## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5231/2011 od 24. studenoga 2011.

### NN 139/2011 (5.12.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5231/2011 od 24. studenoga 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2809

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Miroslav Šeparović, predsjednik Vijeća, te suci Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac i Antun Palarić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Ž. G. iz T., R. I., sada u Zatvoru u Zagrebu, na sjednici održanoj 24. studenoga 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 12-II Kv-1255/11-2 (Ko-2794/11) od 21. listopada 2011. i

– rješenje Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Kv-2133/11(Ko-2794/11) od 18. listopada 2011.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: 12-II Kv-1255/11-2 (Ko-2794/11) od 21. listopada 2011., kojim je odbijena podnositeljeva žalba podnesena protiv rješenja Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Kv-2133/11(Ko-2794/11) od 18. listopada 2011.

Rješenjem Općinskog kaznenog suda u Zagrebu podnositelju, koji se u pritvoru nalazi po rješenju Županijskog suda u Zagrebu broj: Kž-1147/11-9 od 20. rujna 2011., na temelju članka 104. stavka 3. u svezi s člankom 102. stavkom 1. točkom 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP) produljen je pritvor. Točkom II. izreke tog rješenja određeno je da pritvor podnositelju može trajati do pravomoćnosti presude, a nakon pravomoćnosti presude najdulje do pravomoćnosti rješenja o upućivanju na izdržavanje kazne zatvora, odnosno najdulje do isteka izrečene kazne zatvora.

2. Osporena rješenja donesena su nakon što je u obnovljenom kaznenom postupku donesena nepravomoćna presuda broj: Ko-2794/2011 od 10. listopada 2011. Tom je presudom na temelju članka 411. stavka 2. ZKP-a ostavljena je snazi presuda istog suda broj: Ko-1477/2001 od 24. studenoga 2008. i presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Kž-2181/08-3 od 13. siječnja 2009. u dijelu u kojem je podnositelj ustavne tužbe proglašen krivim zbog počinjenja kaznenih djela iz članka 224. stavka 1. i 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05. i 71/06., u daljnjem tekstu: KZ), te je osuđen je jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od jedne (1) godine i četiri (4) mjeseca.

Osporenim rješenjima pritvor podnositelju je određen i produljen pritvor na temelju pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 1. ZKP-a, a zbog opasnosti od bijega.

3. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da je osporenim rješenjima u postupku odlučivanja o njegovim pravima i obvezama došlo do ustavno nedopuštenog posizanja u ljudska prava i temeljne slobode, te da su mu povrijeđena njegova ustavna prava zajamčena člancima 22., 28. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), kao i članci 3. i 117. (115.) Ustava.

3.1. U ustavnoj tužbi podnositelja iznosi se tijek kaznenog postupka protiv njega. Podnositelj ističe da je već gotovo izdržao izrečenu kaznu zatvora po presudi broj: Ko-1477/01, a koja je ukinuta upravo na njegov zahtjev. Nadalje u ustavnoj tužbi ističe sljedeće:

»(...)

Pri odlučivanju o primjeni pritvora prema načelu razmjernosti iz članka 90. stavka 1. i članka 101. stavka 3. ZKP-a sud je zanemario ocijeniti je li pritvor bio jedina mjera kojom se može osigurati nazočnost okrivljenika ili je to moguće postići nekom blažom mjerom, tada je takvim povredama zakona počinio povredu okrivljenikovog ustavnog prava zajamčenog člankom 22. stavkom 1. Ustava RH koja propisuje da su čovjekova osobnost i sloboda nepovredivi te odredbom stavka 2. istog članka koja propisuje da se nikome ne smije oduzeti i ograničiti sloboda osim kada je to određeno zakonom o čemu pravilno i zakonito odlučuje sud.

Pritvor kao mjera oduzimanja temeljnog prava na osobnu slobodu u postupku prije pravomoćne sudske odluke o krivnji u kojem još u cijelosti važi ustavna pretpostavka nedužnosti nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu, pa stoga zakon dopušta određivanje pritvora samo u slučaju u kojem postoji visoki stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, što u ovom kaznenom postupku obzirom na ukidne odluke drugostupanjskog suda je vrlo upitno.

(...)

... pogotovo stoga što je okrivljeni već gotovo u cijelosti izdržao izrečenu kaznu zatvora shodno ukinutoj presudi broj Ko-1744/01.

