## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-727/1997 od 10. siječnja 2000.

### NN 4/2001 (18.1.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-727/1997 od 10. siječnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

93

Ustavni sud Republike
Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, u sastavu:
sudac Velimir Belajec, kao predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hra­njski, Ivan
Mrko­njić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao članovi Vijeća, odlučujući u
postupku vođenom u povodu ustavne tužbe D. M. iz Z., koje­ga zastupa punomoćnik
Č. P., odvjetnik u Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 10. siječ­nja 2001.
godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se
usvaja te se ukidaju:

– presuda Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1381/1996 od 6. ožujka 1997. godine;

– presuda Županijskog
suda u Z. broj: Gž-9879/94 od 26. rujna 1995. godine, i

– presuda Općinskog
suda u Z. broj: Pr-1694/93 od 28. ožujka 1994. godine.

II. Predmet se vraća
Općinskom sudu u Z. na ponovni postupak.

Obrazlože­nje

1. Ustavna tužba
podnijeta je u vezi s presudama navedenima u izreci ove odluke.

Osporenom presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
broj: Rev-1381/1996 od 6. ožujka 1997. godine, odbijena je revizija podnosite­lja
izjav­ljena protiv presude Županijskog suda u Z., broj: Gž-9879/94 od 26. rujna
1995. godine. Presudom suda drugog stupnja odbijena je žalba podnosite­lja
izjav­ljena protiv presude Općinskog suda u Z., broj: Pr-1694/93 od 28. ožujka
1994. godine. Tom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnosite­lja kojim je
tražio da se poništi rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova Republike
Hrvatske, broj: 511-01-55-23467/20-91 od 16. studenoga 1991. godine, kojim je
određeno da podnosite­lju prestaje radni odnos dana 16. prosinca 1991. godine,
kao i rješe­nje istog ministarstva broj: 511-01-55-29026/1-91 od 29. studenoga
1991. godine, kojim je odbijena žalba podnosite­lja i potvrđeno rješe­nje prvog
stup­nja.

2. Podnosite­lj smatra da su osporenim presudama
povrijeđene odredbe članka 14., članka 15., članka 17. stavaka 2. i 3., članka
18. stavka 1., članka 38. stavaka 1. i 2., članka 44., članka 54. i članka 118.
Ustava, kao i odredbe članka 2., članka 14., članka 18., članka 19., članka 25.
i članka 26. Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima (točka 28.
Odluke o objav­ljiva­nju mnogostranih međunarodnih ugovora kojih je Republika
Hrvatska stranka na teme­lju notifikacija o sukcesiji, Narodne novine –
Međunarodni ugovori, broj 12/1993.; u da­lj­njem tekstu: Među­narodni pakt), te
odredbe članka 6., članka 9., članka 10., članka 13. i članka 14. Konvencije o
zaštiti ­ljudskih prava i teme­ljnih sloboda – pročišćeni tekst (»Narodne
novine« – Međunarodni ugovori, broj 6/1999.; u da­lj­njem tekstu: Europska
konvencija).

Povrede navedenih odredaba Ustava i međunarodnih
ugovora podnosite­lj nalazi u či­njenici da osporene presude ne sadrže
obrazlože­nja o bitnim či­njenicama (to jest, o povredi radne obveze podnosite­lja),
čime je onemogućeno pravo podnosite­lja na učinkovitu žalbu. Podnosite­lj nada­lje
smatra da su izreke osporenih presuda donesene zbog izraženih miš­lje­nja
podnosite­lja, čime se vrijeđaju prava na slobodu miš­lje­nja i izražava­nja.
Stoga osporene presude podnosite­lj vezuje uz či­njenicu što je srpske
nacionalnosti, zbog če­ga smatra da su povrijeđene i odredbe Ustava i
međunarodnih ugovora o jednakosti, nacionalnoj ravnopravnosti i slobodi
vjeroispovijedi.

