## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-IX-736/2006 od 23. ožujka 2006.

### NN 43/2006 (19.4.2006.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-IX-736/2006 od 23. ožujka 2006.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1079

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću za
odlučivanje o žalbama protiv odluka o razrješenju sudačke dužnosti i odluka o
stegovnoj odgovornosti suca, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica
Vijeća, te suci Ivan Matija, Željko Potočnjak, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković,
članovi Vijeća, u postupku odlučivanja o žalbi koju je podnio B. V. iz C.,
kojeg zastupa T. S., odvjetnik iz R., protiv odluke Državnog sudbenog vijeća,
broj: Sp-13/04 od 2. veljače 2006. godine, na
sjednici održanoj 23. ožujka 2006. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Žalba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. B. V. iz C., na temelju ovlaštenja sadržanog u
članku 98. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), podnio je 1. ožujka 2006. žalbu protiv odluke Državnog
sudbenog vijeća, broj: Sp-13/04 od 2. veljače 2006.
godine.

2. Osporenom odlukom Državnog sudbenog vijeća (u
daljnjem tekstu: Vijeće) utvrđena je odgovornost žalitelja, jer je kao sudac
Općinskog suda u Crikvenici, u više parničnih predmeta, postupao protivno postupovnim pravilima, dakle, neuredno obnašao sudačku
dužnost, čime je počinio stegovno djelo neurednog obnašanja sudačke dužnosti propisane člankom 20. stavkom 2. točkom 2.
Zakona o Državnom sudbenom vijeću (»Narodne novine«, broj 58/93., 49/99.,
31/00. – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, 107/00. – odluka Ustavnog
suda Republike Hrvatske, 129/00., i 59/05. – odluka Ustavnog suda Republike
Hrvatske i 150/05.).

Žalitelj je proglašen odgovornim jer je, kao
sudac:

– u predmetima Općinskog suda u Crikvenici,
broj: P-475/02 i P-422/02, nakon donošenja presude na temelju priznanja, u oba
slučaja na prijedlog tužitelja da se donese presuda u odnosu na još jednog
tuženika, koji nije bio obuhvaćen tužbom, a koji je upisan kao suvlasnik
nekretnine, donio rješenje u odnosu na tog tuženika. Time se učinci presude
protežu i na osobu kojoj tužba nikada nije dostavljena, niti je na bilo koji
način sudjelovala u postupku. Rješenje doneseno u tako provedenim postupcima
nije dostavljeno tom tuženiku niti privremenom zastupniku postavljenom ostalim
tuženicima koji su bili obuhvaćeni tužbom;

– u predmetu, broj: P-490/02, prethodno nije
donio rješenje o postavljanju privremenog zastupnika tuženiku, već je
neposredno pozvao na ročište u tužbi predloženog privremenog zastupnika, koji
je priznao tužbeni zahtjev; nakon čega je žalitelj donio presudu na temelju
priznanja koju nije dostavio predloženom privremenom zastupniku;

– u predmetima, broj: P-542/03 i dr., unatoč činjenici da su u tužbi navedene adrese
tuženika, istima je postavio privremenog zastupnika i to bez da je rješenje o
postavljanju privremenog zastupnika dostavljeno nadležnom centru za socijalnu
skrb i bez oglasa u »Narodnim novinama«, a u predmetima, broj: P-406/04 i dr. postupio je na isti način, iako su u zemljišnoknjižnim
izvacima koji su priloženi u tim predmetima naznačene adrese tuženika;

– u predmetima, broj: P-317/04 i dr., provodio radnje u postupku i donio odluke iako tužba
nije bila potpisana od strane tužitelja;

– u predmetima, broj: P-51/04 i dr. dopustio sudjelovanje u postupku osobi koja se
predstavljala kao punomoćnik tužitelja, a bez prilaganja punomoći za
zastupanje, niti je zatražio dostavljanje punomoći;

– u predmetima, broj: P-42/04 i P-76/02 obavljao
dostavu putem oglasne ploče suprotno odredbama Zakona o parničnom postupku
(»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03.).

Slijedom navedenog, žalitelju je na temelju
članka 21. stavka 1. točke 3. Zakona o Državnom sudbenom vijeću izrečena
stegovna kazna razrješenja od dužnosti.

