## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4427/2010 od 18. rujna 2013.

### NN 122/2013 (2.10.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4427/2010 od 18. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2623

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Antun Palarić, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Aldo Radolović i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo R. P. iz S., kojeg zastupa Z. M., odvjetnik u S., na sjednici održanoj 18. rujna 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja u odnosu na rješenje Županijskog suda u Splitu broj: Gž-5436/08 od 9. siječnja 2009. koja se ukida te se predmet vraća Županijskom sudu u Splitu na ponovni postupak.

II. Ustavna tužba se odbija u odnosu na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 94/10 od 10. veljače 2010.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je R. P. iz S. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupa Z. M., odvjetnik u S. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

1.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu rješenjem Županijskog suda u Splitu broj: Gž-5436/08 od 9. siječnja 2009. (u daljnjem tekstu: rješenje Županijskog suda) povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Rješenjem Županijskog suda, u povodu žalbe tuženika, društva E. – H. d.o.o. Z., ukinuta je presuda Općinskog suda u Splitu broj: IP-1578/05 od 11. srpnja 2008. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) te je tužba podnositelja odbačena kao nedopuštena.

Prvostupanjskom presudom uvažen je tužbeni zahtjev podnositelja te je tuženiku naloženo da podnositelju na ime naknade nematerijalne štete isplati zatraženi iznos zajedno s pripadajućom zakonskom zateznom kamatom.

1.2. Podneskom od 8. rujna 2010. kojim predlaže nastavak ustavnosudskog postupka, prethodno pokrenutog ustavnom tužbom pod brojem: U-III-64424/09, podnositelj je ustavnu tužbu proširio i na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske Rev 94/10 od 10. veljače 2010. (u daljnjem tekstu: rješenje Vrhovnog suda).

Navedenim rješenjem revizija podnositelja, podnesena protiv rješenja Županijskog suda, odbačena je na temelju članka 382. stavka 1. točke 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07., 84/08., 96/08. i 123/08.; u daljnjem tekstu: ZPP) zbog premale vrijednosti predmeta spora.

Ustavna tužba u odnosu na rješenje Županijskog suda je osnovana.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. Postupak, koji je prethodio ustavnosudskom, pokrenut je tužbom podnositelja radi isplate zatraženog iznosa na ime nematerijalne štete pretrpljene objavom informacije. U postupku je bilo sporno pitanje je li u slučaju podnositelja ispunjena procesna pretpostavka za podnošenje tužbe iz članka 22. stavka 2. Zakona o medijima (»Narodne novine« broj 59/04. i 84/11.; u daljnjem tekstu: ZOM).

2.1. Prvostupanjskom presudom u cijelosti je usvojen tužbeni zahtjev podnositelja s obrazloženjem da je podnositelju objavom spornog članka povrijeđeno dostojanstvo, čast i ugled te njegov osobni obiteljski život. Prigovor tuženika o nedopuštenosti tužbe prvostupanjski sud nije prihvatio budući da je u postupku utvrdio kako je tuženik zahtjev za objavu ispravka zaista zaprimio te da činjenica što istom nije bila priložena punomoć odvjetnika za zastupanje ne dovodi u pitanje pravo podnositelja da tužbom zatraži sudsku zaštitu.

2.2. U povodu žalbe tuženika, rješenjem Županijskog suda ukinuta je prvostupanjska presuda te je tužba podnositelja odbačena.

Mjerodavni dio rješenja Županijskog suda glasi:

»(...)

Zakon o medijima ... jasno potpisuje da se osoba treba obratiti nakladniku a ne glavnom uredniku. ZOM jasno i precizno razlikuje glavnog urednika (novinara ovlaštenog za uređivanje medija) te njegovu pasivnu legitimiranost od nakladnika (fizičke ili pravne osobe koja objavljuje programski sadržaj putem medija).

Dakle, nakladniku se tužitelj mora obratiti radi pokušaja mirnog rješenja eventualnog spora te da se nakladniku pruži mogućnost nagodbe (članak 22. stavak 2. ZOM). Osnovano tuženik u žalbi ističe da se tužitelj nije prije podnošenja tužbe obratio nakladniku jer iz pismena tužitelja (list 3 B-D spisa) je razvidno da je kao adresat ove pošiljke naznačen 'J. l.', n/r gospodina W..

Dakle, kao adresar zahtjeva za ispravak nije naznačen nakladnik, pa tužitelju ne pripada pravo na sudsku zaštitu u smislu članka 22. stavak 3. ZOM, jer prethodni zahtjev za ispravak je procesna pretpostavka za utuženje.

(...)«

2.3. Nakon što je uredno zaprimio osporeno rješenje, podnositelj je na temelju članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) podnio ustavnu tužbu sa zahtjevom da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Povrede navedenih ustavnih prava podnositelj, u bitnom, vidi u pogrešnoj primjeni članka 22. stavka 2. ZOM-a te u odstupanju od prakse Vrhovnog suda u istovjetnoj pravnoj stvari. U tom smislu navodi:

»(...)

