## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2919/2002 od 17. lipnja 2003.

### NN 111/2003 (15.7.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2919/2002 od 17. lipnja 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1526

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću
šestorice za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Petar Klarić,
predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Ivan Matija, Željko Potočnjak,
Agata Račan i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u povodu ustavne tužbe B. I.
iz Z., kojeg zastupa punomoćnik B. S., odvjetnik iz Z., na sjednici Vijeća
održanoj dana 17. lipnja 2003. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski sud u Zagrebu dužan je donijeti
presudu u pred­metu koji se vodi pred tim sudom, pod brojem: Pn-975/02, u
najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od šest (6) mjeseci, računajući od prvog
idućeg dana nakon dana objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog
zakona o Us­tav­nom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02-pročišćeni tekst) podnositelju ustavne tužbe, B. I. iz Z., J. 31,
određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka
1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst)
u iznosu od 5.500,00 kuna.

IV. Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit
će isplaćena iz državnog proračuna, u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva podnositelja za njezinu isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu dana 4.
prosinca 2002., temeljem odredbe članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02-pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), zbog nedonošenja sudske odluke u razumnom roku.

Predlaže da Ustavni sud odredi rok za donošenje
presude u predmetu koji se vodi pred Općinskim sudom u Zagrebu pod poslovnim
brojem: Pn-975/02, te da odredi primjerenu naknadu podnositelju zbog povrede
ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava, koju je počinio Općinski sud u
Zagrebu, ne odlučivši o pravima i obvezama podnositelja u razumnom roku.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom, primjenom članka 63. Ustavnog zakona,
uvidom u spis Općin­skog suda u Zagrebu, broj: Pn-975/02, utvrdio sljedeće
činjenice koje su pravno relevantne za odlučivanje o povredi ustavnog prava
podnositelja, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske:

– dana 31. svibnja
1990. godine, podnositelj je podnio tužbu Općinskom sudu u Zagrebu, protiv
tuženika »C. o.« d.d. Z., radi naknade materijalne štete koju je pretrpio u
prometnoj nezgodi, a predmet se vodio pod brojem: Pn-1784/90,

– 11. prosinca 1990.
održano je pripremno ročište, na kojem je tuženik dao odgovor na tužbu, u kojem
se usprotivio tužbenom zahtjevu u cijelosti, ističući prigovor isključive
odgovornosti tužitelja,

– 12. veljače 1991.
održano je ročište, na kojem je saslušan jedan svjedok i tužitelj, te je na
prijedlog tužitelja odgođeno do daljnje obavijesti o dokaznim prijedlozima,

– 15. veljače 1991.
tužitelj je podneskom specificirao tužbeni zahtjev,

– 4. travnja 1991.
održano je ročište na kojem je tužitelj predložio provođenje prometnog
vještačenja, te je ono i određeno,

– vještački nalaz i
mišljenje dostavljeni su sudu 9. rujna 1991.,

– 21. studenoga 1991. tužitelj je podneskom
predložio dodatno saslušavanje vještaka, s obzirom na promjenu vrijednosti nov­ca,

– na ročištu 11. veljače 1992. tužitelj je
zatražio rok u svrhu dokazivanja da je hrvatski državljanin, a u svezi sa
stvarnom nadležnošću suda (tužitelj je, naime, u to vrijeme bio građanin Bosne
i Hercegovine, s prebivalištem u B. L.),

– 26. ožujka 1992. tužitelj je izvijestio sud da
nije hrvatski državljanin,

– rješenjem od 6. travnja 1992. Općinski sud u
Zagrebu oglasio se stvarno nenadležnim (članak 36. stavak 1. točka G. tadašnjeg
Zakona o redovnim sudovima), te je predmet ustupljen (bivšem) Okružnom privrednom
sudu u Zagrebu, kao stvarno nadležnom,

– Okružni privredni sud u Zagrebu zaprimio je
ustupljeni spis predmeta dana 14. svibnja 1992., te se predmet kod tog suda
vodi pod brojem: P-2951/92,

– 11. travnja 1994.
(sada) Trgovački sud u Zagrebu donosi rješenje kojim se postupak prekida, jer
se tužitelj nalazi na području koje je zbog izvanrednih događaja odsječeno od
suda,

– 26. travnja 1994.
tužitelj obavještava sud da ima prebivalište u Zagrebu,

– 4. siječnja 1995.
tužitelj podneskom predlaže ponovo ustupiti spis Općinskom sudu u Zagrebu, koji
je zbog promjene propisa ponovo postao stvarno nadležan,