U preostalom dijelu žalitelj je oslobođen od
odgovornosti, jer je Vijeće utvrdilo da u predmetima, broj: P-174/03 i dr. žalitelj nije zlouporabio položaj i prekoračio službene
ovlasti te da, stoga, nije počinio stegovno djelo zlouporabe položaja ili
prekoračenja službene ovlasti u smislu članka 20. stavka 2. točke 1. Zakona o
Državnom sudbenom vijeću.

3. Obrazlažući izricanje stegovne kazne
razrješenja od dužnosti, Vijeće navodi da je svojom odlukom od 28. listopada
2004. godine pokrenulo stegovni postupak protiv žalitelja. Zahtjev za
pokretanje stegovnog postupka od 29. rujna 2004. godine, broj: 9 Su-363/03
(koje je Vijeće zaprimilo 4. listopada 2004. godine) podnio je predsjednik
Općinskog suda u Crikvenici, stavljajući na teret žalitelju počinjenje više
stegovnih djela zlouporabe položaja i prekoračenja službene ovlasti, s tim da
je tijekom postupka izmijenio činjenični opis djela.

Tijekom postupka Vijeće je izvršilo uvid u spise
Općinskog suda u Crikvenici koji su predmet zahtjeva za pokretanje stegovnog
postupka. Pregledavanjem spisa Vijeće je utvrdilo da je žalitelj u konkretnim
predmetima postupao na način opisan u izmijenjenom zahtjevu za pokretanje
stegovnog postupka, a što on niti ne poriče, već samo smatra da kršenjem postupovnih pravila nije počinio stegovno djelo zlouporabe
položaja ili prekoračenja službene ovlasti.

Vijeće je ocijenilo da su ostvarena obilježja
stegovnog djela u smislu članka 20. stavka 2. točke 2. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću – neurednog obnašanja sudačke dužnosti u djelima opisanim u
točkama 1 – 6 zahtjeva.

Prema ocjeni Vijeća, osim u slučajevima koji su
u članku 20. stavku 2. točki 2. Zakona o Državnom sudbenom vijeću navedeni kao
primjeri tog stegovnog djela, stegovno djelo neurednog obnašanja sudačke
dužnosti postoji i u slučaju kada sudac postupajući u određenim pravnim
stvarima krši temeljna postupovna pravila u opsegu i
na način koji prelazi razumnu mjeru. Vijeće je ocijenilo da, s obzirom na
brojnost i težinu kršenja odredaba parničnog postupka, postupanje žalitelja
opisano u izreci osuđujućeg dijela izreke osporene
odluke, daje značenje stegovnog djela neurednog obnašanja sudačke dužnosti, jer
je riječ o kontinuiranom kršenju procesnih pravila koja prelaze razumnu mjeru.
U konkretnom slučaju radi se o jednom produljenom stegovnom djelu s obzirom da
je žalitelj počinio više istovrsnih djela koja s obzirom na način počinjenja i
njihovu vremensku povezanost i druge stvarne okolnosti koje ih povezuju čine
jedinstvenu cjelinu. Vijeće je utvrdilo da za donošenje odluke u konkretnom
stegovnom postupku nije od značaja pitanje zakonitosti odluka koje je donosio
žalitelj, jer se njemu niti ne stavlja na teret da su te odluke nezakonite, već
mu je stavljeno na teret da je nezakonito vodio postupke koji su prethodili
donošenju tih presuda.

U odnosu na prigovor zastare pokretanja
stegovnog postupka, u obrazloženju Vijeća navedeno je da se u skladu s noveliranom odredbom članka 22. stavka 1. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću, stegovni postupak ne smije pokrenuti nakon 6 mjeseci od
saznanja za počinjeno stegovno djelo i počinitelja, odnosno dvije godine od
počinjenog stegovnog djela. Utvrđenje je Vijeća da je zastara nastupila samo u
odnosu na predmet, broj: P-108/02. Naime, zahtjev za pokretanje stegovnog
postupka podnijet je na temelju izvješća sudaca Županijskog suda u Rijeci od
10. rujna 2004. godine, sačinjenog nakon pregleda spisa dodijeljenih u rad
žalitelju 2002., 2003. i 2004. godine, a naložio ga je predsjednik Županijskog
suda u Rijeci 10. rujna 2004. godine. Stoga je za početak subjektivnog roka
zastare od šest mjeseci odlučno vrijeme saznanja podnositelja zahtjeva za
sadržaj tog izvješća, a to je najranije dan kontrolnog pregleda spisa. Kako je
zahtjev za pokretanje stegovnog postupka podnijet 4. listopada 2004. godine,
Vijeće je nedvojbenim utvrdilo da je stegovni postupak pokrenut unutar
subjektivnog roka zastare.

