## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-689/2008 od 27. listopada 2010.

### NN 130/2010 (22.11.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-689/2008 od 27. listopada 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3409

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi koju je podnio A. J. iz K. (Nj.), kojeg zastupa M. J., odvjetnik u S., na sjednici održanoj 27. listopada 2010. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja i ukida:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-370/07-2 od 26. rujna 2007.,

– presuda Županijskog suda u Splitu broj: Gž-3289/06 od 11. siječnja 2007. u dijelu kojim je potvrđena točka II. izreke prvostupanjske presude, i

– presuda Općinskog suda u Splitu broj: P-1289/02 od 1. ožujka 2006. u točki II. izreke.

II. Predmet se vraća Općinskom sudu u Splitu na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM REPUBLIKE HRVATSKE

1. Postupak u ovom predmetu pokrenut je ustavnom tužbom podnesenom protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev-370/07-2 od 26. rujna 2007., kojom su odbijene revizije podnositelja (tužitelja u parničnom postupku) i tuženice (P. b. Z. d.d., Podružnice S.) izjavljene protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: Gž-3289/06 od 11. siječnja 2007.

Drugostupanjskom presudom potvrđena je presuda Općinskog suda u Splitu broj: P-1289/02 od 1. ožujka 2006. u točkama I. i II. izreke.

Prvostupanjskom presudom naloženo je tuženici isplatiti podnositelju iznos od 811.174,85 USD s kamatama od 1. siječnja 2005., po kamatnoj stopi koju u valuti glavnog duga plaćaju banke u mjestu ispunjenja na štedne uloge po viđenju (točka I. izreke) dok je (točkom II. izreke) odbijen s (pre)ostalim dijelom tužbenog zahtjeva upravljenim na isplatu iznosa od 868.825,15 USD (preko dosuđenog) i za razliku kamata do 12% godišnje u valuti glavnog duga za razdoblje od 6. ožujka 1994. pa do isplate.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da su mu osporenim odlukama, zbog bitne povrede odredbi parničnog postupka i pogrešne primjene materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1., 19. stavkom 2., 26., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1., te članci 19. stavak 1. i 117. stavak 3. Ustava Republike Hrvatske (u pročišćenom tekstu Ustava, »Narodne novine« broj 85/10., označen kao članak 118. stavak 3.).

U bitnome, podnositelj smatra da su sudovi pogrešno postupili kada su utvrdili da se u konkretnom slučaju na ugovore koje je sklapao s tuženicom nakon 27. travnja 1991., primjenjuje Uredba o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 71/91., 3/92. i 12/92., u daljnjem tekstu: Uredba), prema kojoj (Uredbi) njegova štednja predstavlja tzv. staru deviznu štednju koja se isplaćuje na način i uz uvjete propisane Uredbom.

Naime, prema tvrdnjama podnositelja »(...) sklapanjem ugovora od 6. 10. 1993., sklapanjem onih prethodnih ugovora koji su nastali nakon 27. travnja 1991. godine, među strankama je nastao novi ugovorni, sasvim neovisan dužničko-vjerovnički odnos i bez obzira na sve prethodne ugovorne odnose čiji je rok važenja prestao, podnositelj je uložio novu glavnicu i trenutkom sklapanja novog ugovora nastala je potpuno nova obligacija. Ugovor od 6. 10. 1993. godine je sklopljen nakon 27. travnja 1991. godine. Uredba i Zakon (o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske – op. Ustavnog suda) imaju važenje na pravne odnose do 27. travnja 1991. godine, pa je sve ostalo nebitno.« Podnositelj ističe »da je u biti u ovom slučaju riječ o pravnom poslu oročavanja devizne štednje nakon stupanja na snagu Uredbe, što znači da se radi o novoj štednji deviznih sredstava (...)«

U konačnici od Ustavnog suda traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Podnositelj ustavne tužbe (na radu u Nj. od 1972., a s prebivalištem u S.) je kao dugogodišnji štediša i korisnik usluga (tuženice) tijekom nekoliko godina uzastopce s tuženicom sklapao ugovore o deviznom štednom ulogu i to:

– 11. rujna 1990., na iznos od 1.182.000,00 USD s godišnjom kamatom od 10% do 2. ožujka 1991.,

– 13. lipnja 1991., na iznos od 1.182.000,00 USD s godišnjom kamatom od 11% do 3. ožujka 1992.,

– 28. kolovoza 1992., na iznos od 1.444.700,00 USD s godišnjom kamatom od 12% do 4. ožujka 1993.,

– 6. listopada 1993., na iznos od 1.500.000,00 USD s godišnjom kamatom od 12% do 6. ožujka 1994.

