### NN 37/2020 (27.3.2020.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2258/18 od 26. veljače 2020.

Ustavni sud Republike Hrvatske

813

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za rješavanje pretpostavki za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Mario Jelušić, predsjednik Vijeća, te suci Andrej Abramović i Snježana Bagić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Tomislav Račan iz Bjelovara, kojeg zastupa Ozren Korušec, odvjetnik u Bjelovaru, na sjednici održanoj 26. veljače 2020. jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenja objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Tomislav Račan iz Bjelovara (u daljnjem tekstu: podnositelj) podnio je 30. lipnja 2015. ustavnu tužbu u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž 658/14-7 od 20. svibnja 2015., kojom je odbijena njegova žalba (i žalba drugookrivljenog D. K.) protiv presude Županijskog suda u Varaždinu broj: 23 K-8/11-138 od 11. rujna 2014.

Navedenom prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim za kazneno djelo neovlaštene proizvodnje i prometa drogama (članak 190. stavak 2. u vezi sa stavkom 1. Kaznenog zakona, »Narodne novine« broj 125/11., 144/12., 56/15. i 61/15. – ispravak; u daljnjem tekstu: KZ/11) te mu je izrečena kazna zatvora u trajanju od jedne godine i deset mjeseci u koju se uračunava oduzimanje slobode u vezi s kaznenim djelom te vrijeme provedeno u pritvoru od 11. lipnja do 20. studenoga 2008.

2. Ustavna tužba od 30. lipnja 2015. zaprimljena je u Ustavnom sudu pod brojem: U-III-2819/2015, a budući da je podnositelj istodobno Vrhovnom sudu Republike Hrvatske podnio i zahtjev za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude, Ustavni sud je zastao s postupkom do odluke Vrhovnog suda o čemu je podnositelj obaviješten dopisom od 29. rujna 2015., uz uputu o mogućnosti da nakon odluke Vrhovnog suda predloži nastavak ustavnosudskog postupka.

Podneskom od 1. lipnja 2018., koji je u Ustavnom sudu zaprimljen pod brojem: U-III-2258/2018, podnositelj je obavijestio Ustavni sud da je rješenjem broj: III Kr 106/2015-4 od 22. rujna 2015. Vrhovni sud odbacio njegov zahtjev za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude te je podnositelj predložio nastavak ustavnosudskog postupka.

3. U ustavnoj tužbi podnositelj izrijekom ističe povredu članaka 29. i 36. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Iz sadržaja ustavne tužbe razvidno je da, u okviru jamstava iz članka 29. Ustava, ukazuje i na povrede u smislu stavka 1., stavka 2. alineja 4. i 6., stavka 3. i stavka 4. te ustavne odredbe (pravo na pravično suđenje, osobito u aspektu prava na obrazloženu sudsku odluku; pravo na obranu, pravo na ispitivanje svjedoka; ustavna zabrana prisiljavanja okrivljenika na priznanje krivnje; ustavna zabrana korištenja dokaza pribavljenih na nezakonit način).

Vezano uz navodnu uskratu ispitivanja jednog od svjedoka podnositelj se poziva i na članak 6. stavak 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), pri čemu, kako je moguće zaključiti, ukazuje na točku d) navedene konvencijske odredbe, koja je sadržajno analogna članku 29. stavku 2. alineji 6. Ustava (pravo na ispitivanje svjedoka). Podnositeljevi navodi djelomično se odnose i na sadržaj članka 25. stavka 1. (ustavna zabrana nečovječnog i ponižavajućeg postupanja s uhićenicima) i članka 28. Ustava (presumpcija nedužnosti), premda te ustavne odredbe u ustavnoj tužbi nisu izrijekom navedene.

Ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

4. Člankom 71. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisano je:

»Članak 71.

(1) Vijeće, odnosno sjednica Ustavnog suda ispituje samo one povrede ustavnih prava koje su istaknute u ustavnoj tužbi.

(2) Ustavna tužba neće se uzeti u razmatranje u slučaju kad se ne radi o povredi ustavnog prava.

(...)«

Člankom 32. Ustavnog zakona propisano je:

»Članak 32.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ... ustavnu tužbu … kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.«

Pod »odlučivanjem o biti stvari«, u smislu članka 32. Ustavnog zakona, razumijeva se odlučivanje o ustavnopravnoj biti stvari.

