### NN 94/2018 (24.10.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-982/2018 od 27. rujna 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1837

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Branko Brkić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Dominik Matija Antić iz Javorja, koga zastupa Ivica Škunca, odvjetnik u Odvjetničkom društvu Suić & Škunca u Zaprešiću, na sjednici održanoj 27. rujna 2018. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je Dominik Matija Antić iz Javorja, okrivljenik u provedenom prekršajnom postupku (u daljnjem tekstu: podnositelj) u povodu presude Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske broj: PŽ-2825/17 od 7. prosinca 2017., kojom je odbijena njegova žalba i potvrđena presuda Prekršajnog suda u Novom Zagrebu, Stalne službe u Zaprešiću broj: Pp P-3103/17 od 16. listopada 2017.

Tom presudom podnositelj je proglašen krivim jer je 25. rujna 2017. u 00,08 sati upravljao osobnim vozilom kolnikom Ulice Pavla Belasa u Javorju te se samovoljno zaustavio kod kbr. 9 kojom prilikom su mu prišli policijski službenici I. Postaje prometne policije Zagreb radi vršenja nadzora vozača i vozila, nakon čega se vozilom udaljio u smjeru sjevera te skrenuo u Ulicu Vida Noršića Čekulje, pa u Savsku ulicu i nakon toga u Ulicu Pavla Belasa, pri čemu je cijelim putem zaustavljan od strane policijskih službenika uporabom plavog rotacijskog svjetla, na što se oglušio nakon čega je vozilom ušao u dvorišni prostor kbr. 42 Ulice Pavla Belasa. Time je počinio prekršaj iz članka 32. stavka 1. kažnjivo po članku 32. stavku 4. Zakona o sigurnosti prometa na cestama (»Narodne novine« broj 67/08., 48/10., 74/11., 80/13., 158/13. – odluka i rješenje Ustavnog suda broj: U-I-323/2009 i dr., 92/14., 64/15.; u daljnjem tekstu: ZSPC). Kažnjen je i zbog prekršaja iz članka 282. stavka 4. ZSPC-a (odbijanje alkotestiranja), zbog prekršaja iz članka 229. stavka 1. ZSPC-a (upravljanje vozilom bez vozačke dozvole), zbog prekršaja iz članka 242. stavka 3. ZSPC-a (upravljanje vozilom bez prometne dozvole) i prekršaja iz članka 16. stavka 1. Zakona o osobnoj iskaznici (»Narodne novine« broj 62/15. – nije imao osobnu iskaznicu).

Na temelju članka 39. Prekršajnog zakona (»Narodne novine« broj 107/07., 39/13., 157/13., 110/15. i 70/17.) izrečena mu je ukupna novčana kazna u iznosu od 8.800,00 kuna, u što je uračunato vrijeme provedeno u zadržavanju u Policijskoj postaji Zaprešić od 25. rujna 2017. u 00,35 sati do 25. rujna 2017. do 12,00 sati obračunato iznosom od 300,00 kuna kao jedan dan zatvora i vrijeme provedeno u zadržavanju od strane prvostupanjskog suda od 25. rujna 2017. od 13,00 sati do 29. rujna 2017. u 13,00 sati kao četiri dana zatvora, obračunato iznosom od 1.200,00 kuna, te mu je određeno da treba platiti 7.300,00 kuna.

Ujedno je, na temelju članka 58. Prekršajnog zakona, podnositelju izrečena zaštitna mjera zabrane upravljanja motornim vozilom »B« kategorije u trajanju od devet mjeseci.

2. Podnositelj navodi da su mu osporenim presudama povrijeđena prava zajamčena člancima 16., 25., 29. stavkom 1. i 34. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

2.1. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Prekršajnog suda u Novom Zagrebu, Stalne službe u Zaprešiću broj: Pp P-3103/17 i obavijest Općinskog državnog odvjetništva u Novom Zagrebu broj: A-65/18 od 9. svibnja 2018.

II. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su tijekom prekršajnog postupka i prije njega grubo povrijeđena njegova prava. Smatra da su mu prava neprimjereno ograničena jer je:

»... doslovce uhićen u svojoj kući i to provaljivanjem ulaznih vrata od dvorišta i preskakivanjem ograde od djelatnika policije, te zastrašivanjem njega i njegovih roditelja upiranjem svjetala iz policijskih lampi u prozore na njihovim spavaćim sobama, te samom činjenicom da nakon što su ga zatekli ispred garaže u koju je trebao uvesti svoje vozilo, policajci su na njemu primijenili grubu fizičku silu na način da su mu ruke svezali lisicama iza leđa, a potom su napravili oko njega krug i naguravali ga u njegovom dvorištu, naočigled njegove majke.

Nadalje su mu te slobode i prava nepotrebno ograničili i zadržavanjem u istražnom zatvoru u trajanju od četiri dana, kako bi se na taj način od njega ishodilo priznanje (...)«.

Nadalje smatra da mu je povrijeđeno pravo iz članka 25. stavka 1. Ustava iz sljedećih razloga:

»U konkretnoj situaciji policijski djelatnici s okrivljenikom nisu postupali čovječno, a niti su poštivali njegovo dostojanstvo, pogotovo imajući u vidu da je riječ o invalidnoj osobi koja ima distrofiju šake desne ruke, stoga nije predstavljao nikakvu opasnost da ga se veže rukama na leđa, i još k tome da ga se nekoliko minuta nagurava unutar policijskog kruga na očigled njegovih roditelja, a bez namjere da se ovdje ističe bilo kakva politiziranost ovog slučaja, moli se Ustavni sud da pribavljajući zapisnik o saslušanju njegove majke Edite Antić kao svjedoka, te pritom čitajući mjesto njegovog rođenja, pokuša obrazložiti i činjenicu zbog čega prekršajni sudovi njenom iskazu nisu poklonili vjeru i dužnu pažnju.

Glede stavka 2. tog članka, okrivljenik je četiri puna dana i noći zadržavan u istražnom zatvoru, te mu je rečeno da će tamo ostati 30 dana, odnosno da će prekršajnom sucu biti priveden na saslušanje tak kada unaprijed obeća da će priznati sva inkiriminirana prekršajna djela. (...)

(...) okrivljeniku nije omogućilo da policajcima na licu mjesta predoči dokumente za koje ga se terete u optužnom aktu, tj. osobna iskaznica, vozačka i prometna dozvola, premda je kako on, tako i njegova majka s balkona dovikivali policajcima da se dokumenti nalaze u pretincu ispred mjesta suvozača, kao i da mu odvežu lisice kako bi ih mogao izvaditi, što su oni odbili rekavši njegovoj majci: ‘onda ih vi donesite u postaju u Zaprešić’, što je ova i učinila.

Okrivljenik ne spori da je odbio puhati u alkometar, ali opet samo iz razloga što to nije mogao obaviti jer su mu ruke bile vezane lisicama iza leđa.«

3.1. Ističe i povredu članka 34. Ustava jer smatra da je došlo do nezakonitog ulaska policajaca u dvorište njegovih roditelja gdje i on stanuje. S tim u vezi napominje:

»... Ukupno šestoro policajaca provalilo je ulaznu ogradu kako bi nasilno ušli u dvorište, premda je okrivljenik već krenuo prema njima da im otvori, a nekolicina njih je čak preskakivala ogradu s druge strane .

Nakon što su ga svezali, policajci su jaka svijetla upirali u prozore spavaćih soba kako bi uznemirili njegove ukućane i zahtijevali dozvolu za pretres kuće, dvorišta i garaže, a sve to bez pisanog sudskog naloga, iz razloga što se nije zaustavio na navodni poziv policajaca, koji su još k tome bili u civilnom vozilu bez policijskih oznaka.

Takav nasilan i protupravni ulazak u kuću i dvorište okrivljenika i njegovih roditelja, i pored saznanja da se ne radi o kaznenom djelu, predstavlja flagrantno kršenje Ustava i zakona, kao i nepotrebnu primjenu sile prema podnositelju ove ustavne tužbe koji je k tome još i invalid s ograničenom upotrebom desne ruke, i k tome vrlo krhkog izgleda.«

3.2. Povredu ustavnog prava na pravično suđenje podnositelj obrazlaže sljedećim:

(...) okrivljeniku nije omogućilo da policajcima na licu mjesta predoči dokumente za koje ga se terete u optužnom aktu, tj. osobna iskaznica, vozačka i prometna dozvola, premda je kako on, tako i njegova majka s balkona dovikivali policajcima da se dokumenti nalaze u pretincu ispred mjesta suvozača, kao i da mu odvežu lisice kako bi ih mogao izvaditi, što su oni odbili rekavši njegovoj majci: ‘onda ih vi donesite u postaju u Zaprešić’, što je ova i učinila.

