### NN 82/2015 (24.7.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-27/14-7 od 10. lipnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1584

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda, Blanša Turić, predsjednice vijeća, Borisa Markovića i Sanje Štefan, članove vijeća, te više sudske savjetnice Jadranke Jelić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d. Zagreb, Savska cesta 32 iz Zagreba, kojeg zastupa Maja Mandić, po generalnoj punomoći Su-992/2009, protiv tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, sada Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti iz Zagreba, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa dr. sc. Dražen Lučić, predsjednik Vijeća, uz sudjelovanje H1 Telekoma d.d. iz Splita, Put Trščenice 10, u svojstvu zainteresirane osobe, kojeg zastupa Helena Čerina, suradnik za regulatorne i pravne poslove, radi rješavanja spora između operatora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 10. lipnja 2015.

presudio je

I. Odbija se kao neosnovan tužbeni zahtjev za poništenje rješenja Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti iz Zagreba, klasa: UP/I-344-08/13-03/17, urbroj: 376-04-14-18 od 15. siječnja 2014.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem točkom I. izreke utvrđuje se da H1 Telekom d.d ima pravo na naknadu:

a) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, za sve korisnike navedene u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 13. prosinca 2013. a u iznosu iz članka 15. 3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013.

b) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa za sve korisnike navedene u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 13. prosinca 2013., a u visini cjelokupnog iznosa veleprodajne naknade prema članku 8.2.2. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa internetu koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013.

Točkom II. izreke nalaže se Hrvatskom Telekomu d.d. da u roku od 8 dana od dana primitka ovog rješenja izvrši obračun naknada iz točke I. ovog rješenja i obračunati iznos, umanjen za iznos koji je već podmiren izjavom o prijeboju broj: 5274 isplati H1 Telekomu d.d.

Tužitelj prigovara zakonitosti osporenog rješenja i u bitnome navodi da prvenstveno osporava nadležnost tuženika za odlučivanje o predmetnoj stvari upućujući na odredbu članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12., 80/13. i 71/14.– dalje u tekstu ZEK) s obzirom da sporne obveze nisu neposredno i bitno vezane uz izvršavanje ZEK-a. U predmetnoj stvari sporna je isplata naknade (ugovorne kazne) za zakašnjenje u ispunjenju određenih ugovornih obveza, što nije obveza iz ZEK-a već obveza iz ugovora i Zakona o obveznim odnosima, a okolnost da je ugovorna kazna određena tužiteljevim standardnim ponudama ne znači je ovaj spor u vezi s obvezama iz ZEK-a. Ističe da tuženik nije obrazložio u kakvoj je konkretnoj vezi spor s obvezama iz članka 61. ZEK-a te najvažnije, nije obrazložio kako i zašto bi ta veza bila relevantna za tuženikovo odlučivanje po članku 20. ZEK-a. Sve da je tuženik i bio ovlašten odlučivati, smatra da tuženik nije ovlašten odlučivati rješenjem, zbog toga što po članku 20. stavka 5. ZEK-a tuženik odlučuje u stvarima iz sudske nadležnosti. Zaključno skreće pažnju na sudsku praksu Visokog upravnog suda pod poslovnim brojem UsII-16/2013 od 18.travnja 2013. i Visokog trgovačkog suda pod poslovnim brojem Pž-6663/12 od 23. listopada 2012., koja rješenja dostavlja uz tužbu.

Nadalje navodi da je tijekom postupka bilo sporno ima li H1 Telekom d.d. pravo na potraživanje naknada za kašnjenje u otklanjaju kvarova/smetnji za koje tužitelj opravdano tvrdi da nisu u području njegove odgovornosti. Ističe da sukladno članku 25.1 Standardne ponude za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji prije slanja zahtjeva za otklanjanjem kvara/smetnje T-Comu operator korisnik mora provjeriti je li kvar/smetnja ulazi u njegovo područje odgovornosti, operator korisnik Standardne ponude mora dokazati da kvar/smetnja nije uzrokovana na dijelu mreže, uređajima i opremi koji su područje njegove odgovornosti. Smatra ako je operatoru korisniku dodijeljena neka obveza koja je u ovom slučaju H1 Telekomu izričito propisana i koja je imperativnog karaktera onda ista ne može biti preduvjet za podnošenje zahtjeva, odnosno ne može se, kako tuženik kaže provjeriti je li možda uzrok kvara u domeni odgovornosti H1 Telekoma. Navodi da mu nije jasno zašto je tuženik zauzeo shvaćanje da nije aktivno surađivao kada je više nego jasno da H1 Telekom, nije a morao je dokazati da kvar/smetnja nije uzrokovana na njegovoj strani te da upravo H1Telekom nije surađivao po pitanju otklona kvarova.

