### NN 37/2017 (14.4.2017.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2130/2012 od 7. ožujka 2017. i tri izdvojena mišljenja

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

800

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Antun Palarić i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Danica Orčić iz Zagreba, na sjednici održanoj 7. ožujka 2017. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8471/2011-10 od 29. veljače 2012., te se predmet vraća Visokom upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnijela je Danica Orčić iz Zagreba.

Osporenom presudom Visokog upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Visoki upravni sud) broj: Us-8471/2011-10 od 29. veljače 2012., donesenom u postupku izvršenja odluke Ustavnog suda broj: U-III-3675/2008 od 29. srpnja 2011. (»Narodne novine« broj 93/11.), odbijena je podnositeljičina tužba protiv rješenja Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje (u daljnjem tekstu: HZMO), Središnje službe u Zagrebu klasa: 140-02/04-01/OB, ur. broj: 341-99-03/1-04/10597 od 15. studenoga 2004., kojim je odbijena podnositeljičina žalba protiv rješenja HZMO-a, Područne službe u Zagrebu klasa: 140-02/04-01/OB, ur. broj: 341-25-03/1-04-97717, broj spisa: 463304 od 22. srpnja 2004., a kojim je odbijen podnositeljičin zahtjev za priznanje prava na mirovinu prema posebnim propisima.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Visokog upravnog suda broj: Us-8471/11.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. U upravnosudskom postupku koji je prethodio ustavnosudskom, presudom Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-10020/2004-4 od 24. travnja 2008. odbijena je podnositeljičina tužba protiv upravnih akata pobliže opisanih u točki 1. ove odluke.

Podnositeljica ustavne tužbe je umirovljenica koja je u razdoblju od 1. travnja 2000. do 22. prosinca 2003. obnašala dužnost tajnice Hrvatskog sabora. Od 23. prosinca 2003. priznato joj je pravo na starosnu mirovinu prema općim propisima, to jest prema Zakonu o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 102/98., 127/00., 59/01., 109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04., 92/05., 43/07. i 79/07.).

U ustavnosudskom postupku broj: U-III-3675/2008, podnositeljica je smatrala da se prava iz Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru (»Narodne novine« broj 55/00., 107/01., 86/09. i 91/10.) po sili Poslovnika Hrvatskog sabora primjenjuju i na tajnika Hrvatskog sabora, pa joj stoga pripada pravo na »zastupničku« mirovinu. Također je smatrala da se Upravni sud Republike Hrvatske i upravna tijela nisu dostatno očitovali o njezinim žalbenim i tužbenim navodima da je pojedinim drugim osobama, koje su također obnašale dužnost tajnika Hrvatskog sabora, odnosno njegovih domova, priznato pravo na »zastupničku« mirovinu.

3.1. Ustavni sud je odlukom broj: U-III-3675/2008 od 29. srpnja 2011. usvojio podnositeljičinu ustavnu tužbu protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-10020/2004-4 od 24. travnja 2008. i predmet vratio na ponovni postupak, iz sljedećih razloga:

»Čini se pravilnim zapažanje podnositeljice da je odlučujući razlog na kojemu je Upravni sud utemeljio svoju presudu stajalište da Poslovnik Hrvatskog sabora, kao podzakonski akt, 'ne mijenja status tajnika Sabora na način da bi se na njega mogao primijeniti Zakon o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru'.

Upravni sud pritom je previdio odluku Ustavnog suda broj: U-II-1744/2001 od 11. veljače 2004. ('Narodne novine' broj 21/04.) koja se bavila pravnom prirodom Poslovnika Hrvatskog sabora. U toj je oduci, naime, Ustavni sud utvrdio da Poslovnik Hrvatskog sabora ima pravnu snagu zakona. Mjerodavni dio obrazloženja odluke glasi:

'4. (...) Predmet ustavnosudske ocjene, u konkretnom slučaju, je propis koji mora biti u postupovnom i materijalnopravnom smislu suglasan s Ustavom i zakonom, odnosno Poslovnikom Hrvatskog sabora, koji, s obzirom na Ustavom propisani način donošenja i predmet uređenja, ima pravnu snagu zakona.

(...)'

Istovjetno stajalište Ustavni sud je potvrdio i u odluci broj: U-I-4480/2004 od 5. lipnja 2007. (točka 4. obrazloženja).

Navedeno je stajalište Ustavni sud utemeljio na članku 79. stavcima 2. i 3. Ustava, koji glase:

'Članak 79.

(...)

Unutarnje ustrojstvo i način rada Hrvatskoga sabora uređuje se poslovnikom u skladu s Ustavom.

Poslovnik se donosi većinom glasova svih zastupnika.'

Ustavni sud dužan je upozoriti na propust koji se od stupanja na snagu Promjene Ustava Republike Hrvatske ('Narodne novine' broj 28/01.) neprekidno pojavljuje u pročišćenim tekstovima Ustava. Naime, u pročišćenom tekstu Ustava ('Narodne novine' broj 41/01., 55/01. – ispravak), ali i u pročišćenom tekstu Ustava ('Narodne novine' broj 85/10.), u članku 79. stavku 2. izostavljene su riječi 'u skladu s Ustavom'.

Zbog tog i sličnih propusta u izradi pročišćenih tekstova Ustava, Ustavni sud uputio je Izvješće Hrvatskom saboru o ustavnopravno neprihvatljivim učincima pročišćenih tekstova Ustava Republike Hrvatske, ustavnih zakona, zakona, drugih propisa i općih akata, broj: U-X-1435/2011 od 23. ožujka 2011. ('Narodne novine' broj 37/11.).

Ustavni sud ne ulazi u razloge zbog kojih je Upravni sud pogrešno ocijenio pravnu prirodu Poslovnika Hrvatskog sabora, ali je dužan naglasiti da su svi sudovi i druga tijela državne i javne vlasti dužna primjenjivati Ustav u njegovu izvornom integralnom tekstu (v. redakcijski pročišćen tekst Ustava, www.usud.hr).

