## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-58/1997, U-I-235/1997, U-I-237/1997, U-I-1053/1997, U-I-1054/1997 od 17. studenoga 1999

### NN 137/1999 (14.12.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-58/1997, U-I-235/1997, U-I-237/1997, U-I-1053/1997, U-I-1054/1997 od 17. studenoga 1999

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, u povodu prijedloga za pokretanje
postupaka za ocjenu ustavnosti, na sjednici održanoj 17.
studenoga 1999., donio je

## ODLUKU

I.

Ukidaju se odredbe članka 367. stavka 3. i članka
388. stavka 4. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima
(»Narodne novine«, broj 91/96) i odredba druge rečenice
članka 221. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama
(»Narodne novine«, broj 91/96).

II.

Odredbe članka 367. stavka 3. Zakona o vlasništvu
i drugim stvarnim pravima i odredba druge rečenice članka
221. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama prestaju važiti
istekom godine dana od dana objave ove odluke u »Narodnim
novinama«.

III.

Ne prihvaća se prijedlog za ocjenu ustavnosti odredbe prve
rečenice članka 221. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama.

IV.

Ova Odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I.

1. Predlagatelji 1) Bruno Ružička iz Zagreba, 2) Udruženje
za denacionalizaciju - Split, Split, zastupano po predsjedniku
Miroslavu Slaviću i 3) Jagoda Nast iz Splita, podnijeli
su prijedloge za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti odredbi
članka 367. stavka 3. i članka 388. stavka 4. Zakona
o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (dalje: Zakon o vlasništvu),
i članka 221. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama.

Povodom tih prijedloga Sud je pokrenuo postupak za ocjenu suglasnosti
s Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
8/98 - pročišćeni tekst, dalje: Ustav) osporenih
odredbi, svojim rješenjem, broj: U-I-953/96 i dr. od 8. srpnja
1999., koje je objavljeno u »Narodnim novinama«, broj
80/99, od 30. srpnja 1999.

Tim rješenjem nisu prihvaćeni prijedlozi istih i drugih
predlagatelja za pokretanje postupka ocjene ustavnosti Zakona
o vlasništvu u cijelosti, kao ni prijedlozi za ocjenu ustavnosti
odredbi članka 18. stavka 2., članka 43., članka
159. stavka 4., članka 202. stavka 1., članka 204.,
stavka 2., članka 359. stavka 2. članka 366. stavka
3., članka 370., članka 372., članka 373.,
članka 380. stavka 2. i članka 383. Zakona o vlasništvu,
ni prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti Zakona
o zemljišnim knjigama u cijelosti i odredbi članka
215. stavka 1. alineje 2., članka 216. članka 220.
stavka 1. i 2. i članka 222. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama.

2. U tijeku postupka Sud je o prijedlozima zatražio odgovor
od Hrvatskog državnog sabora kao donositelja tih zakona,
a od Ministarstva pravosuđa stručno mišljenje.
Hrvatski državni sabor izvijestio je Sud da je prijedloge
uputio Odboru za Ustav, Poslovnik i politički sustav Zastupničkog
doma Hrvatskoga državnog sabora, koji Sudu nije dostavio
odgovor.

Ministarstvo pravosuđa dostavilo je mišljenje na prijedloge.

a) Glede prijedloga za ocjenu ustavnosti odredbi članka
367. stavka 3. Zakona o vlasništvu, Ministarstvo pravosuđa
smatra da mu ne treba udovoljiti. Navodi da je nemoguće
uspostaviti uređenje u kojem postoji pravno jedinstvo nekretnine,
a da se ne ukine situacija u kojoj se zgrade pojavljuju kao zasebna
zemljišnoknjižna tijela. Da bi se uspostavilo pravno
jedinstvo nekretnine - zemljišta i svih zgrada koje su na
njemu sagrađene, smatra da je potrebno uspostaviti suvlasništvo,
čime da se ništa ne mijenja, i da time nisu ni najmanje
ugrožena postojeća pravna vlasništva, da se samo
predmnijeva da su suvlasnički dijelovi jednaki, ali da
svaki od suvlasnika može zahtijevati da se utvrdi kolika
je veličina dijelova (članak 367. stavak 4. Zakona
o vlasništvu). Ističe da, ako suvlasnička
zajednica bilo kojemu od suvlasnika ne odgovara, svaki od suvlasnika
može, kad god to zaželi, ishoditi razvrgnuće suvlasništva
i njime uspostaviti situaciju u kojoj će biti samovlasnik
određene čestice zemljišta i zgrade te da će
se propisano spajanje tijela u jedno, provoditi samo na zahtjev,
a tek će se prigodom osnivanja, obnavljanja, dopunjavanja
ili preoblikovanja zemljišne knjige provesti to spajanje
po službenoj dužnosti (članak 221. Zakona o zemljišnim
knjigama).