To su okolnosti koje upućuju na zaključak da bi daljnje trajanje pritvora moglo dovesti do nedopuštene nerazmjernosti između legitimnog cilja pritvora, ukupne duljine njegovog trajanja i stvarne potrebe za njime te da je sud pri odlučivanju o produljenju pritvora propustio uzeti u obzir širok raspon drugih blažih zakonskih mjera za osiguranje nazočnosti okrivljenika u tom kaznenom postupku.

Donošenjem rješenja o produljenju pritvora do pravomoćnosti presude odnosno isteka ukinute kazne zatvora prema okrivljeniku, podnositelju ove ustavne tužbe, ne predstavlja opravdanu ustavnopravno mjeru zaštite nepovredivosti čovjekove osobnosti i slobode iz članka 22. Ustava, pogotovo stoga što mu je boravkom u zatvoru trajno i kronično narušeno zdravlje koje se u zatvorskim uvjetima ne može ni liječiti ni izliječiti.

Dakle, ovakvim postupanjem suda okrivljeniku se pritvor pretvara u kaznu čime se krši okrivljenikovo temeljno pravo na slobodu zajamčeno člankom 22. Ustava i člankom 5. stavkom 1. Europske konvencije o ljudskim pravima...«

Stoga predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine osporena rješenja.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja, odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

5. U konkretnom slučaju pravomoćnim rješenjem Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Kv-2283/10 od 20. prosinca 2010. povodom zahtjeva podnositelja ustavne tužbe kao okrivljenog, dopuštena je obnova kaznenog postupka koja je okončana presudom Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Ko-1477/01 od 24. studenoga 2008., a koja je preinačena presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: Kž-2181/08 od 13. siječnja 2009.

U obnovljenom postupku presudom Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Ko-2794/2011 od 10. listopada 2011. na temelju članka 411. stavka 3. ZKP-a stavljena je van snage pravomoćna presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Kž-2181/08-3 od 13. siječnja 2009. u odnosu na podnositelja ustavne tužbe u dijelu zakonskog opisa kaznenih djela opisanih u točkama 3. i 4. izreke presude, dok je u preostalom dijelu presuda ostavljena na snazi.

Također, presudom Općinskog kaznenog suda u Zagrebu od 10. listopada 2011. sukladno članku 411. stavku 3. ZKP-a i na temelju članka 63. KZ-a određeno je da se u izrečenu kaznu zatvora u trajanju od jedne (1) godine i četiri (4) mjeseca uračunava vrijeme provedeno na izdržavanju kazne zatvora od 20. listopada 2010. do 25. veljače 2011., te od 8. lipnja 2011. do 23. rujna 2011., te na temelju članka 63. KZ-a uračunato je i vrijeme provedeno u pritvoru i to u razdoblju od 26. siječnja 2004. do 20. veljače 2004., od 25. veljače 2011. do 8. lipnja 2011., te vrijeme od 23. rujna 2011. pa nadalje.

Rješenjem raspravnog suca Općinskog suda od 10. listopada 2011. podnositelju je na temelju članka 104. u vezi s člankom 102. stavkom 1. točkom 1. ZKP-a produljen pritvor do pravomoćnosti presude. Navedeno je rješenje rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-1207/11-2 od 14. listopada 2011. ukinuto, te je predmet vraćen Općinskom sudu na ponovno odlučivanje.

Osporenim rješenjem Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Kv-2133/11 Ko-2794/11 na temelju članka 104. stavka 3. u svezi s člankom 102. stavkom 1. točkom 1. podnositelju koji se nalazi u pritvoru od 20. rujna 2010. produljen je pritvor do pravomoćnosti presude, a najdulje do pravomoćnosti rješenja o upućivanju na izdržavanje kazne zatvora, odnosno, najdulje do isteka izrečene kazne zatvora.

U osporenom rješenju Općinski sud navodi sljedeće:

»(...)

