## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-464/1998. od 5. travnja 2001. godine

### NN 34/2001 (13.4.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-464/1998. od 5. travnja 2001. godine

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

601

Ustavni sud Republike
Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, u sastavu
dopredsjednik Suda Petar Klarić, kao predsjednik Vijeća te suci Jurica Malčić,
Ivan Matija, Emilija Rajić i Milan Vuković, kao članovi Vijeća,  u povodu ustavne tužbe P. Đ. iz S.,
zastupane po S. P.-L., odvjetniku iz S., na sjednici Vijeća održanoj dana 5.
trav­nja 2001. godine, jednoglasno je donio s­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te  se
ukidaju:

– rješe­nje Županijskog suda
u S., broj Gž-253/98 od 27. ve­ljače 1998.

– rješe­nje Općinskog suda u
S., broj: O-537/85 od 12. siječ­nja 1998.

– rješe­nje o nas­ljeđiva­nju
Općinskog suda u S., broj: O-537/85 od 6. ve­ljače 1986.

II. Predmet se vraća Općinskom
sudu u S. na ponovno postupa­nje.

```
Obrazlože­nje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba je podnesena u povodu rješe­nja Županijskog
suda u S., broj: Gž: 253/98 od 27. ve­ljače 1998., kojim je odbijena žalba
podnosite­ljice izjav­ljena protiv rješe­nja Općinskog suda u S., broj:
O-537/85 od 12. siječ­nja 1998.

Tim je rješe­njem odbačena
kao nedopuštena ­njezina žalba izjav­ljena protiv rješe­nja o nas­ljeđiva­nju
istog suda, broj: O-537/85 od 6. ve­ljače 1986.

Naime, u povodu žalbe
podnosite­ljice protiv navedenog rješe­nja o nas­ljeđiva­nju, sud prvog stup­nja
je utvrdio, teme­ljem zapisnika s ostavinske rasprave održane dana 21. siječ­nja
1986., da se podnosite­ljica, kao i ostali sunas­ljednici, odrekla nas­ljedstva
i priznala pravova­ljanom oporuku ostavite­lja, prema kojoj svu ostavinu nas­ljeđuje
supruga ostavite­lja, te da su se svi nas­ljednici odrekli prava na žalbu, čime
je rješe­nje o nas­ljeđiva­nju s istim danom postalo pravomoćno. Stoga je
podnesenu žalbu taj sud odbacio kao nedopuštenu.

U povodu žalbe podnosite­ljice
protiv rješe­nja o odbačaju žalbe, sud drugog stup­nja potvrdio je stajalište
prvostupa­njskog suda, pozivajući se na odredbe članka 173. Zakona o nas­ljeđiva­nju
(»Narodne novine«, br 53/91, nastavno: ZN), koje upućuju na odgovarajuću
primjenu pravila parničnog postupka u ostavinskim stvarima, te na odredbe članka
349. stavka 1., članka 358. stavka 3. i članka 381. Zakona o parničnom postupku
(»Narodne novine«, br. 53/91, 91/92 i 112/99, nastavno: ZPP).

Prema stajalištu tog suda, izjava
podnosite­ljice o odrica­nju od prava na žalbu data je u procesnom smislu na va­ljan
način i stoga je žalba nedopuštena. Rješe­njem od 6. ve­ljače 1986., navodi se
u obrazlože­nju rješe­nja, samo je preneseno u propisanoj formi ono što čini
sadržaj zapisnika ostavinske rasprave od 21. siječ­nja 1986. i što je nas­ljednicima
bilo poznato u času odrica­nja od prava na žalbu pa je rješe­nje o nas­ljeđiva­nju,
stoga, isk­ljučivo deklaratorne naravi. Što se tiče dostave otpravka rješe­nja
o nas­ljeđiva­nju podnosite­ljici ustavne tužbe, u rješe­nju suda drugog stup­nja
se napomi­nje da u spisu nema dokaza da joj je taj otpravak dostav­ljen, ali da
je evidentno kako je poslan i kako je iz spisa jedna od povratnica, ne zna  se čija, otrgnuta.

2. U ustavnoj tužbi podnosite­ljica
ukazuje na povrede odredaba članka 18. (jamstvo prava na žalbu protiv pojedinačnih
prvostupa­njskih pravnih akata, iznimno isk­ljuče­nje prava na žalbu zakonom,
uz osigura­nje druge pravne zaštite), članka 48. (jamstvo prava vlasništva i
prava nas­ljeđiva­nja) i članka 115. Ustava Republike Hrvatske (prema Ustavu
