### NN 36/2019 (10.4.2019.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-63/2017 od 26. veljače 2019.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

764

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Igrid Antičević, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli Marica Vidović i Jozo Vidović, oboje iz Velike, na sjednici održanoj 26. veljače 2019. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-5799/2016-3 od 14. rujna 2016. i

– rješenje Trgovačkog suda u Osijeku, Stalne službe u Slavonskom Brodu broj: St-940/2013-189 od 4. srpnja 2016.

III. Predmet se vraća Trgovačkom sudu u Osijeku, Stalnoj službi u Slavonskom Brodu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnijeli su 2. siječnja 2017. Marica Vidović i Jozo Vidović, oboje iz Velike.

2. Ustavna tužba podnesena je u povodu rješenja Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-5799/2016-3 od 14. rujna 2016. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje) i rješenja Trgovačkog suda u Osijeku, Stalne službe u Slavonskom Brodu broj: St-940/2013-189 od 4. srpnja 2016. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

3. Drugostupanjskim rješenjem odbijena je žalba podnositelja (vjerovnika u stečajnom postupku) i potvrđeno je prvostupanjsko rješenje.

Prvostupanjskim je rješenjem:

– svakom podnositelju, zbog vrijeđanja suda, izrečena novčana kazna u visini od 5.000,00 kn, koju su dužni platiti u roku od 15 dana po uručenju rješenja, te o uplati dostaviti dokaz sudu (točka I. izreke);

– za slučaj da podnositelji ne plate novčanu kaznu, određena je ovrha na njihovim novčanim tražbinama po svim pripadajućim im računima kod banaka i drugim pravnim osobama koje obavljaju poslove platnog prometa, naloženo je Financijskoj agenciji da novčane iznose za koje je određena ovrha zaplijeni i prenese na račun državnog proračuna, zabranjeno je Financijskoj agenciji da novčane iznose radi kojih je određena ovrha isplati podnositeljima i zabranjeno je podnositeljima da te novčane iznose naplate ili raspolažu njima (točka II. izreke);

– određeno je da će sud staviti potvrdu o ovršnosti na prvostupanjsko rješenje i isto dostaviti Financijskoj agenciji radi provedbe ovrhe ako podnositelji ne plate izrečenu im kaznu (točka III. izreke);

– određeno je da će se prvostupanjsko rješenje dostaviti nadležnom poreznom tijelu radi prisilne naplate izrečene novčane kazne, sukladno poreznim propisima, ako u roku od godine dana ne bude provedena ovrha, te je to tijelo obvezano obavijestiti sud ako ne uspije prisilna naplata, u kojem slučaju će se izrečena novčana kazna zamijeniti kaznom zatvora po pravilima kaznenog prava (točka IV. izreke).

4. Podnositelji u ustavnoj tužbi navode da su im osporenim odlukama povrijeđena sljedeća ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.):

– pravo na jednakost pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava),

– pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava),

– jamstvo slobode mišljenja i izražavanja misli (članak 38. stavak 1. Ustava),

– pravo na slanje predstavki i pritužbi, davanje prijedloga državnim i drugim javnim tijelima i pravo dobiti na njih odgovor (članak 46. Ustava) i

– pravo vlasništva (članak 48. stavak 1. Ustava).

5. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljena je preslika dijela spisa Trgovačkog suda u Osijeku, Stalne službe u Slavonskom Brodu (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: St-940/2013.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

6. Rješenjem prvostupanjskog suda broj: St-940/2013-15 od 17. veljače 2014. otvoren je stečajni postupak nad dužnikom T.-A. d.o.o., te su imenovani stečajni upravitelj i stečajna sutkinja.

Nezadovoljni radom stečajne sutkinje podnositelji su podnijeli 16. lipnja 2016. Vrhovnom sudu Republike Hrvatske opširnu pritužbu (datiranu od 14. lipnja 2016.).

U pritužbi su naveli:

»PRITUŽBA

– Zbog neprofesionalnog, nezakonitog, nepravilnog, neurednog i neučinkovitog rada suca u stečajnom postupku St-940/2013 koji se vodi kod Trgovačkog suda u Osijeku, Stalna služba u Sl. Brodu kao i iz razloga 'podešavanja' dokumentacije za viši sud, kao i u ostalim postupcima proisteklim iz tog stečaja i u svezi s tim stečajem

– Zahtjev za nadzorom nad radom sudaca i preispitivanjem odgovornosti sudaca u postupcima iz prethodne točke iz razloga nepravilnog i nezakonitog obnašanja dužnosti sudaca, kao i njihova neetična ponašanja prema strankama, a što je dovelo i dovesti će do štete za koju odgovara RH

– Zahtjev za dostavom obavijesti nakon obavljenog nadzora u cilju sprječavanja nastanka štete, ispravka propusta i nezakonitosti, a koje nisu ni u kakvoj svezi sa slobodom izražavanja sudačkog pravnog stajališta u postupcima koje vode obzirom na činjenicu samostalnosti i neovisnosti sudbene vlasti.

(...)

Nije nam lako iznijeti ovakve pritužbe upravo iz razloga da nas ne shvatite kao paranoike, no za sve navedeno dostavljamo i dokaze te molimo postupanje. Samo se zaista nadamo da nam nećete i vi kao stečajna sutkinja reći: 'sad će nam svatko s ulice tu dolaziti i tumačiti zakon' ili kako nas je prevedeno nazvala 'uličarima', a sve to samo zbog našeg ustrajanja da se isprave nezakonitosti i nepravilnosti koje se još uvijek mogu ispraviti u cilju izbjegavanja nanošenja štete, s krajnjim ciljem očuvanja ugleda samog suda te izbjegavanja mogućih naknadnih tužbi prema RH, a koje bismo mi rado spriječili i izbjegli, te stoga i dostavljamo ovu pritužbu.

(...)

