### NN 40/2016 (30.4.2016.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-55/14-9 od 14. travnja 2016.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1059

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Arme Vagner Popović, predsjednice vijeća, Ane Berlengi Fellner i Mirjane Čačić, članova vijeća, te sudske savjetnice Ivane Mamić Vuković, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Metronet telekomunikacije d.d. za telekomunikacijske usluge, Zagreb, Ulica grada Vukovara 269/d, protiv rješenja tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije (sada: Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti), Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9., uz sudjelovanje zainteresirane osobe Hrvatski Telekom d.d., Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9., radi utvrđivanja prava na naplatu usluga kolokacije, na sjednici vijeća održanoj 14. travnja 2016.,

presudio je

I. Tužbeni zahtjev se usvaja.

II. Poništava se rješenje Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/13-03/21, urbroj: 376-04-14-15 od 25. travnja 2014.

III. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenom odlukom u točki I. izreke djelomično je usvojen zahtjev tužitelja i naloženo Hrvatskom Telekomu d.d. Zagreb sklapanje dopune Ugovora o međusobnom povezivanju kojim će se Hrvatski Telekom d.d. obvezati na plaćanje naknade za uslugu kolokacije koju mu Metronet telekomunikacija d.d. pruža primjenjujući po načelu reciprociteta istu cijenu koju Metronet telekomunikacija d.d. plaća Hrvatskom Telekomu d.d. za istu uslugu na razini gradova i županija, dok je točkom II. izreke u preostalom dijelu zahtjev tužitelja odbijen.

