## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3368/2013 od 4. ožujka 2014.

### NN 34/2014 (18.3.2014.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3368/2013 od 4. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

621

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo R. Č. iz V., kojeg zastupaju mr. sc. R. M. i Č. P., odvjetnici iz Z., na sjednici održanoj 4. ožujka 2014. jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je R. Č. iz V. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupaju mr. sc. R. M. i Č. P., odvjetnici iz Z.

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž 151/13-7 od 24. travnja 2013. Tom je presudom odbijena podnositeljeva žalba i potvrđena je presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-6/13 od 21. siječnja 2013., donesena u postupku preuzimanja izvršenja strane kaznene presude, to jest egzekvature kazne koja je izrečena u stranoj državi.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu navedenim sudskim presudama povrijeđeni ljudska prava i temeljne slobode zajamčeni člankom 14. stavkom 2., člankom 29. stavkom 1. i stavkom 2. alinejom 5. te člankom 31. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.). Poziva se i na članke 3., 5. stavak 2., 118. stavak 3. (115. stavak 3.) i 119. (116.) Ustava. Navodi i povrede članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

2. Tijekom ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-6/13.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI KONKRETNOG SLUČAJA

3. Podnositelj ustavne tužbe, hrvatski državljanin, prouzročio je u Mađarskoj prometnu nesreću u kojoj su poginule dvije osobe. Nadležni mađarski sudovi osudili su ga na kaznu zatvora u trajanju od jedne (1) godine i deset (10) mjeseci i na zabranu upravljanja vozilom u trajanju od tri (3) godine. Podnositelj je zatražio da kaznu zatvora izvrši u Hrvatskoj, na što je pod određenim uvjetima pristala Mađarska, a Republika Hrvatska na to je dala svoju suglasnost.

Sukladno tome, pred nadležnim sudovima Republike Hrvatske proveden je postupak preuzimanja izvršenja strane kaznene presude (konkretno, postupak egzekvature kazne). U nastavku se prikazuju presude domaćih sudova donesene u tom postupku, protiv kojih je podnositelj podnio ustavnu tužbu.

1) Presuda Županijskog suda u Zagrebu

4. U točki I. izreke presude od 21. siječnja 2013., Županijski sud u Zagrebu prepisao je izreku kaznene presude protiv podnositelja koju je donio mađarski sud. Ona glasi:

»Utvrđuje se da je osuđeni R. Č.« (osobni podaci ispušteni – op. Ustavni sud) »osuđen presudom Suda u Kaposvaru od 14. studenog 2012. godine broj l.Bf.479/2012/8 kojom je preinačena presuda Gradskog suda u Marcaliju od 29. lipnja 2012. godine broj 4.B. 124/2012/8 u odluci o kazni na način da se optuženi R. Č. zbog kaznenog djela uzrokovanja prometne nesreće koje je protivno članku 187. stavak 1. i 2. točka b. Kaznenog zakona osuđuje na kaznu zatvora u trajanju 1 (jedne) godine i 10 (deset) mjeseci te mu se zabranjuje upravljanje vozilom na 3 (tri) godine. Optuženik se može nakon isteka polovine odslužene kazne uvjetno pustiti na slobodu. Sud određuje ukidanje, zapljenu te uništenje žarulje stražnjeg pozicijskog svjetla te stražnjeg kočionoga svjetla osobnoga vozila reg. oznaka ITZ-106 koje je kod Gradskoga suda u Marcaliju evidentirano pod ev. Brojem Bnyk. 34/2011. Sud obvezuje optuženika da na obavijest Gospodarskoga ureda Suda u Kaposvaru u roku od 15 dana uplati svotu od 1.197.663 (slovima: jedanmilijunstodevedesetsedamtisućašestošezdesettri) forinte u korist države na ime kriminalističkih troškova dok pak svota od 518.372 (slovima: petstoosamnaesttisućatristosedamdesetdvije) forinte kriminalističkog troška, kao i trošak od 68.580 (slovima: šezdesetosamtisućapetstoosamdeset) forinti koji je nastao tijekom drugostupanjskog postupka ostaje na teret državi.«

4.1. U točki II. izreke presude od 21. siječnja 2013., Županijski sud u Zagrebu je presudio:

»Temeljem članka 272. stavka 4. Kaznenog zakona u svezi s člankom 71. stavkom 1. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima

osuđeni R. Č.

osuđuje se

NA KAZNU ZATVORA U TRAJANJU OD 1 (JEDNE) GODINE I 10 (DESET) MJESECI

Temeljem odredbe članka 55. stavak 1. Kaznenog zakona osuđeni R. Č. može se otpustiti s izdržavanja kazne nakon što je protekla najmanje jedna polovina vremena izdržane kazne, a pod uvjetima koji su određeni u Zakonu o izvršavanju kazne zatvora.«

Dalje je u točki II. izreke presude Županijskog suda u Zagrebu presuđeno da se na temelju članka 78. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00.- odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, 129/00., 51/01., 111/03., 190/03. – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, 105/04., 84/05.- ispravak, 71/06., 110/07., 152/08., 57/11., 77/11. – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, 143/12. – čl. 36. Zakona o pravnim posljedicama osude, kaznenoj evidenciji i rehabilitaciji, u daljnjem tekstu: KZ/97) prema podnositelju primjenjuje sigurnosna mjera zabrane upravljanja motornim vozilom u trajanju od tri (3) godine.

Konačno, na temelju članka 73. stavka 4. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04., u daljnjem tekstu: ZoMPPuKS), u točki II. izreke presude Županijskog suda u Zagrebu podnositelj se obvezuje da »na obavijest Gospodarskog ureda Suda u Kaposvaru u roku 15 dana uplati iznos od 1.197.663,00 (slovima: jedanmilijunstodevedesetsedamtisućašestošezdesettri) forinte u korist Mađarske na ime kriminalističkih troškova, dok kriminalistički trošak u iznosu 518.372,00 (slovima: petstoosamnaesttisućatristosedamdesetdvije) forinte, kao i trošak nastao tijekom drugostupanjskog postupka u iznosu 68.580,00 (slovima: šezdesetosamtisućapetstoosamdeset) forinti ostaje na teret Mađarske«.

4.2. Županijski sud u Zagrebu naveo je u obrazloženju presude:

»Sukladno članku 71. stavak 1. ZOMP-a« (Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima – op. Ustavni sud) »sud je u izreku presude unio potpunu izreku i naziv suda iz presude stranog suda te izrekao sankciju.

Naime, razmatrajući presude nadležnog suda u Mađarskoj sud je prvotno utvrdio da se one, a sukladno članku 70. stavak 2. ZOMP-a, ne temelje na činjenicama koje se protive javnom moralu i pravnom poretku Republike Hrvatske. Nadalje, kazneno djelo uzrokovanja prometne nesreće za koje je pred Sudom u Kaposvaru R. Č. proglašen krivim kažnjivo je i po Kaznenom zakonu Republike Hrvatske kao kazneno djelo protiv opće sigurnosti ljudi i imovine i sigurnosti prometa – izazivanje prometne nesreće, iz članka 272. stavka 4. Kaznenog zakona (‘Narodne novine’ 110/97., 27/98., 129/00., 51/01., 111/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07., 152/08., 57/11. nastavno: KZ), za koje kazneno djelo je propisana kazna zatvora od šest mjeseci do pet godina.

Imajući na umu iznijeto, sud je osuđenom R. Č., a kako je i određeno člankom 70. ZOMP-a, izrekao sankciju prema kaznenom zakonodavstvu Republike Hrvatske, pri čemu je bio vezan za činjenično stanje utvrđeno u presudi mađarskog suda. Prilikom odluke o kaznenoj sankciji osuđeniku sud je u cijelosti prihvatio sve olakotne i otegotne okolnosti utvrđene presudom mađarskog suda, a koje su bile odlučne prilikom odmjeravanja kazne osuđeniku.«

4.3. U odnosu na mogućnost uvjetnog otpusta podnositelja, Županijski sud u Zagrebu naveo je u obrazloženju presude:

»Budući je pravomoćnom presudom Suda u Kaposvaru od 14. studenog 2012. godine ... utvrđeno da se osuđeni R. Č. može uvjetno pustiti na slobodu nakon isteka polovine odslužene kazne, sud je razmatrajući odredbe o uvjetnom otpustu propisane člankom 55. stavak 1. KZ Republike Hrvatske utvrdio da su one u bitnome istovjetne odredbama o uvjetnom otpustu propisanim člankom 47. Kaznenog zakona Mađarske, a koje su primijenjene na osuđenog R. Č.. Tako iz citiranih zakonskih odredbi proizlazi da osuđenik, nakon jedne polovine izdržane kazne, može biti uvjetno otpušten s izdržavanja kazne na koju je osuđen te o kojem uvjetnom otpustu odlučuje nadležno tijelo.«

2) Presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske

5. Vrhovni sud odbio je osporenom presudom podnositeljevu žalbu (u izreci se navodi jednina, dok se u obrazloženju ističe da je podnositelj podnio dvije žalbe, jednu po odvjetniku M., a drugu po odvjetniku P., te da žalbe nisu osnovane).

