## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-934/1997 od 17. veljače 2000.

### NN 26/2000 (3.3.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-934/1997 od 17. veljače 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**527**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, sastavljenom od dopredsjednika dr. sc.
Petra Klarića, kao predsjednika Vijeća, te sudaca
Jurice Malčića, mr. sc. Ivana Matije, Emilije Rajić
i Milana Vukovića, dr. iur., kao članova Vijeća,
odlučujući u postupku povodom ustavne tužbe
N. Š. iz S., zastupane po V. V., odvjetnici iz S., na sjednici
Vijeća održanoj dana 17. veljače 2000. godine,
jednoglasno je donio sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-6005/1995-7
od 20. veljače 1997. godine i predmet se vraća Upravnom
sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

Obrazloženje

N. Š. iz S. podnijela je pravodobnu i dopuštenu ustavnu
tužbu u povodu presude Upravnog suda Republike Hrvatske navedene
u izreci odluke, kojom je odbijena njezina tužba u upravnom
sporu protiv rješenja Ministarstva prostornog uređenja,
graditeljstva i stanovanja Republike Hrvatske, klasa: UP/II-371-01/94-05/1352,
ur. broj: 531-05/2-95-2 od 25. svibnja 1995. Tim je rješenjem
poništeno, po žalbi Ministarstva obrane Republike Hrvatske
(nastavno: MORH), zastupanog po Državnom pravobraniteljstvu
Republike Hrvatske, rješenje prvog stupnja, kojeg je donijela
Županija s-d., Ured za prostorno uređenje, stambeno-komunalne
poslove, graditeljstvo i zaštitu okoliša S., klasa:
UP/I-371-03/94-01/16, urbroj: 2181-08-06-03-94-8 od 27. lipnja
1994. Ovim je rješenjem podnositeljica priznata nositeljicom
stanarskog prava na stanu u S., u vlasništvu Republike Hrvatske
kojim upravlja MORH, i njime zamijenjena odluka vlasnika stana
o priznanju stanarskog prava.

Priznanje je uslijedilo na temelju odredaba čl. 64. tada
važećeg Zakona o stambenim odnosima (»Narodne
novine«, broj 51/85, 42/86, 22/92 i 70/93), nakon što
je dotadašnji nositelj stanarskog prava, suprug podnositeljice,
otišavši u C. G., napustio predmetni stan. Upravno tijelo,
odlučujući u prvom stupnju, provelo je dokaze saslušanjem
podnositeljice, dvaju svjedoka, uvidom u uvjerenje Općinskog
suda u S., broj Kr-II-2309/94 i Kr-II-9565/93 od 3. ožujka
1994. godine, u ugovor o korištenju stana, u dopis podnositeljice
Ministarstvu obrane, u Izvod iz matične knjige vjenčanih,
potvrdu kućnog savjeta zgrade, u uvjerenja o prebivalištu
i domovnicu za podnositeljicu, Izvod iz matične knjige
rođenih, izjavu o neposjedovanju nekretnina, izvještaj
Poštanske štedionice, te otpusno pismo Psihijatrijske
bolnice u Š. Tijelo prvog stupnja zauzelo je stajalište
da je činjenica trajnog napuštanja stana od strane
nositelja stanarskog prava dokazana.

Suprotno je stajalište upravnog tijela drugog stupnja koje
smatra da činjenica trajnog napuštanja stana nije
dokazana. Nepotpuno, pa i pogrešno navodeći dokaze
koji su u prvostupanjskom postupku provedeni, to tijelo iznosi
stajalište kako podaci razmatrani pred prvostupanjskim tijelom
imaju samo značaj indicija, dok u konkretnom slučaju
ne postoji i dokaz koji bi, u smislu čl. 67. stavka 2.
Zakona o stambenim odnosima, dokazivao da je stanar trajno prestao
koristiti stan. Stoga ovo tijelo samo rješava stvar - odbijajući
zahtjev podnositeljice kao neosnovan.

Upravni sud Republike Hrvatske smatra takvo rješenje zakonitim,
kao i da podnositeljica, uz prilaganje izjave o trajnom napuštanju
predmetnog stana koju je nositelj stanarskog prava dao i ovjerio
kod nadležnog diplomatskog predstavništva, a koju je
priložila tek uz tužbu Upravnom sudu, može bez
zapreka ponovo podnijeti zahtjev nadležnom upravnom tijelu
prvog stupnja. Ovo stoga što, kako stoji u obrazloženju
osporavane presude, Upravni sud u pravilu, sukladno odredbama
Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj
53/91, 9/92 i 77/92), ne utvrđuje činjenice.

Podnositeljica, nezadovoljna rješenjem drugog stupnja i presudom
Upravnog suda, tvrdi da je ona u upravnom postupku dokazala da
je njezin suprug trajno napustio stan i da je ona nastavila kontinuirano
koristiti taj stan, te da je njezino pravo neosporno, što
da se niti osporavanom presudom ne dovodi u pitanje, ali da Upravni
sud sudi šturo i formalistički, ne vodeći računa
o njezinoj situaciji. Time da su povrijeđene ustavne odredbe
iz čl. 14. (jednakost svih ljudi i građana u pravima
i slobodama; jednakost svih pred zakonom), te čl. 35. Ustava
Republike Hrvatske (jamstvo štovanja i pravne zaštite
dostojanstva). Podnositeljica navodi još i povredu »prava
na otkup stana«. Stoga traži da se osporavana presuda
preinači na način da se poništi rješenje
tijela drugog stupnja, tj. na pogrešan način punomoćnica
podnositeljice traži da se ukine osporavana presuda i rješenje
drugog stupnja.

