## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1536/2008 od 16. travnja 2008.

### NN 53/2008 (9.5.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1536/2008 od 16. travnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1852**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. G. iz Z., kojeg zastupa
punomoćnik Lj. P. V., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 16. travnja 2008.
godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja u odnosu na točku I. izreke rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine, u dijelu koji
se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102.
stavka 1. t. 2. Zakona o kaznenom postupku, te se u odnosu na pritvorsku osnovu
iz članka 102. stavka 1. t. 2. Zakona o kaznenom postupku ukidaju:
– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka
2008. godine i
– rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-161/08 od 15. veljače 2008.
godine.
II. Ustavna tužba se odbija u odnosu na točku I. izreke rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine, u dijelu koji
se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102.
stavka 1. t. 4. Zakona o kaznenom postupku.
III. Predmet se, u ukinutom dijelu, vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni
postupak.
IV. Ova odluka će se objaviti u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnijeta je protiv rješenja Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine. Tim
rješenjem, u točki I. izreke odbijene su žalbe okrivljenih J. M., R. P., I. P.,
A. P., J. P. i I. G. (podnositelja ustavne tužbe), podnijete protiv rješenja
Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-161/08 od 15. veljače 2008. godine, kao
neosnovane. Točkom 2. izreke, Vrhovni sud Republike Hrvatske djelomično je
prihvatio žalbu Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (u
daljnjem tekstu: USKOK), te je preinačio prvostupanjsko rješenje, tako da je
pritvor protiv okrivljenih J. M., R. P., I. P. i J. P. produljio i po osnovi iz
članka 102. stavka 1. t. 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj
110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 111/03. – u daljnjem
tekstu: ZKP), a protiv okrivljenog M. J. produljen je pritvor po osnovi iz
članka 102. stavka 1. t. 4. ZKP-a.
Navedenim prvostupanjskim rješenjem, na temelju članka 107. stavka 1. ZKP-a
produljen je pritvor protiv okrivljenih J. M., R. P., I. G., I. P., A. P. i J.
P. po osnovi iz članka 102. stavka 1. t. 4. ZKP, a u odnosu na podnositelja
ustavne tužbe i po osnovi iz članka 102. stavka 1. t. 2. ZKP-a, u tijeku
postupka nakon podignute optužnice zbog kaznenog djela iz članka 347. stavka 1.
i dr. Kaznenog postupka (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 50/00.,
129/00., 51/01., 111/03. i 190/03. – u daljnjem tekstu: KZ). Tim rješenjem
ukinut je pritvor protiv okrivljenog M. J., određen i produljivan po osnovi iz
članka 102. stavka 1. t. 2. i 3. ZKP-a, te nije prihvaćen prijedlog da se
pritvor protiv okrivljenih J. M., R. P., I. P., A. P., M. J. i J. P. produži i
po osnovi iz članka 102. stavka 1. t. 2. i 3. ZKP-a, te protiv podnositelja
ustavne tužbe po osnovi iz članka 102. stavka 1. t. 3. ZKP-a.
2. U opširnoj ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu produljenjem pritvora
po osnovama iz članka 102. stavka 1. t. 2. i 4. ZKP-a i odbijanjem njegove žalbe
povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članka 14. stavka 2., 16. stavka
2., članka 22. stavka 1. i 2., članka 24. stavka 3., članka 25. stavka 2.,
članka 28., članka 29. i članka 54. Ustava Republike Hrvatske.
