### NN 4/2017 (13.1.2017.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5676/2014. od 8. prosinca 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

160

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Milorad Šormaz iz Korčule, kojeg zastupa Boris Majić, odvjetnik u Splitu, na sjednici održanoj 8. prosinca 2016. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kž-20/14-3 od 3. lipnja 2014.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Dubrovniku na ponovni postupak.

IV. Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5676/2014 od 31. ožujka 2015. prestaje važiti danom donošenja ove odluke.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je Milorad Šormaz iz Korčule (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupa Boris Majić, odvjetnik u Splitu.

Ustavna tužba je podnesena protiv presude Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kž-20/14-3 od 3. lipnja 2014. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) kojom je djelomično prihvaćena žalba Općinskog državnog odvjetnika u Metkoviću, te je presuda Općinskog suda u Metkoviću broj: K-196/11 od 14. studenoga 2013. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) preinačena u odluci o kaznenoj sankciji na način da je podnositelju izrečena kazna zatvora u trajanju od jedne (1) godine.

Prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim zbog kaznenog djela protiv sigurnosti platnog prometa i poslovanja – produljeno kazneno djelo zlouporabe stečaja iz članka 282. stavaka 1. i 2. u svezi s člankom 61. stavkom 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ) činjenično i pravno opisanog u izreci iste presude, te mu je za to djelo izrečena kazna zatvora u trajanju od jedne (1) godine. Na temelju članka 67. KZ-a primijenjena je uvjetna osuda tako da je izvršenje izrečene kazne odgođeno na vrijeme od tri (3) godine. Podnositelju je naloženo da na ime imovinskopravnog zahtjeva oštećeniku »Majsan« d.o.o. iz Korčule isplati iznos od 1.020.209,32 kuna.

1.1. Na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), podnositelj je zatražio odgodu izvršenja osporene presude, do donošenja odluke o ustavnoj tužbi.

Ustavni sud je rješenjem broj: U-III-5676/2014 od 31. ožujka 2015. privremeno, do donošenja odluke o ustavnoj tužbi podnositelja, odgodio ovrhu presude Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kž-20/14-3 od 3. lipnja 2014.

1.2. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu osporenim presudama povrijeđene temeljne slobode i ljudska prava zajamčena Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Optužnim prijedlogom broj: K-DO-128/08 od 15. lipnja 2009. podnositelju je stavljeno na teret da je u razdoblju od travnja 2006. do veljače 2009. godine kao direktor trgovačkog društva »Majsan« d.o.o. iz Korčule, znajući da je navedeno trgovačko društvo nesposobno za plaćanje zbog blokiranog žiroračuna u neprekidnom trajanju od 21. lipnja 2004. s namjerom da smanji buduću stečajnu masu, otuđivao imovinu društva u bescjenje, nije vodio poslovne knjige koje je po zakonu bio dužan voditi te je neovlašteno koristio isprave trgovačkog društva »Majsan«.

Presudom Općinskog suda u Korčuli broj: K-75/09-12 od 8. veljače 2010. podnositelj je oslobođen optužbe za počinjenje navedenih kaznenih djela. Drugostupanjski sud je presudom i rješenjem broj: Kž-121/10 od 27. svibnja 2011. djelomično potvrdio prvostupanjsku presudu dok je u odnosu na počinjenje kaznenog djela zlouporabe stečaja i protuzakonitog vođenja poslovnih knjiga predmet vraćen na ponovni postupak pred drugim sucem pojedincem.

2.1. Osporavanom prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim nakon što su u provedenom dokaznom postupku utvrđene sve relevantne činjenice na temelju kojih je prvostupanjski sud ocijenio da su se u podnositeljevom ponašanju ostvarila sva bitna subjektivna i objektivna obilježja kaznenog djela zlouporabe stečaja. Podnositelj je oslobođen optužbe za počinjenje kaznenog djela povrede obveze vođenja poslovnih knjiga.