b) Ministarstvo pravosuđa dostavilo je i odgovor glede prijedloga
za ocjenu ustavnosti odredbi članka 221. stavka 1. Zakona
o zemljišnim knjigama. Smatra da se prijedlozima ne bi trebalo
udovoljiti, ali u slučaju da se podvrgne ustavnosudskoj
kontroli cijeli kompleks pretvorbe, da bi u obzir trebalo uzeti
i predmetne prijedloge.

c) Glede prijedloga za ocjenu ustavnosti odredbe članka
388. stavka 4. Zakona o vlasništvu, Ministarstvo pravosuđa
nije dostavilo odgovor.

3. Sud je već u svojem spomenutom rješenju od 8. srpnja
1999., uvodno istaknuo da je pri ocjenjivanju ustavnosti osporavanih
propisa - s obzirom na sadržaj i obrazloženje pojedinih
prijedloga, osobito onih koji su izražavali gledišta
bivših vlasnika nacionaliziranih, konfisciranih ili na drugi
način oduzetih nekretnina (stvari) - imao na umu i ustavnu
obvezu usklađivanja zakona s Ustavom, prema odredbi članka
4. Ustavnog zakona za provedbu Ustava Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, br. 34/92 - pročišćeni tekst,
91/92, 62/93, 50/94, 105/95 i 110/96), što je u oblasti uređivanja
vlasničkih odnosa bilo posebno izraženo, budući
da Ustav ne poznaje ni društveno vlasništvo, ni ostala
tzv. nova stvarna prava koja su postojala u bivšem režimu
društvenog vlasništva (pravo upravljanja, pravo raspolaganja
i pravo korištenja, pa i posebno stanarsko pravo).

U tranzicijskom razdoblju donesen je niz propisa radi pretvorbe
društvenog vlasništva u vlasništvo, pa je tako
donesen Zakon o pretvorbi društvenih poduzeća (»Narodne
novine«, br. 19/91, 83/92, 84/92), koji je bio u funkciji
pretvorbe poduzeća s društvenim kapitalom u poduzeća,
odnosno dionička društva i društva s ograničenom
odgovornošću kojima će biti određen vlasnik;
Zakon o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne
novine«, br. 43/92 - pročišćeni tekst,
69/92, 25/93, 48/93, 2/94, 44/94, 58/95 i 11/96) bio je i u funkciji
pretvorbe društvenog vlasništva nad stanovima u privatno
vlasništvo, itd. U tim zakonima, s obzirom na područje
koje su uređivali, propisana su i određena ograničenja
njihove primjene, upravo radi očekivane denacionalizacije,
u koju svrhu su donijeti i određeni posebni zakoni, kao npr.
Zakon o zabrani prijenosa prava raspolaganja i korištenja
određenih nekretnina u društvenom vlasništvu na
druge korisnike odnosno u vlasništvu fizičkih i pravnih
osoba (»Narodne novine«, br. 53/90, 61/91, 25/93 i 70/93).
Također, i sam Zakon o vlasništvu, u članku 359.
stavku 2. propisuje da su pravo vlasništva i druga prava
koja se steknu po odredbama toga Zakona o pretvorbi prava upravljanja,
korištenja i raspolaganja stvarima u društvenom vlasništvu
te o pretvorbi prava korištenja građevinskog zemljišta
u društvenom vlasništvu, stečena pod uvjetom
da nisu u sukobu s pravima koja na bivšim društvenim
stvarima pripadaju drugim osobama na temelju propisa o denacionalizaciji.

Konačno, donesen je i Zakon o naknadi za imovinu oduzetu
za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne
novine«, br. 92/96 i 92/99 - dalje: Zakon o naknadi). Sud
nalazi potrebnim reći da je Zakon o naknadi stupio na snagu
1. siječnja 1997., dakle istoga dana kada i Zakon o vlasništvu,
što je u ovom postupku nametnulo potrebu dodatnog opreza,
jer se krenulo od pretpostavke da konkurencije odredbi ta dva
zakona u njihovom tumačenju i primjeni, ne bi smjelo biti.