2.1. Podnositelj opisuje i događaje koji su prethodili početku kaznenog
postupka, navodeći da je od trenutka objave u medijima od strane najviših
dužnosnika Republike Hrvatske o uhićenju osoba, među kojima i tri
potpredsjednika Hrvatskog fonda za privatizaciju (u daljnjem tekstu: Fond), od
kojih je jedan i podnositelj, stvaran pritisak na tijela pravosuđa koji su tek
trebali započeti istragu. Smatra da su nadležni sudovi od početka slijedili
zahtjeve USKOK-a, te da se zbog toga, sve do danas, okrivljeni nalaze u
pritvoru. Navodi da je provedena tajna istraga, koja je rezultirala podizanjem
optužnice. Smatra da su državni i pravosudni dužnosnici koji su objavili
uhićenje tzv. grupe »M.« znali da sve ono što su pri tomu iznosili javnosti za
podnositelja nije točno, te da on ne čini grupu s ostalima. Ističe da ga se
tereti za primanje mita samo za jednu peku za pečenje mesa u vrijednosti oko
300,00 kuna, te za troškove noćenja u M. C., za oko 200,00 eura. Pritvaranje i
proglašenje istrage tajnom podnositelj povezuje s političkim okolnostima u
Republici Hrvatskoj. U ustavnoj tužbi detaljno iznosi tijek događanja od
njegovog uhićenja nadalje.
Navodi da bi istraga, da je vođena u skladu sa ZKP-om, u odnosu na njega trebala
biti završena najviše u roku od mjesec dana, a da nije završena niti u roku od 6
mjeseci, te je trajanje istrage produljeno za još tri mjeseca. Podnositelj u
velikom dijelu ustavne tužbe osporava i određivanje i produljenje pritvora
tijekom istrage, navodeći i obrazlažući da su tijekom vođenja istrage i
podnesenom optužnicom, broj: Uk-84/07 od 12. veljače 2008. godine, povrijeđene
odredbe ZKP-a.
Svi ovi navodi, a koji čine veliki dio ustavne tužbe, nisu mjerodavni u
konkretnom ustavnosudskom postupku, jer se ne odnose na odluke i postupke koji
su neposredno prethodili ustavnosudskom postupku.
2.2. U odnosu na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, koji je neposredno
prethodio ovom ustavnosudskom postupku, podnositelj navodi da je zaključivanje
sudova, prilikom određivanja pritvora protiv podnositelja, iz osnove članka 102.
stavka 1. t. 2. ZKP-a, nelogično i suprotno činjenicama koje su sudu poznate.
Naime, Vrhovni sud navodi kao mogućnost utjecaj podnositelja na VIII-okr. S.,
koji je cijelo vrijeme sudu nedostupan. Podnositelj kao potvrdu toga navodi da
je Republika Hrvatska službeno zatražila izručenje VIII-okr. S. od B. i H., te
da je taj zahtjev BiH odbila, jer je S. njezin državljanin. VIII-okr. ima
saznanje o kaznenom postupku, jer mu je zahtjev za pokretanje istrage predočen
prilikom davanja hrvatskog zahtjeva za izručenje, a ima i izabranog branitelja.
Potom, da je, prema podnesenoj optužnici, jedini dokaz protiv podnositelja i
VIII-okr. transkript telefonskih razgovora između njih prije pokretanja istrage,
a podnositelj smatra da na sadržaj tog transkripta ne mogu utjecati niti on niti
VIII-okr., bili oni u pritvoru ili na slobodi. Podnositelj ističe da ga se je
pretvorilo u zakonskog taoca VIII-okr. S., koji se neće dobrovoljno prijaviti
sudu u Hrvatskoj. Nadalje, da je USKOK predložio u optužnici da se S. sudi u
odsutnosti, a time je, smatra podnositelj, otpao ovaj pritvorski razlog.
U odnosu na pritvorski razlog iz članka 102. stavka 1. t. 4. navodi da ta
pritvorska osnova u odnosu na njega ne postoji. Naime, da je nakon podnošenja
optužnice u kojoj je USKOK optužio podnositelja neposredno i za novo kazneno
djelo iz članka 337. stavka 4., u pokušaju, i prije nego je optužnica stupila na
snagu, izvanraspravno vijeće ocijenilo da je to djelo učinjeno pod naročito
teškim okolnostima. Smatra to potezom za kojim se poteže kada nema dovoljno
dokaza protiv okrivljenika, pa mu se, iz iste činjenične osnove, imputira
dodatno djelo u stjecaju. Smatra nemogućom tvrdnju sudova da je javnost posebno
uznemirena naročito teškim načinom izvršenja djela u konkretnom slučaju, jer je
to nemoguće zbog činjenice da je istraga vođenja tajno. Javnost smatra
izmanipuliranom prezentacijom afere u medijima, te smatra da je javnost potpuno
nezainteresirana za ovaj kazneni postupak.
