## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IX-3122/2005 od 19. srpnja 2005.

### NN 90/2005 (25.7.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IX-3122/2005 od 19. srpnja 2005.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1824**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću za
odlučivanje o žalbama protiv odluka o razrješenju sudačke dužnosti i odluka o
stegovnoj odgovornosti suca, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica
Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potočnjak i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku odlučivanja o žalbi
I. D. iz Z., koju zastupaju B. Š., M. M. i A. M., odvjetnici u Z., protiv
odluke Državnog sudbenog vijeća, broj: Sp-16/04 od 9.
lipnja 2005. godine, na sjednici održanoj 19. srpnja 2005. godine, jednoglasno
je donio

## ODLUKU

I. Žalba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«

```
Obrazloženje
```

```

```

1. I. D. iz Z., na temelju ovlaštenja sadržanog u
članku 98. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), podnijela je 15. srpnja 2005. godine žalbu protiv
odluke Državnog sudbenog vijeća broj: Sp-16/04 od 9.
lipnja 2005. godine.

2. Osporenom odlukom Državnog sudbenog vijeća
utvrđena je odgovornost žaliteljice, jer je kao uredujući sudac u više
parničnih predmeta vođenih pred Općinskim sudom u Supetru, suprotno odredbama
mjerodavnih zakona, donijela rješenja o postavljanju odvjetnika, M. J., B. K. i
Z. V., kao privremenih zastupnika tuženika, prethodno ne provjerivši na pouzdan
način je li boravište tuženika doista nepoznato. Prema osporenoj odluci,
žaliteljica je naznačenim radnjama zlouporabila položaj i prekoračila službene
ovlasti, čime je počinila stegovno djelo opisano u članku 20. stavku 2. točki
1. Zakona o Državnom sudbenom vijeću (»Narodne novine«, broj 58/93., 49/99.,
31/00. – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, 129/00., i 59/05. – odluka
Ustavnog suda Republike Hrvatske). Slijedom navedenog, žaliteljici je na
temelju članka 21. stavka 1. točke 3. Zakona o Državnom sudbenom vijeću
izrečena stegovna kazna razrješenja od dužnosti.

U preostalom dijelu osporene odluke odbijen je
zahtjev za pokretanje stegovnog postupka protiv žaliteljice radi zlouporabe
položaja i prekoračenja službene ovlasti, uslijed postojanja sumnje da je kao
predsjednica Općinskog suda u Supetru, suprotno odredbama Sudskog poslovnika,
vršila raspodjelu parničnih predmeta na način da je sebi dodjeljivala u rad
veći broj spisa kojima je predmet bio utvrđenje prava vlasništva na
nekretninama u kojima su tuženici označeni kao osobe nepoznatog boravišta.
Ujedno, žaliteljica je osporenom odlukom oslobođena i od stegovne odgovornosti
da je zlouporabila položaj i prekoračila službene ovlasti kada je u više
parničnih postupaka donosila presude zbog izostanka, netočno utvrdivši u
zapisniku s ročišta za glavnu raspravu da skrbnik ili privremeni zastupnik
tuženika na to ročište nije pristupio.

3. Obrazlažući izricanje stegovne kazne
razrješenja od dužnosti, Državno sudbeno vijeće navodi kako je svojom odlukom
od 27. siječnja 2005. godine pokrenulo stegovni postupak protiv žaliteljice
zbog postojanja osnovane sumnje da je počinila stegovno djelo zlouporabe
položaja i prekoračenja službene dužnosti, a na zahtjev predsjednika
Županijskog suda u Splitu.

Tijekom postupka su kao nesporne utvrđene
činjenice da je žaliteljica bila uredujući sudac u stotinu i četrnaest (114)
parničnih predmeta u kojima su tuženici u tužbenom zahtjevu naznačeni kao osobe
nepoznatog boravišta. U tim predmetima žaliteljica je kao prvu radnju u
postupku donosila rješenja kojima se odvjetnici u S., M. J., B. K. ili Z. V.,
postavljaju za privremene zastupnike. Nespornom je utvrđena i činjenica da
žaliteljica nije posebno provjeravala činjenicu nepoznatosti boravišta
tuženika.

