## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-131/1998 od 3. veljače 2000.

### NN 20/2000 (16.2.2000.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-131/1998 od 3. veljače 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**286**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, Marijan Hranjski
dr. iur., dr. sc. Petar Klarić, Jurica Malčić,
mr. sc. Ivan Matija, Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna
Omejec, Emilija Rajić, Vice Vukojević, dr. iur. i
Milan Vuković dr. iur., u povodu prijedloga Novinskog nakladništva
»Feral Tribune«, d.o.o. Split, za pokretanje postupka
za ocjenu ustavnosti, na sjednici održanoj dana 3. veljače
2000. godine, donio je

## ODLUKU i RJEŠENJE

I. Pokreće se postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom odredaba
članka 25. stavaka 2., 3., 4. i 5. Zakona o javnom priopćavanju
(»Narodne novine«, br. 83/96; ispr. »Narodne novine«,
br. 143/98, nastavno: Zakon) te se navedene odredbe ukidaju.

II. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom odredbe članka 25. stavka 1. Zakona.

Obrazloženje

Prijedlogom za pokretanje postupka osporena je ustavnost odredaba
članka 25. u izreci navedenog Zakona.

Prema tim odredbama (stavak 1.) sporovi o naknadi štete rješavaju
se po hitnom postupku, pri čemu se (stavak 2.) prvo ročište
za glavnu raspravu mora održati u roku od osam dana od dana
kad je tužba primljena u sudu, (stavak 3.) o žalbi protiv
odluke suda prvoga stupnja sud drugoga stupnja dužan je donijeti
odluku u roku od trideset dana od dana primitka žalbe. U
žalbi (stavak 4.) protiv presude donesene u prvostupanjskom
postupku mogu se iznositi nove činjenice i predlagati novi
dokazi samo ako žalitelj učini vjerojatnim da ih bez
svoje krivnje nije mogao iznijeti, odnosno predložiti do
zaključenja glavne rasprave, s tim (stavak 5.) da predsjednik
vijeća suda prvoga stupnja prema potrebi će, sam ili
na zahtjev suca izvjestitelja suda drugoga stupnja, provesti izviđaj
radi provjere istinitosti navoda žalitelja iz navedenog stavka
4.

Navedene odredbe nalaze se u Zakonu pod naslovom: »Odgovornost
za štetu«, pri čemu je šteta (članak
22.) određena kao umanjenje nečije imovine ili sprečavanje
njezina povećanja (materijalna šteta) te nanošenje
drugome fizičkoga ili psihičkoga bola ili straha
(nematerijalna šteta), s tim da je nematerijalnu štetu
dužan naknaditi nakladnik koji informacijom o osobnom ili
obiteljskom životu, ili nekom drugom informacijom objavljenom
u javnome glasilu povrijedi privatnost, dostojanstvo, ugled, čast
ili koje drugo Ustavom ili zakonom zaštićeno pravo
osobe.

Predlagatelj pobliže ukazuje da sličnu razradu hitnog
postupka hrvatski pravni sustav ne propisuje ni za jednu drugu
vrstu sporova, a svoje tvrdnje potkrijepljuje usporedbom s parnicama
iz radnih odnosa i parnicama zbog smetanja posjeda, kod kojih
se sud obvezuje na potrebu hitnog rješavanja prema prirodi
svakoga pojedinog slučaja (članak 440. Zakona o
parničnom postupku, »Narodne novine«, br. 53/91,
91/92, 112/99). Dalje se ukazuje da se u drugim sporovima hitnost
osigurava skraćivanjem rokova u kojima stranke mogu poduzeti
pojedine parnične radnje, dok se u osporenom članku
obvezuje drugostupanjski sud da o žalbi odluči u propisanom
roku od 30 dana od dana primitka žalbe. Osim toga, stavkom
4. osporenog članka ne dopušta se iznošenje novih
činjenica i predlaganje novih dokaza u žalbi, osim
ako žalitelj učini vjerojatnim da ih bez svoje krivnje
nije mogao iznijeti, odnosno predložiti do zaključenja
glavne rasprave.

Osporene odredbe osporavaju se sa stajališta odredaba članaka
3., 14. stavka 2. i 38. stavaka 1. i 3. Ustava. Prema odredbi
članka 3. vladavina prava spada - pored ostalih - u najviše
vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske. Prema članku
14. stavku 2. svi su pred zakonom jednaki. Prema članku
38. stavku 1. jamči se sloboda mišljenja i izražavanja
misli, a prema njegovu stavku 3. zabranjuje se cenzura i novinari
imaju pravo na slobodu izvještavanja i pristupa informaciji.

