## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2220/2002 od 15. rujna 2004.

### NN 141/2004 (13.10.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2220/2002 od 15. rujna 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2508

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučiva­nje o ustavnim tužbama u
sastavu sudac Že­ljko Potoč­njak, pred­sjednik Vijeća, te suci Ivan Matija,
Ivan Mrko­njić, Smi­lj­ko Sokol, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi
Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom Ž. Đ. iz I., koje­g zastupa V.
Lj., odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 15. rujna 2004. godine, jednoglasno
je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnosite­lj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Uprav­nog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-11825/2001-4 od 25. trav­nja 2002. godine, kojom je odbijena
tužba podnosite­lja podnijeta protiv presude Drugostupa­njskoga disciplinskog
suda Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvatske, broj: DS-II-207/01 od
13. rujna 2001. godine. Tom presudom odbijena je žalba podnosite­lja podnijeta
protiv presude Disciplinskog suda Policijske uprave split­sko-dalmatinske,
broj: 511-12-15-DS-I-13/00 od 23. srp­nja 2001. godine, kojom je podnosite­lj
proglašen krivim zbog poči­njene teže povrede radne discipline propisane u
članku 82. stavku 1. točke 13. i 18. Zakona o unutar­njim poslovima (»Narodne
novine«, broj 29/91 – pročišćeni tekst, 73/91., 19/92., 33/92., 76/94.,
161/98., 29/00., 53/00., 129/00. i 32/02.), te mu je izrečena disciplinska
mjera pres­tanka radnog odnosa.

Člankom
82. točkom 13. Zakona o unutar­njim poslovima propisano je da se težom povredom
radne discipline smatra nedolično ponaša­nje u službi ili izvan službe, a
točkom 18. istog Zakona propisano je da se težom povredom radne discipline
smatra povreda propisa kojima se uređuje rad službe.

Sudovi su utvrdili da se podnosite­lj nedolično
ponašao izvan službe i povrijedio propise kojima se uređuje rad službe, jer je
tijekom listopada 1999. iz Republike BiH u Republiku Hrvatsku uvezao 18 komada
plastičnih vrata i 10 komada plastičnih prozora, tako da je izbje­gao carinski
nadzor i plaća­nje pristojbi čime je oštetio državni proračun Republike
Hrvatske za iznos od 29.780,00 kn, a zbog če­ga je protiv podnosite­lja
podnijeta i kaznena prijava.

2. Podnosite­lj smatra da su
mu osporenim presudama povri­jeđena ustavna prava zajamčena člancima 23., 26.,
27., 28., 29., 31., 35. i 54. Ustava Republike Hrvatske, kao i da je povrijeđena
odred­ba članka 3. Ustava.

Ustavnu tužbu podnosite­lj
obrazlaže ponav­ljajući navode koje je isticao tijekom postupka koji je
prethodio ustavnosudskom. U bitnome ističe da su sudovi počinili brojne bitne
povrede postupka: prvostupa­njska presuda nije dostav­ljena podnosite­lju
osobno; unatoč protiv­lje­nju podnosite­lja prvostupa­njski sud je pročitao
iskaze svjedoka umjesto da ih je neposredno saslušao te je pročitao i
»transkripte telefonskih razgovora«; osporene presude donijete su suprotno svim
dokazima u postupku te nemaju razloga o odlučnim či­njenicama; prvostupa­njski
sud je pogriješio izvršivši pravnu prekvalifikaciju djela te je protivno
odredbama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97, 27/98,
58/99, 112/99, 58/02, 143/02, 62/03 – pročišćeni tekst) najprije dao završnu
riječ podnosite­lju, zatim ­nje­govom branite­lju te nakon toga opuno­mo­ćeniku
načelnika Policijske uprave splitsko-dalmatinske.

Nada­lje podnosite­lj smatra
da je či­njenično sta­nje pogrešno utvrđeno budući da je pravomoćnom presudom
Općinskog suda u Imotskom, podnosite­lj oslobođen optužbe u kaznenom postupku.

