## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-9081/2000-4

### NN 109/2000 (7.11.2000.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-9081/2000-4

# UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

2167

if !supportEmptyParas endif

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastav­ljenom od sudaca Upravnog
suda Silve Rulic Hren kao predsjednice vijeća, Jasminke Je­njić i mr. Že­ljka
Zadrovića kao članova vijeća, te više­g sudskog savjetnika Srđana Papića kao
zapisničara, u upravnom sporu tužite­lja Općine Ljubešćica, protiv rješe­nja
tužene Vlade Republike Hrvatske, klasa: 015-01/00-02/15, urbroj: 5030109-00-1,
radi raspušta­nja Općinskog vijeća općine Ljubešćica, u nejavnoj sjednici
vijeća održanoj dana 26. listopada 2000., presudio je

Tužba se odbija.

```
Obrazlože­nje
```

Osporenim rješe­njem tuženog tijela raspušteno je Općinsko vijeće Općine
Ljubešćica, a članovima Općinskog vijeća prestaje mandat. Ovlasti Općinskog
vijeća preuzima povjerenik Vlade Republike Hrvatske koja će istoga i imenovati
posebnim rješe­njem, a sredstva za rad povjerenika osiguravaju se u općinskom
proračunu Općine Ljubešćica.

U tužbi kojom osporava rješe­nje
tuženika, tužite­lj ističe da je isto nepravilno i nezakonito zbog pogrešno i
nepotpuno utvrđenog či­­nje­ničnog sta­nja, te pogrešne primjene materijalnog
prava.

Tužite­lj navodi da je točno da je osam vijećnika Općinskog vijeća
podnijelo ostavke 25. kolovoza 2000. i da su dopis u tom smislu dostavili
Općini Ljubešćica i Ministarstvu pravosuđa, uprave i lokalne samouprave. Nakon
što je osam vijećnika podnijelo ostavku, predsjednik Općinskog vijeća sazvao je
hitnu sjednicu za 31. kolovoza 2000., radi razrješe­nja političke krize u
općini. U obrazlože­nju osporenog rješe­nja navodi se, da na toj sjednici nije
bilo kvoruma, dakle broja vijećnika potrebnog za poči­nja­nje sjednice te za ­njezino
održava­nje. To se po stajalištu tužite­lja ne može prihvatiti jer se radi o
netočnom utvrđiva­nju či­njeničnog sta­nja. Naime, na sjednicu od 31. kolovoza,
a što je razvidno iz zapisnika s te sjednice, odazvalo se devet vijećnika, među
­njima i jedan od vijećnika koji su podnijeli ostavku. Prvo je utvrđen dnevni
red, potom prihvaćen zapisnik s prethodne sjednice, a nakon toga je razmotreno
izvješće predsjednice mandatne komisije o podnijetim ostavkama osam vijećnika
Općinskog vijeća. Nakon podnijetog izvješća vijećnici su izglasovali odluku o
prestanku mandata vijećniku Ivanu Ratkoviću, i umjesto ­nje­ga verificirali
mandat ­nje­govu zamjeniku Ivanu Gotiću, a na teme­lju prijedloga ovlaštenog
predlagate­lja. Tijekom dotadaš­nje­g dijela sjednice u ­njenom radu je
sudjelovalo devet vijećnika, a među ­njima i jedan od vijećnika koji su
podnijeli ostavku. Na taj način vijeće je imalo kvorum te punopravno
odlučivalo.

Najvažnije sporno pita­nje, kako smatra tužite­lj, jest pita­nje
trenutka prestanka mandata vijećnika u predstavničkom tijelu jedinice lokalne
samouprave. Članak 8. stavak 1. točka 1. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o
izboru članova predstavničkih tijela jedinica lokalne samouprave, propisao je
da članu pred­stavničkog tijela prestaje mandat prije isteka vremena na koji je
izabran ako podnese ostavku, s danom kada predstavničko tijelo donese odluku o
prestanku mandata. Slijedom toga jasno proizlazi da se vijećnik koji je podnio
ostavku broji u kvorum, da on može sudjelovati u radu sjednice sve do trenutka
konstatira­nja ­nje­gove ostavke jer mu upravo tada prestaje mandat. S obzirom
na to vijećnik Stjepan Ivanušec koji je podnio ostavku mogao se ubrajati u
kvorum i sudjelovati u radu sjednice kao vijećnik, a ne kao građanin koji je običan
promatrač na sjednici. Obzirom na odredbu Zakona o izboru članova
predstavničkih tijela jedinica lokalne samouprave kojom je propisano da
vijećniku prestaje mandat danom kada vijeće donese odluku o prestanku mandata,
te s obzirom na odluku Ustavnog suda po tom pita­nju, tužite­lj navodi da nije
jasno kako je u obrazlože­nju osporenog rješe­nja moglo biti napisano da na
sjednici Općinskog vijeća Općine Ljubešćica od 31. kolovoza 2000. nije bilo
kvoruma. Sjednica je započeta i okončana s 9 vijećnika i u potpunosti je le­gitimna
i le­galna. Time je i prevladana kriza u funkcionira­nju Općinskog vijeća, a
naredna sjednica održana je 23. rujna uz nazočnost 9 vijećnika.