5. Sukladno Ustavu i Ustavnom zakonu, Ustavni sud nije tijelo sudbene vlasti, ne provodi sudski postupak i ne odlučuje meritorno o sudskim stvarima. Ustavni sud posebno je tijelo utemeljeno Ustavom radi zaštite pojedinačnih ljudskih prava i temeljnih sloboda (ustavnih prava) u postupku pokrenutom ustavnom tužbom. Pored toga, ni ustavna tužba nije redovni ili izvanredni pravni lijek u sustavu domaćih pravnih lijekova, već posebno ustavnopravno sredstvo zaštite ustavnih prava u pojedinačnim slučajevima.

Stoga nije dostatno pozvati se u ustavnoj tužbi na povrede koje su rezultat navodnih nezakonitosti što ih je počinilo nadležno tijelo ili sud u sudskom postupku. Protiv takvih nezakonitosti pravnu zaštitu pružaju redovni i specijalizirani sudovi u postupcima ustrojenim u više stupnjeva sudske zaštite. One samo iznimno mogu biti predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom, ali tek ako i u mjeri u kojoj mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom. U ustavnoj tužbi, također, nije dostatno ponoviti razloge koji su već istaknuti u žalbenom ili revizijskom postupku, niti je dostatno samo navesti ustavna prava koja se smatraju povrijeđenima, već ustavna tužba mora sadržavati konkretne i obrazložene razloge eventualne povrede određenog ustavnog prava.

6. Na temelju pažljivog razmatranja ustavne tužbe i osporenih presuda Ustavni sud je utvrdio da su činjenice i okolnosti konkretnog predmeta sljedeće.

6.1. Nadležni prvostupanjski sud utvrdio je da je podnositelj terećeno kazneno djelo počinio od početka 2008. do 10. lipnja 2008., na način da je, u nakani daljnje prodaje na području županija Bjelovarsko-bilogorske i Koprivničko-križevačke od D. K. kupovao različite vrste droga tipa marihuana i hašiš, koje sadrže više od 0,3% psihotropne tvari tetrahidrokanabinola, a drogu je prodavao T. I., I. D., A. Š., T. S., Z. C., I. T., A. G., M. L., Đ. B., A. P., D. Š., N. L., R. I., P. M., M. B., I. M. i D. D.

Tom presudom na jednaku kaznu osuđen je, kao drugookrivljenik, i D. K. koji je, prema utvrđenju suda, nabavljao marihuanu i hašiš te ih prodavao određenim osobama, među njima i podnositelju.

Činjenicu da je drogu nabavljao od D. K. i dalje je prodavao određenim osobama, nakon što bi sve dogovorio telefonom, podnositelj je naveo u iskazu od 11. lipnja 2008. u kojem je detaljno opisivao kome je i kako drogu prodavao. U iskazu od 20. studenoga 2008. taj je iskaz porekao, tvrdeći da drogu nije nabavljao od D. K., već da je tako izjavio tijekom istrage samo zato što su ga djelatnici policije tukli, prijetili da će mu socijalna služba oduzeti djecu i sl.

Oba navedena iskaza pročitana su, bez prigovora podnositeljeve obrane, na raspravi održanoj 8. rujna 2014. pred Županijskim sudom u Varaždinu, budući da je podnositelj tada izjavio da ne želi iznositi svoju obranu i da će se braniti šutnjom.

Pri odlučivanju o kaznenoj odgovornosti sud je, uz ostalo, imao u vidu rezultate poduzetih mjera tajnog nadzora i tehničkog snimanja telefonskih razgovora i SMS-kontakata između više osoba, među njima kontakata između podnositelja i drugookrivljenika D. K., kao i kontakata podnositelja s osobama kojima je drogu prodavao. Utvrđeno je da su se ti kontakti, uz upotrebu skraćenih izraza i slenga karakterističnog za narko-milje, odnosili na dogovore oko kupnje odnosno prodaje raznih vrsta droga, na količine i cijene, a jedan od snimljenih razgovora između podnositelja i D. K. odnosio se na okolnost da je zbog zlouporabe droga uhićeno nekoliko osoba iz narko-miljea.