Tužitelj u tužbi navodi da je pokrenuo regulatorni spor temeljem članka 20. ZEK-a s obzirom da nije uspio mirnim putem ugovoriti s HT-om sklapanje dopune Ugovora o međupovezivanju, a kojom bi se među ugovornim stranama utvrdili svi uvjeti i cijene za uslugu zakupa tehničkog prostora tužitelja na lokaciji Zagreb, Ulica grada Vukovara 269/d (dalje u tekstu: usluga kolokacije ili usluga zakupa tehničkog prostora), jer je HT osporavao pravo tužitelja da uopće naplaćuje bilo kakvu naknadu za uslugu kolokacije pozivajući se na odredbe članka 3.3. Standardne ponude za usluge međupovezivanja HT-a. Smatra neprihvatljivim i bez ikakvog obrazloženja utemeljeno određivanje cijene usluge kolokacije primjenom načela reciprociteta za »istu« uslugu koju tužitelj plaća HT-u na razini gradova i županija. Usluga kolokacije koju pruža HT te cijene i način izračuna cijena za mjesečni najam kolokacijskog prostora utvrđene su Standardnom ponudom HT-a za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji (dalje u tekstu: SP RUO), a koju je HT objavio u skladu s Odlukom tuženika donesenom u postupku analize tržišta veleprodajnog (fizičkog) pristupa mrežnoj infrastrukturi (uključujući dijeljeni ili potpuni izdvojeni pristup) na fiksnoj lokaciji. Kolokacijske prostorije HT-a nisu niti izbliza opremljene kao što je opremljen podatkovni centar tužitelja koji se uz to nalazi u zakupljenom prostoru u poslovnoj zoni u Zagrebu, pa se izračun naknade za uslugu kolokacije koju tužitelj naplaćuje HT-u mora temeljiti na tužiteljevim, a ne na HT-ovim troškovima, što je tužitelj detaljno obrazložio u svom očitovanju od 21. veljače 2014., ali tuženik o dokaznim prijedlozima tužitelja nije odlučio niti je u obrazloženju osporenog rješenja naveo razloge. Tuženik je na usmenoj raspravi od 6. veljače 2014., usvojio prijedlog HT-a te je zaključkom naložio tužitelju dostavu detaljne specifikacije troškova mjesečnog zakupa tehničkog prostora (usluge kolokacije) i način izračuna navedenog troška. Ukazuje da je navedena radnja u vođenju postupka proturječna obrazloženju pobijanog rješenja jer ako tužitelju nije bila određena regulatorna obveza troškovne usmjerenosti cijena tada nije bilo osnove da tuženik naloži tužitelju dostavu specifikacije i načina izračuna cijene predmetne usluge. Tuženik u obrazloženju navodi da iako je nesporno da tuženiku nije određena regulatorna obveza troškovne usmjerenosti to ne isključuje primjenu obveze transparentnosti i nediskriminacije iz članka 58. stavak 2. ZEK-a. Tužitelj posebno ukazuje da je u dokumentu Analize tržišta tuženik napravio jasnu razliku u načinu određivanja pojedinih obveza u okviru regulatorne obveze transparentnosti koju je odredio HT-u i regulatorne obveze transparentnosti koju je odredio svim ostalim operatorima sa značajnom tržišnom snagom na mjerodavnom tržištu (dalje: alternativni operatori). Naime, tuženik je odredio da standardna ponuda HT-a mora sadržavati i dio u kojem će se definirati uvjeti korištenja zajedničkog prostora (kolokacija) zajedno s rokovima, uvjetima i cijenama pružanja usluge, dok je za minimalne ponude međupovezivanja alternativnih operatora naveo da iste mogu sadržavati i dio u kojem će se definirati uvjeti usluge kolokacije, zajedno s rokovima, uvjetima i cijenama pružanja usluga. Zaključuje da je tuženik zaista držao da je bilo nužno regulirati cijene usluge kolokacije koju pružaju alternativni operatori tada je takvu obvezu mogao odrediti samo u postupku donošenja Odluke o analizi tržišta, a ne pobijanim rješenjem kojim se rješava spor između dvije strane u sporu. Na ovaj način tuženik je nezakonito izmijenio pravomoćnu Odluku o analizi tržišta te proširio opseg obveza koje su tužitelju nametnute predmetnom Odlukom, dok su obveze ostalih alternativnih operatora koji su također u svojim minimalnim ponudama uvjeta povezivanja objavili cijene usluge kolokacije ostale neizmijenjene, iako su njihove cijene slične iznosu mjesečne naknade koju je tužitelj odredio svojom Minimalnom ponudom. Ovakvim postupanjem tuženik je povrijedio načelo zaštite stečenih prava stranaka iz članka 13. ZUP-a. Tuženik u obrazloženju nije naveo na kojoj zakonskoj osnovi temelji izmjenu prava i obveza tužitelja te zašto je izmijenio prava i obveze samo jednog od alternativnih operatora iako je Odlukom o analizi tržišta i pripadajućim dokumentom Analiza tržišta naveo da se pravo naplate naknade za uslugu kolokacije određuje svim alternativnim operatorima. Također je tuženik propustio odlučiti