Naime, povodom optužnog akta ODO-a Zagreb broj DO-K-2427/99 pred ovim sudom vodio se kazneni postupak pod brojem Ko-1477/01 protiv I. okrivljenog I. C., II. okrivljenog Ž. G. (ovdje okrivljenog) i III. okrivljenog Z. J. i IV. okrivljenog V. B. zbog kaznenog djela iz članka 224. stavka 4. i dr. KZ-a. Budući da se u navedenom postupku nije uspjela osigurati nazočnost II. okrivljenog (ovdje okrivljenog) na glavnoj raspravi, a terenskim provjerama je utvrđeno da isti ne stanju na adresi prebivališta, da je odselio sa adrese prijavljenog prebivališta u V. G., M. H. 3, te da nije prijavo novu adresu prebivališta i boravišta, iako je prilikom ispitivanja kod istražnog suca upozoren po članku 225. stavku 1. ZKP-a, protiv istoga je ovosudnim rješenjem KV-414/03 od 24. travnja 2003. godine određen pritvor na temelju članka 102. stavka 1. točke 1.ZKP-a te je za istim raspisan tjeralica. Okrivljeni je uhićen po tjeralici raspisanoj u drugom predmetu dana 22. listopada 2003. godine, kojom prilikom je naveo da neprijavljeno stanuje na adresi u S., H. 12, kod J. N., a dana 21. siječnja 2004 godine okrivljeni je podneskom obavijestio suda da mu je adresa stanovanja u S., V. 3. kod Lj. R.. Dana 26. siječnja 2004. godine okrivljenom je uručeno ovosudno rješenje o pritvoru broj Kv-414/03, nakon što mu je ukinut pritvor po rješenju drugog suda te je provedena terenska provjera na adresi u S., V. 3, kod Lj. R., kojom prilikom je utvrđeno, a u razgovoru s navedenom, da okrivljeni s njom živi u izvanbračnoj zajednici i da je na toj adresi stanovao od 22. svibnja 2002. godine do uhićenja, kao da će na toj adresi stanovati nakon izlaska iz pritvora. Slijedom navedenog, ovosudnim rješenjem Kv- 324/2004 od 20. veljače 2004. godine protiv okrivljenog je ukinut pritvor te mu je određena mjera obveze javljanja raspravnom sucu svaki prvi ponedjeljak u mjesecu. Iz spisa predmeta je razvidno da se okrivljeni javio raspravnom sudcu dana 1. ožujka 2004., 25. ožujka 2004., 23. travnja 2004., 2. lipnja 2004., 29. lipnja 2004., i 3. rujna 2004. godine nakon čega je određeno da se mora javljati svaki prvi ponedjeljak u svakom drugom mjesecu, pa se isti javio dana 9. studenog 2004., 14. prosinca 2004., 2. veljače 2005., i dana 4. travnja 2005. Iz službene bilješke koja prileži spisu na listu 466. od 14. studenog 2006. godine razvidno je da je okrivljeni obavijestio sud da stanuje na novoj adresi u D., P. P. 13. Međutim, na glavnoj raspravi se nije uspjela osigurati njegova nazočnost sa te adrese te je terenskom provjerom utvrđeno da je isti odselio sa te adrese, da se odjavio 13. travnja 2007. godine, sa naznakom: za I., da nema prijavljeno prebivalište u R. H., te da se nalazi vjerojatno u B., što je izjavila njegova stanodavka J. J. policijskim djelatnicima. Slijedom navedenog ovosudnim rješenjem Kv-250/08 od 11. veljače 2008. godine određeno je suđenje u odsutnosti te je okrivljeni osuđen ranije spomenutom ovosudnom presudom broj Ko-1477/01. Nakon što je navedena presuda dostavljena na izvršenje sucu izvršenja Županijskog suda u Zagrebu, po nalogu od 17. kolovoza 2009. godine raspisana je tjeralica protiv okrivljenog. Okrivljeni je uhićen u R. S. po međunarodnoj tjeralici raspisanoj po nalogu Općinskog suda u Karlovcu broj J-161/06, dana 17. kolovoza 2010. godine, nakon čega mu je određen ekstradicijski pritvor, te je isti dana 4. listopada 2010. izručen Republici Hrvatskoj, a dana 20. listopada 2010. počeo izdržavati kaznu zatvora izrečenu ovosudnom presudom broj Ko-1488/01.

Okrivljeni je u ponovljenom postupku naveo sudu adrese prijavljenog prebivališta i boravišta u R. I., te naveo da je vlasnik nekretnina i da je poslovno vezan za R. I., gdje živi zajedno sa svojom obitelji.

