### NN 151/2025 (15.12.2025.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4285/2020 od 7. listopada 2025.

Ustavni sud Republike Hrvatske

2266

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Mate Arlović, Sanja Bezbradica Jelavić, Dražen Bošnjaković, Ante Galić, Biljana Kostadinov, Lovorka Kušan, Maša Marochini Zrinski, Rajko Mlinarić, Goran Selanec, Frane Staničić i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Damir Puljić iz Rijeke, kojeg zastupa Dragan Smolić-Ročak, odvjetnik u Rijeci, na sjednici održanoj 7. listopada 2025. donio je

ODLUKU

I. Utvrđuje se da je Damiru Puljiću iz Rijeke, u upravnom sporu koji se vodio pred Upravnim sudom u Rijeci pod brojem UsI-329/2018 i Visokim upravnim sudom Republike Hrvatske pod brojem Usž-3250/2019, povrijeđeno ustavno pravo iz članaka 19. stavka 2., 35. i 36. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) na djelotvornu sudsku kontrolu zakonitosti i nužnosti naloga suca istrage kojim su određene posebne dokazne radnje tehničkog snimanja telefonskih razgovora.

II. U preostalom dijelu ustavna tužba se odbija.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je Damir Puljić iz Rijeke (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupa Dragan Smolić-Ročak, odvjetnik u Rijeci, a u povodu presude Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Usž-3250/19-3 od 13. svibnja 2020. (u daljnjem tekstu: osporena drugostupanjska presuda) kojom je odbijena podnositeljeva žalba i potvrđena presuda Upravnog suda u Rijeci broj: UsI-329/2018-27 od 22. svibnja 2019. (u daljnjem tekstu: osporena prvostupanjska presuda).

1.1. Osporenom prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja za poništenjem rješenja Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: tuženo javnopravno tijelo), Uprave za pravne poslove i ljudske potencijale, Službe disciplinskog sudovanja, Drugostupanjskog disciplinskog suda klasa: UP/II-114-04/17-02/165, urbroj: 511-01-158-18-4 od 26. siječnja 2018. (u daljnjem tekstu: osporeno drugostupanjsko rješenje) kojim je odbijena podnositeljeva žalba podnesena protiv tuženog javnopravnog tijela, rješenja Uprave za pravne poslove i ljudske potencijale, Službe disciplinskog sudovanja, Odjela prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka broj: 511-01-158-RI-UP/I-6160/49-2015. od 21. rujna 2017. (u daljnjem tekstu: osporeno prvostupanjsko rješenje).

1.2. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu osporenim presudama i rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 18., 26., 28., 29., 35., 36. i 48. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te konvencijska prava zajamčena člancima 6., 8., 13. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 1/06. i 13/17.; u daljnjem tekstu: Konvencija) i člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

2. Na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) pribavljen je spis Upravnog suda u Rijeci broj: UsI-329/2018, spis Odjela prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka broj: 511-01-158-RI-UP/I-6160/49-2015. i prijepis spisa Državnog odvjetništva Republike Hrvatske, Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (u daljnjem tekstu: USKOK) broj: POV-19/15.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

A. DISCIPLINSKI POSTUPAK I UPRAVNI SPOR

3. Protiv podnositelja podnesen je 6. studenoga 2015. zahtjev za pokretanje disciplinskog postupka zbog tri teže povrede službene dužnosti iz članka 96. stavka 1. točke 3. Zakona o policiji (»Narodne novine« broj 34/11., 130/12., 89/14., 151/14. i 33/15.; u daljnjem tekstu: ZoP) zlouporabom položaja u službi ili izvan službe ili prekoračenjem ovlasti u službi, tako što je podnositelj:

1. 18. lipnja 2015. u 9.57 sati na području Viškova, dok je bio izvan službe, iskorištavajući položaj policijskog službenika, mobitelom kontaktirao službenicu Postaje prometne policije Rijeka Sonju Bilić radi opraštanja prometnog prekršaja iz članka 196. stavka 3. mjerodavnog Zakona o sigurnosti prometa na cestama (korištenje mobitela tijekom vožnje) koji je počinio djelatnik tvrtke »Carnifex« d.o.o. iz Rijeke zatečen pri obavljanju nadzora prometa u Viškovu, odnosno posredovao da se ne obavi službena radnja sankcioniranja počinjenog prometnog prekršaja;

2. 30. lipnja 2015. u 14.05 sati, dok je bio izvan službe (na slobodnom danu), iskorištavajući položaj policijskog službenika, mobitelom kontaktirao službenika Postaje prometne policije Rijeka Ivana Savića radi opraštanja prometnog prekršaja iz članka 12. stavka 4. mjerodavnog Zakona o sigurnosti prometa na cestama (nepropisno prestrojavanje vozila) koji je počinio kod TC »Plodine« Tomislav Kolobarić iz Rijeke, odnosno posredovao da se ne obavi službena radnja sankcioniranja počinjenog prometnog prekršaja;

3. 5. lipnja 2015., u 22.05 sati u Rijeci, Bezjaki 10C, dok je bio izvan službe (na godišnjem odmoru), protivno članku 83. stavcima 1. i 3. mjerodavnog Zakona o policijskim poslovima i ovlastima te članku 129. stavku 3. mjerodavnog Pravilnika o načinu postupanja policijskih službenika, uporabio sredstva prisile – tjelesnu snagu radi savladavanja otpora osobe koju treba dovesti, privesti, zadržati i uhititi, tako da nije uporabljeno najblaže sredstvo kojim se postiže cilj i uporabljena sila nije bila razmjerna pruženom otporu (nastale teške tjelesne ozljede).

3.1. Uz navedeni zahtjev, pored zapisnika o izjavama koje su dali policijski službenici Sonja Bilić i Ivan Savić, te svjedok Tomislav Kolobarić i ovdje podnositelj, te službenih zabilješki, izvješća i zapisnika s izjavama podnositelja, također je priložena evidencija mjere nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora (mobitela podnositelja) s transkriptom vođenih telefonskih razgovora o povredama službenih dužnosti kako su opisane u točkama 1. i 2. zahtjeva (u daljnjem tekstu: transkripti). Iz obrazloženja zahtjeva proizlazi da su transkripti sačinjeni u sklopu posebnih dokaznih radnji iz članka 332. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 121/11., 91/12., 143/12., 56/13. i 145/13.; u daljnjem tekstu: ZKP/08) određenih protiv podnositelja nalogom suca istrage Županijskog suda u Rijeci broj: Kir-Us-64/15 od 9. ožujka 2015., te da je za potrebe vođenja disciplinskog postupka na temelju članka 33. stavka 3. Pravilnika o tajnosti službenih podataka Ministarstva unutarnjih poslova (»Narodne novine« broj 107/12.) načelnik Policijske uprave primorsko-goranske donio odluku o deklasifikaciji broj: 511-09-01/N-4618/1-2015. od 29. listopada 2015. kojom se uklanja sigurnosna oznaka s dijela transkripata.

4. Pred disciplinskim vijećem Odjela prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka održana je 8. ožujka 2016. usmena rasprava na koju je pristupio podnositelj osobno i njegov punomoćnik, pravnik u Nezavisnom hrvatskom sindikatu. Nakon što je podnositelj izjavio da je razumio zahtjev i da se ne osjeća odgovornim, pristupljeno je čitanju isprava, odnosno dokaza koji su bili priloženi zahtjevu. Pritom je pročitan Zapisnik o uzimanju izjave svjedoka Ivana Savića od 23. listopada 2015., kao i preslika transkripata razgovora koje je podnositelj obavljao mobitelom. Konstatirano je da na tako provedene dokaze čitanjem isprava »stranke nemaju primjedbi«. Podnositelj i njegov punomoćnik potpisali su zapisnik bez primjedbi.

4.1. Na usmenoj raspravi od 2. lipnja 2016. podnositelj je iznio svoju obranu, a u odnosu na transkripte razgovora koje je vodio s policijskim službenicima Sonjom Bilić i Ivanom Savićem podnositelj je tumačio da iz njihova sadržaja ne proizlazi da ih je nagovarao na to da »oproste prekršaj« zatečenim prekršiteljima. Pritom su mu predsjednik i članovi disciplinskog vijeća postavljali pitanja o sadržaju transkripata kako bi razjasnili značenje i kontekst dijela snimljenih razgovora. Podnositelju su pročitani citirani dijelovi njegova govora kako je prepisan u transkriptima. Također su mu postavili pitanje o tome tko je nepoznata osoba, odnosno vozač trgovačkog društva Carnifex d.o.o. kojeg je policijska službenica Sonja Bilić zatekla u prekršaju te je podnositelj odgovorio da je posrijedi Darko Batista i da je telefonski kontaktirao s njim i drugim vozačem zatečenim u prekršaju, Tomislavom Kolobarićem koji mu je rođak, jer ih osobno poznaje.

5. Rješenjem Odjela prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka broj: 511-0-158-RI-UP/I-6160/21-2015. od 2. lipnja 2016. podnositelj je proglašen odgovornim za teže povrede službene dužnosti iz članka 96. stavka 1. točke 3. ZoP-a zlouporabom položaja u službi ili izvan službe ili prekoračenjem ovlasti u službi kako su bile opisane pod točkama 1. i 2. zahtjeva za pokretanje disciplinskog postupka te mu je za obje povrede na temelju članka 110. stavka 2. točke 6. ZoP-a utvrđen prestanak državne službe, dok je u odnosu na točku 3. zahtjeva za pokretanje disciplinskog postupka (nerazmjerna uporaba sile, odnosno prekoračenje ovlasti, u smislu članka 96. stavka 1. točke 3. ZoP-a) utvrđeno da nije odgovoran za težu povredu službene dužnosti.

5.1. Odluku o tome da je podnositelj počinio teže povrede službene dužnosti kako mu je stavljeno na teret pod točkama 1. i 2. zahtjeva za pokretanje disciplinskog postupka, Odjel prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka utemeljio je na transkriptima razgovora koji su pribavljeni posebnim dokaznim radnjama, iskazu policijske službenice Sonje Bilić koja je ispitana na usmenoj raspravi 27. listopada 2015., zapisnika o izjavi svjedoka Damira Batiste i Tomislava Kolobarića te policijskog službenika Ivana Savića, a koji su bili priloženi uz zahtjev za pokretanje disciplinskog postupka. Podnositeljeva obrana ocijenjena je neuvjerljivom i usmjerenom na izbjegavanje disciplinske odgovornosti jer su podnositeljevi navodi po ocjeni vijeća bili proturječni transkriptima telefonskih razgovora i iskazima koje su dali svjedok Damir Batista i policijska službenica Sonja Bilić, u odnosu na koju je vijeće posebno zaključilo da ne bi iskazivala neistinu o tome da je podnositelj utjecao na nju da oprosti prometni prekršaj s obzirom na to da se tim iskazom i sama »inkriminirala«. Stoga je zaključeno da je podnositelj, kao policijski službenik, utjecao na druge policijske službenike da ne obave službenu radnju iz članaka 2. i 6. mjerodavnog Pravilnika o izdavanju pisanog ili usmenog upozorenja, odnosno vozačima zatečenima u prekršaju ne izdaju usmena upozorenja o počinjenim prekršajima koja su trebali unijeti u evidenciju počinitelja prekršaja.

6. U dvjema žalbama od 18. i 21. srpnja 2016. podnositelj je prigovorio odluci načelnika Policijske uprave primorsko-goranske broj: 511-09-01/N-4618/1-2015. od 29. listopada 2015. o deklasifikaciji dijela transkripata, odnosno činjenici da tom odlukom nisu deklasificirane i zvučne snimke, a radi utvrđivanja sukladnosti transkripta sa zvučnim snimkama telefonskih razgovora. Tražio je da se postupak ponovi, da se zvučne snimke pribave i da ih disciplinsko vijeće presluša na usmenoj raspravi. Tako stoga što je smatrao da iz razgovora koje je vodio s policijskim službenicima i navedenim svjedocima ne proizlazi da bi utjecao ili posredovao da im se oproste prekršaji. Također je upućivao da je nejasno kako je vijeće moglo utvrditi da je sudionik snimljenih razgovora, koji se u transkriptima navodi kao nepoznata osoba, upravo policijska službenica Sonja Bilić. U preostalom je osporavao zaključke koje je vijeće izvelo iz sadržaja iskaza ove svjedokinje. Iste prigovore iznosio je u pogledu transkripata razgovora s policijskim službenikom Ivanom Savićem, pritom prigovorivši i tome da navedeni nije saslušan kao svjedok na usmenoj raspravi u disciplinskom postupku. Dalje je iznosio vlastito viđenje o tome kako su se trebali vrednovati određeni dokazi ili utvrđivati činjenice i primjenjivati mjerodavno pravo te prigovarao da iz izvedenih dokaza ne proizlazi da bi počinio težu povredu službene dužnosti. U preostalom je prigovarao ocjeni olakotnih i otegotnih okolnosti.

7. Rješenjem Drugostupanjskog disciplinskog suda broj: 511-01-158-UP/II-215/3-2016. od 29. rujna 2016. poništeno je rješenje Odjela prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka broj: 511-0-158-RI-UP/I-6160/21-2015. od 2. lipnja 2016. Podnositeljev prigovor o tome da je trebalo pribaviti zvučne snimke telefonskih razgovora odbijen je kao neosnovan s obrazloženjem da je dostatno da se transkripti koriste kao valjan i zakonit dokaz i da su zvučni zapisi u tom smislu nepotrebni.

7.1. Međutim, ocijenjeno je da činjenično stanje ostalo nepotpuno utvrđeno. Upozoreno je na to da je vijeće trebalo utvrditi, prema provjerama koje je za nekoliko osoba taj dan obavila policijska službenica Sonja Bilić, identitet zaposlenika trgovačkog društva CARNIFEX d.o.o. zatečenog u prekršaju i potom ocijeniti jesu li bile ispunjene pretpostavke za izricanje usmenog upozorenja. U odnosu na prekršaj koji je počinio Tomislav Kolobarić, ocijenjeno je da je bilo potrebno pribaviti transkript telefonskog razgovora između podnositelja i policijskog službenika Ivana Savića koji je također bio deklasificiran i utvrditi je li navedeni policijski službenik obavio provjeru u informacijskom sustavu MUP-a i za navedenog vozača. Stoga je radi izvođenja tih dokaza i potpunog utvrđivanja činjeničnog stanja predmet vraćen na ponovni postupak.

8. U nastavku postupka disciplinsko vijeće pribavilo je transkript koji je nedostajao, podatke o provjerama u informacijskom sustavu, podatke o zaposlenju provjeravanih osoba u trgovačkom društvu CARNIFEX d.o.o., te očitovanje načelnice Odjela za zakonitost postupanja Policijske uprave primorsko-goranske o postupku pri izricanju usmenih upozorenja.