3. Tijekom ustavnosudskog postupka pribav­ljen je spis
predmeta Općinskog suda u Z., broj: Pr-1664/93. Razmatra­njem tog spisa, Sud je
utvrdio s­ljedeće:

a) da je podnosite­lj od 1984. do 1991. godine bio u
radnom odnosu na neodređeno vrijeme pri Ministarstvu unutar­njih poslova, na
radnom mjestu vozača motornog vozila u Odjelu za opće poslove;

b) da je rješe­njem broj: 511-01-55-23467/20-91 od 16.
studenoga 1991. godine određeno da podnosite­lju prestaje radni odnos istekom
otkaznog roka od mjesec dana, to jest 16. prosinca 1991. godine. To rješe­nje
donijeto je teme­ljem odredbe članka 377. Zakona o upravi (»Narodne novine«,
broj 16/78, 50/78, 29/85, 48/85, 41/90, 47/90 i 53/91). U rješe­nju je utvrđeno
da su se ispunili uvjeti za prestanak radnog odnosa propisani odredbom članka
379. stavka 1. Zakona o upravi, jer je na teme­lju pribav­ljenog miš­lje­nja
neposrednog rukovodite­lja od 14. studenoga 1991. godine – koje se odnosi na
ocjenu sposobnosti podnosite­lja za rad na radnom mjestu operativno-tehničkog
radnika – vozača motornog vozila – utvrđeno da podnosite­lj ne pokazuje
potrebnu sposobnost za obav­lja­nje povjerenih mu poslova;

c) rješe­njem tijela drugog stup­nja broj:
511-01-55-29026/1-91 od 29. studenoga 1991. godine, odbijena je žalba podnosite­lja
i rješe­nje pod točkom 3.b) ove odluke potvrđeno je kao zakonito, s obrazlože­njem
da »poslovi radnog mjesta na koje je radnik raspoređen u Ministarstvu unutar­njih
poslova nakon demokratskih promjena po složenosti traže veću osobnu
inicijativu, angažiranost i kreativnost koju imenovani ne pokazuje ne
ostvarujući osnovnu funkciju svog radnog mjesta što se ne­gativno odražava na
rad službe u cijelosti«;

d) teme­ljem tužbe podnosite­lja, Općinski sud u Z.
presudom broj: Pr-5323/91 od 26. svib­nja 1992. poništio je rješe­nja pod
točkama 3.b) i 3.c) ove odluke i naložio vraća­nje podnosite­lja u radni odnos
na radno mjesto vozača. U obrazlože­nju presude navodi da se iz spornih rješe­nja
»ne vidi na teme­lju kojih utvrđenih či­njenica su ista donešena, odnosno iz
kojih či­njenica proizlazi da tužite­lj nema sposobnosti za obav­lja­nje
poslova vozača«. Nada­lje, u obrazlože­nju presude se ističe da u miš­lje­nju
neposrednog rukovodite­lja podnosite­lja, u kojem se navodi da podnosite­lj ne
pokazuje potrebnu sposobnost za obav­lja­nje poslova radnog mjesta na koje je
raspoređen »konkretno nisu navedene či­njenice u čemu se sastoji ta
nesposobnost«. Naprotiv, iz iskaza saslušanog svjedoka P. T., proizlazi da on
kao neposredni rukovodite­lj nije imao primjedbi na rad i ponaša­nje tužite­lja,
niti su osobe koje je on vozio imale primjedbi na izvrše­nje ­nje­govih poslova
– vož­nje motornog vozila«. U obrazlože­nju presude sadržano je i utvrđe­nje da
»svjedok P. T. u svom iskazu navodi da je svoje miš­lje­nje dao radi toga što
su osobe koje je tužite­lj vozio službenim vozilom imale primjedbi na ­nje­govo
ponaša­nje u smislu komentira­nja razgovora koji su se vodili za vrijeme vož­nje,
time da svjedok nije želio navesti imena tih osoba, niti iznijeti u čemu su se
sastojale primjedbe.« Konačno, među razlozima ove presude, kojom se poništavaju
rješe­nja i nalaže vraća­nje podnosite­lja na rad, navode se i radne ocjene
podnosite­lja za prethodne godine (1988. i 1989.) kada je ocije­njen ocjenom
»ističe se« (u godini 1990. ocje­njiva­nje nije provedeno);

