## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-526/2001 od 9. ožujka 2005.

### NN 42/2005 (1.4.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-526/2001 od 9. ožujka 2005.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**822**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec,
predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić
i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom I. B. iz D., koju zastupa A. R.,
odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 9. ožujka 2005. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu
protiv presude Županijskog suda u Splitu, broj: Gž-3840/00
od 19. siječnja 2001. godine, kojom je odbijena njena žalba podnijeta protiv
presude Općinskog suda u Splitu, broj: IV P-1888/94 od 18. svibnja 2000.
godine. Tom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositeljice da joj tuženik –
protutužitelj »A.« d.d., S., isplati iznos od
5.653,97 kn na ime naknade plaće za vrijeme korištenja porodiljnog
dopusta. Ujedno je odbijen protutužbeni zahtjev tuženika
– protutužitelja da mu podnositeljica isplati iznos
od 3.962,17 kn.

Sudovi su odbili tužbeni zahtjev podnositeljice
za isplatu nadoknade plaće za vrijeme korištenja porodiljnog
dopusta jer je prema njihovom stajalištu, za isplatu tog vida naknade, suglasno
odredbama Zakona o zdravstvenom osiguranju (»Narodne novine«, broj 75/93.,
55/96., 1/97. – pročišćeni tekst, 109/97., 13/98., 88/98., 10/99., 34/99.,
69/00., 59/01. i 82/01.), nadležan Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje (u
daljnjem tekstu: HZZO), a ne tuženik kod kojeg je podnositeljica u to vrijeme
bila zaposlena.

2. Podnositeljica smatra da su joj osporenim
presudama povrije­đena
ustavna prava zajamčena odredbama članaka 14., 19., 56., 58., 61. i 62. Ustava
Republike Hrvatske. Ponavljajući navode koje je isticala tijekom postupka koji
je prethodio ustavnosudskom, podnositeljica u bitnom smatra da su se u
konkretnom slučaju sudovi upustili u ispitivanje pravilnosti pravomoćne odluke
donesene u upravnom postupku, što je u suprotnosti s ustaljenom praksom sudova
i odredbama Zakona o parnič­nom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03., u
daljnjem tekstu: ZPP). Ističe da Općinski sud nije ovlašten ispitivati
pravilnost pravomoćne odluke donijete u upravnom postupku, te da su sudovi
trebali samo utvrditi iznos naknade koji podnositeljici pripada za vrijeme
korištenja porodiljnog dopusta.

Predlaže da Sud ukine presudu Županijskog suda u
Splitu i pred­met vrati tom sudu na ponovni postupak.

3. Iz spisa predmeta razvidno je da
podnositeljica svoj tužbeni zahtjev temelji na rješenjima Hrvatskog zavoda za
zdravstveno osiguranje, Ispostava Split – rješenje od 13. rujna 1993. godine,
klasa: UP/I-502-06/93-01/17, urbroj: 2181-36-04-93-3,
kojim je pod točkom I. podnositeljici priznato pravo na korištenje obveznoga porodiljnog dopusta u razdoblju od 4. ožujka 1993. do 31.
kolovoza 1993. godine, točkom II. utvrđeno je da podnositeljici naknada plaće
za vrijeme korištenja obveznoga porodiljnog dopusta
pripada na teret sredstava njezinog poslodavca, točkom III. odbijen je zahtjev
podnositeljice da joj se naknada plaće za to razdoblje isplaćuje na teret
sredstava Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje; – i rješenje od 8. ožujka
1994. godine, klasa: UP/I-502-06/94-01/1157, urbroj:
2181-36-94-04-2, kojim se podnositeljici priznaje pravo na dodatni porodni
dopust u razdoblju od 31. kolovoza 1993. do 31. ožujka 1994. godine, određuje
se da naknada plaće za to razdoblje pripada na teret sredstava njezinog
poslodavca te se odbija zahtjev podnositeljice da joj se naknada plaće utvrdi
na teret sredstava Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje.

