## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-261/2000 od 19. veljače 2003.

### NN 34/2003 (6.3.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-261/2000 od 19. veljače 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

453

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlu­či­vanje o ustavnim tužbama,
u sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Mario Kos, Ivan Mr­ko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća,
odlučujući u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe A. S. iz Splita, kojeg
zastupa O. R. Š., odvjetnica iz Splita, na sjednici Vijeća održanoj 19. veljače
2003. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna
tužba se usvaja.

II. Ukidaju se presuda i rješenje Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, broj: Rev-2456/1999-2 i Gzz-64/1999-2 od 2. studenoga 1999.
godine.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike
Hrvatske na ponovni postupak.

Obrazloženje

1. Ustavna
tužba je podnijeta protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj:
Rev-2456/1999-2 i Gzz-64/1999-2 od 2. studenoga 1999. godine kojom je prihvaćena
revizija tuženika, Republike Hrvatske – za Ministarstvo obrane i zahtjev za zaštitu
zakonitosti Državnog odvjetnika Republike Hrvatske u pravnoj stvari radi
izmjene ugovora i isplate.

Osporenom
presudom preinačene su presude Županijskog suda u Splitu, broj: Gž-2446/98 od
10. prosinca 1998. i Općinskog suda u Splitu, broj: II P-947/98 od 5. listopada
1998. na način da je podnositelj odbijen s tužbenim zahtjevom kojim traži
izmjenu Ugovora o kupoprodaji stana, broj: 12192 od 9. veljače 1996. godine.
Izmjenom ugovora se traži da u članku 3. Ugovora umjesto utvrđene cijene treba
stajati cijena od 102.579,26 kn, da u članku 4. stavku 1. točkama 2., 3., i 4.
umjesto utvrđenog učešća treba stajati učešće od 3.077,38 kn, a umjesto utvrđenog
ukupnog iznosa svih obročnih otplata treba stajati 114.122,40 kn, te da umjesto
utvrđenih mjesečnih obroka treba stajati mjesečni obrok od 339,65 kn, a u članku
10. treba stajati 114.122,40 kn. Ujedno, odbijen je podnositelj s tužbenim
zahtjevom kojim je zatražio isplatu iznosa od 3.433,85 kn sa zakonskim zateznim
kamatama od 28. srpnja 1997. sve do ko­načne isplate.

2. Iz
osporavane presude i rješenja vidljivo je pravno stajalište Vrhovnog suda
Republike Hrvatske da je u presudama nižestupanjskih sudova pogrešno
primijenjeno materijalno pravo, osobito zbog pogrešnog tumačenja pravnih
posljedica odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-I-697/1995 od 29.
siječnja 1997. godine, kojom su, pored ostalih, ukinute i odredbe članka 20.a i
članka 8. stavka 4. Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo
(»Narodne novine«, broj 43/92, 69/92, 25/93, 48/93, 2/94, 44/94, 58/95 i 11/96,
u daljnjem tekstu: ZPS). Naime, Vrhovni sud je utvrdio osnovanim navode
iznesene u reviziji i u zahtjevu za zaštitu zakonitosti da pravni učinci odluke
Ustavnog suda Republike Hrvatske nastaju tek danom objave odluke u »Narodnim
novinama«, ako Ustavni sud ne odredi neki drugi rok. Polazeći od toga, ukidanje
zakona ili pojedinih zakonskih odredaba nema, u konkretnom slučaju,
retroaktivni učinak, već isto djeluje samo za ubuduće, jer Ustavni sud nije
drugačije odredio. Stoga su, ocjena je Vrhovnog suda, pravni odnosi nastali
između stranaka na temelju važećeg zakonskog propisa pravno valjani i nemaju za
posljedicu ništavost u smislu odredaba članaka 103. i 105. Zakona o obveznim
odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91, 111/93, 4/94, 107/95 i 91/96, u
daljnjem tekstu: ZOO).

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi kako je
odredba članka 9. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o prodaji stanova na
kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, broj 58/1995), koja se odnosi
na članak 20.a, ukinuta odlukom Ustavnog suda zbog toga što je od dana stupanja
na snagu bila protivna Ustavu. Ističe da je protuustavnost ukinute odredbe
postojala i prije njenog ukidanja.

Podnositelj smatra da su presudom Vrhovnog suda povri­je­đena
ustavna prava propisana člancima 3., 14. stavka 2., 117. stavka 3. i 118.
stavka 1. Ustava, kao i odredbe članaka 6. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda (Rim, 4. studenoga 1950. godine, »Narodne novine«, Međunarodni
ugovori, broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst i 8/99 – ispravak). Predlaže
usvajanje ustavne tužbe, ukidanje presude Vrhovnog suda, te vraćanje predmeta
Vrhovnom sudu na ponovni postupak.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Prema odredbama članka 62. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu
ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti,
tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s
javnim ovlastima, kojima je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji
ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu
(regionalnu) samoupravu. Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih
ili izvanrednih pravnih lijekova nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih
akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite
ljudskih prava i temeljnih sloboda, zajam­čenih Ustavom.