Okrivljenik ne spori da je odbio puhati u alkometar, ali opet samo iz razloga što to nije mogao obaviti jer su mu ruke bile vezane lisicama iza leđa.«

3.3. Stoga predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

III. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

4. Podnositelj je uhićen od strane djelatnika Policijske postaje Zaprešić 25. rujna 2017. u 00,35 sati jer je zatečen u počinjenju prekršaja iz članaka 32. stavka 1. i 282. stavka 4. ZSPC-a. Istodobno je izdana naredba o smještaju u posebnu prostoriju do prestanka djelovanja opojnog sredstva odnosno najdulje 12 sati. Iz zapisnika o ispitivanju prisutnosti alkohola od 25. rujna 2017. razvidno je da je podnositelj odbio ispitivanje, iako je upozoren da odbijanjem čini prekršaj. Podnositelj je istoga dana u 1,44 sata doveden u Zavod za hitnu medicinu Zagrebačke županije gdje ga je pregledala dežurna liječnica koja je utvrdila da se osjeća miris po alkoholu i utvrdila je dijagnozu »duševni poremećaji i poremećaji ponašanja uzrokovani alkoholom«. Također je u opisu izgleda podnositelja navela: »Bez vidljivih vanjskih znakova traume.«.

Policijska postaja Zaprešić je 25. rujna 2017. prvostupanjskom sudu dostavila optužni prijedlog protiv podnositelja zbog prekršaja navedenih u točki 1. obrazloženja ove odluke. Predloženo je izricanje kazne zatvora u trajanju od 60 dana i zaštitne mjere zabrane upravljanja motornim vozilima »B« kategorije u trajanju od 24 mjeseca, uz žurno vođenje prekršajnog postupka.

5. Istog dana podnositelj je saslušan kod prvostupanjskog suda te je iskazao da će se braniti sam bez branitelja. Priznao je počinjenje prekršaja iz članaka 32. stavka 4. i 282. stavka 9. ZSPC-a, dok se za ostale prekršaje nije smatrao krivim. Prilikom iznošenja obrane nije se žalio na postupanje policije osim što je istaknuo da su mu »stavili lisice« na ruke, zbog čega nije pristao na alkotestiranje.

Prvostupanjski sud je rješenjem od 25. rujna 2017. odredio zadržavanje podnositelja u trajanju od četiri dana »jer postoji opasnost da će okrivljenik utjecati na svjedoke«. Podnositelj se protiv tog rješenja nije žalio.

Ročište je održano 29. rujna 2017. Ispitani su svjedoci – policijski službenici koji su uhitili podnositelja i njegova majka. Podnositelj je iznio završni govor i istog dana je određen prestanak zadržavanja te je pušten iz zatvora.

6. Prvostupanjska presuda je donesena 16. listopada 2017., kojom je podnositelj proglašen krivim i kažnjen za sve prekršaje zbog kojih je prekršajni postupak pokrenut. Prvostupanjski sud je svoju odluku u bitnome obrazložio:

