## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5449/2013 od 13. siječnja 2014.

### NN 6/2014 (17.1.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5449/2013 od 13. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

105

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. B. iz S., kojeg zastupa D. R., odvjetnik iz O., na sjednici održanoj 13. siječnja 2014. donio je

ODLUKU

I. Utvrđuje se da je D. B. iz S., B. P. 44, u razdoblju od 30. rujna 2013. do 9. prosinca 2013. bilo povrijeđeno pravo na slobodu, zajamčeno člankom 22. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), sljedećim pojedinačnim aktima:

– rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II Kž 445/13-4 od 25. listopada 2013. i

– rješenjem Županijskog suda u Osijeku broj: Kv-Rz-20/2013-5 (K-Rz-3/2011) od 30. rujna 2013.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je 6. studenoga 2013. D. B. iz S. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u ustavnosudskom postupku zastupa odvjetnik D. R. iz O.

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: II Kž 445/13-4 od 25. listopada 2013., kojim je odbijena podnositeljeva žalba podnesena protiv rješenja Županijskog suda u Osijeku broj: Kv-Rz-20/2013-5 (K-Rz-3/2011) od 30. rujna 2013.

Prvostupanjskim je rješenjem podnositelju u svojstvu optuženika – u tijeku postupka nakon podignute optužnice zbog kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 31/93., 35/93., 108/95., 16/96. i 28/96.) – produljen pritvor (do nove odluke vijeća, a najdulje do izricanja nepravomoćne presude) iz razloga propisanih člankom 102. stavkom 1. točkom 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 178/04. – članak 82. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP/97).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. Podignuta optužnica podnositelja je teretila za počinjenje kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva, počinjenog u prvoj polovini 1991. godine na području S. i B., na štetu osam civilnih osoba srpske nacionalnosti. Optužnica je postala pravomoćna 27. siječnja 2012.

Podnositelj se kontinuirano nalazio u pritvoru od 20. lipnja 2011. do 9. prosinca 2013.

3. Ustavni sud do sada je donio pet odluka o podnositeljevim prethodnim ustavnim tužbama koje su se odnosile na njegov pritvor. Prvim trima odlukama (broj: U-III-2942/2012 od 31. svibnja 2012., broj: U-III-305/2013 od 31. siječnja 2013. i broj: U-III-2058/2013. od 18. travnja 2013.) Ustavni sud odbio je podnositeljeve ustavne tužbe. Odluke su objavljene na internetskoj stranici Ustavnog suda ..usud.hr>

Odlukom broj: U-III-3660/2013 od 11. srpnja 2013. () Ustavni sud usvojio je podnositeljevu četvrtu ustavnu tužbu te je ukinuo rješenja o produljenju pritvora Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-220/13-4 od 17. svibnja 2013. i Županijskog suda u Osijeku broj: Kv-Rz-9/2013 (K-Rz-3/2011) od 26. travnja 2013. te predmet vratio Županijskom sudu u Osijeku na ponovni postupak. Prema ocjeni Ustavnog suda, sudovi u ukinutim odlukama nisu u dostatnoj mjeri uvažili ustavnosudska stajališta i stajališta Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) o dužnosti obrazlaganja razloga zbog kojih je bilo potrebno daljnje produljenje podnositeljeva pritvora na temelju članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP/97..usud.hr>

Nakon toga, odlukom broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013. (»Narodne novine« broj 123/13.) Ustavni sud odbio je podnositeljevu petu ustavnu tužbu protiv rješenja nadležnih sudova, koja su donesena u ponovljenom postupku na temelju odluke Ustavnog suda broj: U-III-3660/2013 od 11. srpnja 2013. (v. podrobnije u točkama 12.2. i 13. obrazloženja ove odluke).