1. Vezano za 'podešavanje' dokumentacije za viši sud ističemo sljedeće

Ovim putem ukazujemo na nepravilan rad stečajnog suda čija se nepravilnost očituje u 'podešavanju' dokumentacije prilikom formiranja spisa za Visoki trgovački sud a povodom istaknute žalbe na izdano Rješenje za nagradu i troškove razriješenom stečajnom upravitelju. Podešavanja su napravljena na način da su se višem sudu dostavili i prezentirali dokumenti te slijed događaja koji nisu identični sudskom spisu i stvarnim događajima, a kako bi se razriješenom stečajnom upravitelju suprotno čl. 29. st. 7. starog SZ omogućila nagrada. Dostavljena dokumentacija koja ne postoji u originalnom stečajnom spisu kao i prezentacija istih je navela i utjecala na viši sud na način da je isti donio rješenje kojom se žalba na rješenje odbacuje iz razloga nepravovremenosti, a što znači da se u meritum stvari nije niti ulazilo. (...)

(...)

Naime, stečajni upravitelj je dana 20. veljače 2015. godine razriješen dužnosti odlukom skupštine vjerovnika u smislu čl. 29. st. 7. starog Stečajnog zakona, što znači da nema pravo na nagradu. Protivno zakonskim odredbama stečajni sud tri dana prije primjene novog Stečajnog zakona i primjene pravila o objavi pismena, obavijesti i rješenja putem e-oglasne ploče, a šest mjeseci nakon razrješenja – točnije dana 28.08.2015., donosi rješenje o nagradi i odobravanju troškova razriješenom stečajnom upravitelju. U rješenju je navedeno da je razriješen na vlastiti zahtjev što nikako ne odgovara istini i u suprotnosti je sa zapisnikom u spisu.

Rješenje je (vjerojatno) objavljeno na fizičkoj oglasnoj ploči Trgovačkog suda u Sl. Brodu, a prema potvrdi u sudskom spisu list 821 – pečatirano, ovjereno dana 31.08.2015. godine.

Uvidom i kopiranjem stranica stečajnog spisa listovi 819 i 820 predstavljaju prve dvije stranice Rješenja St-940/2013-142, dok je stranica 821 potvrda sa fizičke oglasne ploče suda.

Drugih dokumenata u sudskom spisu nema.

Dokaz: Stranice iz originalnog stečajnog spisa, list 819, 820 i 821

Ne očekujući da će stečajni sud suprotno jasnim zakonskim odredbama SZ donijeti rješenje o nagradi i troškovima razriješenom stečajnom upravitelju, a nakon saznanja da takvo rješenje postoji u stečajnom spisu, stečajni vjerovnici su podnijeli svoju žalbu Visokom trgovačkom sudu u Zagrebu koji je u svom Rješenju Pž-506/16-3 od 07.04.2016. istu proglasio nepravovremenom pozivajući se na činjenicu da je rješenje objavljeno na e-oglasna ploča suda, pozivajući se na stranice 24a i 25 sudskog spisa u svrhu dokaza pravilnosti donesenog rješenja.

Iz razloga nerazumijevanja zašto se viši sud poziva na objavu Rješenja na e-oglasna ploča suda, pozivajući se pri tome na dokaz iz sudskog spisa stranica 24a i 25 izvršili smo uvid u stečajni spis, ali i u dokumentaciju dostavljenu višem sudu.

U prilogu dostavljamo stranice 22, 23, 24, 24a i 25 formiranog spisa za viši sud temeljem kojega je isti donio svoju odluku, dostavljamo kopiju stranice 24 iz originalnog stečajnog spisa, kao i stranicu 861 iz kojega je vidljivo što je sve niži sud dostavio višem u cilju postupanja po uloženoj žalbi.

Dokaz: Kopije koje su dostavljene VTS, list 22, 23, 24, 24a, 25 (821)

Kopija Rješenja VTS-a Pž-506/16-3

Kopija lista iz originalnog stečajnog spisa pod brojem 24 – uvida radi

Kopija lista originalnog stečajnog spisa 861

Usporedbom stranica vidljivo je da stranice dostavljene višem sudu pod brojevima 22, 23, 24 i 24a nisu kopirane iz originalnog stečajnog spisa, nego je to učinjeno samo sa stranicom 25. Ovo stoga što je iznad broja 25 vidljiv i broj 821 koji predstavlja redni broj toga dokumenta u originalnom sudskom spisu.

(...)

Stranica pod rednim brojem 24 i 24a nema u stečajnom spisu, jer kada bi tamo postojale tada bi njima trebala biti dodijeljena dva redna broja i to između broja 820 i 821, a što je tehnički nemoguće.

(...)

Uvidom i u list 24a i usporedbom s originalnim spisom vidljivo je da niti ovaj list nije dio izvornog stečajnog spisa, s tim da rješenje nije ni objavljeno na e-oglasna ploča suda jer to nije niti predviđeno temeljem navoda 'Dostaviti' prema sadržaju lista 24, stoga nije jasno kako je moguće da je višem sudu prezentirana ova potvrda.

Prva objava na e-oglasna ploča suda je 20.11.2015. godine, a ne prije toga.

(...)

U smislu čl. 9. st. 1. starog SZ, sudska pismena, odluke, pozivi i obavijesti objavljuju se u Narodnim novinama, a isto se smatra javno objavljenim protekom osmog dana od dana objave. U skladu s načinom javne objave i dostavljanja pismena do 01.09.2015. godine, može se reći da nije došlo do javne objave rješenja o nagradi stečajnom upravitelju, nego je sud isključivo u interesu razriješenog stečajnog upravitelja 'podesio spis', te je VTS donio svoju odluku temeljem nevjerodostojne dokumentacije, za što je zaslužan isključivo stečajni sud.

(...)

Istovremeno vidljivo je da se radi i o neprofesionalnom i nepravilnom obavljanju dužnosti uredujućeg suca, za koju on snosi individualnu odgovornost.

(...)

Konačno, koji je interes stečajnog suca da se toliko založi za stečajnog upravitelja kojega je razriješila skupština vjerovnika iz razloga nesavjesnog obavljanja dužnosti da čak ide toliko daleko u cilju da mu priskrbi nešto što mu po zakonu ne pripada?

