## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-408/2003 od 18. veljače 2004.

### NN 27/2004 (3.3.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-408/2003 od 18. veljače 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

786

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom V.B. iz B.M., na sjednici održanoj 18.
veljače 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositelj je podnio pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu protiv rješenja
Županijskog suda u Osijeku, broj: Gž-362/01-2 od 28. studenoga 2002. godine.
Tim je rješenjem odbijena kao neosnovana žalba podnositelja, ovršenika u tom
postupku, te je potvrđeno rješenje Općinskog suda u Belom Manastiru, broj:
Ovr-721/00 od 18. siječnja 2001. godine.

Prvostupanjskim rješenjem, a temeljem pravomoćne i
ovršne presude Općinskog suda u Belom Manastiru, broj: P-11/98-12 od 4. travnja
2000. godine, potvrđene presudom Županijskog suda u Osijeku, broj: Gž-1803/00-2
od 21. rujna 2000. godine, određena je ovrha iseljenjem ovršenika (podnositelja
ustavne tužbe), te uklanjanjem svih njegovih stvari iz stana koji se nalazi u
B.M., i predajom navedenog stana u posjed ovrhovoditelja, »H.Š.« p.o. Z.,
Uprava š. O.

2. Podnositelj smatra da su osporenim rješenjima
Županijskog suda u Osijeku povrijeđene odredbe članaka 19., 29. stav­ka 1. i
34. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelj smatra da su osporena rješenja donesena
suprotno odredbama Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o područjima od posebne
državne skrbi (»Narodne novine«, broj 88/02) i Programa povratka i zbrinjavanja
prognanika, izbjeglica i raseljenih osoba (»Narodne novine«, broj 92/98).
Ističe da njegovo iseljavanje nije dopušteno dok mu nadležno Ministarstvo ne
osigura odgovarajuće stambeno zbrinjavanje ili privremeni smještaj. Stoga
predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine osporena rješenja, te
naloži »Ministarstvu za javne radove i graditeljstvo da je dužno zbrinuti
tužitelja i njegovu obitelj«, kao i da »oslobodi tužitelja kao stranku u
parničnom i ovršnom postupku svih sudskih troškova«.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Odredbom članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02-pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), propisano je da svatko može podnijeti
Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela
državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili
pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i
obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povri­jeđeno ljudsko
pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih
ili izvanrednih pravnih lijekova, nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih
akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite
ljudskih prava i temeljnih sloboda zajam­čenih Ustavom. Slijedom navedenog,
Ustavni sud tijekom postupka pružanja ustavnosudske zaštite, u pravilu, unutar
zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o
pravima i obvezama podnositelja došlo do ustavno nedopuš­tenog posizanja u
ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

4. U konkretnom slučaju, Općinski sud u Belom
Manastiru u cijelosti je prihvatio prijedlog ovrhovoditelja da temeljem
pravomoćne presude istog Suda, broj: P-11/98-12 od 4. travnja 2000. godine,
koja predstavlja ovršnu ispravu, donese rješenje o ovrsi kojim se određuje
ovrha protiv podnositelja ustavne tužbe, kao ovršenika, iseljenjem ovršenika,
te uklanjanjem svih njegovih stvari iz stana koji se nalazi u B.M., i predajom
navedenog stana u posjed ovrhovoditelju.

Nadležni drugostupanjski sud odbio je kao neosnovanu
žalbu podnositelja i potvrdio prvostupanjsko rješenje. Obrazlažući rješe­nje,
drugostupanjski sud utvrdio je da podnositelj nije izjavio niti jedan od
žalbenih razloga propisanih člankom 46. stavkom 2. Ovršnog zakona (»Narodne
novine«, broj 57/96, 29/99 i 42/00).

5.
Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku razmotrio osporavana ovršna rješenja,
navode i razloge ustavne tužbe, kao i mjerodavne odredbe Ovršnog zakona.

Iako u ustavnoj tužbi ističe da su mu ustavna prava
po­vrijeđena osporenim rješenjima nadležnih sudova donesenim u ovršnom
postupku, podnositelj zapravo osporava sudske odluke donesene u prethodno
provedenom parničnom postupku kojima je meritorno riješeno o tužbi
ovrhovoditelja, tužitelja u tom postupku, a kojima je podnositelju ustavne
tužbe kao tuženiku naloženo da se iseli iz stana u B.M.

Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku, međutim,
ne ispituje eventualne povrede ustavnog prava učinjene sudskim presudama
donesenim u postupku koji je prethodio ovršnom postupku. Protiv odluka
donesenih u parničnom postupku koji je prethodio ovršnom postupku, kao i protiv
eventualnih povreda učinjenih u parničnom postupku u kojem su one donesene,
podnositelj je imao pravo Ustavnom sudu podnijeti ustavnu tužbu radi zaštite
ustavnih prava, što nije učinio.

6. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da su mu
osporenim ovršnim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena član­kom 19.,
člankom 29. stavkom 1. i člankom 34. Ustava.

Odredbom članka 19. stavka 1. Ustava određeno je da
pojedinačni akti državne uprave i tijela koja imaju javne ovlasti moraju biti
utemeljeni na zakonu. Ta odredba propisuje načelo zakonitosti u djelovanju
uprave, a ne sadrži ustavno pravo u smislu odredbe članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona koje se štiti u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom
tužbom. Kako se radi o osporavanju ovršnih akata koje je donijela sudbena, a ne
upravna vlast, to u konkretnom slučaju nije ni moglo doći do eventualne povrede
ustavnog prava zajamčenog člankom 19. stav­kom 2. Ustava, kojim se jamči sudska
kontrola pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.

Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava određeno je da
svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i
u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela.

Tijekom ustavnosudskog postupka ovaj Sud nije utvrdio
postojanje činjenica ili okolnosti koje bi ukazivale na povredu ustavnog prava
na pravično suđenje. U spornoj pravnoj situaciji presuđivali su zakonom
ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom, dok su
osporavana rješenja valjano obrazložena te donesena pravovremeno i u skladu s
mjerodavnim odredbama postupovnog i materijalnog ovršnog prava. Iz navedenog je
utvrđeno kako osporavanim odlukama podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo
zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

U svezi isticanja povrede ustavnog prava propisanog
člankom 34. Ustava, napominje se da do povrede tog ustavnog prava ne može doći
postupanjem sudova u ovršnom postupku, budući da se članak 34. Ustava odnosi na
jamstvo nepovredivosti doma u smislu postupanja redarstvenih vlasti prilikom
ulaska i pretrage stana u cilju izvršenja naloga o uhićenju ili radi hvatanja
počinitelja kaznenog djela, odnosno radi otklanjanja ozbiljne opasnosti po
život i zdravlje ljudi ili imovine većeg opsega, pa te ustavne odredbe nisu
mjerodavne u konkretnom ustavnosudskom postupku.

7.
Utvrdivši da su osporena ovršna rješenja donesena u skladu s mjerodavnim
odredbama Ovršnog zakona i da su utemeljena na pravomoćnoj i ovršnoj presudi
koju podnositelj nije osporavao pred Ustavnim sudom, temeljem članaka 73. i 75.
Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

8.
Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-408/2003

Zagreb,
18. veljače 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 27/2004-786