3.1. Podnositeljevu šestu ustavnu tužbu, koja je predmet ovog ustavnosudskog postupka, Ustavni sud zaprimio je 8. studenoga 2013. U njoj je podnositelj prigovorio zbog ponovnog produljenja pritvora koji mu je određen rješenjem Županijskog suda u Osijeku broj: Kv-Rz-20/2013-5 (K-Rz-3/2011) od 30. rujna 2013. (u daljnjem tekstu: osporeno prvostupanjsko rješenje), a zakonitost kojeg je potvrdio i Vrhovni sud rješenjem broj: II Kž 445/13-4 od 25. listopada 2013. (u daljnjem tekstu: osporeno drugostupanjsko rješenje).

Osporenim rješenjima ponovno je produljen pritvor podnositelja do nove odluke sudskog vijeća (to jest do 25. prosinca 2013.), odnosno do izricanja nepravomoćne presude.

4. Prije okončanja postupka pred Ustavnim sudom u povodu podnositeljeve šeste ustavne tužbe, Županijski sud u Osijeku ukinuo je 2. prosinca 2013., na temelju članka 107. a) ZKP/97, pritvor podnositelja i odredio da se »isti ima odmah pustiti na slobodu« (rješenje broj: K-Rz-3/2011-1115 od 2. prosinca 2013.).

Unatoč tome, podnositelj je pušten na slobodu tek 9. prosinca 2013., kad je Županijski sud u Osijeku donio presudu broj: K-Rz-3/2011 od 9. prosinca 2013. kojom podnositelja nepravomoćno oslobađa od optužbe za počinjenje kaznenog djela koje mu se stavljalo ne teret.

4.1. Do dana puštanja podnositelja na slobodu Ustavni sud nije odlučio o njegovoj ustavnoj tužbi protiv osporenih rješenja o produljenju pritvora, koja su 9. prosinca 2013. prestala proizvoditi pravne učinke.

III. NADLEŽNOST USTAVNOG SUDA ZA ODLUČIVANJE O USTAVNOJ TUŽBI NAKON ŠTO SU RJEŠENJA O PRITVORU PRESTALA VAŽITI

5. Prema dosadašnjoj praksi, Ustavni sud odbacivao je kao nedopuštene (zbog nepostojanja postupovnih pretpostavki za odlučivanje o njima) ustavne tužbe kojima su se osporavala rješenja o pritvoru, odnosno istražnom zatvoru, u sljedećim slučajevima:

a) ako je rješenje o određivanju pritvora/istražnog zatvora već u vrijeme podnošenja ustavne tužbe prestalo važiti, odnosno nije proizvodilo pravne učinke, ili

b) ako rješenje o određivanju pritvora/istražnog zatvora u vrijeme odlučivanja Ustavnog suda više nije važilo, odnosno nije proizvodilo pravne učinke, ili

c) ako se podnositelj u vrijeme podnošenja ustavne tužbe nije nalazio u pritvoru/istražnom zatvoru, ili

d) ako je podnositelj tijekom ustavnosudskog postupka pušten na slobodu, ili

e) ako je podnositelj tijekom ustavnosudskog postupka upućen na izdržavanje kazne zatvora.

6. Praksa ESLJP-a u odnosu na Hrvatsku pokazuje da je Ustavni sud dužan preispitati navedena stajališta u svjetlu članka 5. stavka 4. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine« – Međunarodni ugovori broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija), koji glasi:

»Članak 5.

PRAVO NA SLOBODU I SIGURNOST

(...)

4. Svatko tko je lišen slobode uhićenjem ili pritvaranjem ima pravo pokrenuti sudski postupak u kojem će se brzo odlučiti o zakonitosti njegova pritvaranja ili o njegovu puštanju na slobodu ako je pritvaranje bilo nezakonito.

(...)«

U ovom se ustavnosudskom postupku Ustavni sud ograničava na preispitivanje svog dosadašnjeg stajališta o odbacivanju ustavne tužbe u situaciji kad rješenje o određivanju pritvora/istražnog zatvora u vrijeme odlučivanja Ustavnog suda više ne važi, odnosno ne proizvodi pravne učinke, a podnositelj (pritvorenik) je pušten na slobodu (kumulacija slučajeva b) i d) navedenih u točki 5. obrazloženja ove odluke). Ostale slučajeve navedene u točki 5. obrazloženja ove odluke Ustavni sud će sukcesivno preispitivati u predmetima u kojima se oni pojave kao ustavnopravno relevantni.