i o zahtjevu tužitelja da HT-u naloži da tužitelju plaća mjesečne naknade za uslugu zakupa tehničkog prostora i to počevši od dana 1. kolovoza 2013. do dana donošenja rješenja pa je na taj način bez ikakvog obrazloženja uskratio tužitelju pravo naplate mjesečnih naknada za razdoblje od kolovoza 2013. godine do dana donošenja pobijanog rješenja. Tuženik je postupio suprotno i članku 98. stavak 3. ZUP-a i iz razloga jer proširuje opseg primjene odluke u ovom sporu između dvije suprotstavljene strane i na buduće odnose između tužitelja i potencijalnih novih korisnika tužiteljeve usluge kolokacije iako predmetnu obvezu uopće nije utvrdio u izreci pobijanog rješenja. Tuženik je izdvojio samo jednog alternativnog operatora i izmijenio mu opseg regulatornih obveza suprotno propisanim ZEK-om i ZUP-om čime je tužitelj diskriminiran u odnosu na ostale adresate Odluke o analizi tržišta koji su također objavili cijene usluge kolokacije u svojim minimalnim ponudama. Iako je tuženik utvrdio da je nesporno da tužitelju nije određena regulatorna obveza troškovne usmjerenosti cijena istovremeno je odredio cijenu predmetne usluge primjenom načela reciprociteta prema iznosu cijene kolokacije koju HT naplaćuje tužitelju te je stoga de facto ipak regulirao cijenu usluge kolokacije, slijedom čega je obrazloženje pobijanog rješenja proturječno te proširuje obveze utvrđene izrekom pa je stoga nerazumljivo i nezakonito. Naglašava da je člankom 58. stavak 2. ZEK-a propisano da tužitelj može zatražiti od operatera kojemu je određena obveza nediskriminacije objavu Standardne ponude na temelju koje drugi operatori neće biti obvezni plaćati dodatne troškove koji nisu nužni za pružanje zatražene usluge. Standardna ponuda mora biti podrobno rasčlanjena u skladu s potrebama tržišta te mora sadržavati pripadajuće rokove, uvjete i cijene usluga. Predmetna obveza transparentnosti sastoji se u objavljivanju standardne ponude a što je tuženik u potpunosti izvršio objavom Minimalne ponude međupovezivanja Metroneta (dalje u tekstu: Minimalna ponuda) te je u članku 13.1. Minimalne ponude odredio uvjete i cijenu za korištenje kolokacije. U skladu s Odlukom o Analizi tržišta tuženika od 28. svibnja 2013., u postupku Analize tržišta završavanja (terminacije) poziva u vlastitu mrežu koje se pruža na fiksnoj lokaciji te pripadajućim dokumentom Analize tržišta završavanja (terminacije) poziva u određenu javnu komunikacijsku mrežu koje se pruža na fiksnoj lokaciji (dalje u tekstu: Analiza tržišta) Minimalna ponuda objavljena je 1. srpnja 2013., a u primjeni je od 1. kolovoza 2013. Tuženik pogrešno tumači predmetnu odredbu članka 58. stavak 2. ZEK-a jer je u biti izjednačuje s odredbama članka 62. ZEK-a kojima je utvrđeno u kojim slučajevima tuženik može odrediti pojedinom operatoru regulatornu obvezu nadzora cijena uključujući i regulatornu obvezu troškovne usmjerenosti cijena. Objavom Minimalne ponude i svih cijena usluga koje su vezane uz pružanje usluga završavanja (terminacije poziva) u vlastitu javnu komunikacijsku mrežu tuženik je u potpunosti udovoljio regulatornoj obvezi transparentnosti i nediskriminacije koje su mu određene u postupku analize mjerodavnog tržišta. Ako je tuženik na temelju saznanja do kojih je došao u rješavanju ove upravne stvari zaključio da je potrebno izmijeniti Minimalnu ponudu tužitelja kako bi se ista uskladila s odredbom članka 58. stavak 2. ZEK-a, tada je trebao postupiti u skladu s odredbom članka 58. stavak 3. ZEK-a i provesti postupak izmjene Minimalne ponude tužitelja kao i Minimalnih ponuda svih alternativnih operatora. Pobijanim rješenjem tuženik je izmijenio iznos mjesečne naknade za uslugu kolokacije tužitelja, a da pritom nije pokrenuo postupak za izmjenu Minimalne ponude tužitelja te je na taj način izazvao pravnu nesigurnost ne samo za tužitelja nego i za sve zainteresirane osobe jer je naložio primjenu cijena različitih od onih koje su javno objavljene u Minimalnoj ponudi. Upravo je svrha objave minimalnih, odnosno standardnih ponuda ostvarenje načela transparentnosti i povjerenja u objavljene uvjete i cijene kako bi svi operatori koji su već ostvarili ili su zainteresirani za uspostavu međupovezivanja imali uvid u sve podatke koji su značajni za uspostavu ili održavanje međupovezivanja. Tuženik je počinio grubu povredu načela zakonitosti iz članka 5. ZUP-a i načela utvrđivanja materijalne istine iz članka 8. ZUP-a. Predlaže Sudu da donese presudu kojom se pobijano rješenje poništava u cijelosti.

