## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-2000/2001 od 10. srpnja 2002.

### NN 86/2002 (19.7.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-2000/2001 od 10. srpnja 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1442

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice
za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Petar Klarić, kao
predsjednik Vijeća te suci Jurica Malčić, Ivan Matija, Željko Potočnjak, Agata
Račan i Milan Vuković, kao članovi Vijeća u postupku vođenom u povodu ustavne
tužbe N. A. iz O., koju zastupa D. Š., odvjetnik iz O., na sjednici Vijeća održanoj
10. srpnja 2002. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv
presude Županijskog suda u O., broj: Gž-1267/01-2 od 28. lipnja 2001. i presude
Općinskog suda u O., broj: P-2621/00-10 od 9. veljače 2001.

2. Presudom Županijskog suda u O., od 28.
lipnja 2001. odbijena je žalba podnositeljice ustavne tužbe protiv presude Općinskog
suda u O. od 9. veljače 2001. i ta je presuda po­tvrđena. Tom prvostupanjskom
presudom utvrđeno je da je podnositeljici ustavne tužbe kao tuženici prestao
Zakonom o najmu stanova (»Narodne novine«, broj 91/96, 48/98 i 66/98) uspostav­ljeni
odnos najmoprimca na stanu u O., Š. 2, te da je ona u roku od 15 dana pod
prijetnjom ovrhe dužna iseliti iz tog stana i slobodnog od osoba i svojih
stvari predati ga na daljnje raspolaganje tužitelju M. C.

3.
U ustavnoj tužbi podnositeljica, u bitnom, navodi da je potpuno pogrešno i
pravno neutemeljeno pravno shvaćanje prvostupanjskog i drugostupanjskog suda,
prema kojem je njezinim odbijanjem kao najmoprimca da s vlasnikom stana sklopi
ugovor o najmu stana iskazala da nema ozbiljnu volju sklopiti ugovor o najmu pa
je stoga dužna snositi posljedice svoje odluke da ne postupi po odredbama članka
33. Zakona o najmu stanova, koje se po pravnom shvaćanju suda sastoje u utvrđenju
da joj je prestalo svojstvo najmoprimca, odnosno da je raskinut zakonom
uspostavljeni najamni odnos stranaka. Smatra da ni Zakon o najmu stanova, ni
Zakon o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine«, broj 91/96,
68/98, 137/99, 22/00, 73/00 i 114/01) ne predviđaju raskid najma stana, a niti
prestanak svojstva najmoprimca bivšem nositelju stanarskog prava zbog okolnosti
da najmoprimac ne želi dobrovoljno sklopiti s vlasnikom stana ugovor o najmu
stana.

Ukazuje na odredbu članka 33. stavka 3.
Zakona o najmu stanova, prema kojoj, ako vlasnik stana u roku od 3 mjeseca od
primitka pisanog zahtjeva najmoprimca ne sklopi ili odbije sklopiti ugovor o
najmu stana najmoprimac će zatražiti od suda donošenje presude koja će
zamijeniti taj ugovor, pa smatra da i vlasniku stana stoji na raspolaganju
takva tužba putem koje bi se u sudskom postupku uredili odnosi najma stana, a
nikako pravo da zbog odbijanja najmoprimca da sklopi takav ugovor zatraži utvrđenje
da je najamni odnos prestao.

Ističe
da vlasnik stana osim poziva na sklapanje ugovora, njoj nikada nije ponudio i
ugovor u formi i sadržaju određenom u člancima 4. i 5. Zakona o najmu stanova,
pa se na njega nije niti mogla očitovati. Navodi također da pravno shvaćanje
sudova nema uporišta ni u jednoj zakonskoj odredbi, tim više što je ona
samohrana majka s dvoje malodobne djece, kao nositelj stanarskog prava u predmetnom
stanu stanuje od 1989. godine, a nakon stupanja na snagu Zakona o najmu stanova
ima u istom stanu status zaštićenog najmoprimca, zbog čega da je pogrešna i
primjena odredaba članaka 161. i 162. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim
pravima.

Smatra
da su osporavanim presudama povrijeđene odredbe članka 3., članka 19. stavka 1.
i članka 117. stavka 3. Ustava.

Predlaže
usvojiti ustavnu tužbu, ukinuti osporavane presude i predmet vratiti
prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

4.
Ustavna tužba sadrži formalne sastojke propisane člankom 65. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 - pročišćeni
tekst, dalje: Ustavni zakon), kao i pretpostavke propisane člankom 62. stavcima
2. i 3. i člankom 64. Ustavnog zakona.