6.1. U predmetu Hutchison Reid protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, 20. veljače 2003., zahtjev br. 50272/99) sadržana su načelna pravna stajališta ESLJP-a o značenju i domašaju članka 5. stavka 4. Konvencije. Ona glase:

»64. Članak 5. stavak 4. pruža temeljnu zaštitu protiv arbitrarnog pritvaranja jer propisuje da pojedinac koji je lišen slobode ima pravo da o zakonitosti njegova pritvaranja odluči sud. ...

65. Uhićena ili pritvorena osoba ima pravo da takav sud odluči o ‘zakonitosti’ njezina pritvaranja u svjetlu ne samo pretpostavki domaćeg prava već i teksta Konvencije, u njoj utjelovljenih općih načela te svrhe ograničenja koje dopušta stavak 1. (vidjeti, inter alia, Brogan i drugi protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda od 29. studenoga 1988., ... § 65.). To ne jamči pravo na sudski nadzor takvog opsega koji će ovlastiti sud da u svim aspektima slučaja, uključujući pitanja čiste svrhovitosti (pure expediency), zamijeni vlastitom diskrecijom onu tijela koje donosi odluke (to substitute its own discretion for that of the decision-making authority). Nadzor, međutim, mora biti dovoljno obuhvatan da utječe na uvjete koji su bitni za zakonito pritvaranje osobe podvrgnute vrsti lišenja slobode koja je naložena (vidjeti E. protiv Norveške, presuda od 29. kolovoza 1990., ... § 50., i Singh protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda od 2. veljače 1996., ... § 65.).«

U predmetu A. i drugi protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, veliko vijeće, 19. veljače 2009., zahtjev br. 3455/05) ESLJP je izrijekom utvrdio da je članak 5. stavak 4. Konvencije »lex specialis u odnosu prema općenitijim zahtjevima iz članka 13.«, to jest prema pravu na djelotvorno domaće pravno sredstvo (§ 202. presude). To je utvrđenje utemeljeno na ustaljenom stajalištu ESLJP-a da je u središtu članka 5. stavka 4. Konvencije pravo pritvorenika na pravno sredstvo protiv sudskih odluka o njegovu uhićenju ili pritvaranju, odnosno produljenju pritvora. Naime, ESLJP je već u predmetu Brogan i drugi protiv Ujedinjenog Kraljevstva (1988.) zauzeo stajalište da uhićene ili pritvorene osobe imaju pravo na sudsko ispitivanje procesnih i materijalnih razloga koji su od životnog značenja za »zakonitost« lišenja njihove slobode u smislu Konvencije. Mjerodavni dijelovi te presude glase:

»65. ... Prema utvrđenoj praksi Suda, pojam ‘zakonitost’ u stavku 4. ... ima isto značenje kao i u stavku 1. ... Na temelju stavka 4. članka 5. ... uhićene ili pritvorene osobe imaju pravo na nadzor procesnih i materijalnih uvjeta koji su bitni za ‘zakonitost’, u smislu Konvencije, njihova lišenja slobode. To znači da su u ovom slučaju podnositelji zahtjeva trebali imati dostupno pravno sredstvo koje bi omogućilo nadležnom sudu da ispita ne samo poštovanje procesnih zahtjeva propisanih člankom 12. Zakona iz 1984.« (riječ je o domaćem zakonu Ujedinjenog Kraljevstva – op. Ustavni sud) »već i razumnost sumnje na kojoj je bilo zasnovano uhićenje (reasonableness of the suspicion underpinning the arrest), kao i legitimnost svrhe kojoj se težilo tim uhićenjem odnosno kasnijim pritvaranjem (legitimacy of the purpose pursued by the arrest and the ensuing detenton).«