Razmatrajući sve navedene okolnosti, a posebice uzimajući u obzir da se nazočnost okrivljenog u ovom postupku osigurala tek uhićenjem istoga po tjeralici, a nakon što je izručen iz R. S. R. H., kao i uzimajući u obzir činjenicu da je okrivljenom u ovosudnom predmetu broj Ko-1477/01 suđeno u odsutnosti iz razloga što je isti bio nedostupan sudu jer je odjavio adresu prebivališta u R. H., ne prijavivši novu adresu na kojoj će isti stanovati, slijedom čega se na glavnoj raspravi nije mogla osigurati njegova nazočnost, a posebice uzimajući u obzir da sud i dalje ne raspolaže sa adresom sa koje bi se sa izvjesnom sigurnošću mogla osigurati njegova nazočnost u postupku, posebice kada se uzme u obzir da prema njegovim vlastitim navodima na adresi u I., koju adresu je isti naveo kao adresu svojeg stanovanja, živi njegova obitelj, iz čega proizlazi, prema ocjeni ovog vijeća, da okrivljeni nije vezan osobno niti poslovno za teritorij R. H., te bi mogao pobjeći u inozemstvo, ovo vijeće smatra da sve navedene okolnosti ukazuju na postojanje opasnosti da bi okrivljenik boravkom na slobodi mogao kriti, odnosno da bi mogao pobjeći, slijedom čega se daljnja primjena mjere pritvora na temelju citirane zakonske odredbe ukazuje nužnom...«

6. Županijski sud je ocijenio da je sud prvog stupnja ispravno utvrdio da protiv podnositelja i nadalje postoje razlozi za daljnju primjenu mjere pritvora iz osnove iz članka 102. stavka 1. točke 1. ZKP-a.

6.1. Županijski sud u rješenju navodi:

»(...)

Naime, okrivljeni je u obnovljenom postupku naveo sudu adrese prijavljenog prebivališta i boravišta u R. I., te je naveo da je vlasnik nekretnina i da je poslovno vezan za R. I., gdje živi zajedno sa svojom obitelji. Cijeneći navedene okolnosti, iz kojih proizlazi da okrivljenik nije ničim vezan za teritorij RH i prema stavu ovog suda drugog stupnja, postoji stvarna bojazan da bi okrivljenik, boravkom na slobodi, a radi izbjegavanja svoje kaznene odgovornosti, mogao napustiti teritorij RH, i tako postati nedostupan sudu i osujetiti vođenje kaznenog postupka. Posebice kad se ima u vidu da je okrivljenik od ranije nedostupan pravosudnim tijelima RH, te da je uhićen u R. S. po međunarodnoj tjeralici raspisanoj po nalogu Općinskog suda u Karlovcu... nakon čega mu je određen ekstradicijski pritvor te je isti dana 4. listopada 2010. godine izručen Republici Hrvatskoj.

(...)«

7. Mjerodavni članci 102. stavak 1. točka 3. i 107. stavak 2. ZKP-a glase:

»Članak 102.

Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti: (...)

1) ako postoje okolnosti koje upućuju na opasnost da će pobjeći (krije se, ne može se utvrditi njezina istovjetnost i dr.)

(...)«

»Članak 107.

(...)

(2) Nakon podnošenja optužnice... pritvor može trajati do pravomoćnosti presude, a nakon pravomoćnosti presude.... Vijeće iz članka 18. stavka 4., odnosno članka 20. stavka 2. ovoga Zakona svaka će dva mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od pravomoćnosti prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju primjenu mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti ili ukinuti.

(...)«

8. Ustavni sud, ocjenjujući ustavnu tužbu, u kojoj se ukazuje na neosnovanost produljenja mjere pritvora polazi s aspekta eventualne povrede prava na slobodu kao temeljnog ljudskog prava.

Ustav sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima koji su Ustavom propisani.

Članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Europska konvencija), koji glasi:

»Članak 5.