4. Podnositelj je 20. svibnja 1994. – nakon obavijesti tuženice od 19. travnja 1994., kako su njegova devizna sredstva vraćena u status tzv. stare devizne štednje – podnio tužbu Općinskom sudu u Splitu radi stavljanja na raspolaganje iznosa od 1.417.000,00 USD (s pripadajućim ranije ugovorenim kamatama) s mogućnošću isplate navedenog iznosa.

5. Presudom Općinskog suda u Splitu broj: P-1267/94 od 8. srpnja 1994., usvojen je tužbeni zahtjev podnositelja upravljen na raspolaganje i isplatu iznosa od 1.680.000,00 USD sa zakonskim kamatama od 6. ožujka 1994. pa do isplate, uz naknadu parničnih troškova.

Županijski sud u Splitu, rješenjem broj: Gž-2409/94 od 28. rujna 1994., ukinuo je prvostupanjsku presudu i predmet vratio Općinskom sudu na ponovno suđenje.

5.1. U ponovljenom suđenju Općinski sud u Splitu, presudom broj: P-176/95 od 13. rujna 1995., usvojio je tužbeni zahtjev podnositelja, te je obvezao tuženicu na isplatu iznosa od 1.680,000,00 USD s pripadajućim deviznim kamatama u valuti glavnog duga po stopi koja se priznaje na sredstva po viđenju za razdoblje od 6. ožujka 1994. pa do isplate, uz naknadu parničnih troškova.

Županijski sud u Splitu, uvažio je žalbu tuženice te je presudom broj: Gž-3045/95 od 21. veljače 1996., preinačio prvostupanjsku presudu i odbio tužbeni zahtjev podnositelja u cijelosti.

Protiv pravomoćne drugostupanjske presude, podnositelj je 25. studenoga 1995. podnio reviziju Vrhovnom sudu.

Vrhovni sud rješenjem broj: Rev-425/1997-2 od 17. prosinca 1997., uvažio je reviziju podnositelja, te je ukinuo nižestupanjske sudske presude i predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

5.2. U ponovljenom suđenju, Općinski sud u Splitu, presudom broj: P-138/98 od 4. srpnja 2000., odbio je podnositelja ustavne tužbe s tužbenim zahtjevom.

Županijski sud u Splitu, kao drugostupanjski sud, rješenjem broj: Gž-2026/02 od 16. kolovoza 2002., ukinuo je prvostupanjsku presudu i predmet vratio sudu prvog stupnja na ponovno odlučivanje.

5.3.1. U ponovljenom suđenju, presudom Općinskog suda u Splitu broj: P-1289/02 od 1. ožujka 2006., djelomično je prihvaćen tužbeni zahtjev i tuženici je naloženo da podnositelju isplati (na ime dijela glavnice) iznos od 811.174,85 USD s kamatama od 1. siječnja 2005., po kamatnoj stopi koju u valuti glavnog duga plaćaju banke u mjestu ispunjenja na štedne uloge po viđenju, dok je u preostalom dijelu glavnice u iznosu od 868.825,15 USD i u odnosu na isplatu (razlike) kamata preko dosuđenih do zatraženih 12% godišnje za razdoblje od 6. ožujka 1994. pa do isplate, odbijen tužbeni zahtjev podnositelja – koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka.

U opširnom obrazloženju presude prvostupanjski sud, između ostalog, navodi:

»(...)

Stoga je tužitelj bio zatražio donošenje presude kojom bi se tuženika obvezalo staviti mu na raspolaganje glavnicu u iznosu od 1.417.000 USD sa pripadajućim kamatama u statusu nove štednje i to u deviznoj vrijednosti.

(...)

Tijekom postupka tužitelj je više puta uređivao tužbeni zahtjev, a konačno uređenim je zatražio isplatu iznosa od 1.680.000,00 USD s 12% kamata godišnje u valuti glavnog duga koja teče od 6. ožujka 1994. g. pa do isplate.

(...)

Naime, u ovom postupku tužitelj traži isplatu iznosa 1.680.000,00 USD s kamatom od 12% od 6. ožujka 1994.g. pa do isplate, smatrajući da se radi o deviznomm depozitu 'nove štednje' na kojeg se ne mogu primijeniti odredbe Uredbe o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug RH, koje se inače odnose na tzv. staru štednju, dok je mišljenje tužene suprotno iznesenom, pa je u tom kontekstu valjalo raspraviti i utvrditi činjenice odlučne za presuđenje u ovoj pravnoj stvari.