Slijedom navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pružanja
ustavnosudske zaštite, unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je
li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama pojedinca došlo do ustavno
nedopuštenog posizanja u ljudska prava i temeljne slobode.

5. Svojom odlukom, broj: U-I-697/1995 od 29. siječnja
1997. godine (»Narodne novine«, broj 11/97), Ustavni sud je, kao neustavne,
ukinuo pojedine odredbe ZPS-a. Ukinuta je i odredba članka 9., koja se odnosi
na članak 20.a tog Zakona. Tom je od­red­bom bilo određeno da se iza članka 20.
dodaje novi članak 20.a prema kojem, ako je državni stan veći od odgovarajućeg
stana iz članka 8. stavka 4. Zakona, višak u površini soba otkupljuje se prema
cijeni koja odgovara građevinskoj vrijednosti etalonskog objekta uvećanoj za
vrijednost koja proizlazi iz položajne pogodnosti stana.

Jedno od polazišnih stajališta Suda u tom predmetu
bilo je to da propisi o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo
predstavljaju tranzicijske propise putem kojih država, jer je dužna uskladiti
zakonodavstvo s Ustavom koji ne poznaje društveno vlasništvo, a niti stanarsko
pravo, provodi privatizaciju tog vlasništva. Ta se privatizacija provodi
prodajom pod povoljnijim uvjetima, jer kupnju stanova u kojima stanuju, po tržišnim
cijenama, većina stanara ne bi mogla ostvariti. Propisujući povoljnije uvjete
za kupnju stana nego što su tržišni, država ne smije propisivati u položaju
stanara razlike koje neke od njih dovode do toga da im kupnju stana u stvari
onemogućuju ili bitno otežavaju. Osim toga, nema ni ustavnog temelja za to da
zakonodavac državu, kao pravnu osobu javnog prava, koja prodaje jednaku stvar
koju prodaju i dugi prodavatelji, to jest stanove opterećene stanarskim pravom,
stavlja u položaj bitno različit od položaja drugih prodavatelja stanova,
ovisno o tome temeljem čega su stanovi o kojima je riječ stečeni, a također
nema ustavnog temelja za stavljanje kupaca stanova u bitno različit položaj,
ovisno od toga tko im stan prodaje.

U rješenju broj: U-VIII-1057/1997 od 22. prosinca
1997. godine, Ustavni sud je izrazio stajalište da ugovor o prodaji stana, koji
je sklopljen temeljem odredaba citiranog Zakona, nije pojedinačni akt iz članka
23. tada važećeg Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 13/99). Radi se o ugovoru građanskog prava na koji se, pored
odredaba citiranog Zakona, trebaju primjenjivati i odredbe ZOO-a, te se zbog
toga svaka ugovorna stranka, koja smatra da su povri­jeđena njena prava, može
tužbom obratiti nadležnom općinskom sudu.

6. Temeljno pitanje u ovoj pravnoj stvari jest ima li
okolnost što je zakonska odredba ukinuta odlukom Ustavnog suda pravnog utjecaja
na valjanost ugovora o prodaji stana koji su sklopljeni prije njenog ukidanja.

Načelno valja istaknuti da ukinuti zakon, odnosno
ukinute zakonske odredbe prestaju važiti danom objave odluke Ustavnog suda u
»Narodnim novinama« ako Ustavni sud ne odredi drugi rok (stavak 2. članka 55.
Ustavnog zakona). Ovim odredbama određuje se samo učinak ukidanja zakona, ali
ne i pravne posljedice koje je zakon izazvao za vrijeme prije ukidanja.

Ukinuti zakon, odnosno ukinute zakonske odredbe bile
su, nesumnjivo, protivne Ustavu i prije njihovog ukidanja, tj. prije objave
odluke o ukidanju u »Narodnim novinama«. Takvo pravno stajalište Ustavni sud je
zauzeo u nekoliko navrata, i to u odlukama broj: U-I-206/1992, U-III-379/1993,
U-III-731/1994 i U-I-52/1995. Odluka Ustavnog suda o ukidanju zakona je
konstitutivne naravi no, kao i svaka konstitutivna odluka, ona ima i svoj
neizrečeni deklaratorni preambul, koji je i logična pretpostavka za ukidanje.
Zakon se ukida zato jer je protivan Ustavu, ali on je bio protuustavan i prije
ukidanja.