U konkretnom predmetu izraženo shvaćanje drugostupanjskog suda u izravnoj je proturječnosti sa shvaćanjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske izraženom u rješenju broj Rev-743/06-2 od 07. srpnja 2009. god.

(...)

Iz obrazloženja ove presude (str. 3.) razvidno je kako je VSH utvrdio da po pitanju u svezi sa zahtijevanjem objavljivanja ispravka od nakladnika, prema stajalištu revizijskog suda treba smatrati da se oštećeni obratio nakladniku u smislu odredaba čl. 22. Zakona o medijima i kada mu se obratio putem glavnog urednika (...)«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom, Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ustavna prava.

4.1. S obzirom na navode iz ustavne tužbe i podneska podnositelja od 8. rujna 2010., ocjena podnositeljevih navoda ovisi od odgovora na pitanje jesu li učinci rješenja Županijskog suda doveli do povrede prava podnositelja na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

4.2. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

4.3. Ustavno pravo na pravično suđenje jamči, među ostalim, zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Arbitrarnim se može ocijeniti pojedinačni akt pri čijem je donošenju njegov donositelj bez razboritih ili bez ikakvih razloga odstupio od ustaljene prakse, nije uzeo u obzir očigledno mjerodavan propis ili je mjerodavni propis pogrešno protumačio i primijenio, na način i u mjeri koja konkretni pojedinačni akt čini ustavnopravno neprihvatljivim.

Isto tako, ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Sudovi su dužni pravne norme tumačiti polazeći od cilja i svrhe koje je zakonodavac želio postići njihovim propisivanjem te u skladu s tako utvrđenom svrhom primjenjivati mjerodavnu normu, imajući u vidu specifične okolnosti konkretnog slučaja. Koju će metodu interpretacije sudovi primijeniti, stvar je njihovog odabira i nije predmet ustavnosudske ocjene, pod uvjetom da način na koji tumače i primjenjuju mjerodavno materijalno pravo u svakom pojedinom slučaju ima racionalnu osnovu i objektivno opravdanje. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe.

5. Polazeći od navoda i razloga ustavne tužbe Ustavni sud usporedio je osporeno rješenje Županijskog suda s pravnim stajalištem Vrhovnog suda u istovjetnoj pravnoj stvari izraženim u njegovom rješenju broj: Rev 743/06 od 7. srpnja 2009. Ustavni sud je utvrdio da je navedenim rješenjem Vrhovni sud ukinuo rješenje Županijskog suda u Splitu broj: Gž-445/06 od 31. ožujka 2006. kojim je odbačena tužba kao nedopuštena jer je utvrdio:

»(...)

Što se tiče daljnjeg pitanja u svezi sa zahtijevanjem objavljivanja ispravka od nakladnika, prema stajalištu ovog revizijskog suda treba smatrati da se oštećeni obratio nakladniku u smislu odredaba čl. 22. Zakona o medijima i kad mu se obratio putem glavnog urednika...

(...)«

5.1. Ustavni sud primjećuje da je Vrhovni sud navedeno stajalište opetovano istaknuo i u svojem rješenju broj: Rev 642/09 od 15. listopada 2009. dok je svoje stajalište glede tumačenja i primjene članka 22. ZOM-a detaljnije razradio u rješenju broj: Rev 549/10 od 4. svibnja 2010. U obrazloženju potonjeg rješenja Vrhovni sud je istaknuo:

»(...)

Prema ocjeni ovog suda za pravilnu primjenu čl. 22. ZM potrebno je sagledati:

a) sistematiku zakona (nomotehničko uređenje)

b) odnos nakladnika i glavnog urednika

c) zakonsku svrhu instituta ispravka u tiskovnom pravu

Prije svega, valja naglasiti da odredbama ZM zahtjev upućen nakladniku nije ni na koji način normiran (u odnosu na modalitete njegova donošenja – postupak, rok, sadržajne potrepštine i sl.), što bi bilo razumljivo ukoliko se radi o posebnom zahtjevu, različitom od onoga koji se podnosi glavnom uredniku. Glede takvog Zahtjeva, oštećeniku nije regulirano pravo da tuži nakladnika ako ova ne objavi ispravak, niti je obveza ispravka uopće nametnuta nakladniku.

Pravo na tužbu čini traženje ispravka zahtjevom u pravnom smislu. U pravnoj biti takvog zahtjeva za objavu ispravka leži, naime, pravo u subjektivnom smislu kao sudski ostvarivo ovlaštenje titulara toga prava da zahtijeva stanovitu činidbu (...) To je pravo u potpunosti razrađeno na zakonskoj razini odredbama iz čl. 40.-45. ZM koje reguliraju ispravak o kojem odlučuje i za koji može biti tužen samo glavni urednik a ne nakladnik.