Predlaže da Sud usvoji
ustavnu tužbu, ukine presudu Upravnog suda te predmet vrati tom sudu na ponovni
postupak.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Iz spisa predmeta je razvidno
da je prvostupa­njski disciplinski sud u predmetnom disciplinskom postupku dva
puta donosio presude koje su rješe­njima drugostupa­njskog disciplinskog suda
ukinute i predmet vraćen na ponovni postupak. Na ponov­ljenoj trećoj glavnoj
raspravi sud je odbio prijedlog obrane za neposredno ispitiva­nje svjedoka jer
zapisnici s prethodne dvije glavne rasprave sadrže deta­ljne iskaze svjedoka, a
prema prosudbi raspravnog vijeća namjera je obrane odugovlačiti s postupkom s
kraj­njim ci­ljem da nastupi apsolutna zastara vođe­nja disciplinskog postupka.
Iz tih razloga sud je odbio i prijedlog obrane za izvođe­nje novih dokaza u
svezi s »transkriptima« – pribav­lja­nje i preslušava­nje tonskih snimaka
telefonskih razgovora, te pribav­lja­nje spisa Općinskog suda u Imotskom, broj:
K-108/00. Pos­ljed­nji prijedlog sud je odbio i iz razloga što su prema
stajalištu tog suda disciplinski i kazneni postupak dva odvojena nezavisna
postupka, te oslobođe­nje od kaznene odgovornosti ne pretpostav­lja oslobođe­nje
od odgovornosti za povredu službene dužnosti, stoga se ni disciplinski sud ne
može pozivati na odluku kaznenog suda i ­nje­govu ocjenu dokaza izvedenih
tijekom kaznenog postupka.

Zahtjevom za pokreta­nje
disciplinskih postupaka podnosite­lju je, pored teže povrede radne discipline
točkom 13. stavkom 1. članka 82. Zakona o unutar­njim poslovima, bila stav­ljena
na teret i teža povreda radne discipline propisana točkom 14. stavkom 1.
člankom 82. Zakona o unutar­njim poslovima prema kojoj se težom povredom radne
discipline smatra naročito svako kazneno djelo koje predstav­lja zapreku za
zasniva­nje radnog odnosa u Ministarstvu.

Pozvavši se na odredbu članka 350. stavka 2. Zakona o
kaznenom postupku prema kojoj sud nije vezan pravnom ocjenom djela iz zahtjeva
za pokreta­nje disciplinskog postupka, izrazivši ujedno stajalište da se kriv­nja
za kazneno djelo utvrđuje pravo­moć­nom sudskom presudom, prvostupa­njski sud
je točku 14. stav­ka 1. članka 82. Zakona o unutar­njim posloivma
prekvalificirao u točku 18. istog članka.

Drugostupa­njski sud je
utvrdio da sud prvog stup­nja nije počinio bitne povrede postupka na koje
podnosite­lj u žalbi ukazuje. Neosnovanim smatra i žalbeni navod podnosite­lja
da mu presuda nije osobno dostav­ljena, budući da je, iz uredno potpisane dostavnice
koja prileži spisu, utvrdio da je podnosite­lj presudu osobno zaprimio 10.
kolovoza 2001. godine.

Upravni sud je utvrdio da su
nižestupa­njski disciplinski sudovi pravilno i potpuno utvrdili či­njenično sta­nje,
pravilno primijenili materijalno pravo te da nije bilo povreda postupka.

4. U postupku pokrenutom
ustavnom tužbom teme­ljem od­red­be članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst, u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučiva­nja o pravima i
obvezama ili o sum­nji ili optužbi zbog kaž­njivog djela povrijeđeno podnosite­lju
ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pita­nje jesu li sudovi
pravilno i potpuno utvrdili či­njenično sta­nje i ocijenili dokaze. Za Ustavni
sud relevantne su samo one či­njenice od čije­g postoja­nja ovisi ocjena o
povredi ustavnog prava.

U ustavnoj tužbi podnosite­lj
je istaknuo povredu odredbi članaka 23., 26., 27., 28., 29., 31., 35. i 54.
Ustava Republike Hrvat­ske.

5. Odredbom članka 28. Ustava
propisano je:

Svatko je nedužan i nitko ga
ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom
ne utvrdi kriv­nja.

Iz spisa predmeta je razvidno
da se presude disciplinskih sudova i Upravnog suda ne teme­lje na podnosite­ljevoj
kaznenoj odgovornosti za kazneno djelo, već na utvrđe­nju da se podnosite­lj
nedolično ponašao izvan službe i povrijedio propise kojima se uređuje rad službe,
čime je počinio teže povrede radne discipline.

Osvrćući se na navode
podnosite­lja da  je u kaznenom postupku
oslobođen optužbe pa nema osnove niti za disciplinsku odgovornost, pored
stajališta izraženog u prvostupa­njskoj disciplinskoj presudi, Ustavni sud
smatra potrebnim istaći i s­ljedeće:

Odgovornost za teže povrede
radne discipline u disciplinskom postupku može se utvrditi i bez odluke
kaznenog suda, bez obzira što povreda radne obveze može istodobno predstav­ljati
i kazneno djelo. U disciplinskom postupku utvrđuju se elementi povrede radne
discipline, pri čemu nije nužno da su se istodobno ostvarili i elementi nekoga
kaznenog djela, pa je u tom smislu disciplinska odgovornost šira od kaznene
odgovornosti.

