### NN 86/2015 (4.8.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-72/14-9 od 17. lipnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1711

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Lidije Rostaš-Beroš, predsjednice vijeća, Ljiljane Karlovčan-Đurović i Sanje Štefan, članica vijeća, uz sudsku savjetnicu Lidiju Ravlić, zapisničarku, u upravnom sporu tužitelja Hrvatskog Telekoma d.d., Roberta Frangeša Mihanovića 9, Zagreb, kojeg zastupa Maja Mandić, po generalnoj punomoći Su-992/2009, protiv tužene Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Roberta Frangeša Mihanovića 9, Zagreb, koju zastupa predsjednik Vijeća dr. sc. Dražen Lučić, uz sudjelovanje zainteresirane osobe H1 Telekom d.d., Put Trščenice 10, Split, kojeg zastupa Helena Čerina, suradnik za regulatorne i pravne poslove, radi isplate naknade za zakašnjenje, na sjednici održanoj 17. lipnja 2015.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev kojim tužitelj zahtijeva poništenje rješenja Vijeća Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije klasa: UP/I-344-08/14-03/04, urbroj: 376-04-14-11 od 18. lipnja 2014.

II. Ova presuda bit će objavljena u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Označenim rješenjem tuženika pod točkom I. izreke utvrđeno je da H1 Telekom d.d. ima pravo na naknadu:

a) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa za sve korisnike navedene u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 27. ožujka 2014., a u visini cjelokupnog iznosa veleprodajne naknade prema članku 8.2.2. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa Internetu koja je bila u primjeni od 1. listopada 2013.

b) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, za sve korisnike navedene u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 27. ožujka 2014., a u iznosu iz članka 15.3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013.

c) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 za 27 korisnika navedenih u specifikaciji H1 Telekoma d.d. od 27. ožujka 2014., a u iznosu mjesečne naknade iz članka 5. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa Internetu koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013.

d) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 za 66 korisnika navedenih u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 27. ožujka 2014., a u iznosu iz članka 4.10. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za usluge međupovezivanja koja je u primjeni od 1. srpnja 2013.

Točkom II. izreke navedenog rješenja naloženo je Hrvatskom Telekomu d.d. da u roku od 8 dana od dana primitka rješenja izvrši obračun naknade iz točke I. rješenja i obračunati iznos isplati H1 Telekomu d.d.

Tužitelj je podnio upravnu tužbu u kojoj u bitnom tvrdi da prvenstveno osporava nadležnost tuženika za odlučivanje u predmetnoj stvari upućujući na odredbu članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12., 80/13. i 71/14. – dalje u tekstu: ZEK) s obzirom na to da sporne obveze nisu neposredno i bitno vezane uz izvršavanje ZEK-a. U predmetnoj stvari sporna je isplata naknade za zakašnjenje u ispunjavanju određenih ugovornih obveza, što nije obveza iz ZEK-a, već obveza iz ugovora i Zakona o obveznim odnosima pa smatra da je u predmetnoj stvari tuženik odlučio o stvari iz sudske nadležnosti što navedeno rješenje čini ništavim. Nadalje ističe da naknada za kašnjenje otklanjanja kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa i uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji nisu u području odgovornosti tužitelja jer ih on nije mogao otkloniti zbog nemogućnosti pristupa lokaciji u vlasništvu treće strane.

Nadalje tužitelj ističe prigovor pogrešne primjene Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09. – dalje u tekstu: ZUP) te upućuje na odredbu članka 98. stavka 3. tog zakona koja se primjenjuje u postupcima donošenja rješenja tuženog tijela, navodeći kako ista određuje da izreka mora biti kratka i određena. Osporenim rješenjem nisu određeni, po mišljenju tužitelja ni parametri za izračunavanje iznosa koji bi tužitelj trebao platiti po osporenom rješenju pa smatra da je iz tog razloga izreka neodređena i neizvršiva, jer se njome ne rješava već generira novi spor. Zaključno tužitelj predlaže da Sud održi raspravu ako zauzme stajalište da primjena materijalnog prava te formalni procesno pravni nedostaci predmetnog rješenja nisu sami za sebe dovoljan razlog da sud rješenje oglasi ništavim ili da ga poništi bez održavanja rasprave. Slijedom navedenog tužitelj predlaže da Sud donese presudu kojom će rješenje tužene oglasiti ništavim, a podredno, ako nađe da se radi o upravnoj stvari, predlaže poništiti rješenje.