8.1. Usmena rasprava održana 20. prosinca 2016. prekinuta je na prijedlog podnositelja kako bi mu se omogućilo da se upozna s dostavljenim ispravama i kako bi se na njih mogao očitovati, pri čemu je podnositelj naveo da ostaje pri dokaznim prijedlozima iznesenima na prethodne dvije usmene rasprave. Podnositelj zahtjeva za pokretanje disciplinskog postupka naveo je pak da je kazneni postupak protiv podnositelja okončan, predočivši službenu bilješku Općinskog državnog odvjetništva u Rijeci broj: KR-DO-1824/15-XIII od 11. prosinca 2015., kojom je utvrđeno da se u događajima od 4. lipnja 2015., pri kojima je podnositelj u dogovoru s uvoznikom vozila iz Italije bez registracije demontirao kompresor za klimu s tog vozila i ugradio ga u svoje vozilo, ne nalaze osnove sumnje za počinjenje kaznenog djela koje se progoni po službenoj dužnosti. Na usmenoj raspravi od 27. veljače 2017. ponovo su pročitane sve pribavljene isprave, uključujući i transkripte pribavljene u sklopu posebnih dokaznih radnji.

8.2. Na usmenim raspravama od 20. travnja i 5. srpnja 2017. ispitani su svjedoci Zehrudin Grašarević i Darko Batista kojem su pročitani transkripti telefonskih razgovora koje je vodio s podnositeljem, a na okolnost identiteta vozača i tijeka događaja pri kojem je policijska službenica Sonja Bilić navodno »oprostila« prometni prekršaj Zehrudinu Grašareviću, te je nakon ispitivanja ovih svjedoka podnositelj zahtjeva za pokretanje disciplinskog postupka izmijenio činjenični opis teže povrede službene dužnosti kako je opisana pod točkom 1. zahtjeva tako što se sada podnositelju stavlja na teret da je po telefonskom pozivu Darka Batiste mobitelom kontaktirao i utjecao na policijsku službenicu Sonju Bilić, odnosno posredovao da ne obavi službenu radnju sankcioniranja prometnog prekršaja koji je počinio Zehrudin Grašarević. Na to je podnositelj istaknuo prigovor proteka subjektivnog roka zastare koji je raspravnim rješenjem otklonjen tako što je utvrđeno da je posrijedi izmjena postojećeg zahtjeva koja se temelji na istom činjeničnom stanju. Na usmenoj raspravi od 21. rujna 2017. saslušan je načelnik Postaje prometne policije Rijeka koji je potvrdio da Zehrudinu Grašareviću i Tomislavu Kolobariću, iako su im izrečena usmena upozorenja, ona nisu unesena u evidenciju počinitelja prekršaja. Nakon saslušanja ovog svjedoka podnositelj je izjavio da nema daljnjih dokaznih prijedloga i da ostaje pri obrani kako ju je iznio ranije na usmenoj raspravi, dalje je odgovarao na neka pitanja članova disciplinskog vijeća, dok je na druga odbio odgovoriti i izjavio da neće dalje iznositi obranu. Time je usmena rasprava zaključena.

9. Ovdje osporenim prvostupanjskim rješenjem podnositelj je proglašen odgovornim za teže povrede službene dužnosti iz članka 96. stavka 1. točke 3. ZoP-a zlouporabom položaja u službi ili izvan službe ili prekoračenjem ovlasti u službi kako su bile opisane pod točkama 1. i 2. izmijenjenog zahtjeva za pokretanje disciplinskog postupka te mu je za obje povrede na temelju članka 110. stavka 2. točke 6. ZoP-a utvrđen prestanak državne službe.

9.1. Ova odluka utemeljena je na ranije izvedenim dokazima koji su ocijenjeni već u rješenju broj: 511-0-158-RI-UP/I-6160/21-2015. od 2. lipnja 2016. te na dokazima koji su izvedeni u ponovljenom postupku, odnosno iskazima načelnika Postaje prometne policije Rijeka i svjedoka Zehrudina Grašarevića te Darka Batiste koji su uspoređivani s transkriptima telefonskih razgovora. Usporedbom iskaza svjedoka Darka Batiste i njemu predočenih transkripata razgovora s iskazom Zehrudina Grašarevića, za kojeg je nesporno utvrđeno da je on zatečen u počinjenju prekršaja, te je nesporno utvrđeno da je Darko Batista mobitelom kontaktirao podnositelja i da je on nepoznata osoba navedena u transkriptima, te usporedbom navedenih dokaza s opisom događaja koji je na usmenoj raspravi dala policijska službenica Sonja Bilić, ocijenjeno je da se sporni događaj odvio kako je opisano pod točkom 1. zahtjeva za pokretanje disciplinskog postupka. Disciplinsko vijeće je također utvrdilo da je propustom navedene službenice da evidentira izricanje usmenog upozorenja Zehrudinu Grašareviću u svom radnom nalogu ostao neupisan u evidenciju počinitelja prometnih prekršaja.

9.2. U odnosu na posredovanje da se ne izrekne prekršajna sankcija Tomislavu Kolobariću, odluka o disciplinskoj odgovornosti utemeljena je na transkriptu podnositeljevog telefonskog razgovora s Tomislavom Kolobarićem, njegovim rođakom, i policijskim službenikom Ivanom Savićem koji je ovog vozača zaustavio radi nepropisnog prestrojavanja te na zapisnicima o saslušanju Tomislava Kolobarića i Ivana Savića, pa je utvrđeno da ni ovaj prekršaj nije evidentiran u radnom nalogu policijskog službenika Ivana Savića i stoga nije unesen u evidenciju počinitelja prometnih prekršaja. Time su navedeni službenici postupili protivno članku 6. mjerodavnog Pravilnika o izdavanju pisanog ili usmenog upozorenja jer su neunošenjem podataka u propisani obrazac, odnosno radni nalog, počinitelji prometnih prekršaja ostali neupisani u evidenciju. U preostalom je ponovljeno obrazloženje kao u ranijem rješenju Odjela prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka broj: 511-0-158-RI-UP/I-6160/21-2015. od 2. lipnja 2016.

10. Podnositelj je 7. studenoga 2017. podnio žalbu navodeći da u ponovljenom postupku nije u potpunosti poštovana ukidna uputa iz rješenja drugostupanjskog disciplinskog suda broj: 511-01-158-UP/II-215/3-2016. od 29. rujna 2016., ne sporeći da je utvrđeno ispunjenje zakonskih pretpostavki za izricanje usmenog upozorenja, ali da je istodobno disciplinski kažnjen samo podnositelj, a ne i policijski službenici Sonja Bilić i Ivan Savić. Prigovorio je da se radi o diskriminatornom postupanju, odnosno zapravo je prigovorio tome što je sankcioniran samo on, a ne i navedeni policijski službenici. Dalje je tvrdio da su mu povrijeđena prava obrane jer se osporeno prvostupanjsko rješenje temelji na iskazima Ivana Savića i Tomislava Kolobarića koji su dani na zapisnik podnositelju zahtjeva za pokretanje disciplinskog postupka, a da podnositelj tada nije prisustvovao saslušanju tih svjedoka i nije imao mogućnost postavljati im pitanja (pozivajući se na odluku Ustavnog suda u predmetu broj: U-III-2805/2008). Također je prigovorio njihovom nesaslušanju na usmenoj raspravi u disciplinskom postupku, činjenici što je povreda službene dužnosti opisana kao korupcija tvrdeći da to ne predstavlja zakonski pojam prema mjerodavnom ZoP-u, te je iznosio vlastito viđenje o sadržaju dokaza i o tome kako je trebalo utvrditi određene činjenice te osporavao ocjenu olakotnih okolnosti kao nepotpunu navodeći da je bio nagrađivan u službi.

10.1. Međutim, posebno je prigovarao tome što disciplinsko vijeće nije pribavilo zvučne snimke telefonskih razgovora već je odluku temeljilo na transkriptima navodeći da postoji »velika vjerojatnost da su transkripti manjkavi, nejasni i tendenciozni i da ne odražavaju sadržaj ostvarenih razgovora«. Posebno je tvrdio u odnosu na transkript razgovora s policijskim službenikom Ivanom Savićem da se nije odvio kako je navedeno u transkriptima i da je tome prigovorio na raspravi od 21. rujna 2017.

11. Ovdje osporenim drugostupanjskim rješenjem (koje je postalo izvršno 22. veljače 2018.) žalba je odbijena. U bitnom je odgovoreno da je postupljeno po ranijoj ukidnoj uputi u ovom postupku, da su pribavljeni i izvedeni svi potrebni dokazi i da je pravilno utvrđeno da su bile ispunjene pretpostavke za izricanje usmenog upozorenja Zahrudinu Grašareviću i Tomislavu Kolobariću, što pod utjecajem podnositelja policijski službenici nisu unijeli u izvješće radnog naloga, dakle nisu obavili službenu radnju, zbog čega su ostali neevidentirani kao osobe kojima je izrečena mjera upozorenja, a da postupanje tih policijskih službenika ne umanjuje odgovornost ovdje podnositelja.

11.1. U odnosu na prigovor podnositelja da su mu povrijeđena prava obrane, odgovoreno je, primjenom stajališta iz predmeta Ustavnog suda broj: U-III-4798/2010 i predmeta Vanjak protiv Hrvatske (br. 29889/04, presuda od 14. siječnja 2010.), da su podnositelju na raspravi pročitani zapisnici o ispitivanju svjedoka Ivana Savića i Tomislava Kolobarića i da nije imao primjedbi na njihovo čitanje, da je imao mogućnost očitovanja i davanja primjedbi na sadržaj njihovog iskaza, ali da u tijeku prvostupanjskog postupka nije tražio da se ti svjedoci saslušaju na usmenoj raspravi.

11.2. U odnosu na nepribavljanje zvučnih snimki snimljenih u sklopu posebnih dokaznih radnji, odgovoreno je da transkripti odgovaraju sadržaju iskaza drugih saslušanih svjedoka, da osporeni dio izjave podnositelja iz transkripta razgovora s policijskim službenikom Ivanom Savićem odgovara u potpunosti transkriptima drugih razgovora koje je podnositelj vodio s njim i s Tomislavom Kolobarićem koji je zatečen u prekršaju, te da ništa nije dovelo u sumnju njihovu vjerodostojnost. Stoga se nije našlo ništa proizvoljno u ocjeni prvostupanjskog vijeća, utemeljenoj na slobodnoj i savjesnoj ocjeni svih dokaza posebno i zajedno, da utvrdi činjenice na temelju tih transkripata. Pritom je ukazano da je u predmetu broj: U-III-4798/2010 Ustavni sud izrazio stajalište da je dopušteno koristiti transkripte telefonskih razgovora u upravnom postupku, a da mjerodavni zakonodavni okvir ne postavlja posebna pravila koja bi isključila izvođenje određenih dokaza u upravnom postupku.

12. Podnositelj je 8. ožujka 2018. podnio tužbu Upravnom sudu u Rijeci protiv navedenih rješenja u kojoj je prigovarao nesaslušanju svjedoka Ivana Savića na usmenoj raspravi u disciplinskom postupku čiji je raniji iskaz dan bez prisutnosti podnositelja samo pročitan, navodnom nepoštovanju ukidne upute iz rješenja drugostupanjskog disciplinskog suda broj: 511-01-158-UP/II-215/3-2016 od 29. rujna 2016., pogrešnoj ocjeni dokaza (posebno iskaza svjedoka Roberta Tometića), pogrešnom utvrđenju činjenica i primjeni prava u pogledu ispunjenja zakonskih uvjeta za izricanje usmenog upozorenja prema vozačima zatečenima u prekršaju, povredi zabrane diskriminacije iz članka 14. Konvencije jer disciplinski postupak nije pokrenut i protiv supočinitelja policijskih službenika Ivana Savića i Sonje Bilić, i na kraju i zastari.

12.1. Međutim, posebno je prigovorio da su osporena rješenja utemeljena na dokazima, konkretno transkriptima telefonskih razgovora pribavljenih posebnim dokaznim radnjama iz članka 332. ZKP-a/08, i da je u tijeku postupka osporio vjerodostojnost transkripata, no da je odbijen njegov prijedlog da se preslušaju zvučne snimke i sadržaj transkripata sravni s njima. Pritom je tvrdio da je nekakav kazneni postupak protiv njega okončan odbačajem kaznene prijave. Predložio je da se u tom smislu sasluša kao stranka, pribave zvučne snimke (CD-ovi), te pribavi spis suca istrage Županijskog suda u Rijeci broj: Kir-Us-64/15 i »cjeloviti kazneni predmet ODO u Rijeci koji je provođen protiv podnositelja upravne tužbe«.

12.2. Nastavno na navedeno, prigovorio je da mu je povrijeđeno pravo na osobni i obiteljski život, odnosno privatnost, jer nalog suca istrage Županijskog suda u Rijeci broj: Kir-Us-64/15 od 9. ožujka 2015. »nije valjano obrazložen« jer »ne razlaže u čemu se ogledaju poteškoće koje bi priječile provođenja redovitih izvida, a niti je... valjano obrazloženo postojanje osnova sumnje«, pritom se pozivajući na predmet Dragojević protiv Hrvatske (br. 68955/11, presuda od 16. siječnja 2015.) i navodnu povredu članka 8. Konvencije. I u odnosu na taj prigovor predložio je da se u tom smislu sasluša kao stranka, pribave zvučne snimke (CD-ovi), te pribavi spis suca istrage Županijskog suda u Rijeci broj: Kir-Us-64/15 i »cjeloviti kazneni predmet ODO u Rijeci koji je provođen protiv podnositelja upravne tužbe«.

12.3. Na ročištu od 21. studenoga 2018. prvostupanjski upravni sud odlučio je pribaviti nalog suca istrage Županijskog suda u Rijeci broj: Kir-Us-64/15 od 9. ožujka 2015., »dok u ostalom dijelu neće biti pribavljen spis kaznenog predmeta«, zvučne snimke u odnosu na transkripte koji su korišteni u disciplinskom postupku, no odbio je saslušati svjedoka Roberta Tometića jer je već ispitan u disciplinskom postupku na iste okolnosti, i na kraju riješio da će o ostalim dokaznim prijedlozima podnositelja biti odlučeno naknadno.

13. Iz pribavljenog naloga suca istrage Županijskog suda u Rijeci broj: Kir-Us-64/15 od 9. ožujka 2015. proizlazi da je, između ostalih dokaznih radnji, protiv podnositelja i još nekoliko osoba, na temelju članka 332. stavka 1. točke 1. ZKP-a/08 naložena provedba nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora i drugih komunikacija na daljinu, od 9. ožujka 2015. do 9. lipnja 2015. U obrazloženju je navedeno da iz neposrednih saznanja službenika Kriminalističke policije Policijske uprave primorsko-goranske proizlazi da podnositelj sudjeluje u počinjenju kaznenih djela iz domene zlouporabe opojnih droga i odaje povjerljive informacije u vezi s policijskim poslovima. Dalje je obrazloženo kako iz podnesenog prijedloga proizlazi da »osobe iz naloga« ili »imenovane osobe« komuniciraju mobitelom, fiksnim telefonom i e-poštom zbog čega se izvidi ne mogu provesti na drugi način ili bi to bilo moguće samo uz nerazmjerne teškoće, a kako se radi o počinjenju kaznenih djela »iz čl. 291 KZ/11« (zlouporaba položaja i ovlasti), zahtjev USKOK-a ocijenjen je osnovanim.