U odgovoru na tužbu tuženik prvenstveno ističe prigovor nepostojanja pretpostavki za vođenje upravnog spora obzirom da je upravna tužba tužitelja podnesena nepravodobno. Tužitelj je rješenje zaprimio 25. travnja 2014., a uvidom u dostavljenu tužbu razvidno je da je sud istu zaprimio 27. svibnja 2014., dok je zadnji dan roka podnošenja tužbe bio 26. svibnja 2014. Predlaže Sudu da tužbu odbaci. Podredno, ukoliko sud ocijeni da su ipak ispunjene pretpostavke za vođenje upravnog spora, tužitelj osporava sve tužiteljeve prigovore. Navodi da je tužitelj tražio donošenje rješenja kojim se HT-u nalaže sklopiti dopunu ugovora o međusobnom povezivanju kojim će se ugovoriti svi uvjeti naknade za uslugu kolokacije koju tužitelj pruža HT-u po kojem će se utvrditi da tužitelj ima pravo na naplatu naknada za uslugu kolokacije počevši od 1. kolovoza 2013. kao dana donošenja rješenja. S obzirom na to da pravo tužitelja na naplatu usluge kolokacije nije bilo osporeno od strane HT-a predmet spora u konačnici je bio iznos naknade za uslugu kolokacije koju tužitelj pruža HT-u, a koju je tužitelj odredio u iznosu od 12.000,00 kn. U postupku je utvrđeno da tužitelj ima pravo na naknadu za uslugu kolokacije koju pruža HT-u, ali je bio među strankama sporan iznos naknade slijedom čega je na tužitelju bio teret dokaza osnovanosti navedenog iznosa sukladno članku 47. stavak 3. Zakona o općem upravnom postupku. Tužitelj je u tijeku postupka odbio dostaviti specifikaciju navedene naknade, a HAKOM je uzimajući u obzir nesporno pravo tužitelja na naplatu naknade za uslugu kolokacije osporenim rješenjem usvojio zahtjev tužitelja u dijelu koji se odnosi na određivanje obveze HT-u za sklapanje dopune ugovora za uslugu kolokacije. U odnosu na zahtjev tužitelja da se HT-u odredi obveza plaćanja iznosa od 12.000,00 kn HAKOM isti nije mogao usvojiti jer tužitelj nije dokazao osnovanost navedenog iznosa pa je odredio HT-u obvezu plaćanja navedene usluge u onom iznosu u kojem tužitelj istu uslugu plaća HT-u. Tužitelj u prvom redu zanemaruje činjenicu da je kao podnositelj zahtjeva bio obvezan dokazati osnovanost svog zahtjeva točnije naknade koju potražuje za uslugu kolokacije u svojim prostorima. Tuženiku je regulatornim obvezama nediskriminacije i transparentnosti, koje su mu određene kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom na tržištu završavanja (terminacije) poziva u vlastitu mrežu koje se pruža na fiksnoj lokaciji određeno da ne smije tražiti od ostalih operatora plaćanje dodatnih troškova koji nisu nužni za pružanje navedene usluge. Dodatno tužitelj u svojoj Minimalnoj ponudi na str. 10. naveo je da će omogućiti operatorima smještaj prijenosne opreme u svrhu uspostave međupovezivanja u objektima na svojim lokacijama (kolokacija) uz naknadu stvarnih troškova. Stoga, kako bi HAKOM mogao ocijeniti je li iznos od 12.000,00 kn opravdan u smislu da ne sadrži dodatne troškove koji nisu nužni za pružanje usluge kolokacije tj. da je riječ o stvarnom trošku, je tražio od tužitelja dostavu specifikacije navedene cijene koju isti nije dostavio. Tužitelj je opravdanost navedene cijene dokazao Cjenikom usluge kolokacije poslužitelja koja je maloprodajna usluga, međutim u ovom sporu riječ je o utvrđivanju opravdanosti iznosa naknade usluge kolokacije međupovezivanja, koja je veleprodajna usluga. HAKOM nije ocijenio potrebnim izvođenje dokaza provođenja očevida na okolnost utvrđivanje razlike između podatkovnog prostora Metroneta i kolokacijskog prostora HT-a jer navedeni dokazni prijedlog u konkretnom slučaju nije bio relevantan. Naime, nesporna je činjenica da se prostori operatora međusobno razlikuju pa tako i podatkovni centar Metroneta i kolokacijski prostor HT-a, a provođenjem predloženog očevida ne bi se moglo utvrditi koji sve troškovi čine cijenu usluge kolokacija međupovezivanja koji pruža Metronet u svom podatkovnom centru što je zapravo meritum spora. Nadalje napominje da u konkretnom slučaju ne može biti govora o izmjeni opsega regulatornih obveza već o rješavanju spora izemđu operatora u svezi izvršenja istih. Tako je izreka osporenog rješenja u skladu s regulatornim obvezama koje su određene tužitelju, a koje isti nije primjenjivao na propisani način prilikom definiranja naknade korištenja usluge kolokacije. Tužitelj pogrešno zaključuje da je traženje specifikacije cijene usluge kolokacije moguće jedino u okviru regulatorne obveze troškovne usmjerenosti iz članka 62. Zakona o elektroničkim komunikacijama. Kako u okviru regulatorne obveze nediskriminacije i transparentnosti iz članka 58. stavak 2. ZEK-a tužitelj ne smije tražiti od ostalih operatora plaćanje dodatnih troškova koji nisu nužni za pružanje usluge kolokacije. HAKOM je poštivanje navedenih regulatornih obveza mogao jedino utvrditi na način da zatraži specifikaciju iznosa od 12.000,00 kn. Dodatno, sam Metronet je u svojoj Minimalnoj ponudi naveo da će navedena cijena biti temeljena na stvarnom trošku. Stoga je jasno da u predmetnom slučaju nije riječ o regulaciji cijene usluge kolokacije nego o rješavanju regulatornog spora između stranaka u sporu temeljem članka 20. ZEK-a. Tužitelju