## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2965/2011 od 16. lipnja 2011.

### NN 74/2011 (1.7.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2965/2011 od 16. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1604

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Davor Krapac, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. J. iz R., kojeg zastupa R. S., odvjetnica u R., na sjednici održanoj 16. lipnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Rijeci broj: Kio-182/10, Kv I-225/11 od 24. svibnja 2011. Tim je rješenjem prihvaćena žalba državnog odvjetnika i preinačeno rješenje istražnog suca Županijskog suda u Rijeci (u daljnjem tekstu: rješenje istražnog suca), broj Kio-182/10 od 9. svibnja 2011. o provođenju istrage i odbijanju prijedloga za određivanje pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP), te je podnositelju (I. okrivljeniku u kaznenom postupku), kao i II. okrivljeniku i V. okrivljeniku u tom postupku, određen pritvor s osnove u članku 102. stavku 1. točki 4. ZKP-a, s time da pritvor prema tom rješenju može trajati najdulje mjesec dana računajući od trenutka lišenja slobode.

Rješenjem istražnog suca od 9. svibnja 2011. određeno je provođenje istrage između ostalih i protiv podnositelja ustavne tužbe, i to zbog tri kaznena djela zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju, i to dva iz članka 292. stavka 1. alinejâ 5. i 6., te stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05. i 71/06.; u daljnjem tekstu: KZ) opisanih pod točkama 1. i 3. izreke tog rješenja i jednog kaznenog djela iz članka 292. stavka 1. alineje 6. i stavka 2. KZ-a opisanog pod točkom 5. izreke tog rješenja, kao i jednog kaznenog djela zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 337. stavaka 1., 3. i 4. KZ-a, opisanog pod točkom 7. izreke tog rješenja.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 16., 22. i 24. stavkom 3. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te članka 5. Ustava.

Podnositelj ističe da se u pritvoru nalazi od 27. svibnja 2011. Nadalje, podnositelj ističe da ga se tereti za počinjenje tri kaznena djela zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju iz članka 292. stavka 1. alinejâ 5. i 6. KZ-a za koje je zapriječena kazna zatvora od 1 do 8 godina i jednog kaznenog djela iz članka 337. stavaka 1., 2. i 4. KZ-a za koje je zapriječena kazna zatvora od 1 do 10 godina, te napominje da je razdoblje počinjenja kaznenih djela listopad 2006. – prosinac 2007. Nadalje, podnositelj ističe da osnovana sumnja za počinjenje inkriminiranih kaznenih djela proistječe iz posebnog izvješća PU POG Rijeka, Odjela za gospodarski kriminalitet od 29. travnja 2010. Napominje da je Županijsko državno odvjetništvo (u daljnjem tekstu: ŽDO) u prosincu 2010. podnijelo istražni zahtjev broj: KPO-DO-2/09-X i da je stoga protiv njega rješenjem istražnog suca od 9. svibnja 2011. određeno provođenje istrage. Nadalje, podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da se već iz dosadašnjeg tijeka vođenja tog postupka može zaključiti da aktivnosti podnositelja ustavne tužbe za koje je osnovano sumnjiv, po kakvoći i količini, nisu bile tolikog stupnja da bi predstavljale posebno teške okolnosti djela, jer je postupak išao redovnom procedurom, a ne uhićenjima osumnjičenika. Prema podnositelju, obrazlažući odluku o određivanju pritvora, vanraspravno vijeće navodi razloge za sve pritvorene okrivljenike skupno, radi čega se takovo rješenje, po stajalištu podnositelja ustavne tužbe, ne može s uspjehom analizirati. Podnositelj ističe da je pritvor zakonska mjera kojom se oduzima čovjekovo pravo na slobodu, te da je stoga dužnost suda podrobno navesti i obrazložiti tu mjeru s obzirom na okolnosti svakog konkretnog slučaja i pojedinca. Također, podnositelj smatra da je svojom odlukom o određivanju pritvora, a u povodu izjavljene žalbe ŽDO-a Rijeka, vanraspravno vijeće Županijskog suda u Rijeci uskratilo podnositelju pravo na žalbu protiv tog rješenja pozivom na članak 395. stavak 2. ZKP-a. Stoga podnositelj smatra da su se stekli svi uvjeti za preispitivanje ustavnosti osporenog rješenja, te predlaže da se ustavna tužba usvoji i ukine osporeno rješenje Županijskog suda u Rijeci.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu Republike Hrvatske ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojima je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja, odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

4. Članak 102. stavak 1. točka 4. ZKP-a propisuje:

»Članak 102.

(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti:

(...)

4. ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških okolnosti djela.

(...)«

5. U osvrtu na primjenu citirane odredbe, Ustavni sud je u odluci broj: U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008. (»Narodne novine« broj 56/08.), kao i u odluci broj: U-III-4182/2008 od 17. ožujka 2009. (»Narodne novine« broj 38/09.) i u drugima, izrazio stajalište da pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu, zajamčenog člankom 22. Ustava i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99.- ispravak; u daljnjem tekstu: Konvencija) predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka, u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji te nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, kad postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja kaznenog postupka.

6. Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom.

Članak 16. stavak 2. Ustava propisuje:

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

Članak 22. Ustava propisuje:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije, koji propisuje:

»Članak 5.

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

(...)«

7. Polazeći od navedenih načela i stajališta, pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud je također uvažio činjenicu da s aspekta zaštite ljudskih prava pritvor predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka i da se pritvor određuje prije no što je pravomoćnom sudskom presudom osobi utvrđena krivnja, kada još uvijek u cijelosti važi ustavna pretpostavka nedužnosti, zajamčena člankom 28. Ustava, koji propisuje:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

S obzirom na navedeno, Ustavni sud ponavlja da pritvor nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu i da ga je dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja kaznenog postupka.

8. Kad članak 102. stavak 1. točka 4. ZKP-a kao uvjet za određivanje pritvora, pored postojanja osnovane sumnje na neko od kataloških kaznenih djela, predviđa i postojanje »posebno teških okolnosti djela« te na taj način neizravno omogućuje da te okolnosti – koje inače predstavljaju zakonska obilježja tih istih kaznenih djela – posluže kao osnova za pritvor – dakle, da se nekome oduzme sloboda samo zbog osnovane sumnje da je počinio određeno (teško) kazneno djelo, onda se u primjeni takve odredbe naročito značajnim ukazuje zahtjev da tijela kaznenog postupka s posebnom pažnjom ispitaju svako daljnje produljenje pritvora po toj osnovi.

Ustavni sud ponavlja svoje stajalište, da sama činjenica daljnjeg postojanja »osnovane sumnje« nije dostatna da bi se, nakon proteka stanovitog vremena, opravdao pritvor. Potrebno je, prema praksi Europskog suda, u takvim slučajevima razmotriti dva uvjeta za njegovu primjenu: a) jesu li razlozi koji ga opravdavaju i dalje »relevantni i dostatni«, te b) jesu li tijela kaznenog postupka u vođenju postupka iskazala »posebnu marnost«. Samo u slučaju ako su oba uvjeta ispunjena, razdoblje provedeno u produljenom pritvoru može se smatrati razboritim (presude Europskog suda u predmetima Matznetter protiv Austrije, od 10. studenoga 1969., zahtjev br. 2178/64, § 12; Letellier protiv Francuske, od 26. lipnja 1991., zahtjev br. 12369/86, § 35; Mullerprotiv Francuske, od 17. ožujka 1997., zahtjev br. 21802/93, § 35; Shishkov protiv Bugarske, od 9. siječnja 2003., zahtjev br. 38822/97, § 58 i dr.).

9. Kako članak 102. stavak 1. točka 4. ZKP-a ne propisuje koja se legitimna svrha ostvaruje pritvaranjem po toj osnovi, kao što je to inače propisano za ostale pritvorske osnove i kako je osobito važno da tijela kaznenog postupka ispravno procijene nužnost primjene članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, Ustavni sud podsjeća na ustavnopravno tumačenje ove odredbe koje je iznio u svojoj odluci broj: U-III-3797/2008 od 17. rujna 2008. (»Narodne novine« broj 110/08.).

10. Županijski sud u Rijeci ocijenio je osnovanim žalbene navode državnog odvjetnika da u odnosu na podnositelja i druge okrivljenike navedene u osporenom rješenju Županijskog suda u Rijeci, treba odrediti pritvor po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.

Županijski sud u Rijeci u obrazloženju osporenog rješenja ističe sljedeće:

»(...)

Iz činjeničnog opisa rješenja o provođenju istrage proizlazi osnovana sumnja da je I-okr. D. J. služeći se svojim položajem direktora III-okr. TD »E.« d.d. R. počinio tri kaznena djela zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju i jedno kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti, na način što je poticao II. okr. M. T. kao predsjednika Nadzornog odbora III-okr.TD »E.« d.d. R., a ujedno i direktora društva »A. A.« d.o.o. P. i IV-okr. TD »A. W.« d.o.o. R., sklapao ugovore o pozajmicama iako je znao da III-okr. »E.« d.d. R. nema slobodnih financijskih sredstava već i samo ima dospjelih i nepodmirenih obveza, pa je u svrhu ostvarenja kriminalnog plana u ime III-okr. TD »E.« d.d. R. bez suglasnosti Nadzornog odbora i bez saznanja, odobrenja i odluke glavne skupštine zaključivao ugovore o kreditu i opterećivao imovinu društva, sukcesivno davao pozajmice IV-okr. TD »A. W.« d.o.o. u iznosu većem od dva milijuna kuna bez ugovaranja sredstava osiguranja naplate, plaćao račune ispostavljene tom trgovačkom društvu, a II.-okr. M. T. davao i osobno pozajmice, na koji način su zajedno oštetili III-okr. TD »E.« d.d. R. za iznos od 5,6 milijuna kuna. (...)