Odgovarajući na podnositeljev žalbeni navod (koji je ponovljen i u ustavnoj tužbi) da on i njegov branitelj nisu bili obaviješteni o održavanju sjednice izvanraspravnog vijeća prvostupanjskog suda, Vrhovni sud je naveo:

»Protivno žalbenim navodima prema čl. 72. st. 3. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima nadležni sud donosi presudu u vijeću bez prisutnosti stranaka.

Navedena zakonska odredba nije u koliziji s Europskom konvencijom o ljudskim pravima jer je u čl. 6. toč. 1. Konvencije garantirano da prilikom utvrđivanja osnovanosti kakve krivične optužbe svatko ima pravo na pravično suđenje i javnu raspravu. Pravično suđenje počinje garancijom koja ima sve atribute sudskog oblika preispitivanja i pristup sudu mora biti suštinski, a ne formalan.

U konkretnom kaznenom postupku koji se protiv osuđenika vodio pred mađarskim sudom poštivana je navedena odredba, osuđeniku je suđenu u prisutnosti i omogućeno mu je da se očituje o optužbi. Osigurana su mu i sva ostala prava iz čl. 6. Europske konvencije o ljudskim pravima što se žalbom niti ne osporava.

Dakle, navedena odredba na koju se poziva žalba odnosi se na suđenje i javnu raspravu, a ne postupak egzekvature, što je sukladno i čl. 29. st. 2. alineja 5. Ustava Republike Hrvatske na koji se poziva žalba i koji određuje da u slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela optuženik ima pravo da mu se sudi u njegovoj nazočnosti, ukoliko je dostupan sudu.

U konkretnom slučaju žalba propušta razlikovati postupak suđenja od postupka izvršenja pravomoćne presude stranog suda.«

Vrhovni sud stoga je ocijenio da nije ostvarena postupovna povreda iz članka 468. stavka 1. točke 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 143/12., u daljnjem tekstu: ZKP), a ni ona iz članka 468. stavka 3. ZKP-a. Potonju je povredu podnositelj obrazlagao propustom da se primijeni članak 468. stavak 1. točka 3. ZKP-a, smatrajući da je onemogućavanje prisutnosti osuđenika i branitelja sjednici izvanraspravnog vijeća u postupku egzekvature utjecalo ili moglo utjecati na presudu. Time je povrijeđeno podnositeljevo pravo na obranu. Te je prigovore podnositelja Vrhovni sud ocijenio neosnovanima.

5.1. Prema ocjeni Vrhovnog suda, neosnovano je podnositelj u žalbenom postupku isticao i postupovnu povredu iz članka 468. stavka 1. točke 10. ZKP-a. O toj postupovnoj povredi bi se radilo ukoliko je pobijenom presudom povrijeđen članak 13. ZKP-a koji propisuje da se presuda u povodu pravnog lijeka izjavljenog u korist okrivljenika, ako zakon drugačije ne propisuje (članak 544. stavak 2.), ne može izmijeniti na njegovu štetu. Imajući u vidu tu zakonsku odredbu, Vrhovni sud istaknuo je da nije jasno o kakvoj bi povredi bila riječ u konkretnom slučaju, budući da je drugostupanjski sud u kaznenom postupku, provedenom u Mađarskoj, preinačio presudu prvostupanjskog suda prihvaćajući žalbu državnog odvjetnika. Osim toga, pitanje valjanosti presude stranog suda u postupku preuzimanja njezinog izvršenja ne može se postaviti u domaćem pravu.

5.2. Vrhovni sud dalje je ocijenio da nije ostvarena ni postupovna povreda iz članka 468. stavka 1. točke 11. ZKP-a, budući da je prvostupanjski sud dao dostatne razloge za sva svoja utvrđenja, pa tako i za odluku o kazni. Naime, prvostupanjski sud pozvao se na olakotne i otegotne okolnosti iz pravomoćne presude stranog suda. Budući da se prvostupanjska i drugostupanjska presuda nalaze u spisu, nije bilo potrebno, prema stajalištu Vrhovnog suda, navoditi sve utvrđene okolnosti, tim više što je riječ o činjeničnim utvrđenjima.

5.3. U odnosu na podnositeljev žalbeni razlog (koji ponavlja i u ustavnoj tužbi) da prvostupanjski sud nije pribavio potvrdu o izvršnosti presude stranog suda, Vrhovni sud je odgovorio:

»Neosnovano u žalbi izjavljenoj po branitelju mr. sc. M. osuđenik navodi da prvostupanjski sud nije pribavio potvrdu o izvršnosti presude stranog suda budući je uz prvostupanjsku presudu mađarskog suda priložena i drugostupanjska presuda kojom je prvostupanjska presuda preinačena, što je dovoljan dokaz o pravomoćnosti i izvršnosti presude stranog suda, jer druge smetnje za izvršenje predviđene konvencijama ili domicilnim pravom nisu utvrđene.

Osim toga, očigledno je da se to pitanje postavlja kao retoričko, a ne kao sporno, jer je upravo osuđenik dao inicijativu za preuzimanje izvršenja strane presude od strane Republike Hrvatske.«

5.4. Vrhovni sud dalje je naveo da se izjava o uzajamnosti u žalbi tumači protivno članku 17. stavku 1. ZoMPPuKS-a, budući da se načelo uzajamnosti primjenjuje u pružanju izvanugovorne međunarodne kaznenopravne pomoći, što ovdje nije slučaj. U drugostupanjskoj presudi se navodi:

»S obzirom da su i Republika Hrvatska i Mađarska potpisnice Konvencije o transferu osuđenih osoba Vijeća Europe, Europske konvencije o izručenju i Europske konvencije o uzajamnoj sudskoj pomoći u kaznenim stvarima, uzajamnost se ne traži jer su temelj za pružanje takve pomoći navedene Konvencije.

Međutim, neovisno o tome iz spisa proizlazi da se Ministar pravosuđa Republike Hrvatske pozvao na uzajamnost s ciljem preuzimanja izvršenja, s čime se očigledno suglasio i Ministar javne uprave i pravosuđa Mađarske kada je dostavio potrebnu dokumentaciju za provođenje egzekvature.

Izostanak potvrde o izvršnosti presude i izjave o uzajamnosti osuđenik ističe kroz žalbeni osnov pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja pa žalba, s obzirom na naprijed navedeno, nije osnovana niti iz tog žalbenog osnova.«

5.5. U odnosu na podnositeljev žalbeni razlog (koji ponavlja i u ustavnoj tužbi) da je došlo do povrede članka 9. stavka 1. točke b. i članka 11. stavka 1. točke d. Konvencije o transferu osuđenih osoba Vijeća Europe (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 14/94.), Vrhovni sud je naveo:

»Protivno žalbenim navodima Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao sud drugog stupnja, nije našao da bi bile povrijeđene navedene odredbe budući je prvostupanjski sud u skladu s čl. 70. st. 1. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći pobijanom presudom osuđeniku izrekao sankciju prema kaznenom zakonodavstvu Republike Hrvatske ne povrijedivši pri tome čl. 11. st. 1. toč. d. Konvencije o transferu osuđenih osoba.

Utvrđujući da je kazneno djelo za koje je os. Č. pravomoćno osuđen u Mađarskoj, kažnjivo i po kaznenom zakonu Republike Hrvatske, kao kazneno djelo protiv opće sigurnosti ljudi i imovine i sigurnosti prometa, izazivanje prometne nesreće iz čl. 272. st. 4. u svezi st. 2. i 1. KZ-a, prvostupanjski sud je os. Č. osudio na kaznu zatvora u trajanju od jedne godine i deset mjeseci, istu kaznu na koju je osuđen i stranom presudom.

Stoga nije došlo do tzv. ‘zabrane tranformacije in peius’, kako se ističe u žalbama, jer zamjenom kazne nije pogoršan kaznenopravni položaj osuđenika.«

5.6. U odnosu na podnositeljeve žalbene navode koji se odnose na primjenu uvjetnog otpusta, Vrhovni sud je u osporenoj presudi naveo da položaj osuđenika nije pogoršan ni unošenjem (u izreku pobijane presude) članka 55. stavka 1. KZ/97 o uvjetnom otpustu, na temelju koje odredbe se osuđenik može otpustiti s izdržavanja kazne nakon što je protekla najmanje jedna polovina vremena izdržane kazne, pod uvjetima koji su određeni Zakonom o izvršavanju kazne zatvora (»Narodne novine« broj 128/99., 55/00., 59/00., 129/00., 59/01., 67/01., 11/02., 76/07., 27/08., 83/09., 18/11., 48/11., 125/11. i 56/13., u daljnjem tekstu: ZIKZ). Vrhovni sud je naveo:

»Navedeni uvjet je istovjetan onome iz strane presude u kojoj je navedeno ‘optuženik se može, nakon isteka polovine odslužene kazne uvjetno otpustiti na slobodu’.