– na ročištu 14.
veljače 1995. tužitelju se podjeljuje rok da dostavi dokaz o hrvatskom
državljanstvu,

– 22. svibnja 1995.
tuženik u sporu podneskom obavještava sud da je u predmetnoj pravnoj stvari
pasivno legitimirana tuženikova poslovnica u D., prema mjestu gdje je do
štetnog događaja došlo,

– 7. lipnja 1995.
tužitelj obavještava sud da nije hrvatski državljanin, te traži nastavak
postupka, kao i podnescima od 3. listopada 1995., 4. listopada 1995. i 26.
veljače 1996.,

– 17. ožujka 1997.
Trgovački sud u Zagrebu rješenjem se oglašava stvarno nenadležnim (članak 8.
Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o sudovima), te se predmet ustupa
Općinskom sudu u Zagrebu, kao stvarno nadležnom,

– spis je zaprimljen u
Općinskom sudu u Zagrebu dana 5. lipnja 1997., te se vodi pod brojem:
Pn-5273/97,

– na ročištu održanom
4. studenoga 1997. nazočni prometni vještak je sugerirao provođenje
rekonstrukcije štetnog događaja, a tužitelju je podijeljen rok radi dostave
određenih dokaznih sredstava (fotografija lica mjesta),

– 26. ožujka 1998. sud
je od vještaka zatražio obavijest o visini predujma za rekonstrukciju, te je
vještak 2. travnja 1998. odgovorio,

– rješenjem suda od 8.
travnja 1998. naložena je tužitelju uplata predujma za provođenje
rekonstrukcije,

– 12. svibnja 1998.
tužitelj je podneskom odustao od prijedloga rekonstrukcije događaja, zbog
previsokog iznosa predujma, te je predložio daljnje saslušavanje svjedoka,

– na ročištu 5.
siječnja 1999. saslušani su svjedok i tužitelj,

– ročište 15. veljače
1999. je odgođeno, zbog izostanka pozvanog prometnog vještaka,

– na ročištu 17. ožujka
1999. vještak je dao dopunu nalaza i mišljenja, te je tužitelj sukladno tome
specificirao svoj tužbeni zahtjev,

– nova rasprava zakazana je za 14. travnja
1999., ali u spisu predmeta ne postoji zapisnik s te rasprave,

– glavna rasprava je
zaključena na ročištu 17. svibnja 1999. i s istim datumom donesena
prvostupanjska presuda, kojom je tužbeni zahtjev tužitelja usvojen,

– 2. srpnja 1999.
tuženik je podnio žalbu Županijskom sudu u Zagrebu,

– 5. lipnja 2000.
Županijski sud u Zagrebu vratio je Općinskom sudu spis zbog neuredne punomoći
tuženika, te je 3. listopada 2000. spis, s urednom punomoći, ponovo upućen
Županijskom sudu,

– rješenjem Županijskog
suda u Zagrebu, broj: Gž-9028/00 od 3. siječnja 2002., prvostupanjska je
presuda ukinuta i predmet vraćen sudu prvog stupnja na ponovno suđenje, te se
sada vodi pod brojem: Pn-975/02,

– 20. svibnja 2002. sud
je pozvao tužitelja na uplatu predujma za rekonstrukciju događaja po raspravnom
rješenju od 8. trav­nja 1998., u iznosu od 5.000,00 kn,

– podneskom od 28.
svibnja 2002. tužitelj je predložio provođenje rekonstrukcije zamolbenim putem,
pred Općinskim sudom u Delnicama,

– 5. lipnja 2002. sud
ponovo poziva tužitelja na uplatu predujma u iznosu od 4.500,00 kn,

– podneskom od 19.
lipnja 2002. tužitelj odbija uplatu predujma i predlaže ustupanje spisa
Općinskom sudu u Delnicama, koji će uz manje troškove angažirati vještaka za
provođenje rekonstrukcije,

– dopisom od 1. srpnja
2002. Općinski sud u Zagrebu traži od Općinskog suda u Delnicama podatke o
mogućim troškovima rekonstrukcije događaja, a Općinski sud u Delnicama odgovara
5. rujna 2002.,

– podneskom od 15.
listopada 2002. tužitelj obavještava sud da je spreman na uplatu predujma prema
obavijesti Općinskog suda u Delnicama,

– 25. listopada 2002.
Općinski sud u Zagrebu upućuje zamolnicu Općinskom sudu u Delnicama za
provođenje rekonstrukcije događaja.

OČITOVANJE OPĆINSKOG
SUDA U ZAGREBU

3. Na temelju članka
69. stavka 1. alineje 2. Ustavnog zakona, Ustavni sud je zatražio od Općinskog
suda u Zagrebu da se izjasni o navodima ustavne tužbe.

