi ili im
je posebnim propisima utvrđeno posebno isključivo pravo, koncesija. Istina na
te se pravne osobe rečene odredbe Zakona ne primjenjuju ako bi primjena tog
Zakona sprječavala obavljanje zadaća koje su im posebnim propisima utvrđene i
zbog kojih su te osobe osnovane. U konkretnom slučaju, tužitelju, postupanje na
način kako je odredilo tuženo tijelo, neće spriječiti obavljanje zadaće koje su
mu posebnim propisima utvrđene. Također su netočni navodi tužitelja da isti
svakome pod jednakim uvjetima omogućava obav­ljanje pogrebnih poslova, jer
prema mišljenju tuženog tijela, tužitelj proizvoljno tumači odredbe članka 3. i
14. Odluke o obav­ljanju pogrebnih poslova i održavanju groblja Grada Rijeke,
na način da zainteresiranu osobu Tihu noć d.o.o. kao ovlaštenog koncesionara za
obavljanje pogrebnih poslova, spriječava u obav­ljanju registrirane poslovne
djelatnosti. Tužitelj naime pogrešno tumači da samo koncesionar jedinice
lokalne samouprave u kojoj se obavlja sahrana ili riječki koncesionar za
preuzimanje, opremanje i sahranu umrlih izvan Rijeke, ima pravo preuzeti
preminulu osobu, opremiti je i organizirati njezin prijevoz do mjesta sahrane.
Također je prema članku 18. stavak 1. točci 9. te stavci 2. i 3. Zakona o
komunalnom gospodarstvu, upravo tužitelj ovlašten utvrđivati cijenu i način
plaćanja komunalne usluge - obavljanje pogrebnih poslova jer se njemu kao
isporučitelju usluge plaća utvrđena cijena. Stoga je netočan navod tužitelja da
isti nije odgovoran za utvrđenu cijenu za preuzimanje umrlih osoba već da je za
to odgovoran Grad Rijeka koji je u svojoj Odluci u obavljanju pogrebnih poslova
u članku 3. stavku 4. odredio da preuzimatelji umrlih osoba koji nemaju
koncesiju Grada Rijeke moraju plaćati naknadu za preuzimanje umrlih, a da je
tužitelj samo utvrdio visinu te cijene. Međutim, iz same odluke tužitelja od
10. listopada 1996. vidljivo je da je isti sam odredio cijenu preuzimanja
preminule osobe, a primjenivao ju je u suprotnosti s odredbama Odluke Grada
Rijeke o obavljanju pogrebnih poslova jer je dopuštao preuzimanja umrlih samo
koncesionarima jedinica lokalne samouprave u kojima je trebala biti sahrana. Tužitelj
se tijekom postupka nije izjasnio kojim se kriterijima rukovodio kod
određivanja cijene usluge te nije dao specifikaciju takve cijene već je to
učinio tek u tužbi u kojoj je naveo da su to troškovi opremanja, prijevoza i
čuvanja u rashladnom uređaju osoba umrlih na području Grada Rijeke. U istoj
odluci tužitelja od 10. listopada 1998. godine nema obrazloženja, niti upute o
pravnom lijeku. Tužitelj pronalazi uporište za svoje ponašanje u predmetnoj
Odluci iako ista i nije ispravno sačinjena. Time je Tihoj noći d.o.o. koja se
natjecala za dodjelu koncesije potpuno onemo­gućeno pokretanje upravnog spora.
Iz navedenog, prema stajalištu tuženog tijela proizlazi da je tužitelj bez
ikakve ekonomske analize troškova usluga i s ciljem da visokom cijenom eliminira
sve ostale ovlaštene poduzetnike za obavljanje pogrebnih poslova, postupao
suprotno Zakonu o zaštiti tržišnog natjecanja jer je u potpunosti dao prednost
riječkim koncesionarima koji za istu vrstu poslova u proračun Grada Rijeke
uplaćuju iznos od 350,00 kn na ime koncesijske naknade za svaku preuzetu umrlu
osobu. Iz toga proizlazi da je tužitelj kao pravna osoba koja ima mono­polistički
položaj na mjerodavnom tržištu, zlouporabio taj položaj na način opisan u
članku 20. točci 3. i 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, pa predlaže da
Sud tužbu kao neosnovanu odbije.