II.

Ocjena Zakona o vlasništvu

1. Članak 367. stavak 3. Zakona o vlasništvu određuje
da, u slučaju kad je na istom zemljištu izgrađeno
više zgrada koje su upisane kao zemljišnoknjižna
tijela zasebna od zemljišta na kojem su izgrađena, sud
će na zahtjev vlasnika bilo koje od tih zgrada spojiti sva
ta zemljišnoknjižna tijela u jedno zemljišno-knjižno
tijelo uz upis prava vlasništva na njemu u korist svih vlasnika
zgrada kao suvlasnika cijele tako stvorene nekretnine s jednakim
suvlasničkim dijelovima.

Predlagatelj pod 1) ukazuje na raniji pravni temelj prema kojem
su se pojedine zgrade odvajale od zemljišta kao posebni pravni
objekti i upisivale kao posebna zemljišnoknjižna tijela,
ukazuje na uzroke takvom stanju koje je nastalo prije nacionalizacije
i koje je ozakonjeno kroz članak 37. tadašnjeg Zakona
o nacionalizaciji najamnih zgrada i građevinskog zemljišta
(»Službeni list«, broj 52/58) i primjenom odredbe
točke 11. tadašnjeg Uputstva o zemljišnoknjižnim
upisima nacionaliziranih najamnih zgrada i građevinskog zemljišta
(»Službeni list« broj 49/59) te da je činjenica
da je svaki od tih graditelja sagradio kuću na svojoj točno
određenoj, omeđenoj i ograđenoj parceli. Ukazuje na
već tada neusklađeno katastarsko stanje sa stanjem u
naravi, zbog čega se pristupilo novim izmjerama kojima
je snimljeno i priznato posjedovno stanje, čime su priznate
sve parcelacije. Navodi da je za neke katastarske općine
provedeno ispravljanje zemljišnih knjiga, pa je posjedovno
stanje upisano u zemljišne knjige i time su vlasnici s tog
područja stavljeni u povoljniji položaj u odnosu na
vlasnike s područja katastarskih općina za koje nije
proveden ispravni postupak.

Konačno navodi da osporena odredba nastoji urediti te postojeće
odnose na zemljištu koje je bilo društveno vlasništvo
i na kojem su izgrađeni objekti u vlasništvu različitih
titulara te da je neosporno da su oni bili vlasnici svaki svoje
zgrade, da su sa zgradom mogli raspolagati kao sa cjelinom ni
od koga ograničavani, međutim, primjenom osporavane
odredbe, dosadašnji vlasnici postali bi suvlasnici svih zgrada,
dakle, njihovo dosadašnje osobno vlasništvo pretvorilo
bi se u suvlasništvo i to bez njihove volje i pristanka.

Smatra da se tom odredbom vrijeđa načelo jamstva nepovredivosti
prava vlasništva te zaštita od izvlaštenja.

Predlaže pokrenuti postupak za ocjenu ustavnosti odredbe
članka 367. stavka 3. Zakona o vlasništvu.

Prijedlog je osnovan.

Odredba članka 367. stavka 3. Zakona o vlasništvu,
omogućuje pretvaranje vlasnika jedne zgrade u suvlasnika
njegove i više drugih zgrada, protiv ili mimo njegove volje,
odnosno, omogućuje da vlasnik jedne zgrade postaje suvlasnikom
svoje i drugih zgrada protiv i mimo volje vlasnika tih drugih
zgrada, iako svi ti vlasnici zajedno nikada nisu bili, odnosno
nije niti bilo potrebno da su bili, ni u kakvoj, ni faktičnoj,
ni pravnoj svezi.

Pretvaranje vlasnika u suvlasnika primjenom osporene odredbe,
prema ocjeni Suda, predstavlja ograničavanje prava vlasništva
na način koji nije u skladu s odredbom članka 48.
stavka 1. Ustava.

Istina, prema odredbi članka 50. stavka 1. Ustava, zakonom
je moguće u interesu Republike Hrvatske ograničiti
ili oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti.
Međutim, iz osporene odredbe ne vidi se jasno kakav je i koji
interes Republike da od isključivih vlasnika stvara, i
protiv, i mimo volje tih vlasnika, suvlasnike na zgradama na kojima
su bili vlasnici i na drugim susjednim zgradama, zajedno s vlasnicima
tih susjednih zgrada, samo zato jer su sve sagrađene na istoj
zemljišnoknjižnoj čestici.

