## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3920/2004 od 16. studenoga 2004.

### NN 162/2004 (22.11.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3920/2004 od 16. studenoga 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2849

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, pred­­sjednik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice
Vukojević i Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom E. B. iz S.,
kojeg zastupa A. L., odvjetnica iz S., na sjednici održanoj 16. studenoga 2004.
godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna
tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```

Obrazloženje
```

1.
Podnositelj je 21. listopada 2004. godine podnio ustavnu tužbu protiv rješenja
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Kž-678/04-3 od 29. rujna 2004. godine
kojim je prihvaćena žalba državnog odvjetnika te je preinačeno rješenje
Županijskog suda u Splitu, broj: Kv-524/04 (K-93/04) od 8. rujna 2004. godine i
određen pritvor protiv podnositelja ustavne tužbe temeljem odredbe članka 102.
stavka 1. točke 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97.,
58/99., 112/99., 58/02. i 143/02., u daljnjem tekstu: ZKP).

Prvostupanjskim rješenjem Županijskog suda u Splitu
odbijen je prijedlog Županijskog državnog odvjetnika Split da se u tijeku
postupka nakon podignute optužnice odredi pritvor protiv optuženika u tom
postupku, među kojim optuženicima je i podnositelj ustavne tužbe.

2. Članak 102. stavak 1. točka 4. ZKP-a propisuje:

(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba
počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti: (...)

4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva,
razbojništva, silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude,
zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti,
udruživanje za počinjenje kaznenog djela ili kojeg drugog kaznenog djela za
koje je propisana kazna zatvora od dvanaest godina ili teža kazna, ako je to
neophodno zbog posebno teških okolnosti djela.

3.
Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjem povrije­đena ustavna prava
zajamčena odredbama članaka 25. i 31. u svezi s člankom 140. Ustava Republike
Hrvatske, a koja povreda je istaknuta u vezi s povredom članaka 5. i 6.
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe
(»Narodne novine« - Međunarodni ugovori, broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99.
– ispravak, u daljnjem tekstu: Europska konvencija). Obrazlažući povredu
navedenih ustavnih prava podnositelj ističe da je isti sud prihvatio žalbu
državnog odvjetnika, te rješenjem, broj: Kž-259/03-6 od 25. ožujka 2004.
godine, ukinuo presudu Županijskog suda u Splitu, broj: K-30/02 od 20.
studenoga 2002. godine i kazneni predmet vratio sudu prvog stupnja na ponovno
suđenje. Napominje da je u tom ukidnom rješenju, a kojim je odlučivao o žalbi
na prvostupanjsku presudu, Vrhovni sud utvrdio kako je izreka optužnice kojom
je pokrenut taj kazneni postupak manjkava i neprecizna. Podnositelj smatra »da
ako se uzme u obzir takvo utvrđenje Vrhovnog suda, a to je kako u odnosu na
prve četiri alineje optužnice nema utvrđenih okolnosti koje čine bitno
obilježje kaznenog djela, odnosno da je u tom dijelu optužnica manjkava i
neprecizna jer nije označen rat niti status osoba koje su bile u vojnom zatvoru
»L.«, tada proizlazi da u odnosu na njega nema činjenica koje bi govorile o
kaznenom djelu koje mu se stavlja na teret, a što bi značilo da u odnosu na
njega nema niti pravomoćnog optužnog akta, odnosno, optužnice sastavljene po
zakonu, jer postojeća, iako na pravnoj snazi, ne sadrži činjenične navode koji
bi upućivali na postojanje bitnih obilježja kaznenog djela koje mu se stavlja
na teret. Slijedom navedenog, s obzirom da optužnica nije sastavljena po
zakonu, nalazi da njemu ne može ni biti temeljem iste određen pritvor.«.

Predlaže
da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine osporeno rješenje Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, broj: Kž-678/04-3 od 29. rujna 2004. godine.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

4.
Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekst:
Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da
mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i
područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je
odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog
djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u
granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku
odlučivanja o pravima i obvezama podnositelju povrijeđeno ustavno pravo, pri
čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudo­vi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo
one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. Uvidom u osporeno rješenje Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, broj: Kž-678/04-3 od 29. rujna 2004. godine, utvrđeno je da je, nakon
što je rješenjem Županijskog suda u Splitu od 8. rujna 2004. godine, na temelju
odredbe članka 104. stavka 3. ZKP-a odbijen prijedlog Županijskog državnog
odvjetništva Split da se u tijeku postupka nakon podignute optužnice odredi
pritvor protiv optuženika T. D., M. B. i J. B. po osnovi iz članka 102. stavka
1. točaka 1. i 4. ZKP-a, te protiv T. V., D. B., A. G., A. B. i podnositelja
ustavne tužbe po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, državni
odvjetnik podnio žalbu Vrhovnom sudu Republike Hrvatske s prijedlogom da se
pobijano rješenje pre­inači na način da se optuženicima odredi pritvor.