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

a) ako je zatvoren u skladu sa zakonom nakon presude nadležnog suda;

b) ako je zakonito uhićen ili pritvoren zbog nepoštovanja zakonitog sudskog naloga radi osiguranja izvršenja neke zakonom propisane obveze;

c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;

(...)«

8.1. Polazeći od navedenih načela pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku, Ustavni sud je uvažio činjenicu istaknutu i po podnositelju ustavne tužbe da, s aspekta zaštite ljudskih prava, pritvor predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Pritvor se, naime, određuje prije donošenja pravomoćne presude o utvrđivanju krivnje pa u razdoblju pritvora još uvijek u cijelosti važi ustavna pretpostavka nedužnosti zajamčena člankom 28. Ustava, koja glasi:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

8.2. Određivanje, odnosno produljivanje pritvora, kao zakonske mjere oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu, u razdoblju prije donošenja pravomoćne presude o utvrđivanju krivnje, ne smije se za zatvorenika pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojemu postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja kaznenog postupka. Stoga, ZKP za određivanje pritvora uvijek traži kumulativno postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila kazneno djelo i postojanje barem jednog od razloga taksativno nabrojanih u članku 102. stavku 1. ZKP-a, u konkretnom slučaju onih iz točke 1.

Zbog navedene legalne svrhe i pravne prirode pritvora, zakonodavac je izrijekom propisao da nakon podnošenja optužnice, optužnog prijedloga ili prijedloga da se optužnica podigne bez istrage nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka dva mjeseca, do izricanja pravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju primjenu mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti ili ukinuti.

Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud) u tom je smislu u presudi W. v. Switzerland od 26. studenoga 1992. izrazio pravno stajalište prema kojem je opravdanost produljenja pritvora ovisna o okolnostima konkretnog slučaja, koje (okolnosti) moraju biti takve da upućuju na postojanje općeg (javnog) interesa koji je tako važan i značajan da, unatoč presumpciji nevinosti, preteže nad načelom poštivanja slobode pojedinca.

Uvažavajući prethodne navode, Ustavni sud utvrđuje da je u rješenju u kojem se određuje produljenje pritvora, kao zakonska mjera kojom se oduzima temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji pritvorenika, nadležni sud dužan navesti i podrobno obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se svako daljnje produljenje pritvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud je dužan pažljivo ispitati opravdanost produljenja pritvora s obzirom na okolnosti svakog konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti daljnje postojanje zakonske osnove za pritvor, te podrobno obrazložiti razloge zbog kojih smatra da legalni i legitimni ciljevi pritvora i dalje postoje.

9. Nadalje, razlozi zbog kojih se određuje pritvor moraju biti razmjerni cilju koji se tom zakonskom mjerom želi postići u svakom pojedinom slučaju, o čemu je nadležni sud također dužan voditi računa.

Opće načelo razmjernosti sadržano je u članku 16. stavku 2. Ustava koje glasi:

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

Pri odlučivanju o pritvoru dužnost je nadležnog suda poštivati načelo razmjernosti i umjesto mjere pritvora, koju je ovlašten odrediti, naložiti provođenje blaže mjere ako se njome može postići ista svrha.

Prema članku 101. stavku 3. ZKP-a, pri odlučivanju o pritvoru, posebno o njegovom trajanju, vodit će se računa o razmjeru između težine počinjenog kaznenog djela, kazne koja se prema podacima kojima raspolaže sud može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja pritvora.

10. Imajući u vidu sve okolnosti konkretnog slučaja a koje su navedene u osporenom rješenju Općinskog kaznenog suda u Zagrebu od 18. listopada 2011. Ustavni sud ocjenjuje da mjera, koja je poduzeta u konkretnom slučaj (pritvor), u svojoj cjelokupnosti nije razmjerna postizanju opravdanog cilja te da je stoga osporenim rješenjem došlo do ograničenja slobode ili prava podnositelja, protivno članku 16. stavku 2. Ustava.

10.1 Naime iz spisa predmeta, kao i osporenih rješenja kojim se podnositelju produljuje pritvor iz zakonske osnove propisane člankom 102. stavkom 1. točkom 1. (opasnost od bijega) razvidno je sljedeće:

– da je podnositelj ustavne tužbe nakon što je protiv njega pokrenut kazneni postupak, u razdoblju od gotovo tri godine o početka tog kaznenog postupka, postupao sukladno traženju suda, te je bio dostupan sudu radi provođenja kaznenog postupka;