Primjena te odredbe, dakako, jest u interesu uspostave jedinstva
nekretnine, dakle ostvarenja jednog od osnovnih načela
novog stvarnopravnog uređenja u Republici Hrvatskoj, prema
kojem pojedinačnu nekretninu čini zemljišna
čestica, uključujući i sve što je s njom
razmjerno trajno povezano na njezinoj površini ili ispod
nje. Međutim, ocjena je Suda da se protezanje tog načela
i njegova primjena na stvarnopravne odnose uspostavljene do stupanja
Zakona na snagu, na način kako je to učinjeno osporenom
odredbom i za sada, ustavnopravno gledano, ne može prihvatiti
kao sukladno Ustavu, a možda se može ostvariti i drugim
putem (drukčijim normiranjem), umjesto direktnim ograničavanjem,
čak svojevrsnim oduzimanjem vlasništva i njegovim
uprosječivanjem davanjem prava na jednake suvlasničke
dijelove bez obzira na moguće razlike u vrijednosti bivšeg
vlasništva, s mnogobrojnim i kompliciranim pravnim posljedicama.
Sve bi to trebalo provesti još i bez naknade tržišne
vrijednosti, koja inače u pravnom prometu postoji kao razlika
između cijene nekretnine jednog vlasnika i nekretnine u suvlasništvu,
a postoji i mogućnost da jedan od novih suvlasnika uskrati
svoju suglasnost za promet nekretnine (pojedine zgrade) kojoj
je ex lege postao suvlasnikom. Uostalom, promet i nije dopušten,
odnosno ne proizvodi pravne učinke ako se prethodno i stvarno
ne uspostavi jedinstvenost nekretnine (članak 366. Zakona
o vlasništvu).

Mogućnost da do primjene ove odredbe dođe tek po volji
pojedinog od vlasnika zgrada na istom zemljištu, ili da do
spajanja svih zemljišnoknjižnih tijela u jedno, dođe
po službenoj dužnosti tek kad će se osnivati,
obnavljati, dopunjavati ili preoblikovati zemljišne knjige,
a to se prema odredbi članka 226. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama mora učiniti do 1. siječnja 2002., kao
i mogućnost da suvlasnik traži utvrđivanje svojeg
stvarnog suvlasničkog dijela, pa čak da traži
i razvrgnuće suvlasničke zajednice, ne mogu odlučujuće
utjecati na ocjenu ustavnosti predmetne odredbe.

Štoviše, upravo u slučaju kada bi suvlasnici
kao bivši vlasnici zgrada, ishodili utvrđenje svojega
suvlasničkoga dijela prema odnosu vrijednosti zgrade u
trenutku spajanja u jedno zemljišno-knjižno tijelo (članak
367. stavak 4. Zakona o vlasništvu), moglo bi se dogoditi
da mu tako određeni suvlasnički dio bude manji od onoga
što je kao vlasnik zgrade, a ujedno i korisnik, odnosno vlasnik
određene površine zemljišta, ranije posjedovao.

Na taj se način ne uvažava, ali ujedno se i mijenja
stanje koje je nastalo, između ostalog, i primjenom odredbe
članka 12. stavka 1. ranije važećeg Zakona o
osnovnim vlasničkopravnim odnosima (»Narodne novine«,
broj 53/91 i 92/94), kada je ona izmijenjena na način da
je vlasnik zgrade koji je imao pravo korištenja zemljišta
u društvenom vlasništvu na kojem je zgrada izgrađena
i zemljišta što je služilo za redovnu upotrebu
te zgrade, postao vlasnik tog zemljišta, a to može predstavljati
povredu jamstva prava vlasništva.

Osporena odredba, također, ne uvažava ni pravno stanje
koje je nastalo konvalidiranim pravnim poslovima iz članka
18. stavka 1. Zakona o naknadi, prema kojoj se pravni poslovi
koje su prijašnji vlasnici sklopili protivno propisima kojima
je bio zabranjen promet građevinskim zemljištem u društvenom
vlasništvu smatraju valjanim ako nemaju drugih nedostataka
koji ih čine ništavim ili pobojnim.