5. Ustavni sud, odlučujući o ustavnoj tužbi,
prvo ispituje jesu li prava istaknuta u ustavnoj tužbi ustavna prava, u smislu članka
62. stavka 1. Ustavnog zakona. Ako utvrdi da se radi o ustavnim pravima,
Ustavni sud ispituje jesu li ustavna prava povrijeđena.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

6. Prema ustavnom određenju nadležnosti
Ustavnog suda (članak 128. stavak 1. podstavak 4. Ustava), kao i prema odredbi
stavka 1. članka 62. Ustavnog zakona, ustavna tužba je institut ustanovljen
radi zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda, a može se podnijeti ako
podnositelj smatra da je pojedinačnim aktom (i postupkom koji mu je prethodio)
povrijeđeno neko od Ustavom utvrđenih ljudskih prava i temeljnih sloboda
(ustavno pravo).

7. Sudovi su u postupku u kojem su
donesene osporavane presude pravilno iznijeli svoje stajalište prema kojem
odredba članka 33. stavka 3. Zakona o najmu stanova ne daje ovlaštenje
najmodavcu zahtijevati od suda donošenje presude koja će zamijeniti ugovor o
najmu stana, jer se zahtjev za donošenje takve presude može podnijeti samo kad
zakon na to izrijekom ovlaš­ćuje, a Zakon o najmu stanova tu ovlast izrijekom
daje samo najmoprimcu u spomenutoj odredbi članka 33. stavka 3. Slijedom
iznesenog sudovi su zaključili da u slučaju kad najmoprimac ne postavi zahtjev
za sklapanje ugovora o najmu stana, odnosno ne želi sklopiti ugovor, najmodavac
ga na to ne može prisiliti, pa mu jedino preostaje zahtijevati iseljenje tog
najmoprimca. Navedeni zaključak polazi od toga da se najmoprimac odnosno osoba
koja je ex lege stekla prava i obveze najmoprimca, a bez opravdanih razloga
odbija sklapanje ugovora o najmu, nalazi u stanu bez valjane pravne osnove, iz čega
sudovi dalje zaključuju da se sankcije za najmoprimca ne bi ograničavale samo
na gubitak posebne zaštite koju uživa kao zaštićeni najmoprimac, već gubi i
pravo na daljnje korištenje stanom.

Također, sudovi su stajališta da rokovi iz
odredaba članka 33. Zakona o najmu stanova nisu prekluzivni, pa u slučaju kada
je vlasnik stana podnio tužbu radi iseljenja (nakon što je prethodno u
konkretnom slučaju dva puta postupio prema odredbi članka 33. stavka 1. Zakona
o najmu stanova), zaštićeni najmoprimac je mogao podnijeti ili zahtjev, ili tužbu,
ili protutužbu radi sklapanja ugovora o najmu, jer bi u suprotnom vlasnik ostao
bez ikakve mogućnosti uređivanja odnosa između sebe kao vlasnika stana i zaštićenog
najmoprimca u njegovom stanu.

8.
Ustavnom tužbom podnositeljica od Ustavnog suda traži donošenje odluke kojom bi
se ocijenilo i utvrdilo da su osporavanim presudama povrijeđene odredbe iz članka
3., članka 19. stav­ka 1. i članka 117. stavka 3. Ustava, označujući ih kao
svoja ustavna prava.

U
odredbi članka 3. Ustav ne utvrđuje ljudska prava i temeljne slobode (ustavna
prava). Naime, u članku 3. Ustav utvrđuje najviše vrednote ustavnog poretka
koje se razrađuju i određuju u drugim odredbama Ustava, a posebice u onima
kojima se jamče ljudska prava i temeljne slobode. Odredba članka 3. Ustava služi
kao osnova za tumačenje Ustava i kao smjernica zakonodavcu pri razradi ustavnih
prava građana te je i upućena državnim tijelima, a ne neposredno građanima.

Odredba članka 19. stavka 1. Ustava
propisuje temeljne smjernice i obveze državne uprave i tijela s javnim
ovlastima kad odlučuju o pravima i dužnostima građana pa se na toj odredbi ne
može temeljiti ustavno pravo, dakle, ni ustavna tužba.

Odredba članka 117. stavka 3. Ustava
propisuje načelo zakonitosti za sudbenu vlast, odnosno propisuje temeljne
smjernice i dužnost sudova da postupaju i odlučuju zakonito. Navedena us­tav­na
odredba ne sadrži slobode i prava koja su Ustavom zajamčena fizičkoj ili
pravnoj osobi (subjektivno ustavno pravo). Stoga, tom odredbom ustavotvorac, u
ukupnosti članka 117. Ustava, sudbenoj vlasti samo povjerava da samostalno i
neovisno brine o zakonitosti.

9.
Stoga je, temeljem odredbe članka 75. Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci.

Broj:
U-III-2000/2001
Zagreb, 10. srpnja 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE
HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 86/2002-1442