nije izmijenjeno pravo određeno Analizom tržišta jer nisu izmijenjene odredbe Analize tržišta vezano uz pravo na pružanje usluge kolokacije i stoga nema govora o povredi članka 13. ZUP-a. Vezano uz prigovor tužitelja da nije odlučeno o dijelu njegova zahtjeva kojim bi se HT-u naložilo plaćanje predmetne naknade za razdoblje od 1. kolovoza 2013. do dana donošenja rješenja ističe da je nesporna ovlast HAKOMA rješavati sporove između stranaka u vezi ugovornih odnosa koji se odnose na međupovezivanje, međutim ugovorne obveze između stranaka mogu biti predmet reguliranja od dana donošenja osporavanog rješenja, a što je u skladu sa shvaćanjem Suda kako je to navedeno u presudi broj Us-330/2010. Navodi da u konkretnom slučaju nije riječ o obvezi kojom se proširuje opseg primjene osporavanog rješenja i na buduće odnose tužitelja i novih korisnika predmetne usluge. Naime, HAKOM se u obrazloženju referirao na obvezu nediskriminacije koja za tužitelja proizlazi iz Analize tržišta, a u okviru koje je tužitelj obvezan svim operatorima pružati usluge pod istim uvjetima. Navedeno podrazumijeva i naknadu za uslugu kolokacije, pa stoga nije riječ o novoj obvezi koja bi trebala biti utvrđena u izreci već je riječ o pojašnjenju već postojećih obveza tužitelja. Iz obrazloženja rješenja je moguće isčitati zaključak HAKOMA da naknada za uslugu kolokacije podliježe obvezama propisanim Analizi tržišta što upućuje da Metronet ne može odrediti na komercijalnoj osnovi neovisno o obvezama iz članka 58. stavak 2. ZEK-a. Prigovori materijalno-pravne prirode svode se na tvrdnju da tuženik pogrešno tumači članak 58. stavak 2. ZEK-a i izjednačuje ga s člankom 62. ZEK-a. Tužitelj smatra da je objavom Minimalne ponude i iznosa naknade zakupa tehničkog prostora u cijelosti ispunio regulatornu obvezu transparentnosti. Navedeno shvaćanje je neprihvatljivo i time se gubi svrha i smisao Analize tržišta, jer podrazumijeva da sadržaj objavljenog dokumenta nije bitan, odnosno da ne mora odgovarati određenim regulatornim obvezama. HAKOM pojašnjava da je tužitelju u okviru regulatorne obveze pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže bila određena mogućnost pružanja usluge kolokolacije međupovezivanja, ali ukoliko je isti odlučio pružiti navedenu uslugu morao je uvjete i cijene iste urediti u svojom Minimalnoj ponudi. Minimalna ponuda se od standardne ponude iz članka 58. ZEK-a razlikuje jedino u opsegu usluga. U svim drugim značajkama Minimalna ponuda mora ispunjavati sve uvjete koji vrijede i za standardnu ponudu, pa tako i načelo da ista ne sadržava dodatne troškove koji nisu nužni za pružanje pojedine usluge. Stoga je tužitelj prilikom određivanja naknade za uslugu kolokacije bio obvezan pridržavati se prethodno navedenih obveza. HAKOM nije tražio od tužitelja da dokaže troškovnu usmjerenost cijene usluge kolokacije jer regulatorna obveza troškovne usmjerenosti istome nije za tu uslugu niti bila određena. Naime troškovna usmjerenost podrazumijeva da bi tužitelj morao dokazati da spomenuta cijena proizlazi iz njegovih troškova uključujući razumnu stopu povrata ulaganja. Predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba u ovom sporu Hrvatski Telekom d.d. (dalje u tekstu: HT) navodi da je tužitelj sukladno Analizi tržišta 2013. odnosno odluci objavio Minimalnu ponudu uvjeta međupovezivanja u javnoj nepokretnoj komunikacijskoj mreži koja je stupila na snagu 1. kolovoza 2013. U Minimalnoj ponudi u članku 6.2.4. stoji da će Metronet omogućiti operatoru na njegov zahtjev smještaj prijenosne opreme operatora u svrhu uspostave međupovezivanja u objektima na lokaciji Metroneta uz naknadu stvarnih troškova, a na temelju sklopljenog posebnog ugovora o kolokaciji. Međutim u članku 13.1. Minimalne ponude tužitelj definira cijene usluga kolokacije gdje za mjesečni zakup tehničkog prostora za smještaj vlasniku tog telekomunikacijskog ormara uz rezervaciju i potrošnju električne energije potražuje iznos od 12.000,00 mjesečno ne objašnjavajući tijekom upravnog postupka kako i na koji način je određen trošak zakupa, zašto je trošak zakupa prostora za četiri pristupne točke na međupovezivanje tužitelja isti, po kojoj cijeni je određena naplata električne energije te je li predmetni trošak uopće stvaran. Tužitelju je sukladno Odluci analize tržišta 2013. određena regulatorna obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže. Smatra da tužitelj određivanjem neopravdano visokih naknada za uslugu kolokacije u svojoj Minimalnoj ponudi sprečava ostvarivanje pristupa svojoj mreži u svrhu međupovezivanja te time postupa postupa protivno ZEK-u i regulatornim obvezama pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže, nediskriminacije te obveze transparentnosti budući da uvjetuje ostvarivanje međupovezivanja sa svojom mrežom plaćanjem naknade za usluge kolokacije koje nisu temeljene na stvarnim troškovima kako se to navodi u članku 6.2.4. Minimalne ponude. Smatra netočnim stajalište tužitelja vezano uz prigovor povrede zaštite stečenih prava iz članka 13. ZUP-a. Predlaže da Sud odbije tužbu kao neosnovanu i potvrdi ispravnost osporenog rješenja u cijelosti.