Prema tome okolnost što je I-okr. D. J. direktor, II-okr. M. T. predsjednik Nadzornog odbora, a V-okr. Z. S. zamjenik direktora III-okr. TD »E.« d.d. R., dakle, odgovorne osobe trgovačkog društva kojima je bilo povjereno upravljanje imovinom poduzeća, čime su se oni služili radi izvlačenja financijskih sredstava i okorištavanja trgovačkih društava II-okr. M. T., povezano s dužinom vremenskog razdoblja u kojem su posebice I-okr. D. J. i II-okr. M. T. činili kažnjive radnje, upućuju na zaključak o potpuno bezobzirnom raspolaganju povjerenom imovinom pa i na sistematsko uništavanje imovine društva koje je osiguravalo egzistenciju velikom broju radnika, i to upravo od strane osoba najodgovornijih za njegovo zakonito i uredno poslovanje. Kada se k tome ima u vidu i činjenica da je vršenjem inkriminiranih kaznenih djela državnom proračunu nanesena šteta u iznosu od gotovo tri milijuna kuna, a III-okr. TD »E.« d.d. R. šteta u iznosu od deset milijuna kuna, dakle šteta koja višestruko premašuje visinu kvalifikatornih elemenata inkriminiranih kaznenih djela, to ovo vijeće nalazi kako je u riječ o okolnostima koje u svojoj ukupnosti bitno odstupaju od uobičajenog načina izvršenja i posljedica ovakvih kaznenih djela, te time predstavljaju upravo one posebno teške okolnosti djela zbog kojih je protiv okrivljenika neophodno određivanje pritvora iz osnove u čl. 102. st. 1. toč. 4. ZKP-a.

(...)«

Budući da je Županijski sud u Rijeci ocijenio da u konkretnom slučaju postoje posebno teške okolnosti djela za koje se podnositelja i druge okrivljenike tereti i da je opravdana i na zakonu utemeljena primjena mjere pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, preinačio je rješenje istražnog suca.

11. Analizirajući osporena rješenja u svjetlu svojih stajališta u kojima su sadržane polazne osnove za provedbu »testa« razmjernosti kod odlučivanja o određivanju pritvora primjenom članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, Ustavni sud je utvrdio da je objektivna činjenica da se za kazneno djelo iz članka 292. stavka 2. KZ-a može izreći kazna zatvora od 1 do 8 godina, a da se za kazneno djelo iz članka 337. stavka 4. KZ-a može izreći kazna zatvora od 1 do 10 godina.

Imajući u vidu činjenicu da se iz činjeničnog opisa o provođenju istrage podnositelju stavlja na teret počinjenje tri kaznena djela iz članka 292. stavka 2. i jednog kaznenog djela iz članka 337. stavka 4. KZ-a, kao i visinu nanesene materijalne štete povezanu s dužinom vremenskog razdoblja u kojem su činjene kažnjive radnje, kao i dostatno obrazloženje Županijskog suda u Rijeci, Ustavni sud je ocijenio da su osporenim rješenjem uvažena polazna stajališta i mjerila izražena u ovoj odluci, a relevantna kod odlučivanja o određivanju pritvora primjenom članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.

Ustavni sud napominje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske istovjetnu pravnu ocjenu pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a u postupku za kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti, kao i u ovom postupku protiv podnositelja, naveo u rješenju broj: II-Kž-83/06-3 od 1. veljače 2006. u kojem navodi sljedeće:

»Imajući u vidu duljinu vremenskog perioda u kojem se kriminalna djelatnost odvijala (2003. do 2005.), zatim broj oštećenika (1600) koji su oštećeni izvršenjem kaznenih djela, visinu stečene imovinske koristi kako se opisuje u pojedinim točkama rješenja o provođenju istrage, za koje je i ovaj okrivljenik osnovano sumnjiv, međusobni dogovor o ostvarivanju kriminalnih radnji, to upravo sve u svojoj ukupnosti i brojnosti u znatnoj mjeri nadilazi radnje koje se viđaju kod izvršenja terećenih kaznenih djela i slijedom toga u svojoj ukupnosti, ujedno predstavljaju posebno teške okolnosti djela, radi kojih je i nadalje neophodna primjena mjere pritvora, bez obzira na životnu dob okrivljenika.

Slijedom svega izloženog, i daljnja primjena mjere pritvora iz čl. 102. st. 1. toč. 4. ZKP ukazuje se kao pravilna i na zakonu utemeljena.«

Slijedom navedenog, Ustavni sud u konkretnom slučaju u cijelosti prihvaća obrazloženje iz osporenog rješenja Županijskog suda u Rijeci, te je stoga ocjena Ustavnog suda da je mjera koja je poduzeta u konkretnom slučaju (pritvor), u svojoj cjelokupnosti razmjerna postizanju opravdanog cilja, te da osporenim rješenjem nije došlo do ograničenja slobode ili prava podnositelja protivno članku 16. stavku 2. Ustava.

12. Stoga je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena odluka kao u izreci (točka I.).

13. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2965/2011

Zagreb, 16. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Davor Krapac, v. r.

Odluka, NN 74/2011-1604