11. Predmet ovog ustavnosudskog postupka osobit je zbog činjenice da u Republici Hrvatskoj dužnost tajnika Hrvatskog sabora može istodobno obnašati samo jedna osoba. Podnositeljica je dužnost tajnice Hrvatskog sabora obnašala od 1. travnja 2000. do 22. prosinca 2003.

Stoga je situacija u kojoj se našla podnositeljica specifična, budući da se njezin položaj može uspoređivati s položajem samo nekoliko drugih pojedinaca koji su se dosada našli u situaciji u kojoj se našla podnositeljica kad je ispunila uvjete za mirovinu.

12. Ustavni sud prihvaća podnositeljičin prigovor da se Upravni sud nije dostatno očitovao o njezinim tužbenim navodima da je pojedinim drugim osobama, koje su također obnašale dužnost tajnika Hrvatskog sabora, odnosno njegovih domova, priznato pravo na 'zastupničku' mirovinu. Prigovor se, dakle, svodi na tvrdnju da je podnositeljica stavljena u nejednak položaj pred zakonom u odnosu prema pojedinim drugim osobama koje su obnašale dužnost tajnika Hrvatskog sabora ili njegovih domova, a kojima je poslije umirovljenja priznato pravo na mirovinu prema posebnim propisima (to jest pravo na tzv. 'zastupničku' mirovinu).

Ta činjenica, potvrdi li se kao točna, postavlja pred Upravni sud posebne zahtjeve. Naime, u tom je slučaju nužno provesti test usporedivosti pravnog položaja podnositeljice i drugih tajnika Hrvatskog sabora koje ona u svojoj tužbi spominje, a nakon toga po potrebi i test opravdanosti nejednakog postupanja u odnosu na njih. Ustavni sud pri tom podsjeća da navedeni testovi ne bi smjeli ostati samo na formalnim tvrdnjama poput one, primjerice, da pravni položaji podnositeljice i nekog drugog tajnika Hrvatskog sabora nisu usporedivi jer je riječ o primjeni mjerodavnih propisa u dva različita zakonodavna razdoblja ili sl.

Zbog ozbiljnosti i težine prigovora, u konkretnom se slučaju zahtijeva podrobna usporedba materijalnog sadržaja pravnih normi koje su u konkretnim slučajevima primijenjene, kao i učinaka koje su one proizvele na konkretne pravne situacije osoba o kojima je riječ.

13. Ustavni sud nije nadležan supstituirati ulogu Upravnog suda i sam provoditi zahtijevane testove. Njegova je zadaća da ocjenjuje jesu li učinci interpretacije (tumačenja) prava, koju je u svjetlu okolnosti nekog konkretnog slučaja proveo Upravni sud, doveli do povrede određenog ustavnog prava podnositelja ustavne tužbe.

Stoga se u konkretnom slučaju Ustavni sud ograničava na utvrđenje da je pogrešna ocjena o pravnoj prirodi Poslovnika Hrvatskog sabora, kao i propust Upravnog suda da cjelovito odgovori na prigovore podnositeljice ustavne tužbe o nejednakom postupanju (koji odgovori pretpostavljaju provedbu zahtijevanog testa usporedivosti podnositeljičina pravnog položaja s pravnim položajem drugih tajnika Hrvatskog sabora, odnosno njegovih domova, koje u tužbi spominje, a po potrebi i testa opravdanosti nejednakog postupanja u odnosu na njih), dostatni za utvrđenje da u konkretnom slučaju podnositeljici nije osigurano pravično suđenje u provedenom upravnom sporu.«

3.2. Visoki upravni sud u obrazloženju osporene presude opisao je podnositeljičin predmet spora te obveze koje su slijedile iz odluke broj: U-III-3675/2008 od 29. srpnja 2011.:

»(...) Tužiteljica nadalje izlaže činjenice: da je od dana 1. travnja 2000. obnašala dužnost tajnice Sabora, i to tri godine i osam mjeseci, te da je prema Zakonu o obvezama i pravima dužnosnika (»Narodne novine«, broj 101/98., 135/98., 109/99., 25/00., 73/00., 30/01., 114/01. i 153/02.) imala status državnog dužnosnika. Upozorila je na odredbu članka 8. Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom državnom saboru, prema kojoj odredbi je uvjet za ostvarivanje prava na zastupničku mirovinu: obnašanje zastupničke dužnosti u jednom mandatu dulje od polovice vremena od vremena trajanja tog mandata propisanog Ustavom Republike Hrvatske, dakle dvije godine i jedan dan, i za žene: navršenih 50 godina života. U vrijeme prestanka mandata tajnice Hrvatskoga sabora imala je ispunjena oba propisana uvjeta.

Slijedom svega navedenoga u tužbi tužiteljica smatra da je osporenim rješenjem povrijeđen zakon njoj na štetu, pa stoga iz sadržaja tužbe nadalje proizlazi kako predlaže Sudu da donese presudu kojom bi se Hrvatski zavod za mirovinsko osiguranje obvezao na donošenje rješenja kojim bi joj se priznalo pravo na zastupničku mirovinu.

S obzirom da je Ustavni sud Republike Hrvatske u naprijed citiranoj Odluci ukinuo presudu Upravnoga suda Republike Hrvatske, broj: Us-10020/2004-4 od 24. travnja 2008., i predmet vratio Sudu na ponovni postupak, ovaj Sud je temeljem članka 77. Ustavnoga Zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni test) postupio te ponovio sudski postupak ocjene zakonitosti osporenoga rješenja.

U prvom redu zatražen je odgovor od tuženoga tijela zajedno sa spisima predmeta. U odgovoru tuženoga tijela, dostavljenom ovome Sudu 8. prosinca 2011., to je tijelo predložilo tužbu kao neosnovanu odbiti s obrazloženjem da razlozi u tužbi nisu osnovani niti pravno odlučni za drugačiju odluku o predmetnoj stvari.

Ustavni sud Republike Hrvatske citiranom Odlukom ukinuo je prethodnu presudu Upravnoga suda Republike Hrvatske zbog utvrđenja povrede ustavnoga prava podnositeljice ustavne tužbe zajamčenoga člancima 29. stavkom 1. u svezi s člankom 19. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01., 55/01. i 85/010. – pročišćeni tekst), te je, između ostaloga, decidirano konstatirao kako se Upravni sud Republike Hrvatske nije dostatno očitovao o tužbenim navodima tužiteljice, usmjerenima na to da je pojedinim drugim osobama, koje su također obnašale dužnost tajnika Hrvatskoga sabora odnosno njegovih domova, priznato pravo na 'zastupničku' mirovinu'.