U odnosu na dio zahtjeva za pokretanje stegovnog
postupka za koji je žalitelj oslobođen odgovornosti, Vijeće je ocijenilo da se
u zahtjevu niti ne navode okolnosti na temelju kojih bi bilo osnovano
zaključiti da je žalitelj kršio procesno-pravne odredbe s ciljem da nekoj od
parničnih stranaka prouzroči kakvu štetu ili da sebi ili drugome pribavi
neimovinsku korist, pa se stoga ne može prihvatiti pravna ocjena podnositelja
zahtjeva da je žalitelj počinio stegovna djela zlouporabe položaja ili
prekoračenja službene ovlasti.

Na temelju tako utvrđenog činjeničnog stanja,
Vijeće je zauzelo stajalište prema kojem je žalitelj postupao suprotno
mjerodavnim odredbama Zakona o parničnom postupku.

4. Žalitelj je podnio žalbu Ustavnom sudu
osobno, a, potom, i putem odvjetnika.

U žalbi, podnijetoj osobno, žalitelj ističe da
osporenu odluku Vijeća pobija zbog bitne povrede odredaba stegovnog postupka u
vezi s analognom primjenom Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj
110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 63/03. – pročišćeni tekst),
pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, pogrešne primjene
materijalnog prava i zbog odluke o stegovnoj mjeri.

Žalitelj navodi nepravilnosti u dokaznom
postupku, jer mu nije omogućeno sudjelovanje u postupku kada je provođena
kontrola zemljišnoknjižnih parnica u kojima je on bio sudac, niti mu je uručeno
izvješće o provedenoj kontroli. Povrijeđenima smatra odredbe Sudskog poslovnika
(»Narodne novine«, broj 80/97., 20/98., 118/01., 49/03., 32/04., 150/05. i
9/06.), te odredbe Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 3/94., 75/95.,
100/96., 115/97., 131/97., 129/00., 67/01., 5/02., 101/03, 117/03., 17/04. i
141/04.). Smatra da viši sudovi mogu vršiti kontrolu rada nižih sudova, ali ne
i kontrolu rada samo jednog suca, kao što je to u njegovom slučaju. U žalbi
postavlja pitanje može li se uopće voditi stegovni postupak uz činjenice da su
u svim navedenim predmetima odluke zakonite, pravomoćne i da je proveden
zemljišnoknjižni postupak, te da nikomu, pa ni Republici Hrvatskoj, nije tim
parnicama nanesena nikakva šteta.

Žalitelj navodi da se u cilju što učinkovitijeg
razrješavanja raskoraka između faktičkog stanja nekretnina i fiktivnog knjižnog
stanja, »nije kruto pridržavao procesnih odredaba Zakona o parničnom postupku,
koje nisu same sebi svrha, nego služe cilju za oživotvorenje
primjene materijalnog prava.«

Navodi da njegovi prijedlozi koje je iznosio
tijekom stegovnog postupka nisu uvaženi, već da je proveden hitan postupak.
Napominje da se Vijeće nije upuštalo u analizu olakšavajućih okolnosti, koje
smatra brojnima, te okolnosti da kazna bude veća ili manja, te da je takvim
propustom povrijeđena odredba članka 370. stavka 1. Zakona o kaznenom postupku.

Navodi niz primjera zbog kojih smatra da je
Vijeće pogrešno utvrdilo činjenično stanje, obrazlaže postojanje »kaosa
gruntovnice«, te ističe »da u postupanju nije bio opterećen formalizmom«.
Zaključke Vijeća o mogućnosti nastanka štete i mogućnosti gubitka vlasništva
tuženika smatra neutemeljenima na propisima.

