## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-523/1996 od 16. veljače 2000.

### NN 24/2000 (28.2.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-523/1996 od 16. veljače 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**435**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, dr. sc. Petar
Klarić, Jurica Malčić, mr. sc. Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec, Emilija Rajić,
Vice Vukojević dr. iur. i Milan Vuković dr. iur.,
odlučujući u povodu ustavne tužbe J.P. iz S.,
F. V. 1, na sjednici održanoj 16. veljače 2000. godine,
donio je sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se odluka Državnog sudbenog vijeća o imenovanju
sudaca Općinskog suda u O., broj: ID-45/1996. od 21. lipnja
1996., u dijelu u kojem se odnosi na podnositelja ustavne tužbe.

III. Predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću
na ponovni postupak raspravljanja i glasovanja o kandidatu - podnositelju
ustavne tužbe i njegovu imenovanju za suca Općinskog
suda u O., na temelju liste kandidata ministra pravosuđa,
klasa: 700-04/95-01/900, urbroj: 514-05-01-96-5 od 27. ožujka
1996. i u okviru uvjeta propisanih oglasom Ministarstva pravosuđa
Republike Hrvatske, objavljenim u »Narodnim novinama«,
br. 104/95.

Obrazloženje

J. P. iz S. podnio je ustavnu tužbu smatrajući da su
odlukom Državnog sudbenog vijeća (nastavno: DSV) broj:
ID-45/1996 od 21. lipnja 1996. godine, u dijelu u kojem se odnosi
na imenovanje sudaca Općinskog suda. u O., povrijeđena
temeljna načela iz članaka 3. i 4. Ustava Republike
Hrvatske, ustavna prava iz članaka 14., 26. i 44. i odredbe
članaka 115. i 119. Ustava. Istodobno podnositelj navodi
da su osporenom odlukom povrijeđene odredbe članka
8. i članaka 46. do 54. Zakona o sudovima (»Narodne
novine«, br. 3/94, 110/96, 115/97 i 131/97).

Navedene povrede podnositelj obrazlaže time što DSV
nije prilikom odlučivanja o imenovanju sudaca Općinskog
suda u O. u dostatnoj mjeri sagledalo i ocijenilo njegove stručne,
moralne i druge odlike kroz čitav radni vijek u kojem je
obnašao dužnost suca tog suda. Smatra da DSV nije odlučivalo
na temelju objektivnih kriterija za donošenje odluke o imenovanju,
već na temelju izvanzakonskih kriterija koje je kreiralo
tzv. Malo sudbeno vijeće.

Tijekom postupka, sukladno tada važećim odredbama članka
55. t. 2. i 3. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, br. 29/94), od DSV-a je zatražena dostava spisa
predmeta i izjašnjenje o navodima ustavne tužbe.

Nakon opetovanog traženja i upozorenja predsjedniku DSV-a
na odredbu članka 5. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske
i odredbu članka 16. tada važećeg Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
br. 13/91), nakon što je o nastaloj situaciji, sukladno članku
25. stavku 2. tog Ustavnog zakona, izviještena Vlada Republike
Hrvatske, DSV je dostavilo spis predmeta. Izjašnjenje na
navode ustavne tužbe DSV nije dostavilo, uz obrazloženje
da je isto zametnuto u Ministarstvu pravosuđa prilikom administrativno-tehničke
pripreme za dostavljanje spisa u Sud, s tim što je navelo
da ostaje kod načelnog stava datog u ranijim izjašnjenjima
i predlaže da se tužba odbaci kao nedopuštena,
odnosno odbije kao neosnovana.

U provedenom postupku razmotreni su i analizirani navodi i prijedlozi
iz ustavne tužbe i očitovanje DSV-a dato na ranije
ustavne tužbe, te je izvršen uvid u isprave spisa DSV-a
u dijelu koji se odnosi na postupak imenovanja sudaca Općinskog
suda u O.

Ustavna tužba je osnovana.

U okvirima ustavne ovlasti iz članka 125. al. 3. Ustava
da štiti ustavne slobode i prava čovjeka i građanina
(ustavna prava), Ustavni sud, temeljem članka 59. stavka
1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, br. 99/99 - nastavno: Ustavni zakon), o povredi
tih prava odlučuje povodom ustavne tužbe svakoga tko
smatra da mu je odlukom sudbene ili upravne vlasti, kao i drugih
tijela koja imaju javne ovlasti, povrijeđeno neko od tih ustavnih
prava.

DSV je državno tijelo čije su ovlasti u djelokrugu
sudbene vlasti određene Ustavom i zakonom. Stoga je i odluka
DSV-a o imenovanju sudaca, a protiv koje nije propisana druga
pravna zaštita, odluka tijela državne vlasti o kojoj
ovaj Sud odlučuje u postupku ustavnosudske zaštite
ustavnih prava. Iako Odluka DSV-a pripada u krug tzv. akata vladanja,
ona je istodobno i pravno vezani akt državnog tijela koje
je u postupku imenovanja vezano postupovnim pravilima, tek kao
i svi ostali akti vladanja bilo kojeg državnog tijela podliježe
ocjeni ustavnosti i zakonitosti sa stajališta ustavnosti
i zakonitosti postupka i načina donošenja.