Konačno, sam postupak utvrđenja veličine suvlasničkih
dijelova koje svaki od bivših vlasnika zgrada koji su postali
suvlasnici primjenom osporavane odredbe može ishoditi putem
suda, pa posebno nakon toga i eventualni postupak razvrgnuća
tako utvrđenog suvlasništva, može za njih biti veoma
skup i dugotrajan. Dakle može ih izložiti znatnim troškovima
i tegobnom postupku u nastojanju da opet postanu vlasnici onoga
što su prije zakonom nametnutog suvlasništva, već
bili.

Slijedom navedenog, Sud utvrđuje da odredba članka
367. stavka 3. Zakona o vlasništvu, kad pretvara vlasnika
stvari u suvlasnika te iste njegove stvari, protiv ili mimo njegove
volje, i dovodi do mogućnosti mijenjanja obima njegova prava
glede zemljišta, a i same zgrade, nije u suglasju s odredbom
članka 48. stavka 1., s odredbom članka 50. stavka
1. Ustava, pa i s odredbom članka 3. Ustava u kojem se
kao temeljna vrednota ustavnog poretka utvrđuje nepovredivost
vlasništva.

Sud je odgodio prestanak važenja ove osporavane odredbe za
godinu dana od dana objave odluke o njezinom ukidanju, iz razloga
da omogući zakonodavcu uređivanje situacije iz ukinute
odredbe na način koji neće biti u nesuglasju s navedenim
ustavnim odredbama.

2. U članku 388. stavku 4. Zakona o vlasništvu, propisano
je da se u rok za stjecanje dosjelošću nekretnina koje
su na dan 8. listopada 1991. godine bile u društvenom vlasništvu,
kao i za stjecanje stvarnih prava na tim nekretninama dosjelošću,
računa i vrijeme posjedovanja proteklo prije toga dana.

Predlagatelji pod 2) i 3) smatraju da osporavana odredba ide za
tim da razni korisnici imovine koji su ju koristili bez ikakve
osnove, sada tu imovinu steknu u vlasništvo, da ih se pogoduje
na štetu vlasnika kojima je oteta u komunizmu, čime
se pogoduju korisnici, a degradiraju vlasnici, zbog čega
da ne postoji »osobito opravdan razlog« za retroaktivnost
te odredbe. Ukazuju da vlasnici nisu dopuštenom samopomoću
vraćali svoje vlasništvo i iz razloga jer nad njihovom
otetom imovinom razni korisnici nisu mogli ništa steći.
Također navode da nije moguće priznati retroaktivnu
dosjelost, ako je ista bila do danas zabranjena.

Smatraju da je osporenom odredbom povrijeđen članak
3., članak 48. stavak 1. i članak 90. stavak 2.
Ustava.

Predlažu pokrenuti postupak za ocjenu ustavnosti odredbe
članka 388. stavka 4. Zakona o vlasništvu, i tu odredbu
ukinuti.

Prijedlog je osnovan.

Osporena odredba jednom faktičnom stanju daje jednu uobičajenu
kvalitetu i za ono vrijeme, kad je ta kvaliteta bila zakonom izrijekom
isključena.

Naime, u članku 29. Zakona o osnovnim vlasničkopravnim
odnosima bilo je propisano da se na stvari u društvenom vlasništvu
pravo vlasništva ne može steći dosjelošću.
Ta je odredba stavljena izvan snage člankom 3. Zakona o
preuzimanju Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima
(»Narodne novine«, broj 53/91), pa su sve nekretnine
koje su do donošenja Ustava bile društveno vlasništvo,
bez obzira na njihov status u prijelaznom periodu i glede dosjelosti
došle pod opći režim.

S obzirom na to da stavljanje izvan snage u konkretnom slučaju,
prema stajalištu Suda, znači samo ukidanje (ex nunc),
a ne i poništavanje (ex tunc), valja zaključiti da
se vrijeme posjedovanja stvari u društvenom vlasništvu
do 8. listopada 1991. (dan stupanja na snagu Zakona o preuzimanju
Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima) ne može
računati u dosjelost, dakle dosjelost se treba računati
tek od 8. listopada 1991.