Postavlja pitanje postoje li kriteriji koje primjenjuju sudovi i USKOK u odnosu
na ovu pritvorsku osnovu. Smatra da ne postoje, a takvo postupanje ističe
suprotnim stajalištu Ustavnog suda, izraženom u odlukama broj: U-III-3698/2003 i
U-III-4286/2007.
Smatra da osporena rješenja nisu obrazložena u skladu s odredbom članka 103. ZKP-a,
budući da su stereotipna i po sadržaju neosnovana, nelogična i potpuno
proizvoljna.
Također, podnositelj navodi da su sudovi na njegovu štetu povrijedili jedan od
osnovnih zakonskih i ustavnih principa, princip o razmjernosti mjera koje treba
iskoristiti za osiguranje prisustva okrivljenog u kaznenom postupku.
Zaključuje da je mlada osoba, do sada nekažnjavan, s blistavom obrazovnom i
poslovnom karijerom, koju je nastavio u Republici Hrvatskoj, nakon stipendiranog
školovanja i prvog radnog mjesta u SAD, te da po svim kriterijima zaslužuje
tretman na koji upućuje Ustavni sud u odlukama U-III-4286/2007 i
U-III-3698/2003. Nadalje, da Vrhovni sud nije obrazložio zašto poseže za
pritvorom u odnosu na druge mjere kojima se može postići ista svrha, s obzirom
na navedeni, ustavni i zakonski zahtjev za razmjernošću mjere i svrhom koja se
želi ostvariti, te da ne objašnjava koji je to značajan stupanj ugrožavanja
zaštićenog dobra i koje je to dobro.
Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine oba osporena rješenja.
*Ustavna tužba je osnovana u odnosu na točku I. izreke rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine, u dijelu koji
se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102.
stavka 1. t. 2. Zakona o kaznenom postupku.
Ustavna tužba nije osnovana u odnosu na točku I. izreke rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine, u dijelu koji
se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102.
stavka 1. t. 4. Zakona o kaznenom postupku.*
3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je
odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).
Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela, odnosno sudovi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo
one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. USKOK je 12. veljače 2008. godine podignuo optužnicu, broj: UK-84/07, protiv
okr. J. M. i drugih, te predložio da se I.-VII.-okrivljenicima produlji pritvor
iz pritvorskih osnova iz članka 102. stavka 1. t. 2., 3. i 4. ZKP-a. Navedeni su
u pritvoru, do tada, bili na temelju rješenja o određivanju pritvora od 20.
lipnja 2007. godine, koji je produljen rješenjem od 14. prosinca 2007. godine.
Prema pravomoćnom rješenju o provođenju istrage i njezinom proširenju, te prema
navodima podignute optužnice USKOK-a, proizlazi da su okrivljenici osnovano
sumnjivi za počinjenje kaznenih djela i to okr. J. M. iz članka 347. stavka 1.,
348. stavka 1., 337. stavaka 1., 3. i 4. KZ, R. P. iz članka 347. stavka 1. i
članka 337. stavaka 1., 3. i 4. KZ, podnositelj ustavne tužbe iz članka 347.
stavka 1. i 337. stavka 4., u svezi članka 33. KZ, I. P. iz članka 347. stavka
1., 333. stavka 3. i 337. stavka 1. KZ, te članka 295. stavka 1. i 337. stavka
4. KZ, A. P. iz članka 333. stavka 1., 337. stavka 1., u svezi članka 37. i 295.
stavka 1., u svezi članka 37. KZ, te okr. J. P. iz članka 347. stavka 1. u svezi
članka 38. i članka 337. stavka 4., u svezi članka 37. KZ.