Ovaj Sud je nakon, u Odluci Ustavnoga suda zahtijevanoga testa usporedivosti pravnog položaja podnositeljice i drugog tajnika Hrvatskoga sabora (kojega ona u svojoj tužbi spominje), te nakon testa opravdanosti nejednakog postupanja u odnosu na njih – proveo analizu pravne situacije u svezi osoba o kojima je riječ, te ponovno ocijenio je li osporenim upravnim aktom povrijeđen zakon.«

U odnosu na meritum podnositeljičine tužbe, Visoki upravni sud svoja stajališta obrazlaže sljedećim razlozima:

»Tužba tužiteljice nije osnovana.

Podaci iz spisa predmeta, ukazuju da je tužiteljici rješenjem Područne službe u Zagrebu, broj: 463304 od 21. srpnja 2004., priznato pravo na starosnu mirovinu prema odredbama Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine«, broj 102/98., 127/00., 59/01., 109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04., 92/05., 79/07., 35/08., 40/10., 121/10., 130/10. – pročišćeni tekst, 61/11.) počam od 23. prosinca 2003.

Predmetni upravni postupak započeo je zahtjevom tužiteljice da joj se prizna pravo na mirovinu sukladno odredbama Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru (»Narodne novine«, broj 55/00. i 107/01.) te članka 41. stavka 3. Poslovnika Hrvatskoga sabora. Istakla je kako je tajnik Sabora prema odredbama Zakona o obvezama i pravima državnih dužnosnika – državni dužnosnik. Navela je kako je dana 16. ožujka 2000. imenovana tajnicom Zastupničkog doma Hrvatskoga sabora, te je na tu dužnost stupila 1. travnja iste godine, a dužnost joj je prestala 22. prosinca 2003.

S obzirom da je nedvojbeno da je tužiteljica u tužbi ukazala da je bivšem tajniku A.S. Hrvatskoga sabora (tužiteljica se pozvala isključivo na jednog tajnika) bilo priznato pravo na zastupničku mirovinu, ovaj Sud je polazeći od izloženih zahtjeva u navedenoj Odluci Ustavnoga suda Republike Hrvatske zatražio od Hrvatskoga zavoda za mirovinsko osiguranje, Središnje službe dana 9. siječnja 2012. rješenje o priznanju prava na starosnu mirovinu za bivšeg tajnika Hrvatskoga sabora A.S., a zatražio je rješenje o priznatom pravu na starosnu mirovinu i za nekadašnjeg tajnika K.A.

Iz odgovora Hrvatskoga zavoda za mirovinsko osiguranje, Središnje službe, Sektora provedbe odjela rješavanja o pravima u drugom stupnju, zaprimljenoga u ovome Sudu 30. siječnja 2012., dani su podaci samo za bivšega tajnika Hrvatskoga sabora na kojega je upućivala tužiteljica u tužbi (A.S.), te je navedeno da mu je priznato pravo na starosnu mirovinu kao tajniku Sabora Republike Hrvatske počam od 4. listopada 1995., a na temelju članka 163. Zakona o mirovinskom i invalidskom osiguranju, članka 25. Statuta Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika Hrvatske, Zakona o dopunama Zakona o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske te članka 40. stavka 2. Poslovnika Zastupničkog doma Sabora Republike Hrvatske. Za drugog tajnika Sabora (K.A.) odgovoreno je da mu je priznato pravo na invalidsku mirovinu.

Iz naprijed navedenoga dopisa Hrvatskoga zavoda za mirovinsko osiguranje, Središnje službe, proizlazi da je o pravu na starosnu mirovinu bivšega tajnika Hrvatskoga sabora Republike Hrvatske (A.S.) odlučeno na osnovi mjerodavnih odredaba Zakona o mirovinskom i invalidskom osiguranju (»Narodne novine«, broj 26/83., 48/83., 5/86., 42/87., 34/89., 57/89., 40/90., 9/91., 11/91., 26/93., 96/93., 44/94. i 56/96.), te Statuta Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika Hrvatske (»Narodne novine«, broj 58/90., 21/092. i 116/93.), koji su propisi na dan 4. listopada 1995. bili na snazi. Ujedno, promijenjene su odredbe tada vrijedećega Zakona o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 39/92., 75/92., 86/92. – pročišćeni tekst, 87/94., 72/95., 129/99. i 14/96.). Također, u vrijeme umirovljenja toga tajnika Hrvatskoga sabora na snazi je bio Poslovnik Zastupničkog doma Sabora Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 59/92., 89/92. i 43/94.).

Bitna odredba potonje citiranoga Poslovnika Zastupničkog doma Sabora Republike Hrvatske, koja je prema mišljenju tužiteljice bila odlučna da se bivšemu tajniku Hrvatskoga sabora prizna pravo na zastupničku mirovinu glasila je: Tajnik Zastupničkog doma ujedno je i tajnik Sabora Republike Hrvatske, a u pogledu prava prema Zakonu o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske ima rang predsjednika radnog tijela Doma (članak 40. stavak 2.).

Za napomenuti je da potom doneseni Poslovnik Zastupničkog doma Hrvatskoga državnog sabora (»Narodne novine«, broj 99/95., 8/96. i 89/98.) nije sadržavao takovu odredbu.

U vrijeme priznanja tužiteljici prava na starosnu mirovinu na snazi je Poslovnik Hrvatskoga sabora Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 71/00., 129/00., 117/01., 6/2002. – pročišćeni tekst, 91/03., 58/04., 41/02.).

U pravu je tužiteljica kada navodi da je u izmjenama i dopunama Poslovnika Hrvatskoga sabora objavljenim u 'Narodnim novinama', broj: 91/03. (ponovno uvedena) odredba koja glasi: Tajnik i zamjenik tajnika Sabora u pogledu prava prema Zakonu o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru imaju rang predsjednika i potpredsjednika radnog tijela Hrvatskoga sabora.