Zainteresirana osoba u ovom postupku Tiha noć u svom
odgovoru na tužbu navodi da se odredba članka 4. Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja odnosi i na pravne osobe koje obavljaju javnu službu, pod uvjetom da
primjena toga Zakona ne priječi obavljanje zadaća koje su im posebnim propisima
utvrđene i zbog kojih su osnovane. Kada bi se omogućilo Tihoj noći da posluje
na način predviđen zakonom, time se ne bi onemogućilo tužitelja u obavljanju njegove
djelatnosti. Zainteresirana osoba naime smatra da kao uredno registrirana za
obavljanje pogrebnih poslova te kao imatelj koncesije za te poslove u
potpunosti ispunjava uvjete za preuzimanje umrlih osoba na području Grada
Rijeke, a koji se sahranjuju izvan Grada Rijeke. Tužitelj naime sprječava
zainteresiranu osobu u obavljanju njene registrirane djelatnosti čak i u
slučaju kada je rodbina pokojnika izričito tražila da ista preuzme, opremi i
preveze pokojnika do mjesta sahrane izvan Grada Rijeke. Stoga su po mišljenju
zainteresirane osobe netočne tvrdnje tužitelja da tuženo tijelo pruža zaštitu
svakome, već je istina da pruža zaštitu pravnoj osobi koja je registrirana za
obavljanje pogrebnih poslova i posjeduje odgovarajuće koncesije za obavljanje
te djelatnosti. Stoga predlaže da Sud tužbu kao neosnovanu odbije. Ujedno traži
nadoknadu troškova postupka od tužitelja.

*Tužba nije osnovana.*

Netočno tvrdi tužitelj u tužbi da se odredbe Zakona o
zaštiti tržišnog natjecanja ne odnose na njega budući da obavlja javnu službu,
a da se odredbe članka 4. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne
novine« broj 48/95, 52/97 I 89/98) ne primjenjuju na pravne osobe u obavljanju
javnih službi. Rečenom je odredbom propisano da se taj Zakon primjenjuje na
pravne i fizičke osobe kojima je na temelju posebnih propisa povjereno
obavljanje javnih službi ili im je posebnim propisima utvrđeno posebno
isključivo pravo, koncesija i to samo u slučajevima kada ne bi primjena ovoga
Zakona spriječila obavljanje zadaća koje su im posebnim propisima utvrđene i
zbog kojih su te osobe osnovane. Odredbom članka 2. stavka 1. Zakona o
komunalnom gospodarstvu (»Narodne novine« broj 36/95, 70/97) propisano je da se
komunalne djelatnosti obavljaju kao javna služba.

Tužitelj tijekom postupka nije pružio dokaze u prilog
svojih tvrdnji da bi primjena citiranog zakona na tužitelja, istoga spriječilo
u obavljanju zadaća koje su mu povjerene.

U upravnom postupku je kao nesporno utvrđeno da je
tužitelj koncesionar Grada Rijeke za obavljanje pogrebnih poslova preuzimanja
svih umrlih osoba na području Grada Rijeke, te smještaj istih u rashladni
uređaj, poslove opremanja i prijevoza do mjesta sahrane umrlih osoba koje se
sahranjuju na grobljima Grada Rijeke i poslova uređenja i održavanja groblja
Grada Rijeke i ima monopolistički položaj. Kao sporno pojavilo se pitanje moguć­nosti
pristupa rashladnom uređaju i preuzimanja osoba umrlih na području Grada Rijeke
te smještaju u taj uređaj, a koje se sahra­njuju u mjestima izvan Grada Rijeke.

Uvidom u spis predmeta utvrđeno je da je osporeno
rješenje doneseno pozivom na odredbu članka 20. točke 3. i 9. Zakona o zaštiti
tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 48/95, 52/97, 89/98).

Rečenom je odredbom propisano da zlouporabe monopo­lističkog
i vladajućeg položaja poduzetnika na tržištu ili u dijelu tržišta nastaju
primjenom različitih uvjeta za istu ili odgovarajuću vrstu poslova s različitim
poduzetnicima čime ih se dovodi u nepovoljan natjecateljski položaj na tržištu
ili dijelu tržišta, odnosno spriječavanjem slobodnog natjecanja na tržištu
koristeći vladajući položaj ili druge bespravne načine.