Naime, posjednici stvari za koje je stjecanje dosjelošću
bilo izrijekom zakonom isključeno, znali su da stvar nije
sposobna za dosjedanje, a znali su to i ovlaštenici prava
(upravljanja, raspolaganja, korištenja) na istoj stvari,
pa nisu protiv opasnosti gubitka stvari zbog dosjedanja posjednika,
niti morali koristiti odgovarajuća pravna sredstva. Stoga
bi se u primjeni osporene odredbe moglo dogoditi da netko tko
je imao neko imovinsko pravo, to pravo izgubi, što Ustav
dopušta samo iznimno i uz naknadu.

Osim toga, osporena odredba omogućuje stjecanje vlasništva
određenih stvari dosjelošću već i prije no
što su rokovi dosjedanja za te stvari i počeli teći,
i to upravo kad se za mnoge bivše stvari u društvenom
vlasništvu, rokovi dosjelosti produžuju (stvari u vlasništvu
Republike Hrvatske, županija i jedinica lokalne samouprave
i jedinica lokalne samouprave i uprave i s njima izjednačenih
pravnih osoba, kao i stvari u vlasništvu crkve ili drugih
pravnih osoba koje ne traže za sebe dobitak nego služe
za dobrotvorne ili druge općekorisne svrhe - članak
159. stavka 4. Zakona o vlasništvu).

Zbog navedenog, Sud ocjenjuje da osporena odredba u materijalnom
smislu nije u suglasnosti s najvišim vrednotama jednakosti,
nepovredivosti vlasništva i vladavine prava iz članka
3. Ustava, i jamstva prava vlasništva iz članka 48.
stavka 1. Ustava.

Nadalje, Sud zaključuje da osporena odredba ima povratno
djelovanje, zbog čega ocjenjuje da ona nije u suglasju
ni s odredbom članka 90. stavka 2. Ustava.

Naime, prema toj ustavnoj odredbi, zakon stupa na snagu najranije
osmi dan od dana njegove objave, osim ako nije zbog osobito opravdanih
razloga zakonom drukčije određeno, a samo pojedine
odredbe zakona mogu imati povratno djelovanje.

Postupak za donošenje zakona čije bi pojedine odredbe
imale povratno djelovanje posebno je uređen Poslovnikom Zastupničkog
doma Hrvatskoga državnog sabora (»Narodne novine«,
broj 99/95, 8/96 i 89/98), u njegovim odredbama članka
60. alineja 3., članka 129., članka 149. i članka
151. stavak 1.

Međutim, u Prijedlogu zakona o vlasništvu, predloženom
za prvo čitanje, ni u njegovom obrazloženju, kao ni
u fonogramu sa sjednice na kojoj je taj Prijedlog raspravljen,
pa ni u fonogramu sa sjednice na kojoj je donesen Zakon o vlasništvu,
nema podataka da bi bilo udovoljeno i jednoj od navedenih odredbi
Poslovnika Zastupničkog doma.

Stoga je Sud tajniku Hrvatskog državnog sabora, 1. ožujka
1999. uputio dopis s molbom da ga za potrebe ovog ustavnosudskog
postupka izvijesti o provedenom postupku glede predmetne odredbe
članka 388. stavka 4. Zakona o vlasništvu, a u smislu
spomenutih odredbi Poslovnika Zastupničkog doma Hrvatskog
državnog sabora.

Tajnik Hrvatskog državnog sabora, dopisom od 9. ožujka
1999., izvijestio je Sud da je dopis Suda proslijedio Odboru za
Ustav, Poslovnik i politički sustav Zastupničkog
doma Hrvatskog državnog sabora.

Od tog Odbora Sudu nije dostavljen odgovor na spomenuti dopis.

Iz svega navedenog, Sud zaključuje da prilikom utvrđivanja
povratnog djelovanja predmetne odredbe članka 388. stavka
4. Zakona o vlasništvu, nije proveden postupak propisan Poslovnikom
Zastupničkog doma Hrvatskog državnog sabora.

Prema stajalištu Suda, kada zakonodavac povrijedi način
svojega rada koji je sam sebi propisao temeljem ustavnog ovlaštenja
iz članka 79. stavka 1. Ustava, pa u postupku donošenja
zakona koji je svojim aktom (poslovnikom) bio ovlašten propisati
u skladu s Ustavom, ne poštuje taj postupak, propis koji
je donijet na takav nepropisan način, nije u skladu s najvišom
vrednotom vladavine prava iz članka 3. Ustava.