Podneskom od 18. siječnja 2016. tužitelj se očitovao na navode tuženika i zainteresirane osobe u njihovim odgovorima na tužbu tužitelja. Ponovno naglašava, a što je isticao tijekom cijelog postupka, da se u regulatornom sporu koji se vodi između dva operatora prema članku 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama ne može ispitivati visina naknade za uslugu kolokacije budući da je ista utvrđena Minimalnom ponudom uvjeta međupovezivanje tužitelja te da se izmjena Minimalne ponude mora provesti sukladno odredbama ZEK-a. Izmjene standardnih odnosno Minimalnih ponuda operatora tuženik može naložiti odlukom nakon provedenog postupka Analize mjerodavnog tržišta u skladu s odredbom članka 58. stavak 2. ZEK-a. Poziva se na presudu Visokog upravnog suda Republike Hrvatske, poslovni broj: UsII-56/14 od 26. studenog 2015. (»Narodne novine«, broj 2/16.) u upravnom sporu tužitelja OT-Optima Telekom d.d. protiv odluke tuženika radi rješavanja spora u vezi utvrđivanja prava na naplatu dodatnih usluga međupovezivanja kojom presudom je usvojen tužbeni zahtjev tužitelja i poništeno rješenje tuženika od 25. travnja 2014. Iz obrazloženja presude vidljivo je da se predmetni upravni spor vodio o istom pravnom pitanju kao i u ovom upravnom sporu te tužitelj drži da je pravno shvaćanje Suda primjenjivo i na ovaj upravni spor. Navodi kako tuženik u odgovoru na tužbu ne poriče činjenicu da pobijanim rješenjem nije odlučio o svim zahtjevima tužitelja niti je u obrazloženju naveo razloge zbog kojih nije prihvatio zahtjev tužitelja te po prvi put u svom odgovoru na tužbu obrazlaže svoje postupanje. Tuženik dodatno citiranjem dijela jedne rečenice iz konteksta obrazloženja presude Upravnog suda, poslovni broj: Us-330/10 pokušava prikazati da je njegova argumentacija zasnovana na sudskoj praksi što je netočno. U dijelu obrazloženja na koji se tuženik poziva Upravni sud zaključuje da tuženik pokušava osporenim rješenjem (rješenje tuženika od 2. prosinca 2009.) retroaktivno izmijeniti sadržaj drugog prethodno donesenog rješenja tuženika (djelomično rješenje od 26. siječnja 2009.) s obzirom na to da prilikom njegovog donošenja nije razmotrio sve posljedice koje će ono proizvesti.