(...)

2. Nezakonitosti vezano za doneseno rješenje o rasporedu kupovnine

Pregledavajući stečajni spis također smo utvrdili i nezakonitosti vezano za donošenje rješenja o rasporedu kupovnine St-940/2013-110 (list 739-741 spisa) prodane nekretnine u stečaju, a iz razloga neobavljene dostave rješenja stečajnom upravitelju, kao i neobavljene objave istog kako bi na njega mogli reagirati svi vjerovnici koji za to imaju interes. (...)

(...)

Uvidom u spis ustanovljeno je da je Rješenje doneseno 23.02.2015. godine kada je i imenovana nova stečajna upraviteljica, no istoj nikada nije ovo Rješenje uručeno, a to znači da isto nije postalo pravomoćno. Ujedno je ustanovljeno da isto nije nigdje objavljeno, pa čak prema navodima dostave, vidljivo da se nije trebalo niti objaviti na oglasnoj ploči suda i u Narodnim novinama kako bi se omogućilo stečajnim vjerovnicima da ulože svoje eventualne prigovore vezano za diobu stečajne mase.

Utvrđeno jest da je Rješenje primilo ŽDO kao razlučni vjerovnik o čemu postoji dostavnica u stečajnom spisu.

Ujedno, Rješenjem određen prijenos 10% iznosa kupovnine u žiro račun stečajnog dužnika nije obavljeno do mjeseca travnja ove godine, dakle više od 14 mjeseci nakon donošenja Rješenja što je dovelo do oštećenja stečajnog dužnika po osnovu zateznih kamata i troškova prisilne naplate putem ovrha koje su blokirale žiro račun.

Dokaz: Uvid u list 739, 740, 741 i dostavnicu ovjerenu od ŽDO

U odnosu na prezentirane dokumente i objavljene radnje stečajne sutkinje smatramo da se radi o neurednom obnašanju sudačke dužnosti što nanosi štetu ugledu suda i sudačke dužnosti, iz razloga jer uredujuća sutkinja bez opravdanog razloga nije na vrijeme donijela Rješenje o razdiobi kupovnine, nije o tome dostavila obavijest svim stečajnim vjerovnicima u skladu sa SZ, te bez opravdanog razloga nije i tako nezakonito doneseno Rješenje dostavila novoizabranoj stečajnoj upraviteljici kao bi ista mogla po njemu eventualno uložiti pravne lijekove, te iz razloga jer je neopravdano propustila do sada odlučiti o našem dostavljenom prigovoru na raspravno rješenje koje je upućeno VTS-u, od istoga vraćeno s naputkom nižem sudu da po istom postupi.

Ovo ignoriranje naputka VTS-a da se postupi po prigovoru stečajnih vjerovnika na raspravno rješenje suda (obzirom nam nije bilo poznato da je doneseno Rješenje St-940/2013-210 od 23.02.2015.) čini štetnu radnju od strane uredujuće sutkinje iz razloga jer ista postupa suprotno po nalogu višeg suda, postupa suprotno zakonskim propisima o dostavi (nije dostavila Rješenje novoizabranoj stečajnoj upraviteljici), ali i pravilima struke te propisanom načinu obavljanja djelatnosti. Ovakvo postupanje suda dovodi do štete koja će sigurno nastati ako vi kao viša instanca ne izvršite uvid u naše dostavljene dokaze i navode u spisu, a iz razloga jer se već odavno pod svaku cijenu želi zatvoriti stečaj pod tvrdnjom ogromnih troškova stečajnog postupka ali i nedostatnosti stečajne mase za daljnje vođenje stečaja.

Ova tvrdnja suda je duboko nepravedna i neutemeljena, a svi naši napori u suprotno dokazivanje dovode nas u situaciju da nas se kinji, ismijava, krivo navodi i upućuje na pokretanje parnica iz kojih bismo trebali samo izvući troškove, smatra nas se neugodnima, u postupcima nam se onemogućava dokazivanje prema pravilima koji i inače vrijede za parnične postupke zbog čega smo već i intervenirali kod Predsjednika suda u Osijeku, postupci se neosnovano razdvajaju a onda spajaju što je u jednom postupku radi utvrđivanja osnovanosti osporavanja tražbine dovelo do održavanja četiri a ne dva pripremna ročišta, suci u tim postupcima postupaju s unaprijed formiranim mišljenjem da je npr. Banka i RH nepogrešiva pa protiv sebe imamo i tuženika i sud, uz sve to sud i pisano požuruje vještaka na dostavu dodatnog obrazloženja nalaza, da bi nakon primitka nalaza iz kojega je vidljivo da isto ide u našu korist, a to znači i stečajnom dužniku, naglo i nepotrebno odgodio ročište za više od tri mjeseca s kratkim navodom da sud treba (ne tuženik niti tužitelj) dodatna obrazloženja s tim da sam tuženik niti što traži niti mu je što sporno, ali se oslanja na sud koji sve to odrađuje u njegovo ime, uzdajući se i u njegovu moć manipuliranja dužinom postupka kao i procesnim radnjama u ime i za račun tuženika. Istovremeno stečajni sud uporno, neosnovano i protivno zdravoj logici i stvarnim troškovima stečaja, pokušava zatvoriti stečajni postupak.

Nema razloga za ovakvo nasilno postupanje suda iz razloga jer nema prekomjernih i velikih troškova u predmetnom stečaju. (...)

(...)

Ujedno sud je odobrio razriješenom stečajnom upravitelju troškove prema putnim nalozima unatoč činjenici da isti nisu niti fizički dostavljeni u sudski spis niti su napravljeni u skladu i na način kako to zakon propisuje. U odnosu na stvarno plaćene troškove 'navodno plaćene troškove' postoje raskoraci u odnosu na dostavljeno u spis, knjiženo i dokumentirano – dakle ništa nije u skladu. Kako se to onda odobravaju troškovi stečajnim upraviteljima?

(...)

