## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-4116/2009-4 od 24. prosinca 2012.

### NN 11/2013 (25.1.2013.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-4116/2009-4 od 24. prosinca 2012.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

166

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Borisa Markovića, predsjednika vijeća, mr. sc. Marije Kriletić i Dubravke Markt, članica vijeća, te sudske savjetnice Tatjane Ilić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja VIPnet d.o.o. iz Zagreba, Vrtni put 1, koju zastupaju Mladen Pejković, predsjednik Uprave i Henrik Norgaard, član Uprave, a njih Odvjetničko društvo Porobija i Porobija iz Zagreba, Iblerov trg 10/VII, protiv rješenja tužene Republike Hrvatske, Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, Zagreb, Savska cesta 40, klasa: UP/I-030-02/06-01/18, urbroj: 580-05-08-26-136 od 30. prosinca 2008., radi tržišnog natjecanja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 24. prosinca 2012.

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem odlučeno je kako slijedi:

»1. Zabranjenim sporazumima u smislu odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja utvrđuju se odredbe iz Dodatka 3., odnosno Dodatka 4. pod nazivom »Uvjeti prodaje – Vip proizvoda i usluga« i Dodatka 7. pod nazivom »Uvjeti prodaje – Tomato proizvoda i usluga«, koji čine sastavni dio ugovora o prodaji VIP-netovih proizvoda i usluga putem sustava vlastitih i ostalih prodajnih mjesta, koje je poduzetnik VIPnet d.o.o. sklapao s više različitih poduzetnika označenih kao »Partnera« i »Velikih kupaca«, svi sa sjedištem u Republici Hrvatskoj, određujući navedenim odredbama svojim »Partnerima« i »Velikim kupcima« najveći rabat za daljnju prodaju ugovorenih proizvoda, odnosno minimalnu prodajnu cijenu za daljnju prodaju ugovorenih proizvoda, a riječ je o stranama iz ugovora navedeni u točki 1.1. i 1.2. izreke ovoga rješenja«.

Točka 1.1. – ugovori s dodatcima iz točke 1. izreke rješenja sklopljeni između poduzetnika VIPnet d.o.o. i poduzetnika – distributera u statusu »Partnera« navedeni su pobliže u izreci rješenja od točke 1. do 58.

Točka 1.2. – ugovor s dodatcima iz točke 1. izreke rješenja sklopljeni između poduzetnika VIPnet d.o.o. i poduzetnika – distributera u statusu Velikog kupca navedeni su pobliže u izreci rješenja od točke 1. do 10.

»2. Zabranjenim sporazumima u smislu odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja utvrđuju se odredbe koje uređuju dodatne obveze, koje po svojoj prirodi ili običajima u trgovini nisu u vezi s predmetom ugovora o prodaji VIP-netovih proizvoda i usluga putem sustava vlastitih i ostalih prodajnih mjesta, koje je poduzetnik VIPnet d.o.o. sklapao s više različitih poduzetnika, označenih kao »Veliki kupaca«, sa sjedištem u Republici Hrvastkoj, navedenih u točki 1.2. izreke ovoga rješenja i s ostalim poduzetnicima »Velikim kupcima« kakao slijedi:

1.) KONZUM d.d., sa sjedištem u Zagrebu, M. Čavića 1a, ugovor sklopljen 18. veljače 2004.

2.) MIJOK MAGAZIN d.o.o., sa sjedištem u Osijeku, Sv. Leopolda Bodana Mandića 111, ugovor sklopljen 1. svibnja 2004.

3.) OMV ISTRABENZ d.o.o., sa sjedištem u Zagrebu, Horvatova 35b, ugovor sklopljen 1. svibnja 2004.