Osim toga, kroz ustroj posebnog državnog tijela u okviru
sudbene vlasti i sastavljenog od istaknutih pravnika s ovlaštenjem
da imenuje i razrješava suce i državne odvjetnike te
da odlučuje o njihovoj disciplinskoj odgovornosti (članak
121. stavak 1. Ustava, članak 12. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću), naglašeno je kako načelo neovisnosti
sudbene vlasti u okviru trodiobe vlasti, tako i ideja da istaknuti
pravosudni djelatnici i drugi pripadnici pravničke struke
kompetentno i neovisno o drugim državnim tijelima i na temelju
pravila struke odlučuju o imenovanju i razrješenju
pravosudnih djelatnika.

Odlučivanje uz uvjete i po postupku u kojem se osigurava
stručnost, neovisnost i dostojnost za obnašanje sudačke
dužnosti (članak 8. Zakona o sudovima), a prema stručnim
kriterijima imanentno je u radu DSV-a. Kada DSV postupa mimo
tih kriterija, ono postupa protivno cilju i svrsi zbog koje je
osnovano i čini grubu povredu pravila postupka.

U konkretnom slučaju, podnositelj ustavne tužbe je
zajedno s ostalim kandidatima bio sudionik u postupku imenovanja
sudaca Općinskog suda u O.

Uvidom u spise DSV-a utvrđeno je da je podnositelj ustavne
tužbe bio uvršten na listu ministra pravosuđa od
27. ožujka 1996. kao kandidat koji ispunjava uvjete za imenovanje
za suca Općinskog suda u O. (red. br. 17. liste), zatim
da je priloženo pozitivno mišljenje predsjednika tog
suda od 23. veljače 1996. o stručnosti i uspješnosti
u radu za podnositelja s prijedlogom da ga se imenuje za suca,
te pozitivno mišljenje predsjednika Županijskog suda
u S.

U zapisniku o vijećanju i glasovanju DSV-a od 21. lipnja
1996. zabilježeno je da su sjednici prisustvovali predsjednici
spomenutih sudova i da su usmeno ponovili dana mišljenja,
da je otvorena rasprava o podnositelju ustavne tužbe, te
da se nitko nije javio za riječ (što znači
da rasprave nije bilo - stranica 24. zapisnika).

Na kraju ukupne rasprave o svim kandidatima, pristupilo se glasovanju
u kojem podnositelj ustavne tužbe nije dobio potreban broj
glasova za imenovanje, odnosno za njegovo imenovaje glasovala
su samo dva člana DSV-a (stranica 27. zapisnika).

Slijedom navedenog, Ustavni sud je utvrdio da se iz natječajnih
materijala ne vidi kojim se stručnim ili drugim razlozima
ravnalo DSV pri donošenju odluke kojom podnositelj ustavne
tužbe (koji obnaša sudačku dužnost od 1986.)
nije ponovno imenovan sucem. Štoviše, odluka je u suprotnosti
s jedino relevantnim razlozima koji su izneseni na sjednici, kao
i s razlozima iz pisanih mišljenja predsjednika spomenutih
sudova, koja pisana mišljenja su zakonom propisane podloge
za odlučivanje DSV-a.

Ustavni sud je u svojoj odluci, broj: U-III-188/1995 od 29. ožujka
1995., zauzeo stajalište po kojem odluka o tome da se sudac
ne imenuje ne mora biti obrazložena, poglavito zato što
se odluke u natječajnom postupku (a takav je i postupak
imenovanja sudaca) u pravilu ne donose u pisanom obliku, pa niti
ne mogu imati obrazloženje. Umjesto toga sudionici natječaja
imaju pravo uvida u natječajne spise, te na temelju razloga
koji proizlaze iz tih spisa mogu izjaviti odgovarajuće pravno
sredstvo (u ovom slučaju ustavnu tužbu). No, to -
u skladu s prethodno izloženim - pretpostavlja da natječajni
spisi sadrže jasne razloge na temelju kojih je odluka donijeta.

Ovo se posebno odnosi na slučajeve u kojima se odlučuje
o imenovanju (odnosno neimenovanju) kandidata koji već obnašaju
sudačku dužnost - kao u ovom predmetu - jer odluka
kojom sudac nije ponovno imenovan povlači za sobom pravnu
posljedicu prestanka sudačke dužnosti po sili zakona,
a to znači i prestanak radnog odnosa (arg. iz članaka
101. i 102. Zakona o sudovima).

Neprihvatljivo je, suprotno je temeljnim ustavnim pravima čovjeka
i građanina, kao i civilizacijskim tekovinama pravne države,
da bilo kome, a pogotovo sucu koji je dugi niz godina obnašao
sudačku dužnost, prestane radni odnos, a da mu se
ne omogući da sazna razloge prestanka i time omogući
efikasno izjavljivanje pravnog lijeka.

Osim toga, osporena odluka u suprotnosti je sa stajalištem
Ustavnog suda izraženim u citiranoj odluci.

Takvom odlukom podnositelju su povrijeđena ustavna prava
iz članka 18. (pravo na učinkovitu pravnu zaštitu),
članka 19. (zakonitosti pojedinačnih akata), a time
i članka 44. (pravo na dostupnost javnih službi pod
jednakim uvjetima) Ustava Republike Hrvatske.

Slijedom izloženog, temeljem odredbe članka 72. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-523/1996
Zagreb, 16. veljače 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 24/2000-435