Predmetni je postupak započet po zahtjevu
zainteresirane osobe Tihe noći d.o.o. koja je tvrdila da joj tužitelj ne
dozvoljava preuzimanje umrlih osoba na području Grada Rijeke, a koje trebaju
biti sahranjene izvan Grada Rijeke, ukoliko zainteresirana osoba nema koncesiju
za obavljanje pogrebnih poslova na po­dručju jedinice lokalne samouprave u
kojoj se sahrana treba obaviti. U tom slučaju je preuzimanje umrlog i prijevoz
izvan Grada Rijeke tužitelj ustupao poduzetnicima koji su od Grada Rijeke
dobili koncesiju za obavljanje pogrebnih poslova izvan Grada Rijeke, a gdje je
imalo koncesiju prilikom preuzimanja umrle osobe, za troškove preuzimanja
zainteresirana osoba je plaćala tužitelju 500,00 kn.

U postupku je nadalje utvrđeno da koncesiju za
obavljanje pogrebnih poslova, opremanja i prijevoza te prijenosa preminulih
osoba na području Grada Rijeke koji se sahranjuju na grobljima izvan Grada
Rijeke, imaju Crna ruža d.o.o. Viškovo i Bor d.o.o. Rijeka. Tim koncesionarima
tužitelj daje prednost u slučaju kada preminule osobe u Rijeci treba preuzeti,
opremiti i prevesti na groblja izvan Rijeke na kojem se obavlja sahrana, kada
za to mjesto nema koncesiju zainteresirana osoba Tiha noć d.o.o.

Prema odredbi članka 3. stavka 1. točke 11. i stavka
12. Zakona o komunalnom gospodarstvu djelatnost održavanja grob­lja i
krematorija te obavljanje pogrebnih poslova je komunalna djelatnost. Pod
održavanjem groblja i krematorija razumijeva se održavanje prostora i zgrada za
obavljanje, ispraćaj i sahranu pokojnika. Pod obavljanjem pogrebnih poslova
razumijeva se preuzimanje, opremanje i prijevoz umrle osobe do mjesta ukopa ili
kremiranja.

Nadalje, prema članku 4. stavku 4. citiranog Zakona,
komunalne djelatnosti mogu obavljati: 1. trgovačko društvo koje osniva jedinica
lokalne samouprave, 2. javna ustanova koju osniva jedinica lokalne samouprave,
3. služba - vlastiti pogon (u daljnjem tekstu: vlastiti pogon) koju osniva
jedinica lokalne samouprave, 4. pravna i fizička osoba na temelju ugovora o
koncesiji.

Odredbom članka 10. citiranog Zakona propisano je da
se koncesijom stječe pravo obavljanja komunalnih djelatnosti iz članka 3.
stavka 1. te između ostalog točke 11. ovoga Zakona koja se odnosi na obavljanje
pogrebnih poslova. Koncesiju dodjeluje predstavničko tijelo jedinice lokalne
samouprave, pravnoj ili fizičkoj osobi registriranoj za obavljanje te
djelatnosti. Koncesija se u smislu ovog Zakona može dati do 30 godina. Naknada
za koncesiju uplaćuje se u korist proračuna jedinica lokalne samouprave -
davatelja koncesije, a koristi se za građenje objekata i uređaja komunalne
infrastrukture.

Uvidom u spis predmeta utvrđeno je da je
zainteresirana osoba Tiha noć u Trgovačkom sudu u Rijeci dana 25. rujna 1996.
godine registrirana za komunalnu djelatnost obavljanja pogrebnih usluga i to
kao društvo s ograničenom odgovornošću, u vlasništvu fizičke osobe.

Iz citiranih odredbi članka 4. i 10. Zakona o
komunalnom gospodarstvu proizlazi da bi ista mogla obavljati pogrebne poslove,
pod uvjetom da je za te poslove registrirana kao pravna osoba i da ima ugovor o
koncesiji.