Tuženik u odgovoru na tužbu tvrdi da je nadležan za postupanje u ovom sporu, a da se njegovo rješenje temelji na načelima i ciljevima iz članka 5. ZEK-a jer je doneseno u cilju sprečavanja diskriminacije operatora i razvoja učinkovitog tržišnog natjecanja. Tvrdi da H1 ima pravo na naknadu za kašnjenje u otklonu kvarova (za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji i uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa) koji nisu u domeni odgovornosti tužitelja jer je tužitelj propustio na vrijeme obavijestiti H1 o toj okolnosti.

Tuženik ističe da izreka rješenja nije neodređena budući da su parametri jasno određeni kako u izreci tako i u obrazloženju rješenja koja se tumači zajedno s izrekom pa slijedom izloženog predlaže da Sud odbije tužbeni zahtjev.

Zainteresirana osoba H1 Telekom d.d. u odgovoru na tužbu tvrdi da je tuženik nadležan za rješavanje navedenog spora. Smatra da tužitelj svojim korištenjem izraza »ugovorna kazna« nastoji dovesti sud u zabludu te dovesti u pitanje nadležnost tuženog za odlučivanje. S tim u vezi navodi kako je veza između predmeta i spora i obveza iz ZEK-a neposredna određena i konkretna pa je tuženik donio pobijano rješenje u granicama svojih ovlasti. Također navodi da je visina naknade koje je tužitelj dužan plaćati operatorima za kašnjenje u pružanju usluga određena od strane tuženog kao regulatornog tijela u okviru regulatorne obveze pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže što je kao obvezujuće tužitelj ugradio u svoju standardnu ponudu što također govori u prilog nadležnosti tuženika za odlučivanje u sporovima u vezi navedenih naknada.

U odnosu na naknade za kašnjenje, otklanjanju kvarova/smetnji za usluge veleprodajnog širokopojasnog pristupa zainteresirana osoba ističe kako je upravo tuženik nadležno tijelo koje kroz analize tržišta, a kasnije i kroz Standardne ponude određuje operatorima na tržištu način, uvjete i rokove temeljem kojih su operatori dužni postupati, a posebno operatori koji imaju značajnu tržišnu snagu. Ističe da su rokovi za otklanjanje kvarova/smetnji izričito propisani te da ih se tužitelj bio dužan pridržavati. Ističe da je rješenje tuženika u potpunosti zakonito s obzirom na članak 8.5.1. Standardne ponude za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013. kojom je propisan postupak otklona smetnji koji podrazumijeva i pravo operatora u ovom slučaju zainteresirane osobe na naknadu za kašnjenje u otklanjanju smetnji a sam postupak nije nikako predviđao iznimku za kašnjenje uzrokovane od strane treće osobe. Predlaže odbiti tužbeni zahtjev kao neosnovan.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

U prvom redu valja navesti da je Sud spor riješio bez održavanja rasprave u skladu s odredbom članka 36. stavka 1. točke 4. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14. – dalje u tekstu: ZUS). Naime, tužitelj osporava samo primjenu prava, činjenice su nesporne, a stranke u tužbi i u odgovoru na tužbu izričito ne zahtijevaju održavanje rasprave. Iz tužbe proizlazi da tužitelj ne traži održavanje rasprave pod uvjetom da sud usvoji tužbeni zahtjev te oglasi ništavim odnosno poništi tuženikovo rješenje. Međutim, održavanje rasprave stranka ne može uvjetovati donošenjem sudske odluke u njenu korist, već je sud dužan održati usmenu raspravu samo u slučaju ako to stranka traži izričito i bezuvjetno.