Stoga dajemo prijedlog da se u smislu čl. 81. st. 3. Zakona o sudovima izda nalog za provođenje izvanrednog inspekcijskog nadzora i to posredno – temeljem uvida u dostavljenu dokumentaciju u stečaju St-940/2013 Trgovački sud u Osijeku, Stalna služba u Sl. Brod, a potom i neposredno izravnim uvidom u dokumentaciju, podatke, uvjete i način rada suda čiji nadzor tražimo.

Ujedno posebno ističemo da ne dovodimo u pitanje slobodu sudaca u obnašanju dužnosti i donošenju odluka, no istovremeno tražimo nepristranost suda koja se ogleda u činjenici da isti nemaju pravo podešavati i krivo prezentirati dokumentaciju u korist jedne od stranaka, a koja će potom utjecati i dovesti u zabludu viši sud s namjerom donošenja ciljane i potrebne odluke u korist jedne od strana u postupku.

Ukoliko su naša saznanja točna, protiv sudaca Trgovačkog suda u Sl. Brodu je pokretano nekoliko kaznenih prijava koji još uvijek 'odmaraju' u ladicama odvjetništva, ima vrlo jasnih optužbi za mito a vezano upravo za stečajne postupke i to značajnijih iznosa, pa si postavljamo pitanje da li možda iz toga razloga pod prijetnjom i prisilom pokretanja kaznenog postupka suci toga suda donose nezakonite i pristrane odluke u korist stranaka kojima je zastupnik ŽDO ili ODO koji o istoj stvari u dva postupka daju totalno oprečne iskaze što utječe na produljenje i stvaranje novih postupaka, pogoduje im se u parničnim kao i u stečajnim postupcima putem stečajnih upravitelja koji tražbine priznaju i ne ispituju, te što se tiče naših parnica uvjerenja smo da protiv sebe nemamo ŽDO ili ODO nego samog predmetnog suca koji upravlja dokaznim postupkom s izjavom da suprotna strana ne mora baš ništa iskazivati niti se o ičemu izjašnjavati, a što postupak čini konfuznim i besmislenim.«

7. U povodu pritužbe podnesene na njezin rad stečajna sutkinja donijela je prvostupanjsko rješenje.

U obrazloženju tog rješenja istaknuto je:

»U stečajnom postupku koji se vodi protiv dužnika T.-A. d.o.o. u stečaju K., stečajni vjerovnici i bivši članovi uprave, te nositelji poslovnih udjela u društvu dužnika, podnijeli su pisani podnesak od 14. lipnja 2016. u kojem iznose svoje pritužbe na rad ovog suda.

U podnesku navode da uređujuća sutkinja u predmetnom stečajnom postupku radi neprofesionalno, nezakonito, nepravilno, neuredno i neučinkovito, te da je 'podešavala' dokumentaciju za viši sud koji je zbog toga donio pogrešnu odluku, kao i u ostalim postupcima proisteklim iz tog stečaja, da se ovaj sud po osnovi odgovornosti 'sakriva' iza odluke višeg suda, da protiv suca postoji nekoliko kaznenih prijava koje još uvijek 'odmaraju' u ladicama odvjetništva te postoje vrlo jasne optužbe za mito vezano za stečajne postupke, značajnijeg iznosa i da sudac donosi nezakonite i pristrane odluke u korist stranaka koje zastupa Županijsko državno odvjetništvo i Općinsko državno odvjetništvo.

Citiranim navodima stečajni vjerovnici jasno izražavaju svoj stav prema uređujućoj sutkinji koju svrstavaju na razinu nestručne, neodgovorne, nemoralne i nepoštene osobe, sklone inkriminiranom ponašanju.

Ovi navodi po ocjeni suda nedvojbeno predstavljaju neprimjeren način komuniciranja stranaka sa sudom i prelazi granicu zahtjeva civiliziranog i korektnog odnosa prema sudu kao instituciji društva.

(...)

U ovom stečajnom predmetu sporne izjave izrečene na omalovažavajući i drzak način, nisu bile samo kritika rada ovog suda i načina na koji je uređujuća sutkinja vodila postupak, nego su podrazumijevale da je ona nesposobna, neprofesionalna, nepoštena i nemoralna te se stoga ovakvi navodi imaju smatrati uvredom koja je nanijeta sucu u obnašanju sudačke dužnosti, pa se samim tim ima smatrati i uvredom suda zbog čega ovaj sud ocjenjuje da je opravdan razlog za izricanje novčane kazne propisane odredbom čl. 110. Zakona o parničnom postupku (NN br. 148/11 – pročišćeni tekst i 25/13, dalje ZPP).

Ovdje valja za napomenuti i činjenicu da sloboda izražavanja stranaka kako u sudnici tako i prilikom pisanja podnesaka, nije neograničena i određeni interesi, kao što je autoritet sudbene vlasti, dovoljno su važni da opravdavaju ograničenja ove slobode koja je i određena čl. 110. st. 1. ZPP-a kojom odredbom se teži ostvariti legitiman cilj održavanja autoriteta sudbene vlasti u smislu čl. 10. st. 2. Konvencije.«

8. Protiv prvostupanjskog rješenja podnositelji su podnijeli žalbu u kojoj su istaknuli:

»Iste 'uvredljive navode' podnositelji pritužbe nigdje u pritužbi nisu naveli, no ukoliko se uređujuća sutkinja tako osjeća oni na to ne mogu utjecati.

Pritužba je dostavljena tijelima koja mogu vršiti nadzor nad radom sudaca, što znači da ista nije dostavljena u stečajni spis niti je dio toga spisa, kao što niti zatraženi postupak vršenja nadzora nije sastavni dio stečajnog postupka. Navodi iz Pritužbe nisu iskazani i upućeni direktno uređujućem sucu, niti su mu iskazani osobno na ročištu, nisu dostavljeni podneskom u stečajni spis.

Stoga žalitelji ističu da stečajna sutkinja nije imala osnova da se u smislu SZ pozove na supsidijarnu primjenu ZPP-a kako bi temeljem čl. 110. donijela novčanu kaznu radi nepoštivanja suda.