Tužitelj tvrdi da se odredba članka 3. Odluke o
obavljanju pogrebnih poslova i održavanju groblja Grada Rijeke (»Službene
novine« broj 11/96) treba tumačiti na način da bi preuzimanje umrlih osoba iz
rashladnog uređaja, njihovo opremanje te prijevoz u mjesto sahrane izvan Grada
Rijeke, mogla obavljati samo ona pravna osoba koja pored registracije za
navedenu djelatnost ima i koncesiju jedinice lokalne samouprave u kojoj se
preminula osoba sahranjuje.

Odredbom članka 3. navedene Odluke o obavljanju
pogrebnih poslova i održavanju groblja, propisano je da se pod poslovima
preuzimanja umrlih osoba podrazumijeva preuzimanje umrlih osoba sa mjesta
smrti, prijevoz umrle osobe do rashladnog ure­đaja i smještaj u rashladni
uređaj. Preuzimanje svih osoba umrlih na području Grada Rijeke obavlja
komunalno društvo Pogrebne usluge d.o.o. Rijeka (u daljnjem tekstu: komunalno
društvo). Poslove iz stavka 1. ovog članka komunalno društvo obavlja na svoj
trošak. Ukoliko umrlu osobu oprema i prevozi do mjesta sahrane pravna ili
fizička osoba koja nije korisnik koncesije Grada Rijeke ista je dužna snositi
troškove preuzimanja iz ovog članka.

Tuženo tijelo se u obrazloženju točke 1. i 2.
osporenog rješenja također pozvalo na odredbe članka 3. citirane Odluke Grada
Rijeke o obavljanju pogrebnih poslova i održavanju groblja tvrdeći da istu
treba tumačiti na način da svim fizičkim i pravnim osobama registriranim za obavljanje
pogrebnih poslova treba dozvoliti preuzimanje umrlih iz rashladnog uređaja,
njihovu opremu i prijevoz do mjesta sahrane, uz plaćanje jednake naknade
troškova preuzimanja, a ne samo pravnim osobama koje imaju koncesiju za mjesto
u kojem će se obaviti sahrana.

Osnovano je, prema shvaćanju ovog Suda, tuženo tijelo
u točki 1. i 2. osporenog rješenja obvezalo tužitelja na jednako postupanje
prema poduzetnicima ovlaštenim za obavljanje pogrebnih poslova, u slučaju kada
se osoba umrla u Rijeci, ukopava u mjestu izvan Grada Rijeke, pod uvjetom
nadoknade troškova preuzimanja.

U skladu s time tuženo je tijelo pravilno utvrdilo da
tužitelj neosnovano daje prednost koncesionarima Grada Rijeke za preuzimanje,
opremanje i prijevoz umrlih osoba koje se sahranjuju izvan Grada Rijeke, te da
je takvim postupanjem povrijedio od­red­bu članka 20. točka 3. i 9. citiranog
Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

U postupku je također utvrđeno da u slučaju kada
umrlu osobu koja se sahranje na groblju izvan Grada Rijeke preuzima iz
rashladnog uređaja druga fizička ili pravna osoba koja nije koncesionar Grada
Rijeke, tada ista snosi troškove preuzimanja u iznosu od 500,00 kn koje plaća
tužitelju, dok u slučaju kada umrlu osobu koja se sahranjuje na groblju izvan
Grada Rijeke preuzima iz rashladnog uređaja koncesionar Grada Rijeke tada isti
ne plaća navedene troškove od 500,00 kn već sukladno ugovoru o koncesiji, za
svaku preuzetu preminulu osobu plaća u proračun Grada Rijeke 350,00 kn.

U ovom postupku je stoga trebalo utvrditi je li
tužitelj neovlašteno postupao kada je naknadu za troškove preuzimanja umrle
osobe odredio različito za koncesionare Grada Rijeke i ostale poduzetnike.

Spisu prileži odluka tužitelja sačinjena 10.
listopada 1996. dok je tužitelj poslovao pod nazivom Pogrebne usluge d.o.o., u
kojoj je navedeno da se utvrđuje visina naknade za uslugu preuzimanja
pokojnika, fizičkim i pravnim osobama koje nisu korisnici koncesije Grada
Rijeke, u iznosu od 500,00 kn, bez uključenog poreza na promet.