U prvostupanjskom postupku saslušano je više svjedoka koji su negirali da su od podnositelja kupovali drogu, čime su, prema stajalištu prvostupanjskog suda, nastojali zaštititi sebe od etikete »konzumenta« i popraviti procesni položaj podnositelja, premda je on sam detaljno iskazivao kome je, kada i koju drogu prodavao. Utvrđeno je da su neki od svjedoka (primjerice T. I.) u drugim kaznenim postupcima pravomoćno osuđeni zbog preprodaje droge koja je, prema izričitom priznanju, bila kupljena od podnositelja.

Prvostupanjski sud je u obrazloženju presude, u dijelu koji se odnosi na odluku o kazni, naveo da je podnositelju kao otegotna cijenjena okolnost da je kazneno djelo počinio s izravnom namjerom, motiviran stjecanjem protupravne imovinske koristi, kao i da je drogu prodavao nekoliko mjeseci i većem broju osoba, a kao olakotno uzeto je njegovo korektno držanje tijekom postupka, djelomično priznanje kaznenog djela, činjenica da je otac dvoje maloljetne djece, te okolnost da je riječ o neosuđivanoj osobi (zbog nastupa rehabilitacije po sili zakona).

6.2. U osporenoj drugostupanjskoj presudi Vrhovni sud je naveo, među ostalim, sljedeće:

»Suprotno tvrdnjama opt. Tomislava Račana izreka presude nije u proturječju s razlozima obrazloženja, snimke telefonskih razgovora nisu nezakoniti dokazi jer su pribavljeni na temelju valjanih naloga istražnog suca u smislu tada važeće odredbe čl. 180. Zakona o kaznenom postupku (... dalje u tekstu: ZKP/97), a što se tiče utvrđenja suda prvog stupnja da je opt. Tomislav Račan prodavao drogu A. G., ono se ne temelji na iskazu tog svjedoka, već na snimljenim razgovorima te osobe i opt. Tomislava Račana od 11. travnja 2008. Dakle, kada je ova odlučna činjenica u vezi prodaje droge s potpunom izvjesnošću utvrđena jednim dokazom, snimkom razgovora, nije bilo potrebno na tu istu okolnost provoditi još i druge dokaze, tj. na raspravi ispitivati svjedoka G. Stoga sud prvog stupnja nije povrijedio niti jednu postupovnu odredbu time što je na raspravi održanoj 2. ožujka 2012. odlučio ne provoditi dokaz ispitivanjem svjedoka A. G., iako je raspravnim rješenjem od 21. listopada 2011. bio odredio izvođenje tog dokaza.

Optuženik Tomislav Račan svoju tvrdnju o tome da je njegov iskaz kojeg je iznio pred istražnim sucem 1. lipnja 2008. iznuđen i da je dan pod prisilom od strane policije ne argumentira konkretnim dokazima. Iz zapisnika o ispitivanju od 12. lipnja 2008. ... slijedi da nikakve primjedbe na postupak kriminalističke obrade nije stavljao, tako da i ovaj drugostupanjski sud ocjenjuje da je potpuno neosnovan ovaj prigovor opt. Račana da se radi o nezakonitom dokazu iz čl. 10. ZKP/08.

Nadalje, sud prvog stupnja je činjenicu prodaje droge, od strane opt. Račana, T. I. utvrdio na temelju samog priznanja opt. Račana iz obrane od 11. lipnja 2008., a ne na temelju iskaza T. I. kojeg je on iznio u predmetu K-27/08 jer sud prvog stupnja nije niti čitao zapisnik o iskazu T. I., a dokaz uvidom u pravomoćnu presudu K-27/08 od 2. travnja 2009. nije nezakonit dokaz u smislu odredbe čl. 10. ZKP/08.

U pogledu prigovora nezakonitosti mjera nadziranja SMS poruka i snimki telefonskih razgovora zbog činjenice da se na snimkama čuju tonski zapisi i prije nego što su ostvareni kontakti nadziranih brojeva telefona, Vrhovni sud ... u cijelosti prihvaća razloge suda prvog stupnja o tome zašto smatra da se radi o zakonitim dokazima. Dakle, u pravu je prvostupanjski sud kada ukazuje da posebna dokazna radnja nadzora sredstava za komunikaciju na daljinu iz čl. 180. st. 1. toč. 1. ZKP/08 implicira i nadzor komunikacije SMS porukama koje se šalju putem nadziranih brojeva s tih telefona, a pitanje manjih poteškoća u vezi same tehnike provedbe, dakle okolnost da snimanje započinje nekoliko trenutaka prije nego što se uspostave telefonske veze, ne čini taj dokaz nezakonitim.