Drugi osnov raspušta­nja Općinskog
vijeća koji se navodi u osporenom rješe­nju jest nemogućnost donoše­nja odluka
vijeća u razdob­lju du­ljem od 3 mjeseca. Či­njenica jest da Općinsko vijeće
nije moglo donositi odluke (zbog nedostatka kvoruma) u du­ljem razdob­lju i to
od 22. studenog 1999. godine do 31. kolovoza 2000. godine. No kako su sjednice
održane 31. kolovoza i 23. rujna 2000. le­galne, onda se Vlada RH u svom rješe­nju
ne može pozivati na taj osnov raspušta­nja Općinskog vijeća. Ona bi to mogla
učiniti samo prije 31. kolovoza, ali ne i nakon tog datuma.

Teme­ljem izloženog tužite­lj predlaže da se osporeno rješe­nje poništi.

U odgovoru na tužbu tuženo tijelo u bitnom ostaje kod navoda iz
osporenog rješe­nja s tim što još dodaje da se tužite­lj neosnovano poziva na
pogrešno utvrđeno či­njenično sta­nje. Ističe da postupak donoše­nja rješe­nja
o raspušta­nju predstavničkog tijela jedinica lokalne samouprave radi podnoše­nja
ostavki najma­nje polovine ­nje­govih članova nije zakonom posebno razrađen
niti preciziran. Odredbe Zakona o izboru članova predstavničkih tijela jedinica
lokalne samouprave i jedinica lokalne uprave i samouprave odnose se isk­ljučivo
na slučaj podnoše­nja pojedinačne ostavke vijećnika, kada se primje­njuju
odredbe istog Zakona o zamje­njiva­nju vijećnika. Tada predstavničko tijelo
postupa po pojedinačnoj ostavci, te donosi odluku o prestanku mandata u smislu
odredbe alineje 1. članak 8. Zakona o izboru članova predstavničkih tijela.
Jednako tako zak­ljučuje i Upravni sud RH u presudi broj Us-2347/2000 od 29.
ožujka 2000., a u konkretnom predmetu Općine Ljubešćica radi se o slučaju
podnoše­nja ostavki polovice od ukupnog broja članova Općinskog vijeća o kojem
niti Općinsko vijeće niti ­nje­gova tijela ne poduzimaju nikakve rad­nje,
budući samo vijeće više ne može ostvariti uvjet nazočnosti minimalnog broja
članova koji je nužan za pravova­ljan rad i donoše­nje odluka (kvorum).

Na teme­lju odredbe članka 84a. točke 3. Zakona o lokalnoj samoupravi i
upravi jedino tijelo koje može postupati u navedenom slučaju je Vlada RH i to
na način da je dužna raspustiti predstavničko tijelo, jer je či­njenica podnoše­nja
ostavki najma­nje polovine članova predstavničkih tijela, što se dogodilo u
konkretnom slučaju, navedenom zakonskom odredbom propisana kao obligatorni razlog
raspušta­nja predstavničkog tijela.

Uvidom u podnesene vlastoručno potpisane ostavke 8 vijeć­nika Općinskog
vijeća tužite­lja, teme­ljem navedenih ovlasti i citiranog zakonskog propisa
tuženo tijelo je donijelo rješe­nje o raspušta­nju Općinskog vijeća. Također je
neosnovan prigovor u tužbi da je Općinsko vijeće moglo normalno raditi jer je
nesporno da je u du­ljem vremenskom periodu bilo onemogućeno djelovati i
donositi odluke iz svog zakonom utvrđenog djelokruga. Sjednice su vijeća u
međuvremenu sazivane, ali ne i održane upravo zbog nedostatka kvoruma uslijed
neodaziva­nja dovo­ljnog broja vijećnika, pa kako je po odredbi članka 84b.
stavak 1. točka 2. Zakona o lokalnoj samoupravi i upravi propisano da Vlada RH
može raspustiti predstavničko tijelo jedinice lokalne samouprave i imenovati
povjerenika ukoliko predstavničko tijelo jedinice iz bilo kojih razloga ne može
donositi odluke iz svoje­g djelokruga du­lje od 3 mjeseca, tuženo tijelo je
donijelo zakonito rješe­nje.

Teme­ljem izrečenog tuženo
tijelo predlaže da se tužba kao neosnovana odbije.

Tužba nije osnovana.