Bitno je pitanje predmetne upravne stvari je li naprijed citirana odredba Poslovnika Hrvatskoga sabora, koja je bila na snazi u vrijeme priznanja prava na starosnu mirovinu bivšem tajniku bila pravni temelj da mu se prizna pravo na zastupničku mirovinu i je li stoga u osnovi ista odredba Poslovnika Hrvatskoga sabora, koja je bila na snazi kad tužiteljica traži priznanje prava na starosnu mirovinu po posebnim propisima, razlog da se i njoj prizna pravo na zastupničku mirovinu. Odnosno, može li se zbog te odredbe Poslovnika u odnosu na tužiteljicu na odgovarajući način primijeniti Zakon o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske.

Citirani Zakon o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske, koji je bio na snazi u vrijeme odlaska u starosnu mirovinu bivšega tajnika Sabora, te poglavito Zakon o dopunama Zakona o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 72/1995), koji je uvođenjem novih članaka od 24a. do 24e. propisao mogućnost zastupnicima u Saboru Republike Hrvatske za stjecanje starosne mirovine pod povoljnijim uvjetima, ne daju osnove za zaključak da se propisane pogodnosti (pravo na starosnu mirovinu prije ispunjenja općih uvjeta za stjecanje prava na starosnu mirovinu te mirovinska osnovica koja se utvrđuje prema ostvarenoj plaći u posljednjoj godini trajanja zastupničkog mandata) mogu primijeniti i na tajnika Sabora Republike Hrvatske.

Sud ima pritom u vidu da je člankom 8. osnovnog teksta Zakona o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske bilo propisano da zastupnik prima stalnu novčanu naknadu na temelju koeficijenta 1. i da je ta stalna novčana naknada osnovica za ostvarivanje prava i obveza zastupnika i zdravstvenog, mirovinsko-invalidskog osiguranja i radnog odnosa prema članku 6. istoga Zakona. Člankom 9. istoga Zakona bilo je propisano da se pored prava iz članka 8. zastupniku, koji prava iz radnog odnosa i prava i dužnosti zastupnika utvrđena Poslovnikom Doma Sabora ostvaruje u Saboru Republike Hrvatske, određuje naknada i prema značenju zastupničke dužnosti na koju je i izabran, na temelju različitih koeficijenata. Tako je predsjedniku radnog tijela Doma Sabora određen koeficijent 6,7, a potpredsjedniku tijela Doma Sabora koeficijent 6,0.

Ovaj Sud je mišljenja da je odredba članka 40. stavka 2. tadašnjeg Poslovnika, izjednačavanjem tajnika Zastupničkog doma u pogledu ranga predsjednika radnog tijela Doma mogla imati uporište u spomenutim odredbama članaka 6., 8. i 9. Zakona o pravima zastupnika u Saboru RH s obzirom na novčane naknade i koeficijente za te naknade. Međutim, ni jedna odredba Zakona o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske koja se ticala uvjeta za stjecanje starosne mirovine, osim za zastupnike u Saboru Republike Hrvatske nije uključivala drugi krug dužnosnika.

Analizom Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru (»Narodne novine«, broj 55/00., 107/01., 86/09., 91/10. i 49/11.), kojim se Zakonom uređuju prava i dužnosti zastupnika u Hrvatskom državnom saboru koja se odnose na plaću, mirovine, naknade, ostala primanja i druga prava na osnovi obnašanja zastupničke dužnosti, te imajući u vidu odredbu citiranoga članka 41. stavka 3. Poslovnika Hrvatskoga sabora (»Narodne novine«, broj 71/00., 129/00., 117/01., 6/02. – pročišćeni tekst, 41/02., 91/03., 58/04., 39/08. i 86/08.), koji su zakoni na snazi u vrijeme kada je tužiteljici priznato pravo na starosnu mirovinu, ovaj Sud ne nalazi da bi u korelaciji oba citirana Zakona, bilo mjesta zaključku da tajnik Sabora RH može imati pravo na mirovinu pod istim uvjetima koji su propisani za zastupnike Hrvatskoga sabora.«

U odnosu na svoje stajalište o podnositeljičinom neispunjavanju uvjeta za stjecanje prava na zastupničku mirovinu, Visoki upravni sud istaknuo je i sljedeće razloge:

»Sud ima u vidu odredbu članka 8. Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom državnom saboru na koju je tužiteljica upozorila u tužbi. Međutim ne prihvaća ispravnim da je ona u vrijeme prestanka mandata tajnice Hrvatskoga sabora imala ispunjena oba propisana uvjeta, jer od propisanih uvjeta prema toj odredbi Zakona nije obnašala zastupničku dužnost da bi mogla ostvariti pravo na zastupničku mirovinu.

Nadalje, Sud ima u vidu Zakon o obvezama i pravima državnih dužnosnika (»Narodne novine«, broj, 101/98., 135/98., 105/99., 25/00., 73/00., 30/01., 114/01., 153/02., 16/04., 30/04., 141/06., 17/07. i 107/07.) te konstatira da je tek izmjenama i dopunama Zakona o obvezama i pravima državnih dužnosnika objavljenih u 'Narodnim novinama', broj 25/2000., koje se primjenjuju od 1. ožujka 2000., tajnik Zastupničkog doma Hrvatskoga državnog sabora postao dužnosnik. Stoga nije upitno da je tužiteljica u vrijeme odlaska u mirovinu bila dužnosnica.

Prema potonjem Zakonu, plaće dužnosnika utvrđuju se množenjem osnovice za obračun plaće s koeficijentom utvrđenim za određene dužnosnike (članak 12. stavak 1.). U stavku 2. članka 12. istoga Zakona propisano je da osnovica za obračun plaće dužnosnika jednaka je osnovici za obračun plaće državnih službenika i namještenika te su nadalje izloženi koeficijenti za izračun plaće dužnosnika, te je u točki 6.a. određen koeficijent za predsjednike radnih tijela Zastupničkog doma, a u točki 10.a.(ib) izloženi su jednaki koeficijenti za zastupnike Hrvatskoga državnog sabora kao i za tajnika zastupničkog doma Hrvatskoga državnog sabora. No, valja istaknuti kako Zakon o obvezama i pravima državnih dužnosnika ne sadrži odredbe koje se tiču prava na mirovinu državnih dužnosnika pa stoga nije relevantan za pravilno i zakonito rješavanje predmetne upravne stvari.