Također se i u odnosu navoda iz odgovora na tužbu zainteresirane osobe poziva na presudu Suda poslovni broj: UsII-56/14. Ukazuje da na stranici 4-5 tužbe iznio argumentaciju da je tuženik pobijanim rješenjem izmijenio i proširio opseg regulatornih obveza određenih Odlukom o analizi tržišta te da je na taj način povrijedio načelo stečenih prava koje je tužitelj imao prema Odluci o analizi tržišta a ne pobijanim rješenjem kako to pogrešno zaključuje zainteresirana osoba. Navodi da ostaje kod tužbenog zahtjeva.

Tužbeni zahtjev je osnovan.

Odlučujući o zakonitosti osporene odluke u granicama tužbenog zahtjeva Sud je razmotrio sva pravna i činjenična pitanja kao i dokaze na kojima je utemeljeno pobijano rješenje tuženika, nakon čega je ocijenio da je osporenim rješenjem povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Prvenstveno Sud ističe neosnovanim prigovor tužitelja vezan za nepravovremenost tužbe. Naime, iz spisa predmeta proizlazi da je tužitelj osporeno rješenje zaprimio dana 25. travnja 2014., kao i da je tužbu predao Sudu preporučenom pošiljkom (R 32598911 6 HP-Zagreb) dana 26. svibnja 2014., kao zadnjeg dana roka za podnošenje tužbe.

Osporeno rješenje tuženika od 25. travnja 2014., doneseno je u povodu zahtjeva tužitelja od 17. prosinca 2013., sukladno članku 20. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11., 133/12. i 80/13.), za pokretanje regulatornog spora protiv Hrvatskog Telekoma d.d. radi utvrđivanja prava na naplatu usluga kolokacije koje tuženik pruža Hrvatskom Telekomu d.d. te sklapanja odgovarajuće dopune Ugovora o međusobnom povezivanju nepokretne javne komunikacijske mreže Hrvatskog Telekoma d.d. i javne komunikacijske mreže tužitelja.

Proizlazi da su tužitelj i Hrvatski Telekom d.d. sklopili dana 23. studenog 2005., Ugovor o međusobnom povezivanju, a nakon toga i odgovarajuće izmjene i dopune toga Ugovora (Ic Ugovor), temeljem kojeg su uspostavile funkcionalno međupovezivanje. Odlukom Vijeća HAKOM-a, klasa: UP/I-344-01/12-03/07, urbroj: 376-11-13-4 od 28. svibnja 2013., u postupku analize tržišta završavanja (terminacije) poziva u vlastitu mrežu koje su pruža na fiksnoj lokaciji te pripadajućim dokumentom Analiza tržišta završavanja (terminacije) poziva u određenu javnu komunikacijsku mrežu koja se pruža na fiksnoj lokaciji (dalje u tekstu: Analiza), koja je sastavni dio te Odluke, tužitelju i drugim operatorima sa značajnom tržišnom snagom navedenim u točki I. izreke rješenja određena je u točki III. izreke obveza nediskriminacije (za članak 59. ZEK-a), obveza transparentnosti uz obvezu objave minimalne ponude uvjeta međupovezivanja (članak 58. ZEK-a) te obveza nadzora cijena (članak 62. ZEK-a).

Sukladno regulatornoj obvezi transparentnosti tužitelj je bio obvezan objaviti Minimalnu ponudu uvjeta međupovezivanja kao dokument s detaljnom tehničkom specifikacijom pružanja usluge završavanja (terminacije) poziva, odnosno usluge međupovezivanja s definiranim mrežnim značajkama, uvjetima, rokovima i cijenama pod nazivom Minimalna ponuda. HAKOM je u sklopu regulatorne obveze transparentnosti određene tužitelju Odlukom Vijeća od 28. svibnja 2013., na stranici 62. Analize (odredba 8.3.) odredio da Minimalna ponuda međupovezivanja alternativnih operatora može sadržavati dio kojim će se definirati uvjeti korištenja zajedničkog prostora (kolokacije) zajedno s rokovima, uvjetima i cijenama pružanja usluge.

U skladu s Odlukom Vijeća HAKOM-a od 28. svibnja 2013., te pripadajućeg dokumenta Analiza tužitelj je objavio Minimalnu ponudu 1. srpnja 2013., sa primjenom od 1. kolovoza 2013., kojom je u članku 13.1. odredio uvjete i cijene za korištenje kolokacije.

U postupku pokrenutom po zahtjevu tužitelja, Hrvatski Telekom d.d. Zagreb je priznao osnovanost naplate mjesečne naknade za uslugu kolokacije ali je osporio visinu mjesečne naknade za uslugu kolokacije prema Minimalnoj ponudi tužitelja od 12.000,00 kn.