(...)

Pozivanje na čl. 110. ZPP-a se odnosi na glavu sedam, Podnesci, pri čemu je zakonodavac mislio na stranku koja podnescima vrijeđa sud, a što je u konkretnom slučaju netočno jer mi nismo dostavili podnesak sudu vrijeđajući ga. Mi smo dostavili svoju Pritužbu u kojoj ističemo svoje osnovane sumnje za koje tražimo vršenje nadzora i uvida u predmetni spis u cilju utvrđivanja osnovanosti sumnji.

Dostavljanje pritužbi i podnesaka kojima se prigovara ili ukazuje na nezakonit, neprimjeren rad suda se ne može i ne smije tretirati kao vrijeđanje suda s pravom 'odrezivanja' novčane kazne, kao poučnom mjerom za druge koji bi se usudili učiniti isto.

Činjenica da smo se samo koristili svojim zakonskim pravom ukazujući na nepravilnosti istaknute pritužbom ukazuje da su naši navodi na tragu istine i stvarnih činjenica jer je ovakva ishitrena reakcija sutkinje iznjedrila nezakonito rješenje protiv kojega ulažemo žalbu i tražimo njegovo ukidanje.

(...)

Žalbom pobijano rješenje je slijedom navedenog protuzakonito, žaliteljima se ograničava korištenje prava na podnošenje pritužbe na rad uredujućeg suca već se isti radi toga novčano kažnjavaju rješenjem donesenim na neprimjenjivoj zakonskoj osnovi sa obrazloženjem koje je u suprotnosti sa navodima same pritužbe. Ukoliko stranke u postupku budu drakonski kažnjavane jer su poštujući svoju građansku dužnost ali i dužnost stečajnih vjerovnika aktivno sudjelujući u postupku izrekli svoju sumnju na nezakonitosti u provođenju stečajnog postupka tada žalitelji smatraju da je navedeno izravan udar na njihova zakonska prava, ustavna prava i prava propisana međunarodnim pravnim izvorima, ali i postupanje primjereno feudalnom suđenju a ne provođenju postupka u zemlji koja je punopravna članica EU.«

9. Drugostupanjskim rješenjem odbijena je žalba podnositelja.

U obrazloženju drugostupanjskog rješenja istaknuto je:

»Izborom riječi u pritužbi-podnesku od 14. lipnja 2016. i po ocjeni ovog suda, najblaže rečeno prekoračene su granice uobičajenog ljudskog pristojnog ponašanja. Marica i Jozo Vidović svojim riječima i komentarima su vrijeđali sud.

(...)

Marica i Jozo Vidović su pritužbu na rad suda mogli osnažiti korištenjem osnovanih pravnih pritužbenih razloga te potkrjepljivanjem tih tvrdnji, umjesto korištenja neprimjerenih riječi. Ovi njihovi neprimjereni komentari za sada se čine iskazivanjem nezadovoljstva zbog tijeka sudskog postupka. Neprimjereno postupanje bilo kojeg sudionika sudskog postupka ne daje mu snažnije izglede u postupku. Ovakvo postupanje zapravo sudionika postupka samo diskreditira.

(...)

Prvostupanjski sud je po ocjeni ovog suda pravilno primijenio odredbu čl. 110. ZPP-a u vezi s odredbom čl. 6. SZ-a. Pritužba-podnesak od 14. lipnja 2016. podnesena je sudu izvan ročišta. Je li ona dio radnji koje su vjerovnici poduzeli tijekom samog sudskog postupka ili izvan njega, nije odlučno u smislu kvalifikacije njihovog postupanja.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

10. U ustavnoj tužbi podnositelji su istaknuli:

»Tužitelji žele ukazati Ustavnom sudu da se radi o pojedinačnom aktu tijela državne vlasti u kojem je odlučeno o njihovim pravima i obvezama, zbog koje povrede nema više drugog dopuštenog pravnog puta, niti se isti može bilo kojim načinom riješiti kroz stečajni postupak na koji se poziva samo rješenje, jer nije proisteklo iz radnji ili prava o kojima se u tom postupku odlučuje kao o meritumu stvari, niti će se o istome moći odlučivati temeljem podnošenja pravnog lijeka po okončanju tog postupka. (...)

(...)

Podnositelji su Pritužbom iznijeli i obrazložili svoje stavove, dokaze radi ukazivanja na neprofesionalan, nezakonit, nepravilan, neuredan i neučinkovit rad suca u stečajnom postupku koji se vodi pred Trgovačkim sudom Osijek, Stalna služba u Sl. Brodu pod poslovnim brojem St-940/2013.

Uz navedeno su ukazali i podastrli dokaze vezano za podešavanje dokumentacije za viši sud, dokazali su da sud nije dostavljao rješenja i odluke, te su istakli zahtjev za nadzorom nad radom predmetnog suca iz razloga nepravilnog i nezakonitog obnašanja dužnosti suca, kao i njegova neetična ponašanja prema strankama, te su zatražili i dostavu obavijesti o rezultatima obavljenog nadzora.

(...)

Ali, ostaje pitanje da li je izricanjem novčane kazne od strane prvostupanjskog suca na čiji rad se pritužba i odnosila to nesporno ustavno pravo uskraćeno i ukinuto izricanjem novčane kazne, a što bi onda ukazivalo na činjenicu da je to pravo dano samo na papiru, da je ono iluzorno a ne stvarno, da je neučinkovito pa čak i štetno za podnositelje, dok ostale građane upućuje na činjenicu da je bolje šutjeti i ne podnositi pritužbe, sve to iz razloga jer mogu dobiti visoku novčanu kaznu. (...)

(...)

Iz navedenog se jasno da zaključiti da su i u ovom slučaju prvostupanjski i drugostupanjski sud proizvoljno protumačili mjerodavne zakonske odredbe, propise i postupke jer umjesto da po pritužbi zatraženi postupak nadzora provedu, svojom potvrdom prvostupanjskog rješenja priklanjaju se stavu suca prvostupanjskog suda na kojega se pritužba odnosila s obrazloženjem da isti ima pravo donijeti rješenje o novčanoj kazni, a podnositelje pritužbe upućuje da korištenjem riječi se ne spuštaju u istu ravan s eventualnim postupanjem uredujućeg suca. (...)