Prvostupanjski sud je ocijenio da je time, u smislu članka 102. stavka 1. ZKP-a
ispunjen opći zakonski uvjet da se pritvor protiv navedenih okrivljenika, u ovom
stupnju, kaznenog postupka, može produljiti.
4.1. Ocjenjujući prvostupanjsko rješenje, Vrhovni sud je ocijenio pravilnim
utvrđenje suda prvog stupnja da postoje razlozi za daljnju primjenu mjere
pritvora protiv okrivljenih J. M., R. P., I. G., I. P., A. P. i J. P. iz osnove
propisane u članku 102. stavku 1. t. 4. ZKP-a.
Ispravnim Vrhovni sud smatra navode suda prvog stupnja da je, prema odredbama
Zakona o Hrvatskom fondu za privatizaciju (»Narodne novine«, broj 84/92.,
70/93., 76/93., 19/94., 52/94. i 87/96.), djelatnost Fonda, između ostalog i
transformacija društvenih poduzeća u trgovačka društva, privatizacija udjela
imovine i prava, te transfer udjela bez naplate, kada za to postoje odluke
nadležnih tijela upravljanja društvima u kojima državne institucije imaju
udjele, kao i ostale aktivnosti koje su određene zakonom i statutom Fonda i
upravljanje imovinom u vlasništvu Republike Hrvatske, kada je to određeno
zakonom ili odlukom Vlade. Te zadaće Fond mora ostvarivati uz pružanje mogućim i
potencijalnim investitorima jasnih garancija za ravnopravan i transparentan
proces sklapanja poslova. Institucija Fonda od izuzetne je važnosti i značaja u
uvjetima promjene društveno-ekonomske funkcije te u gospodarstvu Republike
Hrvatske. Svojim postupcima, ocjena je sudova, podnositelj je, kao i ostali
okrivljenici, motiviran osobnom korišću, postupao kroz koruptivnu aktivnost
suprotno zadaći funkcije koju je obavljao u procesu privatizacije, a time i
suprotno svrsi postojanja Fonda. Time su, prema stajalištu sudova, okrivljeni,
tako i podnositelj, osim što su sebi pribavili značajnu imovinsku korist, u
javnosti, svojim postupcima, oživljavali sliku devijantnog načina pretvorbe
vlasništva, te su time ugrozili i ugled temeljnih institucija države.
Županijski sud ističe, a to potvrđuje i Vrhovni sud u osporenom rješenju, da su
okrivljenici J. M., R. P. i podnositelj ustavne tužbe, koji su obnašali funkcije
potpredsjednika Fonda, te okr. I. P., koji je bio voditelj Službe prodaje
nekretnina i poduzetničkog upravljanja nekretninama Fonda, bili dužni štititi
imovinske interese Fonda, odnosno Republike Hrvatske, kao nositelja vlasničkih
prava na nekretninama koje su predmet inkriminacije. Sudovi smatraju da su
navedeni okrivljenici, tako i podnositelj ustavne tužbe, u uvjetima tržišnog
gospodarstva, bili dužni ostvariti preduvjete poštene tržišne utakmice,
omogućiti svim ponuditeljima sudjelovanje i ravnopravan položaj u javnom
nadmetanju i predložiti Vladi Republike Hrvatske odabir najpovoljnije ponude,
isključivo u interesu prodavatelja, Fonda odnosno Republike Hrvatske i samih
društava koja su bila predmet prodaje, a sve radi postizanja cilja određenog u
Zakonu o privatizaciji (»Narodne novine«, broj 21/96., 71/97., 16/98. i 73/00.).