(...)

Iz provedenog dokaznog postupka nedvojbeno je zaključiti da su stranke, unatoč stupanja na snagu Uredbe o pretvaranju deviznih depozita građana kod banaka u javni dug RH (NN 71/91, dalje Uredba), zaključivale ugovore s posebnim aranžmanima.

(...) mišljenje je ovog suda da stranke, protivno citiranim odredbama Uredbe, odnosno Zakona, nisu slobodnom voljom sredstva zatečena na deviznom računu tužitelja na dan 27. travnja 1991. g., mogle tretirati kao novu deviznu štednju, jer bi u protivnom onemogućili ostvarenje cilja i svrhe, kako donošenja Uredbe, tako i Zakona.

Naime, Uredba, odnosno sada Zakon o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug RH je kogentne naravi, odnosno to je prisilni specijalni propis koji mijenja ugovorni odnos među strankama, što znači da je odredbom čl. Uredbe ex legis izmijenjen ugovor o deviznom depozitu zaključen između stranaka tako što je devizni depozit po viđenju pretvoren u oročeni depozit, a čl. 11. Uredbe je propisan način korištenja deviznog depozita i način vraćanja deviznih sredstava počev od 30. lipnja 1995. g. pa ubuduće.

Naime, Uredba i Zakon doneseni su u vrijeme raspada bivše Jugoslavije tj. kada je glavnina deviznih sredstava bivše države bila deponirana kod NBJ pa se na taj način donošenjem Uredbe i Zakona htjelo olakšati poslovanje banaka u RH, a svako drugačije ugovaranje i poslovanje stranaka bi predstavljalo osujećivanje cilja i svrhe donesene Uredbe i Zakona.

Stoga, ugovori koji su bili zaključivani protivno Uredbi i Zakonu, ne bi mogli proizvesti valjani pravni učinak, a sukladno tome, ni po odredbi čl. 3. st. 3. Zakona o parničnom postupku, takve dispozicije stranaka ne bi mogle uživati pravnu zaštitu.

(...)

Kako je naprijed navedeno, ovaj sud utvrđuje da je na dan 31. prosinca 1991.g. imao kod tuženika ukupan iznos deviznih sredstava od 1.417.914,26 USD, što obuhvaća glavnicu na dan 27. travnja 1991.g. s obračunatim kamatama do 31. prosinca iste godine, što se sukladno Uredbi odnosno Zakonu može jedino tretirati starom deviznom štednjom te oslobađati anuitete u skladu s propisanim uvjetima.

Utvrđeno je međutim da su stranke u tom razdoblju imale posebne aranžmane glede kamatnih stopa, što po ocjeni ovog suda nije bilo protivno Zakonu, pa je tako bila ugovarana kamata od 10% do 12%, time da je posljednje oročavanje isteklo 6. ožujka 1994.g.

Prema provedenim dokazima, nakon toga stranke nisu zaključile novih ugovora jer se nisu složile o visini kamatne stope koju je tužitelj zahtijevao u skladu s ranijim oročavanjem, odnosno 5% godišnje, što tužitelj nije prihvatio, čime je među strankama prestao ugovorni odnos koji se temeljio na posljednjem ugovoru o deviznom štednom ulogu.

Ovdje naime ne može doći u primjenu automatsko produženje ugovora prema toč.5. Općih uvjeta sadržanih na poleđini ugovora o oročavanju, kojim je propisano da se ugovor automatski obnavlja na ugovoreno razdoblje i po uvjetima koji važe na dan isteka ugovorenog roka, ako štediša ili banka u roku mjesec dana po isteku ugovorenog roka pismeno ne otkaže daljnje oročavanje.

(...)

Glede visine koja je tužitelju isplaćena, sud prihvaća mišljenje vještaka, kako je to i navedeno, da je to iznos od 1.393.937,80 USD, na koji je tužitelj izričito iskazao u svom stranačkom iskazu, o čemu je također ranije bilo riječi.

(...)