13.1. Nakon toga, novim nalogom broj: Kir-Us-64/15 od 20. ožujka 2015. proširene su ranije naložene posebne dokazne radnje nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora protiv podnositelja, ovaj put na još jedan pretplatnički broj koji koristi. Novim nalogom od 9. lipnja 2015. posebne dokazne radnje su produljene u odnosu na podnositelja od 9. lipnja 2015. do 9. kolovoza 2015. s obrazloženjem da su analizom dosad provedenih radnji, te prikupljenim kriminalističko-obavještajnim podatcima, prikupljena saznanja na razini osnove sumnje koje podnositelja dovode u vezu s počinjenjem kaznenog djela neovlaštene proizvodnje i prometa drogama iz članka 190. mjerodavnog Kaznenog zakona te kaznenim djelom zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 291. mjerodavnog Kaznenog zakona koje upućuju na to da podnositelj zloupotrebljava položaj policijskog službenika tako što određenim vlasnicima kafića, zasad nepoznatima osobama, ne piše prekršajne prijave u zamjenu za određene novčane iznose. Istaknuto je da se izvidi ne mogu provesti na drugi način ili bi to bilo moguće samo uz nerazmjerne teškoće jer se dogovaranje počinjenja kaznenih djela odvija telefonski.

13.2. Međutim, nalogom broj: Kir-Us-64/15 od 21. srpnja 2015. obustavljeno je provođenje posebnih dokaznih radnji protiv podnositelja na zahtjev USKOK-a jer provedba tih radnji nije dala očekivane rezultate koji bi upućivali na postojanje osnovane sumnje na počinjenje kaznenih djela.

14. Nadalje, na temelju pribavljenog spisa disciplinskog postupka, Ustavni sud utvrđuje da je nastavno na odluku prvostupanjskog upravnog suda s ročišta od 21. studenoga 2018. o pribavi zvučnih snimki podnositeljevih telefonskih razgovora, Odjel prvostupanjskog disciplinskog sudovanja dopisom broj: 511-01-158-RI-UP/I-6160/61-2015. od 26. studenoga 2018. zatražio od Policijskog nacionalnog ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta, Službe posebnih kriminalističkih poslova, da dostavi zvučne snimke uz sljedeću napomenu: »Posebno napominjemo da je u svezi prijašnjih ovakvih slučajeva Državno odvjetništvo, USKOK, bio mišljenja, da je vlasnik pribavljenih podataka nastalim povodom provođenja posebnih dokaznih radnji MUP RH, u okviru čijeg djelovanja je donijeta Odluka o deklasifikaciji službenih dokumenata, te isto može raspolagati takvim podatcima u smislu zakonskih odredbi, odnosno koristiti primjerak koji se čuva u policijskoj arhivi, te USKOK nije ovlašten davati MUP-u suglasnost za njihovo korištenje u druge svrhe, izvan konkretnog kaznenog predmeta, jer da su takvi podaci vlasništvo MUP-a koji je i ovlaštenik za raspolaganje istima«.

14.1. Na potonji dopis odgovorila je međutim Uprava kriminalističke policije, Kriminalističko-obavještajni sektor, Služba posebnih kriminalističkih poslova, dopisom čiji je sadržaj označen oznakom tajnosti »ograničeno« zbog čega se dalje ne reproducira. Stoga je Odjel prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka novim dopisom od 17. prosinca 2018. ponovio dopis od 26. studenoga 2018. Policijskom nacionalnom uredu za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta, Službi posebnih kriminalističkih poslova. Klasificirani odgovor je ponovo uputila Uprava kriminalističke policije, Kriminalističko-obavještajni sektor, Služba posebnih kriminalističkih poslova.

14.2. Stoga se Odjel prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka dopisom broj: 511-01-158-RI-UP/I-6160/65/2015 od 28. prosinca 2018. obratio Policijskoj upravi primorsko-goranskoj, Sektoru kriminalističke policije, Službi općeg kriminala, koja je dopisom broj: 511-09-09-3-113-3/2019 od 10. siječnja 2019. odgovorila kako slijedi: »Sukladno važećoj zakonskoj regulativi i sudskoj praksi, u disciplinskim postupcima odnosno upravnim sporovima pred Upravnim sudom, dozvoljeno je kao dokazno sredstvo koristiti jedino transkripte tonskih zapisa nastalih tijekom provedbe posebnih dokaznih radnji iz čl. 332. Zakona o kaznenom postupku... Slijedom navedenog, tonski zapisi nastali kao rezultat posebnih dokaznih radnji ne mogu se, osim u kaznenom postupku, koristiti u nekom drugom postupku, uključujući i upravnom postupku pred Upravnim sudom«.

14.3. Odjel prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka zatim je sve naprijed navedene dopise s izvješćem dostavio Upravi za pravne poslove i ljudske potencijale, Sektoru za pravne poslove, Službi za imovinsko-pravne poslove Zagreb, koja je potom dopisom klasa: 114-02/18-02/85, urbroj: 511-01-153-19-7 od 25. siječnja 2019. odgovorila tako što je reproducirala sadržaj dopisa koji su njoj ranije dostavljeni, te imajući u vidu da je Policijska uprava primorsko-goranska, koja je nadležna za deklasifikaciju zvučnih snimki, odgovorila da se ne mogu koristiti u upravnom postupku i sporu, Odjelu prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka samo dostavila preslike transkripata telefonskih razgovora (nap. Ustavnog suda: koji su već bili u spisu od pokretanja disciplinskog postupka).

14.4. Slijedom navedenog, tuženo javnopravno tijelo obavijestilo je dopisom od 28. siječnja 2019. prvostupanjski upravni sud da je vlasnik zvučnih snimki Služba posebnih kriminalističkih poslova tuženog javnopravnog tijela koja je izvijestila da se zvučne snimke pribavljene posebnim dokaznim radnjama mogu koristiti »samo i jedino kao dokaz u kaznenom postupku«, a da je u disciplinskim i upravnim sporovima moguće koristiti jedino transkripte zvučnih snimki uz prethodno skinutu oznaku tajnosti od strane vlasnika, priloživši pritom sudu citirani dopis Policijske uprave primorsko-goranske, Sektora kriminalističke policije, Službe općeg kriminaliteta broj: 511-09-09-3-113-3/2019 od 10. siječnja 2019.

14.5. Podneskom od 25. veljače 2019. podnositelj je odgovorio da i samo tuženo javnopravno tijelo potvrđuje da se zvučne snimke pribavljene posebnim dokaznim radnjama ne mogu koristiti izvan kaznenog postupka, kao i da su u skladu s mjerodavnim Zakonom o kaznenom postupku već trebale biti uništene jer je kazneni postupak koji se vodio protiv njega obustavljen, što logičkim zaključivanjem upućuje na to da se ne bi mogli koristiti ni transkripti tih snimki, za koje je već u praksi Vrhovnog suda Republike Hrvatske utvrđeno da predstavljaju isključivo tehničko pomagalo i da se na raspravi u kaznenom postupku moraju preslušati zvučne snimke. Pored toga je istaknuto da je protivno načelu kontradiktornosti stajalište prema kojem bi se odluke u disciplinskom postupku mogle temeljiti na transkriptima, a ne i na zvučnim snimkama pribavljenima posebnim dokaznim radnjama, jer u tom slučaju stranka postupka ne može učinkovito osporavati točnost i vjerodostojnost sadržaja transkripata.

14.6. Stoga je prvostupanjski upravni sud na ročištu od 20. ožujka 2019. raspravljao sa strankama o pribavi zvučnih snimki. Tuženo javnopravno tijelo tvrdilo je da dosadašnja upravnosudska i ustavnosudska praksa dopušta uporabu transkripata telefonskih razgovora pribavljenih posebnim dokaznim radnjama i da se na ocjenu dopuštenosti dokaza u upravnom sporu ne primjenjuje praksa Vrhovnog suda razvijena u kaznenom postupku jer su dokazni standardi različiti. Prvostupanjski upravni sud potom je postavio pitanje zastupniku tuženog javnopravnog tijela u pogledu okolnosti da bi navodno u drugom upravnosudskom spisu tog suda dostavljali zvučne snimke na što je odgovoreno da jedino može uputiti na dopise tuženog javnopravnog tijela koje je ovdje dostavio te da »moguće... da je riječ o razlici koja bi proizlazila iz obuhvata odluke nadležnog Županijskog suda«. Nakon provedene rasprave, a s obzirom na dosadašnju praksu tuženog javnopravnog tijela koje je dostavljalo zvučne snimke pribavljene posebnim dokaznim radnjama, prvostupanjski upravni sud naložio je tuženom javnopravnom tijelu da dostavi očitovanje o razlozima svog različitog postupanja te da će ovisno o tom očitovanju razmotriti je li potrebno prisilno izvršiti ranije rješenje kojim mu se nalaže dostava zvučnih snimki uz eventualno izricanje kazne čelniku tijela, odnosno alternativno odustati od izvođenja dokaza.

14.7. Vraćajući se natrag spisu disciplinskog postupka, Ustavni sud utvrđuje da je Odjel prvostupanjskog disciplinskog sudovanja Rijeka dopisom broj: 511-01-158-RI-UP/I-6160/73-2015 od 21. ožujka 2019. dostavio Upravi za pravne poslove, Službi disciplinskog sudovanja Zagreb, ranije dopise zajedno s obaviješću o raspravnom rješenju Upravnog suda u Rijeci od 20. ožujka 2019. Nakon tog dopisa Policijska uprava primorsko-goranska donijela je Odluku o deklasifikaciji službenog dokumenta broj: 511-09-09-3-113-3/2019 od 22. ožujka 2019. kojom je tek obrazloženo da je upravni sud zatražio dostavu zvučnih snimki radi provedbe postupka i da je ocijenjeno, s obzirom na to da su posrijedi klasificirani dokumenti, da uklanjanje sigurnosne oznake s predmeta nije u suprotnosti s člankom 34. mjerodavnog Pravilnika o tajnosti službenih podataka Ministarstva unutarnjih poslova. Stoga je nadalje Policijska uprava primorsko-goranska, Sektor kriminalističke policije, dopisom broj: 511-09-09-3-113-3/2019 od 22. ožujka 2019., zatražila od Ravnateljstva policije, Uprave kriminalističke policije, Kriminalističko-obavještajnog sektora, Službe posebnih kriminalističkih poslova, da dostavi deklasificirane zvučne snimke, te ih u konačnici dostavila 29. ožujka 2019. u spis disciplinskog postupka.

14.8. Slijedom navedenog, tuženo javnopravno tijelo dostavilo je prvostupanjskom upravnom sudu 4. travnja 2019. zvučne snimke (na CD nosaču podataka) pribavljene posebnim dokaznim radnjama. U prilogu tog podneska nalazila se spomenuta Odluka o deklasifikaciji službenog dokumenta Policijske uprave primorsko-goranske broj: 511-09-09-3-113-3/2019 od 22. ožujka 2019. Na raspravi od 15. svibnja 2019. sudac je preslušao zvučne snimke podnositeljevih telefonskih razgovora vođenih sa svjedocima Ivanom Savićem i Tomislavom Kolobarićem te muškom osobom koja je koristila mobitel trgovačkog društva CARNIFEX d.o.o. Podnositelj osobno nazočan na raspravi osporio je da bi to bio njegov glas, a njegov punomoćnik je naveo kako sve i da jest podnositeljev glas, na temelju preslušanih zvučnih snimki razvidno je da sadržaj transkripata ne prenosi njihov sadržaj vjerodostojno jer iz telefonskih razgovora ne proizlazi da je podnositelj nagovarao policijske službenike da oproste prometne prekršaje. Radi provjere vjerodostojnosti transkripata također je zatražio da se pribave podatci o tome tko je bio vlasnik registriranog broja mobilnog telefona i da se provede fonogramsko vještačenje. Ti su dokazni prijedlozi međutim odbijeni i rasprava je zaključena.

15. Osporenom prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja.

15.1. U odnosu na prigovor zastare, odgovoreno je da u skladu s člankom 109. stavcima 2. i 3. ZoP-a između pokretanja postupka 6. studenoga 2015. i izvršnosti rješenja od 21. srpnja 2017. koja je nastupila 19. veljače 2018. nije protekao rok apsolutne zastare propisan za teže povrede službene dužnosti od četiri godine, te da također nije nastupila relativna zastara vođenja postupka jer tijekom postupka nije zabilježeno da u dvije godine tijela nisu poduzimala postupovne radnje.

15.2. U odnosu na prigovore podnositelja o neobrazloženosti naloga suca istrage, odnosno nezakonitosti određenih posebnih dokaznih radnji i nezakonitosti korištenja zvučnih snimki i transkripata, odgovoreno je kako slijedi (nap. Ustavnog suda: dio obrazloženja relevantan za ustavnosudsku ocjenu posebno naglasio Ustavni sud):

»Nadalje, prema načelu samostalnosti i slobodne ocjene dokaza (čl. 9. ZUP-a), službena osoba u javnopravnome tijelu samostalno utvrđuje činjenice i okolnosti u postupku te na temelju utvrđenih činjenica i okolnosti rješava upravnu stvar (st. 1.). Koje će činjenice i okolnosti uzeti za dokazane, utvrđuje službena osoba slobodnom ocjenom, na temelju savjesne i brižljive ocjene svakog dokaza posebno i svih dokaza zajedno te na temelju rezultata cjelokupnog postupka (st. 2.).

Službena osoba u postupku utvrđuje činjenično stanje svim sredstvima prikladnim za dokazivanje te u tu svrhu može pribaviti isprave, saslušati svjedoke, pribaviti nalaz i mišljenje vještaka i obaviti očevid (čl. 58. st. 1. ZUP-a).

Netom citirana zakonska odredba ne može se interpretirati na način da u upravnom postupku ne postoje nedopuštena dokazna sredstva. Međutim, ocjena (ne)dopuštenosti i (ne)prikladnosti dokaznih sredstava u upravnome (disciplinskom) se postupku ne provodi po kriterijima kaznenog postupka, prije svega zbog razlika između svrhe postupka i drugih bitnih pravnih obilježja između ovih dviju vrsta postupaka.