S obzirom na mjerodavne pravne propise, a to su oba citirana Zakona o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske kao i Poslovnik Zastupničkog doma Sabora Republike Hrvatske odnosno Poslovnik Hrvatskoga sabora, dakle, s obzirom na zakone koji su bili na snazi kada je priznato pravo na starosnu mirovinu bivšem tajniku Sabora kao i one koji su na snazi kada je to pravo bilo priznato tužiteljici, pravni je položaj oba tajnika Sabora bio jednak.«

Neosnovanost tvrdnje o nejednakom podnositeljičinom položaju Visoki upravni sud obrazložio je sljedećim razlozima:

»Međutim, proizlazilo bi nejednako postupanje Hrvatskoga zavoda za mirovinsko osiguranje u odnosu na njih, jer iz uvodno navedenoga dopisa HZMO-a neizravno proizlazi i da je bivši tajnik ostvario pravo na zastupničku mirovinu, premda nije bio zastupnik Hrvatskoga sabora.

Unatoč tomu, Sud je mišljenja kako u konkretnom slučaju, radi toga jer je bivšem tajniku Hrvatskog sabora priznato pravo na zastupničku mirovinu, nije legitimno očekivati da se o pravu na starosnu mirovinu odlučuje mimo odredaba Zakona o mirovinskom osiguranju, dakle prema posebnim propisima.

Zakon o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru ne daje osnovu za priznanje prava na zastupničku mirovinu. Odredba citiranog Poslovnika, koju tužiteljica drži ključnom za osnovanost njena zahtjeva, ne dovodi do drugačije interpretacije potonje navedenoga Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskome saboru na način da bi se mogao proširiti krug ovlaštenika na zastupničku mirovinu.

S obzirom na navedeno Sud je stajališta kako nema zakonske osnove za priznanje tužiteljici prava na zastupničku mirovinu s obzirom na sve izložene pravne propise uključujući i odredbu o rangu tajnika koji mu daje citirana odredba Poslovnika. Okolnost da je tuženo tijelo temeljem u biti istih pravnih propisa očito drugačije riješilo o pravu na starosnu mirovinu u slučaju bivšega tajnika na kojega se tužiteljica pozvala, prema mišljenju ovoga Suda ne stvara (ne daje) isto pravo i tužiteljici s obzirom da to pravo ne proizlazi iz naprijed navedenih propisa. Izjednačavanje tajnika Sabora po rangu s predsjednikom radnog tijela (odbora) treba tumačiti kao izjednačavanje u odnosu na spomenute novčane naknade odnosno koeficijente, a ne i u odnosu na uvjet stjecanja zastupničke mirovine.

Sud ocjenjuje da u konkretnom slučaju nema zakonske osnove za drugačije rješenje ove upravne stvari.

Slijedom navedenoga, Sud je odlučio kao u izreci ove presude temeljem članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.).«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

4. Podnositeljica u ustavnoj tužbi tvrdi da su joj presudom Visokog upravnog suda povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Obrazlažući svoje razloge osporavanja presude Visokog upravnog suda, podnositeljica je navela:

»U osporenoj presudi Visoki upravni sud je zatražio dodatna očitovanja upravnog tijela, međutim nije dostatno argumentirano ponovljeno stajalište da mi ne pripada pravo na zastupničku mirovinu, niti je argumentirao zašto je jednaka pravna i činjenična situacija mene i bivšeg tajnika Hrvatskog sabora kojemu je traženo pravo priznato, rezultiralo različitim rezultatom.«

U odnosu na upravnosudski postupak izvršenja odluke Ustavnog suda, podnositeljica iznosi:

»Polazeći od navedenih odredbi Ustavnog zakona, a imajući u vidu prethodne navode naglašavam da Visoki upravni sud, u osporenoj presudi nije poštivao pravna stajališta Ustavnog suda izražena u odluci broj: U-III-3675/2008.

Nepoštivanjem pravnih stajališta Ustavnog suda i neuvažavanjem ustavnosudskom praksom ustanovljenih obvezujućih pravnih standarda u odnosu na pojedina pravna pitanja Visoki upravni sud nedvojbeno je postupao protivno člancima 31. i 77. Ustavnog zakona.«

Zbog navedenog podnositeljica smatra da su joj presudom Visokog upravnog suda povrijeđena prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. u vezi s člankom 19. stavkom 2. Ustava te da je povrijeđen članak 3. Ustava. Povrijeđenim smatra i članak 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Polazeći od utvrđenja iz odluke Ustavnog suda broj: U-III-3675/2008 od 29. srpnja 2011., u ovom ustavnosudskom postupku treba odgovoriti na pitanje je li podnositeljici učinkom presude Visokog upravnog suda broj: Us-8471/2011-10 od 29. veljače 2012. povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. u vezi s člankom 19. stavkom 2. Ustava, u aspektu zabrane arbitrarnosti i povrede prava na obrazloženu sudsku odluku.

Članak 19. stavak 2. Ustava glasi:

»Članak 19.

(...)

Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.«

Članak 29. stavak 1. Ustava u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(…)«

5.1. Ustavno pravo na pravično suđenje, propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava u vezi s člankom 19. stavkom 2. Ustava, jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Obrazloženje sudske odluke koje ne sadrži ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, upućuje na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, u ovom ustavnosudskom postupku treba utvrditi može li se način na koji je u pravnoj stvari podnositeljice Visoki upravni sud ponovno obrazložio svoju presudu smatrati arbitrarnim i je li takvim postupanjem povrijeđeno podnositeljičino pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, u aspektu zabrane arbitrarnosti i povrede prava na obrazloženu sudsku odluku.

5.2. Ustavni sud ispitao je jesu li razlozi Visokog upravnog suda objektivno dostatni za ocjenu o njihovoj ustavnopravnoj prihvatljivosti, što bi isključilo mogući zaključak o arbitrarnosti postupanja tog suda.