Dosljedno, sud utvrđuje da na dan 31. prosinca 2004.g., kada je po Uredbi odnosno Zakonu oslobođen za isplatu posljednji anuitet stare devizne štednje, potraživanje tužitelja prema tuženiku iznosi 811.174,85 USD, na koji iznos mu dosuđena kamata od 1. siječnja 2005.g. a u visini po kamatnoj stopi koju u valuti glavnog duga plaćaju banke na štedne uloge po viđenju, dok je u preostalom dijelu glavnice u iznosu od 868.825,15 USD tužitelju valjalo odbiti, kao i sa zahtjevom za isplatu kamata preko dosuđenih do zatraženih 12% godišnje za razdoblje od 6. ožujka 1994.g. pa do isplate, budući je, protivno, tuženim navodima, tužiteljeva devizna štednje utvrđena starom deviznom štednjom, pa su mu sukladno Uredbi i Zakonu, a priznajući dopustivim ugovaranje kamata po višoj kamatnoj stopi za razdoblje do 6. ožujka 1994.g., a nakon toga po stopi od 5% na utvrđenu glavnicu od 1.417.914,26 USD s danom 31. prosinca 1991.g. priznate i u skladu s izloženim, obračunate kamate, te odbijen iznos od 1.393.937,80 USD za koji je utvrđeno da mu je isplaćen.

(...)«

5.3.2. Županijski sud u Splitu odlučujući o žalbama stranaka, u predmetu broj: Gž-3289/06 od 11. siječnja 2007., (presudom) potvrdio je prvostupanjsku presudu, dok je (rješenjem) preinačio prvostupanjsku presudu glede sporednog tužbenog zahtjeva (parničnog troška).

Prema ocjeni drugostupanjskog suda »(...) voljom stranaka sredstva zatečena na deviznom računu tužitelja na dan 27. travnja 1991. godine nisu mogla biti tretirana kao nova devizna štednja. Svako drugo rezoniranje značilo bi osujećivanje cilja i svrhe Uredbe i Zakona.«

5.3.3. Vrhovni sud presudom broj: Rev-370/07-2 od 26. rujna 2007., odbio je revizije podnositelja i tuženice kao neosnovane, s obrazloženjem u kojem se, između ostalog, navodi:

»(...)

Navodi tužitelja svode se na pobijanje utvrđenog činjeničnog stanja da je riječ o staroj deviznoj štednji koja je pretvorena u javni dug Republike Hrvatske te ustrajanju u tvrdnji da je u pitanju nova devizna štednja, kao i na tvrdnju da mu na na ime te nove štednje nije ništa isplaćeno. Navodima revizije tužitelj, dakle, pobija utvrđeno činjenično stanje. Revizijom se ne može osnovano pobijati utvrđeno činjenično stanje, jer se revizija može izjaviti samo zbog bitnih povreda odredaba parničnog postupka i zbog pogrešne primjene materijalnog prava (čl. 385. ZPP).

Uzgred je navesti da i sam tužitelj u tužbi tvrdi ono što je utvrđeno tijekom postupka, tj. baš da je riječ o staroj deviznoj štednji koja je prema njegovim navodima pretvorena u novu deviznu štednju. Sam je kao stranka priznao da mu je tuženik ukupno na ime devizne štednje isplatio 1.393.937,80 USD-a.

Inače, utvrđenja suda da bi ugovori sklopljeni između stranaka kojim se mijenja režim stare devizne štednje pretvorene u javni dug Republike Hrvatske u novu štednju bili ništavi tužitelj ne pobija već tvrdi da je riječ o novoj štednji prema ugovoru sklopljenom između stranaka. Kako je rečeno, u postupku je utvrđeno da je u pitanju stara devizna štednja pretvorena u javni dug Republike Hrvatske.

(...)«

III. MJERODAVNO DOMAĆE I MEĐUNARODNO PRAVO I PRAKSA

6. Mjerodavne odredbe Ustava Republike Hrvatske glase:

»Članak 29. stavak 1.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)

Članak 48. stavak 1.

Jamči se pravo vlasništva.«

7. Članak 1. Protokola br. 1. uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak i 14/02., u daljnjem tekstu: Konvencija) glasi:

»Članak 1. Protokola br. 1. uz Konvenciju

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva.

Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnog prava.

Prethodne odredbe, međutim, ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s općim interesom ili za osiguranje plaćanja poreza ili drugih doprinosa ili kazni.«

8. Ustavni sud podsjeća na svoje ustaljeno stajalište da se vlasništvo u smislu članka 48. stavka 1. Ustava »mora vrlo široko tumačiti«, jer obuhvaća »načelno sva imovinska prava« (v., primjerice, odluke Ustavnog suda broj: U-III-661/1999 od 13. ožujka 2000.; U-III-72/1995 od 11. travnja 2000.; U-III-551/1999 od 25. svibnja 2000.; U-III-476/2000 od 14. lipnja 2000., itd.), što uključuje i gospodarske interese koji su po naravi stvari vezani uz imovinu, ali i legitimna očekivanja stranaka da će njihova imovinska prava, zasnovana na pravnim aktima, biti poštivana, a njihovo ostvarenje zaštićeno.