Pod pretpostavkom da su telefonski razgovori službenika snimljeni na temelju izdanoga sudskog naloga, korištenje transkripata snimljenih razgovora u disciplinskome (upravnom) postupku dopušteni je dokaz. Na takvo stajalište upućuje i ustaljena upravnosudska praksa. U predmetnom slučaju provođenje posebnih dokaznih radnji prema tužitelju, uključujući nadzor i tehničko snimanje telefonskih razgovora i drugih komunikacija na daljinu, određeno je nalozima Županijskog suda u Rijeci, posl. br. Kir-Us-64/15 od 9. ožujka 2015., posl. br. Kir-Us-64/15 od 20. ožujka 2015. i. Kir-Us-64/15 od 9. lipnja 2015. godine. Provedba navedenih mjera obustavljena je nalogom posl. br. Kir-Us-64/15 od 21. srpnja 2015. godine. Telefonski razgovori tužitelja, sadržaj kojih je, između ostalog, činio podlogu za odlučivanje disciplinskih tijela snimljeni su u vrijeme važenja spomenutih naloga Županijskog suda u Rijeci, a upravni sudovi nisu ovlašteni utvrđivati valjanost obrazloženja takvih naloga niti, općenito, njihovu zakonitost.

Nadalje, transkripti snimljenih telefonskih razgovora dopušteno su dokazno sredstvo u disciplinskom postupku i bez dodatne reprodukcije tonskog zapisa (u tom pogledu ovdje nije primjenjiva sudska praksa iz kaznenog postupka). Potreba za dodatnim slušanjem tonskih zapisa, na temelju kojih su transkripti sastavljeni, postoji samo kada stranka tijekom dokazivanja u disciplinskom postupku ospori autentičnost transkripata, ili ako disciplinsko tijelo ima razloga posumnjati u njihovu autentičnost. Stoga disciplinska tijela, pri postojanju transkripata, nisu dužna po službenoj dužnosti usporediti njihov sadržaj s tonskim zapisom. Dokazni postupak u disciplinskom postupku, kao vrsti upravnog postupka, izvodi se u prvostupanjskom stadiju postupka. Ako nije riječ o dokazu koji je potrebno izvesti po službenoj dužnosti (kao što to nije bilo u konkretnom slučaju), propuštanje stranke da predloži odnosni dokaz ide na teret stranke te ne dovodi do zaključka da je povrijeđeno načelo materijalne istine.

Tužitelj u prvostupanjskome disciplinskom postupku nije tražio pribavu i reprodukciju tonskih zapisa telefonskih razgovora. Ta bi okolnost bila dovoljna za odluku suda da taj dokaz nije potrebno izvesti ni u upravnom sporu.

Međutim, Sud je u ovome sporu ipak odlučio izvesti spomenuti dokaz, ocijenivši to svrhovitim u okolnostima konkretnog predmeta, ali i učinkovitim, jer reprodukcijom snimki razgovora otpada potreba da na okolnost sadržaja komunikacije budu saslušane osobe koje su u komunikaciji sudjelovale (osim, eventualno, u slučaju razlike između sadržaja tonskog zapisa i iskaza svjedoka korištenih u dokaznom postupku). Stoga su na raspravi u ovome sporu reproducirane snimke sedam telefonskih razgovora obavljenih s broja telefona 099/197-8017 (pripisanog tužitelju), na koje razgovore se odnose transkripti korišteni u disciplinskom postupku. Riječ je o razgovorima koji su, po provedenoj deklasifikaciji podataka, na CD-u Ministarstva unutarnjih poslova, broj: 511-01-82/1-12-OGR-2/31-15. od 24. srpnja 2015. evidentirani pod rednim brojevima 5031, 5032, 5038, 5754, 5758, 5765 i 5767.«

15.3. U tom smislu, nije odgovoreno na podnositeljev prigovor o povredi članka 8. Konvencije, a ni na prigovor o tome da su zvučne snimke, odnosno transkripti, prema mjerodavnom ZKP-u/08 već trebali biti uništeni.

15.4. O podnositeljevim prigovorima o nevjerodostojnosti tih dokaza odgovoreno je kako slijedi:

»Transkripti telefonskih razgovora sastavljaju se prema bitnom sadržaju razgovora, a ne doslovnim upisivanjem sadržaja cijelog razgovora. Zbog toga nije relevantan tužiteljev prigovor da transkripti ne sadržavaju doslovni sadržaj razgovora.

Sud utvrđuje da sadržaj reproduciranih tonskih zapisa odgovara sadržaju pripadajućih transkripata.

Tužitelj je, nakon preslušavanja tonskih zapisa, ustvrdio da na njima nije registriran njegov glas. Ovu tvrdnju, međutim, Sud ocjenjuje posve neuvjerljivom. Da nije riječ o tužiteljevoj komunikaciji, onda bi i sadržaj transkripata korištenih u disciplinskom postupku tužitelju bio posve nepoznat, te bi tužitelj tome prigovorio tijekom dokazivanja u disciplinskom postupku, što nije učinio, već su se njegovi prigovori prije svega odnosili na interpretaciju razgovora. Nadalje, tužitelj u disciplinskom postupku nije prigovorio da je na transkriptima naveden broj telefona koji tužitelj nije koristio. Usto, u dijelu telefonskih razgovora (onih pod rednim brojevima 5031 i 5765) druge osobe se sugovorniku obraćaju s ‘Puljiću’ ili ‘Puljo’. Neuvjerljivo je i da bi u ostalim razgovorima, koju su s netom navedenima u izravnoj sadržajnoj i vremenskoj vezi, s istog uređaja komunicirao netko drugi, a ne tužitelj. Uzgredno, Sud nije primijetio da tužiteljev glas, koji je imao prilike čuti na trima raspravnim ročištima, odudara od glasa na tonskim zapisima.«

15.5. U pogledu ostalih prigovora odgovoreno je u bitnom kako slijedi:

»Što se tiče pokušaja ostvarivanja utjecaja na postupanje kolega policijskih službenika, Sud smatra logičnim i životnim da se to u pravilu ne čini izričitim formulacijama. Iz cjeline sadržaja i konteksta komunikacije tužitelja s policijskim službenicima Šonjom Bilić i Ivanom Savićem te drugim sugovornicima obuhvaćenima spornim događajima (slijedom čijih obraćanja je posredovao kod kolega te ih povratno obavijestio o učinjenom), Sud ocjenjuje pravilnim zaključak disciplinskih tijela po kojem navedeni službenici nisu postupali prema Zehrudinu Grašareviću i Tomislavu Kolobariću pod utjecajem tužitelja, što je podrazumijevalo i očekivanje da opomene neće biti evidentirane, uz odgovarajuće protuusluge. U tom pogledu disciplinska tijela su u obrazloženjima svojih rješenja iznijela prihvatljive i dostatne razloge, koje ovaj Sud prihvaća. Pritom nepostojanje standardnog obrasca za bilježenje usmene opomene nije od utjecaja, jer je nesporno da se unutar policije takve opomene svejedno evidentiraju.

Zatim, osnovano disciplinsko kažnjavanje službenika (ovdje: tužitelja) ne može, u svjetlu zaštite od diskriminacije, biti valjano osporeno pozivanjem na okolnost da drugi službenici uključeni u sporne događaje nisu kažnjeni. U ovakvoj situaciji nema nejednakosti u uživanju prava, niti je tužitelju povrijeđeno neko materijalno pravo. Podredno, tuženik ne elaborira niti čini vjerojatnom osnovu diskriminacije za koju iznosi da joj je bio podvrgnut.

U kontekstu standarda razvijenih u ustavnosudskoj i konvencijskoj praksi (npr. odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-2114/2009 od 14. veljače 2013., te praksa Europskog suda za ljudska prava: Vanjak protiv Hrvatske, presuda od 14. siječnja 2010., zahtjev br. 29889/04, t. 52. i 56.; Trubič protiv Hrvatske, presuda od 2. listopada 2012., zahtjev br. 44887/10, t. 29.), tužitelju je omogućeno da dozna za sve dokaze i iznesena očitovanja te da se o njima izjasni. Ocjene disciplinskih tijela su razložne, a spomenuta tijela nisu učinila očitu pogrešku u prosudbi, pogrešno procijenila postojanje nekog važnog čimbenika, niti propustila razmotriti sve relevantne čimbenike odnosno propustila uzeti u obzir sve činjenične i pravne elemente koji su objektivno mjerodavni za donošenje odluke, te su u obzir uzela sve važne aspekte razmatranog slučaja koji su mogli utjecati na konačnu odluku javnopravnog tijela.

Sud utvrđuje i da su prvostupanjsko tijelo i tuženik u obrazloženjima svojih rješenja, sadržaj kojih je tužitelju poznat, na pravno prihvatljiv način odgovorili na sva bitna činjenična i pravna pitanja ovog predmeta, uključujući mogućnost tužitelja da sudjeluje u postupku, ocjenu uvjerljivosti tužiteljeve obrane i supsumiranje utvrđenih činjenica pod mjerodavne odredbe materijalnog prava. Sud utvrđuje i da se odluke disciplinskih tijela temelje na zakonito provedenom postupku i pravilnoj ocjeni cjeline raspoloživoga dokaznog materijala, da nije dovedeno u pitanje ostvarivanje načela utvrđivanja materijalne istine (čl. 8. ZUP-a), te da su navedena tijela svoje odluke temeljito i valjano obrazložila. U prilog tome, zbog prethodno iznesenog, idu i dokazi izvedeni u ovome upravnom sporu.

U pogledu izbora disciplinske kazne, Sud naglašava da izbor kazne podliježe slobodnoj (diskrecijskoj) ocjeni nadležnih javnopravnih (disciplinskih) tijela, kao obliku slabije vezanosti javnopravnog tijela pravnom normom, u okvira zakonom dane ovlasti i sukladno svrsi radi koje je ovlast dana (čl. 5. st. 2. ZUP-a), dok je upravnosudski nadzor zakonitosti pojedinačne odluke donesene primjenom slobodne ocjene ograničen na zakonitost takve odluke, granice ovlasti i svrhu radi koje je ovlast dana (čl. 4. st. 2. Zakona o upravnim sporovima, ‘Narodne novine’, broj 20/10, 143/12, 152/14, 94/16 i 29/17, u nastavku teksta: ZUS). Ovdje je nesporno da je izbor kazne obavljen u okviru zakonom dane ovlasti. Disciplinska tijela cijenila su olakotne i otegotne okolnosti u odnosu na tužitelja. Imajući na umu karakter predmetnih povreda službene dužnosti, Sud ne smatra da bi – neovisno o tome kvalificiraju li se ove povrede kao povrede s obilježjima korupcije ili ne – kazna izrečena tužitelju bila protivna svrsi radi koje je ta ovlast dana, koja svrha je normativno definirana prethodno citiranom odredbom članka 6. Pravilnika. Izrečena kazna ne bi bila protivna svrsi ovlasti niti da je utvrđeno da je tužitelj odgovoran i tek za jednu od tih dviju povreda službene dužnosti.«

15.6. U žalbi od 4. lipnja 2019. podnositelj je iznosio sljedeće prigovore: pogrešnu primjenu materijalnog prava o pitanju zastare argumentirajući da je rok apsolutne zastare iznosio dvije godine; povredu članka 6. stavka 1. Konvencije i članka 29. stavka 1. Ustava uporabom nezakonitih dokaza – zvučnih snimki i transkripata posebnih dokaznih radnji, obrazloženu kao u ranijem tijeku postupka, te pozivajući se na odluku Ustavnog suda u predmetu broj: U-III-4798/2010; u vezi s naprijed navedenim, povredu članka 8. Konvencije i članka 35. Ustava, jer upravni sud nije obrazložio je li bilo nužno odrediti posebne dokazne radnje protiv podnositelja i nije mu odgovorio na navode o tome da nalog suca istrage nije bio primjereno obrazložen u pogledu zakonskih pretpostavki za određivanje posebnih dokaznih radnji, da su transkripti i zvučne snimke trebali biti uništeni prema mjerodavnom ZKP-u/08 te da se nisu smjeli koristiti u disciplinskom postupku i upravnom sporu, sve pozivajući se na predmet Dragojević protiv Hrvatske (navedeno); navodne povrede zabrane arbitrarnosti, pri čemu se zapravo žalba iscrpljivala u prigovoru pogrešne ocjene dokaza koja je argumentirana s aspekta predmeta Ajdarić protiv Hrvatske (br. 20883/09, presuda od 13. prosinca 2011.), te s tim u vezi posebnim prigovorom o pogrešno utvrđenom činjeničnom stanju u sklopu kojeg je iznesen prigovor o povredi načela kontradiktornosti i članka 6. stavka 3. točke d) Konvencije zbog uskrate prava podnositelja da na raspravi u disciplinskom postupku ispita policijskog službenika Ivana Savića čija je izjava dana na zapisnik korištena u disciplinskom postupku; povrede članka 14. Konvencije diskriminacijom, kao u ranijem tijeku postupka; te na kraju povredu članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju gubitkom zaposlenja i plaće odlukom o prestanku državne službe.

15.7. Radi naravi istaknutih prigovora, u nastavku se reproducira u cijelosti obrazloženje koje je o navedenim prigovorima dao Visoki upravni sud odbijajući podnositeljevu žalbu:

»Žalba nije osnovana.

Suprotno tvrdnji tužitelja, upravni sud je u tijeku spora pravilno primijenio odredbe ZUS-a, stoga nije osnovan žalbeni razlog bitne povrede pravila sudskog postupka. Upravni sud nije počinio ni jednu postupovnu pogrešku do koje bi došlo zbog neprimjenjivanja ili pogrešnog primjenjivanja postupovnih prava propisanih odredbama ZUS-a.

U obrazloženju presude sud je dao jasne i dostatne razloge o odlučnim činjenicama, u skladu s pravilima propisanim odredbom članka 60. stavak 4. ZUS-a i odgovorio na sve sporne okolnosti iznijete u tužbi.

Iz spisa proizlazi da je prvostupanjski sud pri utvrđivanju činjeničnog stanja u sporu uzeo u obzir činjenice utvrđene u postupku donošenja osporavane odluke (članak 33. stavak 2. ZUS-a).

Po ocjeni ovoga Suda tužitelj žalbenim navodima nije doveo u sumnju odlučne činjenice kako su utvrđene u postupku pa zbog toga i ovaj Sud prihvaća tako utvrđeno činjenično stanje.

Sud je valjano obrazložio da je u postupku utvrđivanja činjenica isto dužan utvrditi svim sredstvima prikladnim za dokazivanje te u tu svrhu može pribaviti isprave, saslušati svjedoke, pribaviti nalaz i mišljenje vještaka i obaviti očevid sukladno odredbi članka 58. stavak 1. ZUP-a što je u konkretnom slučaju i učinio. Tako je sud izveo uvide u dokumentaciju koja se nalazi u spisu predmeta upravnog postupka u kojem je doneseno rješenje kojim je tužitelj proglašen odgovornim za težu povredu službene dužnosti, na prijedlog tužitelja pribavljeni su prijepisi naloga za provođenje posebnih dokaznih radnji prema tužitelju kao i tonski zapisi tužiteljevih razgovora te je sud obrazložio iz kojih razloga je odlučio izvesti dokaz saslušanja reprodukcije tonskih zapisa njegovih telefonskih razgovora. Na taj način, prema ocjeni ovoga Suda činjenično stanje je pravilno i potpuno utvrđeno, te ovaj prigovor kao neosnovan valjalo odbiti.