6.2. ESLJP je do sada u nekoliko predmeta protiv Hrvatske utvrđivao dosege i sadržaj konvencijskog prava na slobodu, zajamčenog člankom 5. stavkom 1. točkom c) u vezi sa stavkom 3. tog članka Konvencije te konvencijskog prava na sudski nadzor zakonitosti pritvaranja, zajamčenog člankom 5. stavkom 4. Konvencije. Riječ je o predmetima Peša protiv Hrvatske (presuda, 8. travnja 2010., zahtjevi br. 40523/08), Hađi protiv Hrvatske (presuda, 1. srpnja 2010., zahtjev br. 42998/08), Getoš-Magdić protiv Hrvatske (presuda, 2. prosinca 2010., zahtjev br. 56305/08), Bernobić protiv Hrvatske (presuda, 21. lipnja 2011., zahtjev br. 57180/09), Šebalj protiv Hrvatske (presuda, 28. lipnja 2011., zahtjev br. 4429/09), Krnjak protiv Hrvatske (presuda, 28. lipnja 2011., zahtjev br. 11228/10), Trifković protiv Hrvatske (presuda, 6. studenoga 2012., zahtjev br. 36653/09) i Oreb P. protiv Hrvatske (presuda, 31. listopada 2013., zahtjev br. 20824/09).

Primjer povrede članka 5. stavka 4. Konvencije, koju je učinio Ustavni sud ustrajući na odbacivanju ustavne tužbe u situaciji kad rješenje o određivanju pritvora u vrijeme odlučivanja Ustavnog suda više nije važilo, odnosno nije proizvodilo pravne učinke, sadržan je u predmetu Šebalj protiv Hrvatske (2011.). Mjerodavni dijelovi te presude glase:

»217. ... Postojanje pravnog sredstva koje traži članak 5. stavak 4. mora biti dovoljno izvjesno, ne samo u teoriji nego i u praksi, bez čega neće biti dovoljno dostupno i djelotvorno, kao što se traži u svrhu te odredbe (vidjeti, mutatis mutandis, predmet Stoichkov protiv Bugarske, br. 9808/02, § 66. in fine, 24. ožujka 2005. i Vachev protiv Bugarske, br. 42987/98, § 71., ECHR 2004-VIII). Dostupnost nekog pravnog sredstva podrazumijeva, inter alia, da okolnosti koje su vlasti dobrovoljno stvorile moraju biti takve da podnositeljima zahtjeva pruže stvarnu mogućnost korištenja toga pravnog sredstva (vidjeti, mutatis mutandis, predmet Čonka protiv Belgije, br. 51564/99, §§ 46. i 55., ECHR 2002 I).

(...)

221. ... članak 5. stavak 4. ne tjera države ugovornice da uspostave i drugu razinu nadležnosti za preispitivanje zahtjeva za puštanje iz pritvora. Ipak, država koja uspostavi takav sustav mora, u načelu, pritvorenicima dati ista jamstva u žalbenom postupku kao i u prvom stupnju (vidjeti predmete Toth protiv Austrije, 12. prosinca 1991., § 84., Serija A br. 224; Rutten protiv Nizozemske, br. 32605/96, § 53., 24. srpnja 2001.; Lanz protiv Austrije, br. 24430/94, § 42., 31. siječnja 2002.; i Svipsta protiv Latvije, br. 66820/01, § 129., ECHR 2006-III). Sud smatra da se to isto primjenjuje i u sustavu koji predviđa ustavnu tužbu protiv odluka kojima se određuje i produljuje pritvor.

222. Međutim, hrvatski sustav, iako dopušta ustavnu tužbu, ostavlja Ustavnom sudu mogućnost da čeka novu odluku o produljenju pritvora i da tada odbaci ustavnu tužbu protiv prethodne odluke kao nedopuštenu. Tako, iako je podnositelj zahtjeva podnio ustavne tužbe protiv tri naprijed navedene odluke Županijskog suda u Zagrebu, Ustavni sud nije odlučio o njihovoj osnovanosti, nego je utvrdio da su sve nedopuštene jer je u međuvremenu bila donesena nova odluka o pritvoru podnositelja zahtjeva.

