## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-410/1995, od 17. studenoga 1999. i Izdvojeno mišljenje u predmetu I-III-410/1995 .

### NN 130/1999 (3.12.1999.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-410/1995, od 17. studenoga 1999. i Izdvojeno mišljenje u predmetu I-III-410/1995 .

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu dr. Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući o
ustavnoj tužbi »A.« d.d. iz Z., koga zastupa M.
Lj., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 17. studenoga
1999. godine, donio je

## RJEŠENJE

1. Ustavna tužba se odbacuje

2. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

»A.« d.d. iz Z., podnijela je ustavnu tužbu u odnosu
na pravorijek Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj
komori (dalje - Izbrano sudište) od 6. srpnja 1994. godine,
broj: Is-P-11/93 uz tvrdnju da su mu istim pravorijekom povrijeđena
ustavna prava iz članaka 14. i 26. Ustava u odnosu na jednakost,
članka 18. u odnosu na pravo žalbe, članka
19. u odnosu na utemeljenost pojedinačnih akata na zakonu,
članka 44. u odnosu na pravo na sudjelovanje u javnim službama,
članaka 48. i 49. u odnosu na vlasništvo i prava u
svezi s ulaganjem kapitala. U svezi sa svim navedenim navodi se
da su podnositelju povrijeđena prava koja proizlaze iz odredbi
članka 5. stavak 2. Ustava, prema kojima je svatko dužan
pridržavati se Ustava i zakona te poštivati pravni poredak.

Ustavna tužba u ovom slučaju nije dopuštena.

Prema odredbama članka 59. stavak I. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99), a zbog izvršavanja funkcije Ustavnog suda Republike
Hrvatske iz članka 125. alineja 3. Ustava, svatko može
podnijeti Ustavnom sudu, ustavnu tužbu, ako smatra da mu
je odlukama sudbene, upravne vlasti ili drugih tijela koja imaju
javne ovlasti, povrijeđeno jedno od Ustavom utvrđenih
prava i sloboda čovjeka i građanina.

Prema navodima podnesene ustavne tužbe, tvrdi se da je naprijed
navedena ustavna prava podnositelju ustavne tužbe povrijedilo
Izbrano sudište.

Slijedom ovoga, prije odlučivanja o biti stvari trebalo
je ocijeniti, radi li se u ovom slučaju o odluci u odnosu
na koju se prema navedenim odredbama članka 59. stavak
1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu može podnijeti ustavna
tužba.

Ovo stoga što u odredbama članka 59. stavak 1. Ustavnog
zakona nije navedeno i Izbrano sudište kao tijelo u odnosu
na čiju odluku se može podnijeti ustavna tužba.

Obzirom na sumnje, koje su glede navedenog postojale, održan
je i konzultativni sastanak sa znanstvenicima iz područja
postupovnog imovinskog prava, koji imaju iskustva glede rada i
postupanja arbitraža - izbranih sudova.

U odredbama članka 59. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske, Izbrani sud, kako je to naprijed navedeno,
te uopće arbitraža i odluke takvih tijela se ne spominju.
Ovo stoga što se niti u odredbama Ustava Republike Hrvatske
o sudbenoj vlasti ta tijela također ne spominju, dok je istodobno
propisano odredbama članka 115. stavak 1. Ustava, da sudbenu
vlast obavljaju sudovi, te u stavku 3. istoga članka, da
sudovi sude na temelju Ustava i zakona. Odredbama članka
16. stavak 2. Ustava propisano je da se zakonom uređuje ustanovljavanje,
djelokrug, sastav i ustrojstvo sudova, te postupak pred istima.

Izbrano sudište osnovano je zakonom - odredbom članka
19. stavak 1. Zakona o Hrvatskoj gospodarskoj komori (»Narodne
novine«, broj 66/91), utvrđeno je, naime, tom odredbom
da pri Hrvatskoj gospodarskoj komori postoji stalno izbrano sudište.
Odredbama stavka 4. istoga članka propisano je da se nadležnost,
sastav i organizacija Izbranog sudišta, kao i pravila postupka
utvrđuju Pravilnikom Hrvatske gospodarske komore, dakle ne
zakonom.

Proizlazi, da je jedina podudarnost Izbranog sudišta sa sudovima
u činjenici da je ono osnovano Zakonom. U pogledu svih
ostalih bitnih značajki postoje razlike, budući da
se Pravilnikom Hrvatske gospodarske komore (»Narodne novine«,
broj 113/93 - pročišćeni tekst) uređuje
nadležnost, sastav, organizacija i pravila postupka. Pristup
Izbranom sudištu se ugovara, moguće je čak ugovaranje
primjene propisa, uz to stoji mogućnost odlučivanja
temeljem poslovnih običaja i temeljem pravičnosti.