(...)

Nije osnovan prigovor opt. K. da sud prvog stupnja nije iznio u obrazloženju presude razloge o tome ... da je utvrđeni vremenski okvir inkriminiranog razdoblja od početka 2008. u suprotnosti s vremenom trajanja mjera nadziranih telefonskih razgovora koji se ne odnose i na razdoblje prije 8. svibnja 2008., a koji prigovor ističe i opt. Račan navodeći da iz njegove obrane koju prihvaća sud prvog stupnja proizlazi da je on opt. K. upoznao tek u veljači 2008. Naime, optuženicima se ukazuje da te okolnosti u konkretnom slučaju nisu odlučne činjenice koje tvore obilježja kaznenog djela iz čl. 190. st. 1. KZ/11. Naime, vrijeme i mjesto počinjenja kaznenih djela su činjenice objektivnog karaktera koje u biti služe konkretizaciji određenog događaja, u smislu vremenske i prostorne lociranosti, i te okolnosti u pravilu (osim ukoliko bi to bilo važno s aspekta npr. zastare ili npr. alibija) ne predstavljaju odlučne činjenice ... Kada je sud prvog stupnja nedvojbeno utvrdio da su opt. Račan i opt. K. prodavali osobama koje se navode u izreci pobijane presude tijekom 2008. sve do 10. lipnja 2008. kada su protupravne radnje razotkrivene, pitanje točnog datuma kada su inkriminirane radnje početkom 2008. započele nije odlučno.

(...)

Ispravna utvrđenja suda prvog stupnja ne osporavaju niti prigovori ... da se ne zna ... je li uopće u pitanju bila droga s propisanim minimalnim količinama aktivne supstance ... jer su to sve prigovori kojima se očito nastoji izbjeći kaznena odgovornost. Dokazi na kojima je utemeljena prvostupanjska presuda izvan bilo kakve sumnje ukazuju da optuženici nabavljenu drogu prodaju konzumentima opijata koji su dobro znali što kupuju i nisu plaćali tvari koje nisu narkotici ...

Nadalje, sud prvog stupnja je pravilno ocijenio da iz sadržaja telefonskih razgovora ... nepobitno slijedi da se radi o razgovorima o prodaji narkotika, jer izrazi koji se koriste 'šit', 'ska-ska', 'zeleno', 'čokolada', uz navođenje izraza koji se koriste kao jedinice za količinu i cijenu, ne mogu predstavljati ništa drugo osim izraza koji se radi prikrivanja koriste kada se vode razgovori o drogama. Uostalom, optuženici niti ne daju nekakvo prihvatljivo obrazloženje o čemu bi to oni razgovarali kada koriste takve izraze, inače tipične kada se razgovara o narkoticima.«

7. Podnositelj je u ustavnoj tužbi iznio sljedeće prigovore.

Ustvrdio je da je izreka prvostupanjske presude protivna njezinom obrazloženju u pogledu inkriminiranog razdoblja, jer je on oglašen krivim za preprodaju droge »od početka 2008.«, što sud temelji isključivo na njegovom iskazu danom pred istražnim sucem, gdje je izričito naveo da je D. K. upoznao tek u veljači 2008., pa je nemoguće da je s inkriminiranim radnjama započeo »početkom 2008.«, kako se navodi u presudi, a što se odrazilo i na izrečenu sankciju. Obrazloženje Vrhovnog suda vezano uz inkriminirano razdoblje podnositelj smatra paušalnim, zbog čega drži povrijeđenim svoje pravo na pravično suđenje i obvezu suda da s jednakom pažnjom ispita činjenice koje terete okrivljenika i one koje mu idu u korist.

Također smatra paušalnim obrazloženje Vrhovnog suda u dijelu u kojem taj sud navodi da u njegovoj žalbi nisu navedeni konkretni dokazi o tome da bi iskaz pred istražnim sucem dao u uvjetima psihičke prisile, obmane i maltretiranja od djelatnika policije. Navodi da je u to vrijeme cijela njegova obitelj (brat, izvanbračna supruga i majka) bila uhićena, a dvoje male djece ostalo je samo, tako da je iskazivao ono što se od njega tražilo samo kako bi što prije bio pušten iz pritvora. Pritom je iskaz davao dva i pol dana nakon prestanka uzimanja terapije sredstvima za smirenje (Xanax, Prozac), a istražni sudac mu nije dopustio odlazak na zatraženi liječnički pregled, što je sve utjecalo na priznanje kaznenog djela. Istražni sudac nije dopustio, niti je to konstatirao u zapisniku, zatraženu stručnu pomoć branitelja te mu je tako uskratio pravo na obranu. Uz to je u dva navrata zadobio udarce od djelatnika policije.