4.) HRVATSKA LUTRIJA d.o.o., sa sjedištem u Zagrebu, Ulica grada Vukovara 72, ugovor sklopljen 1. svibnja 2004.

a riječ je o odredbama u bitnome sljedećeg sadržaja:

a) odredba članka 3.2. navedenih sporazuma, pod nazivom »Popis vlastitih prodajnih mjesta«, koja uređuje kako

VIPnet ima isključivo pravo samostalno odrediti kriterije koje svako prodajno mjesto mora zadovoljavati da bi bilo uključeno ili isključeno iz lanca VIPnetove trgovačke ponude. VIPnet također ima isključivo pravo odrediti koji se dio VIPnetove ponude može ponuditi na određenom prodajnom mjestu te pravo odabrati prodajna mjesta koja namjerava isključiti s Popisa vlastitih prodajnih mjesta

b) odredba članka 3.3. navedenih sporazuma, pod nazivom »Popis vlastitih prodajnih mjesta«, koja u dijelu glasi:

»Na postupak eventualnog uključenja novostečenog prodajnog mjesta u lanac VIPnetove trgovačke ponude analogno će se primijeniti odredbe članka 3.2.«

c) odredba članka 10.1., odnosno 9.1. navedenih sporazuma, pod nazivom »Marketinške aktivnosti« koja u bitnome uređuje kako

svako prodajno mjesto u sastavu Velikog kupca obvezno je držati se uputa VIPneta u pogledu isticanja reklamnog materijala na vidljivom mjestu u prostoru svakog prodajnog mjesta, odnosno s njegove vanjske strane objekata u kojima se prodajna mjesta nalaze.

3. Zabranjenim sporazumom u smislu odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja utvrđuju se odredbe koje uređuju dodatne obveze, koje po svojoj prirodi ili običajima u trgovini nisu u vezi s predmetom ugovora o prodaji VIP-netovih proizvoda i usluga putem sustava vlastitih i ostalih prodajnih mjesta, sadržane u članku 1., članku 4. vezano uz članak 3. i članku 6. Pravilnika o uvjetima koje trebaju ispunjavati prodajnog mjesta VIP Partnera, od 23. ožujka 2004., i to samo u dijelu koji se odnosi na Velikog kupca.

4. Ništave su ex lege odredbe iz točke 1., 2. i 3. izreke ovoga rješenja.

5. Utvrđuje se kako je poduzetnik VIPnet d.o.o. sklapanjem zabranjenih sporazuma navedenim u točkama 1., 2. i 3. izreke ovoga rješenja ograničio tržišno natjecanje u razdoblju od 18. veljače 2004. do dana donošenja ovoga rješenja.

6. Nalaže se poduzetniku VIPnet d.o.o. brisanje odredbi u važećim ugovorima, odnosno brisanje odredbi Pravilnika o uvjetima koje trebaju ispunjavati prodajna mjesta VIP Partnera, od 23. ožujka 2004., koje su utvrđene zabranjenim sporazumom u točkama 1. 2. i 3. izreke ovoga rješenja.

Rok izvršenja: 3 (tri) mjeseca od dana dostave ovog rješenja.

7. Nalaže se poduzetniku VIPnet d.o.o. da Agenciji za zaštitu tržišnog natjecanja dostavi dokaz (anekse ili nove ugovore, odnosno novi Pravilnik) o ispunjenju naloga iz točke 6. izreke ovoga rješenja.

Rok izvršenja: 15 (petnaest) dana od dana isteka roka iz točke 6. izreke ovoga rješenja.