– da je u predmetnom kaznenom postupku u odsutnosti podnositelja donesena prvostupanjska presuda broj: Ko-1477/01 od 24. studenoga 2008. kojom je podnositelj nepravomoćno osuđen zbog počinjenja kaznenog djela iz članka 224. stavka 4. i dr. KZ-a na jedinstvenu kaznu zatvora od jedne (1) godine i četiri (4) mjeseca;

– da je nakon što je po međunarodnoj tjeralici u drugom kaznenom predmetu protiv podnositelja ustavne tužbe (predmet Općinskog suda u Karlovcu broj: K-161/06) podnositelj izručen Republici Hrvatskoj, podnositelj u razdoblju od 20. listopada 2010. do 25. veljače 2011. bio na izdržavanju kazne zatvora, a u razdoblju od 25. veljače 2011. do donošenja osporenog prvostupanjskog rješenja (18. listopada 2011.) na izdržavanju kazne zatvora (od 13. svibnja 2011.) i u pritvoru (od 20. rujna 2011. do 18. listopada 2011.);

– da je do dana donošenja osporenog prvostupanjskog rješenja kojim je podnositelju produljen pritvor iz zakonske osnove propisane člankom 102. stavkom 1. točkom 1. ZKP-a (opasnost od bijega) podnositelj ukupno bio lišen slobode u trajanju od duljem od jedne (1) godine.

Slijedom navedenog, polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, ocjena je Ustavnog suda da mjera koja je poduzeta u konkretnom slučaju (pritvor), u svojoj cjelokupnosti nije razmjerna postizanju opravdanog cilja, a to je osiguranje podnositeljeve nazočnosti u kaznenom postupku, te se stoga može smatrati da se je ona u konkretnom slučaju odnosu na podnositelja ustavne tužbe u stvari pretvorila u izdržavanje kazne. To stoga jer je iz okolnosti konkretnog slučaja razvidno da je podnositelj do donošenja nepravomoćne prvostupanjske presude od 10. listopada 2011. i osporenog rješenja o produljenju pritvora od 18. listopada 2011. bio lišen slobode u ukupnom trajanju od gotovo jedne (1) godine. Također kao nesporeno proizlazi da je dio tog vremena podnositelj proveo na izdržavanju kazne zatvora na koju je upućen na vlastiti zahtjev (u razdoblju od 12. svibnja 2011. do 20. rujna 2011.). Navedenu činjenicu prilikom donošenja osporenog prvostupanjskog rješenja nadležni sud nije uzeo u obzir. Također, prema ocjeni Ustavnog suda iz obrazloženja osporenih rješenja o produljenju podnositeljevog pritvora nije razvidno je su li nadležni sudovi prilikom odlučivanja o produljenju podnositeljevog pritvora u dovoljnoj mjeri razmatrali i mogućnost provođenja blažih mjera osiguranja podnositeljeve nazočnosti u predmetnom kaznenom postupku. Slijedom navedenog, a polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, proizlazi da je podnositelj i prije pravomoćnosti prvostupanjske presude gotovo u cijelosti izdržao nepravomoćnom presudom Općinskog kaznenog suda u Zagrebu izrečenu kaznu zatvora.

Ustavni sud smatra potrebnim za istaknuti, da je u ustavnosudskom postupku utvrđeno da niti u trenutku donošenja ove odluke o optužbi protiv podnositelja nije odlučeno pravomoćnom presudom nadležnog suda, budući da je presuda Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Ko-2794/2011 od 10. listopada 2011. ukinuta rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: 6-Kž-1933/11-5 i predmet vraćen tom prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

11. Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da bi daljnje trajanje pritvora moglo dovesti do Ustavom nedopuštene nerazmjernosti između legalne svrhe i legitimnog cilja pritvora, ukupne duljine njegova trajanja u konkretnom slučaju i stvarne potrebe za njim. Uzimajući u obzir širok raspon različitih drugih zakonskih mjera koje se mogu poduzeti za osiguranje nazočnosti podnositelja u postupku, kao i okolnost da je podnositelj gotovo u cijelosti izdržao nepravomoćnom presudom izrečenu kaznu zatvora – Ustavni sud ocjenjuje da ukidanje osporenih rješenja predstavlja opravdanu ustavnopravnu mjeru.

12. Zbog izloženih razloga, a na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I. i II. izreke.

13. Objava odluke (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5231/2011

Zagreb, 24. studenoga 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
Miroslav Šeparović, v. r.

Odluka, NN 139/2011-2809