Smatra da je stegovni postupak vođen s ciljem
njegovog razrješenja, a ne s ciljem utvrđivanja stegovnog djela i donošenja
odluke u skladu s okolnostima koje utječu na izbor i visinu izrečene stegovne
mjere.

Povrijeđenima smatra odredbe članka 29. stavka
2. alineje 2., 4. i 6., članka 44. i članka 54. Ustava Republike Hrvatske, kao
i odredbe članka 6. stavka 1. i 3. točke d) Konvencije za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97.,
6/99., 8/99. – pročišćeni tekst i 14/02., u daljnjem tekstu: Europska
konvencija).

U žalbi, naknadno podnijetoj po odvjetniku,
ističe se povreda članka 123. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske, prema kojoj
odredbi je Vijeće, u postupku imenovanja i razrješenja sudaca dužno pribaviti
mišljenje nadležnog odbora Hrvatskog sabora.

Povrijeđenima smatra i odredbu članka 121.
stavaka 1. i 2. Ustava i članka 8. stavaka 1. i 2. Zakona o sudovima, budući da
je žalitelj pozvan na stegovnu odgovornost i proglašen odgovornim zbog
izraženog mišljenja odnosno odluke koju je donio kao sudac u postupku suđenja,
a da se ne radi o kršenju zakona od strane suca, koje predstavlja kazneno
djelo.

Zaključno, žalitelj predlaže da Ustavni sud
njegovu žalbu usvoji, osporenu odluku ukine i predmet vrati Državnom sudbenom
vijeću na ponovni postupak.

Žalba nije osnovana.

5. Tijekom postupka odlučivanja o žalbi Ustavni
sud je utvrdio da je, u konkretnom slučaju, činjenično stanje u potpunosti i
pravilno utvrđeno te da je Vijeće postupalo u skladu s odgovarajućim postupovnim pravilima.

Odlučujuće činjenice utvrđene su sukladno
mjerodavnim odred­bama sadržanim u članku 8. Zakona o
kaznenom postupku. Neizvođenje svih predloženih dokaza u konkretnom slučaju
nije utjecalo na potpunost i pravilnost utvrđenja svih činjenica i okolnosti
odlučnih za donošenje odluke o stegovnoj kazni, tim više što su one tijekom
postupka bile nesporne.

Ustavni sud utvrđuje pravilnim postupanje Vijeća
te njegovo utvrđenje da je žalitelj u navedenim slučajevima kršio temeljna postupovna pravila u opsegu i na način koji prelazi razumnu
mjeru. Naime, žalitelj nije niti primjenjivao odredbe Zakona o parničnom
postupku kada je nakon donošenja presude na temelju priznanja na prijedlog
tužitelja za donošenje dopunske presude, donio rješenje u kojem se u uvodu
donesene presude kao tuženik navodi osoba koja nije bila obuhvaćena tužbom, te
je utvrdio pravomoćnost tog rješenja iako ono nije dostavljeno ni toj osobi
niti strankama.

Žalitelj je povrijedio i odredbe Zakona o
parničnom postupku o zastupanju tuženika po privremenom zastupniku jer nije
ispitao postojanje pretpostavki za postavljanje privremenog zastupnika
tuženiku, nego je donio presudu na temelju priznanja nakon priznanja tužbenog
zahtjeva od strane osobe koja nije bila postavljena za privremenog zastupnika
sukladno propisima.

Ustavni sud prihvaća ocjenu Vijeća da se u
postupanju žalitelja u svim predmetima navedenim u izreci osporene odluke, radi
o jednom produljenom stegovnom djelu s obzirom da je žalitelj počinio više
istovrsnih djela koja s obzirom na način počinjenja i njihovu vremensku
povezanost čine jedinstvenu cjelinu.

6. Članak 20. stavak 2. točka 2. Zakona o
Državnom sudbenom vijeću glasi: (...)

Stegovna dijela jesu: (...)

2. neopravdano neobnašanje
ili neuredno obnašanje sudačke dužnosti (...)

Članak 21. stavak 1. točka 3. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću glasi:

Za počinjena stegovna djela mogu se izreći
sljedeće stegovne kazne:(...)