Odluku o uvjetnom otpustu donosi nadležno tijelo i taj postupak nije predmet razmatranja u ovom postupku egzekvature, kako se to opširno nastoji osporiti u obje žalbe, elaboriranjem provođenja postupka uvjetnog otpusta.«

5.7. Neosnovanim je Vrhovni sud ocijenio i podnositeljev žalbeni navod o povredi zakona jer je, prema mišljenju podnositelja, na njegov slučaj trebalo primijeniti novi Kazneni zakon (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/12., u nastavku: KZ/11) i izreći mu djelomičnu uvjetnu osudu. Vrhovni sud obrazložio je da se prema počinitelju kaznenog djela primjenjuje zakon koji je bio na snazi u vrijeme kada je kazneno djelo počinjeno pa je osnovano prvostupanjski sud utvrdio da je trebalo primijeniti Kazneni zakon iz 1997. (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 129/00., 51/01., 111/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07., 152/08. i 57/11., u daljnjem tekstu: KZ/97). Nadalje, u postupku egzekvature ne može se govoriti o primjeni blažeg zakona u smislu članka 3. stavka 2. KZ/11 jer do primjene tog instituta dolazi samo do pravomoćnosti presude, a poslije toga on nema značaja.

5.8. Konačno, kad je riječ o podnositeljevom prigovoru na odluku o kazni, Vrhovni sud je ocijenio da je, protivno žalbenim navodima, prvostupanjski sud osnovano prihvatio sve olakotne i otegotne okolnosti utvrđene u pravomoćnoj presudi stranog suda. Domaći sud je u pravilu vezan sankcijom koju je izrekao sud države izricanja kazne. U konkretnom slučaju, u tom pravcu su i postavljeni uvjeti Mađarske za preuzimanje izvršenja od Republike Hrvatske, na što je Ministar pravosuđa Republike Hrvatske dao suglasnost. Stoga okolnosti koje se navode u žalbi osuđenika ne mogu rezultirati blažom kaznom, tim više što su u prometnoj nesreći smrtno stradale dvije osobe.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

6. U ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja prigovore navedene u žalbi. Prvo ističe da je nadležni prvostupanjski sud odlučivao u raspravi bez prisustva podnositelja i da mu je time uskraćeno pravo praćenja tijeka rasprave i pravo na sudjelovanje u raspravi te pravo obrane. Ističe i povrede prava na pristup sudu te prava na javno suđenje i javno izricanje presude.

Dalje navodi da je Županijski sud u Zagrebu postupao arbitrarno i da nije ocjenjivao, a nije dao ni razloge kojima se rukovodio pri izricanju sankcije, što je bio dužan učiniti jer su to razlozi o odlučnim činjenicama. Potom navodi da u postupku odlučivanja taj sud nije izveo dokaz uvidom u potvrdu izvršnosti presude stranog suda, na što ga obvezuje članak 76. stavak 1. točka 2. ZoMPPuKS-a.

Smatra i da je ta presuda na štetu podnositelja izmijenila pravomoćnu presudu stranog suda, čime je povrijeđeno načelo »zabrane transformacije in pejus«. Županijski sud u Zagrebu također nije uzeo u obzir okolnosti koje su trebale dovesti do blaže osude (podnositeljevo sudjelovanje u Domovinskom ratu, odlikovanje Redom kneza Domagoja s ogrlicom).

Tvrdi da je izvjesno kako po osporenoj presudi neće biti pušten na uvjetnu slobodu u trenutku polovine izdržane kazne zatvora, odnosno odmah nakon jedanaest (11) mjeseci kazne zatvora. Stoga će kaznu u Hrvatskoj izdržavati u duljem trajanju od one koju bi izdržavao po presudi mađarskog suda.

Vrhovni sud u cijelosti je potvrdio presudu Županijskog suda u Zagrebu, pa je time, prema mišljenju podnositelja, »preuzeo odgovornost za nezakonitu odluku i povrijedio je prava podnositelja jer mu je odredio težu kaznu od kazne izrečene u Mađarskoj«.

U nastavku se ti prigovori podrobnije obrazlažu.

7. Podnositelj ističe da su Vrhovni sud i Županijski sud u Zagrebu povrijedili temeljne elemente prava na pošteno suđenje koji su izrijekom sadržani u članku 6. stavku 1. Konvencije i članku 29. Ustava, i to: pravo na pristup sudu, pravo na javno suđenje i javno izricanje presude, pravo na saslušanje, pravo na dokaz, zabrana arbitrarnog postupanja, pravo na pravnu sigurnost i pravo na obrazloženu odluku.

U odnosu na istaknute povrede prava na pristup sudu, prava na javno suđenje i javno izricanje presude, prava na saslušanje i prava na dokaz, u ustavnoj tužbi se navodi:

»Pravo na pristup sudu je konvencijsko i ustavno pravo, sastavni je dio prava na sud zbog čega je to neizostavni dio prava na pošteno suđenje.

Iako je člankom 72. stavak 3. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima određeno da će nadležni sud donijeti presudu bez prisutnosti stranaka, sud je taj Zakon dužan tumačiti u skladu s navedenim konvencijskim jamstvom o pravu na pristup sudu.

Ta obveza suda proizlazi iz članka 141. Ustava Republike Hrvatske kojim je određeno da međunarodni ugovori koji su sklopljeni i potvrđeni u skladu s Ustavom i objavljeni, a koji su na snazi, čine dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske, a po pravnoj su snazi iznad zakona.

(...)

Prvostupanjski sud je podnositelju ustavne tužbe oduzeo to pravo, a drugostupanjski sud je odbijanjem žalbe preuzeo odgovornost za povredu navedenog ustavnog prava.

Time je povrijeđeno i pravo na javno suđenje koje se sastoji u pravu prisustvovanja radu suda i sudjelovanja u postupku kao i u obvezi suda da presudu izrekne javno.

Podnositelj ustavne tužbe ima opravdani interes za prisustvovanje sjednici suda koji odlučuje o priznavanju strane sudske odluke u postupku preuzimanja izvršenja njegove kazne. Ima pravo na saslušanje i na dokaz (radi iznošenja i dokumentiranja olakotnih okolnosti koje su mjerodavne za egzekvaturnu odluku) te svakako i interes za iznošenje pravnih i činjeničnih razloga koji su važni za donošenje odluke o sankciji, međutim, od suda nije bio niti obaviješten o održavanju sjednice izvanraspravnog vijeća pa su mu sva navedene prava oduzeta.«

Podnositelj smatra da razlozi navedeni u presudi Vrhovnog suda ne sadržavaju obrazloženja iz kojih bi proizlazilo da je taj sud u donošenju odluke meritorno razmotrio prigovore podnositelja ustavne tužbe, a iz presude ne proizlaze ni jasni i određeni razlozi o neosnovanosti iznesenih prigovora. U ustavnoj tužbi dalje navodi:

»Arbitrarnost u suđenju i proizvoljna primjena materijalnog prava proizlazi iz tvrdnje Vrhovnog suda RH da izvanraspravno vijeće Županijskog suda pri odlučivanju nije trebalo obavijestiti podnositelja ustavne tužbe o održavanju sjednice jer je člankom 72. stavak 3. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima određeno da takve odluke sud donosi u vijeću bez prisutnosti stranaka.

Pri tome je Vrhovni sud RH sasvim zanemario hijerarhiju propisa određenu člankom 141. Ustava RH, prema kojem je Konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda po pravnoj snazi iznad svih drugih zakona. Ispravnim tumačenjem materijalnog prava i uvažavajući pri tome hijerarhiju propisa na način kako to određuje Ustav RH, nesporno je da konvencijsko jamstvo o pravu pristupa sudu i javnom suđenju, o pravu na saslušanje i pravu na dokaz upućuje na zaključak da je u egzekvaturnom postupku potrebno osigurati, i zaštititi, interes osobe o čijoj se kazni odlučuje.

Nije prihvatljiva primjedba Vrhovnog suda RH da je iznoseći prigovor o nedopuštenom održavanju sjednice izvanraspravnog vijeća bez prisutnosti podnositelja ustavne tužbe žalba propustila razlikovati postupak suđenja od postupka izvršenja pravomoćne presude stranog suda.