9. Mjerodavni članci Uredbe glase:

»Članak 1.

Ovom uredbom se uređuju uvjeti i način pretvaranja deviznih depozita građana kod banaka koje posluju na teritoriju Republike Hrvatske na dan 27. travnja 1991. godine u javni dug Republike Hrvatske te uvjeti i način korištenja tih deviznih depozita.

Pod deviznim depozitima građana, u smislu ove Uredbe, razumijevaju se:

– devizni depoziti banaka sa sjedištem na teritoriju Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: banke u Hrvatskoj) deponirani kod bivše Narodne banke Jugoslavije po osnovi devizne štednje građana i

– depoziti na deviznoj štednji i deviznim računima građana kod banaka koje su građani na te banke prenijeli u skladu s odredbama članaka 15. i 16. ove Uredbe iz banaka sa sjedištem izvan teritorija Republike Hrvatske.

Članak 2.

Stanje deviznih depozita banaka u Hrvatskoj deponiranih kod Narodne banke Jugoslavije po osnovi devizne štednje građana, te stanje deviznih depozita prenesenih na banke u Hrvatskoj po odredbama članka 15. i članka 16. ove Uredbe uvećano za pripadajuće kamate za 1991. godinu prema valutnoj strukturi u kojoj je izvršeno deponiranje, pretvara se u javni dug Republike Hrvatske u smislu ove Uredbe.

(...)

Članak 9.

Devizna štednja po viđenju i oročena devizna štednja građana te stanje na deviznim računima građana na dan 27. travnja 1991. godine uvećani za pripadajuće kamate za 1991. godinu, pretvaraju se u oročeni depozit koji će se isplaćivati u 20 polugodišnjih rata od kojih prva dospijeva 30. lipnja 1995. godine.

Kamata na depozite iz stavka 1. ovog članka iznosi 5%, a i obračunava se i isplaćuje 30. lipnja i 31. prosinca svake godine u devizi, s time da se kamata obračunava počev od 1. siječnja 1992. godine.

Članak 10.

Za isplatu devizne štednje prema članku 9. ove Uredbe jamči Republika Hrvatske.«

10. Mjerodavni članci Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 106/93., u daljnjem tekstu: Zakon), glase:

»Članak 1.

Ovim Zakonom se uređuju uvjeti i način pretvaranja deviznih depozita građana kod banaka koje posluju na teritoriju Republike Hrvatske na dan 27. travnja 1991. godine u javni dug Republike Hrvatske te uvjeti i način korištenja tih deviznih depozita.

Pod deviznim depozitima građana, u smislu ovoga Zakona, razumijevaju se:

– devizni depoziti banaka sa sjedištem na teritoriju Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: banke u Hrvatskoj) deponirani kod bivše Narodne banke Jugoslavije po osnovi devizne štednje građana i

– depoziti na deviznoj štednji i deviznim računima građana kod banaka koje su građani na te banke prenijeli u skladu s odredbama članaka 15. i 16. Uredbe o pretvaranju deviznih depozita građana kod banka u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 58/93).

(...)

Članak 7. stavci 1., 3., 4. i 5.

(1) Devizna štednja po viđenju i oročena devizna štednja građana te stanje na deviznim računima građana na dan 27. travnja 1991. godine uvećani za pripadajuće kamate za 1991. godinu, a preneseni ugovorima sukladno članku 3. stavku 2. ovoga zakona, pretvaraju se u oročeni depozit koji će se isplaćivati u 20 polugodišnjih obroka od kojih prvi dospijeva 30. lipnja 2005. godine.

(...)

(3) Kamata na depozite iz stavka 1. ovoga članka u iznosu od 5% obračunava se dva puta godišnje i to 30. lipnja i 31. prosinca svake godine počevši od siječnja 1992. godine.

(4) Kamata iz stavka 3. ovoga članka isplaćuje se u domaćoj valuti ili devizi po izboru građana. Ako se kamata isplaćuje u domaćoj valuti prva isplata dospijeva 1. srpnja 1992 godine, a ako se kamata isplaćuje u devizi prva isplata dospijeva 1. srpnja 1995. godine.