8. Ovo rješenje bit će objavljeno u »Narodnim novinama««

Tužitelj osporava zakonitost pobijanog rješenja zbog povrede pravila upravnog postupka, pogrešno utvrđenih pravno relevantnih činjenica, te pogrešne primjene materijalnog prava, pri čemu smatra da je posljedično neosnovano ograničena tužiteljeva poduzetnička sloboda zajamčena Ustavom RH da se koristi pojedinim pravima inače legitimnim sa stajališta prava tržišnog natjecanja, kao i njegova jednakost pred zakonom. Navedene razloge tužitelj potanje objašnjava u odnosu na samostalne sadržajne cjeline koje su definirane u točki 1. i točki 2. izreke rješenja to jest prvo, u odnosu na utvrđenje iz točke 1. u kojoj je utvrđena opstojnost zabranjenih sporazuma u dijelu u kojem je tuženo tijelo našlo da bi njima bio određen »najviši rabat za daljnju prodaju ugovorenih proizvoda, odnosno minimalna prodajna cijena za daljnju prodaju«, te drugo, u odnosu na utvrđenje iz točke 2. i 3. u kojoj je utvrđena opstojnost zabranjenih sporazuma putem odredaba koje »uređuju dodatne obveze, koje po svojoj prirodi i običajima u trgovini nisu u svezi s predmetom ugovora o prodaji VIPnetovih proizvoda i usluga putem sustava vlastitih i ostalih prodajnih mjesta« »Velikih kupaca«. Glede utvrđivanja najvećeg rabata za daljnju prodaju, odnosno minimalne cijene proizvoda, iznosi da je u razdoblju od 18. veljače 2004. pa do dana donošenja pobijanog rješenja imao u primjeni ugovore koji su sklapani 2004. i 2006., koji se u pogledu jasnoće vidljivo razlikuju. Smatra da ako je tuženo tijelo u povodu ugovora sklopljenih 2004. dvojilo o cilju i svrsi odredaba o rabatu za daljnju prodaju, tada tome nipošto nema mjesta u okolnostima kad je tužitelj to jasno naveo u svojim ugovorima iz 2006. Tužitelj nadalje tvrdi da iz ugovora sklopljenih 2006. proizlazi da nije bilo apsolutno nikakvih zabranjenih ili negativnih učinaka na silaznim tržištima, te da su distributeri tužitelja, postupajući po tim ugovorima, posve slobodno i po vlastitom nahođenju odobravali svojim kupcima i više rabate za daljnju prodaju od onih koji su kao preporučeni ugovoreni s tužiteljem. Iznosi da je stvar poslovne odluke poduzetnika kakve će rabate odobriti, ali da je za ovaj postupak relevantno to što su mnogi od njih nedvojbeno odobravali više rabate i prodavali proizvode tužitelja po nižim cijenama od onih maksimalnih, odnosno preporučenih u ugovorima od 1. studenoga 2006. Smatra da je izveden pogrešan zaključak o tome da su ugovori od 1. studenoga 2006. sadržavali zabranjene uglavke. Nalogom za izmjenu ugovora od 1. studenoga 2006. da je tužitelju ograničena njegova poduzetnička sloboda. Glede ugovora iz 2004. iznosi da činjenično stanje nije bitno drukčije ni u pogledu cilja i posljedica ugovora što ih je sklapao s Partnerima i Velikim kupcima 2004., a da je tomu tako da proizlazi iz činjenice u spisu predmeta, odnosno utvrđenja na koje se poziva sama Agencija. Smatra da je tuženo tijelo propustilo ocijeniti navode i dokaze o činjenicama što ih je u postupku iznosio Iredal d.o.o. s konkretnim podacima o tvrtkama i broju poduzetnika, te prometu, ali se pozvalo na očitovanje četiri poduzetnika, što tužitelj nije mogao provjeriti u spisima predmeta, te mu nije bilo omogućeno da raspravlja o pribavljenim dokazima. Dalje navodi da su stvarni učinci ugovora i ukupno ponašanje stranaka, a posebice s aspekta prava tržišnog natjecanja, daleko važniji i istinitiji pokazatelj ciljeva ugovora, nego li je to tekst ugovora, a pogotovo u slučajevima kad je tekst ugovora nejasan. Smatra da je tuženo tijelo neutemeljeno otklonilo kvalificirati tužiteljeve ugovore kao ugovore o selektivnog distribuciji jer selektivna distribucija ne samo da načelo ne isključuje relevantne dodatne obveze distributerima zato što oni robu dobavljača dalje prodaju u svoje ime i za svoj račun, nego su te obveze zapravo imanentne takvom sustavu, a u slučaju sumnje svaku od njih treba pojedinačno vrednovati pri ocjeni njene dopuštenosti. Tužitelj dalje iznosi da su jedinstveni objektivni kvalitativni kriteriji imanentni suštini selektivne distribucije da bi ona bila prihvatljiva sa stajališta prava tržišnog natjecanja, te su odredbe i kvalitativni kriteriji zapravo prirodan i nužan sastojak ugovora o (selektivnoj) distribuciji. Proglasivši konkretne odredbe ugovora i Pravilnika nedopuštenima smatra da je tuženo tijelo uskratilo tužitelju pravo da svoj sustav distribucije zasnuje na objektivnim i jedinstvenim kriterijima sukladno zahtjevima što ih upravo pravo tržišnog natjecanja postavlja u pogledu ugovora o selektivnoj distribuciji.