Proizlazi iz rečenog, što su potvrdili i konzultirani
znanstvenici, da Izbrano sudište nije tijelo državne
vlasti - sudbeno tijelo, već organizacija kojoj je država
prenijela dio svojih prerogativa iz oblasti sudovanja, ali ukoliko
to ugovorne strane žele. Stoga Izbrano sudište nije
niti tijelo s javnim ovlastima, budući da odluku donosi
samo spram onih koji su mu povjerili da razriješi određeni
spor, koji proizlazi iz zaključenog ugovora i to samo u
odnosu na taj ugovor.

Iz svega rečenog proizlazi da je pravorijek Izbranog sudišta,
a koji se ustavnom tužbom tvrdi da je podnositelju ustavne
tužbe povrijedio ustavna prava koja su naprijed navedena,
je donijelo tijelo u odnosu na čije odluke se temeljem
odredbi članka 59. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske ne može podnijeti ustavna tužba.

Slijedom izloženog, temeljem odredbi članka 31. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, riješeno je kao
u izreci.

Odluka o objavi zasniva se na odredbama članka 28. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-410/1995
Zagreb, 17. studenoga 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. Jadranko Crnić,** v. r.

**\*\*\***

Na temelju odredbe članka 26., stavka 5. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99) pisano obrazlažem

**IZDVOJENO MIŠLJENJE
u predmetu U-III-410/1995**

Mišljenja sam da je odluka Stalnog izbranog sudišta
pri Hrvatskoj gospodarskoj komori (dalje: arbitražna odluka,
odluka arbitraže) odluka u odnosu na koju se može podnijeti
ustavna tužba. Ovo obrazlažem sljedećim:

1. Arbitražni (izbrani, obranički) sudovi su pravosudni
mediji koji svoje ovlaštenje za suđenje, u gotovo svim
vrstama imovinskopravnih sporova u kojima stranke mogu slobodno
raspolagati svojim pravima, crpu iz suglasne volje stranaka u
sporu. O volji stranaka ovisi ovlaštenje izbranih arbitara
da sude i odluče o predmetu spora. Međutim, hrvatski
pravni poredak delegira izbranom sudu, respektirajući ugovor
stranaka, osnovne prerogative državnog pravosuđa. Arbitraža
je pravosudno tijelo: ono sudi i donosi presudu koja prema strankama
ima svojstva pravomoćnosti i izvršnosti (čl.
481. i 483. Zakona o parničnom postupku, »Narodne
novine«, broj 53/91, i 91/92, dalje: ZPP). Stranka koja uspije
u arbitražnom sporu može, dakle, odmah zahtijevati da
nadležni državni sud provede prisilnu ovrhu arbitražne
odluke (osim u slučaju, kada je ugovorom stranaka predviđena
mogućnost pobijanja presude pred izbranim sudom višeg
stupnja - čl. 483. st. 1. ZPP-a).

U prilog stava da je arbitraža pravosudno tijelo govori i
zakonsko rješenje Stečajnog zakona (»Narodne
novine«, broj 44/96) sadržano u odredbama čl.
178. (»Osporene tražbine«), st. 5. i 9. reč.
1., koji glase:

»(5) Na zahtjev vjerovnika koji je upućen na parnicu
stečajno vijeće može odlučiti da se rješavanje
spora povjeri kojem stalnom izbranom sudištu u Republici
Hrvatskoj.«

»(9) Pravorijek izbranog suda kojim je utvrđena tražbina
i njezin isplatni red ili kojim je utvrđeno da tražbina
ne postoji, djeluje prema stečajnom dužniku i svim
stečajnim vjerovnicima« (rečenica prva ovoga
stavka).

Presuda izbranog suda je, prema tome, akt delegirane jurisdikcije,
koji ima snagu pravomoćne presude redovnog suda. Smatram
zato, dosljedno iznesenom, da arbitražnu odluku (presudu,
pravorijek) treba, u načelu, svrstati u kategoriju »Odluka
sudbene vlasti« u smislu odredaba čl. 59. st. 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (dalje: Ustavni
zakon). Odatle slijedi zaključak: ustavna tužba može
se podnijeti (i) u slučaju povrede ustavnih prava i sloboda
arbitražnom odlukom.

Ovo, dakako, vrijedi samo za odluke »prave« arbitraže
- dakle takve, koja nosi sve karakteristike ovog procesnopravnog
instituta. Ne odnosi se na odluke »neprave« arbitraže,
jer one nemaju značenje sudskog judikata, nego predstavljaju
tek osnovu za traženje pravne zaštite pred sudom.