(...)

Tužitelji su pritužbom koristili točno one izraze i riječi koje se navode u Zakonu o sudovima, Zakonu o državnom sudbenom vijeću te Kodeksu sudačke etike, što ukazuje da su pritužbom koristili jasne i argumentirane riječi koje pojašnjavaju njihove ocjene i dojmove. No, pritužbom tužitelji nisu samo istakli ocjene i dojmove, možda i neopravdane sumnje, nego ako se izvrši uvid u pritužbu da se uočiti da su dostavljeni dokazi, dokumentacija i dana iscrpna obrazloženja na temelju čega ističu svoju pritužbu.

(...)

Može li i na koji način podnositelj pritužbe ukazati na neprofesionalno, nezakonito i nepravilno ponašanje određene osobe, a da navedene izraze ne koristi, te znači li navedeno da se ograničenja u korištenju izraza iz prethodno navedenih zakonskih propisa i Kodeksa sudačke etike odnose isključivo i samo na stranke koje dolaze u sud, dok bi sud koji je jamac pravde i kojemu je vladavina prava temeljna zadaća radi izgradnje stvarnog a ne imaginarnog povjerenja javnosti u tu instituciju, smio koristiti navedene izraze u kojem slučaju se isti ne bi smatrali uvredama nego jasnim i argumentiranim riječima kojima bi se pojasnili dojmovi i ocjene nečija rada.

(...)

(...) Navode prvostupanjske sutkinje o tome da su sutkinju svrstali u nestručnu, neodgovornu, nemoralnu i nepoštenu osobu sklonu inkriminiranim radnjama u svojoj pritužbi nisu iznijeli, nego su u pritužbama koristili točno izraze i riječi prethodno u ovoj tužbi podebljane, s navođenjem zakonskih odredbi gdje se točno koriste i navode, stoga se to ne bi trebalo smatrati neprimjerenim načinom komuniciranja sa sudom, kao što niti ti izrazi nemaju značenje na koje se sutkinja u obrazloženju poziva.

Zbog svega prethodno istaknutog, podnositelji ustavne tužbe su mišljenja da im je povrijeđeno i ustavno pravo iz članka 38. Ustava Republike Hrvatske kojim se jamči sloboda mišljenja i izražavanja misli, a koje je nužno ukoliko se želi osigurati pravilno i zakonito konzumiranje ustavnog prava iz čl. 46. Ustava, Jer, kako i na koji naći se može iskoristiti ustavno pravo o podnošenju pritužbi ako se ujedno ne jamči i sloboda mišljenja i izražavanja misli, posebno ako se, kako se to iz konkretnog slučaja vidi, uvredama smatraju izrazi koji su podnositelji pritužbe koristili iz zakonskih propisa koji uređuju navedeno područje i stegovne odgovornosti sudaca.«

IV. MJERODAVNI ČLANCI USTAVA I KONVENCIJE ZA ZAŠTITU LJUDSKIH PRAVA I TEMELJNIH SLOBODA

11. Članak 16., članak 38. stavci 1. i 2. i članak 46. Ustava glase:

»Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

»Članak 38.

Jamči se sloboda mišljenja i izražavanja misli.

Sloboda izražavanja misli obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa i slobodno osnivanje svih ustanova javnog priopćavanja.

(...)«

»Članak 46.

Svatko ima pravo slati predstavke i pritužbe, davati prijedloge državnim i drugim javnim tijelima i dobiti na njih odgovor.«

12. Člankom 10. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) propisano je:

»Članak 10.

1. Svatko ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo obuhvaća slobodu mišljenja i slobodu primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja javne vlasti i bez obzira na granice. Ovaj članak ne sprječava države da podvrgnu režimu dozvola ustanove koje obavljaju djelatnost radija ili televizije te kinematografsku djelatnost.

2. Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanim zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni radi interesa državne sigurnosti, teritorijalne cjelovitosti ili javnog reda i mira, radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala, radi zaštite ugleda ili prava drugih, radi sprječavanja odavanja povjerljivih informacija ili radi očuvanja autoriteta i nepristranosti sudbene vlasti.«

V. MJERODAVNO PRAVO

13. Člankom 4. stavkom 3. Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 28/13., 33/15., 82/15., 82/16. – Uredba i 67/18.; u daljnjem tekstu: ZoS:28/13-67/18) propisano je:

»Članak 4.

(…)

(3) Svatko ima pravo podnijeti pisano ili usmeno predstavku predsjedniku suda na rad suda ili suca zbog odugovlačenja postupka u kojem je stranka ili ima pravni interes, odnosno zbog nedoličnog ili neprimjerenog ponašanja suca i drugog zaposlenika u službenim odnosima sa strankom koje je suprotno etičkom kodeksu i dobiti odgovor na njih. Predsjednik suda dužan je odgovoriti na predstavku najkasnije u roku od 30 dana od dana njezina zaprimanja.«

14. Člankom 110. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91.,91/92., 112/99., 129/00. – članak 3. Zakona o izmjenama i dopunama stečajnog zakona, 88/01. – članak 50. Zakona o arbitraži, 117/03., 88/05. – članak 129. Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona, 2/07. – oduka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 96/08. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 84/08., 123/08. – ispravak, 57/11., 25/11. i 89/14. – odluka USRH broj: U-I-885/2013; u daljnjem tekstu: ZPP:53/91-89/14) propisano je:

»Članak 110.

Sud prvog stupnja kaznit će novčanom kaznom od 500,00 do 5.000,00 kuna fizičku osobu, odnosno od 2.000,00 do 20.000,00 kuna pravnu osobu koja u podnesku vrijeđa sud, stranku ili drugoga sudionika u postupku. Novčana kazna može se izreći i zastupniku stranke i umješača ako je on odgovoran za vrijeđanje suda.