Upravo suprotno, postupak egzekvature predstavlja preuzimanje izvršenja strane kaznene presude u kojem se strana kaznena sankcija, u sudskom postupku i odlukom suda, treba prilagoditi propisima unutarnjeg zakonodavstva. U tom postupku domaća pravosudna tijela mogu potpuno slobodno, uz ograničenja iz članka 11. stavak 1. Konvencije o transferu osuđenih osoba, zamijeniti stranu kaznu oduzimanja slobode vlastitom. U tom postupku, pored ostalog, ocjenjuju se i okolnosti koje utječu na odabir vrste i visinu kaznene sankcije koja je utvrđena tijekom postupka pred stranim sudom.«

Podnositelj smatra da iz povezivanja u logičnu i smislenu cjelinu odredaba ZIKZ-a s odredbama ZoMPPuKS-a, te ispravnim pravnim tumačenjem postupka egzekvature, proizlazi da je po pravnoj prirodi i sadržaju egzekvatura zapravo suđenje, a ne izvršenje pravomoćne presude stranog suda, kako to pogrešno zaključuje Vrhovni sud.

7.1. Podnositelj dalje navodi da na isti način Vrhovni sud arbitrarno sudi i proizvoljno primjenjuje materijalno pravo kad tvrdi da sud prvog stupnja nije trebao pribaviti potvrdu izvršnosti presude stranog suda jer je uz prvostupanjsku presudu mađarskog suda priložena i drugostupanjska presuda kojom je prvostupanjska presuda preinačena, i da je to dovoljan dokaz o pravomoćnosti i izvršnosti presude stranog suda.

Naglašava da je on dao inicijativu jer je zainteresiran za preuzimanje izvršenja strane sudske odluke u Republici Hrvatskoj. Međutim, dajući takvu inicijativu s pravom je očekivao da će pravosudna tijela u Republici Hrvatskoj na zakonit način odlučiti o preuzimanju izvršenja strane presude, a da će se nakon toga ta presuda na zakonit način i izvršiti. Smatra da je Vrhovni sud propustio razlikovati pravomoćnu presudu mađarskog suda kojom je potvrđena prvostupanjska presuda od potvrde izvršnosti koju je prema članku 76. stavku 1. točki 1. ZoMPPuKS-a sud prvog stupnja dužan pribaviti u postupku egzekvature.

8. Dalje navodi da je osnovnim žalbenim prigovorom, koji je također odbijen presudom Vrhovnog suda, upozorio da je presudom Županijskog suda u Zagrebu povrijeđen članak 13. ZKP-a, jer je ta presuda na štetu podnositelja izmijenila pravomoćnu presudu stranog suda i time je, zbog povrede članka 9. stavka 1. točke b. i članka 11. stavka 1. točke d. Konvencije o transferu osuđenih osoba, povrijeđeno načelo »zabrane transformacije in pejus«. Tvrdi da je Vrhovni sud bio dužan, sukladno ZoMPPuKS-u, u postupku egzekvature »u najvećoj mogućoj mjeri« prilagoditi domaću kaznu kazni izrečenoj u državi koja ju je izrekla. Podnositelj dalje ističe da nije jasno zbog kojih razloga Vrhovni sud uopće nije obrazložio odluku o odbijanju žalbenog prigovora podnositelja o povredi načela »zabrane transformacije in pejus«, već ga je arbitrarno otklonio tvrdnjom da se preispitivanje valjanosti presude stranog suda ne može postaviti u domaćem pravu i da je u Mađarskoj drugostupanjska presuda donesena povodom žalbe državnog odvjetnika.

8.1. Konkretno, Županijski sud u Zagrebu, prema mišljenju podnositelja, presudom o preuzimanju izvršenja strane kaznene presude doslovno je potvrdio sankciju koja je izrečena presudom stranog suda, a tu presudu nije, iako je bio dužan, prilagodio propisima nacionalnog zakonodavstva. Vrhovni sud je u cijelosti potvrdio takvu presudu Županijskog suda u Zagrebu pa je time preuzeo odgovornost za nezakonitu odluku i povrijedio je prava podnositelja jer mu je odredio težu kaznu od kazne izrečene u Mađarskoj. Pojašnjava da prema članku 1. stavku 11. točki d. Konvencije o transferu osuđenih osoba domaći sud ne smije zamjenom kazne pogoršati kaznenopravni položaj osuđenika, što je u konkretnom slučaju učinjeno, pa su Županijski sud u Zagrebu i Vrhovni sud povrijedili »načelo zabrane transformacije in pejus« jer su pogoršali kaznenopravni položaj podnositelja u odnosu na presudu stranog suda. Taj dio ustavne tužbe glasi:

»Iz presude mađarskog suda (Županijskog suda u Kaposvaru, br. lBf.479/2012/8 od 14. studenoga 2012.) je vidljivo da je podnositelju ustavne tužbe izrečena kazna zatvora u trajanju do jedne godine i deset mjeseci i da se nakon odsluženja polovice kazne može pustiti na uvjetnu slobodu.

Iz te presude je također vidljivo da se navedena kazna temelji na članku 47. stavak 3. Kaznenog zakonika Republike Mađarske koji određuje da ‘u posebno zasluženim slučajevima sud može u presudi izrijekom odrediti da se osuđenik nakon odsluženja polovice izrečene kazne može pustiti na uvjetnu slobodu’. Povezujući presudu mađarskog suda s mjerodavnim propisima o izvršavanju kazne – mađarskom Uredbom Ministarstva pravosuđa o kazni lišenja slobode i pritvoru 6/1996 (VII. 12) i Uredbom sa zakonskom snagom o izvršenju kazni i mjera br. 11/1979 – proizlazi da bi izvršenje kazne u Republici Mađarskoj, sukladno presudi mađarskog suda, podnositelj ustavne tužbe zbog ‘posebno zasluženog slučaja’ (osobito olakotnih okolnosti) bio pušten na uvjetnu slobodu u trenutku izdržane polovine kazne zatvora, odnosno odmah nakon jedanaest mjeseci kazne zatvora.

Za razliku od izvršavanja te kazne u Republici Mađarskoj po presudi mađarskog suda, izvršavanje kazne u Republici Hrvatskoj po presudi Vrhovnog suda podnositelj ustavne tužbe, sasvim je izvjesno, neće biti pušten na uvjetnu slobodu u trenutku polovine izdržane kazne zatvora, odnosno odmah nakon jedanaest mjeseci kazne zatvora i kaznu će u Hrvatskoj izdržavati u duljem trajanju od izdržavanju u Mađarskoj.

Pri donošenju pobijane presude Vrhovni sud uopće nije imao u vidu Uredbe Ministarstva pravosuđa Republike Mađarske koje reguliraju pitanje odlučivanja i odobravanja uvjetnog otpusta na drugačiji i bitno različiti način od hrvatskih propisa (Kazneni zakon i Zakon o izvršavanju kazne zatvora).

Zapravo, Vrhovni sud se uopće nije bavio sustavnom analizom i primjenom prava kako bi u egzekvaturi ispunio zakonsku obvezu i mađarsku kaznu ‘u najvećoj mogućnoj mjeri’ prilagodio kazni prema domaćem pravu.

Umjesto toga, pitanje uvjetnog otpusta Vrhovni sud je riješio na način da je podnositelju ustavne tužbe odredio mogućnost uvjetnog otpuštanja iz članka 55. stavak 1. Kaznenog zakona ali time, za razliku od mađarske presude, nije odredio vrijeme uvjetnog otpuštanja već je podnositelju ustavne tužbe zapravo samo ponudio mogućnost uvjetnog otpusta koji, i neovisno od odluke Vrhovnog suda, pripada svim zatvorenicima na izdržavanju kazne zatvora ako ispunjavaju uvjete za primjenu tog instituta.

Prema mađarskim Uredbama (članak 198. uredbe Ministarstva pravosuđa o kazni lišenja slobode i pritvoru) ustanova izvršavanja kazne zatvora neodgodivo podnosi prijedlog sucu izvršitelju tri mjeseca prije dospijeća roka za puštanje na uvjetnu slobodu, a o otpustu na uvjetnu slobodu odlučuje sudac izvršitelj temeljem prijedloga ustanove u kojoj se izvršava kazna prije isteka roka za puštanje na uvjetnu slobodu (članak 8. Uredbe sa zakonskom snagom o izvršenju kazni i mjera).

Iz navedenog proizlazi da bi u slučaju izvršavanja kazne u Republici Mađarskoj podnositelj ustavne tužbe proveo u zatvoru jedanaest mjeseci, a da bi odmah nakon toga bio pušten na uvjetnu slobodu koja jedino može biti spriječena eventualnim disciplinskim prekršajem pri izvršavanju kazne zatvora (članak 198. stavak 3. Uredbe Ministarstva pravosuđa o kazni lišenja slobode i pritvoru 6/1996).«

U ustavnoj tužbi zaključno navodi da je Vrhovni sud povrijedio članak 31. stavak 1. Ustava i članak 7. stavak 1. Konvencije (nema kazne bez zakona) koji je bitni element vladavine prava iz članka 3. Ustava. Osim toga, doslovnim prijepisom sadržaja mađarske presude u dijelu koji se odnosi na uvjetni otpust, ali na način kako ga regulira članak 55. KZ/97 i ZIKZ, Vrhovni sud je, prema mišljenju podnositelja, analogijom i ekstenzivno, na zabranjeni način, tumačio kazneno pravo na njegovu štetu. Time je na vrlo grubi način povrijeđeno ustavno i konvencijsko pravo (ne može se odrediti teža kazna od one koja je bila primjenjiva u času kad je kazneno djelo počinjeno).