e) na teme­lju žalbe Državnog (tada Javnog)
pravobraniteljs­tva Republike Hrvatske, Županijski (tada Okružni) sud u Z.
presudom broj: Gž-8364/92-2 od 2. ve­ljače 1993. ukinuo je presudu Općinskog
suda u Z. pod točkom 3.d) ove odluke i predmet vratio istom prvostupa­njskom
sudu na ponovno suđe­nje, zbog bitne povrede odredaba parničnog postupka iz
članka 354. stavka 2. točke 13. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«,
broj 53/91, 91/92), koja se sastoji u postoja­nju »proturječnosti između onoga
što se u razlozima presude navodi o sadržaju iskaza ovoga svjedoka (neposrednog
rukovodite­lja – op.) i samog tog iskaza. Naime, iako svjedok iskazuje da on
osobno nije imao primjedbi na rad i ponaša­nje tužite­lja, on iskazuje i či­njenicu
da je svoje pismeno miš­lje­nje dao u rujnu prošle godine, da su primjedbe na
tužite­ljevo ponaša­nje bile prisutne u ­ljeto prošle godine, a da je on kao
neposredni rukovodite­lj čekao do studenog da vidi da li će se tužite­ljevo
ponaša­nje promijeniti«. U ovoj presudi također se navodi tvrd­nja da su se
»poslovi i radni zadaci tužite­lja sastojali ne samo u izvršava­nju poslova
vozača, već i u poslovima operativnog radnika – policajca u jednoj specifičnoj
ustanovi kao što je to tuženica«, koju tvrd­nju je iznio neposredni rukovodite­lj
podnosite­lja, saslušan kao svjedok na ročištu 26. svib­nja 1992. godine. Zbog
toga je prvostupa­njska presuda ukinuta, a predmet vraćen na ponovno suđe­nje;

f) u ponov­ljenom postupku sud prvog stup­nja odbio je
tužbeni zahtjev, te su donijete presude u vezi s kojima je podnijeta ova
ustavna tužba.

*4. Ustavna tužba je osnovana.*

Nakon razmatra­nja osporenih presuda, Ustavni sud je
utvrdio da su tim presudama podnosite­lju povrijeđena Ustavom i međunarodnim
ugovorima zajamčena prava na jednakost pred zakonom i pred sudovima, pravo na
djelotvornu pravnu zaštitu, pravo na pravično suđe­nje, pravo na rad i slobodu
rada, te pravo na slobodu misli i izražava­nja miš­lje­nja.

5. U odnosu na navode u presudama spomenutim u točki
3. ove odluke, u osporenoj presudi Općinskog suda u Z., broj: Pr-1694/93 od 28.
ožujka 1994. godine, navodi se samo to da neposredni rukovodite­lj podnosite­lja,
saslušan kao svjedok na ročištu od 28. ožujka 1994. godine, »ostaje kod ranije­g
iskaza te ističe da su funkcioneri koje je tužite­lj vozio na teren imali
primjedbi i na ­nje­govo ponaša­nje kao policajca, na ­nje­gov angažman kao
službene osobe.« I da­lje: »Obzirom da je u ­ljeto 1991. g. bila prisutna
najžešća agresija na Hrvatsku, od svih službenih osoba, a posebno policajaca,
očekivao se poseban angažman u obav­lja­nju svojih poslova i zadataka, pa kako
primjedbe na tužite­ljev angažman i ponaša­nje nisu prestajale, to je dao ne­gativnu
pismenu ocjenu za tužite­lja, a to stoga što su primjedbe na tužite­lja
upućivane ­njemu kao neposrednom rukovodite­lju, dok nije čuo da bi te
primjedbe bile iznošene i pred drugim osobama.«

Nada­lje, u obrazlože­nju osporene presude Županijskog
suda u Z., broj: Gž-9879/94-2 od 26. rujna 1995. godine, kojom se žalba
podnosite­lja protiv osporene presude suda prvog stup­nja odbija kao
neosnovana, navodi se da je sud prvog stup­nja utvrdio sve či­njenice važne za
donoše­nje odluke, a da je na utvrđeno či­njenično sta­nje sud prvog stup­nja
pravilno primijenio materijalno pravo kada je odbio tužbeni zahtjev, »a za
svoju odluku dao je va­ljane razloge, koje prihvaća i ovaj sud.« U obrazlože­nju
te presude, sud drugog stup­nja naveo je i s­ljedeće: »Ukoliko si je tužite­lj
uzeo pravo – mimo svog opisa rada – da sudjeluje, a još ma­nje, komentira
razgovor službenih osoba, koje vozi na radne zadatke, onda je najma­nje, što se
od istoga moglo očekivati, da se ponaša u skladu sa pravilima ove osjet­ljive
službe, a ako već iznosi i komentira razgovor, bilo je za očekivati, da će to
učiniti u skladu sa stvarnošću (druga polovica 1991. godine), dakle, u vrijeme
najžešće agresije na Republiku Hrvatsku, kako to očito tužite­lj nije činio, a
što je dovelo do donoše­nja pobijanih rješe­nja«.