Odredbe članka 10. ovoga Zakona na odgovarajući se način primjenjuju u slučajevima iz stavka 1. ovoga članka.

Odredbe prethodnih stavaka ovoga članka primjenjuju se u svim slučajevima kad sud izriče novčanu kaznu po odredbama ovoga Zakona, osim ako što drugo nije izričito predviđeno za pojedine slučajeve.«

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

1) Jesu li osporene odluke akti iz članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske?

a) Dosadašnja praksa Ustavnog suda

15. U svojoj dosadašnjoj praksi, u rješenjima broj: U-III-3285/2002 od 28. ožujka 2003. (»Narodne novine« broj 86/03.), broj: U-III-231/2003 od 28. ožujka 2003. (»Narodne novine« broj 86/03.), broj: U-III-4772/2004 od 25. veljače 2005. (»Narodne novine« broj 33/05.) i drugima, Ustavni sud iznio je stajalište prema kojemu odluke sudova kojima su strankama, umješačima ili njihovim punomoćnicima izrečene novčane kazne zbog zlouporabe prava koja im u sudskom postupku pripadaju ili zbog vrijeđanja suda nisu pojedinačni akti u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

b) Praksa ESLJP-a

16. Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) iznio je u predmetu Radobuljac protiv Hrvatske (br. 51000/11, §§ 33., 51. i 52., 54., 56., 58., 59. i 61., presuda od 28. lipnja 2016.) sljedeća načelna pravna stajališta:

»2. Ocjena Suda

33. Sud najprije primjećuje kako je u predmetu Vrtar već odbio sličan Vladin prigovor (vidi, mutatis mutandis, predmet Vrtar protiv Hrvatske, br. 39380/13, odlomci 71.-76. i 85., 7. siječnja 2016.). Nadalje primjećuje da na temelju članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske svatko tko smatra da je njegovo pravo koje je zajamčeno Ustavom povrijeđeno odlukom koju je donijela država ili javno tijelo u određivanju nekog od njegovih prava i obveza može podnijeti ustavnu tužbu protiv takve odluke (vidi prethodni odlomak 17.). Budući da je pravo na slobodu izražavanja, poput prava na suđenje u razumnom roku u predmetu Vrtar, zajamčeno Ustavom Republike Hrvatske (vidi prethodni odlomak 16.), a odluke o izricanju novčane kazne za vrijeđanje suda predstavljaju miješanje u to pravo (vidi odlomke 40. i 52. u nastavku), Sud ne vidi nikakav razlog da donese drukčiji zaključak u ovome predmetu u pogledu podnositeljevog navodnog nepoštivanja pravila o šest mjeseci. Slijedi da se Vladin prigovor u tom smislu mora odbiti.

(...)

51. Sud ponavlja da je članak 10. primjenjiv ne samo na 'informacije' ili 'ideje' koje su blagonaklono prihvaćene ili se ne smatraju uvredljivima ili ne izazivaju nikakvu reakciju, nego i na one koje vrijeđaju, šokiraju ili uznemiruju (vidi, na primjer, predmet Kubli protiv Švicarske (odl.), br. 50364/99, 21. veljače 2002.). Nadalje, sloboda izražavanja također se primjenjuje na odvjetnike i ne štiti samo bit izraženih ideja i informacija, nego i oblik u kojemu su prenesene (vidi, na primjer, predmete Morice protiv Francuske [VV], br. 29369/10, odlomak 134., 23. travnja 2015.; Kyprianou protiv Cipra [VV], br. 73797/01, odlomak 174., ECHR 2005-XIII; Mariapori protiv Finske, br. 37751/07, odlomak 62., 6. srpnja 2010.; i Amihalachioaie protiv Moldove, br. 60115/00, odlomak 28., ECHR 2004-III).

52. Sud stoga smatra da je izricanje novčane kazne podnositelju zahtjeva zbog vrijeđanja suda u ovome predmetu predstavljalo miješanje u njegovu slobodu izražavanja zajamčenu člankom 10. stavkom 1. Konvencije. Vlada to nije osporila (vidi prethodni odlomak 40.).

(...)

54. Izraz 'autoritet sudbene vlasti' osobito sadrži i pojam da sudovi jesu te da ih šira javnost prihvaća kao primjerene forume za utvrđivanje zakonskih prava i obveza i rješavanje sporova koji se na njih odnose, i nadalje, da šira javnost poštuje i ima povjerenje u sposobnost sudova da ispune tu funkciju (vidi naprijed citirani predmet Morice, odlomak 129.; i predmet Sunday Times protiv Ujedinjene Kraljevine (br. 1), 26. travnja 1979., odlomak 55., Serija A br. 30). Sudovi, koji su jamci pravde i imaju temeljnu ulogu u državi vladavine prava, trebaju uživati povjerenje javnosti kako bi bili uspješni u obavljanju svojih dužnosti. Stoga ih treba štititi od teških štetnih napada koji su u osnovi neutemeljeni, osobito s obzirom na činjenicu da suci koji su kritizirani podliježu dužnosti diskrecije koja ih sprječava da odgovore (vidi naprijed citirani predmet Morice, odlomak 128.).

(...)

56. Test 'nužnosti u demokratskom društvu' traži da Sud utvrdi je li miješanje kojemu se prigovara odgovaralo 'snažno prisutnoj društvenoj potrebi'. Države ugovornice uživaju određenu slobodu procjene kad ocjenjuju postoji li takva potreba, ali ta sloboda procjene ide ruku pod ruku s europskim nadzorom, obuhvaćajući i zakonodavstvo i odluke koje ga primjenjuju, čak i one koje je donio neovisni sud. Sud je stoga ovlašten donijeti konačnu odluku o tome može li se 'ograničenje' pomiriti sa slobodom izražavanja, kako je ona zaštićena člankom 10. (vidi, na primjer, naprijed citirani predmet Kyprianou, odlomak 170., i predmet Skałka protiv Poljske, br. 43425/98, odlomak 33., 27. svibnja 2003.).