Općinski sud u Zagrebu
je 19. veljače 2003. godine dostavio ovom Sudu svoje očitovanje o navodima
ustavne tužbe u kojemu je navedena kronologija postupanja u predmetu, uz
zaključnu napomenu da Općinski sud u Delnicama do dana izrade očitovanja nije
postupio po zamolnici za provođenje rekonstrukcije i prometnog vještačenja. Uz
očitovanje, Sudu je dostav­ljena i preslika spisa broj: Pn-975/02.

PRAVO VAŽNO ZA
USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

4. Odredbom članka 29.
stavka 1. Ustava Republike Hrvat­ske, propisano je:

»Svatko ima pravo da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o
njegovim pravima i obvezama (...).«.

Odredbom članka 63.
Ustavnog zakona propisano je:

»(1) Ustavni sud će
pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u
slučaju kad o pravima i obvezama stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud
(...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno
odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje
teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni
sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede
njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama
podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz
državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za
njezinu isplatu.«.

*Ustavna tužba je osnovana.*

5. Povredu ustavnog prava na donošenje sudske
odluke u razumnom roku Ustavni sud razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog
pojedinog slučaja.

Razmatranjem razloga ustavne tužbe podnositelja
i uvida u spis Općinskog suda u Zagrebu, broj: Pn-975/02, Ustavni sud je
utvrdio da su se u ovom slučaju ostvarile pretpostavke za njegovo postupanje u
smislu odredbe članka 63. Ustavnog zakona.

Svoju odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim
utvrđenjima:

5.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Prvostupanjski parnični postupak započeo je 31.
svibnja 1990. godine, podnošenjem tužbe podnositelja Općinskom sudu u Zagrebu,
protiv tuženika »C. o.« d.d. Z., radi naknade štete.

Ustavna tužba podnesena je dana 4. prosinca
2002. godine, a do tog dana sudski postupak nije okončan, pa Ustavni sud
utvrđuje da postupak u ovom predmetu traje ukupno dvanaest (12) godina, šest
(6) mjeseci i tri (3) dana.

U predmetnom parničnom postupku donesena je
presuda suda prvog stupnja koja je ukinuta rješenjem drugostupanjskog suda od
3. siječnja 2002., pa Ustavni sud utvrđuje da ponovni prvostupanjski postupak,
računajući do dana podnošenja ustavne tužbe, traje jedanaest (11) mjeseci i
jedan (1) dan.

Zakon o potvrđivanju Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda i Protokola br. 1, 4, 6, 7 i 11 uz
Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine« –
Međunarodni ugovori, broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst i 8/99-ispravak, u
daljnjem tekstu: Zakon o potvrđivanju Konvencije) stupio je na snagu dana 5.
studenoga 1997. godine.

Od dana stupanja na
snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije, odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (u daljnjem tekstu: Europska
konvencija) čine, temeljem članka 140. Ustava Republike Hrvatske, dio unutarnjeg
pravnog poretka Republike Hrvatske. Dio unutarnjeg prav­nog poretka Republike
Hrvatske od tog dana čini i odredba članka 6. stavka 1. Europske konvencije pod
nazivom »Pravo na pošteno suđenje« koja, između ostaloga, propisuje:

»Radi utvrđivanja svojih
prava i obveza građanske naravi (...) svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku ispita njegov slučaj.«.

Pravo na donošenje
sudske odluke u razumnom roku čini dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvatske od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije (5.
studenoga 1997. godine). Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku je
ustavno pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga 2000. godine (dana
proglašenja Promjena Ustava). Ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka
prije 5. studenoga 1997. godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom
ustavnosudskih postupaka temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u
dotadašnjem prav­nom poretku Republike Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

Ustavni sud u konkretnom slučaju ocjenjuje da se
pravno relevantnim razdobljem s aspekta povrede prava na razumnu duljinu
trajanja sudskog postupka smatra razdoblje od 5. studenoga 1997. godine (to
jest, od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije) do 4.
prosinca 2002. godine (to jest, do dana podnošenja ustavne tužbe), što ukupno
iznosi pet (5) godina i dvadeset devet (29) dana.

5.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

Ustavni sud je utvrdio da je u razmatranom,
pravno relevantnom razdoblju, Općinski sud u Zagrebu, od radnji koje su
relevantne za meritorno odlučivanje o pravima i obvezama stranaka u predmetnom
sudskom postupku, održao šest ročišta za glavnu raspravu (4. studenoga 1997.,
5. siječnja 1999., 15. veljače 1999. – odgoda, 17. ožujka 1999., 14. travnja
1999. – nema zapisnika, 17. svibnja 1999.) i donio prvostupanjsku presudu.