Tužitelj nadalje navodi da tuženik u osporenom rješenju navod da je H1 Telekom dostavio očitovanje u kojem potvrđuje navode tužitelja o prijeboju većeg dijela iznosa naknade. Ističe da mu tuženik nije dao mogućnost da se očituje na taj podnesak iz čega proizlazi da postupak nije proveo u skladu s odredbama Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09., dalje u tekstu ZUP). Tužitelj upućuje i na odredbu članka 98. stavka 3. koji se primjenjuje u postupcima donošenja rješenja tuženog tijela, navodeći kako ista određuje da izreka mora biti kratka i određena. Osporenim rješenjem nisu određeni, po mišljenju tužitelja, ni parametri za izračunavanje iznosa koji bi tužitelj trebao platiti po osporenom rješenju pa smatra da iz tog razloga izreka neodređena i neizvršiva jer se njom ne rješava već generira novi spor.

Navodi da ako sud zauzme stajalište da pogrešna primjena materijalnog prava te formalni i procesno-pravni nedostaci osporenog rješenja nisu sami za sebe dovoljan razlog da sud oglasi osporeno rješenje ništavim ili da ga poništi bez održavanja rasprave, predlaže i zahtjeva održavanje rasprave.

Slijedom izloženog tužitelj predlaže da Sud donese presudu kojom će osporeno rješenje oglasi ništavim, a podredno, ako nađe da se radi o upravnoj stvari, osporeno rješenje poništi.

Tuženik u odgovoru na tužbu u bitnom ističe kako tužitelj pogrešno osporava nadležnost jer prema članku 20. ZEK-a tuženik je obvezan riješiti spor između dvaju ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u svezi s obvezama iz ZEK-a. U predmetnom postupku radi se o sporu u vezi s regulatornim obvezom pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže prema članku 61. ZEK-a, a koja obveza je određena tužitelju na tržištima veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi na fiksnoj lokaciji i tržištu pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Za zakašnjenje realizacije usluga propisana je obveza plaćanja naknada koju tužitelj pogrešno naziva ugovornom kaznom. Tužitelj bespredmetno osporava nadležnost pogrešno navodeći rješenja ovog Suda i Visokog trgovačkog suda koji su neprimjenjivi u predmetnom slučaju.

U odnosu na naknade za kašnjenje u otklanjaju kvarova/smetnji ističe da je u postupku utvrđeno da tužitelj nije aktivno surađivao s H1 Telekom po tom pitanju iz razloga jer tužitelj nije pravovremeno obavijestio H1 Telekom da smetnje nisu u njegovoj nadležnosti. Da je tužitelj na vrijeme bio dužan obavijestiti H1 Telekom o kvaru/smetnji koji nisu u domeni tužitelja proizlazi i prema članku 59.stavka 2. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (»Narodne novine«, broj: 154/11., 149/13).

U odnosu na procesne prigovore tužitelja ističe da nije osnovan navod tužitelja da nije zaprimio očitovanje H1 Telekom niti od tuženika niti od H1 Telekom, a to iz razloga jer je upravo tužitelj pisanim putem obavijestio HAKOM (27. studenoga 2013.) da je u postupku predstečajne nagodbe koji je otvoren nad H1 Telekom djelomično priznao potraživanja na ime naknade za kašnjenje koja je predmet ovog spora te da je između stranaka izvršen prijeboj za veći dio tražene naknade. Smatra da je zahtjev riješen sukladno članku 20. stavka 1. ZEK– a te sukladno načelima Zakona o općem upravnom postupku te su stranke aktivno sudjelovale u postupka. Zaključno navodi da je obveza određena rješenjem odrediva a što potvrđuje i činjenica da je HAKOM među istim strankama riješio više od četiri regulatorna spora te se ni jedna strana nije obratila HAKOM-u zbog nemogućnosti izračuna odredive naknade.

Iz navedenih razloga predlaže da se odbije tužbeni zahtjev.