Tužitelj predlaže da Sud tužbu uvaži i poništi osporeno rješenje, te predmet vrati na ponovno odlučivanje tuženom tijelu.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu ostaje pri razlozima osporenog rješenja i obrazlaže iz kojih razloga smatra tužbu neosnovanom, a osporeno rješenje utemeljeno na zakonu.

Tuženo tijelo predlaže da Sud tužbu odbije.

Tužba nije osnovana.

Ocjenjujući zakonitost osporenog rješenja Sud nalazi da njime nije povrijeđen zakon na tužiteljevu štetu jer je u pravilno provedenom postupku točno i potpuno utvrđeno činjenično stanje i valjano primijenjeno materijalno pravo. Sud nalazi pravilnim utvrđenje tuženog tijela da iz rezultata provedenog postupka proizlazi da je tužitelj sklapanjem zabranjenih sporazuma navedenih pobliže u izreci rješenja ograničio tržišno natjecanje u razdoblju od 18. veljače 2004., pa do 30. prosinca 2008., dana donošenja osporenog rješenja, te je zakonito naložilo tužitelju brisanje odredbi u važećim ugovorima, odnosno brisanje odredbi Pravilnika o uvjetima koje trebaju ispunjavati prodajna mjesta VIP Partnera od 23. ožujka 2004. koje su utvrđene zabranjenim sporazumom navedenim u izreci rješenja.

Prema podacima u spisima predmeta tuženo je tijelo pokrenulo predmetni postupak na temelju podneska trgovačkog društva Iredal d.o.o. kojeg je prihvatilo kao inicijativu za pokretanje postupka utvrđivanja sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja prema službenoj dužnosti, a radi utvrđenja jesu li sporazumi koje je tužitelj sklapao sa svojim kupcima u veleprodaji i maloprodaji, među ostalim i s poduzetnikom Iredal d.o.o. počevši od 2004. godine pa nadalje, zabranjeni sporazumi iz članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 122/03.), odnosno je li riječ o sporazumima iz članka 10. navedenog Zakona koji ispunjavaju uvjete za skupno ili pojedinačno izuzeće od primjene članka 9. navedenog Zakona koji uređuje zabranjene sporazume. Odredbama članka 9. stavka 1. navedenog Zakona propisano je da su zabranjeni sporazumi između poduzetnika, ugovori, pojedine odredbe ugovora, izričiti ili prešutni dogovori, usklađeno djelovanje, odluke udruženja poduzetnika koji kao cilj ili posljedicu imaju sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, a naročito onih kojima se izravno ili neizravno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene, ograničava ili nadzire proizvodnja, tržišta, tehnološki razvoj ili ulaganje, dijele tržišta ili izvori nabave, primjenjuju nejednaki uvjeti na istovrsne poslove i s različitim poduzetnicima, te uvjetuje sklapanje ugovora prihvaćanjem od drugih ugovornih strana dodatnih obveza, koje po svojoj prirodi ili običajima u trgovini nisu u vezi s predmetom tih ugovora. Prema stavku 2. sporazumi iz stavka 1., koji se ne mogu izuzeti u smislu članka 10. Zakona, ništavi su. Tuženo je tijelo koristilo prikupljene podatke i obavijesti od poduzetnika radi utvrđivanja stanja na tržištu u prethodnom postupku, prikupilo je očitovanja i predmetne ugovore, pravno analiziralo ugovore i utvrdilo ekonomsku pozadinu ugovora, utvrdilo mjerodavno tržište, te utvrdilo da su u pitanju navedeni zabranjeni sporazumi kojima se ograničava tržišno natjecanje. Tuženo je tijelo detaljno navelo i obrazložilo utvrđeno činjenično stanje te se je pozvalo na odgovarajuće odredbe Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 122/03.), Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91. i 103/96. – Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske), podzakonske akte (uredbe kojima se uređuju vertikalni sporazumi i mjerodavno tržište), te se je pozvalo na pravnu stečevinu Europske zajednice kao pomoć pri tumačenju propisa o zaštiti tržišnog natjecanja.