Razmatrajući obrazloženje presude Visokog upravnog suda, Ustavni sud utvrđuje da se njome i dalje nedostatno obrazlažu stajališta i uvjerenja tog suda o postojanju odlučnih pravno relevantnih činjenica i okolnosti slučaja uslijed kojih je utvrđena neosnovanost podnositeljičine tužbe.

6. Ustavni sud pri tome je polazio od sljedećih okolnosti:

U odluci broj: U-III-3675/2008 od 29. srpnja 2011. (u točki 12. obrazloženja te odluke), Ustavni sud utvrdio je da Upravni sud Republike Hrvatske mora osnovanost prigovora o podnositeljičinom nejednakom položaju pred zakonom u odnosu na druge tajnike Hrvatskog sabora ocijeniti putem provođenja testa usporedivosti pravnog položaja podnositeljice i drugih tajnika Hrvatskog sabora koje podnositeljica spominje u ustavnoj tužbi te testa opravdanosti nejednakog postupanja u odnosu na njih.

Nakon razmatranja obrazloženja osporene presude Visokog upravnog suda, Ustavni sud utvrđuje da slučaj tajnika Hrvatskog sabora A. S. nije bio predmet upravnosudske kontrole zakonitosti i ustavnosti, isto kao niti slučaj tajnika Hrvatskog sabora K. A., kojemu je priznato pravo na invalidsku mirovinu.

Ustavni sud smatra potrebnim ponoviti svoje stajalište izneseno u odluci broj: U-III-3675/2008 od 29. srpnja 2011.:

»(...) Ustavni sud pri tom podsjeća da navedeni testovi ne bi smjeli ostati samo na formalnim tvrdnjama poput one, primjerice, da pravni položaji podnositeljice i nekog drugog tajnika Hrvatskog sabora nisu usporedivi jer je riječ o primjeni mjerodavnih propisa u dva različita zakonodavna razdoblja ili sl.

Zbog ozbiljnosti i težine prigovora, u konkretnom se slučaju zahtijeva podrobna usporedba materijalnog sadržaja pravnih normi koje su u konkretnim slučajevima primijenjene, kao i učinaka koje su one proizvele na konkretne pravne situacije osoba o kojima je riječ.«

Prema utvrđenju Ustavnog suda, u konkretnom slučaju i dalje egzistira propust Visokog upravnog suda da cjelovito odgovori na podnositeljičine prigovore o nejednakom postupanju. Zbog tih razloga Ustavni sud i dalje ostaje kod stajališta iznesenog u odluci broj: U-III-3675/2008 od 29. srpnja 2011., da su učinci interpretacije (tumačenja) prava koju je u podnositeljičinom slučaju proveo Visoki upravni sud doveli do povrede podnositeljičinog ustavnog prava.

7. Ustavni sud ocjenjuje da je podnositeljici osporenom presudom Visokog upravnog suda ponovno povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje u upravnom sporu jer Visoki upravni sud u podnositeljičinom slučaju nije do kraja proveo test usporedivosti pravnog položaja tajnika Hrvatskog sabora A. S. i podnositeljice, niti je proveo test razmjernosti.

Visoki upravni sud u obrazloženju osporene presude u odnosu na status A. S. smatra »da je odredba članka 40. stavka 2. tadašnjeg Poslovnika, izjednačavanjem tajnika Zastupničkog doma u pogledu ranga predsjednika radnog tijela Doma mogla imati uporište u spomenutim odredbama članaka 6., 8. i 9. Zakona o pravima zastupnika u Saboru RH s obzirom na novčane naknade i koeficijente za te naknade. Međutim, ni jedna odredba Zakona o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske koja se ticala uvjeta za stjecanje starosne mirovine, osim za zastupnike u Saboru Republike Hrvatske nije uključivala drugi krug dužnosnika«.

Polazeći od činjenice da slučaj tajnika Hrvatskog sabora A. S. nije bio predmet upravnosudske kontrole zakonitosti i ustavnosti, imajući pri tome u vidu navedeno stajalište Visokog upravnog suda, Ustavni sud utvrđuje da Visoki upravni sud nije na relevantan način obrazložio svoj zaključak da pravni položaj ranijeg tajnika Hrvatskog sabora A. S. i podnositeljice nisu usporedivi.

7.1. Polazeći od obrazloženja presude Visokog upravnog suda, Ustavni sud primjećuje da Visoki upravni sud nije proveo test razmjernosti jer nije obrazložio svoje mišljenje da podnositeljica nema pravo na stjecanje starosne mirovine prema posebnim propisima, a ima pravo na posebne novčane naknade. Naime, Poslovnik Hrvatskog sabora ima pravnu snagu zakona. Prema utvrđenju Visokog upravnog suda, Izmjene i dopune Poslovnika Hrvatskog sabora (»Narodne novine« broj 91/03.) dopustile su u odnosu na priznavanje prava prema Zakonu o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom sabor da tajnik i zamjenik tajnika Hrvatskog sabora imaju rang predsjednika i potpredsjednika radnog tijela Hrvatskog sabora.

Stoga su učinci tog dijela interpretacije prava koju je u podnositeljičinom slučaju proveo Visoki upravni sud također doveli do povrede podnositeljičinog ustavnog prava.

8. Prigovori podnositeljice vezani uz članak 14. stavak 2. Ustava i članak 6. Konvencije, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi, prema utvrđenju Ustavnog suda ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom i Konvencijom.

9. Članak 3. Ustava ne sadrži ustavna prava koja su predmet ocjene u ustavnosudskom postupku.

10. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-2130/2012

Zagreb, 7. ožujka 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 181/03., 16/06., 30/08., 123/09., 63/10., 121/10., 19/13., 37/13. i 2/15.) prilažem sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz odluku broj: U-III-2130/2012 od 7. ožujka 2017.