Zaključak da je zakon, odnosno pojedina zakonska
odredba bila protivna Ustavu i prije njenog ukidanja, proizlazi ne samo iz
prirode stvari, nego i iz određenih ustavnopravnih odredaba. Ustavni zakon
razrađuje u članku 58. sredstva i uvjete pravne zaštite za osobe čija su prava
povrijeđena pravomoćnim pojedinačnim aktom, koji je donijet temeljem zakona
(ili drugog propisa) ukinutog odlukom Ustavnog suda. Radi se o zaštiti od učinaka
pojedinačnog akta koji je donesen prije ukidanja zakona – dakle po propisima
tada još važećeg zakona – a zaštita se pruža zato što je kasnije ukinut zakon
na kojem se temelji pojedinačni akt. U tom slučaju pojedinačni akt nije
nepostojeći, odnosno ništav akt, nego je pobojan: osoba čija su prava povrijeđena
može, u zakonom određenim uvjetima, od nadležnog tijela tražiti izmjenu akta
odgovarajućom primjenom odredaba o ponavljanju postupka.

Ovakva zaštita temelji se na izloženom zaključku:
ukinuti zakon protivan je Ustavu i prije njegovog ukidanja pa je zbog načela
ustavnosti i zakonitosti, kao i zbog načela pravednosti, bilo neophodno
predvidjeti pravnu zaštitu osoba koje trpe štetne posljedice učinaka neustavnog
zakona i prije njegovog ukidanja.

Ustavni zakon nema odredaba o pravnim posljedicama
ukidanja zakona na ugovorne odnose koji se temelje na ukinutom zakonu. No,
takvih odredaba niti ne treba, jer se posljedice ukidanja zakona na ugovorne
odnose mogu izvesti iz drugih zakonskih odredaba, posebno iz onih o
obveznopravnim odnosima.

7. U ovom predmetu, ugovor o kupoprodaji stana (u
dijelu koji se tiče kupovne cijene) zaključen je na temelju odredaba ZPS-a, a
koje su naknadno ukinute odlukom Ustavnog suda. Odredbe o cijeni stana iz tog
Zakona za prodavatelja su prisilne naravi, jer ga obvezuju da stan proda samo
po cijeni koja je određena tim odredbama, dok, međutim, kupac može odlučiti hoće
li stan kupiti po kriterijima propisanim zakonom. S obzirom da je cijena određena
po propisima koji su ukinuti, a protivno sada važećim prisilnim propisima
ZPS-a, ugovor o kupoprodaji je ništav u smislu odredaba članka 103. ZOO-a.

Ništavost ugovora nastaje kad nastanu zakonski
razlozi ništavosti *(ex tunc)*. U ovom slučaju razlog ništavosti je
protivnost ugovora prisilnim propisima ZPS-a, a ona je nastala u času sklapanja
ugovora. Pri tome nije od važnosti što su protuustavne odredbe Zakona (na
kojima je zasnovan ugovor) ukinute nakon sklapanja ugovora, jer su one, u
smislu izloženog shvaćanja, bile protivne Ustavu i prije ukidanja.

Ništavost ugovora je djelomična, jer se odnosi samo
na cijenu iz kupoprodajnog ugovora, a ona se određuje na temelju zakonskih
odredaba. Dakle, predmetni ugovor može opstati i bez odredaba o cijeni, a ona
nije bila ni uvjet ugovora niti odlučujuća pobuda zbog koje je ugovor sklopljen
(stavak 1. članka 105. ZOO-a).

Temeljem takvog stanja stvari potrebno je reći da
prema odredbi članka 463. ZOO-a, kada je ugovorena cijena veća od propisane,
kupac duguje samo iznos propisane cijene, a ukoliko je isplatio ugovorenu
cijenu, ima pravo zahtijevati da mu se razlika vrati.

8. Očito je, dakle, da je Vrhovni sud Republike
Hrvatske, donoseći osporenu odluku, postupio protivno odredbi članka 31. stavka
2. Ustavnog zakona, koja odredba jasno upućuje na obvezatnost i poštivanje
odluka i rješenja Ustavnog suda Republike Hrvatske, kada je, kao u konkretnom
slučaju, prihvatio zahtjev za zaštitu zakonitosti Državnog odvjetnika Republike
Hrvatske. Time je podnositelju ustavno pravo iz članka 14. stavka 2. (svi su
pred zakonom jednaki) povrijeđeno, a upravo temeljem tog ustavnog prava su i
ukinute odredbe Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o prodaji stanova na
kojima postoji stanarsko pravo.

9. U odnosu na članke 3., 117. stavak 3. i 118.
stavak 1. Ustava, za navesti je da te odredbe ne sadrže ljudska prava i
temeljne slobode koje su Ustavom zajamčene fizičkoj ili pravnoj osobi, a koje
se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom temeljem odredbe članka
62. stavka 1. Ustavnog zakona.

10.
Slijedom navedenoga, a temeljem odredbi članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci.

Broj:
U-III-261/2000
Zagreb, 19. veljače 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 34/2003-453