223. ... Odbacivši ustavne tužbe podnositelja zahtjeva kao nedopuštene samo zbog toga što je u međuvremenu bila donesena nova odluka kojom se produljuje njegov pritvor, Ustavni sud nije zadovoljio zahtjev 'da okolnosti koje vlasti dobrovoljno stvore moraju biti takve da podnositelju zahtjeva pruže stvarnu priliku iskoristiti to pravno sredstvo' (vidjeti predmet Peša protiv Hrvatske, br. 40523/08, § 126., 8. travnja 2010. i Hađ i, naprijed citirano, § 47.). Tako taj sud nije ispunio svoju obvezu iz članka 5. stavka 4. Konvencije da preispita zakonitost pritvora podnositelja zahtjeva. Stoga je došlo do povrede te odredbe.«

7. Navedena se pravna stajališta ESLJP-a mogu primijeniti, mutatis mutandis, i na situaciju u kojoj se našao podnositelj ustavne tužbe u predmetu koji Ustavni sud razmatra u ovom ustavnosudskom postupku. Usporedi li se konkretan slučaj sa slučajem Šebalj protiv Hrvatske (2011.), jedina je razlika u tome što osporena rješenja o produljenju podnositeljeva pritvora nisu prestala važiti zbog donošenja novog sudskog rješenja o daljnjem produljenju pritvora, nego su prestala važiti zbog toga što je donesena prvostupanjska (nepravomoćna) sudska presuda kojom je podnositelj oslobođen optužbe za počinjenje kaznenog djela koje mu se stavljalo na teret. Ostaje činjenice, međutim, da su i u ovom slučaju osporena rješenja o produljenju pritvora prestala važiti prije no što je Ustavni sud meritorno odlučio o pravodobno podnesenoj ustavnoj tužbi kojom ih je podnositelj osporio.

Prema dosadašnjoj praksi Ustavnog suda, osporena rješenja bila bi odbačena zbog nedopuštenosti budući da ne postoje postupovne pretpostavke za odlučivanje o njima.

Ustavni sud dužan je, međutim, uskladiti svoju praksu sa zahtjevima članka 5. stavka 4. Konvencije. To u konkretnom slučaju znači da je Ustavni sud dužan meritorno ispitati prigovore podnositelja ustavne tužbe protiv osporenih rješenja o produljenju njegova pritvora, iako su ta rješenja prestala važiti 9. prosinca 2013., prije okončanja postupka pred Ustavnim sudom. Štoviše, sam podnositelj ustavne tužbe taj je dan pušten na slobodu.

7.1. Članak 76. stavci 1. i 3. Ustavnog zakona glase:

»Članak 76.

(1) Odlukom kojom se ustavna tužba usvaja, Ustavni sud ukida osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo.

(...)

(3) U slučaju da osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja više ne proizvodi pravne učinke, Ustavni sud u odluci utvrđuje njegovu neustavnost, navodeći u izreci ustavno pravo koje je podnositelju tim aktom povrijeđeno.«

Budući da osporena rješenja o produljenju podnositeljeva pritvora više ne važe, odnosno ne proizvode pravne učinke, na konkretan slučaj primjenjuje se članak 76. stavak 3. Ustavnog zakona.

IV. OSPORENA RJEŠENJA O PRODULJENJU PRITVORA

8. U osporenom rješenju Županijskog suda u Osijeku od 30. rujna 2013. produljenje pritvora obrazloženo je, uz opis kaznenog djela koji slijedi iz optužnice, sljedećim razlozima:

»Optuženik se nalazi u pritvoru 2 godine, 3 mjeseca i 10 dana.

Optuženik smatra da je tako povrijeđeno načelo razmjernosti, propisano u čl. 101. st. 3. ZKP/97.

Kod ocjene o povredi ovog načela osim ukupnog vremena koje je opt. D. B. do sada proveo u zatvoru, vijeće je uzelo u obzir razmjer između težine kaznenog djela za koje se tereti, kazne koja se prema podacima u spisu može očekivati te je vodilo računa o nužnosti primjene pritvora radi ostvarenja njegove svrhe.