To nadalje znači da osobito opravdan razlog za povratno
djelovanje predmetne odredbe nije utvrđen u propisanom postupku,
kako je taj postupak propisan Poslovnikom Zastupničkog
doma Hrvatskog državnog sabora, zbog čega Sud ocjenjuje
da ona ni u formalnom smislu nije u suglasju s odredbom članka
90. stavka 2. Ustava.

III.

Ocjena Zakona o zemljišnim knjigama

Predlagatelji pod 2) i 3) osporavaju odredbe članka 221.
stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama, smatrajući
da su njima povrijeđene odredbe članka 3. i članka
48. stavka 1. Ustava te članka 17. Opće deklaracije
o ljudskim pravima, jer da ne može ni korisnik ni zakonodavac
pogodovati korisnika na štetu vlasnika.

Prema odredbama članka 221. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama, prilikom osnivanja, obnavljanja, dopunjavanja ili preoblikovanja
zemljišne knjige po službenoj će se dužnosti
spojiti sva zemljišnoknjižna tijela upisana u istom
zemljišnoknjižnom ulošku u zemljišnoj knjizi
koja se zatvara, kao i zemljišnoknjižna tijela koja
se odnose na istu nekretninu, a upisana su u knjizi položenih
ugovora. Ako su različite osobe upisane kao nositelji prava
vlasništva ili prava korištenja na pojedinim zemljišnoknjižnim
tijelima, oni će se upisati kao suvlasnici jedinstvenoga
zemljišnoknjižnog tijela na jednake dijelove, osim ako
odlukom suda nisu utvrđeni drukčiji suvlasnički
dijelovi.

Predlagatelji smatraju da je nemoguće spojiti korisništvo
i vlasništvo, pa da navedenom odredbom bez zaštite probitaka
stvarnih vlasnika nije moguće objediniti komunističke
korisnike i građanske vlasnike, jer da, naime, komunistički
korisnici tek trebaju dokazati da su na valjan način bili
korisnici, pa tek onda mogu postati vlasnici, ako imaju neki od
načina na koji su stekli vlasništvo, a da im ova odredba
to ne smije omogućavati.

Prijedlog je djelomično osnovan.

Nakon pokretanja postupka za ocjenu ustavnosti odredbi članka
221. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama, Sud je posebno
ocjenjivao odredbu prve rečenice, a posebno odredbu druge
rečenice toga stavka.

Glede odredbe prve rečenice članka 221. stavka 1.
Zakona o zemljišnim knjigama, Sud je stajališta da ta
odredba korespondira s odredbama st. 1. i 2. članka 367.
Zakona o vlasništvu, u čiju ustavnost inače
nije bilo sumnje jer se radi o spajanju različitih zemljišnoknjižnih
tijela koja su u vlasništvu jednog vlasnika.

Stoga Sud ocjenjuje da ni ta odredba prve rečenice članka
221. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama nije u nesuglasju
s Ustavom, pa glede nje ne prihvaća prijedlog za ocjenu
njezine suglasnosti s Ustavom.

Glede odredbe druge rečenice članka 221. stavka
1. Zakona o zemljišnim knjigama, Sud ocjenjuje da ona nije
u skladu s Ustavom, iz istih razloga koji su navedeni u obrazloženju
ovog rješenja pod II. 1. Uz to, ovaj Sud ocjenjuje da kad
sud po službenoj dužnosti u postupku osnivanja, obnavljanja,
dopunjavanja ili preoblikovanja zemljišnih knjiga istovremeno
nositelje prava vlasništva ili prava korištenja na pojedinim
zemljišnoknjižnim tijelima upisuje kao suvlasnike jedinstvenog
zemljišnoknjižnog tijela, bez odgovarajuće sudske
odluke, mijenja time vlasničkopravne odnose na način
kojim zadire u Ustavom zajamčeno pravo vlasništva.

Prestanak važenja odredbe druge rečenice članka
221. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama, Sud je odgodio
za godinu dana od dana objave odluke o njezinom ukidanju, iz istih
razloga zbog kojih je to učinio glede odredbe članka
367. stavka 3. Zakona o vlasništvu.

IV.

Temeljem odredbi članka 53. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99)
riješeno je kao u točkama I. i II. izreke.

Točka III. izreke temelji se na odredbi članka 41.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Odluka o objavi ove odluke temelji se na odredbi članka
28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-I-58/1997
U-I-235/1997
U-I-237/1997
U-I-1053/1997
U-I-1054/1997
Zagreb, 17. studenoga 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik **dr. Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 137/1999-2122