## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III-132/1996. od 17. travnja 1996.

### NN 32/1996 (26.4.1996.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III-132/1996. od 17. travnja 1996.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. Velimir Belajec kao
dopredsjednik Suda, te suci Zdravko Bartovčak, dr. Nikola
Filipović, Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav
Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac i Milan Vuković,
odlučujući povodom ustavne tužbe G. K. zastupanog
po punomoćniku M. B., odvjetniku iz K., radi zaštite
ustavnih prava, na sjednici održanoj dana 17. travnja 1996.
godine, donio je slijedeću

## ODLUKU

1. Usvaja se ustavna tužba te se ukida:

- Rješenje Prekršajnog suda u K. od 8. veljače
1996. godine, broj: G-49/96

- Rješenje Visokog prekršajnog suda od 13. veljače
1996. godine, broj: J-184/96

2. Predmet se vraća prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

3. Ova će se odluka objaviti u »Narodnim novinama«,
Službenom listu Republike Hrvatske.

**Obrazloženje**

G. K. iz K. podnio je, putem punomoćnika M. B., odvjetnika
iz K., ustavnu tužbu, smatrajući da su mu rješenjem
Prekršajnog suda u K. broj: G-49/96 od 8. veljače
1996. godine i Visokog prekršajnog suda broj: J-184/96 od
13. veljače 1996. godine, povrijeđena ustavna prava
iz članka 26, 32. i 33. Ustava Republike Hrvatske.

Naznačenim prvostupanjskim rješenjem oglašen
je podnositelj ustavne tužbe krivim što je od strane
ovlaštenih djelatnika Policijske uprave K. utvrđeno da
mu je prestao vrijediti status stranca s boravištem u Republici
Hrvatskoj iz razloga što je prestalo vrijediti rješenje
o određenom boravištu izdanom od Policijske uprave K.,
(članak 61. stavak 2. u svezi s člankom 77. stavak
1. točka 6. Zakona o kretanju i boravku stranaca »Narodne
novine«, broj 53/91, 22/92 i 26/93).

Istim rješenjem kažnjen je podnositelj ustavne tužbe
što je na licu mjesta utvrđeno da ne posjeduje osobne
dokumente kojima bi bez dvojbe mogao dokazati svoj identitet (članak
50. stavak 2. u svezi s člankom 77. stavak 1. točka
1. istog Zakona).

Za prekršaje mu je izrečena novčana kazna ali
i zaštitna mjera udaljenja s područja Republike Hrvatske
u trajanju od 6 (šest) mjeseci na temelju članka 77.
stavak 2. istog Zakona.

Visoki prekršajni sud je po izjavljenoj žalbi prvostupanjsko
rješenje potvrdio.

U ustavnoj tužbi predloženo je da se primjenom članka
53. stavak 2. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 29/94 - nastavno: Poslovnik Suda) odgodi izvršenje
do donošenja odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske.

Ustavna tužba je osnovana.

Uvidom u spis predmeta utvrđeno je, da su odredbe zakona po
kojima je podnositelj ustavne tužbe kažnjen, i izrečena
mu je zaštitna mjera udaljenja, potpuno pravno različite
od činjeničnog opisa djela, odnosno činjenični
opis djela ne može se podvesti pod propis naveden u izreci
prvostupanjskog rješenja što ukazuje na pogrešnu
primjenu zakona (članak 355. stavak 1. točka 4.
Zakona o krivičnom postupku »Narodne novine«,
broj 34/93) na koju viši sud mora paziti po službenoj
dužnosti.

Činjenično stanje nije utvrđivano niti u pogledu
navedene inkriminacije u opisu djela niti u pogledu djela iz citiranih
propisa. Ovo je razvidno već iz same izreke po kojoj je
okrivljenik oglašen krivim »jer je od ovlaštenih
djelatnika utvrđeno...«, pa sudac sam ne utvrđuje
ništa.

Nadalje, zahtjev za pokretanje prekršajnog postupka, koji
upravo glasi kao i izreka rješenja, kontradiktoran je sam
sebi jer se činjenični opis djela ne može podvesti
pod pravnu oznaku djela zbog kojih je podnositelj ustavne tužbe
oglašen krivim, na što je prvostupanjski sud bio dužan
paziti u prekršajnom postupku koji se vodio po tom zahtjevu.

Izrečena zaštitna mjera je u citiranom zakonu propisana
kao fakultativna i zbog toga se njezino izricanje, prema procesnim
odredbama Zakona o prekršajima (»Narodne novine«,
broj 2/73, 5/73, 21/74, 8/80, 25/84, 52/87, 27/88, 43/89, 8/90,
41/90, 91/92 i 33/95) mora posebno obrazložiti, što
prvostupanjski sud nije učinio, što je bitna povreda
prekršajnog postupka iz članka 131. Zakona o prekršajima
u svezi sa člankom 354. stavak 1. točka 11. Zakona
o krivičnom postupku na koju viši sud treba paziti
po službenoj dužnosti.