Sudovi su ocijenili da su navedeni okrivljenici, činjenicom da su obnašali
visoke funkcije u Fondu, svojim postupcima u znatnoj mjeri smanjili ugled Fonda
u postupku provođenja i dovršenja postupka privatizacije i upravljanja imovinom
u vlasništvu Republike Hrvatske, a to je imalo za posljedicu sumnje šire
javnosti u zakonitost i pravilnost cjelokupnog rada Fonda. Te okolnosti sudovi u
njihovoj ukupnosti vide kao sadržaje koji u znatnoj mjeri nadilaze radnju i
popratne okolnosti koje se ustanovljuju kod izvršenja takvog kaznenog djela za
koje su navedeni okrivljeni. Stoga, one predstavljaju posebno teške okolnosti
kaznenog djela radi kojih su sudovi ocijenili opravdanim produljenje pritvora
protiv okrivljenih J. M., R. P., I. G. i I. P., po pritvorskoj osnovi iz članka
102. stavka 1. t. 4. ZKP-a.
4.2. Vrhovni sud je pravilnim ocijenio i utvrđenje suda prvog stupnja glede
postojanja razloga za primjenu mjere pritvora protiv podnositelja, iz osnove
propisane u članku 102. stavku 1. t. 2. ZKP-a.
Sudovi su obrazložili da je, prema podignutoj optužnici podnositelj, u točki 7.,
suokrivljen s okr. S. S. da je počinio kaznena djela iz članka 347. i članka
337. stavka 4. KZ. Okrivljeni S. S. nije u dosadašnjem tijeku postupka iznio
svoju obranu, budući da je nedostupan sudu. Sudovi su ocijenili da iz podataka u
spisu predmeta proizlazi da S. S. ima saznanja o inkriminiranoj djelatnosti
podnositelja. Uzimajući to u obzir, te činjenicu da se oni međusobno poznaju, te
da kaznena odgovornost podnositelja ovisi dijelom i o iskazivanju okr. S.,
sudovi su to uzeli kao osnovanu sumnju da bi podnositelj boravkom na slobodi
mogao uspostaviti kontakt s okr. S., u cilju podešavanja sadržaja iskazivanja
svojih obrana, a sve radi izbjegavanja kaznene odgovornosti, a time bi ometali i
kazneni postupak. Sudovi smatraju da činjenica što je okr. S. nedostupan, jer se
vjerojatno nalazi u drugoj državi, ne bi bila zapreka da oni boravkom na slobodi
uspostave međusobni kontakt u svezi dogovora svojih obrana.
5. Odredbe članka 102. stavka 1. točka 2. i točka 4. ZKP-a propisuju:
*(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo,
pritvor se protiv te osobe može odrediti: (...)
2) ako postoji osnovana sumnja da će uništiti, sakriti, izmijeniti ili
krivotvoriti dokaze ili tragove važne za kazneni postupak ili da će ometati
kazneni postupak utjecajem na svjedoke, sudionike ili prikrivače,
4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma,
otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom
poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog
djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od
dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških
okolnosti djela.*
6. Razmatrajući navode podnositelja ustavne tužbe, obrazloženja osporenih
rješenja, te cjelokupni spis predmeta, Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku
utvrdio povredu ustavnih prava podnositelja, u odnosu na pritvorsku osnovu iz
članka 102. stavka 1. t. 2. polazeći od sljedećih stajališta:
Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav Republike Hrvatske sadrži
načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima
propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava propisuje:
*Čovjekova je sloboda (...) nepovrediva.