Prvostupanjski sud je u obrazloženju presude, između ostalog, naveo:

»U ovom postupku nije prijeporno da je okrivljenik u vrijeme navedeno u izreci presude bio direktor trgovačkog društva Majsan d.o.o. Korčula, da je u tom svojstvu dana 05. ožujka 2004. godine zaključio Kupoprodajni ugovor sa svojom suprugom Nives Šormaz, ovjeren kod javnog bilježnika 08. ožujka 2004. godine, koji se odnosi na kupoprodaju stana opisanog u izreci presude ...

(...)

Međutim iz nalaza oba financijska vještaka proizlazi da Nives Šormaz stvarno nije platila kupoprodajnu cijenu tog stana u iznosu od 120.000,00 kuna, te je za taj iznos oštećena tvrtka 'Majsan' d.o.o., a navedeni dug Nives Šormaz prema 'Majsanu' d.o.o. je storniran 30. 09. 2006. godine nalogom okrivljenika knjigovođi, na način opisan u izreci presude, odnosno temeljnicom br. 06003 što je opisano kao usklađenje, a što nije praćeno vjerodostojnom dokumentacijom o stvarnom plaćanju toga duga, čime je za tvrtku 'Majsan' nastupila šteta u iznosu od 120.000,00 kuna.

Okrivljenik je s istim ciljem da smanji buduću stečajnu masu dana 30. rujna 2006. godine naložio svom knjigovođi da neosnovano zatvori potraživanja prema društvima 'Proing', 'Nakić' i 'Pea marketing', u iznosima navedenim u izreci presude.

Iz nalaza i mišljenja financijskog vještaka Romana Dedovića proizlazi da je u poslovnim knjigama izvršena kompenzacija za društva 'Proing' 184.203,09 kn, 'Nakić' 58.560,00 kn, te 'Pea marketing' 657.446,23 kn i da navedene kompenzacije nemaju u prilogu izjave o kompenzaciji.«

2.2. Drugostupanjski sud je žalbu podnositelja ocijenio neosnovanom zaključivši da je prvostupanjski sud na temelju pravilno i potpuno utvrđenog činjeničnog stanja, koje pouzdano proizlazi iz provedenih dokaza i njihove savjesne analize i ocjene, osnovano oglasio podnositelja krivim za navedeno kazneno djelo. Taj sud je ocijenio da prvostupanjski sud nije povrijedio odredbe materijalnog prava, niti je počinio bitnu povredu odredaba kaznenog postupka. Drugostupanjski sud je, međutim, prihvatio žalbu državnog odvjetnika te je prvostupanjsku presudu preinačio u odluci o kazni na način da je podnositelju izrečena bezuvjetna kazna zatvora u trajanju od jedne (1) godine.

U obrazloženju presude, drugostupanjski sud je, između ostalog, istaknuo:

»Općinski državni odvjetnik u svojoj žalbi pravilno ističe i tvrdi kako je prvostupanjski sud prema okrivljeniku nepravilno primijenio uvjetnu osudu, jer na strani istog nije pravilno cijenio otegotne okolnosti, a posebno njegovu višekratnu raniju osuđivanost, pa je stoga osuđujući dio presude trebalo preinačiti i okrivljenika osuditi na zatvorsku kaznu, koja kazna je jedino podobna za ostvarivanje svih vidova svrhe kažnjavanja iz čl. 50. KZ/97.

(...)

Nadalje, suprotno žalbenim navodima okrivljenika, prvostupanjski sud nije počinio niti jednu bitnu povredu odredaba kaznenog postupka, jer se prvostupanjska presuda ne temelji na nezakonitim dokazima, a to što su se vještački nalaz i mišljenje temeljili na egzaktno utvrđenim podacima to vještva ne čini nezakonitim. ...