3. razrješenje od dužnosti (...)

Polazeći od navedenih zakonskih odredbi Ustavni
sud utvrđuje da je osporena odluka donesena unutar granica postavljenih
zahtjevom za pokretanje stegovnog postupka te da je izrečena stegovna kazna
unutar zakonom propisane kazne koja se može izreći za počinjenje utvrđenog
stegovnog djela.

7. Sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29.
Ustava, ograničen je na postupovna jamstva pravičnog
suđenja pa Ustavni sud ocjenjujući navode žalbe sa stajališta tog ustavnog
prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih
povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak
kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji
podnositelju osigurava pravično suđenje.

Ustavni sud utvrđuje da u konkretnom stegovnom
postupku, koje je Vijeće provelo u skladu s mjerodavnim postupovnim
pravilima, nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1.
Ustava.

8. Člankom 44. Ustava jamči se da svaki
državljanin Republike Hrvatske ima pravo, pod jednakim uvjetima, sudjelovati u
obavljanju javnih poslova i biti primljen u javne službe.

Ustavni sud utvrđuje da osporenom odlukom,
donesenom u stegovnom postupku sukladno mjerodavnim propisima, žalitelju nije
povrijeđeno navedeno ustavno pravo.

9. Odredbom članka 54. stavka 1. Ustava
propisano je da svatko ima pravo na rad i slobodu rada. Ustaljeno je stajalište
Ustavnog suda da se pod pravom na rad podrazumijeva i pravo pojedinca da mu
pravo na rad prestane na način i pod uvjetima propisanim zakonom.

Polazeći od utvrđenja iznesenim u prethodnim
točkama ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da žalitelju nije povrijeđeno navedeno
ustavno pravo.

10. Odredba članka 123. stavka 2. Ustava, glasi:

Državno sudbeno vijeće u postupku imenovanja i
razrješenja sudaca dužno je pribaviti mišljenje nadležnog odbora Hrvatskoga
sabora.

Ustavni sud utvrđuje da u konkretnom slučaju
propuštanje pribavljanja mišljenja nadležnog odbora Hrvatskog sabora ne utječe
na utvrđenje stegovne odgovornosti žalitelja zbog počinjenja teškog stegovnog
djela u smislu odredbe članka 122. stavka 3. alineje 4. Ustava niti na izrečenu
stegovnu kaznu.

Pri tomu je Ustavni sud uzeo u obzir da je
Vijeće nespornim utvrdilo činjenično stanje te kršenje temeljnih postupovnih pravila od strane žalitelja, u opsegu i na
način koji prelazi razumnu mjeru, a zbog postupaka čije počinjenje žalitelj u
žalbi ne osporava, već samo pokušava opravdati takvo postupanje, navodeći da se
»nije kruto pridržavao procesnih odredbi Zakona o parničnom postupku«.

11. Zaključno, razmatrajući u osporenoj odluci
izrečenu stegovnu kaznu, Ustavni sud je ocjenjuje na zakonu osnovanom. Takva
ocjena poglavito proizlazi iz činjenice da se radi o počinjenju više istovrsnih
djela odnosno da je žalitelj kontinuirano kršio procesno pravne odredbe, a što
žalitelj niti ne poriče tijekom postupka, već navodi razloge kojima opravdava
svrsishodnost i ekonomičnost takvog postupanja.

Prema ocjeni ovog Suda na izricanje drugačije
stegovne kazne, a s obzirom na sve okolnosti konkretnog slučaja, ne utječe ni
činjenica dosadašnjih radnih rezultata žalitelja niti duljina njegovog radnog
staža.

12. Slijedom iznijetoga, utvrdivši da je žalba
protiv osporene odluke Državnog sudbenog vijeća neosnovana, te da žalitelju
nisu povrijeđena u žalbi navedena ustavna prava, a, stoga, niti odredbe
Europske konvencije, na temelju članka 98. stavka 2. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u točki I. izreke.

13. Odluka o objavi ove odluke temelji se na
odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-IX-736/2006

Zagreb, 23. ožujka 2006.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

**Agata Račan, v. r.**

Odluka, NN 43/2006-1079