Odgovor na tužbu podnio je i H1 Telekom d.d, zainteresirana osoba u ovom sporu, navodeći kako ni u kojem slučaju nema spora o ugovornoj kazni, već se jedino i isključivo radi o naknadi za kašnjenje među opertorima te isključiva nadležnost pripada tuženiku. Smatra da tužitelj svojim korištenjem izraza ugovorna kazna nastoji dovesti Sud u zabludu i dovesti u pitanje nadležnost tuženog za odlučivanje. S tim u vezi navodi kako je veza između predmeta spora i obveza iz ZEK-a neposredna, određena i konkretna, pa je tuženi donio pobijano rješenje u granicama svojih ovlasti.

Također navodi da je visina naknada koja je tužitelj dužan plaćati operatorima za kašnjenje u pružanju usluga određena od strane tuženika kao regulatornog tijela u okviru regulatorne obveze pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže što je kao obvezujuće tužitelj ugradio u svoju standardnu ponudu, što također govori u prilog nadležnosti tuženika za odlučivanje u sporovima u vezi navedenih naknada.

U odnosu na naknade za kašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnje za usluge izdvojenog pristupa lokalnoj petlji i za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa ističe kako je tuženik kroz odredbe Standardne ponude propisao zaštitu od neosnovanih prijava kvarova /smetnji od strane operatora korisnika te tužitelju ima pravo na naknadu od 400,00 kn za neosnovanu prijavu. Tuženik je kako bi se izbjegla ovakva i slična ponašanja tužitelja propisao rokove pružanja veleprodajnih usluga kao i kazne za slučaj kašnjenja obzirom da u konačnosti najveću štetu trpe krajnji korisnici. Netočni su navodi tužitelja kako bi tuženik povrijedio načelo materijalne istine i načelo saslušanja stranke budući je tužitelj nepostupajući u skladu sa stavom tuženika u rješenju od 11. listopada 2013., dostavio tuženiku i zainteresiranoj osobi specifikaciju koja nije bila u skladu s navedenim rješenjem tuženika. Stoga je tužitelj naknadnim podneskom tuženiku i zainteresiranoj osobi dostavio novu ispravljenu specifikaciju. Kako je tuženik nedvojbeno utvrdio sporna potraživanja koja se temelje na specifikaciji tužitelja i zainteresirane osobe te utvrdio način na koji će tužitelj platiti naknadu ne stoji konstatacija tužitelja da izreka osporenog rješenja nije određena.

Predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Sud je spor riješio bez održavanja rasprave temeljem odredbe članka 36.stavka 1.točke 4. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 12710., 143/12., 152/14.-dalje ZUS) s obzirom na to da tužitelj osporava samo primjenu prava, činjenice su nesporne, a navodi da ne traži raspravu pod uvjetom da sud usvoji tužbeni zahtjev te oglasi rješenje ništavim, odnosno poništi osporeno rješenje. Prema shvaćanju ovoga Suda ne može se održavanje rasprave uvjetovati donošenjem odluke u korist jedne stranke, već se rasprava mora održati samo u slučaju kada je stranka izričito i bezuvjetno traži.

Ocjenjujući osnovanost tužbe na osnovi sadržaja spisa predmeta i u upravnom postupku utvrđenog činjeničnog stanja, priloženih isprava, a sve u okviru navoda i razloga iz tužbe, Sud ne nalazi da bi u provedenom postupku došlo do povrede pravila postupka, odnosno do pogrešne primijene materijalnog prava.

Prvenstveno, Sud ne nalazi osnovanim prigovor nenadležnosti tuženika za odlučivanje o predmetnoj stvari s obzirom na odredbu članka 20. ZEK-a. Naime, navedenom odredbom je tuženik određen mjerodavnim za rješavanje sporova između operatora, pa tako prema stavku 1., u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovog Zakona, ili spora između tih operatora i drugih pravnih osoba koje se koriste uslugama pristupa i/ili međupovezivanja na temelju ovog Zakona, Agencija mora na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu, donijeti odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana pokretanja postupka s tim što se rok može produljiti samo u iznimnim okolnostima. Prema stavku 3. članka 20. ZEK-a, u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. tog Zakona, te se svaka obveza koju Agencija određuje operatoru mora temeljiti na odredbama ovog Zakona. Prema stavku 5. članka 20. ZEK-a, postupak rješavanja spora ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Odredbom članka 5. ZEK-a na koji upućuje članak 20. stavak 3. ZEK-a propisana su načela i regulatorni ciljevi za koje je osnovana Agencija, pa među ostalim, obavljanje regulatornih poslova osigurava se kroz poduzimanje mjera, primjećujući načelo objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije i razmjernosti i to osobito promicanjem regulatorne predvidljivosti, osiguranjem dosljednog regulatornog pristupa kroz odgovarajuća razdoblja provjere, sprječavanjem diskriminacije u postupanju prema operatorima elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u sličnim okolnostima i zaštitom tržišnog natjecanja na dobrobit krajnjih korisnika usluga.