Tuženik je temeljem odredbe članka 20. i članka 58. navedenog Zakona o elektroničkim komunikacijama, nakon održane usmene rasprave dana 6. veljače 2014., donio osporeno rješenje kojim je djelomično usvojio zahtjev tužitelja i naložio Hrvatskom Telekomu d.d. sklapanje dopune Ugovora o međusobnom povezivanju kojim će se obvezati na plaćanje naknade za uslugu kolokacije koju mu tužitelj pruža primjenjujući po načelu reciprociteta istu cijenu koju tužitelj plaća Hrvatskom Telekomu d.d. za istu uslugu na razini gradova i županija.

Međutim, osnovano tužitelj ukazuje da je u konkretnom slučaju odlučno pitanje primjene članka 58. stavak 2. navedenog Zakona o elektroničkim komunikacijama, a što je ovaj Sud već utvrdio u presudi posl.broj: UsII-56/14 od 26. studenog 2015., na koju ukazuje tužitelj. Naime Sud nalazi da primjena navedene odredbe Zakona o elektroničkim komunikacijama proizlazi upravo prema obvezi transparentnosti izraženoj u odredbama 8.3. Analize iz 2013. koji dokument tuženika je sastavni dio Odluke tuženika od 28. svibnja 2013. kojim je tuženiku utvrđena obveza objave Minimalne ponude.

Naime, ovaj Sud je u obrazloženju navedene presude, donesene u sporu tužitelja Optima Telekom d.d. i tuženika u identičnoj pravnoj stvari, iskazao stajalište da je tuženik u situaciji kada je tužitelj objavio Minimalnu ponudu, a na što ga je tuženik i obvezao trebao u slučaju potrebe za regulacijom tržišta postupiti prema odredbi članka 58. stavak 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama koji propisuje da Agencija može ako ocijeni potrebnim jedanput godišnje provesti postupak izmjene Standardnih ponuda, odnosno u ovom slučaju Minimalne ponude u svrhu provedbe regulatornih obveza koje određuje u skladu s odredbama ovog Zakona.

Stoga kako postupak nije proveden u odnosu na Minimalnu ponudu tužitelja od 1. srpnja 2013., to nije niti bilo uvjeta za donošenje rješenja povodom zahtjeva tužitelja na način da se djelomično usvoji njegov zahtjev i naloži Hrvatskom Telekomu d.d. sklapanje dopune Ugovora o međusobnom povezivanju na način kako je to odlučeno točkom I. izreke tog rješenja (primjenjujući načelo reciprociteta).

Stoga Sud smatra da se u primjeni članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama predmetni upravni spor ne može riješiti na način da se određuje drugačija cijena od cijene koja je iskazana u Minimalnoj ponudi dok je takva Minimalna ponuda na snazi.

Nadalje, osnovano tužitelj ukazuje da osporeno rješenje u odnosu na točku II. izreke nije obrazloženo sukladno odredbi članka 98. stavak 5. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09.), jer ne sadrži razloge zbog kojih nije usvojen dio zahtjeva za plaćanje naknade za uslugu kolokacije počev od 1. kolovoza 2013. Ovaj Sud je u nizu svojih odluka izrazio shvaćanje da odgovor na tužbu ne može zamijeniti obrazloženje rješenja kakvo ima u vidu navedena odredba Zakona o općem upravnom postupku.

U daljnjem postupku potrebno je odlučiti o zahtjevu tužitelja sukladno iznijetom pravnom shvaćanju suda.

Nakon što je omogućio strankama da se očituju o svim podnescima zaprimljenim tijekom upravnog spora, Sud je predmetni spor riješio bez rasprave budući je među strankama sporna primjena prava a stranke u tužbi i u odgovorima na tužbu nisu izričito zahtijevale održavanje rasprave. Naime, tužitelj je zakazivanje rasprave predložio tek u podnesku kojim se očitovao na odgovore na tužbu tuženika i zainteresirane osobe i kojim se pozvao na pravno shvaćanje ovog Suda iz presude posl. br. UsII-56/14 od 26. studenog 2015.

Imajući u vidu sve izloženo, Sud je temeljem odredbe članka 58. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10., 143/12. i 152/14.), tužbeni zahtjev usvojio i odlučio kao u izreci presude.

Broj: UsII-55/14-9

Zagreb, 14. travnja 2016.

Predsjednica vijeća

Arma Vagner Popović, v. r.

40 30.04.2016 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-55/14-9 od 14. travnja 2016.