Što se tiče nadležnosti tuženika za odlučivanje u predmetnoj stvari s obzirom na odredbu članka 20. ZEK-a, tom odredbom je tuženo tijelo određeno mjerodavnim za rješavanje sporova između operatora. Tako prema stavku 1. navedenog članka Zakona u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi sa obvezama iz tog zakona, ili spora između tih operatora i drugih pravnih osoba koje se koriste uslugama pristupa i/ili međupovezivanje na temelju tog zakona, Agencija mora na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu donijeti odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od 4 mjeseca od dana pokretanja postupka, s time što se rok može produljiti samo u iznimnim okolnostima. Prema stavku 3. članka 20. ZEK-a u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. tog zakona te se svaka obveza koju Agencija određuje operatoru mora temeljiti na odredbama tog zakona. Prema stavku 5. članka 20. ZEK-a, postupak rješavanja spora ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Odredbom članka 5. ZEK-a na koju upućuje članak 20. stavak 3. ZEK-a propisani su načela i regulatorni ciljevi za koje je osnovana Agencija pa, među ostalim, obavljanje regulatornih poslova osigurava se kroz poduzimanje mjera, primjenjujući načelo objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije i razmjernosti i to osobito promicanjem regulatorne predvidljivosti, osiguranjem dosljednog regulatornog pristupa kroz odgovarajuća razdoblja provjere, sprječavanjem diskriminacije u postupanju prema operatorima elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u sličnim okolnostima i zaštitom tržišnog natjecanja na dobrobit krajnjih korisnika usluga.

U predmetnom sporu H1 Telekom operator korisnik – zainteresirana osoba, potraživala je naknade zbog povrede utvrđenih regulatornih obveza tužitelja radi zakašnjenja u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga te zakašnjenja u otklonu kvarova i smetnji kod tih usluga. Navedene obveze proizlaze iz regulatornih obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže prema članku 61. ZEK-a koja obveza je određena tužitelju u tržištima veleprodajnog širokopojasnog pristupa, tržištu veleprodajnog (fizičkom) pristupa mrežnoj infrastrukturi (uključujući dijeljenje ili potpuno izdvojeni pristup) na fiksnoj lokaciji i tržištu pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Regulatorna obveza pristupa je utvrđena nakon provedene analize mjerodavnih tržišta kao dokumenta u kojima su određene regulatorne obveze i definiran njihov sadržaj. Navedenom obvezom propisani su rokovi i uvjeti realizacije veleprodajnih usluga te zabranjeno svako postupanje koje bi moglo uskraćivati, odugovlačiti, otežavati ili neopravdano uvjetovati drugim operatorima realizaciju svojih veleprodajnih usluga. Zakašnjenje povlači za sobom obvezu plaćanja naknade u iznosima i pod uvjetima koje je HAKOM propisao. Stoga je spor o naknadama koje su sadržane u Standardnim ponudama HT-a neposredno vezan uz ZEK jer naknade proizlaze iz samog Zakona što otklanja tužiteljev prigovor nenadležnosti. Slijedom toga sudske odluke na koje se tužitelj poziva nisu mjerodavne kako to osnovano navodi i tuženik.

Što se tiče prigovora tužitelja da izreka rješenja nije određena u smislu članka 98. stavka 3. ZUP-a, valja istaći da se radi o posebnom upravnom području koje s obzirom na svoju složenost traži povezivanje s odgovarajućim člancima konkretne standardne ponude tužitelja. Stoga Sud ocjenjuje da je izreka odrediva jer su u njoj postavljeni odgovarajući parametri na temelju kojih se obveza može utvrditi bez teškoća.

U odnosu na dio kojim se osporava opravdanost naknada za kašnjenje u otklanjanju kvarova i smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa i uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji koje nisu u području odgovornosti tužitelja te koje tužitelj nije mogao otkloniti zbog nemogućnosti pristupa lokaciji u vlasništvu treće osobe, Sud upućuje na obrazloženje osporenog rješenja kao detaljno i razložno obrazloženo u pogledu izostanka aktivne suradnje tužitelja sa zainteresiranom osobom po tom pitanju, što je osnova za određivanje naknade.

S obzirom na sve navedeno, na temelju odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a, tužbeni zahtjev je odbijen kao neosnovan.

Objava presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-72/14-9

Zagreb, 17. lipnja 2015.

Predsjednica vijeća

Lidija Rostaš-Beroš, dipl. iur., v. r.