»... Svjedoci M. i R. opisali su da su prišli vozilu u kojem je na mjestu vozača sjedio okrivljenik, ali čim ih je on uočio, odmah se dao u bijeg, iako su oni imali upaljena plava rotacijska svjetla na vozilu. Dakle, okrivljenik je nedvojbeno znao da policijski službenici imaju namjeru kontroliranja njega i njegovog vozila, a on se nije zaustavio već je vozio ispred njih po okolnim ulicama, sve do svog dvorišta gdje stanuje ... Dakle, okrivljenik je ne zaustavljajući se pred jasno danim znakom, vozeći se 2-3 minute ispred policijskog vozila koje je imalo plavo rotacijsko svjetlo, pokazao naročitu upornost u nepoštivanju policijskih znakova. Nakon što su se policijski službenici dovezli za okrivljenikom u njegovo dvorište, tijekom postupanja prema njemu, osjetivši zadah na alkohol, ponudili su mu alkotestiranje te zatražili vozačku i prometnu dozvolu, a potom i osobnu iskaznicu. Oba svjedoka ... suglasno su iskazivali kada su točno ponudili alkotestiranje te kada su zatražili navedene dokumente. Sud im je povjerovao da su isto zatražili čim su došli do okrivljenika jer je uobičajeno da policijski službenici u prvoj fazi postupanja prvo žele utvrditi identitet okrivljenika. Svjedoci M. i R. istaknuli su da su okrivljeniku dva puta ponudili alkotestiranje, prvi puta u dvorištu ...., a drugi puta u Policijskoj postaji Zaprešić. Okrivljenik je iznoseći obranu priznao da je odbio alkotestiranje opravdavajući se da mu policijski službenici nisu htjeli skinuti 1397967985lisice’ s ruku, pa da je on zbog toga odbio 1397967985puhati’ u alkotest. Okrivljenik je bio dužan podvrgnuti se alkotestiranju, jer je isto zatraženo po ovlaštenim osobama, a nakon što je okrivljenik zatečen kako upravlja osobnim vozilom.(...)

Sud je ispitao svjedokinju E. A., okrivljenikovu majku, na okolnost da je ona u Policijsku postaju Zaprešić donijela okrivljenikovu vozačku i prometnu dozvolu te osobnu iskaznicu. Ispitivanje ovog svjedoka predložio je okrivljenik. Razmotrivši iskaz svjedokinje E. A., sud je istoj povjerovao da je ona donijela vozačku i prometnu dozvolu te osobnu iskaznicu. Međutim, svjedokinja E. A. nije bila prisutna počinjenju prekršaja opisanih pod točkom 1.) i 2.) te o tome nema nikakvih saznanja. Naime, E. A. je okrivljenikova majka te je kao takva emotivno opisala postupanje policijskih službenika prema svom sinu, izjavila da je vidjela da se policijski službenici naguravaju sa Dominikom i počinju mu 1397967985frkati’ ruke, pa je ista bila fokusirana na sredstva prisile koja su se upotrebljavala nad okrivljenikom i pri tome nije čula da li su policijski službenici od njenog sina tražili vozačku i prometnu dozvolu, osobnu iskaznicu ili mu nudili alkotestiranje.«

7. Podnositelj je presudu osporio žalbom u kojoj je, u odnosu na postupanje policije, naveo:

»U odnosu na opis prekršajnog djela o tome da se je okrivljenik odbio podvrgnuti alkotestiranjem pomoću alkometra marke 1397967985draeger’ okrivljenik ističe kako je protupravnim ulaskom policijskih djelatnika u kuću njegovih roditelja, bez sudskog naloga vršen pretres kuće, dvorišta i vozila, te su okrivljeniku odmah ruke svinute na leđa i stavljene su mu lisice.

(...) Što se tiče sadržaja optužnog akta pod točkama 3)., 4.) i 5.) to naprosto nije točno i protivno je kodeksu etike policijskih djelatnika da daju takve neutemeljene iskaze kako bi okrivljeniku stavili na teret odgovornost samo iz razloga što nije prepoznao policijsko vozilo (...)

Ovakav vid postupanja policijskih djelatnika zaista predstavlja kršenje osnovnih ljudskih prava i sloboda jer se do dokaza u ovom postupku došlo neovlašteno provaljivanjem ulaznih vrata i 1397967985preskakivanjem’ ograde u dvorištu, te buđenjem ukućana na način da su im kroz prozorska stakla usmjeravana svijetla iz policijskih baterija, da bi potom na oči svojih roditelja okrivljenik koji je mirno izlazio iz svog auta u garaži bio grubo okružen, naguravan od strane policajaca i potom su mu stavljene lisice na ruke koje su mu policajci grubo zaokrenuli na leđima.