Iz spisa predmeta je razvidno
da je rješe­njem tuženog tijela raspušteno Općinsko vijeće općine Ljubešćica s
obrazlože­njem da je Ministarstvo pravosuđa, uprave i lokalne samouprave navelo
da je 25. kolovoza 2000. 8, od ukupno 16 vijećnika Općinskog vijeća Općine
Ljubešćica podnijelo ostavke na svoje funkcije, što znači da je ostavku
podnijela polovina članova Općinskog vijeća. Osam vijećnika je svoje ostavke
ponovilo i na taj način iste ponovo potvrdilo i dana 20. rujna 2000. Kako je
odredbom članka 84a. stavak 1. točka 3. Zakona o lokalnoj samoupravi i upravi
propisano da je Vlada RH na prijedlog središ­nje­g tijela državne uprave
nadležnog za lokalnu samoupravu, dužna raspustiti predstavničko tijelo jedinica
lokalne samouprave i imenovati povjerenika ako ostavke podnese najma­nje
polovina članova predstavničkog tijela jedinice lokalne samouprave i uprave,
tuženo je tijelo donijelo osporeno rješe­nje.

Iz dokaza koji prileže spisu također je vid­ljivo da je osam vijećnika
Općinskog vijeća Ljubešćica 25. 8. 2000. godine podnijelo ostavku i to: Gotić
Dragutin, Ivanušec Stjepan, Kontrec Josip, Mikulčić Josip, Ratković Ivan, Sakač
Dragutin, Tomijek Josip i Tomijek Ivan, zbog krše­nja općinskog Statuta i
Poslovnika od strane općinskog načelnika, te nesaziva­nja vijeća i nemogućnosti
utjecaja vijećnika na događa­nja i sta­nje u općini, a takvu svoju odluku
vijećnici su pismeno potvrdili i 20. 9. 2000. godine.

Odredbom članka 84a. stavak 1. točka 3. Zakona o lokalnoj samoupravi i
upravi (»Narodne novine«, broj 90/92 do 128/99) propisano je da će na prijedlog
središ­nje­g tijela državne uprave za lokalnu samoupravu Vlada Republike
Hrvatske raspustiti pred­stavničko tijelo jedinice lokalne samouprave i
imenovati povjerenika ako podnesu ostavke najma­nje polovina članova predstav­ničkog
tijela jedinice lokalne samouprave.

Kako je među strankama nesporno da je ostavku podnijelo najma­nje
polovina članova predstavničkog tijela jedinice lokalne samouprave, a teme­ljem
citiranog zakonskog propisa koji je obligatoran, tuženo tijelo je pravilno
postupilo kada je donijelo odluku o raspušta­nju Općinskog vijeća Općine
Ljubešćica.

Treba naglasiti da nije od utjecaja či­njenica da je na kasnijoj
sjednici tužite­lja koja je održana 31. kolovoza 2000. godine, jedan vijećnik
koji je dao ostavku zamije­njen drugim, jer već u trenutku podnoše­nja ostavke
najma­nje polovine članova predstavničkog tijela, to tijelo ne može više
zakonito funkcionirati jer ne može osigurati kvorum za svoj rad, pa sve odluke
koje su nakon toga donesene ne mogu biti le­galne.

Što se tiče prigovora iznesenog u tužbi da je či­njenično sta­nje
pogrešno i nepotpuno utvrđeno glede nemogućnosti donoše­nja odluka vijeća u
razdob­lju du­ljem od tri mjeseca, isti je neosnovan iz razloga što je odredbom
članka 84b. stavak 1. točka 2. propisano da na prijedlog središ­nje­g tijela
državne uprave za lokalnu samoupravu Vlada RH može raspustiti predstavničko
tijelo jedinice lokalne samouprave i imenovati povjerenika, ako predstavničko
tijelo iz bilo kojih razloga ne može donositi odluke iz svoje­ga djelokruga du­lje
od tri mjeseca, a kako je među strankama nesporno, što tužite­lj i u tužbi
navodi, da Općinsko vijeće nije moglo donositi odluke zbog nedostatka kvoruma i
to u razdob­lju od 22. studenog 1999. godine do 31. kolovoza 2000. godine, to
je pravilno i po tom osnovu, postupilo tuženo tijelo kada je donijelo osporeno
rješe­nje.

Teme­ljem izloženog, sve prigovore iznesene u tužbi kao neosnovane va­ljalo
je odbiti, jer osporenim rješe­njem tuženog tijela nije povrijeđen zakon na
štetu tužite­lja.

Trebalo je stoga primjenom odredbe članka 42. stavak 2. Zakona o
upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92) tužbu kao
neosnovanu odbiti.

Broj: Us-9081/2000-4
Zagreb, 16. listopada 2000.

Predsjednica Vijeća
**Silva Rulic Hren,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Ostalo, NN 109/2000-2167