Nadalje je kao nesporno utvrđeno da u svih
stotinu i četrnaest predmeta privremeni zastupnici, bez iznimke, nisu
pristupali ročištima zakazanim radi raspravljanja o tužbenom zahtjevu.

Na temelju tako utvrđenog činjeničnog stanja,
Državno sudbeno vijeće zauzelo je pravno stajalište prema kojem je
postavljanjem privremenog zastupnika suprotno odredbama mjerodavnih zakona te
neprovjeravanjem činjenice nepoznatosti boravišta tuženika, kao i opetovanim
postavljanjem istih privremenih zastupnika tuženicima kod kojih je u tužbenom
zahtjevu deklarirano njihovo nepoznato boravište, iako je iskustveno znala da
postavljeni privremeni zastupnici ne dolaze na zakazana ročišta za održavanje
glavne rasprave, žaliteljica svjesno propuštala zaštititi prava tuženika u
postupku. Time je, prema ocjeni Državnog sudbenog vijeća, žaliteljica postupala
suprotno smislu mjerodavnih odredaba Zakona o parničnom postupku (»Narodne
novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03.) kojima se uređuje
institut postavljanja privremenog zastupnika.

Ujedno, brojnost navedenih propusta, neovisno o
činjenici da je sam postupak postavljanja privremenog zastupnika formalno
proveden sukladno mjerodavnim odredbama Zakona o parničnom postupku, prema
stajalištu Državnog sudbenog vijeća izraženom u osporenoj odluci, upućuje na
žaliteljičino prekoračenje službene ovlasti i zlouporabu službene dužnosti.

4. U žalbi žaliteljica ističe da je pri
donošenju osporene odluke, u dijelu u kojemu se izriče stegovna kazna
razrješenja od dužnosti, pogrešno utvrđeno činjenično stanje. Nadalje navodi da
je Državno sudbeno vijeće pri donošenju osporene odluke počinilo bitne povrede
postupka te da je povrijeđen zakon na njezinu štetu. Ujedno žaliteljica
osporava i odluku o stegovnoj kazni.

Obrazlažući pogreške u utvrđivanju činjeničnog
stanja, žaliteljica navodi da tijekom provedenog postupka nisu izvedeni svi
nužni dokazi, uslijed čega je bilo onemogućeno donošenje pravilne odluke glede
ispunjenja zakonskog bića djela iz zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka.
Žaliteljica posebno navodi da je propušteno utvrđenje činjenica jesu li
tuženici u svim parničnim postupcima stvarno i bili nepoznatog boravišta.

Bitnu povredu postupka žaliteljica nalazi u
tvrdnji da obrazloženje osporene odluke sadrži utvrđenja koja ne korespondiraju
s njezinom izrekom. Smatra da je u konkretnom slučaju Državno sudbeno vijeće
prekoračilo granice opisa djela sadržanog u zahtjevu za pokretanje stegovnog
postupka.

Povredu materijalnog propisa žaliteljica nalazi
u činjenici da joj nije utvrđen umišljaj za počinjenje stegovnog djela koje joj
se stavlja na teret, niti su u osporenoj odluci utvrđene radnje dovoljne da bi
se utvrdilo postojanje prekoračenja službene dužnosti ili zlouporabe položaja.

Osporavajući odluku o stegovnoj kazni,
žaliteljica ističe da njezine radnje počinjene u konkretnom slučaju svakako ne
zaslužuju izricanje najteže stegovne kazne.

5. Zaključno, podnositeljica predlaže da Ustavni
sud njezinu žalbu usvoji, osporenu odluku ukine i predmet vrati Državnom
sudbenom vijeću na ponovni postupak.

*Žalba nije
osnovana.*

6. Tijekom postupka odlučivanja o žalbi Ustavni
sud nije utvrdio da bi činjenično stanje u konkretnom slučaju bilo pogrešno ili
nepotpuno utvrđeno, niti je utvrdio postojanje bitnih povreda postupka.