U ovom predmetu nesporno su utvrđene sljedeće činjenice:

– podnositeljica ustavne tužbe Danica Orčić je umirovljenica koja je u razdoblju od 1. travnja 2000. – 22. prosinca 2003. godine obnašala dužnost tajnice Hrvatskog sabora, a od 23. prosinca 2003. priznato joj je pravo na starosnu mirovinu prema općim propisima;

– nakon što je upravno tijelo odlučilo o njenom pravu na starosnu mirovinu, Visoki upravni sud Republike Hrvatske svojom odlukom broj: Us-8471/11-10 od 29. veljače 2012. odbio je njezinu ustavnu tužbu nalazeći da ona nema pravo na tzv. »zastupničku« mirovinu;

– podnositeljica smatra da ima pravo na »zastupničku mirovinu« temeljem Poslovnika Hrvatskog sabora prema kojemu se, po tumačenju podnositeljice, na tajnike Hrvatskog sabora primjenjuje Zakon o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru (»Narodne novine« broj 55/00., 107/01., 86/09. i 91/10.);

Smatram da ustavna tužba podnositeljice nije osnovana, te da u konkretnom slučaju u odnosu na podnositeljicu nije povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 3. (jednakost pred zakonom), člankom 14. (jednakost pred zakonom) te člankom 29. stavkom 1. (pravo na nepristrani sud) Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), a niti je došlo do povrede članaka 31. i 77. Ustavnog zakona (obvezatnost i dužnost provedbe odluka Ustavnog suda) na koje povrede se poziva podnositeljica.

Naime, podnositeljica ustavne tužbe citira odredbe članka 41. stavka 3. Poslovnika Hrvatskog sabora, koja glasi: »Tajnik i zamjenik tajnika Sabora u pogledu prava prema Zakonu o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru imaju rang predsjednika i potpredsjednika radnog tijela Hrvatskog sabora« i odredbu članka 1. Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru koji je stupio na snagu 9. lipnja 2000., a koja glasi: »Ovim se zakonom uređuju prava i dužnosti zastupnika u Hrvatskom saboru koja se odnose na plaću, mirovine, naknade, ostala primanja i druga prava na osnovi obnašanja zastupničke dužnosti«, te članka 2. istog zakona po kojemu »Zastupnici u Hrvatskom saboru ..., imaju pravo na plaću, mirovinu, naknade, ostala primanja i druga prava na osnovi obnašanja zastupničke dužnosti pod uvjetima i na način kako je utvrđeno posebnim propisima ...«, pa da bi sustavnim tumačenjem tih odredbi tajnik Hrvatskog sabora imao pravo na mirovinu po odredbama koje važe za zastupnike.

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u osporenoj odluci odbio je tužbu podnositeljice uz obrazloženje da niti jedna odredba Zakona o pravima zastupnika u Saboru koja se tiče uvjeta za stjecanje starosne mirovine osim za zastupnike u Saboru Republike Hrvatske nije uključivala drugi krug dužnosnika, te da nema mjesta zaključku da tajnik Sabora može imati pravo na zastupničku mirovinu, uz napomenu da se citirana odredba Poslovnika odnosi i na zamjenika tajnika.

Visoki upravni sud obrazložio je zašto činjenica da je bivši tajnik Sabora (A. S.) pred nadležnim tijelima mirovinskog osiguranja ishodio »saborsku« mirovinu, ne može konstituirati pravo na »saborsku« mirovinu podnositeljice jer treća osoba (A. K.) koja je obnašala dužnost tajnika u Saboru stekla je pravo na invalidsku mirovinu (a ne »saborsku«), što znači da ne postoji stabilna praksa niti nadležnih tijela mirovinskog osiguranja a niti sudova o tome da se tajniku, a posljedično tome i zamjeniku tajnika Sabora ekstenzivnim tumačenjem zakona prizna pravo na »saborsku« mirovinu, te nije došlo do povrede načela jednakosti pred zakonom kao što se to tvrdi u ustavnoj tužbi.

Isto tako, obzirom da Ustavni sud u svojoj prethodnoj odluci u istom ovom predmetu nije zauzeo pravno shvaćanje o tome ima li podnositeljica pravo na »saborsku« mirovinu već je ukidajući odluku Upravnog suda Republike Hrvatske ukazao na »test usporedivosti«, to nije ostvaren niti navod da bi u pobijanoj odluci Visoki upravni sud Republike Hrvatske postupio suprotno uputi iz odluke Ustavnog suda jer je proveo test usporedivosti, koji je dostatno obrazložio.

Visoki upravni sud Republike Hrvatske dao je dostatne razloge zbog kojih smatra da podnositeljica kao tajnica Sabora nema pravo na zastupničku mirovinu jer to ne proizlazi iz nijedne zakonske odredbe, a po mom mišljenju interpretacija poslovničkih i zakonskih odredbi na kojoj podnositeljica temelji svoj zahtjev nije prihvatljiva jer bi to značilo da bi i zamjenici tajnika također imali pravo na zastupničku mirovinu, a to zakonodavac svakako nije želio postići jer bi to bilo izrijekom propisano.

Zato smatram da ustavnu tužbu podnositeljice Danice Orčić treba odbiti kao neosnovanu, a posebno nema osnova tvrditi da Visoki upravni sud Republike Hrvatske nije po uputi iz prethodne odluke ovog suda proveo test usporedivosti, odnosno da nije odgovorio na pitanje zašto se poslovničke odredbe odnose na svaka druga prava osim na mirovine.

Zagreb, 9. ožujka 2017.

Sudac
 dr. sc. Branko Brkić, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 181/03., 16/06., 30/08., 123/09., 63/10., 121/10., 19/13., 37/14. i 2/15.) prilažem sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku broj: U-III-2130/2012 od 7. ožujka 2017.

Žalim što se ne mogu složiti s mišljenjem većine da se u konkretnom ustavnosudskom predmetu broj: U-III-2130/2012 ustavna tužba usvoji.

Odluka većine zasniva se na konstataciji da Visoki upravni sud Republike Hrvatske nije proveo – a trebao je – test razmjernosti položaja ranijeg tajnika Hrvatskog sabora (koji je zastupničku mirovinu ostvario) i podnositeljice ustavne tužbe (kojoj je ostvarivanje zastupničke mirovine odbijeno), sve u svjetlu odredbe Poslovnika Hrvatskog sabora da »Tajnik i zamjenik tajnika Sabora u pogledu prava prema Zakonu o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru imaju rang predsjednika i potpredsjednika radnog tijela Hrvatskog sabora«.