Također, suprotno žalbenim tvrdnjama prvostupanjski sud je pažljivom analizom svih na glavnoj raspravi provedenih dokaza, poglavito vještačkih nalaza i mišljenja vještaka Romana Dedovića i Ivanke Sušić, koja vještva nisu u koliziji i ista su utemeljena, te svjedočkog iskaza svjedoka Dragana Josipa Knežević, i činjenice koje proizlaze iz pregledanih isprava, sasvim pouzdano ustanovio da je okrivljenik kritične prigode postupio upravo na način kako je to utvrđeno izrekom pobijane presude ...«

Podnositelj je istodobno s ustavnom tužbom podnio zahtjev za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude koji je presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kr-101/14-5 od 8. travnja 2015. odbijen kao neosnovan.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj ističe da su mu osporenim sudskim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 16., 29. stavcima 1. i 4. te 31. stavkom 1. Ustava. Iz navoda ustavne tužbe proizlazi da podnositelj povrijeđenim smatra i ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 2. alinejom 5. u vezi s alinejom 4. Ustava. Povredu navedenih ustavnih prava podnositelj obrazlaže činjenicom da su sudovi pogrešno i nepotpuno utvrdili činjenično stanje te pogrešno ocijenili dokaze. Smatra da osporene presude ne sadrže dostatno obrazloženje kao i da se temelje na nezakonitim dokazima. U ustavnoj tužbi također ističe da su sudovi propustili primijeniti blaži zakon koji propisuje zamjenu kazne zatvora radom za opće dobro.

Podnositelj nadalje navodi da je drugostupanjski sud presudu donio na sjednici žalbenog vijeća na koju nisu bili pozvani podnositelj i njegov branitelj, iako su to zatražili u žalbi protiv prvostupanjske presude.

U odnosu na navedeni prigovor ističe:

»U žalbi osuđenika od 21. siječnja 2014.g., a koja je razmatrana na Županijskom sudu u Dubrovniku 03. lipnja 2014.g., osuđenik i branitelj su molili nadležni sud da ih se o sjednici vijeća povodom citirane žalbe obavijeste o sjednici vijeća dostavom poziva.

Drugostupanjski sud toj zamolbi, unatoč tome što je odlučio promijeniti odluku o kazneno pravnoj sankciji u kaznu bez uvjetnog zatvora, ne samo da nije udovoljio, nego prema sadržaju presude o njoj uopće nije odlučio, jer je i ne spominje u presudi, pa je održao sjednicu bez nazočnosti osuđenika i branitelja, dakle ne dajući uopće razloge zašto zahtjevu obrane nije udovoljio.

Takvim postupanjima, drugostupanjski sud je onemogućio osuđeniku pristup sudu i povrijedio osuđenikovo pravo na obranu u žalbenom postupku i Ustavom RH zajamčeno pravo na pravično suđenje, a što je očito imalo bilo i od utjecaja na pravilno donošenje drugostupanjske odluke.«

Stoga predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine osporene presude te predmet vrati na ponovno odlučivanje.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. Ustavni sud je prigovore podnositelja razmatrao s aspekta članka 29. stavaka 1. i 2. alineje 5. u vezi s alinejom 4. Ustava koji glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o ... optužbi zbog kažnjivog djela.

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

(...)

– da se brani sam ...

– da mu se sudi u njegovoj nazočnosti, ukoliko je dostupan sudu,

(...)«

5. Sukladno članku 445. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.) kad drugostupanjski sud rješava o žalbi protiv presude prvostupanjskog suda donesene po skraćenom postupku, obje stranke obavijestit će se o sjednici vijeća drugostupanjskog suda ako je u prvostupanjskoj presudi izrečena kazna zatvora i ako su stranke zahtijevale da budu obaviještene o sjednici ili ako predsjednik vijeća ili vijeće drugostupanjskog suda misle da bi nazočnost stranaka ili jedne od njih bilo korisno za razjašnjenje stvari.

U žalbi protiv prvostupanjske presude od 21. siječnja 2014. podnositelj je izrijekom zatražio da ga se obavijesti o sjednici vijeća:

»Umoljava se naslovljeni sud obavijestiti potpisanog odvjetnika i okrivljenika dostavom pisanog poziva o sjednici vijeća.«

Drugostupanjski sud je u žalbenom postupku preinačio kaznu podnositelju iz uvjetne u bezuvjetnu kaznu zatvora, prihvativši žalbeni prigovor Općinskog državnog odvjetništva u Metkoviću da se u konkretnom slučaju svrha kažnjavanja može ostvariti jedino zatvorskom kaznom. Taj sud nije pozvao podnositelja i njegovog branitelja na sjednicu drugostupanjskog vijeća niti se u drugostupanjskoj presudi očitovao na navedeni zahtjev.