Nikomu se ne smije oduzeti (...) sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o
čemu odlučuje sud.*Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine – Međunarodni
ugovori«, broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak; u daljnjem tekstu:
Europska konvencija). Članak 5. stavak 1. Europske konvencije propisuje:
*1. Svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u
sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: (...).*Polazeći od navedenih načela pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku,
Ustavni sud uvažio je činjenicu da s aspekta zaštite ljudskih prava pritvor
predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Pritvor
se, naime, određuje prije no što je pravomoćnom sudskom presudom osobi utvrđena
krivnja, pa u razdoblju pritvora još uvijek u cijelosti važi ustavna predmnijeva
nevinosti, zajamčena člankom 28. Ustava, koji propisuje:
*Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se
pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.*Pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu
slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji, nije
kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor
dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti
utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja«
da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja
pokretanja i provođenja kaznenog postupka. Stoga ZKP za određivanje pritvora
uvijek traži kumulativno postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila
kazneno djelo i postojanje barem jednog od pritvorskih razloga taksativno
nabrojanih u članku 102. stavku 1. ZKP-a.
Zbog navedene legalne svrhe i pravne prirode pritvora, zakonodavac je izrijekom
propisao da nakon podnošenja optužnice, optužnog prijedloga ili prijedloga da se
optužnica podigne bez istrage nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka
dva mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti
prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju
primjenu mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti ili ukinuti.
Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud) u
tom je smislu u presudi W. v. Switzerland od 26. studenoga 1992. godine izrazio
pravno stajalište prema kojem je opravdanost produljenja pritvora ovisna o
okolnostima konkretnog slučaja, koje (okolnosti) moraju biti takve da upućuju na
postojanje općeg (javnog) interesa koji je tako važan i značajan da, unatoč
presumpciji nevinosti, preteže nad načelom poštivanja slobode pojedinca.
Uvažavajući prethodne navode, Ustavni sud utvrđuje da je u rješenju u kojem se
određuje produljenje pritvora, kao zakonska mjera kojom se oduzima temeljno
ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske
presude o krivnji pritvorenika, nadležni sud dužan navesti i podrobno
obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se svako daljnje
produljenje pritvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud je dužan pažljivo
ispitati opravdanost produljenja pritvora s obzirom na okolnosti svakog
konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti
daljnje postojanje zakonske osnove za pritvor, te podrobno obrazložiti razloge
zbog kojih smatra da legalni i legitimni ciljevi pritvora i dalje postoje.
7. Jedno od temeljnih pravila prava o određivanju pritvora jest da pritvor
određen zbog osnovane sumnje da će okrivljenik uništiti, sakriti, izmijeniti ili
krivotvoriti dokaze ili tragove važne za kazneni postupak ili da će ometati
kazneni postupak utjecajem na svjedoke, sudionike ili prikrivače, tzv.
koluzijska opasnost (čl. 102. st. 1. t. 2.) smije trajati samo do časa kada budu
prikupljeni odnosno izvedeni dokazi zbog čijeg je osiguranja pritvor određen (čl.
108. st. 1. ZKP – odnosno najkasnije do završetka glavne rasprave). Iz navedenih
zakonskih odredbi jasno proizlazi da se pritvor po ovoj osnovi određuje uz
stanoviti »vremenski korektiv«, tj. sukladno postavci da će bojazan koluzije,
čije se postojanje može opravdano ustanoviti na početku postupka, tijekom
istrage u kojoj su sa dužnom pažnjom rasvijetljena činjenična i pravna pitanja
te prikupljeni potrebni dokazi, oslabiti ili potpuno nestati, tako da će nestati
i zakonska opstojnost te pritvorske osnove. Ta je postavka naravni izražaj
načela razmjernosti u primjeni mjera osiguranja nazočnosti okrivljenika (čl.
87., čl. 101. st. 1. i 3. ZKP), kao glavnog interpretativnog načela koje građane
štiti od neprihvatljivog ekstenzivnog tumačenja tih mjera.