Tužiteljev prigovor zastare prvostupanjski sud je raspravio te ocijenio da s obzirom na trenutak pokretanja disciplinskog postupka pa do izvršnosti rješenja tuženika nije nastupila zastara pokretanja postupka, a također je obrazložio i zbog čega nije došlo ni do relativne zastare vođenja postupka, pa navedeno obrazloženje prihvaća i ovaj Sud.

Obzirom na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje prvostupanjski sud je pravilno primijenio materijalno pravo te odbio tužbeni zahtjev, te kako je utvrđeno da ne postoje razlozi zbog kojih tužitelj pobija prvostupanjsku presudu, kao niti razlozi na koje Visoki upravni sud pazi po službenoj dužnosti (članak 73. stavak 1. ZUS-a), na temelju odredbe članka 74. stavka 1. ZUS-a, žalba je odbijena kao neosnovana i potvrđena prvostupanjska presuda.«

B. POSTUPAK RADI ODREĐIVANJA I OBUSTAVE POSEBNIH DOKAZNIH RADNJI

16. S obzirom na navode ustavne tužbe, Ustavni sud pokušao je pribaviti od Županijskog suda u Rijeci spis suca istrage broj: Kir-Us-64/15 u kojem su na prijedlog USKOK-a određene, i kasnije obustavljene, posebne dokazne radnje nadzora i tehničkog snimanja podnositeljevih telefonskih razgovora i drugih komunikacija na daljinu.

16.1. Dopisom od 19. svibnja 2022. Županijski sud u Rijeci izvijestio je Ustavni sud da nije u mogućnosti dostaviti spis broj: Kir-Us-64/15 »zbog zapisnika o uništenju«, ali da dostavlja presliku spisa USKOK-a broj: Pov-19/15 uz napomenu da se svi originali nalaze kod tog ureda.

16.2. Uvidom u dostavljeni prijepis spisa USKOK-a broj: Pov-19/15 utvrđuje se da se u njemu nalazi zahtjev za određivanjem posebnih dokaznih radnji protiv podnositelja i drugih osoba, zahtjev za proširenjem posebnih dokaznih radnji, zahtjev za obustavom provođenja posebnih dokaznih radnji, zajedno s deklasificiranim nalozima suca istrage pribavljenim u spis disciplinskog postupka i upravnog spora čiji je sadržaj naprijed reproduciran, te na kraju zahtjev za uništenjem CD nosača podataka nastalih provođenjem radnji i zapisnik suca istrage o uništenju navedenih podataka.

16.3. S obzirom na to da se navedeni zahtjevi USKOK-a upućeni sucu istrage odnose na bitne okolnosti kaznenog progona protiv više osoba, a ne samo podnositelja, i da iz njihovih prijepisa proizlazi da su označeni oznakom tajnosti »povjerljivo«, njihov se sadržaj dalje ne reproducira radi zaštite podataka čija je tajnost propisana zakonom, zaštite osobnih podataka i privatnosti osoba protiv kojih su posebne dokazne radnje određene, te zaštite osobnih podataka i privatnosti trećih osoba koje se navode u obrazloženjima zahtjeva USKOK-a.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

17. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe sljedeće povrede ustavnih i konvencijskih prava:

a) Prava na učinkovito pravno sredstvo zajamčenog člankom 18. Ustava i prava na obrazloženu sudsku odluku zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije jer osporenom drugostupanjskom presudom nije odgovoreno na njegove odlučne navode o povredama ustavnih i konvencijskih prava počinjenim u disciplinskom postupku i prvostupanjskom upravnom sporu.

b) Članka 6. stavka 1. Konvencije uporabom nezakonitih dokaza, transkripata i zvučnih snimki pribavljenih posebnim dokaznim radnjama, koji prema njegovom viđenju ne mogu biti upotrijebljeni u disciplinskom postupku ni upravnom sporu jer je kaznena prijava protiv podnositelja odbačena, pri čemu tvrdi da se prema članku 338. ZKP-a/08 dokazi pribavljeni posebnim dokaznim radnjama mogu koristiti samo u kaznenom postupku protiv okrivljenika protiv kojeg su te radnje određene nalogom suca istrage. Tvrdi da su u skladu s člankom 335. stavkom 4. ZKP-a/08 svi podatci i obavijesti pribavljeni posebnim dokaznim radnjama morali biti uništeni jer je državni odvjetnik odustao od kaznenog progona, a da upravni sudovi ove navode nisu ispitali jer su, protivno stajalištu Ustavnog suda iz odluke broj: U-III-4798/2010 od 12. lipnja 2014., smatrali da se na ocjenu dopuštenosti i zakonitosti dokaza u disciplinskom postupku ne primjenjuju isti standardi kao u kaznenom postupku.

Nastavno na navedeno tvrdi da mu je određivanjem posebne dokazne radnje nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora povrijeđeno pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života zajamčeno člankom 8. Konvencije i člankom 35. Ustava, odnosno sloboda dopisivanja i komunikacije zajamčena člankom 36. Ustava, jer nalozima suca istrage ni ovdje osporenim presudama nisu izneseni razlozi o opravdanosti i nužnosti primjene ove mjere kojom se ograničavaju ustavna prava u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije, odnosno razlozi o ispunjenju pretpostavki iz članka 332. ZKP-a/08. Tvrdi da nalozi suca istrage nisu bili primjereno obrazloženi, posebno u pogledu zakonskog uvjeta da se izvidi ne bi mogli provesti na drugi način ili bi to bilo moguće samo s poteškoćama. Poziva se na predmet Dragojević protiv Hrvatske (navedeno). Opet ponavlja da nakon provedenih posebnih dokaznih radnji nisu pronađene osnove za pokretanje kaznenog postupka te da su svi prikupljeni podatci, zvučne snimke i njihovi transkripti, trebali biti uništeni. Pored toga tvrdi da se u skladu s člankom 36. stavkom 2. Ustava sloboda i tajnost dopisivanja i komunikacije mogu ograničiti samo iz razloga sigurnosti države ili zbog kaznenog postupka i da se stoga dokazi pribavljenim posebnim dokaznim radnjama ne mogu koristiti izvan kaznenog postupka, zbog čega je i propisana obveza suca istrage da uništi prikupljene materijale.

c) Zabrane proizvoljnosti (arbitrarnosti) zajamčene člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije zbog proizvoljnog tumačenja članka 109. ZoP-a jer bi navodno u konkretnom slučaju protekao zakonski rok apsolutne zastare od dvije godine.

d) Zabrane proizvoljnosti i načela jednakosti oružja zbog navodno proizvoljne ocjene dokaza, napose iskaza svjedoka Roberta Tometića i zvučnih snimki pribavljenih posebnim dokaznim radnjama na kojima navodno nije zabilježen podnositelj (njegov glas), te s tim u vezi zbog odbijanja dokaznog prijedloga da se provede fonografsko vještačenje.

e) Presumpcije nedužnosti zajamčene člankom 6. stavkom 2. Konvencije i člankom 28. Ustava, uporabom navodno nezakonitih dokaza iz kaznenog postupka i njihovom proizvoljnom ocjenom.

f) Prava na kontradiktornost i jednakost oružja, odnosno prava obrane zajamčenih člankom 6. stavkom 3. točkom d) Konvencije, jer nije mogao na raspravi u disciplinskom postupku ispitati svjedoka »optužbe«, službenika Ivana Savića, čija je izjava dana na zapisnik ovlaštenom tužitelju za pokretanje disciplinskog postupka samo pročitana u disciplinskom postupku i na kojoj se osporene odluke temelje.

g) Zabrane diskriminacije i prava na jednakost pred zakonom zajamčenih člankom 14. Konvencije i člancima 14. i 26. Ustava kojim, referirajući se na ovlaštenog tužitelja za pokretanje disciplinskog postupka kao »dominis litis«, a na policijske službenike na koje je navodno utjecao da ne izreknu usmene opomene počiniteljima prometnih prekršaja kao »vinovnike događaja«, zapravo prigovara tome što i protiv njih nije pokrenut disciplinski postupak te tvrdi da bi se njega isto tako trebalo »pozitivno diskriminirati« i odbiti zahtjev za pokretanje disciplinskog postupka.

h) Prava na mirno uživanje imovine (vlasništva) zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava i člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju jer osporenim odlukama kojima je utvrđen prestanak državne službe gubi plaću, odnosno izvor prihoda, pri čemu jedino obrazlaže, odnosno opet prigovara, tome što će drugi policijski službenici ostati raditi u službi.

IV. MJERODAVNO PRAVO

18. Mjerodavne odredbe ZKP-a/08 glase kako slijedi:

»Članak 332.

(1) Ako se izvidi kaznenih djela ne bi mogli provesti na drugi način ili bi to bilo moguće samo uz nerazmjerne teškoće, na pisani obrazloženi zahtjev državnog odvjetnika, sudac istrage može protiv osobe za koju postoje osnove sumnje da je sama počinila ili zajedno s drugim osobama sudjelovala u kaznenom djelu iz članka 334. ovog Zakona, pisanim, obrazloženim nalogom odrediti posebne dokazne radnje kojima se privremeno ograničavaju određena ustavna prava građana, i to:

1) nadzor i tehničko snimanje telefonskih razgovora i drugih komunikacija na daljinu,

(...)«

»Članak 335.

(1) U nalogu iz članka 332. stavka 1. ovog Zakona navode se raspoloživi podaci o osobi protiv koje se posebne dokazne radnje primjenjuju, činjenice iz kojih proizlazi potreba poduzimanja te rok trajanja koji mora biti primjeren ostvarenju cilja kao i način, opseg i mjesto provođenja radnje. (...)

(...)

(4) Čim prestanu pretpostavke iz članka 332. stavka 1. ovog Zakona, sudac istrage je dužan odrediti obustavu poduzetih radnji. Ako državni odvjetnik odustane od kaznenog progona, odnosno ako podaci i obavijesti pribavljeni primjenom poduzetih radnji nisu potrebni za kazneni postupak, uništit će se pod nadzorom suca istrage, koji će o tome sastaviti posebni zapisnik.

(...)

(7) Ako su radnje iz članka 332. ovog Zakona poduzete protivno odredbi članka 332. ovog Zakona, dokazi za koje se iz tako prikupljenih podataka saznalo ne mogu se upotrijebiti kao dokaz u postupku.«

»Članak 337.

(1) Radnje iz članka 332. ovog Zakona izvršava policija. O tijeku izvršenja radnji policija sastavlja dnevna izvješća i dokumentaciju tehničkog zapisa koju dostavlja državnom odvjetniku, na njegov zahtjev. (...)

(...)

(3) Dokumentaciju tehničkog zapisa policija izrađuje u dva primjerka. Jedan primjerak čuva u policijskoj arhivi. Drugi primjerak uz posebno izvješće policija dostavlja državnom odvjetniku uz prikupljene snimke i dokumentaciju.

(...)

(6) Primjena radnji iz članka 332. stavka 1. ovog Zakona prestaje čim prestanu razlozi radi kojih su bile određene. Državni odvjetnik i sud po službenoj dužnosti paze na postojanje razloga iz kojih je radnja određena.

(7) Ministar nadležan za unutarnje poslove, uz prethodnu suglasnost ministra nadležnog za pravosuđe, donosi propise kojima se uređuje način izvršenja radnji iz članka 332. ovog Zakona.

Članak 338.

(1) Snimke, isprave i predmeti pribavljeni provedbom radnji iz članka 332. stavka 1. ovog Zakona, mogu se koristiti kao dokaz samo u postupku protiv osobe iz članka 332. stavka 1. ovog Zakona i u slučaju iz članka 335. stavka 6. ovog Zakona.

(2) Cjelovita snimka, zapis i dokumentacija čuvaju se zapečaćeni u državnom odvjetništvu. Kad je to s obzirom na okolnosti moguće, na prijedlog državnog odvjetnika, sudac istrage naložit će da se za spis predmeta izdvoje samo oni dijelovi snimke, zapisa i dokumentacije koji se odnose na taj kazneni postupak.

(3) U tu svrhu državni odvjetnik dostavlja sucu istrage obrazloženi prijedlog i cjelovitu snimku koju će sudac istrage vratiti nakon što izdvoji dio snimke koji se odnosi na taj kazneni postupak. Izdvajanje provodi pod nadzorom suca istrage stručni pomoćnik.

(4) Na zahtjev okrivljenika državni odvjetnik će mu odmah omogućiti reprodukciju snimke, ili uvid u zapis ili dokumentaciju. Nakon što je provedena reprodukcija ili uvid u zapis ili dokumentaciju, okrivljenik može na raspravi predložiti da se pojedini dijelovi ili cjelovita snimka, zapis ili dokumentacija reproducira ili pročita.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

A) OČITO NEOSNOVANI PRIGOVORI

19. U odnosu na podnositeljev prigovor o tome da su upravni sudovi proizvoljno (arbitrarno) odlučili o njegovom prigovoru zastare, Ustavni sud utvrđuje da podnositelj u ustavnoj tužbi pogrešno tvrdi da rok zastare u njegovom slučaju iznosi dvije godine od pokretanja disciplinskog postupka, jer su sudovi ocijenivši sve okolnosti slučaja, dakle tešku povredu službene dužnosti zlouporabom položaja i ovlasti policijskog službenika koja mu je stavljena na teret (očito je posrijedi djelo s obilježjima korupcije), neproizvoljno utvrdili da rok zastare u skladu s člankom 109. stavkom 2. ZoP-a iznosi četiri godine i da taj rok nije protekao do dana izvršnosti osporenog drugostupanjskog rješenja, zbog čega su nedvojbeno postojale procesne pretpostavke da se postupak protiv podnositelja dovrši. Stoga je ovaj prigovor očito neosnovan i u skladu s člankom 32. Ustavnog zakona ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

B) OCJENA O USTAVNOPRAVNOJ BITI STVARI

1) Bitni navodi podnositelja

20. Podnositelj na temelju članka 8. Konvencije i članaka 35. i 36. Ustava ističe povredu prava na privatni život i tajnost dopisivanja i općenja (komunikacije) tvrdeći da su u konkretnom postupku pribavljeni i izvedeni kao dokazi zvučne snimke i transkripti telefonskih razgovora pribavljeni posebnim dokaznim radnjama određenim nalogom suca istrage, unatoč tome što je kazneni postupak protiv njega kasnije obustavljen (kaznena prijava odbačena) te su prema mjerodavnom ZKP-u/08 »prikupljena saznanja imala biti uništena pod nadzorom suca istrage i time zapriječena mogućnost ikakove daljnje uporabe« tih dokaza u disciplinskom postupku i upravnom sporu, a zato što u skladu sa ZKP-om/08 i dopuštenim ciljevima radi kojih se može ograničiti tajnost dopisivanja i općenja u skladu s člankom 36. stavkom 2. Ustava ne postoji mogućnost »korištenja takvog dokaza... izvan okvira kaznenog postupka«. Upućuje u tom smislu na nelogičnost početnog pristupa tuženog javnopravnog tijela koje je smatralo da može u postupku izvesti kao dokaze transkripte zvučnih snimki, ali ne i pribaviti same zvučne snimke kako bi u povodu njegova prigovora o nevjerodostojnosti transkripata potonje sravnili sa zvučnim snimkama.