(5) Ako je kamata na depozit iz stavka 3. ovoga članka ugovorena po stopi višoj od 5%, razliku od ugovorene kamatne stope, dužna je osigurati banka u skladu s ugovorom.«

11. Mjerodavni članci Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 107/95., 7/96., 91/96. i 112/99., u daljnjem tekstu: ZOO), glase:

»Članak 12.

U zasnivanju obveznih odnosa i ostvarivanju prava i i obveza iz tih odnosa sudionici su dužni pridržavati se načela savjesnosti i poštenja.

(...)

Članak 17. stavak 1.

(1) Sudionici u obveznom odnosu dužni su izvršiti svoju obvezu i odgovorni su za njezino ispunjenje.

(...)

Članak 18. stavak 2.

(...)

(2) Sudionik u obveznom odnosu dužan je u izvršavanju svoje obveze iz svoje profesionalne djelatnosti postupati s povećanom pažnjom, prema pravilima struke i običajima (pažnja dobrog stručnjaka).

(...)

Članak 103.

(1) Ugovor, koji je suprotan Ustavu Republike Hrvatske, prisilnim propisima te moralu društva ništav je ako cilj povrijeđenog pravila ne upućuje na neku drugu sankciju ili ako zakon o određenom slučaju ne propisuje što drugo.

(2) Ako je sklapanje određenog ugovora zabranjeno samo jednoj strani, ugovor će ostati na snazi ako u zakonu nije što drugo predviđeno za određeni slučaj, a strana koja je povrijedila zakonsku zabranu snosit će odgovarajuće posljedice.

(...)

Članak 262. stavci 1. i 2.

(1) Vjerovnik u obveznom odnosu ovlašten je od dužnika zahtijevati ispunjenje obveze, a dužnik je dužan ispuniti je savjesno u svemu kako ona glasi.

(2) Kad dužnik ne ispuni obvezu ili zakasni s njezinim ispunjenjem, vjerovnik ima pravo zahtijevati i naknadu štete koju je uslijed toga pretrpio.

(...)

Članak 1035.

(1) Ugovor o novčanom depozitu je sklopljen kada se banka obvezala primiti, a deponent položiti kod banke određeni novčani iznos.

(2) Ovim ugovorom banka stječe pravo raspolagati deponiranim novcem i dužna je vratiti ga prema uvjetima predviđenim u ugovoru.«

IV. PRAKSA (USTAVNOG) SUDA

12. Ustavni sud je u predmetu broj: U-III-1526/2006 od 15. siječnja 2009., odbio ustavnu tužbu A. Ć. iz S. koju je podnio protiv presude Županijskog suda u Čakovcu broj: Gž-528/05-2 od 23. ožujka 2006., kojom je potvrđena presuda i rješenje Općinskog suda u Splitu broj: P-1131/95-30 od 18. listopada 2001. godine.

U točki 5. navedene odluke Ustavni sud (između ostalog) navodi:

»(...)

Drugostupanjski je sud odbio žalbu podnositelja i potvrdio prvostupanjsku presudu uz obrazloženje da je, s obzirom da je prvostupanjska presuda donijeta 18. listopada 2001. godine, u konkretnom slučaju, trebalo primijeniti Zakon umjesto Uredbe, iako i Uredba i Zakon ovu pravnu materiju reguliraju na gotovo identičan način.

Kao mjerodavno materijalno pravo drugostupanjski sud navodi odredbu članka 7. stavka 1. Zakona koji propisuje da se devizna sredstva po viđenju i oročena devizna sredstva po viđenju na deviznim računima građana na dan 27. travnja 1991. godine, uvećana za pripadajuću kamatu za 1991. godinu, pretvaraju u oročeni depozit koji će se isplaćivati u 20 polugodišnjih obroka od kojih prvi dospijeva 30. lipnja 1995., dok je stavkom 2. propisano da ako je kamata na depozit ugovorena po stopi višoj od 5%, razliku do ugovorene kamatne stope dužna je osigurati banka u skladu s ugovorom.

Zaključno, drugostupanjski sud utvrđuje da podnositelju pripada kamata u iznosu od 5%, a koja je obračunata i isplaćena, a da tijekom postupka on nije dokazao da je s tuženikom ugovorio kamatu višu od 5%, odnosno, zaključio ugovor o oročenju deviznih sredstava preko 36 mjeseci temeljem čega bi mu pripala razlika za iznos utuženih kamata – (podcrtao Ustavni sud).«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

13. U konkretnom slučaju, predmet spora su devizna novčana sredstva koja je podnositelj deponirao kod tuženice po osnovu sukcesivno sklapanih ugovora o deviznom štednom ulogu, i za koje je imao (legitimno) očekivanje da će mu po isteku ugovornog odnosa biti vraćena (u iznosu uvećanom za ugovorenu kamatu).