Konačno, osporena presuda Vrhovnog suda Republike
Hrvat­ske, broj: Rev-1381/1996-2 od 6. ožujka 1997. godine, kojom se odbija
revizija podnosite­lja kao neosnovana, u bitnome se teme­lji na prihvaća­nju
stajališta »da je tužite­lj kod tuženice uz poslove vozača obav­ljao i radne
zadatke operativno-tehničkog radnika – policajca«, a »da tužite­lj upravo u toj
sferi nije zadovo­ljio i to od ­ljeta 1991. godine u vrijeme početka najžešće
agresije na Republiku Hrvatsku, kada se posebice od ­ljudi zaposlenih u MUP-u
kao u službi od posebnog državnog interesa tražila veća osobna angažiranost,
inicijativa i kreativnost u radu, koju tužite­lj nije pokazao«.

6. Ustavni sud je ustavnosudski postupak započeo
utvrđe­njem či­njenice da je podnosite­lju radni odnos prestao teme­ljem
odredbe članka 379. stavka 1. Zakona o upravi, kojom je propisano da radni
odnos može prestati radniku za koje­g se utvrdi da nema sposobnosti za obav­lja­nje
poslova radnog mjesta čije mu je obav­lja­nje povjereno ili za koje­g se utvrdi
da trajnije ne ostvaruje uobičajene rezultate rada, a da su poslovi radnog
mjesta podnosite­lja određeni rješe­njem, broj: IV/3-22515/1-1984 od 13.
prosinca 1984. godine, prema kojem je podnosite­lj raspoređen na radno mjesto
vozača motornog vozila u Odjelu za opće poslove. Sukladno tome, i miš­lje­nje o
radu načelnika Odjela za opće poslove (neposrednog rukovodite­lja podnosite­lja)
od 14. studenoga 1991. godine, koje je bilo teme­lj za donoše­nje rješe­nja o
prestanku radnog odnosa, odnosilo se samo na ocjenu »sposobnosti za obav­lja­nje
poslova radnog mjesta operativno-tehnički radnik – vozač motornog vozila na
koje je podnosite­lj raspoređen«.

Nada­­­­lje, Ustavni
sud je utvrdio da su stajalište, navedeno u rješe­­­­nju drugog stup­­­­nja o
prestanku radnog odnosa podnosite­­­­lja, prema kojem podnosite­­­­lj »…nema
niti pokazuje sposobnost za obav­­­­lja­­­­nje poslova svoje­g radnog mjesta na
koje je raspoređen, jer ti poslovi po složenosti traže veću osobnu inicijativu,
angažiranost i kreativnost, koju tužite­­­­lj ne pokazuje, ne ostvarujući
osnovnu funkciju svoje­g radnog mjesta što se ne­gativno odražava na rad službe
u cijelosti«, prihvatile i sve osporene presude, iako iz tih presuda nije
razvidno:

– na teme­­­­lju kojih dokaza je utvrđeno da podnosite­­­­lj
nema sposobnosti za obav­­­­lja­­­­nje poslova svoga radnog mjesta, to jest
operativno-tehničkog radnika – vozača motornog vozila;

– što je u okviru složenosti poslova tog radnog mjesta
podnosite­­­­lj propustio učiniti, te kada i na teme­­­­lju če­ga su navodni
propusti podnosite­­­­lja utvrđeni;

– koju funkciju svog radnog mjesta podnosite­­­­lj
nije ostvario;

– što je to što se ne­gativno odrazilo na rad službe u
cijelosti.