(...)

58. Sud nadalje ponavlja da članak 10. ne jamči potpuno neograničenu slobodu izražavanja, te da izvršavanje te slobode nosi sa sobom 'dužnosti i odgovornosti' (vidi, na primjer, predmet Europapress Holding d.o.o. protiv Hrvatske, br. 25333/06, odlomak 58., 22. listopada 2009.). Kao što je navedeno u članku 10. stavku 2. ova je sloboda podložna iznimkama, koje međutim moraju biti strogo tumačene, a potreba za bilo kakvim ograničenjima mora biti uvjerljivo utvrđena (vidi, na primjer, naprijed citirane predmete Kubli i Skałka, odlomak 32.). Osobito, sloboda izražavanja stranaka u sudnici nije neograničena i određeni interesi, kao što je autoritet sudbene vlasti, dovoljno su važni da opravdavaju ograničenja ove slobode (vidi predmet Mariapori, loc. cit.).

59. Sudovi, kao i sve ostale javne institucije, nisu imuni na kritiku i kontrolu (vidi naprijed citirani predmet Skałka, odlomak 34.). Stoga – osim u slučaju teških štetnih napada koji su u osnovi neutemeljeni – imajući na umu da su suci dio temeljne institucije države, kao takvi mogu biti predmet osobne kritike unutar dopuštenih granica, a ne samo na teoretski i općenit način. Kada djeluju u službenom svojstvu, mogu time biti podvrgnuti širim granicama prihvatljive kritike od običnih građana (vidi naprijed citirani predmet Morice, odlomak 131.).

(...)

61. (...) Osobito treba jasno razlikovati kritiku i uvredu. Ako je jedina namjera bilo kojeg oblika izražavanja uvrijediti sud, ili članove tog suda, odgovarajuća sankcija neće, u načelu, predstavljati povredu članka 10. Konvencije (vidi predmet Skalka, loc. cit.).«

c) Promjena stajališta Ustavnog suda

17. Ustavni sud prihvaća navedena pravna stajališta ESLJP-a u pogledu karaktera odluka sudova kojima su strankama, umješačima i njihovim punomoćnicima u sudskom postupku izrečene novčane kazne zbog zlouporabe prava koja im u sudskom postupku pripadaju ili zbog vrijeđanja suda, u pogledu karaktera i dosega slobode izražavanja (zajamčene člankom 10. Konvencije i člankom 38. stavcima 1. i 2. Ustava), te kruga osoba koje potpadaju pod domašaj te slobode, kao i prava države da ograniči slobodu izražavanja.

Slijedom navedenog, Ustavni sud mijenja svoje dosadašnje stajalište o karakteru navedenih odluka i utvrđuje da su one pojedinačni akti u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

2) Primjena navedenih načela na konkretan slučaj

18. Ustavni sud smatra da je radi utvrđenja je li osporenim odlukama podnositeljima povrijeđeno jamstvo slobode mišljenja i izražavanja misli propisano člankom 38. stavcima 1. i 2. Ustava u vezi s pravom na slanje predstavki i pritužbi zajamčenim člankom 46. Ustava, potrebno odgovoriti na sljedeća navedena pitanja:

a) Je li došlo do miješanja u slobodu izražavanja zajamčenu člankom 38. Ustava, u vezi s pravom na slanje predstavki i pritužbi zajamčenim člankom 46. Ustava?

19. U konkretnoj pravnoj stvari, podnositeljima je izrečena novčana kazna zbog vrijeđanja suda. Pri tome se ocjena prvostupanjskog suda o počinjenom vrijeđanju temelji na tvrdnjama podnositelja iznesenima u predstavci (nazvanoj pritužba) na rad nadležnog suca, podnesenoj Vrhovnom sudu.

Stoga, Ustavni sud utvrđuje da izricanje novčane kazne podnositeljima predstavlja miješanje u njihovu slobodu izražavanja zajamčenu člankom 38. Ustava.

b) Je li miješanje bilo utemeljeno na zakonu?

20. Ustavni sud utvrđuje da je prvostupanjski sud svoju odluku utemeljio na članku 110. ZPP-a:53/91-89/14.

Nadalje, Ustavni sud ocjenjuje da predstavka (pritužba) podnositelja nije podnesak upućen raspravnom sudu, nego u svojoj biti predstavlja korištenje prava na slanje predstavki i pritužbi zajamčenog člankom 46. Ustava i propisanog člankom 4. stavkom 3. ZoS-a:28/13-67/18.

Takva predstavka (pritužba) po prirodi stvari nije dio parničnog postupka i zato nije u dosegu članka 110. ZPP-a:53/91-89/14.

Stoga, raspravni sud nije ovlašten sankcionirati stranku zbog izraza i navoda uporabljenih u predstavci (pritužbi) upućenoj višem sudu.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da miješanje u slobodu izražavanja podnositelja, zajamčenu člankom 38. Ustava, nije utemeljeno na zakonu.

21. Slijedom svega navedenog, Ustavni sud utvrđuje da je osporenim odlukama podnositeljima povrijeđeno jamstvo slobode mišljenja i izražavanja misli propisano člankom 38. stavcima 1. i 2. Ustava u vezi s pravom na slanje predstavki i pritužbi zajamčenim člankom 46. Ustava.

22. Ustavni sud nije razmotrio u ustavnoj tužbi istaknuti prigovor povrede prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i prava vlasništva zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava, jer je ustavnu tužbu usvojio zbog povrede jamstva slobode mišljenja i izražavanja misli propisanog člankom 38. stavcima 1. i 2. Ustava u vezi s pravom na slanje predstavki i pritužbi zajamčenim člankom 46. Ustava.

23. Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositelja vezani uz članak 14. stavak 2. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporene odluke mogle utjecati na ostvarivanje sadržaja te ustavne norme, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

24. Slijedom svega navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

Odluka o objavi, točka IV. izreke, temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-63/2017

Zagreb, 26. veljače 2019.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.