20.1. Navodi da protivno članku 115. stavku 3. Ustava (u pročišćenom tekstu Ustava, »Narodne novine« broj 85/10., članak 115. Ustava označen je kao članak 118.) i članku 5. ZUS-a upravni sudovi uopće nisu razmotrili ovaj prigovor, kao ni prigovor o »nužnosti primjene ovakvih mjera«, navodeći da u nalogu suca istrage kojim su posebne dokazne radnje određene (referirajući se na nalog kao »rješenje Županijskog suda u Rijeci«), kao ni u ovdje donesenim presudama, nijedan sud »nije iskazao valjani razlog koji opravdava primjenu... mjera posebnih dokaznih radnji iz članka 332 ZKP-a«, čime su postupili protivno članku 8. stavku 2. Konvencije i članku 36. stavku 2. Ustava, pa u pogledu »manjkavosti obrazloženja odluka suda u slučajevima primjene mjera posebnih dokaznih radnji« upućuje na predmet Dragojević protiv Hrvatske (navedeno).

20.2. S tim u vezi podnositelj na temelju članka 6. stavka 1. Konvencije i članka 29. stavka 1. Ustava tvrdi da postupak nije bio pravičan jer su u tom postupku protivno zakonu pribavljene i osporene odluke se zasnivaju na odlučujućim dokazima pribavljenim povredom članka 8. Konvencije. Međutim, ovdje ponavlja i konkretizira prigovore iznesene na temelju članka 8. Konvencije i članaka 35. i 36. Ustava navodeći da se u skladu s člankom 338. ZKP-a/08 »snimke pribavljene... provođenjem posebnih dokaznih radnji... mogu koristiti samo u postupku (kaznenom) protiv osobe iz članka 332 stavak 1 ZKP/08« i da se »takav dokaz ne može koristiti u bilo kojem drugom postupku (pogotovo ne upravnom) već jedino u okviru kaznenog postupka i to prema konkretnom okrivljeniku glede kojega je odobreno provođenje mjera«. Tvrdi da se dokaz toj tezi nalazi u članku 335. stavku 4. ZKP-a/08 »koji izričito propisuje da se u slučaju odustanka državnog odvjetnika od kaznenog progona, svi podatci i obavijesti pribavljeni primjenom posebnih dokaznih radnji (ukoliko nisu potrebni za kazneni postupak) imaju uništiti pod nadzorom suca istrage«. U tom smislu podnositelj smatra da je pristup prvostupanjskog upravnog suda koji se bavio ocjenom dopuštenosti uporabe ovih dokaza isključivo s aspekta pravila o izvođenju dokaza u upravnom postupku i sporu, bez primjene mjerodavnog ZKP-a/08, neprihvatljiv i nije u skladu sa stajalištima Ustavnog suda iz predmeta broj: U-III-4978/2010 i Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Vanjak protiv Hrvatske (navedeno).

20.3. S tim u vezi podnositelj tvrdi da u konkretnom slučaju upravni spor i žalba u upravnom sporu nisu predstavljali učinkovita pravna sredstva »sa stanovišta zajamčenih načela Konvencije i Ustava« jer osporenom prvostupanjskom presudom protivno članku 60. stavku 4. ZUS-a nije odgovoreno na odlučne navode njegove tužbe niti je Visoki upravni sud odgovorio na navode njegove žalbe jer je samo »dat osvrt... glede ispravnosti utvrđivanja činjenica, premda se u žalbi isticalo i druge povrede... iz domene izostanka uvažavanja načela Ustava RH te Konvencije...«.

20.4. Za razmatranje ovih prigovora relevantni su članci 19., 29. stavci 1. i 4., 35. – 37. Ustava, koji glase kako slijedi:

»Članak 19.

Pojedinačni akti državne uprave i tijela koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu.

Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.«

»Članak 29.

Svatko ima pravo da... sud pravično... odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.

(...)«

»Članak 35.

Svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog... života,...

Članak 36.

Sloboda i tajnost dopisivanja i svih drugih oblika općenja zajamčena je i nepovrediva.

Samo se zakonom mogu propisati ograničenja nužna za zaštitu sigurnosti države ili provedbu kaznenog postupka.

Članak 37.

Svakom se jamči sigurnost i tajnost osobnih podataka. Bez privole ispitanika, osobni se podaci mogu prikupljati, obrađivati i koristiti samo uz uvjete određene zakonom.

Zakonom se uređuje zaštita podataka te nadzor nad djelovanjem informatičkih sustava u državi.

Zabranjena je uporaba osobnih podataka suprotna utvrđenoj svrsi njihovoga prikupljanja.«

2) Predmet ustavnosudske ocjene

21. Ustavni sud prvo smatra potrebnim utvrditi, u pogledu prigovora podnositelja o povredi obveze suca istrage iz članka 335. stavka 4. ZKP-a/08 da uništi sve podatke prikupljene posebnom dokaznom radnjom tehničkog snimanja telefonskih razgovora, odrediti na temelju kojih odredaba Ustava je potrebno ovaj prigovor ispitati.

21.1. Ustavni sud mora istaknuti da je u predmetu N. F. i drugi protiv Rusije (br. 3537/15 i dr., § 38., presuda od 12. rujna 2023.) ESLJP već utvrdio da obrada, odnosno zadržavanje osobnih podataka u policijskim arhivama koji su prikupljeni tijekom kaznenog postupka koji je u konačnici obustavljen, predstavlja samostalnu mjeru miješanja države u pravo ispitanika na poštovanje njegova privatnog života, različitu od inicijalnih mjera kojima je određeno prikupljanje osobnih podataka, kao što su u ovom slučaju posebne dokazne radnje određene nalogom suca istrage. U tom je predmetu stoga primjenom testa zakonitosti (ispitivanjem pravne osnove za retenciju osobnih podataka i kvalitete tog zakona) i proporcionalnosti (opseg, svrha i trajanje retencije, otkrivanje i prijenos osobnih podataka, te kvaliteta zakonskog okvira koji ih uređuju) ESLJP ocjenjivao sukladnost osporene mjere retencije osobnih podataka u policijskim arhivama s člankom 8. Konvencije.

21.2. Na isti je način ESLJP pristupio pitanju retencije osobnih podataka koji su upotrijebljeni u disciplinskom postupku protiv službenika pravosudne policije, i koji je okončan njegovim otpuštanjem iz službe, u predmetu Borislav Tonchev protiv Bugarske (br. 4059/15, presuda od 16. travnja 2024.). Taj je prigovor, međutim, odlučio ispitati meritorno utvrdivši prvo doseg podnositeljevog prigovora o povredi članka 8. Konvencije kako slijedi: »81. … temeljito čitanje njegovog zahtjeva i njegovih očitovanja podnesenih u lipnju 2023. pokazuje da je, iako je uglavnom bio nezadovoljan (prigovarao) stvarnim otkrivanjem tih podataka u razdoblju 2012.-2013. (što je rezultiralo njegovim otkazom), podnositelj također bio nezadovoljan (navodnim) kontinuiranim zadržavanjem tih podataka te da se njegov prigovor na temelju članka 8. Konvencije odnosi na obje pritužbe. To (navodno) kontinuirano zadržavanje stoga spada u opseg slučaja koji je uputio Sudu u ostvarivanju svog prava na pojedinačni zahtjev…«.

21.3. Povrh navedenog potrebno je istaknuti da je veliko vijeće ESLJP-a u predmetu Ships Waste Oil Collector B.V. i drugi protiv Nizozemske (br. 2799/16 i dr., §§ 147. – 148., presuda od 1. travnja 2025.) također utvrdilo da prijenos osobnih podataka prikupljenih posebnom dokaznom radnjom snimanja telefonskih razgovora tijekom kaznenog postupka upravnom tijelu, a u svrhu provedbe upravnog postupka ili upravnog nadzora, također predstavlja mjeru miješanja države u pravo na zaštitu tajnosti dopisivanja, odnosno prava zaštićena člankom 8. Konvencije.

22. Vraćajući se natrag okolnostima konkretnog predmeta, Ustavni sud prvo utvrđuje da su transkripti zvučnih snimki koji su bili upotrijebljeni u ovom disciplinskom postupku predstavljali zapise o sadržaju telefonskih razgovora podnositelja, obavljenih njegovim privatnim mobitelom, s trećim osobama. Ti zapisi, premda su nastali u sklopu posebnih dokaznih radnji koje je odredio sudac istrage, predstavljali su zapise pohranjene u arhivi MUP-a.

22.1. U tom kontekstu, Ustavni sud ističe da se zakonska osnova za pohranu transkripata i zvučnih snimki u arhivama MUP-a, koji po nalogu suca istrage i državnog odvjetnika neposredno provodi posebne dokazne radnje, nalazi u članku 337. stavku 3. ZKP-a/08 koji propisuje da dokumentaciju tehničkog zapisa policija izrađuje u dva primjerka te jedan primjerak čuva u policijskoj arhivi, a drugi primjerak uz posebno izvješće policija dostavlja državnom odvjetniku uz prikupljene snimke i dokumentaciju.

22.2. Slijedom navedenog, kad podnositelj u ustavnoj tužbi prigovara činjenici da sudac istrage nije postupio po članku 335. stavku 4. ZKP-a/08, a u kontekstu općenitog prigovora da su podatci prikupljeni obustavljenim posebnim dokaznim radnjama trebali biti uništeni zbog čega bi navodno bila nedopuštena njihova uporaba kao dokaza u disciplinskom postupku i naknadnom upravnom sporu (a koji zapravo potpada pod razmatranja o povredi prava na pravično suđenje na temelju članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije). Podnositelj tako:

1. Propušta primijetiti da dokazi koji su upotrijebljeni protiv njega u disciplinskom postupku i na kojima se temeljio zahtjev ovlaštenog disciplinskog tužitelja ne proizlaze iz mjera pohrane osobnih podataka kod suca istrage ili nadležnog državnog odvjetništva na čiji su prijedlog posebne dokazne radnje bile određene jer ih je sudac istrage već uništio u skladu člankom 335. stavkom 4. ZKP-a/08, već iz mjere pohrane u arhivama MUP-a u skladu s člankom 337. stavkom 3. ZKP-a/08.

Naime, iz USKOK-ovog spisa broj: POV-19/15 proizlazi da su posebne dokazne radnje obustavljene nalogom suca istrage od 21. srpnja 2015., da je USKOK 20. prosinca 2018. podnio sucu istrage prijedlog da na temelju članka 335. stavka 4. ZKP-a/08 uništi »7 komada CD-a nastalih primjenom nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora«, da je sudac istrage to učinio i zapisnički konstatirao 7. siječnja 2019., no unatoč tome zvučne snimke su 4. travnja 2019. dostavljene u upravnosudski spis i u času odlučivanja o ustavnoj tužbi nalaze se i dalje na uvidu u Ustavnom sudu kao privitak pribavljenog upravnosudskog spisa, premda su formalnopravno uništene u skladu s člankom 335. stavkom 4. ZKP-a/08.

Nastavno na navedeno, Ustavni sud utvrđuje da iz priložene odluke o deklasifikaciji Policijske uprave primorsko-goranske broj: 511-09-01/N-4618/1-2015 od 29. listopada 2015. proizlazi da su transkripti telefonskih razgovora priloženi zahtjevu za pokretanje disciplinskog postupka iz arhive tuženog javnopravnog tijela. Navedeno podupire i činjenica da su zvučne snimke telefonskih razgovora, koje je tuženo javnopravno tijelo ipak dostavilo u upravnosudski spis 4. travnja 2019. uz odluku Policijske uprave primorsko-goranske broj: 511-09-09-3-113-3/2019 od 22. ožujka 2019. o njihovoj deklasifikaciji, bile zatvorene pečatom tuženog javnopravnog tijela.

2. U tom kontekstu, podnositelj u ustavnoj tužbe ne prigovara činjenici da je ZKP/08 u članku 335. stavku 4. propisao obvezu suca istrage da uništi tehničku dokumentaciju i zapise posebnih dokaznih radnji koje mu je predalo nadležno državno odvjetništvo, ali da navedeno nije propisao za primjerak dokumentacije koja se pohranjuje u policijskoj arhivi u skladu s člankom 337. stavkom 3. ZKP-a/08.

3. Nastavno na navedeno, podnositelj ne iznosi nikakve prigovore o nepostojanju pravne osnove ili neproporcionalnosti retencije osobnih podataka, odnosno transkripata zvučnih snimki koje je sačinio MUP pri provedbi posebnih dokaznih radnji (primjerice, rokovima čuvanja, svrhama pohrane i slično) kao ovlašteno tijelo za pohranu, a koje je deklasificirao prema Pravilniku o tajnosti službenih podataka Ministarstva unutarnjih poslova (»Narodne novine« broj 107/12.); pa tako ne iznosi ni određene razloge o tome zašto u tom slučaju MUP ne bi mogao upotrijebiti te podatke u sklopu disciplinskog postupka koji pokreću i vode njegova ovlaštena tijela.

23. Slijedom navedenog, suprotno navedenom predmetu Borislav Tonchev protiv Bugarske, podnositelj u ustavnoj tužbi nije iznio prigovor o povredi članka 8. Konvencije kojim je osporio upravo onu mjeru retencije osobnih podataka iz koje proizlaze dokazi koji su upotrijebljeni u disciplinskom postupku iz kojeg je podnio ustavnu tužbu, te je stoga njegov prigovor o propustu suca istrage da postupi po članku 335. stavku 4. ZKP-a/08 nepovezan s okolnostima ovog predmeta.

23.1. Isto tako, zato što u članku 337. stavku 3. ZKP-a/08 MUP ima samostalnu osnovu za pohranu spornih osobnih podataka, odnosno dokaza, ovaj predmet ne otvara ni pitanja, kao u navedenom predmetu Ships Waste Oil Collector B.V. i drugi protiv Nizozemske, o postojanju mjere prijenosa osobnih podataka, odnosno dokaza, od tijela kaznenog postupka drugom upravnom tijelu koje ne bi bilo ovlašteno za njihov primitak, upotrebu i pohranu.