Ustavna tužba je osnovana.

Na temelju analize dokumentacije u spisu predmeta, osporavanih
odluka, navoda i razloga ustavne tužbe, te relevantnih zakonskih
odredaba, Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio je da u konkretnom
slučaju osporavane odluke nisu donesene sukladno važećim
postupovnim odredbama Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91) i Zakona o upravnim sporovima.

Naime, čl. 242. Zakona o općem upravnom postupku
propisao je način postupanja upravnog tijela drugog stupnja
po žalbi, pa je iz tih odredaba razvidno da tijelu drugog
stupnja, u slučaju kada u prvostupanjskom postupku ili
odluci utvrdi postojanje nepravilnosti koje se tiču, između
ostalog, činjeničnog stanja, stoji na raspolaganju
mogućnost da prvostupanjsku odluku poništi i predmet
vrati tijelu prvog stupnja s uputom da te nepravilnosti otkloni,
ili mogućnost da, uz poništenje prvostupanjske odluke,
a na temelju rezultata upotpunjenog postupka, novo rješenje
donese samo.

Kako je u konkretnom slučaju tijelo drugog stupnja stalo
na stajalište da su u prvostupanjskom postupku izvođeni
dokazi koji se ne mogu smatrati relevantnim, to proizlazi da je
tijelo drugog stupnja, postupajući na zakonit način,
trebalo ili vratiti predmet prvostupanjskom tijelu s uputom putem
kojih dokaza će pravilno i potpuno utvrditi činjenično
stanje, ili je samo trebalo provesti taj dokaz i meritorno odlučiti
o pravu podnositeljice. Nasuprot tome, ovo je tijelo bez nadopune
postupka zahtjev podnositeljice odbilo kao neosnovan.

Presuda Upravnog suda osnažuje ovakvo postupanje drugostupanjskog
tijela, te se u njoj također izlaže stajalište da
dokazi izvedeni u prvostupanjskom postupku nisu dostatni za pravilno
i potpuno utvrđenje relevantnih činjenica. Podnositeljici
se, unatoč tome što je u tijeku upravnog spora priložila
u spis Upravnog suda dokaz kojeg i taj Sud smatra isključivo
relevantnim za pravilno utvrđenje činjeničnog
stanja (ovjerenu izjavu nositelja stanarskog prava da je trajno
napustio i prestao koristiti predmetni stan), i unatoč
činjenici da taj sud prema mjerodavnom Zakonu ima mogućnost
i u vlastitoj nadležnosti sanirati nedostatke prethodno provedenog
postupka, daje uputa o načinu ostvarivanja njezinih prava
putem pokretanja obnove postupka pred tijekom prvog stupnja.

Čl. 39. Zakona o upravnim sporovima propisao je da Upravni
sud Republike Hrvatske rješava sporove, u pravilu, na podlozi
činjenica koje su utvrđene u upravnom postupku (stavak
1.). Od tog pravila, međutim, postoje izuzeci propisani stavcima
2. i 3. istog članka, u kojim će slučajevima
sud ili osporeni akt poništiti presudom i dati nadležnom
upravnom tijelu odgovarajuću uputu za donošenje novog
upravnog akta, ili može i sam utvrditi činjenično
stanje i donijeti odgovarajuću presudu odnosno rješenje.

Pravilno i potpuno utvrđenje činjenica izravno bi utjecalo
na ostvarenje podnositeljičnih ustavnih prava, pa čak
i bez obzira na okolnost da joj put pravne zaštite nije definitivno
zatvoren, s obzirom na pravo pokretanja obnove postupka. Stranke
u postupku imaju, naime, određena zakonom zajamčena
procesna prava, koja u konkretnom slučaju nisu poštivana.
Tako je podnositeljici povrijeđeno pravo na jednakost u postupku
pred nadležnim tijelom, tj. njezino pravo ne samo da iznosi
činjenice i dokaze, nego da o tim činjenicama i
dokazima nadležno tijelo zauzme određeno stajalište.

Potrebno je, međutim, u kontekstu ustavnih prava na čiju
povredu podnositeljica ukazuje istaknuti da Ustavni sud Republike
Hrvatske nalazi neosnovanim navode podnositeljice o povredi »prava
na otkup stana«, budući da takvo pravo ne postoji na
razini ustavnih prava, dok do povrede ustavnog jamstva štovanja
i pravne zaštite dostojanstva iz čl. 35. Ustava Republike
Hrvatske u konkretnom slučaju nije moglo niti doći,
budući da stvarni smisao i sadržaj te odredbe nisu
sukladni shvaćanju podnositeljice o sadržaju tog ustavnog
jamstva.

Slijedom svega prethodno iznesenog, ovaj je Sud utvrdio da je
u konkretnom slučaju došlo do povrede odredaba čl.
14. Ustava Republike Hrvatske, pa je stoga, a na temelju odredaba
čl. 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99), donesena odluka
kao u izreci.

Broj: U-III-934/1997
Zagreb, 17. veljače 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 26/2000-527