2. Prema odredbi čl. 59. st. 2. Ustavnog zakona, ako je
zbog povrede ustavnih prava dopušten drugi pravni put, ustavna
tužba može se podnijeti tek nakon što je taj pravni
put iscrpljen. Dosljedno tome, ako su stranke arbitražnim
ugovorom predvidjele mogućnost pobijanja arbitražne
odluke pred izbranim sudom višeg stupnja (čl. 483.
st. 1. ZPP-a), žalba ima svojstvo redovnog pravnog sredstva
i odgađa nastupanje pravomoćnosti i izvršnosti
arbitražne odluke (suspenzivni učinak). Redovni pravni
put u ovakvom slučaju iscrpljen je odlukom izbranog suda
višeg stupnja (o odbijanju žalbe, odnosno o preinaci
arbitražne odluke).

3. Protiv arbitražnih odluka dopuštena je tužba
za poništaj (čl. 484-486. ZPP-a), Prema odredbama
čl. 485. ZPP-a, poništaj presude izbranog suda može
se zahtijevati iz sljedećih razloga: 1) ako uopće
nije sklopljen ugovor o izbranom sudu ili ako taj ugovor nije
bio pravovaljan; 2) ako je u pogledu sastava izbranog suda ili
u vezi s odlučivanjem povrijeđena koja odredba ovog
zakona ili ugovora o izbranom sudu; 3) ako presuda nije obrazložena
u smislu zakona, ili ako izvornik i prijepisi presude nisu potpisivani
na način određen u zakonu; 4) ako je izbrani sud prekoračio
granice svog zadatka; 5) ako je izreka presude nerazumljiva ili
je sama sebi proturiječna; 6) ako je presuda izbranog suda
u suprotnosti s Ustavom Republike Hrvatske utvrđenim osnovama
društvenog uređenja; 7) ako postoji koji od razloga za
ponavljanje postupka iz članka 421. ZPP-a.

Pobijanje je ograničeno na razloge koji se odnose na pravovaljanost
arbitražnog ugovora, njegov sadržaj, na konstituiranje
arbitražnog vijeća, na neke najteže povrede postupka
(razlozi iz toč. 1-5), na povredu kogentnih propisa koje
je moguće uvrstiti u pojam javnog poretka (toč. 6),
te na razloge za ponavljanje postupka (toč. 7). Među
razlozima nema onih koji se odnose na pogrešno i nepotpuno
utvrđeno činjenično stanje i pogrešnu primjenu
materijalnog prava. Po tim svojstvima kontrola državnog suda
je ograničena kontrola: ona se ne upušta u ispitivanje
odluke o meritumu spora. Presuda kojom se tužbeni zahtjev
usvaja poništava presudu izbranog suda s posljedicama ex
tunc.

Smatram da je po svojim pravnim značajkama tužba za
poništaj arbitražne odluke donekle bliska prijedlogu
za ponavljanje postupka, a bitno različito pravno sredstvo
od revizije (koja se, pored ostalih razloga, može izjaviti
i zbog pogrešne primjene materijalnog prava).

Prema odredbi čl. 59. st. 3. Ustavnog zakona, u stvarima
u kojima je dopuštena revizija u parničnom ili izvanparničnom
postupku, pravni put je iscrpljen nakon što je odlučeno
i o tom pravnom sredstvu. Drugi izvanredni pravni lijekovi, npr.
ponavljanje postupka nisu pretpostavka podnošenju ustavne
tužbe. Analogijom, a posebno imajući u vidu tendenciju
ustavnosudske prakse o neširenju pojma iscrpljenog pravnog
puta na podnošenje drugih izvanrednih pravnih sredstava (osim
revizije), možemo zaključiti: podnošenje tužbe
za poništaj arbitražne odluke nije pretpostavka za ustavnu
tužbu u povodu te odluke.

Rezimiram naprijed rečeno:

a) Ustavna tužba može se podnijeti u povodu arbitražne
odluke kojom je, prema shvaćanju podnositelja ustavne tužbe,
povrijeđeno neko njegovo ustavno pravo.

b) Tužba za poništaj arbitražne odluke nije pretpostavka
za podnošenje ustavne tužbe.

Odatle slijedi zaključak: Ustavni sud trebao je u konkretnoj
ustavnosudskoj stvari odlučiti o meritumu.

Sudac
**mr. Hrvoje Momčinović,** v. r.

Rješenje, NN 130/1999-2053