23.2. Slijedom navedenog, a podsjećajući na to da u skladu s člankom 35. stavkom 1. i člankom 71. stavkom 1. Ustavnog zakona Ustavni sud ispituje samo one povrede ustavnih prava istaknute u ustavnoj tužbi, u skladu s razlozima o istaknutim povredama koje je naveo podnositelj i koji moraju biti povezani s okolnostima konkretnog predmeta, Ustavni sud utvrđuje da podnositeljev prigovor o neuništenju dokumentacije i tehničkih zapisa te transkripata posebnih dokaznih radnji u skladu s člankom 335. stavkom 4. ZKP-a/08 ne može ispitati kao samostalnu mjeru miješanja države retencijom i uporabom osobnih podataka protivno zahtjevima članka 37. Ustava.

23.3. Stoga će Ustavni sud ovaj prigovor ispitati u sklopu ocjene o pravu podnositelja na učinkovitu sudsku kontrolu posebnih dokaznih radnji kao mjera miješanja države u njegovo pravo na štovanje privatnosti osobnog života i tajnosti dopisivanja (članci 19. stavak 2., 35. i 36. Ustava), te ocjene pravičnosti disciplinskog postupka i upravnog spora u cjelini (članak 29. stavak 1. Ustava).

3) Navodna povreda članaka 19. stavka 2., 35. i 36. Ustava određivanjem posebnih dokaznih radnji i izostankom sudske kontrole naloga suca istrage

a) Načelna stajališta

24. U predmetu Dragojević protiv Hrvatske (navedeno), ESLJP je utvrdio da mjera nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora, određena kao posebna dokazna radnja protiv pojedinca kada postoje osnove sumnje da je počinio kazneno djelo, predstavlja mjeru kojom se država miješa u pravo na poštovanje privatnog života i dopisivanja zajamčenog člankom 8. stavkom 1. Konvencije (§§ 78., 85. presude). Takvo je miješanje opravdano u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije samo ako je »u skladu sa zakonom«, teži jednom ili više legitimnih ciljeva navedenih u stavku 2. te je »nužno u demokratskom društvu« kako bi se postigao taj cilj (§ 79. presude).

24.1. Dalje je utvrđeno da posebna dokazna radnja nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora ima svoju zakonsku osnovu u odgovarajućim odredbama Zakona o kaznenom postupku te da u tom smislu zakon jamči dostatna jamstva za ocjenu nužnosti ove mjere time što je propisao da se mjera može odrediti samo na temelju pisanog i obrazloženog naloga suca istrage koji će, na temelju određenih činjenica, obrazložiti jesu li se ispunile zakonske pretpostavke za njezino određivanje, navesti razloge zašto je smatra nužnom, odnosno razmjernom, te odrediti njezin opseg i trajanje (§§ 90. – 91. presude).

24.2. Stoga je ocijenjeno da potonje zakonske odredbe predstavljaju adekvatan oblik prethodnog sudskog nadzora jer omogućuju prethodno sudsko ispitivanje zakonskih uvjeta i proporcionalnosti tehničkog nadzora i snimanja telefonskih razgovora u danim okolnostima, odnosno predstavljaju jamstvo odgovarajućeg postupka osmišljenog kako bi se osiguralo da mjere nisu naložene nemarno, neregularno ili bez potrebnog razmatranja, zbog čega je upravo obrazloženje koje je u svom nalogu dao sudac istrage od osobite važnosti (vidi §§ 92. – 94. presude i tamo citiranu praksu Ustavnog suda).

24.3. Ustavni sud ovdje ističe da su jamstva prethodnog nadzora suca istrage pri određivanju posebnih dokaznih radnji regulirana člancima 332. i 334. ovdje mjerodavnog ZKP-a/08 koji propisuje uvjete pod kojima ih sudac istrage može odrediti, te člankom 335. stavkom 1. ZKP-a/08 koji propisuje jamstva dostatnosti i relevantnosti obrazloženja naloga suca istrage. Nadalje, u članku 337. stavcima 1. i 6. ZKP-a/08 sadržana su jamstva sudske kontrole opravdanosti i trajanja posebnih dokaznih radnji jer je povjereno sucu istrage da po službenoj dužnosti pazi na prestanak, odnosno postojanje razloga za primjenu radnje, zbog čega je ovlašten od policije i državnog odvjetništva zahtijevati podnošenje izvješća o tijeku radnji i potrebi njihovog daljnjeg provođenja.

25. Međutim, kako je propisano člankom 335. stavkom 1. ZKP-a/08, posebne dokazne radnje predstavljaju tajne mjere. Stoga se ističe da je veliko vijeće ESLJP-a u predmetu Roman Zakharov protiv Rusije (br. 47143/06, presuda od 4. prosinca 2015.) utvrdilo da sama priroda i logika tajnog nadzora nalažu da se prethodni sudski nadzor i sudski nadzor tijekom trajanja ovih mjera izvršava bez znanja pojedinca čija su prava ograničena i da on u tom smislu nema mogućnost sudjelovanja u takvom sudskom postupku i u njenu podnošenju pravnih lijekova. Zato je od posebne važnosti da sudski nadzor tajnih mjera osigurava sam po sebi prikladna i ekvivalentna jamstva za zaštitu prava pojedinca u skladu s uvjetom nužnosti iz članka 8. stavka 2. Konvencije (§ 233. presude). Navedeno posebno stoga što ostvarivanje prava na sudski nadzor nakon okončanja tajnih mjera ovisi o pitanju naknadnog obavještavanja pojedinca o tome da je bio podvrgnut takvim mjerama (Roman Zakharov protiv Rusije, navedeno, § 234.).

25.1. U tom kontekstu naknadnog sudskog nadzora ESLJP je u predmetu Lambert protiv Francuske (br. 23618/94, presuda od 24. kolovoza 1998.) utvrdio povredu članka 8. Konvencije jer je francuski Kasacijski sud u postupku naknadne sudske kontrole mjere tehničkog snimanja telefonskih razgovora utvrdio da podnositelj, koji je bio obuhvaćen tom mjerom kao treća osoba, nema locus standi pred sudom za osporavanje prethodne odluke suca istrage o produljenju te mjere, čime ga je protivno načelu vladavine prava lišio učinkovite sudske kontrole u pogledu njegova prigovora o povredi članka 8. Konvencije (§§ 35. – 40. presude).

25.2. Nadalje, u predmetu Dragojević protiv Hrvatske (navedeno) ESLJP utvrđuje da se naknadni sudski nadzor mjere tehničkog snimanja telefonskih razgovora ostvaruje u kaznenom postupku u kojem pojedinac, sada u ulozi okrivljenika, ima jedinu učinkovitu mogućnost osporiti njezinu zakonitost pred kaznenim sudom. Stoga je ocijenjeno da naknadni sudski nadzor pred kaznenim sudom, koji se isključivo ograničava na ocjenu zakonitosti i dopuštenosti dokaza pribavljenih posebnim dokaznim radnjama (»pitanja pravednosti prihvaćanja dokaza«), a u kojem kazneni sud nema »mogućnost ispitivati bit konvencijskog prigovora da miješanje u pravo podnositelja na poštovanje njegova privatnog života nije bilo ‘u skladu sa zakonom’, a još manje imaju mogućnost pružiti odgovarajuću zaštitu u odnosu na taj prigovor«, nije u skladu s jamstvima članka 8. Konvencije (§§ 98. – 100. presude).

26. Međutim, od navedenih pitanja razlikuje se pitanje pohrane i kasnijeg postupanja s prikupljenim podatcima nakon okončanja mjera tajnog nadzora. Naime, kako navodi veliko vijeće ESLJP-a u predmetu Amann protiv Švicarske (br. 27798/95, presuda od 16. veljače 2000.), već samo »pohranjivanje informacija o privatnom životu pojedinaca od strane javnih vlasti predstavlja miješanje u smislu članka 8. Konvencije«, neovisno o tome koriste li se kasnije stvarno ti podatci (§ 69. presude). Domaće zakonodavstvo stoga mora, u skladu s načelom zakonitosti (zahtjevima predvidivosti, jasnoće i pravne sigurnosti koji proizlaze iz načela vladavine prava) predvidjeti odgovarajuća pravila o pohrani, načinu postupanju, rokovima čuvanja i uništenju tako prikupljenih podataka. Utvrđeno je da pohranjivanje snimki telefonskih razgovora na čvrstom mediju u arhivi državnog odvjetništva nakon što mjera tajnog nadzora telefonskih razgovora nije dala rezultate za pokretanje kaznenog postupka nije bilo »u skladu sa zakonom«, jer domaće zakonodavstvo nije s dovoljnom preciznošću i predvidivosti reguliralo osnivanje te arhive, način pohrane i čuvanja te postupanja s tako pohranjenim podatcima, a da su pritom podatci ostali pohranjeni i nisu uništeni unatoč tome što se ispostavilo da nije planirano nikakvo kazneno djelo i da mjerodavni Savezni zakon o kaznenom postupku izrijekom propisuje da će se podatci prikupljeni ovim mjerama koji nisu »nužni« i »nemaju neku drugu svrhu« uništiti (§§ 75. – 81. presude).

26.1. Stoga, u predmetu Amann protiv Švicarske (navedeno) veliko vijeće ESLJP-a, premda je utvrdilo povredu članka 8. Konvencije, nije utvrdilo povredu prava na djelotvoran pravni lijek zajamčenog člankom 13. Konvencije, jer je podnositelj imao mogućnost osporiti zakonitost mjere tajnog nadzora telefonskih razgovora i pohrane podataka, odnosno iznijeti svoj prigovor o povredi članka 8. Konvencije, upravnom sudu (Saveznom sudu kojem je podnio »upravnu tužbu«). ESLJP je ocijenio dostatnim to što je upravni sud »utvrdio da je nadležan odlučiti o tim prigovorima i propisno ih je ispitao«, zbog čega činjenica da je podnositeljev zahtjev odbijen ne upućuje sama po sebi na neučinkovitost ovog pravnog sredstva, jer članak 13. Konvencije ne jamči povoljan ishod postupka (§§ 88. – 89. presude).

26.2. U tom kontekstu, Ustavni sud ističe da je u rješenju broj: U-IIIB-2655/2015 od 3. travnja 2019. (točke 6.1. – 6.5. obrazloženja, www.usud.hr), te u odluci broj: U-III-5917/2016 od 5. studenoga 2019. (vidjeti točku 22. i tamo citiranu praksu Ustavnog suda, »Narodne novine« broj 128/19.), polazeći od zakonom propisanih nadležnosti i širokih ovlaštenja upravnih sudova, već utvrdio kako upravni spor i žalba u upravnom sporu predstavljaju djelotvorna pravna sredstva za razmatranje navodnih povreda ustavnih prava.

26.3. Ustavni sud također podsjeća na to da je u odluci broj: U-III-2864/2016 od 23. svibnja 2019. (www.usud.hr) zauzeo stajalište kako zadaća upravnih sudova nije ograničena samo na kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata i postupanja javnopravnih tijela u skladu s člankom 3. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 20/10., 143/12. i 152/14.; u daljnjem tekstu: ZUS) u smislu jesu li potonji utemeljeni na slovu zakona, već su upravni sudovi na temelju članka 5. ZUS-a dužni primjenjivati ustavne odredbe o pravima i slobodama pojedinaca kako ih tumači Ustavni sud, odnosno preispitati je li određeni pojedinačni akt ili postupanje javnopravnog tijela, makar utemeljeno na zakonu, protivno Ustavom zajamčenim pravima i slobodama (točka 18. obrazloženja).

b) Primjena načelnih stajališta u konkretnom predmetu

27. U pogledu podnositeljevog prigovora da nalog suca istrage Županijskog suda u Rijeci broj: Kir-Us-64/15 od 9. ožujka 2015., kojim je određena posebna dokazna radnja iz članka 332. stavka 1. točke 1. ZKP-a/08, nije bio obrazložen, osobito u pogledu nužnosti primjene te mjere, Ustavni sud mora istaknuti da su u konkretnom predmetu nadzor i tehničko snimanje telefonskih razgovora određeni protiv policijskog službenika, na temelju obrazloženog zahtjeva nadležnog državnog odvjetništva prema kojem je tijekom kriminalističkog istraživanja (nad drugim osobama) MUP došao do saznanja da podnositelj i drugi policijski službenici sudjeluju u počinjenju kaznenih djela iz domene zlouporabe opojnih droga odajući tajne podatke o istragama određenoj skupini osoba, odnosno zloupotrebljavajući položaj i ovlasti.

27.1. Iz takvog zahtjeva i naloga suca istrage potpuno je razvidno da se on odnosi na kaznena djela iz kataloga članka 334. ZKP-a/08 za koja se mogu odrediti posebne dokazne radnje i da osnove sumnje u smislu članka 332. stavka 1. ZKP-a/08 kao pretpostavka za određivanje posebnih dokaznih radnji proizlaze iz rezultata kriminalističkog istraživanja zbog čega doneseni nalog ne može biti proizvoljan ili arbitraran.

27.2. U pogledu uvjeta nužnosti, izraženog u zakonskoj pretpostavci da se »izvidi ne mogu provesti na drugi način ili bi to bilo moguće samo uz nerazmjerne teškoće«, Ustavni sud prihvaća da u nalogu suca istrage nije posebno obrazložen u odnosu na podnositelja. Međutim, uvjet nužnosti je podnositelju, kao i svakom drugom okrivljeniku u usporedivom slučaju, samorazumljiv na temelju činjenice da je osumnjičenik protiv kojeg su posebne dokazne radnje određene upravo policijski službenik sumnjiv za počinjenje kaznenih djela iz domene organiziranog kriminaliteta, i to u obavljanju policijske službe, a pritom ima pristup podatcima o kriminalističkim istraživanjima i izvidima.

27.3. Nastavno na navedeno, Ustavni sud prihvaća i to da su u konačnici zbog nedostatka dokaza posebne dokazne radnje obustavljene. Međutim, zbog posebnih okolnosti ovog predmeta, u kojem je posebne dokazne radnje provodilo upravo tijelo u kojem je podnositelj zaposlen i da je upravo bio sumnjiv za odavanje tajnih podataka kojima je očito imao pristup, Ustavni sud ne može zaključiti da izostanak dokaza tijekom nadzora telefonskih razgovora i obustava posebnih dokaznih radnji upućuju na to da određena mjera od početka nije bila nužna.

27.4. Stoga, nije osnovan podnositeljev prigovor da je određivanjem posebnih dokaznih radnji i neobrazloženošću naloga suca istrage u konkretnim okolnostima moglo doći do nezakonitog i/ili nerazmjernog miješanja u pravo na štovanje njegove privatnosti i tajnosti dopisivanja zajamčenog člancima 35. i 36. Ustava.

28. Međutim, premda je potonji prigovor neosnovan, Ustavni sud ističe da je odbijanjem prvostupanjskog upravnog suda da odluči o nezakonitosti i/ili nerazmjernosti naloga iz članka 332. stavka 1. točke 1. ZKP-a/08, što je propustio kompenzirati i Visoki upravni sud, kreirana situacija u kojoj Ustavni sud na temelju članaka 35. i 36. Ustava mora neposredno ispitivati prigovore o nezakonitosti takvih naloga umjesto suda koji je dokaze pribavljene tim nalozima izvodio i ocjenjivao.