9. Ustavnom sudu predlaže da usvoji ustavnu tužbu i ukine osporene presude.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

1) Članak 29. stavak 1. Ustava i članak 6. stavak 1. Konvencije

10. Većina prigovora koje je podnositelj iznio u ustavnoj tužbi odnosi se na različite povrede prava na pošteno suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. i stavkom 2. alinejom 5. Ustava te člankom 6. stavkom 1. Konvencije u njegovom kaznenom aspektu (pravo na pristup sudu, pravo na javno suđenje i javno izricanje presude, pravo na saslušanje, pravo na dokaz, zabrana arbitrarnog postupanja, pravo na pravnu sigurnost i pravo na obrazloženu odluku).

Stoga je prvo potrebno odgovoriti jesu li jamstva iz članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije primjenjiva na postupke egzekvature, o čemu ovisi i dopuštenost tih prigovora.

10.1. Članak 29. stavak 1. i stavak 2. alineja 5. Ustava glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela … optuženik ima pravo:

(...)

- da mu se sudi u njegovoj nazočnosti, ukoliko je dostupan sudu,

(...)«

Prva rečenica članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. ...«

10.2. Ustavni sud je u odgovoru na postavljeno pitanje razmotrio mjerodavna stajališta Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) o općoj primjenjivosti članka 6. Konvencije na postupke izvršenja stranih sudskih presuda.

11. ESLJP smatra da je građanski aspekt članka 6. stavka 1. Konvencije načelno primjenjiv na postupke izvršenja stranih sudskih presuda, ali to ovisi o okolnostima svakog konkretnog slučaja.

Tako je u predmetu Saccoccia protiv Austrije (odluka, 5. srpnja 2007., zahtjev br. 69917/01), ESLJP utvrdio da postupak izvršenja naloga stranog suda o zapljeni imovine (exequatur proceedings concerning the execution of a forfeiture order) potpada pod doseg građanske glave članka 6. Konvencije:

»Sud primjećuje da se konkretni slučaj odnosi na spor između podnositelja zahtjeva i austrijskih vlasti o tome jesu li ili nisu ispunjeni uvjeti za izvršenje pravomoćnog naloga za zapljenu sredstava (koji je izdao) američki sud. Ishod spora bio je odlučujući za to može li ili ne podnositelj zahtjeva ostvarivati svoja prava koja se tiču tih sredstava. Odluke austrijskih sudova dovele su do toga da je nalog za zapljenu postao izvršan i da su podnositelju zahtjeva trajno oduzeta ta sredstva.

Iz tih razloga, Sud zaključuje da se članak 6. stavak 1. primjenjuje u svom građanskom aspektu.«

11.1. Sukladno tome, jednom kad se ustanovi da je na predmet primjenjiv članak 6. stavak 1. Konvencije u svom građanskom aspektu, načelno sva jamstva poštenog suđenja inherentna građanskoj glavi članka 6. stavka 1. Konvencije postaju primjenjiva na konkretan slučaj.

Tako je u predmetu Sholokhov protiv Armenije i Republike Moldavije (presuda, 31. srpnja 2012., zahtjev br. 40358/05) podnositelj zahtjeva bio moldavski državljanin koji je u vrijeme SSSR-a živio u Armeniji, radeći u tvornici mesa. Tamo je zadobio ozljedu na radu. Kasnije se preselio u Moldaviju i pred moldavskim sudovima zatražio naknadu štete od armenske tvornice mesa. Pravomoćnom presudom moldavskog suda od 27. ožujka 2003. podnositelju je priznata naknada štete u iznosu od 17.884 američka dolara. Međutim, u postupku egzekvature armenski sudovi odbili su izvršiti tu presudu, upućujući na to da već postoji ranija pravomoćna presuda donesena u istoj stvari između istih stranaka na istoj pravnoj osnovi. ESLJP je utvrdio da su armenski sudovi povrijedili članak 6. stavak 1. Konvencije zbog neizvršenja presude moldavskog suda, jer nisu obrazložili razloge za odbijanje njezina izvršenja. Time su povrijedili članak 6. stavak 1. Konvencije:

»69. ... Sud primjećuje da, iako načelo na temelju kojeg je podnositeljev zahtjev odbačen nije, samo po sebi, nerazumno, način na koji je to učinio Građanski žalbeni sud jest ono na što bi Sud usmjerio svoju pažnju. Konkretno, odluka Građanskog žalbenog suda od 23. travnja 2004. sadržava samo formalno citiranje članka 55. Konvencije« (Minske konvencije od 22. siječnja 1993. – op. Ustavni sud) »dok nisu dani nikakvi razlozi zašto on smatra da se presude iz 1988. i 2003. bave istom stvari (had the same subject matter). ...

70. Kasacijski sud nije ni pokušao ispraviti tu situaciju već je jednostavno podržao odluku žalbenog suda izjavljujući da je podnositeljeva žalba – u kojoj je potonji tvrdio da predmet dvaju presuda nije isti – bila neosnovana (unsubstantiated).

71. Na temelju toga, Sud zaključuje da način na koji je Građanski žalbeni sud odbacio podnositeljev zahtjev za priznanjem i izvršenjem presude iz 2003. ... nije poštovao zahtjeve poštenog suđenja.

72. Sukladno tome, došlo je do povrede članka 6. stavka 1. Konvencije.«

12. Suprotno tome, postupak izvršenja strane kaznene presude u konvencijskom se pravu smatra postupkom izvršenja već pravomoćno dosuđene kazne. Stoga kazneni aspekt članka 6. Konvencije nije primjenjiv na postupke egzekvature, s obzirom da se taj postupak ne odnosi na odlučivanje o »optužbi za kazneno djelo«, kako to zahtijeva navedeni članak.

To je svoje ustaljeno stajalište ESLJP ponovio, primjerice, u predmetu Ciok protiv Poljske (presuda, 23. listopada 2012., zahtjev broj 498/10), u kojem je utvrdio:

»38. Sud napominje da poljski sudovi nisu odlučivali o optužbi za kazneno djelo protiv podnositelja kad su zamjenjivali (converting) njegovu belgijsku kaznu u poljsku, koja je očito bila predmet izvršenja (…). Stoga ni članak 6. nije primjenjiv na te postupke te je stoga ovaj prigovor u nesuglasnosti ratione materiae s odredbama Konvencije u smislu članka 35. stavka 3. točke a) i treba biti odbačen u skladu s člankom 35. stavkom 4.«

13. Zaključno, članak 6. Konvencije ne primjenjuje se na postupke izvršenja kaznenih sankcija, uključujući postupke izvršenja stranih kaznenih presuda i egzekvaturu kazne, jer se u tim postupcima ne odlučuje o »optužbi za kazneno djelo«, kako to stipulira navedena konvencijska odredba.

Ustavni sud prihvaća da se ni članak 29. Ustava ne primjenjuje na postupke izvršenja kaznenih sankcija jer se u tim postupcima ne odlučuje o »sumnji ili optužbi za kazneno djelo«, kako to stipulira navedena ustavna odredba. Sukladno tome, članak 29. Ustava ne primjenjuje se ni na postupke izvršenja stranih kaznenih presuda, uključujući egzekvaturu kazne.

Ovim stajalištem Ustavni sud usklađuje svoju praksu s ustaljenom praksom ESLJP-a u tim pitanjima.

14. Stoga je na temelju članka 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) riješeno kao u točki I. izreke rješenja.

2) Članak 31. stavak 1. Ustava i članak 7. stavak 1. Konvencije

15. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da je osporena presuda izmijenila pravomoćnu presudu mađarskog suda, budući da su hrvatski sudovi propustili na njegovu štetu zamijeniti kaznu za onu koja je predviđena mađarskim pravom. Poziva se na povredu članka 31. stavka 1. Ustava i članka 7. stavka 1. Konvencije. Te odredbe uređuju načelo nullum crimen nulla poena sine lege (nema djela nema kazne bez zakona).

I u ovom je dijelu postupka prvo potrebno odgovoriti jesu li jamstva iz članka 31. stavka 1. Ustava i članka 7. stavka 1. Konvencije primjenjiva na postupke egzekvature, o čemu ovisi i dopuštenost tih prigovora.

15.1. Članak 31. stavak 1. Ustava propisuje:

»Članak 31.

Nitko ne može biti kažnjen za djelo koje prije nego je počinjeno nije bilo utvrđeno zakonom ili međunarodnim pravom kao kazneno djelo, niti mu se može izreći kazna koja nije bila određena zakonom. Ako zakon nakon počinjenog djela odredi blažu kaznu, odredit će se takva kazna.