Prvostupanjska presuda utemeljena je, kako smatra podnositelj, isključivo na tako dobivenom njegovom iskazu, kojeg je trebalo izdvojiti iz spisa predmeta kao nezakonit dokaz, a pored toga prvostupanjski sud nije raspolagao nijednim materijalnim dokazom da je on bilo kome prodavao drogu, jer nema dokaza o količini droge, o točnom razdoblju, cijenama, o količini tetrahidrokanabinola kod svake navodne prodaje – što su sve odlučne činjenice. Nijedan od navodnih »kupaca« u tijeku postupka nije potvrdio da mu je podnositelj prodavao drogu, dok se Vrhovni sud ne očituje na njegovu tvrdnju da je tim osobama prodavao tzv. kreatin, čiji je promet legalan. Stoga je u navedenom dijelu povrijeđena presumpcija nedužnosti okrivljenika.

Podnositelj, nadalje, smatra da je Vrhovni sud propustio sankcionirati povredu načela neposrednog izvođenja dokaza i kontradiktornosti postupka počinjenu u prvostupanjskom postupku. Ta povreda sastoji se u činjenici da je prvostupanjski sud zaključio kako je on prodavao drogu T. I. na temelju priznanja te osobe da je drogu u nekoliko navrata kupio od podnositelja, a to je priznanje T. I. iznio u drugom kaznenom predmetu te je za ovaj kazneni predmet to potpuno irelevantno. U ovom kaznenom predmetu T. I. je naveo da mu je podnositelj u nekoliko navrata dao, a ne prodao marihuanu.

Što se tiče svjedoka A. G., prvostupanjski sud je najprije odlučio da će ta osoba biti ispitana kao svjedok, da bi kasnije od toga odustao, dok je presudom podnositelj oglašen krivim, između ostalog, i zbog prodaje droge A. G. Za takvo utvrđenje nema nijednog dokaza, a ujedno je podnositelju uskraćeno pravo da tog svjedoka ispita.

Podnositelj ističe i navodno nezakonite dokaze pribavljene nadzorom komunikacija, budući da se nalozi istražnog suca odnose samo na praćenje i snimanje telefonskih razgovora, a ne i SMS poruka, na kojima se znatnim dijelom temelji osuđujuća presuda. Pritom ne postoji nijedan dokaz o konkretnim osobama s kojima bi on uspostavljao telefonske kontakte, a u snimljene razgovore »miješaju« se i razgovori trećih osoba čiji telefonski brojevi nisu obuhvaćeni nalozima istražnog suca, što je protivno ustavnom jamstvu slobode i tajnosti dopisivanja i svih drugih oblika općenja. Osim toga, razgovori su snimani i prije same uspostave telefonskog kontakta, tako da su te snimke morale biti izdvojene iz spisa kao nezakoniti dokazi, a obrazloženja suda o »tehničkim greškama« su provizorna.

Također podnositelj smatra da se Vrhovni sud nije očitovao o žalbenim navodima vezanim uz paušalno tumačenje značenja određenih izraza koji se pojavljuju u SMS porukama, kao izraza koji označavaju pojedine vrste droga, cijene i količine. Drži da bi »minimum poštenog i savjesnog postupanja zahtijevao da se svim svjedocima predoči sadržaj razgovora kako bi se mogli jasno očitovati o tome, a ne ovako nepovezano, samoinicijativno i bez sustavne analize i interpretacije donositi zaključke o navodnoj prodaji droge«.

8. Slijedom izloženog Ustavni sud primjećuje da se podnositeljevi prigovori u ustavnoj tužbi supstancijalno gotovo u cijelosti svode na ponavljanje žalbenih navoda koji su i u tijeku žalbenog postupka većim dijelom bili usmjereni na pobijanje utvrđenog činjeničnog stanja, a manjim dijelom na navodne postupovne povrede.