Republike Hrvatske – pročišćeni tekst – »Narodne novine« br. 124/00 – članak
118. – Sudbenu vlast obav­ljaju sudovi. Sudbena vlast je samostalna i neovisna.
Sudovi sude na teme­lju Ustava i zakona.)

Smatra da su navedene povrede
ustavnih odredaba poči­njene brojnim procesnim povredama u postupku pred
prvostupa­njskim i drugostupa­njskim sudom, a kao teme­ljni razlog zbog koje­g
je žalba bila izjav­ljena navodi da je u zapisnik s ostavinske rasprave
naknadno dopisana, pored imovine koja nesporno čini ostavinu ostavite­lja, i
neka druga sporna imovina.

Podnosite­ljica ističe da je
prema Zakonu o parničnom postupku, koji se primje­njuje i u ostavinskim
stvarima, va­ljano od­ri­ca­nje od prava na žalbu moguće tek od časa objave
presude (rješe­nja), a ako objave nije
bilo, onda od časa dostave otpravka odlu­ke. U konkretnom slučaju, tvrdi
da objave nije  bilo, a otpravak rješe­nja
da joj nije dostav­ljen i da u spisu predmeta odgovarajuća povratnica ne
postoji. U svezi s tim poziva se i na primjere iz prakse bivše­g Okružnog suda
u Zagrebu (Gž-883/77 od 22. ožujka 1977.) i Vrhovnog suda Slovenije (Gž-130/57
od 11. svib­nja 1957.).

Da­lj­nja procesna povreda,
prema stajalištu podnosite­ljice (a što je isticala i u obje žalbe, ali se
sudovi nisu o tome očitovali), sastoji se u tome što je predmetnu ostavinsku
raspravu proveo, odnosno nas­ljedničke izjave o odrica­nju od nas­ljedstva
primio sudački pripravnik, a ne sudac, koji je prema Zakonu o nas­ljeđiva­nju
jedini ovlašten primiti tu vrstu izjave, dok izjavu o ustupa­nju nas­ljedstva
može primiti i sudski službenik.

Zbog navedenog predlaže da
ovaj Sud ukine sve odluke donesene u predmetnom postupku, uk­ljučujući i rješe­nje
o nas­ljeđiva­nju od 6. ve­ljače 1986.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Na teme­lju analize spisa
predmeta, osporavanih odluka, odredaba mjerodavnih zakona, te navoda i razloga
ustavne tužbe, Ustavni sud Republike Hrvatske je utvrdio s­ljedeće:

Iz zapisnika s ostavinske
rasprave provedene pred Općinskim sudom u S. dana 21. siječ­nja 1996. razvidno
je da je tu raspravu pro­veo i nas­ljedničke izjave o odrica­nju od nas­ljedstva
uzeo na zapisnik sudački pripravnik.

Prema članku 179. ZN, tu
vrstu nas­ljedničke izjave ovlašten je uzeti samo sudac sa zapisničarom.

Nepravilan sastav suda
podnosite­ljica ustavne tužbe je isticala u obje podnesene žalbe, ali se sudovi
na taj prigovor nisu osvrtali.

Prema članku 381. ZPP-a, u
postupku po žalbi protiv rješe­nja na odgovarajući se način primje­njuju
odredbe koje vrijede za žalbu protiv presude.

Člankom 335. ZPP-a omogućeno je sudu da odgodi donoše­nje presude (rješe­nja)
za osam dana od dana zak­ljuče­nja rasprave, time da se tada presuda (rješe­nje)
ne objav­ljuje, već se prijepis dostav­lja strankama. Ako se presuda (rješe­nje)
objav­ljuje (čl. 336. ZPP-a), tada predsjednik vijeća (sudac) javno čita izreku
i ukratko priopćava razloge.

U konkretnom slučaju, objave
spornog rješe­nja o nas­ljeđiva­nju, u smislu naznačenih odredaba ZPP-a, nije
bilo pa nije bilo mjesta odrica­nju od prava na žalbu. Ovo stoga što je, prema članku
349. ZPP-a, odrica­nje od prava na žalbu moguće od časa objave presude (rješe­nja),
odnosno, kada odluka nije objav­ljena, od časa dostave prijepisa odluke
stranci.

Uvidom u spis predmeta utvrđeno
je da nema dokaza o dostavi otpravka rješe­nja o nas­ljeđiva­nju za podnosite­ljicu
ustavne tužbe.

4. Postupa­nje suda u
nepravilnom sastavu predstav­lja apsolutno bitnu povredu postupovnih odredaba,
prema članku 354. stav­ku 2. točki 1. ZPP-a (koji se prema članku 173. ZN na
odgovarajući način primje­njuje u ostavinskim stvarima), a na koje povrede žalbeni
sud pazi po službenoj dužnosti (čl. 365. stavak 2. ZPP-a).