Odlučujuće činjenice utvrđene su sukladno
mjerodavnim odredbama sadržanim u članku 8. Zakona o kaznenom postupku
(»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i
63/03. – pročišćeni tekst). Neizvođenje svih predloženih dokaznih sredstava u
konkretnom slučaju nije utjecalo na potpunost i pravilnost utvrđenja svih
odlučujućih činjenica i okolnosti za donošenje odluke o stegovnoj kazni, tim
više što su one tijekom postupka bile nesporne. Utvrđivanje jesu li svi
tuženici u spornim parničnim postupcima stvarno bili nepoznatog boravišta ne
utječe na činjenicu da je žaliteljica kao prvu radnju u postupku donosila
rješenje o postavljanju privremenog zastupnika, što nije u suglasnosti s
člankom 84. stavkom 1. Zakona o parničnom postupku, koji glasi:

»Ako se u tijeku postupka pred prvostupanjskim
sudom pokaže da bi redovan postupak oko postavljanja zakonskog zastupnika
tuženiku trajao dugo, tako da bi zbog toga za jednu ili obje strane mogle
nastati štetne posljedice, sud će tuženiku postaviti privremenog zastupnika.«

7. Ustavni sud nije utvrdio ni da je
obrazloženje osporene odluke, u dijelu u kojemu se ono odnosi na razloge za
izricanje stegovne kazne razrješenja od dužnosti, kontradiktorno sa sadržajem
izreke. Iz obrazloženja osporene odluke proizlazi utvrđenje da je žaliteljica
radnjama koje nisu bile u suglasnosti s odredbama mjerodavnih zakona svjesno
zanemarivala prava tuženika u postupku, čime je počinila stegovno djelo koje
joj se stavlja na teret. Iskustvena spoznaja o činjenici da postavljeni
privremeni zastupnici bez izuzetka ne dolaze na zakazane glavne rasprave
upućuje i na postojanje svijesti pri zanemarivanju osnovnih prava tuženika u
postupcima u kojima se odlučuje o imovinskim interesima znatnije vrijednosti.

8. Predsjednik Županijskog suda u Splitu podnio
je 3. prosinca 2004. godine zahtjev za pokretanje stegovnog postupka broj:
Su-911/04. protiv žaliteljice zbog stegovnog djela iz članka 20. stavka 2.
točke 1. Zakona o Državnom sudbenom vijeću, dok je osporenom odlukom
žaliteljici utvrđena stegovna kazna razrješenja od dužnosti.

Članak 20. stavak 2. točka 1. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću glasi:

»Sudac odgovara za počinjena stegovna djela.

Stegovna djela jesu:

1. zlouporaba položaja ili prekoračenja službene
ovlasti (...)«

Članak 21. stavak 1. točka 3. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću glasi:

»Za počinjena stegovna djela mogu se izreći
sljedeće stegovne kazne:(...)

3. razrješenje od dužnosti (...)«

Iz navedenih zakonskih odredaba razvidno je da
je osporena odluka donesena unutar granica postavljenih zahtjevom za pokretanje
stegovnog postupka te unutar Zakonom utvrđene kazne koja se može izreći za
počinjenje stegovnog djela. Slijedom iznijetoga, žalbeni navod žaliteljice da
su tijekom postupka prekoračene granice postavljene zahtjevom za provođenje
stegovnog postupka ocijenjen je neosnovanim.

9. Zaključno, razmatrajući u osporenoj odluci izrečenu
stegovnu kaznu, Ustavni sud je ocjenjuje primjerenom. Takva ocjena poglavito
proizlazi iz činjenice mnogobrojnosti slučajeva u kojima žaliteljica nije
osigurala zakonom propisanu zaštitu prava tuženika u postupku.

Prema ocjeni ovog Suda na izricanje drugačije
stegovne kazne, a s obzirom na sve okolnosti konkretnog slučaja, ne utječe ni
činjenica dosadašnje nekažnjavanosti žaliteljice niti njezini dosadašnji radni
rezultati.

10. Slijedom iznijetoga, utvrdivši da je žalba
protiv osporene odluke Državnog sudbenog vijeća neosnovana, na temelju članka
98. stavka 2. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

Točka II. izreke utemeljena je na odredbama
sadržanim u članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-IX-3122/2005

Zagreb, 19. srpnja 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE
HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

**Agata Račan**, v. r.

Odluka, NN 90/2005-1824