Stoga, a polazeći od utvrđenja iz točke 8. ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da »devizni štedni ulog« u ovom ustavnosudskom predmetu predstavlja imovinu podnositelja koja uživa zaštitu propisanu člankom 48. Ustava i člankom 1. Protokola br. 1. uz Konvenciju.

13.1. U pogledu samog odnosa između podnositelja i tuženice riječ je o ugovornom odnosu nastalom na temelju ugovora (ugovora o deviznom štednom ulogu) sklopljenog između podnositelja kao deponenta i tuženice kao banke, a kojim su stranke uredile međusobna prava i obveze u odnosu na deponirana novčana sredstva.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da se na njihove međusobne odnose primjenjuju opće odredbe obveznog prava, pod pretpostavkom da Uredbom odnosno Zakonom nije drukčije određeno.

13.2. Naime, Ustavni sud prihvaća činjenicu da su devizni štedni ulozi zatečeni kod banaka koje su poslovale na teritoriju Republike Hrvatske u određenom trenutku (na dan 27. travnja 1991.) pretvoreni u javni dug Republike Hrvatske na temelju sukcesivno donašanih propisa:

– Uredbe o pretvaranju deviznih depozita građana kod banaka u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 71/91., 3/92. i 12/92.), stupila na snagu 23. prosinca 1991.,

– Uredbe o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 71/92.),

– Uredbe o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 58/93.),

– Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 106/93.), stupio na snagu 3. prosinca 1993. (o tome više u točkama 9. i 10. ove odluke).

13.3. Sudovi su odbili tuženi zahtjev podnositelja koji, u bitnome, počiva na obrazloženju (vidjeti točku 5. ove odluke) da su odredbe Uredbe odnosno Zakona kogentne naravi i da bi svako drukčije ugovaranje predstavljalo osujećivanje njihova cilja i svrhe.

Ustavni sud primjećuje da odredbe Uredbe odnosno Zakona ne sadrže odredbe o ništavosti pravnih poslova sklopljenih protivno odredbama Uredbe odnosno Zakona.

Stoga je, radi utvrđivanja cilja koji je zakonodavac imao u vidu pri donošenju Uredbe odnosno Zakona, izvršio uvid u obrazloženje prijedloga Zakona. Kao ciljevi njegova donošenja navode se:

»(...)

Pretvaranjem tzv. stare devizne štednje u javni dug Republike Hrvatske trebalo je zadovoljiti četiri, prividno nevezana cilja:

1. kratkoročni i krajnje pragmatični cilj – blokiranje devizne komponente kvazi novca i sprečavanje njegove monetizacije (u trenutku radikalne promjene službenog tečaja);

2. dugoročni i suštinski cilj – javni dug trebao je osigurati sanaciju dijela aktive banaka koji predstavlja potraživanja prema bivšoj NBJ, a u suštini predstavlja gubitak po osnovi tečajnih razlika;

3. pretvorbom tih gubitaka u javni dug Republike Hrvatske trebao je biti stvoren fond vrijednosnih papira kojima se odmah moglo potaknuti ne samo domaće tržište kapitala, već i sustavan proces privatizacije državne imovine i društvenih poduzeća;

4. izgradnju povjerenja u Republiku Hrvatsku.

(...)«

U obrazloženju prijedloga Zakona navodi se (i) da je pretvaranjem deviznih depozita građana kod banaka koje posluju na teritoriju Republike Hrvatske, na način propisan Uredbom odnosno Zakonom, utvrđen odnos između Republike Hrvatske i banaka po osnovu proglašavanja deviznih štednih uloga javnim dugom te da za isplatu tih (prinudno) oročenih depozita štedišama jamči Republika Hrvatska.

13.4. Prema tome, Uredbom odnosno Zakonom uređivao se, prije svega, odnos između banaka i države tako da država jamči za devizna sredstva do visine (prinudno) oročenih i preuzetih depozita, uvećanih za kamate obračunate po kamatnoj stopi od 5%.

Kao što je već navedeno, Uredba odnosno Zakon ne sadrži odredbe o ništavosti ugovora kojima se disponira deviznim depozitima obuhvaćenim Uredbom odnosno Zakonom (tzv. stara devizna štednja). U prilog navedenom govori i članak 7. stavak 5. Zakona koji propisuje:

»Članak 7.

(...)