(...)«

Druga rečenica članka 7. stavka 1. Konvencije propisuje:

»Članak 7.

NEMA KAZNE BEZ ZAKONA

1. ... Isto se tako ne može odrediti teža kazna od one koja je bila primjenjiva u času kad je kazneno djelo počinjeno.

(...)«

Ustavni sud je u odgovoru na postavljeno pitanje razmotrio mjerodavna stajališta ESLJP-a o općoj primjenjivosti druge rečenice članka 7. stavka 1. Konvencije na postupke izvršenja stranih sudskih presuda (načelo nulla poena sine lege).

16. U predmetu Muller protiv Češke Republike (presuda, 6. rujna 2011., zahtjev broj 48058/09) podnositelj zahtjeva, češki državljanin, bio je osuđen u Njemačkoj na doživotnu kaznu zatvora te je kaznu inicijalno služio u toj zemlji, ali je na zahtjev bavarskog ministra pravosuđa Češka Republika kasnije preuzela izvršenje podnositeljeve kazne. Podnositelj je prigovorio da su češki sudovi propustili zamijeniti njegovu kaznu za onu koja je predviđena češkim pravom. ESLJP je utvrdio sljedeće:

»Sud mora prvo odrediti primjenjuje li se članak 7. Konvencije na odluke čeških sudova.

On ponavlja da je pojam ‘kazna’ (‘penalty’) u ovoj odredbi autonomni konvencijski pojam. Izričaj članka 7. stavka 1., druge rečenice, upućuje na to da je polazna točka bilo koje procjene o postojanju kazne (pitanje) proizlazi li mjera, koja je nametnuta, iz osude za ‘kazneno djelo’. Ostali čimbenici koji mogu biti uzeti u obzir kao relevantni s tim u vezi jesu priroda i svrha te mjere; njezina kvalifikacija prema nacionalnom pravu; postupci za donošenje i primjenu mjere; i njezina težina (...)

U ovom slučaju, Sud primjećuje da je nekoliko pritužbi na temelju članka 7. Konvencije o transferu osuđenih osoba, u kojima su bile optužene države izricanja kazne, bilo proglašeno nedopuštenima i bilo je odlučeno da se članak 7. ne primjenjuje na odluke o transferu u državi izricanja kazne (vidjeti, primjerice, Csoszánszki protiv Švedske (odluka), br. 22318/02, 27. lipnja 2006., i Szabó protiv Švedske (odluka), br. 28578/03, 27. lipnja 2006.). U potonjem slučaju Sud je presudio da se nije pojavilo nijedno pitanje na temelju članka 7. iako je ... kazna koju je on« (podnositelj zahtjeva – op. Ustavnog suda) »stvarno trebao služiti u državi koja provodi kaznu bila dulja od one koja je određena prema švedskom pravu. Sud je smatrao da se za podnositeljev transfer ili, preciznije, za implikacije (transfera) na njegov uvjetni otpust ne može smatrati da dovode do ‘kazne’ u smislu članka 7. Konvencije jer se pitanja uvjetnog otpusta tiču izvršenja kazne.

U ustanovljenoj praksi Suda povučena je razlika između mjere koja u biti konstituira ‘kaznu’ i mjere koja se tiče ‘izvršenja’ ili prisilne provedbe (enforcement) ‘kazne’; članak 7. primjenjuje se samo na prvu (...).«

Iako je naglasio da u praksi razlika ne može uvijek biti jasno povučena, u presudi Kafkaris protiv Cipra (presuda, veliko vijeće, 12. veljače 2008., zahtjev br. 21906/04, § 142.) ESLJP je izrijekom utvrdio da »kad se priroda i svrha mjere odnose na remisiju kazne ili na promjenu režima prijevremenog puštanja na slobodu, tada to ne čini dio ‘kazne’ u smislu članka 7.« Konvencije.

17. I u već spomenutom predmetu Ciok protiv Poljske (2012.) podnositelj je osporavao presude sudova u Poljskoj, kao državi koja provodi kaznu, s aspekta članka 7. Konvencije. ESLJP je odbacio prigovore sa sljedećim obrazloženjem:

»31. ... Sud smatra da se taj članak« (članak 7. Konvencije – op. Ustavnog suda) »ne primjenjuje na odluke poljskih sudova.

(...)

34. U ovom slučaju pitanje koje je postavio podnositelj svelo se isključivo na navodne razlike u uvjetima ranijeg otpusta. Kazna doživotnog zatvora koja je određena podnositelju u Belgiji ostala je ista.

35. U svjetlu svoje prakse, Sud stoga zaključuje da se pitanje uvjetnog otpusta tiče izvršenja kazne i da članak 7. Konvencije nije primjenjiv.

36. Slijedi da je ovaj prigovor nesuglasan ratione materiae s odredbama Konvencije u smislu članka 35. stavka 3. točke a) i mora biti odbačen u skladu s člankom 35. stavkom 4.«

18. Zaključno, članak 7. stavak 1. Konvencije ne primjenjuje se na slučaj podnositelja ustavne tužbe koji Ustavni sud razmatra u ovom postupku jer se taj slučaj odnosi na postupak izvršenja kaznene sankcije koju je izrekao strani sud, a ne na »kaznu« u smislu članka 7. Konvencije.

Ustavni sud prihvaća da se ni članak 31. stavak 1. Ustava ne primjenjuje na slučaj podnositelja ustavne tužbe iz istih razloga.

Hrvatski sudovi pravilno su utvrdili da je kazneno djelo, za koje je podnositelj pravomoćno osuđen u Mađarskoj, kažnjivo i po kaznenom zakonu Republike Hrvatske (kao kazneno djelo protiv opće sigurnosti ljudi i imovine i sigurnosti prometa – izazivanje prometne nesreće iz članka 272. stavka 4. u vezi sa stavcima 2. i 1. KZ/97). Nadležni domaći sudovi podnositelja su nakon toga osudili na kaznu zatvora u trajanju od jedne (1) godine i deset (10) mjeseci, to jest na istu kaznu na koju je osuđen i mađarskom presudom. Podnositeljeva je kazna, dakle, ostala ista. Stoga se u ovom predmetu ne otvara nijedno pitanje vezano uz članak 31. stavak 1. Ustava.

19. Sukladno prethodnim utvrđenjima, na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u točki I. izreke rješenja.

3) Članak 22. stavak 2. Ustava i članak 5. stavak 1. točka a) Konvencije

20. Povezujući presudu mađarskog suda s mjerodavnim mađarskim propisima o izvršavanju kazne zatvora, podnositelj zaključuje da bi u Mađarskoj »bio pušten na uvjetnu slobodu u trenutku izdržane polovine kazne zatvora, odnosno odmah nakon jedanaest mjeseci kazne zatvora«.

Suprotno tome, izvršavanjem kazne zatvora u Republici Hrvatskoj po presudi Vrhovnog suda njegova je osobna penalna pozicija pogoršana jer je izvjesno da neće biti pušten na uvjetnu slobodu u trenutku polovine izdržane kazne zatvora, odnosno odmah nakon jedanaest mjeseci kazne zatvora, kao što bi bio u Mađarskoj. Naime, o molbi za uvjetni otpust u Hrvatskoj odlučuje nadležno povjerenstvo. Podnositelj tvrdi da se ono sastaje svaka tri mjeseca, što konačno znači da će povjerenstvo o njegovoj molbi odlučivati znatno poslije izdržanih jedanaest (11) mjeseci zatvora, a i tad je neizvjesno hoće li tu molbu usvojiti jer donošenje odluke o uvjetnom otpustu nije naloženo presudom u postupku egzekvature, već ovisi o politici uvjetnog otpuštanja iz zatvora i o dinamici odlučivanja povjerenstva.

Temeljni je prigovor podnositelja, dakle, da će u Hrvatskoj služiti kaznu zatvora de facto dulje negoli bi se to moglo očekivati da je služi u Mađarskoj, zemlji koja mu je izrekla kaznu.

21. Ustavni sud prvo podsjeća da pritvaranje osobe radi izvršenja kazne zatvora uvijek mora biti rezultat osude (conviction) nadležnog suda, uslijediti nakon nje i o njoj ovisiti ili se dogoditi kao posljedica osude. To znači da mora postojati dostatna uzročna veza između kaznene presude i oduzimanja slobode u konkretnom slučaju. Navedena su stajališta potvrđena u praksi ESLJP-a u predmetima B. protiv Austrije (presuda, 28. ožujka 1990., zahtjev br. 11968/86, § 38.), Weeks protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, 2. ožujka 1987., Serije A br. 114, str. 23., § 42.) i Ciok protiv Poljske (2012., § 22.).

Budući da je u konkretnom slučaju služenje kazne zatvora podnositelja u Hrvatskoj utemeljeno na njegovoj kaznenoj osudi u Mađarskoj, nužna uzročna veza između kaznene osude i njegova lišenja slobode u Hrvatskoj nesporno postoji (usp. ESLJP, predmet Veermae protiv Finske, odluka, 15. ožujka 2005., zahtjev br. 38704/03).