28.1. Naime, slično kao i kazneni (raspravni) sud u predmetu Dragojević protiv Hrvatske (navedeno) prvostupanjski upravni sud ograničio je svoj sudski nadzor na ocjenu dopuštenosti uporabe transkripata i zvučnih snimki pribavljenih mjerom nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora s aspekta mjerodavnih pravila upravnog postupka i upravnog spora, odnosno s aspekta različitih jamstava pravičnosti postupka (zajamčenih člankom 6. stavkom 1. Konvencije i člankom 29. stavkom 1. Ustava, kao što su jednakost oružja ili pak propisno ispitivanje vjerodostojnosti dokaza), dok se u pogledu ocjene zakonitosti i proporcionalnosti posebnih dokaznih radnji zapravo oglasio nenadležnim.

28.2. Primjenom stajališta iz navedenih predmeta Lambert protiv Francuske, Amman protiv Švicarske i Dragojević protiv Hrvatske, Ustavni sud ističe da podnositelj u ovom predmetu, s obzirom na to da su posebne dokazne radnje obustavljene i da kazneni postupak zapravo nije pokrenut, nije mogao u skladu s načelima izraženima u predmetu Dragojević protiv Hrvatske ostvariti naknadnu sudsku kontrolu zakonitosti i razmjernosti naloga suca istrage kojima je došlo do miješanja u njegovo pravo zaštićena člancima 35. i 36. Ustava u naknadnim fazama kaznenog postupka pred nadležnim kaznenim sudom.

28.3. Ustavni sud uvodno ističe da je podnositelj za ove tajne mjere saznao tek primitkom zahtjeva za pokretanje disciplinskog postupka u kojem su dokazi prikupljeni posebnim dokaznim radnjama upotrijebljeni radi utvrđivanja njegove disciplinske odgovornosti. U tom kontekstu, tek je tijekom disciplinskog postupka i naknadnog upravnog spora dobio uvid i u zvučne zapise transkripata koji su bili priloženi zahtjevu za pokretanje disciplinskog postupka, kao i potpuni uvid u naloge suca istrage. Na kraju, odluka o njegovoj disciplinskoj odgovornosti kao i obrazloženje osporenih presuda upravnih sudova doista se i temelje na dokazima koji su inicijalno prikupljeni na temelju članka 332. stavka 1. točke 1. ZKP-a/08.

28.4. Polazeći od toga da ZKP/08 ne određuje nadležnost kaznenog suda za ispitivanje zakonitosti i razmjernosti mjera iz članka 332. stavka 1. točke 1. ZKP-a/08 u slučaju kad su one obustavljene, a kazneni postupak nije pokrenut; a da je prvostupanjski upravni sud u konkretnom predmetu izvodio dokaze pribavljene na temelju članka 332. stavka 1. točke 1. ZKP-a/08 te ocjenjivao dopuštenost njihove uporabe u disciplinskom postupku i upravnom sporu te odluku o disciplinskoj odgovornosti meritorno zasnovao na tako pribavljenim dokazima; Ustavni sud utvrđuje da obrazloženje Upravnog suda u Rijeci o tome da on u upravnom sporu nije nadležan za ocjenu zakonitosti i razmjernosti naloga iz članka 332. stavka 1. točke 1. ZKP-a/08 nije u skladu s već utvrđenim stajalištima ESLJP-a zauzetima na temelju članaka 8. i 13. Konvencije u predmetima Lambert protiv Francuske i Amman protiv Švicarske (navedeni), a koji se osobito odnosio na upravni spor.

28.5. Slijedom navedenog, odlukom upravnih sudova da se, zapravo, oglase nenadležnima za ispitivanje zakonitosti i razmjernosti mjera iz članka 332. stavka 1. ZKP-a/08 kada u upravnom sporu izvode dokaze pribavljene tim mjerama ili ocjenjuju zakonitost upravnih akata koji su utemeljeni na tako pribavljenim dokazima, a pritom nije osigurana sudska kontrola pred drugim nadležnim sudom, upravni sudovi povrijedili su podnositeljevo pravo na djelotvornu sudsku kontrolu zakonitosti i razmjernosti mjera kojima se država miješala u podnositeljevo pravo na štovanje njegove privatnosti i tajnosti dopisivanja. Stoga je došlo do povrede članka 19. stavka 2. Ustava u vezi s člancima 35. i 36. Ustava.

4) Navodna povreda prava na pravično suđenje
 (članak 29. stavci 1. i 4. Ustava)

29. U odnosu na podnositeljev prigovor o uporabi nezakonitih dokaza u disciplinskom postupku i upravnom sporu, Ustavni sud prvo ističe da je već naprijed utvrdio da su određene mjere iz članka 332. stavka 1. točke 1. ZKP-a/08 bile zakonite i nužne; te je također utvrdio da u članku 337. stavku 3. ZKP/08 propisuje zakonsku ovlast MUP-a da pohrani primjerak tehničke dokumentacije i zapisa u svojim arhivama, a da je podnositelj ustavnom tužbom propustio osporiti dopuštenost uporabe tako pohranjenih podataka u disciplinskom postupku koji isto tijelo pokreće i vodi protiv vlastitih službenika.

30. Međutim, neovisno i o navedenom, pitanje je li sud s aspekta zahtjeva pravičnosti postupka u cjelini zajamčenog člankom 6. stavkom 1. Konvencije pravilno ocijenio određeni dokaz zakonitim ili nezakonitim i stoga dopustio njegovo izvođenje ili pitanje je li mogao izvesti dokaz koji je pribavljen povredom članka 8. Konvencije i na istom utemeljiti svoju odluku, različita su od pitanja je li određivanje posebnih dokaznih radnji nalogom suca istrage bilo zakonito i razmjerno u skladu s člankom 8. stavkom 2. Konvencije (usp. s Dragojević protiv Hrvatske, navedeno, u kojem je u §§ 78. – 102. presude utvrđena povreda članka 8. Konvencije jer nalog suca istrage nije bio primjereno obrazložen, a ta povreda nije otklonjena u kasnijem postupku pred kaznenim sudom, dok je u §§ 127. – 134. ocijenio da uporaba snimki kao dokaza pribavljenih na temelju tako neobrazloženog naloga suca istrage podnositelja nije lišila poštenog suđenja i da nije došlo do povrede članka 6. stavka 1. Konvencije; v. također Bašić protiv Hrvatske, br. 22251/13, presuda od 25. listopada 2016.).

30.1. U tom kontekstu, Ustavni sud podsjeća da je pri utvrđivanju je li postupak u cjelini bio pošten u obzir treba uzeti i to jesu li poštovana prava obrane, odnosno postupovna jamstva pravičnosti postupka, osobito: je li podnositelju dana prilika da ospori autentičnost dokaza te da se protivi njihovoj uporabi, imajući u vidu i kvalitetu dokaza i pitanju bacaju li okolnosti u kojima su oni pribavljeni sumnju u pouzdanost i točnost dokaza; je li sporni dokaz bio jedini i odlučujući temelj osude; te jesu li sudovi pažljivo ocijenili takav dokaz i dali odgovarajuće obrazloženje o njegovoj autentičnosti i dokaznoj vrijednosti Horvatić protiv Hrvatske, br. 36044/09, § 82., presuda od 17. listopada 2013.; t. 12. – 12.1. odluke Ustavnog suda broj: U-III-3517/2021 od 3. travnja 2025.; t. 7. – 7.10. odluke Ustavnog suda broj: U-III-452/2018 od 22. travnja 2021. i tamo citirana praksa; sve na www.usud.hr).

30.2. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da je sudac prvostupanjskog upravnog suda pažljivo ispitao podnositeljeve prigovore, prvo, o nevjerodostojnosti transkripata telefonskih razgovora, a potom i prigovor o navodnoj neautentičnosti zvučnih snimki jer se na njima navodno ne nalazi snimljen podnositeljev glas. Naime, taj je sud prvo na prijedlog podnositelja pribavio zvučne snimke, potom ih je neposredno preslušao, zatim usporedio zvučnu snimku podnositeljeva glasa s glasom podnositelja koji se nalazio u sudnici, te potom usporedio sadržaj zvučnih snimki i transkripata.

30.3. U pogledu odbijanja dokaznog prijedloga za fonogramskim vještačenjem na navode podnositelja da na zvučnim snimkama nije njegov glas, Ustavni sud utvrđuje da je sudac prvostupanjskog upravnog suda neposredno preslušao zvučne snimke telefonskih razgovora i usporedio ih s glasom podnositelja. Taj je sudac ocijenio kako nema dvojbi da je na zvučnim snimkama upravo podnositeljev glas, a tu ocjenu Ustavni sud ne nalazi na bilo koji način proizvoljnom jer je u disciplinskom postupku na prijedlog podnositelja saslušana druga policijska službenica Sonja Bilić koja je iskazivala u skladu sa sadržajem transkripata njezina snimljenog razgovora s podnositeljem.

31. U pogledu prigovora o nesaslušanju policijskog službenika Ivana Savića, Ustavni sud utvrđuje da je na usmenoj raspravi u disciplinskom postupku pročitan iskaz tog policijskog službenika, a podnositelj se nije protivio čitanju iskaza i nije zahtijevao da se pozove na usmenu raspravu radi njegova neposrednog ispitivanja. Također, premda je u tužbi podnesenoj prvostupanjskom upravnom sudu prigovarao njegovu nesaslušanju u disciplinskom postupku, podnositelj nije predložio da se ovaj svjedok pozove na raspravu i da ga sudac prvostupanjskog upravnog suda neposredno ispita. Podnositelj taj prijedlog nije postavio ni nakon što je sudac prvostupanjskog upravnog suda preslušavao zvučne snimke telefonskog razgovora s navedenim svjedokom. Pored navedenog, Ustavni sud ističe da je stvarni sadržaj snimljenog telefonskog razgovora vođenog s tim svjedokom utvrđen prvo u disciplinskom postupku na temelju transkripata razgovora, a potom ga je neposredno opažao i analizirao sudac prvostupanjskog upravnog suda na raspravi preslušavši zvučne snimke tih razgovora. Odbijanjem tog dokaznog prijedloga stoga nije ni potkopan procesni položaj podnositelja ni narušena pravičnosti postupka u cjelini.

32. U pogledu odbijanja dokaznog prijedloga za saslušanjem svjedoka Roberta Tometića, koji je saslušan na usmenoj raspravi u disciplinskom postupku zbog čega je prvostupanjski upravni sud ocijenio da njegovo novo saslušanje u upravnom sporu nije potrebno za donošenje odluke o disciplinskoj odgovornosti podnositelja, Ustavni sud utvrđuje da je prvostupanjski upravni sud dao valjane razloge za odbijanje tog dokaznog prijedloga, osobito imajući u vidu da su se odlučne činjenice za utvrđivanje disciplinske odgovornosti podnositelja mogle utvrditi materijalnim dokazima čiju je vjerodostojnost prvostupanjski upravni sud neposredno provjerio. Pored navedenog, u ustavnoj tužbi podnositelj nije obrazložio zašto bi izvođenje dokaza saslušanjem ovog svjedoka bilo važno za donošenje odluke o njegovoj disciplinskoj odgovornosti i zašto bi neizvođenjem tog dokaza bila potkopana pravičnost postupka u cjelini.

33. U konačnici, Ustavni sud utvrđuje da su i disciplinski sud i prvostupanjski upravni sud pažljivo ispitali navode podnositelja, njegove dokazne prijedloge, kao i dokaze ovlaštenog disciplinskog tužitelja, te dali vrlo detaljna obrazloženja o analizi izvedenih materijalnih i personalnih dokaza, njihovoj pouzdanosti i kvaliteti.

34. Slijedom navedenog, podnositeljevi prigovori ne otvaraju pitanje povrede članka 29. stavaka 1. i 4. Ustava.

5) Ostale istaknute povrede

35. Činjenica da je ovlašteni disciplinski tužitelj odlučio pokrenuti disciplinski postupak samo protiv podnositelja, a ne i protiv drugih policijskih službenika, ako je taj navod i točan, ne predstavlja sama po sebi povredu njegova prava na jednako postupanje i ne dovodi u pitanje zakonitost te odluke u smislu istaknutog članka 14. stavka 2. Ustava (usp. s Khodorkovskiy i Lebedev protiv Rusije, br. 11082/06 i 13772/05, §§ 816. – 820., presuda od 25. srpnja 2013.).

36. Izrečena mjera prestanka državne službe propisana je zakonom kao posljedica utvrđivanja podnositeljeve disciplinske odgovornosti nakon zakonito provedenog postupka disciplinskih tijela i upravnih sudova u kojem je navodne povrede ustavnih prava ispitao meritorno Ustavni sud pa ovaj predmet ne otvara sam po sebi nikakva pitanja o povredi prava na mirno uživanje imovine (zbog gubitka zaposlenja i plaće) iz članka 48. stavka 1. Ustava i članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

6) Zaključak

37. Slijedom navedenog, ustavnu tužbu valjalo je djelomično usvojiti u pogledu prigovora o nenadležnosti upravnih sudova za kontrolu zakonitosti i nužnosti mjera iz članka 332. stavka 1. ZKP-a/08 kojima se država miješala u podnositeljevo pravo na štovanje njegove privatnosti i tajnosti dopisivanja, odnosno povrede članka 19. stavka 2. Ustava u vezi s člancima 35. i 36. Ustava.

37.1. Međutim, kako tako utvrđena povreda ustavnih prava nije od utjecaja na ocjenu pravičnosti disciplinskog postupka i upravnog spora u cjelini (članak 29. stavak 1. Ustava) i ne može dovesti do drukčije odluke o disciplinskoj odgovornosti podnositelja, zbog čega ni disciplinska tijela ni upravni sudovi nisu dužni donijeti novi akt umjesto ovdje osporenih pojedinačnih akata (članak 76. stavak 2. Ustavnog zakona); a pritom ni sporni nalozi (čija je provedba obustavljena) ni obrazloženje koje je dao prvostupanjski upravni sud o nenadležnosti za njihovu kontrolu (s obzirom na to da je u pogledu prigovora o njihovoj nezakonitosti kontrolu proveo Ustavni sud) ne proizvode pravne učinke u odnosu na podnositelja (članak 76. stavak 3. Ustavnog zakona); ocijenjeno je da nema potrebe za ukidanjem osporenih pojedinačnih akata u skladu s člankom 71. stavkom 1. Ustavnog zakona i da je, u skladu s ovlasti Ustavnog suda da uredi način izvršenja svojih odluka (članak 31. stavak 5. Ustavnog zakona) utvrđenje povrede ustavnih prava dostatno.

37.2. Stoga je na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno kao u točki I. izreke.

38. U preostalom dijelu ispitani prigovori ustavne tužbe su neosnovani pa je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno kao u točki II. izreke.

39. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka III. izreke).

Broj: U-III-4285/2020

Zagreb, 7. listopada 2025.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.