U obrazloženju tih rješenja navodi se da je
poslodavac propustio rasporediti podnositeljicu na odgovarajuće poslove
sukladno rješenju RF MIORH od 26. lipnja 1990. (prema kojem je kod
podnositeljice zbog profesionalne bolesti nastalo smanjenje sposobnosti za rad
pa ima pravo na raspoređivanje na druge odgovarajuće poslove), slijedom čega je
na sredstvima HZZO nastala šteta »u odnosu na doprinose za podnositeljicu«.
HZZO ocjenjuje da podnositeljica nije primala plaću u smislu članka 33. Zakona
o zdravstvenom osiguranju, već da je primala naknadu plaće. Iz svega zaključuje
da »do greške u ostvarivanju prava imenovane nije došlo ni namjerom ni nepažnjom
Hrvatskog zavoda, već propuštanjem zakonskih obveza u poduzeću »K. – S.«, to je
naknadu plaće s osnova korištenja porodiljskog dopusta poduzeće dužno isplatiti
svojoj djelatnici iz svojih sredstava«.

Nakon provedenoga dokaznog postupka
prvostupanjski sud je utvrdio sljedeće: u vrijeme kada je podnositeljica rodila
dijete, 31. ožujka 1993., bila je zaposlena kod tuženika te se nalazila na
»čekanju« – dakle imala je status osigurane osobe sukladno odredbama Zakona o
zdravstvenom osiguranju; podnositeljica nije poslodavca obavijestila o porodiljnom dopustu, niti je pružila dogovarajuće
medicinske doznake, tako da je poslodavac o porodu podnositeljice saznao
naknadno – nakon primitka odluke poslodavca od 2. kolovoza 1993. kojom je
raspore­đena na poslove, te je pozvana »na rad«.
Podnositeljica je telefonskim putem izvijestila rukovoditelja da je na porodiljnom dopustu; nakon tog saznanja odnosno tri mjeseca
nakon što je podnositeljica rodila poslodavac je prestao s isplatom naknade
plaće.

Na temelju navedenog sud je utvrdio da se
podnositeljica Hrvatskom zavodu za zdravstveno osiguranje sa zahtjevom za
isplatu naknade za vrijeme porodiljnog dopusta
obratila tek nakon što joj je poslodavac uskratio daljnju isplatu koju je
primala na ime naknade plaće dok se nalazila na »čekanju«, te je ocijenio da je
podnositeljica o porodiljnom dopustu bila dužna na
vrijeme izvijestiti poslodavca, a ne kako je imala namjeru i nakon poroda
primati naknadu od poslodavca po osnovi djelatnika koji se nalazi na čekanju (u
svom iskazu podnositeljica je navela da se o istoj »situaciji« radilo i 1990.
godine kada je rodila, a budući da se i tada nalazila na čekanju primala je
naknadu od poslodavca po toj osnovi, a nije »otvarala« porodiljni
dopust).

Odlučujući o osnovanosti potraživanja, pozvavši
se na odredbe Zakona o zdravstvenom osiguranju, prvostupanjski sud je ocijenio
da »rješenja Hrvatskog zavoda za zdravstveno osiguranje nisu ni u jednom dijelu
na zakonu utemeljena te Zavod svoju obvezu koja je određena važećim Zakonom o
zdravstvenom osiguranju ne može prenijeti na poduzeće (...). Čak i u slučaju
kada osiguranik prije ostvarivanja prava na nadoknadu ne ostvaruje plaću,
Zakonom je određen način na koji se utvrđuje visina koja bi pripadala
osiguraniku (...) Zakonom je jasno utvrđeno na čiji teret se osiguraniku
isplaćuje naknada i u slučaju korištenja obveznoga porodnog dopusta kao i
dodatnoga porodnog dopusta (...) što se tiče predmeta ovog spora tuženik ni u
kom slučaju ne može biti obvezan tužiteljici isplatiti nadoknadu koju je tužiteljica
temeljem članka 49. stavka 1. Zakona o radnim odnosima kao i već citiranim
odredbama Zakona o zdravstvenom osiguranju u redovnom postupku imala pravo
ostvariti«.

U svezi s protutužbenim
zahtjevom poslodavca prvostupanjski sud je utvrdio da je to potraživanje
zastarjelo.

Drugostupanjski sud je odbio žalbu
podnositeljice utvrdivši da bi u konkretnom slučaju temeljem odredbi Zakona o
zdravstvenom osiguranju, HZZO bio pasivno legitimiran za isplatu traženog vida
naknade za vrijeme porodiljnog dopusta, a ne tuženik
kod kojeg se u to vrijeme podnositeljica nalazila u radnom odnosu.