6. U predmetu Zahirović protiv Hrvatske (presuda, 25. travnja 2013., zahtjev br. 58590/11) Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) je utvrdio povredu članka 6. stavka 1. i stavka 3. točke (c) Konvencije zbog toga što je u žalbenom postupku pred Vrhovnim sudom podnositelju moralo biti omogućeno »da se brani sam«, a to nije učinjeno. ESLJP je zaključio da ovisno o okolnostima konkretnog slučaja može postojati obveza žalbenog suda omogućiti okrivljeniku »da se brani sam«, pa i onda kada na temelju domaćeg prava žalbeni sud ima diskrecijsko pravo odlučiti hoće li okrivljeniku pružiti priliku da bude nazočan na žalbenoj sjednici (što je slučaj u predmetu koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku). Naime, kada je žalbeni sud pozvan u potpunosti procijeniti krivnju ili nevinost nekog podnositelja u vezi s optužbama koje su protiv njega podnesene u pogledu ne samo argumenata koje je on naveo pred prvostupanjskim sudom, već i u pogledu argumenata koji su se odnosili na navodne propuste tog suda, da utvrdi sve relevantne činjenice i ispravno primijeni odgovarajuće materijalne i postupovne propise, potrebna je kao pitanje pravednosti prisutnost podnositelja na sjednici žalbenog vijeća. Istovjetno stajalište ESLJP je izrazio i u predmetu Lonić protiv Hrvatske (presuda, 4. prosinca 2014., zahtjev br. 8067/12).

U predmetu Arps protiv Hrvatske (presuda, 25. listopada 2016., zahtjev br. 23444/12) ESLJP je utvrdio da se navedena pravna stajališta odnose i na slučajeve u kojima se okrivljeniku sudi u skraćenom postupku te je izrečena uvjetna kazna zatvora.

7. U konkretnom slučaju drugostupanjski sud je bio pozvan procijeniti krivnju ili nevinost podnositelja ne samo u pogledu prigovora iznesenih pred prvostupanjskim sudom, već i u odnosu na prigovore iznesene u žalbi koji su se odnosili na propuste tog suda u pogledu potpunog utvrđivanja činjeničnog stanja te primjene mjerodavnog materijalnog i postupovnog prava.

Podnositelj je u žalbi osporavao optužbu, proglašenje krivnje i izrečenu kaznu. Naveo je da »nije imao namjeru smanjenja stečajne mase i nikada, poglavito, 30. 09. 2006. g. u knjigovodstvenoj dokumentaciji društva nije naložio storniranje cijene za stan koji je predmet postupka. Također, da nije naložio navedenog datuma zatvaranje potraživanja na ime isporučene robe.« Isticao je da je prvostupanjski sud pogrešno utvrdio činjenično stanje te da se nalazi provedenih vještačenja, kao i iskazi svjedoka, međusobno razlikuju.

8. Uzimajući u obzir sve navedeno, a osobito okolnost da je drugostupanjski sud preinačio kaznu podnositelju iz uvjetne u bezuvjetnu kaznu zatvora te da se nije očitovao na zahtjev podnositelja da on i njegov branitelj budu prisutni na sjednici žalbenog vijeća, Ustavni sud smatra da je drugostupanjski sud kao žalbeno tijelo u navedenim okolnostima povrijedio ustavna prava podnositelja da se brani sam i da mu se sudi u njegovoj nazočnosti.

9. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke ove odluke.

Rješenje Ustavnog suda broj: U-III-5676/2014 od 31. ožujka 2015. prestaje važiti danom donošenja ove odluke (točka IV. izreke).

10. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5676/2014

Zagreb, 8. prosinca 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Ingrid Antičević Marinović, v. r.