Vrhovni
sud ocijenio je osnovanom žalbu državnog odvjetnika. U obrazloženju rješenja
kojim se prihvaća žalba državnog odvjetnika i optuženicima, među kojima i
podnositelju ustavne tužbe, određuje pritvor temeljem odredbe članka 102.
stavka 1. točke 4. ZKP-a, navodi se da se oni pravomoćnom optužnicom terete
zbog učina kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka
120. stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 31/93., 39/93., 108/95., 16/96. i 28/96., u nastavku teksta: OKZRH).

Nadalje,
ističe se da sve okolnosti kaznenog djela, za koje sada postoji osnovana sumnja
da je i počinjeno, u znatnoj mjeri nadilaze okvire uobičajenog postupanja kod
takvih kaznenih djela, jer sadržavaju po svojoj kvaliteti i intenzitetu
negaciju svih civilizacijskih tekovina suvremenih društava, pa i onih obuhva­ćenih
međusobnim ratnim sukobima, pri čemu je djelo počinjeno od strane redovnih
obrambenih vojnih jedinica Republike Hrvat­ske koje su sudjelovale u
Domovinskom ratu. Prema stajalištu Vrhovnog suda Republike Hrvatske, te
okolnosti ulaze u kategoriju posebno teških okolnosti djela zbog kojih je
neophodna daljna primjena mjere pritvora protiv optuženih.

Činjenice da je ukinuta prvostupanjska presuda kojom
su optuženici oslobođeni od optužbe, u konkretnom slučaju i u toj fazi
postupka, prema stajalištu Vrhovnog suda nije od relevantnog utjecaja na ocjenu
opstojnosti razloga za primjenu mjere pritvora po osnovi iz članka 102. stavka
1. točke 4. ZKP-a, posebno kad se ima u vidu da je pobijana presuda ukinuta uz
prihvaćanje žalbe državnog odvjetnika, zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog
činjeničnog stanja, te da je radi cjelovitog sagledavanja istine potrebno da
prvostupanjski sud ponovno provede postupak. Navedeno znači, ističe Vrhovni sud
u obrazloženju osporenog rješenja, da je postupak vraćen u fazu nakon podignute
optužnice.

Vrhovni sud u obrazloženju osporenog rješenja
napominje da je u rješenju kojim ukida prvostupanjsku presudu ukazao i na
manjkavosti optužnice, ali da se ta činjenica ne može ocjenjivati u fazi
postupka prilikom odlučivanja o potrebi primjene mjere pritvora protiv optuženika,
jer se na taj način prejudicira sadržaj optužnice, kojim unatoč primjedbama ukidnog
rješenja Vrhovnog suda, u toj fazi postupka disponira jedino državno
odvjetništvo koje je optužnicu podiglo.

Vrhovni sud ističe da protek vremena od
inkriminiranog događaja, na koje se također poziva prvostupanjski sud u
pobijanom rješenju, u konkretnom slučaju ne može biti od relevantnog utjecaja
na primjenu pritvorske mjere, jer se radi o terećenju za jedno od najtežih
kaznenih djela, čiji zaštitni objekt je od šireg društvenog značaja, te je to
kazneno djelo sankcionirano kroz međunarodno zakonodavstvo, pa potom
inkorporirano u pozitivno kazneno zakonodavstvo Republike Hrvatske, u prilog
čemu govori i činjenica da takva kaznena djela ne zastarjevaju.

Zaključno, u obrazloženju pobijanog rješenja Vrhovni
sud ističe da u konkretnom slučaju nisu ispunjene niti zakonske pretpostavke za
primjenu načela razmjernosti iz članka 101. stavka 3. ZKP-a, budući da je riječ
o kompleksnom kaznenom predmetu u kojem je radi pravilnog i postupnog utvrđenja
činje­ničnog stanja potrebno provesti opsežan dokazni postupak. Stoga imajući u
vidu maksimalne rokove trajanja pritvora iz članka 109. ZKP-a u odnosu na
razmjer između težine kaznenog djela i potrebe određivanja i trajanja pritvora
suglasno odredbi članka 101. stavka 3. ZKP-a, nalazi da je primjena mjere
pritvora protiv svih optuženika, u cijelosti opravdana i na zakonu utemeljena.