Takvu konstataciju držim pogrešnom u svjetlu činjenice da je Visoki upravni sud RH, po mojem mišljenju pravilno, zaključio da prema pozitivnim propisima niti raniji tajnik Hrvatskog sabora nije trebao niti smio moći ostvariti zastupničku mirovinu.

Stoga smatram da je Visoki upravni sud RH proveo po tužbi ovdje podnositeljice (a tamo tužiteljice) korektan i zakonit postupak, uzeo u obzir sve relevantne činjenice i donio zakonitu odluku.

Uzgred napominjem da slučajevi ovdje podnositeljice i ranijeg tajnika Hrvatskog sabora u pogledu (ne)ostvarivanja prava na zastupničku mirovinu nisu identični. Naime, za ostvarivanje zastupničke mirovine prema odredbi članka 8. Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom državnom saboru uvjet za ostvarivanje prava na zastupničku mirovinu je obnašanje zastupničke dužnosti u jednom mandatu dulje od polovice vremena od vremena trajanja tog mandata propisanog Ustavom Republike Hrvatske tj. dvije godine i jedan dan.

Međutim, gore citirana odredba članka 41. stavka 3. Poslovnika Hrvatskog sabora za koju podnositeljica smatra da joj daje pravo dodana je Poslovniku Odlukom o izmjenama i dopunama Poslovnika Hrvatskog sabora dana 28. svibnja 2003., objavljena je u »Narodnim novinama« broj 91/03. dana 3. lipnja 2003., a stupila je na snagu 11. lipnja 2003. godine. Odluka nema prijelazne niti završne odredbe. Ranije je takva odredba u Poslovniku Hrvatskog sabora postojala do 1995. godine, a između 1995. i lipnja 2003. godine u Poslovniku Hrvatskog sabora takve odredbe nema. Jasnije, ona je postojala u vrijeme mandata ranijeg tajnika Hrvatskog sabora, koji je mirovinu ostvario 1995. godine u cjelokupnom za mirovinu Zakonom zahtijevanom periodu, dok kod podnositeljice tomu nije tako.

Budući da je podnositeljica obnašala dužnost tajnice Sabora od 1. travnja 2000. do 22. prosinca 2003. godine, ona je prema citiranoj odredbi Poslovnika Hrvatskog sabora, na koju se poziva, imala »u pogledu prava prema Zakonu o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru rang predsjednika i potpredsjednika radnog tijela Hrvatskog sabora« samo 6 mjeseci i 11 dana, a što nije dovoljno da bi se ispunio zakonski uvjet od pola mandata plus 1 dan, zakonom propisan za stjecanje povlaštene zastupničke mirovine.

Konačno, napominje se da Zakon o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru niti na jednom mjestu ne spominje »predsjednika i potpredsjednika radnog tijela Hrvatskog sabora«, pa nije sasvim jasno kakav je njihov »rang« u pogledu »prava«.

Zbog svega navedenog smatram da je ustavnu tužbu podnositeljice trebalo odbiti, budući da joj u postupku koji je prethodio ovom ustavnosudskom postupku nije prekršeno niti jedno Ustavom garantirano pravo, a posebno ne pravo na pravično suđenje.

Zagreb, 13. ožujka 2017.

Sudac
 Andrej Abramović, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 181/03., 16/06., 30/08., 123/09., 63/10., 121/10., 19/13., 37/14. i 2/15.) prilažem sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku broj: U-III-2130/2012 od 7. ožujka 2017.

Na žalost, ne mogu se složiti s mišljenjem većine da se u ovom predmetu ustavna tužba treba usvojiti.

Naime, nakon ranije odluke Ustavnog suda broj: U-III-2675/2008 od 29. srpnja 2011., Visoki upravni sud Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Visoki upravni sud) proveo je ponovni postupak u skladu s obrazloženjem te odluke odnosno zahtjevima pravičnosti postupka iz članka 29. Ustava te je svoju odluku detaljno obrazložio dajući odgovore na sva postavljena pitanja. Ne mogu se složiti s većinom da se u obrazloženju odluke Visokog upravnog suda »i dalje nedostatno obrazlažu stajališta i uvjerenja tog suda o postojanju odlučnih pravno relevantnih činjenica i okolnosti slučaja uslijed kojih je utvrđena neosnovanost podnositeljičine tužbe«. Taj sud je ispitao i detaljno obrazložio sve pravno relevantne činjenice, okolnosti slučaja i propise te zaključio da se podnositeljici (koja nije bila zastupnica) ne može priznati pravo na zastupničku mirovinu prema posebnim propisima, mimo odredaba Zakona o mirovinskom osiguranju te da se njoj to pravo ne može priznati niti radi toga što je bivšem tajniku Hrvatskog sabora priznato pravo na zastupničku mirovinu. Nije mi jasno na koji bi još način Visoki upravni sud mogao provesti test usporedivosti situacije podnositeljice i bivšeg tajnika Hrvatskog sabora, kako to očekuje većina, kraj jasnog stava tog suda da podnositeljici ne može priznati pravo koje joj ne pripada samo zato što je ranije Hrvatski zavod za mirovinsko osiguranje to pravo priznao drugoj osobi kojoj to pravo nije pripadalo prema mjerodavnim propisima.

Uloga upravnih sudova je sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti, pa tako i Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje. Visoki upravni sud, stoga, ne može svoju odluku temeljiti na odluci Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje donesenu u drugom predmetu (koja nije bila predmetom sudske kontrole) za koju smatra da nije bila utemeljena na zakonu.

Eventualno neslaganje s konačnim zaključkom Visokog upravnog suda o pravu podnositeljice na zastupničku mirovinu odnosno s primjenom posebnih propisa o pravu na zastupničku mirovinu u konkretnom slučaju (koje također ne dijelim s većinom) ne znači da je odluka Visokog upravnog suda arbitrarna ili nedostatno obrazložena te da dovodi do povrede prava na pravično suđenje.

Zagreb, 10. ožujka 2017.

Sutkinja
 Lovorka Kušan, v. r.