## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-991/2002 od 28. travnja 2004.

### NN 61/2004 (14.5.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-991/2002 od 28. travnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1362

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi M. P., M. P. i Ž. P. iz K., na sjednici održanoj dana 28.
travnja 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna
tužba se usvaja.

II. Općinski
sud u Zagrebu dužan je donijeti presudu u pred­metu koji se vodi pred tim sudom
pod brojem: Pn-5295/03 (ranije: Pn-7392/94) u najkraćem mogućem roku, ali ne
duljem od šest (6) mjeseci, računajući od prvoga idućeg dana nakon dana objave
ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na
temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst) podnositeljicama
ustavne tužbe određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka
29. stav­ka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01. – pročišćeni
tekst):

– M. P.
iz K., u iznosu od 4.400,00 kuna,

– M. P.
iz K., u iznosu od 4.400,00 kuna,

– Ž. P. iz K., u iznosu od 4.400,00 kuna.

IV. Naknade iz točke III. izreke ove odluke bit će
isplaćene iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva podnositeljica Ministarstvu financija Republike Hrvatske za njihovu
isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba podnesena je 7. svibnja 2002. godine, temeljem članka 63.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) radi nedonošenja
odluke suda u razumnom roku u predmetu koji se vodi pred Općinskim sudom u
Zagrebu pod brojem: Pn-7392/94 (koji je dobio novi broj: Pn-5295/03).

U ustavnoj tužbi podnositeljice navode da je njihov
pravni prednik, D. P. iz K., 17. listopada 1994. godine, Općinskom sudu u
Zagrebu podnio tužbu protiv Republike Hrvatske radi naknade štete koju je počinio
nepoznati počinitelj tako što je pod tužiteljevo osobno vozilo te u njegov
poslovni objekt ubacio eksplozivnu napravu.

Uz ustavnu tužbu podnositeljice su dostavile Sudu rješenje
o nasljeđivanju Općinskog suda u Karlovcu, broj: O-656/00 od 20. studenoga
2000. godine, kojim su podnositeljice proglašene nasljednicama pok. D. P. iz K.

Podnositeljice navode da je u parničnom postupku u
povodu kojeg je podnesena ustavna tužba, Općinski sud u Zagrebu održao dva ročišta
za glavnu raspravu, proveo dokaz očevidom na licu mjesta, te donio rješenje o
prekidu postupka, od čijeg donošenja do podnošenja ustavne tužbe, nadležni sud
u predmetnoj pravnoj stvari nije postupao.

Podnositeljice smatraju da je nedonošenjem meritorne
odlu­ke u razumnom roku povrijeđeno njihovo ustavno pravo zajamče­no člankom
26. Ustava Republike Hrvatske. Predlažu da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu,
naloži Općinskom sudu u Zagrebu donošenje sudske presude u predmetu, broj:
Pn-7392/94, u roku od tri mjeseca od objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim
novinama«, te da odredi primjerenu naknadu u iznosu od po 100.000,00 kuna
svakoj podnositeljici.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2.
Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku, pokrenutom temeljem članka 63.
Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje su pravno relevantne za odlučivanje
o povredi ustavnog prava podnositeljica, zajamčenog člankom 29. stavkom 1.
Ustava Republike Hrvatske:

– 17. listopada 1994. godine D. P. iz K. pokrenuo je
postupak pred Općinskim sudom u Zagrebu, protiv Republike Hrvat­ske, tužbom
radi naknade štete koju je počinio nepoznati počini­telj tako što je pod tužiteljevo
osobno vozilo te u njegov poslovni objekt ubacio eksplozivnu napravu,

– 22. veljače 1995. godine održano je ročište za
glavnu raspravu,

–
podnescima od 27. ožujka 1995., 8. lipnja 1995. i od 15. siječnja 1996. godine,
tužitelj je tražio zakazivanje ročišta u pred­metu,

– dana
7. travnja 1997. godine, održano je ročište u predmetu,

– dana
29. travnja 1997. godine, proveden je očevid na licu mjesta u D.,

–
podneskom od 11. prosinca 1997. godine, tužitelj je tražio zakazivanje ročišta,

– rješenjem
Općinskog suda u Zagrebu, broj: Pn-7392/94 od 5. veljače 1998. godine, utvrđen
je prekid postupka temeljem članka 2. Zakona o izmjeni Zakona o obveznim
odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96.),

– rješenjem
Županijskog suda u Zagrebu, broj: Gž-6035/98-2 od 31. kolovoza 1999. godine
(zbog bitnih povreda odredaba parničnog postupka) ukinuto je rješenje Općinskog
suda u Zagrebu od 5. veljače 1998. godine i predmet vraćen prvostupanjskom sudu
na ponovni postupak,

– rješenjem
Općinskog suda u Zagrebu, broj: Pn-7392/94 od 16. srpnja 2001. godine, ponovno
je utvrđen prekid postupka,

– do
dana podnošenja ustavne tužbe, dana 7. svibnja 2002. godine, postupak je i
dalje bio u prekidu,

– prema
informaciji dobivenoj od Općinskog suda u Zagrebu, predmet je dobio novi broj:
Pn-5295/03.

3. PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3.1.
Pravni prednik podnositeljica pokrenuo je postupak pred Općinskim sudom u
Zagrebu 17. listopada 1994. godine tužbom podnesenom temeljem članka 180.
Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91. i 3/94.),
koji je glasio:

»Članak 180.

Za štetu nastalu smrću, tjelesnom povredom ili oštećenjem
odnosno uništenjem imovine fizičke osobe uslijed akata nasilja ili terora te
prilikom javnih demonstracija i manifestacija odgovara društveno-politička
zajednica čiji su organi po važećim propisima bili dužni spriječiti takvu štetu.«.

Zakonom o izmjeni Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 7/96.), koji je stupio na snagu 3. veljače 1996.
godine, bilo je propisano:

»Članak 1.

U Zakonu o obveznim odnosima (»Narodne novine«, br.
53/91., 73/91. i 3/94.) članak 180. briše se.«.

Članak 2.

Postupci za naknadu štete pokrenuti po odredbama članka
180. Zakona o obveznim odnosima, prekidaju se.

Postupci iz stavka 1. ovoga članka nastavit će se
nakon što se donese poseban propis kojim će se urediti odgovornost za štetu nastalu
uslijed terorističkih akata.«.

Zakonom o dopunama Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 112/99.) koji je stupio na snagu 6. studenoga 1999.
godine, bilo je propisano:

»Članak 2.

Obvezuje se Vlada Republike Hrvatske da posebne
zakone iz članka 1. (članka 184.a. stavka 2. i 184.b. stavka 2.) ovoga Zakona,
te članka 2. stavka 2. Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, br. 7/96.) podnese radi donošenja najkasnije u roku od šest mjeseci od
dana stupanja na snagu ovoga Zakona.«.

3.2. Hrvatski sabor, na sjednici održanoj dana 14.
srpnja 2003. godine, donio je Zakon o odgovornosti za štetu nastalu uslijed
terorističkih akata i javnih demonstracija (»Narodne novine«, broj 117/03.),
koji je stupio na snagu 31. srpnja 2003. godine, a kojim je propisano:

»Članak 10.

Sudski postupci radi naknade štete prekinuti
stupanjem na snagu Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, br. 7/96.) nastavit će se po odredbama ovoga Zakona.«.

Iz navedenog slijedi da je Zakonom o izmjeni Zakona o
obveznim odnosima određen prekid postupaka u kojima je odlučivano o naknadi štete
nastale uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija do stupanja na snagu
Zakona o odgovornosti za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih
demonstracija, odnosno da je navedenim zakonom spomenuta vrsta postupaka bila
prekinuta tijekom razdoblja od sedam (7) godina, pet (5) mjeseci i dvadeset i
pet (25) dana.

3.3. Podnositeljice su podnijele ustavnu tužbu
temeljem članka 63. Ustavnog zakona zbog povrede ustavnog prava na donošenje
sudske odluke u razumnom roku, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava
Republike Hrvatske.

Članak 29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske
propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama
(...).«.

Članak 63. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 63.

(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi
i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima i obvezama
stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja
akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će nadležnom sudu odrediti
rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i obvezama
(...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje teći idućeg dana od dana
objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će
odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede njegova
ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama podnositelja (...)
nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku
od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke
u razumnom roku Ustavni sud razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakoga
pojedinog slučaja.

Razmatrajući navode ustavne tužbe i dokumentaciju
koja prileži ustavnoj tužbi, Ustavni sud je utvrdio da su u konkretnom slučaju
ispunjene pretpostavke za postupanje u smislu odredaba članka 63. Ustavnog
zakona.

4.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Parnični postupak pred Općinskim sudom u Zagrebu
pokrenut je 17. listopada 1994. godine. Ustavna tužba podnesena je 7. svibnja
2002. godine. Ustavni sud utvrđuje da je od dana pokretanja parničnog postupka
do dana podnošenja ustavne tužbe proteklo ukupno sedam (7) godina, šest (6)
mjeseci i devetnaest (19) dana.

Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku čini
dio unutarnjega pravnog poretka Republike Hrvatske od dana stupanja na snagu
Zakona o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
i protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda (»Narod­ne novine« – Međunarodni ugovori, broj 18/97., 6/99.
– pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u daljnjem tekstu: Europska kon­vencija),
a to je 5. studenoga 1997. godine. Pravo na dono­šenje sudske odluke u razumnom
roku je ustavno pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga 2000. godine.
Ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5. studenoga 1997.
godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih postupaka temeljenih
na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom poretku Republike
Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

Stoga, računajući od 5. studenoga 1997. do dana podnošenja
ustavne tužbe, pravno relevantno razdoblje koje Ustavni sud razmatra u konkretnom
ustavnosudskom postupku obuhvaća četiri (4) godine, šest (6) mjeseci i jedan
(1) dan.