Ako je kamata na depozit iz stavka 3. ovog članka ugovorena po stopi više od 5%, razliku od ugovorene kamatne stope dužna je osigurati banka u skladu s ugovorom.«

Prema tome, proizlazi da bi bilo dopušteno sklapati takve (nove) ugovore – budući je Zakonom izrijekom dopušteno ugovarati kamatnu stopu višu od Zakonom propisane (što i po ocjeni prvostupanjskog suda nije bilo protivno Zakonu – vidjeti točku 5.3.1. ove odluke) – ali je u tom slučaju razlika u visini kamatne stope padala na teret banke.

Stoga je po ocjeni Ustavnog suda, a polazeći upravo od cilja i svrhe Zakona navedenog u točki 13.3. ove odluke, pretpostavke ništavosti valjalo procjenjivati po odredbama ZOO-a o ništavosti (apsolutnoj i djelomičnoj) pravnih poslova.

13.5. Ustavni sud primjećuje da nije na Ustavnom sudu utvrđivanje činjenica bitnih za pravilnu primjenu mjerodavnog materijalnog prava. Primjećuje, međutim, da je tijekom prvostupanjskog postupka nesporno utvrđeno (a viši sudovi ta utvrđenja nisu doveli u pitanje) da je podnositelju isplaćen iznos od 1.393.937,80 USD (i sam podnositelj dopunski saslušan na ročištu od 10. srpnja 2003. izjavio je kako mu je od 6. ožujka 1994. do 10. srpnja 2003. isplaćeno 1.393.937,80 USD).

Proizlazilo bi, dakle, da je sud učinio nespornom i prihvatio isplatu navedenog iznosa, kako u pogledu glavnice tako i u pogledu kamata, obračunatih i isplaćenih na temelju ugovora navedenih u točki 3. ove odluke, koje ugovore je, međutim, kao protivne cilju i svrsi Uredbe odnosno Zakona, utvrdio ništavim.

Prema tome, sudovi su prihvatili valjanost isplata izvršenih na temelju istih ugovora koje su utvrdili ništavim i zbog kojeg razloga su podnositelja odbili s preostalim dijelom tužbenog zahtjeva. U svjetlu navedenoga, dvojbeno je jesu li sudovi, imajući u vidu osobite okolnosti konkretnog slučaja, mjerodavno pravo tumačili i primijenili na ustavnopravno prihvatljiv način.

14. Ustavni sud utvrđuje da su sudovi u konkretnom slučaju propustili utvrditi niz činjenica odlučnih za pravilnu primjenu materijalnog prava:

– zanemarujući činjenicu da Uredba odnosno Zakon ne sadrže odredbe o ništavosti (novih) ugovora kojima se disponira tzv. starom deviznom štednjom,

– vezujući utvrđenje o ništavosti ugovora za cilj i svrhu Uredbe odnosno Zakona,

– propustivši, međutim, utvrditi što je bio stvarni cilj i svrha Uredbe odnosno Zakona,

– te uslijed toga ne primjenjujući odredbe obveznog prava,

– kako o ništavosti (djelomičnoj i apsolutnoj) pravnih poslova,

– tako i o načelima koje stranke moraju poštivati pri uređivanju međusobnih ugovornih odnosa,

– te ne dajući bilo kakvo objašnjenje kako je moguće valjano izvršiti dio obveze na temelju ugovora koji je sud svojom presudom utvrdio ništavim.

Uslijed svega navedenog osporene odluke redovnih sudova ukazuju se arbitrarnim.

Ustavni sud ocjenjuje da je takvim postupanjem sudova podnositelju – koji je nakon isteka ugovora i na temelju već izvršenih isplata, osnovano imao legitimna očekivanja da će ostvariti i ostala prava koja mu po njegovu isteku pripadaju – povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje, propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava.

15. Ustavni sud podsjeća da se sudski postupci moraju provesti sukladno ustavnom načelu vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

Ustavni sud utvrđuje da su neuvažavanjem tog zahtjeva, u osobitim okolnostima konkretnog slučaja – budući da provedbom osporenih odredbi dolazi do umanjenja imovine podnositelja, a da pravna osnova i razlozi za njezino umanjenje nisu obrazloženi, nadležni sudovi povrijedili i jamstvo prava vlasništva, propisano člankom 48. stavkom 1. Ustava.

16. Budući da je utvrdio povrede ustavnih prava zajamčenih člancima 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao ostale povrede ustavnih prava koje je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi.

17. Sukladno navedenom, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke.

18. Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-689/2008

Zagreb, 27. listopada 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 130/2010-3409