U prijedlogu se navodi da vladavina prava iz članka 3.
podrazumijeva da se sudski postupci neće urediti tako da
se jedna ili obje stranke u nekom postupku dovode u položaj
teži od onoga što ga imaju stranke, ili jedna od stranaka,
u drugim sudskim postupcima, a da je tuženicima u sporovima
radi naknade štete uzrokovane objavljenom informacijom, u
usporedbi s tuženicima u sporovima drugih vrsta, otežana
pa i onemogućena zaštita njihovih prava i interesa.
Njima, primjerice, nije ostavljen ni minimalni rok od osam dana
od primitka poziva, koliko se sukladno članku 286. stavku
1. Zakona o parničnom postupku omogućuje strankama:
»Pripremno ročište treba odrediti tako da strankama
ostane dovoljno vremena za pripremu, a najmanje osam dana od primitka
poziva.« Zatim, u žalbi ne mogu iznositi nove činjenice
i predlagati nove dokaze, što je u sporovima druge vrste
dopušteno, a osim toga - drži predlagatelj - iznimno
kratki rok za odlučivanje drugostupanjskog suda o žalbi
ne jamči da će žalba biti razmotrena s potrebnom
pozornošću.

Ovakvom regulacijom, smatra predlagatelj, vrijeđa se i načelo
jednakosti svih pred zakonom iz odredbe članka 14. stavka
2. Ustava, a osobito ako se uzme u obzir da osporene odredbe,
u stvari, privilegiraju jednu društvenu skupinu, državne
dužnosnike i političare. Prijedlogom se ta tvrdnja
obrazlaže činjenicom da tužbe zbog naknade štete
zbog psihičkih bolova uzrokovanih povredom privatnosti,
dostojanstva, ugleda i časti u otprilike 90% slučajeva
podnose tzv. javne osobe, a tek iznimno anonimni građani.

Što se tiče odredaba članka 38. Ustava, prava
što iz njih proizlaze, prema prijedlogu, mogu se ograničiti
samo zakonom i to da bi se zaštitila sloboda i prava drugih
ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje, a ova se ustavna
odredba povezuje i s člankom 10. stavkom 2. Europske konvencije
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda na način
da iz te odredbe slijedi kako ostvarivanje slobode izražavanja
može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima
ili kaznama propisanim zakonom, koji su u demokratskom društvu
neophodni. Nije, dakle, dovoljno da se neko ograničenje
ili kazna mogu ocijeniti »korisnim«, »osnovanim«
ili »poželjnim«, nužno je, smatra predlagatelj,
da postoji »urgentna« društvena potreba za nekim
ograničenjem ili kaznom. Ograničenje ili kazna mora,
dakako, biti razmjerna legitimnosti cilja koji se štiti,
a razlozi koji opravdavaju ograničenje ili kaznu moraju
biti važni i dostatni.

Tijekom postupka predmet je bio dostavljen na odgovor Hrvatskom
državnom saboru te je od Ministarstva pravosuđa zatraženo
stručno mišljenje u povodu prijedloga.

Sabor je odgovorio da je predmet upućen Odboru za Ustav,
Poslovnik i politički sustav Zastupničkog doma Sabora,
a Ministarstvo pravosuđa, te zasebno i Uprava za građansko
pravo, odgovorili su Sudu.

Ministarstvo je na upit o primjeni članka 25. Zakona obavijestilo
Sud da je kod općinskih sudova u Republici, počev
od 1991. pa do kraja 1998., zaprimljeno ukupno 720 predmeta u
primjeni osporene odredbe. Uprava za građansko pravo Ministarstva
pravosuđa u bitnom iznijela je stajalište da skraćivanje
postupka, kakvo je propisano osporenom odredbom, dovodi do veće
pravne sigurnosti ne samo za tužitelja već jednako
tako i za tuženika, te da osporeni članak nije nesuglasan
Ustavu.

Ustavni sud prihvatio je prijedlog za pokretanje postupaka za
ocjenu suglasnosti s Ustavom u pogledu odredaba stavaka 2., 3.,
4. i 5. osporenog članka 25. Zakona, a nije prihvatio prijedlog
za pokretanje postupka i za ukidanje stavka 1. tog članka.
U izreci navedene odredbe ukinute su polazeći od sljedećih
razloga:

Hitnost postupka, sama po sebi, nije protivna Ustavu jer teži
brzom i učinkovitom pružanju pravne zaštite.
No, postupovne odredbe svakog pravno uređenog postupka usmjerene
su u pravcu zaštite različitih, katkada i međusobno
oprečnih legitimnih interesa. One trebaju ostvariti mogućnost
za brzu i ekonomičnu pravnu zaštitu radi stabilnosti
i funkcioniranja pravnog poretka. One, istodobno, moraju osigurati
zaštitu i drugih legitimnih interesa: utvrđivanje istine
i zakonito odlučivanje, te pružiti jamstvo strankama
na jednakost u postupku i pošteno suđenje. Jasno je da
ove odredbe i zaštitna dobra koja se njima ostvaruju stoje,
ili mogu stajati u određenoj suprotnosti, pa je potrebno njihovo
pažljivo odmjeravanje i uravnoteženje da bi postupovni
sustav u svojoj ukupnosti bio usklađen. Zbog toga svaki zahvat
u procesnu građu - u pravcu ubrzavanja postupka ili iz drugih
razloga - mora biti pažljivo odabran.