Polazeći od podnositeljeve tvrdnje da će mu nakon donošenja presude u Hrvatskoj sloboda biti oduzeta dulje nego što bi to bilo na temelju mađarske presude, odnosno da će u Hrvatskoj doći do njegova produljenog pritvaranja, Ustavni sud utvrđuje da pravo koje je predmet ovog prigovora (pravo na slobodu) ulazi u okvire članka 22. stavka 2. Ustava i članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije. Mjerodavna odredba Ustava glasi:

»Članak 22.

(…)

Nikomu se ne smije oduzeti … sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Mjerodavna odredba Konvencije glasi:

»Članak 5.

PRAVO NA SLOBODU I SIGURNOST

1. ... Nitko se ne smije lišiti slobode osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

a) ako je zatvoren u skladu sa zakonom nakon presude nadležnog suda;

(...)«

Ostaje da se ispita otvara li u okolnostima konkretnog slučaja prigovor podnositelja neko ustavnopravno pitanje, to jest takvo o kojem bi Ustavni sud mogao raspravljati.

22. Ustavni sud podsjeća da se problemom, koji je sličan podnositeljevom, bavio i ESLJP u predmetu Ciok protiv Poljske (2012.). U tom su predmetu belgijski sudovi podnositelja, poljskog državljanina, osudili na kaznu doživotnog zatvora. Nakon provedenog postupka egzekvature, podnositelj je kaznu počeo služiti u Poljskoj. Nije bilo sporno da je podnositeljevo lišenje slobode na temelju presude belgijskih sudova bilo u suglasnosti s člankom 5. stavkom 1. točkom a) Konvencije. Podnositelj je tvrdio, međutim, da bi u Belgiji imao mogućnost podnijeti zahtjev za uvjetni otpust nakon što odsluži deset (10) godina od ukupno dosuđene mu kazne zatvora, a da poljsko pravo propisuje kako osoba kojoj je izrečena kazna doživotnog zatvora može podnijeti zahtjev za uvjetni otpust tek nakon što odsluži 25 godina svoje kazne. U tom konkretnom slučaju pretpostavke za uvjetni otpust podnositelja procjenjivale su se po općim pravilima poljskog prava, budući da belgijski sud, kao sud izricanja kazne, nije specificirao u svojoj presudi uvjet izvršenja (term on completion) koji bi se odnosio na uvjetni otpust (§ 21. presude Ciok). ESLJP je u presudi istaknuo:

»20. Podnositelj zahtjeva prigovorio je na temelju članka 5. Konvencije da je nakon njegova transfera u Poljsku njegovo pritvaranje bilo de facto dulje nego ono koje je mogao očekivati da je (kaznu) služio u državi koja ju je izrekla. Sud smatra da to govori kako se podnositeljev prigovor treba procijeniti u okviru članka 5. stavka 1. točke (a) Konvencije.

(…)

23. Budući da je služenje podnositeljeve kazne u Poljskoj bilo utemeljeno na njegovoj kaznenoj osudi u Belgiji, potrebna uzročna veza između osude i oduzimanja njegove slobode u Poljskoj još postoji (...).

24. Štoviše, Sud se mora uvjeriti da nema arbitrarnosti. S tim u vezi, Sud naglašava da je podnositelj usmjerio svoje prigovore protiv Poljske. Međutim, Europska konvencija o ljudskim pravima ne zahtijeva od stranaka ugovornica da nametnu svoje standarde trećim državama ili teritorijima. Određivanje strogog zahtjeva da kazna koja se služi u zemlji koja provodi kaznu (administering country) ne smije prelaziti kaznu koja bi se trebala služiti u zemlji izricanja kazne (sentencing country) također bi osujetilo postojeći trend prema osnaživanju međunarodne suradnje u upravljanju pravosuđem, trend koji je u načelu u interesu osoba o kojima je riječ (vidjeti Drozd i Janousek protiv Francuske i Španjolske, 26. lipnja 1992., § 110., Series A br. 240). Štoviše, Konvencija se mora koliko je moguće interpretirati u skladu s drugim pravilima međunarodnog prava kojih je dio (...). U ovom slučaju, Sud mora osobito uzeti u obzir Konvenciju o transferu i njezin Dodatni protokol.«

Primjenjujući ta načelna stajališta na konkretan slučaj, ESLJP je prvo utvrdio da mogućnost duljeg razdoblja kazne zatvora u državi koja provodi kaznu (longer period of imprisonment in the administering State) sama po sebi ne dovodi do arbitrarnog lišenja slobode sve dok kazna zatvora koja se treba odslužiti ne premašuje kaznu zatvora koja je određena u kaznenom postupku (§ 25. presude Ciok; v. i predmet Csoszánszki protiv Švedske, odluka, 27. lipnja 2006., zahtjev br. 22318/02).

Na toj je osnovi utvrdio da su u slučaju Ciok protiv Poljske (2012.) uvjeti služenja kazne doživotnog zatvora na koju je podnositelj osuđen u Belgiji ostali isti i nakon što je on transferiran u Poljsku. ESLJP je istodobno istaknuo da »stvari koje se odnose na politike ranijeg otpusta (early release policies), uključujući način njihove implementacije, ulaze u ovlasti koje ugovorne stranke imaju u području kaznenog pravosuđa i penalne politike (§ 26. presude Ciok; v. i predmet Kafkaris protiv Cipra, § 104.).

Na kraju je utvrdio i da »Konvencija ne priznaje pravo na uvjetni otpust (right to conditional release) (§ 27. presude Ciok). Sukladno tome, ESLJP je zaključio:

»28. Uzimajući u obzir prethodna razmatranja, u svjetlu cjelokupne dokumentacije koju je imao u posjedu, i u mjeri u kojoj stvari kojima se prigovara pripadaju njegovoj nadležnosti, Sud nalazi da one ne otkrivaju bilo kakvu pojavu povrede prava i sloboda utvrđenih Konvencijom i njezinim protokolima.

29. Slijedi da je ovaj prigovor očito neosnovan i mora biti odbačen u skladu s člankom 35. §§ 3. točkom (a) i 4. Konvencije.«

23. S obzirom na odredbe hrvatskog Ustava, Ustavni sud ne vidi nijedan razlog zbog kojeg bi u predmetu koji razmatra u ovom ustavnosudskom postupku bilo osnovano odstupiti od iznesenih pravnih stajališta ESLJP-a. U tom smislu primjećuje da je podnositeljevo lišenje slobode na temelju presude mađarskih sudova bilo u suglasnosti s člankom 22. stavkom 2. hrvatskog Ustava i člankom 5. stavkom 1. točkom a) Konvencije. Tu činjenicu podnositelj ne osporava.

23.1. Ustavni sud primjećuje da je Županijski sud u Zagrebu 10. siječnja 2013. uputio dopis Ministarstvu javne uprave i pravosuđa Mađarske koji u mjerodavnom dijelu glasi: »Razmatrajući spis predmeta utvrđeno je da spisu prileži odredba članka 47. Kaznenog zakona Mađarske koja se odnosi na uvjetnu kaznu koja je primijenjena na okrivljenog R. Č.. Prema odredbi članka 47. stavak 3. Kaznenog zakona Mađarske okrivljenik se može, nakon odsluženja jedne polovine kazne, otpustiti na uvjetni otpust. Kako bi, pravilno, prilikom preuzimanja izvršenja presude suda u Mađarskoj, izrekli sankciju okrivljenom R. Č. prema kaznenom zakonodavstvu Republike Hrvatske, molimo da nam dostavite odredbe mađarskog zakona iz kojih bi jasno proizlazilo da li se osuđenik nakon jedne polovine odslužene kazne mora pustiti na slobodu ili okrivljenikov uvjetni otpust s odsluženja kazne ovisi o odluci nadležnog tijela i pod kojim uvjetima«.

U spisu se nalazi ovjereni prijevod mjerodavnih odredaba mađarskog Temeljnog zakona, Kaznenog zakona (među kojima i tekst članka 47. Zakonskog akta IV. iz 1978.) i Zakona o kaznenom postupku, zajedno s potvrdom Ministarstva javne uprave i pravosuđa Mađarske o njihovoj vjerodostojnosti (broj: XX-NBSKFO/452/4/2013). Mjerodavne odredbe članka 47. mađarskog Zakonskog akta IV. iz 1978. Kaznenog zakona glase:

»Članak 47.

(1) Sud može otpustiti osuđenika s izdržavanja kazne zatvora ukoliko se osnovano očekuje – zbog dobrog ponašanja osuđenika tijekom služenja kazne zatvora i njegove spremnosti da vodi život građanina koji poštuje zakon – da se cilj kazne može postići bez daljnjeg služenja zatvorske kazne.

(...)