Odgovarajući na žalbene navode drugostupanjski
sud ističe: »Istina je da prema sudskoj praksi u parničnom postupku sud nije
ovlašten ispitivati pravilnost pravomoćne odluke donesene u upravnom postup­ku kojom je utvrđeno svojstvo osiguranika, a koje
stajalište je zauzela sudska praksa, kako to valjano upućuje  tužiteljica u podnesenoj žalbi. Međutim, ovaj
žalbeni sud ne ispituje valjanost donesenih odluka – rješenja Hrvatskog zavoda
za zdravstveno osiguranje, Stručna služba – Ispostava Split, već u uvodno
označenoj građanskopravnoj stvari radi isplate naknade za vrijeme korištenja porodiljnog dopusta prihvaća valjanu primjenu materijalnog
prava suda prvog stupnja koji odbija zahtjev tužiteljice, sa stajalištem da
nije tuženik u obavezi isplatiti nak­nadu plaće, u to
vrijeme osobnog dohotka do navršene jedne godine života djeteta roditelju –
tužiteljici u uvodno označenoj građanskoprav­noj
stvari.«

Ustavna tužba nije osnovana.

4. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom,
temeljem odred­be članka 62. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99.,
29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), Ustavni sud, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju
ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi i
upravna tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili
dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja
ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

U ustavnoj tužbi podnositeljica je istaknula
povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14., 56., 58., 61. i 62. Ustava.

5. Iako u ustavnoj tužbi podnositeljica
izrijekom ne navodi povredu ustavnog prava na pravično suđenje zajamčenog
člankom 29. stavkom 1. Ustava, iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da
podnositeljica prije svega smatra povrijeđenim to ustavno pravo. Naime, imajući
u vidu sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje, koji je ograničen na postupovna jamstva pravičnog suđenja, te razloge kojima
podnositeljica obrazlaže ustavnu tužbu, ocjena je Suda da se podnositeljica
zapravo poziva na povredu ustavnog prava na pravično suđenje.

Ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta
tog ustavnog prava, u konkretnom slučaju postavlja se pitanje jesu li se sudovi
upustili, suprotno  odredbama ZPP i
ustaljenoj sudskoj praksi, u ocjenjivanje zakonitosti pravomoćnih upravnih
rješenja, odnosno jesu li odlučivali o pitanjima o kojima je kao o glavnoj
stvari, rješavajući u okviru svoje nadležnosti, već riješilo nadležno upravno
tijelo.

Naime, sukladno stajalištu Ustavnog suda
iznijetom u nekoliko odluka (napr. broj: U-III-2661/03
objavljena u »Narodnim novinama«, broj 100/04.) i odredbama članka 12. ZPP,
parnični sudovi su, kada njihova odluka ovisi o prethodnom rješenju pitanja
postoji li neko pravo ili pravni odnos, vezani pravomoćnim rješenjem kojim je
nadležno upravno tijelo riješilo o tom pravu ili pravnom odnosu kao o glavnom
pitanju unutar svoje nadležnosti.

6. Odredbama Zakona o zdravstvenom osiguranju
propisan je, iz­među ostalog, postupak ostvarenja prava iz obveznoga
zdravstvenog osiguranja; pravo na novčane naknade jedno je od tih prava. Prema
odred­bama tog Zakona koje su navedene  u prvostupanjskoj presudi naknada plaće u
slučaju trudnoće i korištenja obveznog porodiljnog
dopusta isplaćuje se osiguraniku na teret sredstava HZZO od prvog da­na
korištenja prava. Naknada plaće za vrijeme korištenja tzv.
dodat­noga porodiljnog dopusta (do jedne godine
života djeteta) osigurava se osiguraniku iz sredstava proračuna Republike
Hrvatske, a isplaćuje se putem HZZO.