Osporenim odredbama stavaka 2. - 5. članka 25.
Zakona o javnom priopćavanju narušavaju se neki odnosi
iz Zakona o parničnom postupku.

Stavkom 2. - po kojem se prvo ročište za glavnu raspravu
mora održati u roku od osam dana od kada je tužba zaprimljena
u sudu - dovodi se u pitanje primjena odredaba stavka 1. članka
286., stavka 4. članka 293. u svezi s člankom 286.,
po kojima se ročište mora odrediti tako da se strankama
ostavi dovoljno vremena za pripremu, a najmanje osam dana od primitka
poziva. Time se posebno dovodi u pitanje ravnopravnost stranaka,
jer se tuženiku u pravilu neće moći dati dovoljno
vremena za pripremu za prvo ročište, dok tužitelju
to vrijeme i ne treba.

Određivanje roka za donošenja odluke o žalbi protiv
odluke suda prvog stupnja (stavak 3.) - osim što ne vodi
računa o realnostima sudskog postupka, pa je zbog toga
i neučinkovito - skraćuje vrijeme za razmatranje
žalbe i, u određenim slučajevima, otežava
donošenje pravilne i zakonite odluke.

Ograničenje za iznošenje novota u žalbi protiv
presude (stavak 4.) u praksi ne donosi mnogo koristi, ali se može
negativno odraziti na mogućnost utvrđivanja (materijalne)
istine i donošenje zakonite odluke. Isto vrijedi i za stavak
5. koji je u funkciji ostvarenja ograničenja iz stavka
4. članka 25.

Citirane odredbe mogu utjecati na ograničavanje slobode
mišljenja i izražavanja misli, posebice u tisku i drugim
sredstvima javnog priopćavanja (stavci 1. i 2. članka
34. Ustava). One su posebno nepovoljne za tuženika (nakladnika),
dok je tužitelj, po prirodi svog položaja u parnici,
manje pogođen.

Temeljne slobode i prava građanina i čovjeka mogu se
ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda
i prava drugih ljudi, te pravni poredak, moral i zdravlje (članak
16. Ustava).

No, ograničenja - osim što se moraju zasnivati na
zakonu i slijediti Ustavom određene ciljeve - moraju biti
razmjerna potrebama za ostvarenje tih ciljeva (načelo razmjernosti).
To znači da ograničavajuća pravna pravila
moraju biti prikladna za ostvarenje postavljenog legitimnog cilja,
da ona ne smiju biti oštrija (stroža) nego što
je neophodno te da moraju biti uravnotežena u odnosu između
Ustavom zajamčenog prava pojedinca i interesa pravnog poretka
i drugih ljudi.

Postoji legitimni interes za hitnost postupka iz članka
25. Zakona o javnom priopćavanju, jer štetu počinjenu
u javnim medijima informacijom o osobnom ili obiteljskom životu
ili kojom se vrijeđaju privatnost, dostojanstvo, ugled, čast
ili koje drugo Ustavom ili zakonom zaštićeno pravo
osobe, treba što prije reparirati. Drugo je pitanje udovoljavaju
li osporene odredbe već opisanom načelu razmjernosti.

Zaštitno dobro koje se štiti tim odredbama nije takvo
da bi postupak za naknadu štete iz članka 25. morao
biti najhitniji od svih parničnih postupaka (hitniji od
postupka u radnim sporovima, zbog smetanja posjeda, u obiteljskim
stvarima itd.). Njegova bi se zaštita na zadovoljavajući
način mogla postići blažim mjerama, tj. s manje
hitnosti.

Odredbe iz stavaka 2. - 5. članka 25. Zakona
o javnom priopćavanju (u prevelikoj mjeri) ograničavaju
ustavna prava na jednakost u postupku pred sudom i pred zakonom
(stavak 1. članka 14. Ustava), zatim pravo na pravično
suđenje (alineja 1. stavka 1. članka 29. Ustava) koje
se po ustaljenom stajalištu Ustavnog suda odnosi na sve pravno
regulirane postupke, a ne samo na kaznene postupke i pravo na
slobodu mišljenja i izražavanja misli (stavci 1. i 2.
članka 34.), pa ih je zbog toga trebalo ukinuti.

Stavkom 1. osporenog članka ne povređuju se ustavne
slobode i prava, pa u odnosu na ovu odredbu prijedlog za ocjenu
ustavnosti nije prihvaćen.

Ova se odluka temelji na odredbama članaka 41. i 53. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
br. 99/99).

Broj: U-I-131/1998.
Zagreb, 3. veljače 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 20/2000-286