Istovremeno isti ti policajci odbijaju od okrivljenikove majke uzeti dokumente iz vozila u kojem se nalaze, niti okrivljeniku oslobađaju ruke da on sam izvadi te dokumente, sve u namjeri da se složi još poneka inkriminacija prekršajnog djela koje uopće ne postoji. (...) Priznanje okrivljenika dano je iz razloga što prije izlaska iz zadržavanja u zatvoru u koju svrhu nije mogao niti predlagati daljnje dokazne radnje.«

7.1. Visoki prekršajni sud je odbio žalbu podnositelja utvrdivši da su se u njegovom ponašanju stekla sva obilježja prekršaja koja su mu stavljena na teret. U odnosu na žalbene prigovore, taj sud je naveo:

»Nadalje, prvostupanjski sud u tijeku postupka nije počinio ni bitnu povredu odredaba prekršajnog postupka koju navodi žalitelj u svojoj žalbi. Naime, službenici policije koriste vozila sa oznakama policije, kao i vozila bez tih oznaka, kao što je vozilo tzv. presretač, te je nebitno kojim vozilom su se vozili službenici policije ukoliko su na vozilu imali upaljeno rotacijsko svjetlo i zaustavljali okrivljenika.

Jednako tako, ovaj Sud nije mogao uvažiti ni žalbene navode okrivljenika koje se odnose na njegovo zadržavanju po rješenju Prekršajnog suda u Novom Zagrebu, Stalna služba u Zaprešiću od 25. rujna 2017 godine, jer je okrivljenik ukoliko je imao primjedbi na zadržavanje, sve te primjedbe trebao iznijeti u žalbi na to rješenje.«

IV. MJERODAVNA USTAVNOSUDSKA PRAKSA

8. Tvrdnje podnositelja iz ustavne tužbe vezane uz povredu članka 25. Ustava otvaraju pitanje povrede zabrane zlostavljanja od strane djelatnika policije. Stajališta o tom pitanju Ustavni sud je zauzeo u odluci broj: U-III-6559/2010 od 13. studenoga 2014. (»Narodne novine« broj 142/14.), u kojoj je, između ostaloga, navedeno:

»26. Članak 23. stavak 1. Ustava i članak 3. Konvencije sadržavaju jednu od najvažnijih temeljnih vrijednosti demokratskoga društva. Ti članci u apsolutnom smislu zabranjuju bilo kakvo zlostavljanje, pa i u najtežim okolnostima kao što su terorizam ili organizirani kriminal, bez obzira na okolnosti i ponašanje žrtve. Ni zahtjevi istrage ni neporecive poteškoće sadržane u borbi protiv kriminala ne mogu opravdati postavljanje granica zaštiti koju treba osigurati u odnosu na tjelesni integritet pojedinaca.

Članak 25. stavak 1. Ustava poseban je izraz te opće zabrane zlostavljanja, usmjeren prema posebnim skupinama osoba: uhićenicima (...) i osuđenicima. Time hrvatski Ustav priznaje da su osobe lišene slobode u posebno ranjivoj poziciji. Stoga nadležne vlasti nemaju samo negativnu ustavnu obvezu da se suzdrže od zlostavljanja osoba lišenih slobode. Njihova je pozitivna ustavna obveza da čovječno postupaju prema njima i da poštuju njihovo dostojanstvo.

26.1. U rizičnim situacijama kao što su uspostava javnog reda, sprječavanje kažnjivih djela, hvatanje navodnih kriminalaca i vlastita zaštita odnosno zaštita drugih pojedinaca, policijski djelatnici imaju pravo na uporabu odgovarajućih mjera, uključujući i uporabu sile. Ipak, takva se sila smije upotrijebiti samo ako je neophodna i ne smije biti prekomjerna. Pribjegavanje fizičkoj sili koja nije bila strogo potrebna zbog ponašanja same osobe prema kojoj je primijenjena umanjuje njezino dostojanstvo i u načelu predstavlja povredu prava zajamčenog člankom 23. stavkom 1. zasebno i u vezi s člankom 25. stavkom 1. Ustava i člankom 3. Konvencije (v. ESLJP, predmet V. D. protiv Hrvatske, presuda, 8. studenoga 2011., zahtjev br. 15526/10, § 69.).