Stoga time što je u
disciplinskom postupku podnosite­lj proglašen krivim zbog poči­njene teže
povrede radne discipline, unatoč tome što je u kaznenom postupku oslobođen optužbe,
podnosite­lju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 28. Ustava.

6. U ustavnoj tužbi podnosite­lj
ističe povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 29. Ustava, međutim, ne navodi
koje od ustavnih prava zajamčenih odredbama članka 29. Ustava smatra povrijeđenim,
a niti to proizlazi iz navoda ustavne tužbe. Ustavni sud je stoga ispitao
eventualnu povredu ustavnog prava na pravično suđe­nje zajamčenog stavkom 1.
članka 29. Ustava.

U spornoj pravnoj situaciji odlučivali su
disciplinski sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom, dok je Upravni
sud Republike Hrvatske, sukladno obvezi utvrđenoj člankom 19. stav­kom 2.
Ustava, obavio sudsku kontrolu zakonitosti pojedinačnog akta. Iz pribav­ljenog
spisa razvidno je da je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom, podnosite­lju
bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati u postupku uz branite­lja, izjaš­njavati
se i predlagati dokaze glede odlučnih či­njenica te poduzimati sve zakonom
dopuštene procesne rad­nje kao i pokrenuti upravni spor.

Nada­lje je razvidno da je prvostupa­njski
disciplinski sud utvrdio mjerodavne či­njenice za primjenu odredbi članka 82.
stav­ka 1. točke 13. i 18. Zakona o unutar­njim poslovima. Također je razvidno
koje dokaze je taj sud izveo i na kojim dokazima teme­lji svoje utvrđe­nje da
je podnosite­lj počinio teže povrede radne discipline koje su mu stav­ljene na
teret. Analizirajući sve provedene dokaze, prvostupa­njski sud je obrazložio
svoja utvrđe­nja i stajališta. Također je obrazložio iz kojih razloga nije
izveo određene dokaze predložene od strane branite­lja podnosite­lja te iz
kojih razloga je izvršio pravnu prekvalifikaciju teže povrede radne discipline.

Drugostupa­njski disciplinski sud je, ocijenivši da
ne postoje bitne povrede postupka, žalbu podnosite­lja odbio kao neosnovanu.
Pritom je svoja utvrđe­nja jasno obrazložio, očitovavši se o svim žalbenim
navodima podnosite­lja koje podnosite­lj ponav­lja i u ustavnoj tužbi.

Osporena presuda Upravnog suda donijeta je
pravovremeno i u skladu s mjerodavnim odredbama postupovnog i materijalnog
prava Republike Hrvatske.

Slijedom navedenog, Ustavni sud je utvrdio da osporenim
presudama podnosite­lju nije povrijeđeno ni ustavno pravo zajamčeno člankom 29.
stavkom 1. Ustava.

7. Odredbom članka 54. stavka 1. Ustava propisano je:

Svatko ima pravo na rad i slobodu rada.

Pod pravom na rad i slobodom
rada podrazumijeva se i pravo pojedinca da mu radni odnos ne prestane na način
suprotan od onog utvrđenog mjerodavnim zakonom.

S obzirom na utvrđe­nje
Ustavnog suda da su osporene presude donijete u skladu s mjerodavnim odredbama
postupovnog i materijalnog prava Republike Hrvatske, ocjena je Ustavnog suda da
podnosite­lju navedeno ustavno pravo nije povrijeđeno.

8. Polazeći od sadržaja
članaka 23., 26., 27., 31. i 35. Ustava, a imajući u vidu navode ustavne tužbe
i utvrđe­nja Suda iz točki 5. i 6. obrazlože­nja ove odluke, Ustavni sud utvrđuje
da ne postoje razlozi na teme­lju kojih bi se moglo utvrđivati postoja­nje
povrede navedenih ustavnih prava.

9. Odredba članka 3. Ustava,
na koju podnosite­lj također ukazuje, ne sadrži ustavno pravo u smislu odredbe
članka 62. stav­ka 1. Ustavnog zakona.

10. Slijedom navedenog, na teme­lju odredbi članaka
73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

Odluka o objavi iz točke II. izreke teme­lji se na
članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2220/2002
Zagreb, 15. rujna 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Že­ljko Potoč­njak,** v. r.

Odluka, NN 141/2004-2508