Prema ocjeni ovog suda nije svrha zakonodavca propisati da pravo na tužbu ovisi o ispunjenju krajnje nepreciznog i nereguliranog uvjeta.

Zakon ne propisuje ni to da se za zahtjev nakladniku 'shodno' primjenjuju odredbe o zahtjevu za objavu ispravka koji se podnosi glavnom uredniku.

Zakonske odredbe prvenstveno valja tumačiti polazeći od pretpostavke da je zakonodavac htio izraziti stanoviti razuman smisao.

(...)

... Upravo u kontekstu takvog tumačenja dolazi u obzir zaključak da Zahtjev upućen glavnom uredniku logički implicira obraćanje nakladniku, između ostaloga i zato što je glavni urednik nakladnikov zaposlenik zadužen i imenovan za uređenje medija.

(...)

Time je jasno da svrha i naum zakonodavca nije bio nakladniku nametnuti objavu ispravka i nametnuti oštećenom da se upravo nakladniku i samo nakladniku obrati radi ostvarivanja prava na tužbu radi naknade štete.

(...)

Imajući to u vidu, zahtjev upućen nakladniku u doslovnom smislu – kako ga tumači aktualna praksa besmislen je i bez zakonskog rezona.

(...)

Ako, dakle, objava ispravka ima obeštećujući karakter za nematerijalnu štetu (čl. 22. st. 1. ZM), a za tu objavu se može utužiti samo glavni urednik (čl. 46. ZM) – ne i nakladnik, te u toj parnici glavni urednik može isticati ekskulpacijske prigovore meritorne naravi (čl. 48. st. 2. i 3. ZM – da šteta nije nastala, da je informacija korektna i istinita), tada je nelogično i suprotno smislu instituta ispravka, tumačenje aktualne prakse da zahtjev glavnom uredniku ne predstavlja pretpostavku za stjecanje prava na tužbu po čl. 22. st. 2. ZM.

(...)

Zbog svega gore izloženog, zbog pogrešne primjene materijalnog prava (citiranih odredbi Zakona o medijima) sudovi su pogrešno ocijenili da tužba tužitelja u odnosu na 1.tuženika nije dopuštena (...)«

5.2. Ustavni sud podsjeća da je člankom 116. stavkom 1. Ustava propisano da Vrhovni sud, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni.

Razmatrajući navode ustavne tužbe, rješenje Županijskog suda kao i praksu Vrhovnog suda, Ustavni sud primjećuje da je praksa redovnih sudova u pogledu tumačenja i primjene članka 22. ZOM-a bila različita, što je Vrhovni sud sankcionirao kada je donio navedena rješenja. Ustavni sud primjećuje da je spomenuta praksa Vrhovnog suda u navedenom pravnom pitanju konzistentna, pa Ustavni sud zaključuje da je Vrhovni sud ispunio svoju obvezu iz članka 116. Ustava te uskladio sudsku praksu glede primjene članka 22. ZOM-a.

Uvidom u rješenje Županijskog suda razvidno je da isto nije u skladu s praksom Vrhovnog suda pa je prema ocjeni Ustavnog suda u postupku donošenja rješenja Županijskog suda utvrđena arbitrarnost čime je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Ustavna tužba u odnosu na rješenje Vrhovnog suda nije osnovana.

6. Rješenjem Vrhovnog suda revizija podnositelja odbačena je kao nedopuštena zbog premale vrijednosti predmeta spora.

Prema odredbi članka 52. točke 4. ZOM-a revizija je dopuštena protiv presude u sporovima o objavljivanju ispravaka i odgovora dok se u ostalim sporovima pa tako i u sporu za naknadu štete pretrpljene zbog objavljene informacije dopuštenost revizije ocjenjuje s obzirom na vrijednost predmeta spora. Nadalje, odredbom članka 382. stavka 1. točke 1. ZPP-a propisano je da stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude, ako vrijednost predmeta spora pobijanog dijela presude prelazi 100.000,00 kn.

Budući da vrijednost predmeta spora pobijanog djela rješenja Županijskog suda iznosi 40.000,00 kn, Vrhovni sud je utvrdio kako u slučaju podnositelja revizija nije dopuštena dok je, imajući u vidu sadržaj revizije, Vrhovni sud ocijenio da nije riječ ni o izvanrednoj reviziji propisanoj člankom 382. stavka 2. ZPP-a.

6.1. Razmatrajući obrazloženje rješenja Vrhovnog suda te navode ustavne tužbe, Ustavni sud utvrđuje da je rješenje Vrhovnog suda doneseno u skladu s mjerodavnim odredbama postupovnog prava, zbog čega podnositelju rješenjem Vrhovnog suda nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

6.2. Slijedom navedenog, na temelju članka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki II. izreke.

7. Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4427/2010

Zagreb, 18. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

Antun Palarić, v. r.

122 02.10.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4427/2010 od 18. rujna 2013.

Odluka, NN 122/2013-2623