27. Da bi potpalo pod domašaj članka 23. stavka 1. Ustava i članka 3. Konvencije, postupanje mora doseći minimalni stupanj težine. Ocjena tog minimalnog stupnja težine uvijek ovisi o okolnostima konkretnog slučaja, kao što su trajanje postupanja, njegove tjelesne i duševne posljedice za žrtvu, a u nekim slučajevima i spol, dob i zdravstveno stanje žrtve.

28. Tvrdnje o zlostavljanju moraju biti potkrijepljene odgovarajućim dokazima. Ustavni sud podsjeća da ESLJP pri ocjeni takvih dokaza primjenjuje standard ‘izvan razumne sumnje’ (engl. beyond a reasonable doubt), ali dodaje da takav dokaz može proizlaziti i iz istodobnog postojanja dovoljno jakih, jasnih i neproturječnih pokazatelja ili sličnih nepobitnih presumpcija o činjenicama (ESLJP, predmet Đurđević protiv Hrvatske, presuda, 19. srpnja 2011., zahtjev br. 52442/09, § 79.). (...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

9. Polazeći od navoda ustavne tužbe, Ustavni sud ocjenjuje da su prigovori podnositelja prvenstveno usmjereni na povredu ustavnog prava iz članka 23. stavka 1. i članka 25. stavka 1. Ustava.

Za opću zabranu zlostavljanja mjerodavan je članak 23. stavak 1. Ustava, a za posebnu pozitivnu obvezu čovječnog postupanja prema uhićenicima i osuđenicima mjerodavan je članak 25. stavak 1. Ustava. Te odredbe glase:

»Članak 23.

(1) Nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvu obliku zlostavljanja ...«

»Članak 25.

Sa svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupati čovječno i poštivati njegovo dostojanstvo.

(...)«

10. Ustavni sud je tijekom ustavnosudskog postupka u odnosu na prigovor podnositelja da policijski službenici prema njemu kao invalidnoj osobi prilikom uhićenja 25. rujan 2017. »nisu postupali čovječno, a niti su poštivali njegovo dostojanstvo« utvrdio da je taj prigovor podnositelj prvi puta iznio u ustavnoj tužbi.

U odnosu na eventualno zlostavljanje od strane policijskih službenika prilikom uhićenja podnositelj se nije žalio kada je saslušan kod prekršajne sutkinje 25. rujna 2017. niti na ročištu 29. rujna 2017. (kada je bio prisutan i njegov branitelj).

U žalbi protiv prvostupanjske presude (točka 7. obrazloženja ove odluke) podnositelj je prigovorio postupanju policijskih službenika prilikom uhićenja navodeći da je bio »grubo okružen, naguravan od strane policajaca i potom su mu stavljene lisice na ruke koje su mu policajci grubo zaokrenuli na leđima«.

Ustavni sud je od Općinskog državnog odvjetništva u Novom Zagrebu zatražio i dobio obavijest da podnositelj u vezi s događajem od 25. rujna 2017. nije podnio kaznenu prijavu vezano uz navodno zlostavljanje, odnosno postupanje policajaca.

10.1. Ustavni sud ponavlja svoje ranije zauzeto stajalište da ako pojedinac iznese tvrdnju da su ga pripadnici državnog aparata ozbiljno zlostavljali, a tu tvrdnju može braniti pozivajući se na određene dokaze (primjerice, na medicinsku dokumentaciju), članak 23. stavak 1. Ustava zahtijeva provođenje djelotvorne službene istrage o tom navodnom zlostavljanju, a istraga mora biti takva da može dovesti do otkrivanja i kažnjavanja odgovornih, mora podlijegati javnoj provjeri, a podnositelj prigovora mora imati djelotvoran pristup istražnom postupku (stajalište iz odluke broj: U-III-6559/2010).

U konkretnom slučaju podnositelj u odnosu na postupanje policijskih službenika od 25. rujna 2017., osim vlastite tvrdnje u ustavnoj tužbi, nije dostavio nikakav dokaz o zlostavljanju.