Na ročištu od 5. siječnja 1999. saslušani su
tužitelj i jedan svjedok, dok je na ročištu od 17. ožujka 1999. vještak je dao
dopunu nalaza i mišljenja a tužitelj specificirao tužbeni zahtjev. Preostala
ročišta okončana su na način da je tužitelju podijeljen rok (4. studenoga
1997.), da je odgođeno (15. veljače 1999.), da je na njemu zaključena glavna
rasprava čitanjem dokumentacije (17. svibnja 1999.), dok o ročištu od 14.
travnja 1999. spisu pred­meta ne prileži zapisnik. Između ročišta održanog dana
4. studenoga 1997. i sljedećeg, koje je održano dana 5. siječnja 1999.,
proteklo je razdoblje od jedne (1) godine, dva (2) mjeseca i jednog (1) dana.

U tom razdoblju, kao i u ostalim razdobljima
između dvaju ročišta, odvijale su se ostale aktivnosti suda, a koje su se
sastojale u upućivanju dopisa odnosno otpravaka raspravnih rješenja, sve
isključivo u svezi s utvrđivanjem iznosa i uplatom predujma za provođenje
rekonstrukcije štetnog događaja i vještačenja uzroka njegova nastanka.

Nakon donošenja prvostupanjske presude, odnosno
podno­šenja žalbe tuženika protiv te presude (2. srpnja 1999.), Općinski sud u
Zagrebu dostavio je spis predmeta nadležnom sudu drugog stupnja, pri čemu
punomoć tuženika nije bila uredna, a zbog čega je Županijski sud u Zagrebu,
dana 5. lipnja 2000. (dakle nakon jedanaest (11) mjeseci i tri (3) dana od
podnošenja žalbe), spis vratio Općinskom sudu, radi uređenja punomoći. Spis je
ponovno vraćen drugostupanjskom sudu 3. listopada 2000., dakle jednu (1)
godinu, tri (3) mjeseca i jedan (1) dan od podnošenja žalbe, nakon čega je
drugostupanjski postupak trajao daljnju jednu (1) godinu i tri (3) mjeseca.

U nastavku prvostupanjskog postupka, po
donošenju ukidnog rješenja Županijskog suda u Zagrebu od 3. siječnja 2002.,
Općinski sud u Zagrebu nije zakazivao ročišta, već se postupak odvija
izvanraspravno, korespondencijom između suda, tužitelja i zamolbenog Općinskog
suda u Delnicama, koja se ponovno isključivo odnosi na utvrđivanje iznosa
predujma za provođenje rekonstrukcije štetnog događaja i vještačenja. Nakon 25.
listopada 2002., kada je upućena zamolnica za provođenje rekonstrukcije i
vještačenja zamolbenom sudu u Delnicama, pa do 6. veljače 2003., kada je izrađeno
očitovanje Općinskog suda u Zagrebu u povodu podnesene ustavne tužbe, u
postupku nije poduzeta niti jedna radnja, budući da, kako je razvidno, Općinski
sud u Delnicama po zamolnici nije postupio.

Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da u
konkretnom slučaju ne bi bila utemeljena tvrdnja da je Općinski sud u Zagrebu,
provodeći predmetni parnični postupak, bio neaktivan. Osobito pritom nisu
postojala značajnija razdoblja potpune neaktivnosti. Moguće je, međutim,
ocijeniti da, usprkos tome što je u razmatranom razdoblju održan relativno
velik broj ročišta i donesena prvostupanjska presuda, konkretni parnični
postupak, u razdoblju prije njezinog donošenja, a osobito u razdoblju nakon
njezinog ukidanja, nije vođen učinkovito i sukladno načelu ekonomičnosti
postupka. Navedeno je razvidno iz sadržaja raspravnih zapisnika s većine
održanih ročišta, te ostale dokumentacije koja prileži spisu predmeta, a iz
koje, pored ostalog, proizlazi da se je sud, između ročišta za glavnu raspravu,
usredotočio na prikupljanje informacija i utvrđivanje cijene prometnog
vještačenja odnosno rekonstrukcije, u mjeri znatno većoj nego što je to
uobičajeno u sudskoj praksi. Na taj je način, primjerice, od prijedloga
tužitelja da se rekonstrukcija provede pred zamolbenim sudom, do otpravljanja
zamolnice Općinskom sudu u Delnicama, proteklo pet mjeseci (28. svibnja 2002.
do 25. listopada 2002.). Pritom je potrebno spomenuti i činjenicu da taj
zamolbeni sud po zamolnici nikad nije postupio.