U predmetnom sporu H1 Telekom d.d. operator korisnik – zainteresirana osoba, potraživala je naknade za zakašnjenje u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga te zakašnjenje u otklonu kvara i smetnji tih usluga. Zahtjev se odnosi na naknadu za mjesec lipanj 2013., a obuhvaća veleprodajne usluge međupovezivanja, najma korisničke linije, veleprodajnog širokopojasnog pristupa te pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji. Navedene obveze proizlaze iz regulatornih obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže prema članku 61. ZEK-a koja obveza je određena tužitelju na tržištima veleprodajnog širokopojasnog pristupa, tržištu veleprodajnog fizičkog pristupa mrežnoj infrastrukturi na fiksnoj lokaciji i tržištu pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Regulatorna obveza pristupa je utvrđena nakon provedene analize mjerodavnih tržišta kao dokumenta u kojem su određene regulatorne obveze i definiran njihov sadržaj. Regulatornom obvezom pristupa tužitelju su propisani rokovi i uvjeti realizacije veleprodajnih usluga te mu je zabranjeno svako postupanje koje bi moglo uskraćivati, odugovlačiti, otežavati ili neopravdano uvjetovati drugim operatorima realizaciju svojih veleprodajnih usluga dok zakašnjenje povlači za sobom obvezu plaćanja naknada u iznosima i pod uvjetima koje je HAKOM propisao. O sporovima koji proizlaze vezano za izvršavanje regulatornih obveza iz zakona tuženik je dužan rješavati što otklanja osnovanost prigovora tužitelja o nenadležnosti. Odlučujući o obvezama u okviru svoje nadležnosti tuženik odlučuje o pravima operatora korisnika u odnosu na obveze utvrđene operatoru sa značajnom tržišnom snagom pa se stoga radi o utvrđivanju prava, a ne o naknadi štete kako to pogrešno smatra tužitelj. Na navedeno upućuje i odredba članka 20. stavka 5. ZEK-a iz koje jasno proizlazi da odlučivanje tuženika o pravu, odnosno obvezi ne isključuje i sudsku nadležnost u vezi isplate odgovarajuće, dužne naknade.

Ne može se ocijeniti ni prigovor tužitelja da tuženik prilikom donošenja osporenog rješenja nije poštivao mjerodavne odredbe Zakona o općem upravnom postupku, budući iz stanja spisa predmeta i obrazloženja osporenog rješenja proizlazi da je tuženik 12. studenoga 2013. održao usmenu raspravu na koju su pristupile obje stranke te im je omogućio da se očituju o svim bitnim činjenicama kao i o visini naknade koju je tužitelj osporavao. Naime, tužitelj je dostavio svoju konačnu specifikaciju traženih naknada, na koju je H1 Telekom dao očitovanje te je tuženik nakon provedenog postupka opravdano utvrdio da je među strankama postignut sporazum u odnosu na najveći dio zahtjeva te je naložio tužitelju da izvrši obračun naknada umanje za iznos koji je već podmiren izjavom o prijeboju. Slijedom toga ne može se ocijeniti ni osnovanim prigovor neodređenosti izreke, jer je ista dovoljno odrediva s obzirom da su dane jasne poveznice za pojedine obveze tužitelja u odnosu na odredbe Standardne ponude.

Konačno, u odnosu na dio kojim se osporava opravdanost naknada za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, Sud upućuje na obrazloženje osporenog rješenja kao detaljno i razložno obrazloženo u pogledu izostanka aktivne suradnje tužitelja sa zainteresiranom osobom po tom pitanju, što je osnova za određivanje naknade.

Na osnovi izloženog, Sud je razmatranjem svih spornih pitanja došao do zaključka da nisu ostvareni razlozi tužbe što tužbeni zahtjev čini neosnovanim, slijedom čega ga Sud odbija primjenom odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a.

Objava presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-27/14-7

Zagreb, 10. lipnja 2015.

Predsjednica vijeća

Blanša Turić, v. r.