Isto tako, u navedenom miš­­­­lje­­­­nju o radu
podnosite­­­­lja od 14. studenoga 1991. godine ne postoji nijedan navod o
eventualnom raspoređiva­­­­nju podnosite­­­­lja i na poslove operativnog
radnika – policajca, na koje bi se poslove to miš­­­­lje­­­­nje onda također
moglo odnositi. Tvrd­­­­nju da su poslovi podnosite­­­­ljeva radnog mjesta
obuhvaćali i poslove operativnog radnika – policajca u svom je iskazu naveo
samo neposredni rukovodite­­­­lj podnosite­­­­lja, saslušan kao svjedok na
ročištu održanom 26. svib­­­­nja 1992. godine, a sud prvog stup­­­­nja je u
osporavanoj presudi taj iskaz prihvatio kao dokazanu či­­­­njenicu. Iako je u
istoj presudi sud prvog stup­­­­nja utvrdio da svjedok (neposredni rukovodite­­­­lj
podnosite­­­­lja) na ročištu održanom 28. ožujka 1994. godine »ostaje kod
ranije­g iskaza« o podnosite­­­­ljevom ponaša­­­­nju tijekom vož­­­­nje u
smislu komentira­­­­nja razgovora, sud drugog stup­­­­nja taj je iskaz
drugačije kvalificirao, ocijenivši ga »iskazom s nadopunom«, jer je svjedok na
navedenom ročištu isticao »da su funkcioneri koje je tužite­­­­lj vozio na
teren imali primjedbi i na ­­­­nje­govo ponaša­­­­nje kao policajca, na ­­­­nje­gov
angažman kao službene osobe«, a ne kao operativno-tehničkog radnika – vozača
motornog vozila. Konačno, ako bi Ustavni sud i prihvatio stajalište nadležnih
sudova da je podnosi-te­­­­lj obav­­­­ljao poslove službene osobe, operativnog
radnika – policajca, u osporavanim presudama ne postoji nijedna či­­­­njenica
iz koje bi bilo razvidno u čemu su se poslovi podnosite­­­­lja kao operativnog
radnika – policajca sastojali, te u čemu su se sastojale povrede tih poslova i
radnih zadataka, koje bi mogle dovesti do prestanka radnog odnosa podnosite­­­­lja
sukladno članku 379. stavku 1. Zakona o upravi.

U tom se smislu poziva­­­­nje suda drugog stup­­­­nja
»da je to iziskivalo naročita potreba službe iz članka 383-a. Zakona o upravi«
ne može smatrati prihvat­­­­ljivim. Isto tako, ne može se smatrati prihvat­­­­ljivim
ni utvrđe­­­­nje revizijskog suda da poziva­­­­nje suda drugog stup­­­­nja na
članak 383-a. Zakona o upravi »nema za pos­­­­ljedicu pogrešnu primjenu
materijalnog prava u konkretnom slučaju«, a da to svoje utvrđe­­­­nje
revizijski sud ni na koji način nije objasnio niti podrobnije obrazložio.

7. Ustavni sud ističe da zbog izražava­­­­nja
vlastitog miš­­­­lje­­­­nja ne može prestati radni odnos nikome, pa ni
podnosite­­­­lju, kao radniku Ministarstva unutar­­­­njih poslova. Pravo na
slobodu izražava­­­­nja zajamčeno je odredbom članka 38. stavka 1. Ustava,
odredbom članka 10. Europske konvencije i odredbom članka 19. Međunarodnog
pakta i može biti podvrgnuto ograniče­­­­njima samo u izuzetnim slučajevima
(interes državne sigurnosti, teritorijalne cjelovitosti, javnog reda i mira,
radi sprječava­­­­nja nereda ili zločina i drugo), a oni u konkretnom slučaju
nisu bili teme­­­­lj zbog koje­ga je podnosite­­­­lju prestao radni odnos, niti
su bili predmet rasprav­­­­lja­­­­nja i utvrđiva­­­­nja pred sudom.

8. Sukladno prethodnim navodima, osporene presude ne
sadrže razloge o bitnim či­­­­njenicama na kojima su se teme­­­­ljila utvrđe­­­­nja
o tome da podnosite­­­­lj nema sposobnosti za obav­­­­lja­­­­nje poslova svog
radnog mjesta (vozača motornog vozila), a koja su bila osnova za donoše­­­­nje
rješe­­­­nja o prestanku ­­­­nje­gova radnog odnosa.

Stoga su osporenim presudama povrijeđena ustavna prava
podnosite­­­­lja zajamčena odredbom članka 14. stavka 2. Ustava (jamči se
jednakost svih pred zakonom), članka 18. stavka 1. Ustava (jamči se pravo na
žalbu), članka 26. Ustava (jamči se jednakost svih pred sudovima i drugim
državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti), članka 29. Ustava (jamči se
pravo na pravično suđe­­­­nje), članka 38. stavka 1. Ustava (jamči se sloboda
miš­­­­lje­­­­nja i izražava­­­­nja misli), te članka 54. stavka 1. Ustava
(jamči se pravo na rad i slobodu rada).