Uz navedeno, napominje
se da je nadležnom prvostupanjskom sudu ukidnim rješenjem suda drugog stupnja
naloženo da dokaz rekonstrukcijom događaja odnosno prometnim vješta­čenjem mora
provesti, a da mogućnost određivanja rekonstrukcije i prometnog vještačenja po
službenoj dužnosti i terećenja sredstava suda za troškove tih radnji, u
konkretnom slučaju ne postoji, slijedom odredbe članka 153. stavka 3. Zakona o
parničnom postupku u svezi s člankom 3. stavkom 3. istog Zakona.

Valja svakako istaknuti
i to kako je na ukupnu dugotrajnost predmetnog parničnog postupka znatnog
utjecaja imala činjenica da je postupak u razdoblju prije 5. studenoga 1997.
vođen iznimno sporo i neučinkovito, osobito u razdoblju kada je za njegovo
vođenje, sukladno tada važećim propisima, bio nadležan bivši Okružni privredni
sud odnosno Trgovački sud u Zagrebu.

Radi se o razdoblju od
6. travnja 1992., kada je Općinski sud u Zagrebu oglasio svoju nenadležnost, do
17. ožujka 1997., kada se je i Trgovački sud u Zagrebu oglasio nenadležnim tj.
o razdoblju od četiri (4) godine, jedanaest (11) mjeseci i jedanaest (11) dana,
u kojem taj, tada nadležni sud, nije poduzeo niti jednu relevantnu radnju
usmjerenu ka meritornom okončanju predmetnog parničnog postupka.

5.3. PONAŠANJE PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE

(TUŽITELJA U SUDSKOM POSTUPKU)

Podnositelj ustavne tužbe, kao tužitelj u
sudskom postupku, prema utvrđenju Ustavnog suda, nije pridonio duljini sudskog
postupka.

5.4. SLOŽENOST SUDSKOG PREDMETA

Dosadašnji tijek sudskog postupka ukazuje da se
u konkretnom slučaju radi o složenijoj sudskoj stvari, prije svega zbog
okolnosti da se raspoloživi dokazi, koji su izvedeni u tijeku ranijeg
prvostupanjskog postupka, odnose isključivo na samu činjenicu štete. Dokaz
rekonstrukcijom štetnog događaja i vješta­če­njem načina njegovog nastanka,
koji se prema ukidnom rješenju drugostupanjskog suda ima provesti, a čiji bi
rezultati trebali poslužiti utvrđivanju ostalih elemenata odgovornosti za
štetu, u sklopu svih okolnosti konkretnog slučaja (nepoznato vozilo koje je
prouzročilo štetni događaj, postojanje isključivo svjedoka predloženih po
tužitelju), ne jamči točno i potpuno utvrđenje činjenica odlučnih za
presuđenje.

Navedeno, međutim, po
ocjeni ovog Suda, ne predstavlja okolnost koja bi opravdavala vođenje ponovnog
prvostupanjskog postupka u trajanju od jedanaest mjeseci (računajući do dana
podnošenja ustavne tužbe), bez ikakvih pomaka, odnosno okolnost koja bi
opravdavala vođenje parničnog postupka radi naknade materijalne štete u ukupnom
trajanju od gotovo trinaest godina.

6. Slijedom iznijetog,
Ustavni sud ocjenjuje da je nerazumno dugim trajanjem predmetnog sudskog
postupka povrijeđeno us­tav­no pravo podnositelja da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud u razumnom roku odluči o njegovim pravima ili
obvezama, koje je zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Re­pub­like Hrvatske.

7. Imajući u vidu sve
navedene činjenice i okolnosti, u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao pod točkama I. i II. izreke odluke.

8. Sukladno odredbi
članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV.
izreke odluke.

Visinu naknade zbog
povrede ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku, Ustavni sud
u pravilu određuje za razmatrano, pravno relevantno razdoblje, uz iznimnu moguć­nost
uvažavanja nerazumno dugog razdoblja potpune neaktivnosti suda i prije 5.
studenoga 1997. godine, što ovisi o osobitim okolnostima svakog pojedinog
slučaja.

Pri utvrđivanju visine
naknade, temeljem članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, Ustavni sud uzima u
obzir sve okolnosti slučaja, uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i
socijalnih prilika u Republici Hrvatskoj.

9. Odluka o objavi
(točka V. izreke) temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-2919/2002
Zagreb, 17. lipnja 2003.

USTAVNI SUD
REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
Vijeća **dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 111/2003-1526