Kako je opisano, optuženik se tereti da je organizirao i predvodio skupinu pripadnika Specijalne jedinice policije 'Vukovi' PU Sisak, te da je usmrćeno više članova obitelji V. i N. T., dok su njegovi sinovi Z. i B. odvedeni u logor gdje su pretučeni i potom im se gubi svaki trag. Tijelo Ž. V. pronađeno je smrskane glave sa višestruko ubodnim reznim ranama.

Iako je od počinjenja djela prošlo više od 20 godine, okolnosti pod kojima je djelo počinjeno nadilaze one uobičajene pod kojima se čine ovakva teška kaznena djela. Tako su ispunjeni zakonski uvjeti za produljenje pritvora propisani u čl. 102. st. 1. t. 4. ZKP/97. Pri tome je sud cijenio mjesto i vrijeme u koje je kazneno djelo izvršeno, da se postupak privodi kraju. U ovoj fazi kaznenog postupka puštanjem na slobodu optuženika imalo bi za posljedicu stvaranje osjećaja uznemirenosti u javnosti, posebno među obiteljima žrtava i specifičnih međunacionalnih odnosa na tom području.

Nije u pravu optuženik kada smatra da bi se svrha pritvora mogla ostvariti mjerama opreza, kako je to već ranije obrazlagano.

Optuženik se poziva na odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske u Zagrebu od 27. rujna 2013. g. Ovom odlukom odbijena je ustavna tužba D. B. koju je podnio njegov zastupnik u ustavnosudskom postupku, odnosno branitelj u kaznenom postupku, odvjetnik D. R.

(...)

Kako je već istaknuto, prilike i okolnosti od donošenja zadnjeg pravomoćnog rješenja nisu se promijenile. Kazneni postupak teče kontinuirano, a glavna rasprava zakazana je za 14., 15. i 16. listopada 2013. g.«

9. Osporenim rješenjem Vrhovnog suda od 25. listopada 2013. odbijena je podnositeljeva žalba protiv prvostupanjskog rješenja Županijskog suda u Osijeku jer je Vrhovni sud utvrdio da je »prvostupanjski sud dao jasne, određene i dostatne razloge iz kojih proizlazi da su u odnosu na optuženika i nadalje ispunjeni kako opći, tako i posebni uvjeti za daljnju primjenu mjere pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP/97, uzevši pri tome u obzir i navedenu odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske. Druga je stvar što se žalitelj ne slaže s odlukom prvostupanjskog suda.« Vrhovni sud dalje je naveo:

»Naime, kao što je i sam Ustavni sud Republike Hrvatske u predmetnoj odluci naveo, nadležni sud ... ovlašten je slobodno i autonomno procijeniti osnovanost daljnjeg produljenja mjere pritvora protiv optuženika, ali je, naravno, svoju odluku dužan podrobno i uvjerljivo obrazložiti dostatnim i valjanim razlozima.

Tako je prvostupanjski sud pravilno uzeo u obzir modalitet, vrstu i intenzitet radnji sadržanih u činjeničnom opisu kaznenog djela za koje se optuženik tereti. Navedeno nije isključivi kriterij, ali je svakako jedan od ključnih kriterija o kojima ovisi opstojnost pritvorske mjere po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP/97.

Osim navedenog, prvostupanjski sud je pravilno utvrdio i druge okolnosti relevantne za primjenu mjere pritvora protiv optuženika, na što mu je u svojim rješenjima ukazivao i Ustavni sud Republike Hrvatske. Tako je u pogledu 'posebne marnosti' u postupanju suda, prvostupanjski sud pravilno utvrdio da se kazneni postupak provodi kontinuirano. Naime, tijekom postupka provedeno je gotovo 40 glavnih rasprava, koje su održavane u kratkim vremenskim razmacima (iduće su zakazane za 6., 7. i 8. studeni 2013.) te je do sada ispitano preko 120 svjedoka, tako da kazneni postupak ulazi u završnu fazu.