Prema tome, HZZO je nadležan odlučivati o
zahtjevu za priznanje prava na naknadu plaće s osnove korištenja porodiljnog dopusta. Ukoliko utvrdi da zahtjev nije
utemeljen na zakonu ovlašten je taj zahtjev odbiti. HZZO može dakle samo ili
priznati pravo na naknadu plaće ili taj zahtjev odbiti. U konkretnom slučaju,
HZZO je odbio taj zahtjev podnositeljice istodobno utvrdivši da je tu naknadu
dužan platiti poslodavac uz obrazloženje da je propustom poslodavca da uplaćuje
odgovarajuće doprinose za podnositeljicu na sredstvima HZZO nastala šteta.
Odlučujući o   tužbenom zahtjevu za
isplatu naknade plaće protiv poslodavca, sudovi su ocijenili da HZZO svojim
rješenjem nije mogao svoju zakonsku obvezu prenijeti na poslodavca, odnosno
rješenjem utvrditi tko je dužan tu obvezu umjesto njega isplatiti.

Ocjena je Ustavnog suda da se prvostupanjski sud
u konkretnom slučaju nije upustio u ocjenu zakonitosti rješenja HZZO u
pitanjima koja su u nadležnosti tog upravnog tijela, tj.
u pitanje pripada li podnositeljici pravo na naknadu plaće za vrijeme
korištenja porodiljnog dopusta, već je u
građanskopravnoj stvari radi isplate te naknade odlučivao o pitanju je li
poslodavac taj koji je obvezan isplatiti podnositeljici nak­nadu
plaće za vrijeme porodiljnog dopusta (koju nadoknadu
je imala mogućnost ostvariti u upravnom postupku), a što je prema stajalištu
Suda u nadležnosti parničnog suda.

Iako je dakle rješenjem upravnog tijela
»utvrđeno« da je poslodavac, umjesto HZZO, dužan isplatiti podnositeljici
naknadu plaće, pa je prema mišljenju podnositeljice sud trebao samo utvrditi
visinu te nak­nade, Ustavni sud utvrđuje da je u tom
dijelu upravno tijelo izašlo iz okvira svoje nadležnosti slijedom čega parnični
sud nikako nije mogao biti vezan tim dijelom upravnog rješenja kojim je zapravo
odlučeno o stvari iz sudske nadležnosti.

7. Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno
jamstvo nediskriminacije. Diskriminacija po osnovi članka 14. stavka 1. Ustava
nije samostalna pravna osnova za ustavnu tužbu, već mora biti istaknuta zajedno
s nekim drugim (materijalnim) ustavnim pravom koje jamči Ustav. U ustavnoj
tužbi podnositeljica nije navela razloge temeljem kojih bi se moglo utvrditi je
li u provedenom postupku bila diskriminirana po bilo kojoj osnovi.

Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta
članka 14. stavka 2. Ustava, Sud je utvrdio da u konkretnom slučaju ustavno
pravo jednakosti pred zakonom nije povrijeđeno.

Ovo ustavno pravo bilo bi povrijeđeno ako sud ne
bi uzeo u obzir propis koji je očigledno mjerodavan ili bi mjerodavan propis na
grubi način bio pogrešno shvaćen, a što bi moglo izazvati sumnju da su osporene
presude donesene samovoljno.

Prema ocjeni ovog Suda, činjenična utvrđenja i
pravna stajališta izražena u osporenim presudama, nisu posljedica proizvoljnog
tumačenja i samovoljne primjene materijalnog prava, niti su diskriminatorna
po bilo kojoj ustavnoj osnovi. Osporene presude utemeljene su na Zakonu o
zdravstvenoj zaštiti, a ujedno sadrže i valjane pravne razloge za primjenu
mjerodavnih odredbi tog zakona.

8. Slijedom navedenih utvrđenja Suda, ocjena je
Ustavnog suda da podnositeljici nisu povrijeđena niti ustavna prava zajamčena
člancima 56., 58., 61. i 62. Ustava.

9. U vezi s istaknutom povredom odredbi članka
19. Ustava u prvom redu valja istaknuti da podnositeljica osporava odluke
sudbene vlasti, dok se odredbe članka 19. Ustava odnose na akte državne uprave
i tijela koja imaju javne ovlasti.

Osim toga, odredba članka 19. stavka 1. Ustava
ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje su Ustavom zajamčene fizičkoj
ili pravnoj osobi i koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom
tužbom u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike Hrvatske.

10. Iz navedenih razloga je, na temelju odredbi
članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno
kao u izreci pod točkom I.

Odluka o objavi, pod točkom II. izreke, temelji
se na odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske.

Broj: U-III-526/2001Zagreb, 9. ožujka 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

            Predsjednik
Vijeća

            **dr****. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 42/2005-822