Tužitelj tvrdi da je navedena suma rezultat primjene
citirane odredbe članka 3. stavka 4. Odluke o obavljanju pogrebnih poslova i
održavanju groblja Grada Rijeke iz koje da proizlazi da su pravne i fizičke
osobe koje nisu korisnici koncesije Grada Rijeke dužne snositi troškove preuzimanja
umrlih osoba, te da je tužitelj samo specificirao cijenu.

Uvidom u spis predmeta utvrđeno je da je Poglavarstvo
Grada Rijeke 28. svibnja 1996. pozivom na članak 14. Odluke o obavljanju
pogrebnih poslova i održavanju groblja, donijelo Zaključak o obavljanju
djelatnosti opremanja, prijevoza o prije­nosa osoba umrlih na području Grada
Rijeke, a koje se sahranjuju na grobljima izvan Grada Rijeke, te je u točki 4.
odredilo da se naknada za koncesiju koja se uplaćuje u proračun, utvrđuje u
minimalnom iznosu od 350,00 kn po pokojniku.

Tužitelj je uz tužbu dostavio troškovnik u kojem je
specificirao strukturu iznosa troškova preuzimanja od 500,00 kn koje plaćaju
poduzetnici koji nisu koncesionari Grada Rijeke. Taj se iznos utvrđuje na
temelju troškova za pripremu pogrebne opreme, trošak preuzimanja pokojnika s
mjesta smrti, autoprijevoz do grob­lja ili sudske medicine, korištenje
rashladnog uređaja, preuzimanje iz rashladnog uređaja i za trošak zadržavanja
vozila i vo­zača.

Iz navedenog proizlazi da je tuženo tijelo osnovano u
točki 3. odredilo da je tužitelj dužan bez obzira o kojem je poduzetniku riječ,
da li o koncesionaru Grada Rijeke ili drugoj pravnoj ili fizičkoj osobi
ovlaštenoj za obavljanje pogrebnih poslova, odrediti jednaki iznos troškova
preuzimanja umrle osobe. U suprotnom bi se moglo tumačiti da navedeni iznos ne
proizlazi iz stvarnih troškova koje je tužitelj naznačio u predmetnom
troškovniku.

Tužitelj je i sam u tužbi naznačio da sve pravne ili
fizičke osobe ovlaštene za preuzimanje umrlih osoba trebaju plaćati jednaku
naknadu.

Stoga su neosnovani prigovori tužitelja da je samo
proveo odredbu članka 3. stavka 4. citirane Odluke o obavljanju pogrebnih
poslova i održavanju groblja, jer rečena Odluka ne isključuje mogućnost da
tužitelj troškove preuzimanja umrlih osoba naplati svim ovlaštenim
poduzetnicima jednako.Pri tome nije od utjecaja okolnost da poduzetnici za
dobijenu koncesiju od Grada Rijeke plaćaju naknadu, jer obveza plaćanja te
naknade određena je odredbom članka 10. Zakona o komunalnom gospodarstvu i ista
se koristi za izgradnju komunalnih objekata i uređaja.

Obzirom na navedeno osporenim rješenjem nije
povrijeđen zakonna štetu tužitelja.

Prema odredbi članka 37a. Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja propisano je da će Agencija rješenja donesena prema odredbama članka
35. i 36. ovoga Zakona objavljivati u »Narodnim novinama« i Službenom glasniku
Agencije.

U »Narodnim novinama« i Službenom glasniku Agencije
objavit će se i odluke Upravnog suda po tužbi povodom rješenja Agencije
objavljenih prema odredbi stavka 1. ovoga članka.

Spisu prileži osporeno rješenje tužitelja objavljeno
u »Narodnim novinama« broj 19/99, pa je u skladu s time donesena odluka kao u
točki 2. izreke ove presude.

U odnosu na zahtjev zainteresirane osobe Tihe noći
d.o.o. iz Čavla, koja traži od tužitelja nadoknadu troškova postupka, napominje
se da prema odredbi članka 61. Zakona o upravnim sporovima u upravnim sporovima
svaka stranka podmiruje svoje troškove.

Trebalo je stoga na temelju članka 42. stavak 2.
Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92) tužbu
kao neosnovanu odbiti.

Broj: US-2611/1999-12

Zagreb, 27. ožujka 2003.

Predsjednica
Vijeća
**Marija Kriletić,** v. r.

Presuda, NN 92/2003-1191