(3) Ukoliko je dosuđena kazna zatvora manja od tri godine, sud može, u slučajevima koji zaslužuju posebnu pozornost, za uvjetni otpust uključiti odredbu o ispunjavanju uvjeta nakon odsluženja jedne polovine kazne. Ova odredba se neće odnositi na osuđenika koji je počinitelj recidivist.

(...)«

S druge strane, članak 55. stavak 1. KZ/97 je glasio:

»Uvjetni otpust

Članak 55.

(1) Osoba koja je osuđena na kaznu zatvora može se otpustiti s izdržavanja kazne nakon što je protekla najmanje jedna polovina vremena izdržane kazne, … a pod uvjetima koji su određeni u Zakonu o izvršavanju kazne zatvora.

(…)«

Ustavni sud stoga potvrđuje da je razdoblje obveznog lišenja slobode podnositelja, kao posljedica presuđene kazne zatvora, istovjetno i u hrvatskoj i u mađarskoj presudi. Naime, izreka mađarske presude glasi: »Optuženik se može nakon isteka polovine odslužene kazne uvjetno pustiti na slobodu«. Izreka hrvatske presude glasi: »Temeljem odredbe članka 55. stavak 1. Kaznenog zakona osuđeni R. Č. može se otpustiti s izdržavanja kazne nakon što je protekla najmanje jedna polovina vremena izdržane kazne, a pod uvjetima koji su određeni u zakonu o izvršavanju kazne zatvora.« Dakle, i u mađarskoj i u hrvatskoj presudi navedeno je da se optuženik može nakon isteka polovine odslužene kazne uvjetno pustiti na slobodu. Stoga je taj dio prigovora podnositelja očito neosnovan. Ocjene domaćih sudova u tom dijelu nisu arbitrarne.

24. Podnositelj tvrdi i to, da je s izdržavanjem kazne zatvora u Hrvatskoj povezan rizik da će u njoj služiti de facto dulju kaznu i time biti dulje lišen slobode nego u Mađarskoj, s obzirom da je u hrvatskoj presudi navedeno: »a pod uvjetima koji su određeni u Zakonu o izvršavanju kazne zatvora«. Naime, hrvatski sud je svojoj presudi – za razliku od mađarskog, koji o tome šuti – vezao uvjetno puštanje na slobodu podnositelja primjenom pravila domaćeg prava o provedbi postupka odlučivanja o uvjetnom otpustu, koja su sadržana u ZIKZ-u.

Sukladno tome, ostaje odgovoriti na pitanje je li taj dio izreke osporene presude, s obzirom na rizik de facto duljeg lišenja slobode podnositelja u Hrvatskoj, arbitraran, to jest nesuglasan s člankom 22. stavkom 2. Ustava i člankom 5. stavkom 1. točkom a) Konvencije. Mjerodavni članci ZIKZ-a glase:

»UVJETNI OTPUST

Pojam

Članak 157.

Uvjetni otpust je otpuštanje zatvorenika s izdržavanja kazne prije isteka kazne s tim da se za trajanja neizdržanog ostatka kazne nad njim može odrediti nadzor, a može ga se obvezati i na nastavak mjera propisanih programom izvršavanja.

Prijedlog

Članak 158.

(1) Prijedlog za uvjetno otpuštanje može podnijeti zatvorenik, njegovi bliski srodnici iz članka 380. stavka 2. Zakona o kaznenom postupku (‘Narodne novine’, br. 62/03. – pročišćeni tekst), branitelj, državni odvjetnik te upravitelj kaznionice, odnosno zatvora u kojoj se kazna izvršava.

(2) Prijedlog se može podnijeti ako su ispunjeni zakonski uvjeti iz članka 55. stavka 1. Kaznenog zakona (‘Narodne novine’, br. 110/97., 27/98., 129/00. i 51/01.), i to svaka četiri mjeseca ako je izrečena kazna zatvora do jedne godine, a svakih osam mjeseci ako je izrečena dulja kazna.

(3) Ako se pojave nove okolnosti, zatvorenik može prijedlog podnijeti neovisno o rokovima iz stavka 3. ovoga članka.

(4) (...)

Odlučivanje o uvjetnom otpustu

Članak 159.

(1) O prijedlogu za uvjetni otpust odlučuje Povjerenstvo od četiri stalna člana koje imenuje ministar nadležan za poslove pravosuđa i to jednog člana Središnjeg ureda Uprave za zatvorski sustav, jednog člana iz državnog odvjetništva i dva suca, te promjenjivi član i to sudac izvršenja prema mjestu izvršavanja kazne zatvora. ...

(2) Prijedlog za uvjetni otpust podnosi se Povjerenstvu putem uprave kaznionice, odnosno zatvora. Upravitelj će Povjerenstvu dostaviti prijedlog i mišljenje. Preslik prijedloga upravitelj će dostaviti na mišljenje sudu koji je donio presudu u prvom stupnju, a sud će mišljenje dostaviti Povjerenstvu.

(3) Prije donošenja rješenja Povjerenstvo će pregledati osobnik, dokumentaciju, mišljenje i prijedlog kaznionice, odnosno zatvora, preslušati zatvorenika, upravitelja ili osobu koju on ovlasti, pročitati mišljenje suda koji je donio presudu u prvom stupnju, zatražiti mišljenje centra za socijalnu skrb, a po potrebi preslušati i druge stručnjake.

(4) Prigodom odlučivanja o prijedlogu cijenit će osobnost zatvorenika, njegov prijašnji život i osuđivanost, ponašanje tijekom izdržavanja kazne, životne okolnosti i očekivano djelovanje uvjetnog otpusta na zatvorenika.

(…)«

24.1. Zbog navedenih pravila postupka koja vrijede u Hrvatskoj za uvjetni otpust (pravo na podnošenje prijedloga svakih osam mjeseci, vremenski zahtjevni postupci pribavljanja različitih prethodnih mišljenja, obveza preslušavanja više osoba, kao i periodičnost sastajanja nadležnog povjerenstva), Ustavni sud potvrđuje realnu mogućnost da bi izvršenje podnositeljeve kazne zatvora u Hrvatskoj moglo trajati de facto dulje od jedanaest (11) mjeseci, to jest dulje od najkraćeg dopuštenog trajanja kazne zatvora jednako određenog i u mađarskoj i u hrvatskoj presudi. Međutim, ostvari li se ta mogućnost, to neće značiti povredu članka 22. stavka 2. Ustava i članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije, sve dok kazna zatvora koja se treba odslužiti ne premašuje kaznu zatvora koja je određena u kaznenom postupku.

S obzirom da je podnositelj osuđen na kaznu zatvora u ukupnom trajanju od dvadeset i dva (22) mjeseca, a polazeći od navedenih pravila ZIKZ-a (osobito od prava na podnošenje prijedloga svakih osam mjeseci i tromjesečnih sastajanja Povjerenstva), u tom je smislu dostatno utvrditi da bi o eventualno podnesenom prijedlogu za uvjetno otpuštanje podnositelja nadležno povjerenstvo trebalo odlučivati vremenskim intenzitetom koji ne bi poništio samu bit pravne mogućnosti da podnositelj bude uvjetno otpušten »nakon što je protekla najmanje jedna polovina vremena izdržane kazne«, koja je otvorena i mađarskom i hrvatskom presudom, pod uvjetom da Povjerenstvo ocijeni sam uvjetni otpust podnositelja osnovanim odnosno odluči realizirati takvu mogućnost.

24.2. Konačno, zbog istog razloga koji je prethodno naveden, ne bi bilo povrede članka 22. stavka 2. Ustava i članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije ni kad bi podnositelj mogao dokazati svoju tvrdnju da bi u slučaju da kaznu zatvora izdržava u Mađarskoj bio uvjetno otpušten ranije no u Hrvatskoj. Uz to što je neosnovana, ta je tvrdnja podnositelja i hipotetičke naravi. Ustavni sud ne bavi se hipotetičkim situacijama i nije ovlašten ispitivati prigovore takve naravi.

24.3. Ustavni sud na kraju podsjeća da hrvatski Ustav, slično Konvenciji, ne priznaje pravo na uvjetni otpust, pa tu pravnu mogućnost, samu po sebi, Ustavni sud ne štiti u postupcima pokrenutim ustavnim tužbama.

25. Budući da su s aspekta članka 22. stavka 2. Ustava i članka 5. stavka 1. točke a) Konvencije prigovori podnositelja očito neosnovani jer ne postoji ustavnopravna bit stvari o kojoj bi Ustavni sud mogao odlučivati, na temelju članka 32. Ustavnog zakona riješeno je kao u točki I. izreke rješenja.

26. Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositelja vezani uz članke 3., 5. stavak 2., 14. stavak 2., 118. stavak 3. i 119. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporene presude mogle utjecati na ostvarivanje sadržaja tih ustavnih normi, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

27. Objava ovog rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3368/2013

Zagreb, 4. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Rješenje, NN 34/2014-621