4.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG
SUDA

Analizirajući postupanje nadležnog suda u pravno
relevantnom razdoblju, Ustavni sud je utvrdio da Općinski sud u Zagrebu nije
poduzeo niti jednu radnju koja bi bila relevantna za meritorno odlučivanje o
pravima i obvezama stranaka u tom sudskom postupku.

Prema članku 117. stavku 3. Ustava Republike
Hrvatske, sudovi sude na temelju Ustava i zakona.

Prekid parničnog postupka u predmetu koji se vodio
pred Općinskim sudom u Zagrebu pod brojem: Pn-7392/94 nastupio je po sili
zakona *(ex lege)* dana 3. veljače 1996. godine, stupanjem na snagu Zakona
o izmjeni Zakona o obveznim odnosima.

Rješenje o prekidu postupka koje je donio Općinski
sud u Zagrebu imalo je deklaratorno značenje.

Zakonom određeni prekid postupka, do donošenja novog
propisa, onemogućio je nadležni sud da tijekom prekida poduzima radnje
usmjerene na odlučivanje o osnovanosti tužbenog zahtjeva.

4.3. UTJECAJ
ZAKONOM ODREĐENOG PREKIDA POS­TUP­KA NA POVREDU USTAVNOG PRAVA

U ovoj pravnoj stvari Ustavni sud ocjenjuje postoje
li zbog zakonom određenog prekida postupka pretpostavke za postupanje Suda u
skladu s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona te je li zbog takvog prekida
postupka povrijeđeno člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo
podnositeljica da o njihovim pravima i obvezama u razumnom roku odluči neovisni
i nepristrani sud.

U svezi s pitanjem postojanja pretpostavke za
postupanje u skladu s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona u slučaju zakonom
određenog prekida postupka, Sud smatra da se tako određenim prekidom postupka
može povrijediti člankom 29. stav­kom 1. Ustava zajamčeno pravo na suđenje u
razumnom roku. Naime, tijekom zakonom određenog prekida nadležni sud ne može
postupati, pa ako je takav prekid neopravdano dugotrajan može doći do povrede
prava na suđenje u razumnom roku. Iako se u ovom slučaju neodlučivanje u
razumnom roku ne može pripisati sudu, već je posljedica intervencije
zakonodavca u započeti sudski postupak, takvom se intervencijom može
povrijediti pravo na suđenje u razumnom roku. Stoga, postoje odredbama članka
63. stavka 1. Ustavnog zakona utvrđene pretpostavke za postupanje po podnesenoj
ustavnoj tužbi i prije nego što je iscrpljen pravni put.

U svezi
s pitanjem je li u ovom slučaju došlo do povrede prava na suđenje u razumnom
roku, Sud utvrđuje da je u uvjetima podnošenja, temeljem članka 180. Zakona o
obveznim odnosima, velikog broja tužbi protiv Republike Hrvatske za naknadu štete
prouzročene terorističkim aktima, a kojima su potraživani relativ­no značajni
iznosi naknada šteta, postojalo opravdanje za dodatno zakonsko uređenje te
odgovornosti, pa i za određivanje prekida započetih postupaka do donošenja
novog propisa. Međutim, tako određeni prekid postupka svojim trajanjem nije
smio onemogućiti ostvarivanje Ustavom zajamčenog prava na suđenje u razumnom
roku. O navedenom ograničenju vodio je računa i Hrvatski sabor kada je na
sjednici održanoj 22. listopada 1999. godine obvezao Vladu Republike Hrvatske
da najkasnije u roku od šest mjeseci podnese Saboru prijedlog zakona kojim će
se urediti to pitanje. Nakon proteka zakonom određenog roka u kojem je Vlada
bila dužna Hrvatskom saboru podnijeti prijedlog novog zakonskog uređenja i time
omogućiti nastavak prekinutih postupaka, podnositeljice su bile u neizvjesnosti
hoće li se i kada će se nastaviti prekinuti postupak.

Vodeći računa o svim ovim okolnostima te o činjenici
da je zakonom određen prekid sudskog postupka radi naknade štete prouzročenih
terorističkim aktima i javnim demonstracijama trajao sedam (7) godina, pet (5)
mjeseci i dvadeset i pet (25) dana te da je prekid obuhvatio cjelokupno pravno
relevantno razdoblje od stupanja na snagu Europske konvencije do podnošenja
ustavne tužbe u trajanju od četiri (4) godine, šest (6) mjeseci i jedan (1)
dan, Ustavni sud utvrđuje da je takvim zakonom određenim prekidom postupka
povrijeđeno člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo podnositeljica da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom roku odluči o
njihovim pravima i obvezama. Takvim zakonom određenim prekidom postupka u ovom
je slučaju podnositeljicama povrijeđeno i pravo na pristup sudu, koje je dio
prava na sud, također zajamčenog odredbom članka 29. stavka 1. Ustava o temeljnom
ljudskom pravu na pra­vič­no suđenje.

5. Imajući u vidu sve navedene činjenice i okolnosti,
u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao
pod točkama I. i II. izreke ove odluke.

6. Sukladno odredbi članka 63. stavka 3. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

7.
Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj: U-IIIA-991/2002

Zagreb,
28. travnja 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 61/2004-1362