6.
Podnositelj navodi povredu ustavnih prava zajamčenih odredbama članaka 25. i
31. Ustava Republike Hrvatske.

Odredba
članka 25. Ustava propisuje:

Sa
svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupati čo­vječno i poštivati njegovo
dostojanstvo.

Tko je
god pritvoren i optužen zbog kaznenog djela, ima pravo u najkraćem roku,
određenom zakonom, biti izveden pred sud i u zakonskom roku oslobođen ili
osuđen.

Pritvorenik
se, uz zakonsko jamstvo, može pustiti da se brani sa slobode.

Svatko tko je bio nezakonito lišen slobode ili osuđen
ima, u skladu sa zakonom, pravo na odštetu i javnu ispriku.

Člankom 31. Ustava propisano je slijedeće:

Nitko ne može biti kažnjen za djelo koje prije nego
je počinjeno nije bilo utvrđeno zakonom ili međunarodnim pravom kao kazneno
djelo, niti mu se može izreći kazna koja nije bila određena zakonom. Ako zakon
nakon počinjenog djela odredi blažu kaznu, odredit će se takva kazna.

Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može
kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno
oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom.

Samo se zakonom, u skladu s Ustavom i međunarodnim
ugovorom, mogu propisati slučajevi i razlozi za obnovu postupka iz stavka 2.
ovoga članka.

7. Razmatrajući navode ustavne tužbe i osporeno
rješenje Vrhovnog suda, broj: Kž-678/04-3 od 29. rujna 2004. godine, Ustavni
sud je utvrdio da je osporeno rješenje donio nadležni sud temeljem mjerodavnih
odredbi ZKP-a, uz navođenje valjanih prav­nih razloga na kojima je odluka
utemeljena.

Ustavni sud nije našao da bi Vrhovni sud, postupajući
temeljem mjerodavnih odredbi ZKP, odnosno rješavajući o žalbi kao i o
prijedlogu državnog odvjetnika podnesenom uz žalbu o pritvoru, postoje li
zakonski uvjeti za primjenu mjere pritvora, te ocijenivši da postoje okolnosti
koje opravdavaju primjenu mjere pritvora, povrijedio podnositelju ustavna prava
zajamčena odredbama članaka 25. i 31. Ustava, te odredbe Europske konvencije.

Ocjena je Ustavnog suda da je osporeno rješenje
Vrhovnog suda doneseno nakon što je taj sud pažljivo ispitao opravdanost
određivanja pritvora, s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, te da obrazloženje
toga rješenja sadrži dostatne razloge za određivanje te mjere u skladu sa
stajalištem izraženim u odluci Ustavnog suda, broj: U-III-3698/2003 od 28.
rujna 2004. godine (»Narodne novine«, broj 141/04.). Slijedom navedenog,
Ustavni sud smatra da je pritvor u ovom slučaju određen u skladu s načelima i
jamstvima sadržanima u Ustavu Republike Hrvatske, Europskoj konvenciji i ZKP.

8. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe kako je
osporavanom rješidbom povrijeđena ustavna odredba propisana člankom 140.
Ustava.

Prema odredbi članka 140. Ustava, međunarodni ugovori
koji su sklopljeni i potvrđeni u skladu s Ustavom i objavljeni, a koji su na
snazi, čine dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske, a po pravnoj su
snazi iznad zakona. Njihove se odredbe mogu mijenjati ili ukidati samo uz
uvjete i na način koji su u njima utvrđeni, ili suglasno općim pravilima
međunarodnog prava.

Tijekom
ustavnosudskog postupka utvrđeno je da se na navedenim odredbama ne može
temeljiti ustavna tužba. Ovo iz razloga što naznačene odredbe ne sadrže ljudska
prava i temeljne slobode u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona čiju
zaštitu sukladno odredbi članka 128. alineje 4. Ustava, Ustavni sud pruža
odlučujući o ustavnim tužbama podnositelja.

9.
Slijedom navedenog, na temelju odredbi članaka 73. i 75. Ustavnog zakona,
odlučeno je kao u izreci.

10.
Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj:
U-III-3920/2004
Zagreb, 16. studenoga 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 162/2004-2849