Ustavni sud smatra očiglednim (usp. točke 6.1. i 6.2. s točkom 7. obrazloženja ove odluke) da je Vrhovni sud na sve prigovore podnositelja već odgovorio u svojoj presudi dostatnim i relevantnim argumentima. Nije odgovorio jedino na podnositeljev prigovor da je svoj iskaz pred istražnim sucem dao bez nazočnosti branitelja. Međutim, Ustavni sud nije našao da bi taj prigovor podnositelj isticao prije podnošenja ustavne tužbe, što takav prigovor čini nedopuštenim u ustavnosudskom postupku.

Proizlazi stoga da se podnositeljevi prigovori svode isključivo na tvrdnje o »paušalnosti« osporenih presuda, posebice one drugostupanjske, u različitim njihovim aspektima, a očito je da bi te tvrdnje zapravo imale poslužiti otvaranju mogućnosti za preispitivanje činjeničnog stanja konkretnog slučaja – onakvog kakvo je na početku kaznenog postupka podnositelj i sam detaljno izložio te priznao svoju ulogu u inkriminiranoj djelatnosti, zatim porekao, a kakvo je zatim provjereno i potvrđeno u dokaznom postupku.

S time u vezi Ustavni sud podsjeća na svoja često isticana stajališta, prema kojima bi prava zajamčena Ustavom i međunarodnim pravnim aktima koji obvezuju Republiku Hrvatsku bila iluzorna i teorijska, a ne stvarna i učinkovita, kada ne bi postojala obveza sudbene vlasti da u postupku primijeni sva postupovna i materijalnopravna jamstva pravičnog suđenja koja su u tom smislu i propisana, kao i kada ne bi postojala obveza da svoje odluke obrazloži. U tom smislu, obrazloženja odluka sudova ili drugih nadležnih tijela moraju sadržavati dostatne, ozbiljne i relevantne razloge za odluku kakva je donesena, to jest iz njih mora biti jasno da primjena mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju nije rezultat njegovog arbitrarnog tumačenja, već da se uvažavaju zahtjevi prava na pravično suđenje sadržani u članku 29. stavku 1. Ustava. Nedostatak takvih razloga upućuje na zaključak o arbitrarnosti razmatrane odluke u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu. Pritom nije upitno da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo i stoga Ustavni sud neće zamjenjivati pravna stajališta sudova svojim stajalištima, sve dok razmatrana odluka ne pokazuje kakvu arbitrarnost ili je na drugi način očito nerazumna. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci određenog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe.

Međutim, u ostvarivanju te svoje uloge Ustavni sud se, u pravilu, ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljene slobode zajamčene Ustavom. Dakle, Ustavni sud svoje odluke, u pravilu, zasniva na činjenicama utvrđenima u sudskom postupku.

9. Dakle, premda podnositelj pretežito prigovara zbog »paušalnosti« osporenih presuda – drugim riječima, zbog njihove navodne neobrazloženosti odnosno nedostatne obrazloženosti, uz što zatim »veže« nastanak drugih povreda ustavnih odnosno konvencijskih prava – Ustavni sud nije ocijenio potrebnim konkretnu ustavnu tužbu posebice razmatrati sa stajališta članka 29. stavka 1. Ustava, to jest sa stajališta prava na pravično suđenje u segmentu prava na obrazloženu odluku, jer je posve jasno da osporene presude sadrže dostatne, ozbiljne i relevantne razloge za stajališta kakva su sudovi zauzeli te da ništa u njima ne ukazuje da bi bile arbitrarne ili na drugi način nerazumne.

Stoga je ocjena Ustavnog suda da podnositelj u ustavnoj tužbi nije pokazao da sudovi u postupanju ili pri donošenju osporenih odluka nisu poštovali odredbe Ustava odnosno Konvencije koje se odnose na ljudska prava i temeljne slobode, odnosno da su proizvoljno protumačili mjerodavne odredbe zakona ili drugih propisa.

Prigovori podnositelja očito su neosnovani, konkretan slučaj ne otvara pitanje ostvarenja njegovih ustavnih prava te ne postoji ustavnopravna bit stvari o kojoj bi Ustavni sud odlučivao.

10. Slijedom navedenog, na temelju članka 32. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci (točka I.).

11. Objava rješenja (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2258/2018

Zagreb, 26. veljače 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
 dr. sc. Mario Jelušić, v. r.