Odredbom članka 14. stavka 2. Ustava zajamčena
jednakost pred zakonom, odnosno odredbom članka 26. Ustava zajamčena jednakost
pred sudovima, drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti, razrada
je i primjena opće­g načela jednakosti na područje sudske i druge pravne
zaštite, s ci­­­­ljem da svima bude zajamčena jednaka zaštita prava u postupku
pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.
Navedeno načelo jednakosti povrijeđeno je ako stranci u postupku nije dana
mogućnost da bude saslušana i da u okviru zakona sudjeluje u postupku na način
da iznosi či­­­­njenice i predlaže dokaze, ako se nadležno tijelo ne izjasni o
navodima stranke važnim za odlučiva­­­­nje, ako pojedinačni akt, protivno
zakonu, nije obrazložen ili ako je na drugi način onemogućeno pravično suđe­­­­nje
pred nadležnim tijelom ustanov­­­­ljenim zakonom. Naime, odredbom članka 29.
stavka 1. alineje 1. Ustava zajamčeno pravo ne obuhvaća samo pravo na pravično
suđe­­­­nje osum­­­­njičenih ili optuženih za kaznena djela. Tom se odredbom
propisuje ustavno jamstvo građanima na pravičan postupak pred sudovima i pred
svim tijelima državne uprave, odnosno tijelima koja imaju javne ovlasti.
Povredom ustavnog jamstva na pravično suđe­­­­nje u postupku u kojem se
odlučivalo o pita­­­­njima u vezi radnog odnosa podnosite­­­­lja u Ministarstvu
unutar­­­­njih poslova, podnosite­­­­lju je povrijeđeno i ­­­­nje­govo ustavno
pravo na rad i slobodu rada zajamčeno odredbom članka 54. Ustava. Budući da je
podnosite­­­­lju prestao radni odnos, a nije mu omogućeno da sazna razloge
prestanka i time ostvari pravo na djelotvorno izjav­­­­ljiva­­­­nje pravnog
lijeka, podnosite­­­­lju je povrijeđeno i ustavno pravo zajamčeno odredbom
članka 18. stavka 1. Ustava.

Iz istih razloga na kojima se teme­­­­lje povrede
navedenih odredaba Ustava, osporenim su presudama povrijeđene i mjerodavne
odredbe Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima i Europske
konvencije o zaštiti ­­­­ljudskih prava i teme­­­­ljnih sloboda.

9. Podaci spisa predmeta ne upućuju na povredu ostalih
odredaba Ustava na koje podnosite­­­­lj u tužbi ukazuje. U ustavnosud­skom
postupku, naime, Sudu nisu bile poznate niti prezentirane pravno relevantne či­­­­njenice
na kojima bi se mogao teme­­­­ljiti neosporni zak­­­­ljučak o prestanku radnog
odnosa kao pos­­­­ljedici diskriminacije podnosite­­­­lja po osnovi nacionalne
ili vjerske pripadnosti. Stoga ni ustavna prava podnosite­­­­lja na jednakost
svih bez obzira na nacionalnu ili vjersku pripadnost, sadržana u odredbama
članka 14. stavka 1., članka 15. i članka 17. stavka 2. Ustava, u odredbi
članka 18. Međunarodnog pakta, te odredbi članka 9. Europske konvencije, kojima
se jamči sloboda savjesti i vjere, kao i sloboda promjene i sloboda iskaziva­­­­nja
vjeroispovijedi, osporenim presudama nisu povrijeđene.

10. Podnosite­­­­lj u tužbi ukazuje i na povredu
članka 118. Ustava, kojom je određeno da sudbenu vlast obnašaju sudovi, da je
sudbena vlast samostalna i neovisna i da sudovi sude na teme­­­­lju Ustava i
zakona. Budući da navedena odredba utvrđuje samostalnost i neovisnost sudova,
odnosno načelo ustavnosti i zakonitosti kao teme­­­­ljno načelo u postupa­­­­nju
sudbene vlasti, navedena odredba nije usmjerena neposrednoj zaštiti ustavnih
prava i sloboda čovjeka i građanina (ustavnog prava pojedinca), te se na ­­­­njoj
ne može zasnivati ustavna tužba sukladno članku 59. stavku 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99 – u da­­­­lj­­­­njem
tekstu: Ustavni zakon).

11. Teme­­­­ljem odredbe članka 69. i članka 72.
Ustavnog zakona, odlučeno je kao i izreci.

Broj: U-III-727/1997
Zagreb, 10. siječ­­­­nja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 4/2001-93