Kako je već rečeno, objave rješe­nja
o nas­ljeđiva­nju, u smislu ZPP-a, nije u konkretnom slučaju bilo. Međutim, u
svezi s navodima iz obrazlože­nja drugostupa­njske odluke – da je tim rješe­njem
samo deklarirano u propisanoj formi ono što čini sadržaj zapisnika s ostavinske
rasprave i što je strankama bilo poznato, potrebno je napomenuti s­ljedeće:

Na predmetnoj ostavinskoj
raspravi objav­ljena je oporuka ostavite­lja, čiji izvornik prileži spisu
predmeta, i kojom je ostavi-te­lj, nedvojbeno, raspolagao određenom imovinom
oko koje postoji spor. Ta je oporuka nas­ljednicima u cijelosti pročitana (pa
utoliko nije relevantno, mada nije i ispravno, ako je sadržaj oporuke dijelom
unesen u zapisnik naknadno). Međutim, či­njenica da je na taj način sadržaj
oporuke ostavite­lja nas­ljednicima bio poznat, kao i či­njenica da takvu
oporuku nisu na samoj raspravi ničim osporavali (ne ulazeći u razloge ­njihove
pasivnosti), ne čine izjavu o odrica­nju od prava na žalbu pravova­ljanom. Ovo
stoga što objava oporuke i unoše­nje ­njezinog sadržaja u zapisnik koje­g
stranke potpisuju ne predstav­lja ekvivalent objavi rješe­nja, odnosno dostavi
rješe­nja strankama, u smislu naprijed spomenutih odredaba ZPP-a.

Nada­lje, ukazuje se
dvojbenom tvrd­nja suda drugog stup­nja da je dostava rješe­nja o nas­ljeđiva­nju
podnosite­ljici ustavne tužbe uredno izvršena, ali da je povratnica naknadno iz
spisa »otrgnuta«. Očigledno je, naime, da su zbog nepostoja­nja dokaza o
dostavi sudovi morali uzeti ­njezinu žalbu kao pravodobnu, unatoč tome što je
podnesena u listopadu 1996., više od deset godina nakon donoše­nja rješe­nja o
nas­ljeđiva­nju.

5. Iz navedenog proizlazi da
su u konkretnom slučaju sudovi zauzeli stajalište o nedopuštenosti žalbe
podnosite­ljice ustavne tužbe, a da za to nisu bile ispu­njene zakonom propisane
pretpostavke.

Stoga je Ustavni sud
Republike Hrvatske ocijenio da je došlo do povrede podnosite­ljičinog Ustavom
zajamčenog prava na žalbu.

6. Podnesenom ustavnom tužbom
ukazuje se i na povredu odredaba članka 48. Ustava Republike Hrvatske i to, kako
proizlazi, i s aspekta zaštite prava vlasništva i s aspekta zaštite prava nas­ljeđiva­nja.

Ustavno jamstvo prava vlasništva,
međutim, ne odnosi se na slučaj kada zadira­nje u vlasništvo ne potiče od
upravnih vlasti, već od drugih pravnih subjekata (fizičkih i pravnih osoba). U
tom se slučaju, u pravilu, radi o imovinskim sporovima privatnog prava za koje
je predviđena sudska (eventualno i neka druga) pravna zaštita.

Ocjena je ovog Suda da do
povrede ustavnog prava na nas­lje­điva­nje, u konkretnom slučaju, nije niti je
moglo doći. Naime, ka­ko se radi o oporučnom nas­ljeđiva­nju, u kojem podnosite­ljica
iz dijela nesporne ostavinske imovine ne traži ništa (dok za spornu imovinu
obuhvaćenu oporukom i tako smatra da je ­njezino vlas­ništvo, a ne ostavina), očito
je da ona iz ostavine ne nas­ljeđuje ništa i da je s time suglasna. Stoga niti ­njezino
pravo na nas­ljeđiva­nje ne može biti povrijeđeno.

7. Glede tužbom istaknute
povrede odredaba članka 115. (118.) Ustava, potrebno je napomenuti da se radi o
odredbama koje uređuju ustroj i načela na kojima se teme­lji funkcionira­nje
sudbene vlasti u Republici Hrvatskoj. Te su odredbe, stoga, upućene sudbenoj
vlasti, a ne građanima neposredno te iz ­njih ne proizlazi nikakvo
(subjektivno) pravo na strani građana koje bi pružalo relevantan teme­lj za
podnoše­nje ustavne tužbe.

8. Slijedom izloženog, a na
teme­lju odredaba članka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, br. 99/99), donesena je odluka kao u izreci.

Broj: U-III-464/1998
Zagreb, 5. trav­nja 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 34/2001-601