Podnositelja je pregledala dežurna liječnica koja nije utvrdila »vidljive vanjske znakove traume«. Podnositelj nije iznio tvrdnje o zlostavljanju prije podnošenja ustavne tužbe, a za to je imao više prilika (tijekom provedenog prekršajnog postupka pred prvostupanjskim prekršajnim sucem i u žalbi). Takve tvrdnje nije iznijela ni njegova majka u iskazu danim pred prvostupanjskim sudom.

Podnositelj nikome nije prijavio zlostavljanje, a ne tvrdi niti ima dokaza da je u tome bio spriječen. Paušalne nepotkrijepljene navode podnositelja iznesene u žalbi o »grubom« postupanju policije Ustavni sud ne smatra ozbiljnim navodima o zlostavljanju.

Ustavni sud utvrđuje da podnositelj u ustavnoj tužbi nije iznio dokazive tvrdnje o zlostavljanju, te prigovor podnositelja da je bio zlostavljan od policijskih službenika, ocjenjuje neosnovanim.

11. Podnositelj je istaknuo povredu nepovredivosti doma iz članka 34. Ustava koji glasi:

»Članak 34.

Dom je nepovrediv.

Samo sud može obrazloženim pismenim nalogom utemeljenim na zakonu odrediti da se dom ili drugi prostor pretraži.

Pravo je stanara da on ili njegov zastupnik i obvezatno dva svjedoka budu nazočni pri pretrazi doma ili drugoga prostora.

U skladu s uvjetima što ih predviđa zakon, redarstvene vlasti mogu i bez sudskog naloga ili privole držatelja stana ući u dom ili prostorije te izvršiti pretragu bez nazočnosti svjedoka, ako je to neophodno radi izvršenja naloga o uhićenju ili radi hvatanja počinitelja kaznenog djela odnosno otklanjanja ozbiljne opasnosti po život i zdravlje ljudi ili imovinu većeg opsega.

Pretraga radi pronalaženja ili osiguranja dokaza za koje postoji osnovana vjerojatnost da se nalaze u domu počinitelja kaznenog djela, može se poduzeti samo u nazočnosti svjedoka.«

Taj prigovor podnositelj obrazlaže navodima o »nasilnom i protupravnom« ulasku policije u kuću i dvorište podnositelja i njegovih roditelja, te da su policajci »zahtijevali dozvolu za pretres kuće, dvorišta i garaže, a sve to bez pisanog sudskog naloga«.

Članak 34. Ustava u cjelini predstavlja jamstvo nepovredivosti doma prilikom provođenja pretrage i drugih postupaka nadležnih tijela javne vlasti u kaznenom postupku (v. odluke Ustavnog suda broj: U-III-3176/2012 od 17. siječnja 2013., broj: U-III-1127/2013 od 1. prosinca 2014.)

U konkretnom slučaju policijski službenici nisu provodili istražnu radnju pretrage doma ili drugog prostora, niti je do pretrage došlo, već provjeru i utvrđivanje identiteta osobe, koja radnja spada u policijske poslove i ovlasti prema članku 13. stavku 1. točki 2. Zakona o policijskim poslovima i ovlastima (»Narodne novine« broj 76/09. i 92/14.) i članku 49. Pravilnika o načinu postupanja policijskih službenika (»Narodne novine« broj 89/10. i 76/15.)

Polazeći od prigovora podnositelja, a imajući u vidu postupanje i ovlaštenja policije i sve okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju nije povrijeđeno navedeno ustavno pravo.

12. Vezano uz navode o povredi prava na pravično suđenje, Ustavni sud ističe da je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom, podnositelju omogućeno sudjelovanje u postupku uz branitelja, omogućeno mu je poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove. Pitanje je li podnositelj imao potrebne isprave detaljno je raspravljeno u provedenom prekršajnom postupku. Sudovi su utvrdili da podnositelj te isprave nije imao kod sebe prilikom uhićenja te su za takvo ponašanje izrekli kazne propisane mjerodavnim odredbama ZSPC-a i Zakona o osobnoj iskaznici. Pritom su za svoje odluke naveli relevantne i dostatne razloge.

Ustavni sud ocjenjuje da nije došlo do povrede prava na pravično suđenje iz članka 29. stavka 1. Ustava.

13. Stoga je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno kao u točki I. izreke. Točka II. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-982/2018
 Zagreb, 27. rujna 2018.

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.