Visoki sud za prekršaje, ne pazeći po službenoj
dužnosti na bitne povrede prekršajnog postupka (članak
131. Zakona o prekršajima) niti uzimajući u obzir žalbene
navode bez zakonom propisanog obrazloženja odbija žalbu
i potvrđuje prvostupanjsko rješenje.

Zakon o prekršajima u članku 45. određuje da je
tijelo koje vodi prekršajni postupak dužno istinito
i potpuno utvrditi sve činjenice značajne za donošenje
pravilne i zakonite odluke, te da je dužno s jednakom pažnjom
utvrditi kako činjenice koje terete okrivljenog, tako i
one koje mu idu u prilog.

Nadalje, članak 131. Zakona o prekršajima upućuje
na analognu primjenu članka 366. Zakona o krivičnom
postupku (»Narodne novine«, broj 34/93) koji propisuje
dužnost ispitivanja odluke, po službenoj dužnosti,
u pogledu bitnih povreda postupka, a u točci 2. da li je
na štetu optuženika povrijeđen Krivični zakon
(u ovom slučaju analogno prekršajni).

Ista odredba upućuje na analognu primjenu članka
378. Zakona o krivičnom postupku koji određuje da u
obrazloženju presude odnosno rješenja drugostupanjski
sud treba ocijeniti žalbene navode i iznijeti povrede zakona
koje je uzeo u obzir po službenoj dužnosti.

Podnositelj ustavne tužbe navodi da su mu navedenim odlukama
povrijeđena ustavna prava:

- iz članka 26. Ustava - »Svi su građani i stranci
jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja
imaju javne ovlasti.«

- iz članka 32. stavak 1. Ustava - »Svatko tko se
zakonito nalazi na teritoriju Republike ima pravo slobodno se
kretati i birati boravište.«

- iz članka 33. Ustava - »Strani državljanin
i osobe bez državljanstva mogu dobiti utočište
u Republici Hrvatskoj, osim ako su progonjeni za nepolitičke
zločine i djelatnosti oprečne temeljnim načelima
međunarodnog prava.

Stranac koji se zakonito nalazi na teritoriju Republike ne može
biti protjeran ni izručen drugoj državi, osim ako
se mora izvršiti odluka donesena u skladu s međunarodnim
ugovorom i zakonom.«

Ustavni sud je na temelju iznijetog utvrdio da su u ovom slučaju
podnositelju ustavne tužbe povrijeđena naznačena
ustavna prava jer su u prekršajnom postupku učinjene
takve povrede postupka da se može smatrati kako odluke nisu
donesene temeljem važećih pravnih propisa, odnosno
na temelju zakona, zbog čega je podnositelj ustavne tužbe
doveden u neravnopravni položaj prema drugim strancima i
građanima.

Naime, prekršajni postupak nije vođen sukladno procesnim
pravilima prekršajnog postupka, niti su pravilno primijenjene
odredbe materijalnog prava (Zakon o kretanju i boravku stranaca),
znači nije vođen sukladno pozitivnim propisima.

Visoki prekršajni sud, unatoč žalbenim navodima
kao i odredbama postupovnog prava, nije obavio svoju zakonsku
dužnost da na bitne povrede pazi i kada nisu istaknute u
žalbi (po službenoj dužnosti), te je drugostupanjsko
rješenje u tolikoj mjeri protuzakonito da je Ustavni sud
utvrdio da su tom odlukom, kao i odlukom prvostupanjskog suda,
povrijeđena ustavna prava podnositelja ustavne tužbe
iz članka 26. Ustava.

Ustavni sud Republike Hrvatske je nadalje utvrdio da su citiranim
rješenjima u izreci ove odluke povrijeđena ustavna prava
podnositelja i iz članka 32. i 33. Ustava, jer je zbog
tolike zakonske manjkavosti u rješavanju statusa stranca
upitno u kojem svojstvu se on nalazi na teritoriju Republike Hrvatske
i koje su njegove obveze i prava pa se za sada ne može smatrati
njegov boravak na teritoriju Republike protuzakonitim.

Prema sadržaju ustavne tužbe razvidno je da podnositelj
smatra da mu je naznačenim odlukama povrijeđeno i ustavno
pravo iz članka 29. stavak 1. alineja 1. Ustava Republike
Hrvatske: »Svatko tko je osumnjičen ili optužen
zbog kaznenog djela ima pravo na pravično suđenje pred
nadležnim sudom ustanovljenim zakonom.«

Ovaj Sud smatra da je podnositelju ustavne tužbe povrijeđeno
i ovo ustavno pravo jer upravo zbog propusta u primjeni zakona
kao i suđenja protivno zakonskim odredbama, kao što je
gore navedeno, povrijeđeno je njegovo ustavno pravo iz članka
29. stavak 1. alineja 1. Ustava.

Stoga je na temelju članka 60. Poslovnika Suda odlučeno
kao u izreci.

Kako je ustavna tužba usvojena i osporavana rješenja
ukinuta, nema potrebe odlučivati o prijedlogu stranke u
smislu članka 53. Poslovnika Suda.

Objava ove odluke temelji se na članku 20. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 13/91).

Broj: U-III-132/1996
Zagreb, 17. travnja 1996.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Dopredsjednik
**dr. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 32/1996-670