Stoga su tijela kaznenog postupka koja odlučuju o produljenju pritvora dužna s
posebnom pozornosti provjeravati opstojnost ove pritvorske osnove. Pri tome,
jedino mogućnost da bi između pojedinih sudionika kaznenog djela na slobodi
došlo do koluzije u cilju ometanja kaznenog postupka, nakon završetka istrage i
podizanja optužnice, nije sama po sebi dostatna za produljenje pritvora po ovoj
osnovi (presuda ESLJP od 18.II.1997. u predmetu Muller c/a Francuske, §13-14,
40) već ta tijela moraju utvrditi (osobito »pažljivo«; presuda ESLJP od 27.XI.1991.
u predmetu Clooth c/a Belgije, § 36, 41-46) da i nadalje, čak i nakon
započinjanja glavne rasprave, postoji nekoliko činjenica koje u konkretnom
predmetu utemeljuju zaključak o značajnom riziku koluzije. To su – u pogledu
dokaznog materijala – njegov iznimni opseg ili složenost odnosno veći broj
svjedoka ili sudionika koje bi još trebalo saslušati, a u pogledu ličnosti
pritvorenika – ponašanje okrivljenika prije i nakon pritvaranja koje jasno
ukazuje na njegovu namjeru da sustavno uklanja dokaze ili ometa kazneni postupak
utjecajem na svjedoke ili sudionike (presuda ESLJP od 26. XI.1992. u predmetu W.
c/a Švicarske, § 36).
Odlučujući o žalbi podnositelja protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu od
15. veljače 2008. Vrhovni sud je u svojem rješenju tu žalbu odbio uz jedino
obrazloženje u pogledu podnositelja da i dalje postoji koluzijska opasnost jer
da bi podnositelj na slobodi mogao doći u doticaj s odbjeglim sudionikom S. i
tako utjecati na njegovu eventualnu spremnost na suradnju i iskazivanje tijelima
kaznenog postupka kada bi bio uhvaćen. Takvim zaključkom Vrhovni sud nije
udovoljio gore spomenutoj dužnosti pritvorskih tijela da valjano procijene i
obrazlože opstojnost koluzijske opasnosti kao pritvorske osnove prilikom
produljenja pritvora nakon podignute optužnice.
Zbog izloženih razloga, a na temelju odredaba članka 29. stavka 1. Ustava,
Ustavni sud ocjenjuje osnovanom ustavnu tužbu u odnosu na točku I. izreke
rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008.
godine, u dijelu koji se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po
osnovi iz članka 102. stavka 1. t. 2. ZKP, te u tom dijelu ukida osporena
rješenja.
8. Slijedom navedenoga, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je
kao u točkama I. i III. izreke ove odluke.
9. U odnosu na točku II. izreke rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj:
Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine, u dijelu koji se odnosi na produljenje
pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102. stavka 1. t. 4. Zakona o
kaznenom postupku, ustavna tužba nije osnovana.
9.1. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta, u ustavnoj tužbi,
navedenih ustavnih prava, Ustavni sud ističe sljedeće:
U konkretnom slučaju, nadležna tijela sudbene vlasti su u propisanom postupku
utvrdila da postoje uvjeti propisani člankom 102. stavkom 1. točkom 4. ZKP-a,
te, pravilno, produljila pritvor protiv podnositelja ustavne tužbe po toj
pritvorskoj osnovi.
Sudovi su argumentirano obrazložili da okolnosti u konkretnom slučaju
predstavljaju sadržaje koji u znatnoj mjeri nadilaze radnju i popratne okolnosti
koje se utvrđuju kod izvršenja kaznenog djela za koje se podnositelja ustavne
tužbe tereti, te da time one predstavljaju posebno teške okolnosti kaznenog
djela radi kojih je protiv podnositelja i drugih okrivljenih, neophodno
produljenje pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 1. t. 4. ZKP.
9.2. Stajalište je Ustavnog suda da podnositelju nisu povrijeđena u ustavnoj
tužbi navedena ustavna prava, a u odnosu na pritvorsku osnovu iz članka 102.
stavka 1. t. 4. ZKP-a.
Slijedom iznijetog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je
kao u točki II. izreke ove odluke.
10. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1536/2008
Zagreb, 16. travnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 53/2008-1852
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)