Neosnovano navodi tužitelj da predmetni sporazumi sadrže maksimalnu prodajnu cijenu za daljnju prodaju s obzirom na činjenicu da je tužitelj određivao najveći rabat za daljnju prodaju ugovorenih proizvoda čime je utvrdio minimalnu prodajnu cijenu za daljnju prodaju. Prema tome u pitanju je zabranjeni sporazum u smislu odredbi članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Nadalje, navedeni uglavci ugovora označeni kao »najveći rabat za daljnju prodaju« time što neizravno utvrđuju minimalne prodajne cijene za daljnju prodaju mogu imati učinke i na sva silazna tržišta u odnosu na kupca iz predmetnog ugovora što u ovom slučaju uključuje i tržište trgovine na veliko i tržište trgovine na malo proizvodima utvrđenim ugovorom. Prema tome u pitanju je onemogućavanje učinkovitog tržišnog natjecanja. Nadalje, neosnovan je tužiteljev navod kako u predmetnim sporazumima koji su sklopljeni 2006. nije bilo zabranjenih ili negativnih učinaka na silaznim tržištima jer je u provedenom postupku utvrđeno da i ugovori koji su sklopljeni nakon 2004., odnosno u 2006. godini i kasnije, sadrže ograničavajuće odredbe u smislu članka 9. rečenog Zakona. Utvrđeno je da ugovori, koji su pobliže navedeni u izreci pobijanog rješenja pod točkom 1., a sklopljeni s »Partnerima« »Velikim kupcima« sadrže odredbe koje se smatraju teškim ograničenjima tržišnog natjecanja. Radi se o odredbama sporazuma pod nazivom »popis vlastitih prodajnih mjesta« i »marketinške aktivnosti« prema kojima tužitelj ima isključivo pravo samostalno odrediti kriterije za svako prodajno mjesto, te isključivo pravo odrediti koji se dio njegove ponude može ponuditi na određenom prodajnom mjestu, te pravo odabrati prodajna mjesta koja namjerava isključiti s popisa vlastitih prodajnih mjesta, što se odnosi i na novostečena prodajna mjesta, te je određen način isticanja reklamnog materijala. U pitanju je nametanje dodatnih obveza poduzetnicima koji po svojoj prirodi ili običajima u trgovini nisu u svezi s predmetom tih ugovora u smislu rečenog članka 9. navedenog Zakona. Slijedom navedenog pravilno je tuženo tijelo odredilo brisanje navedenih odredbi u važećim ugovorima te naznačenih odredbi Pravilnika o uvjetima koje trebaju ispunjavati prodajna mjesta VIP partnera, a u smislu članka 35. točke 8. navedenog Zakona.

Trebalo je stoga temeljem odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.), tužbu odbiti kao neosnovanu.

Objava presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 59. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Poslovni broj: Us-4116/2009-4

Zagreb, 24. prosinca 2012.

Predsjednik vijeća

Boris Marković, v. r.

Presuda, NN 11/2013-166