Jednako tako, pravilno je utvrdio prvostupanjski sud da je, unatoč vremenu koje je optuženik do sada proveo u pritvoru (nešto više od dvije godine i četiri mjeseca), za sada ipak opravdano dati prednost javnom interesu da optuženik ostane u pritvoru pred njegovim osobnim pravom na slobodu. Naime, kako se u konkretnom slučaju radi o iznimno osjetljivom kaznenom djelu za društvenu zajednicu na koju su duboko utjecala ratna zbivanja, to bi puštanje na slobodu osobe za koju postoji visok stupanj osnovane sumnje da je počinila inkriminirane radnje imalo za posljedicu stvaranje osjećaja uznemirenosti javnosti, posebice pripadnika nacionalnih manjina i onih čiji su članovi obitelji i bližnji bili žrtve inkriminiranog postupanja. Uslijed iznesenog, ponovno se naglašava da protek vremena od počinjenja inkriminiranog djela, iako znatan, u konkretnom slučaju ne umanjuje potrebu daljnje primjene mjere pritvora protiv optuženika, tako da ni optuženikova ljudska prava zajamčena Ustavom nisu ugrožena, dok je uznemirenost javnosti samo jedna, ali svakako relevantna okolnost, koja uz sve druge istaknute okolnosti čini cjelinu i opravdano ju je uzeti u obzir prilikom odlučivanja o daljnjoj primjeni mjere pritvora protiv optuženika. Naime, radi se o okolnosti koja ne može izblijediti zbog proteka vremena.

(...)

Imajući na umu prethodno opisanu svrhu mjere pritvora po osnovi iz članka 102. stavak 1. točka 4. ZKP/97, neprihvatljivi su i žalbeni navodi da su se stekli uvjeti za zamjenu pritvora mjerom opreza. Ovo tim više što ova pritvorska osnova nije propisana s ciljem da se otklone moguće opasnosti za pravodobno i nesmetano vođenje kaznenog postupka.«

V. PRIGOVORI PODNOSITELJA

10. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene člancima 14. stavkom 2., 16. stavkom 2., 22., 25. stavkom 2., 28. i 29. stavkom 1. Ustava.

Podnositelj je ponovio prigovore već iznesene u ustavnoj tužbi broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013. Dopunio ih je opisima iskaza pojedinih svjedoka koji su, kako je smatrao, svjedočili u njegovu korist, a uz ustavnu tužbu priložio je i preslike zapisnika s glavnih rasprava održanih 2012. pred prvostupanjskim sudom. Pri tome se pozvao na odluku Ustavnog suda broj: U-III-3797/2008 od 17. rujna 2008. (»Narodne novine« broj 110/08.) u vezi primjene pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP/97., smatrajući da je taj predmet usporediv s njegovim te da je i u njegovu slučaju razvidno kako nisu ispunjene zakonske pretpostavke za primjenu navedene pritvorske osnove.

Pozivajući se na stajališta ESLJP-a, iznesena u predmetima Matznetter protiv Austrije, Letellier protiv Francuske i Shiskov protiv Bugarske, koja su prikazana u obrazloženju odluke Ustavnog suda broj: U-III-3660/2013 od 11. srpnja 2013., podnositelj je utvrdio da »težina kaznenog djela ne može biti isključiva pravna osnova za produljivanje pritvora, osobito ako je riječ o njegovu višekratnom produljenju« te da »propisivanje pritvorske osnove koja se sastoji u 'posebno teškim okolnostima' kaznenog djela – koje je po svojoj prirodi i po samom zakonu već definirano kao teško – nije i ne može biti samo sebi svrha«. Dalje je utvrdio kako »činjenica da se optuženika D. B. u optužnici tereti za počinjenje kaznenog djela koje je po zakonu definirano kao teško ne može biti isključiva pravna osnova za zadržavanje optuženika u pritvoru«.

Podnositelj se pozvao i na odluku Ustavnog suda broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013., tvrdeći da sudovi nisu ni razmotrili ni obrazložili razloge zbog kojih su ocijenili da se u njegovu slučaju ne mogu primijeniti mjere opreza. Zbog toga je predložio da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine oba osporena rješenja i pusti ga na slobodu.

VI. MJERODAVNO PRAVO

11. Mjerodavne odredbe ZKP/97 o određivanju pritvora glase:

»Članak 101.

(1) Pritvor može biti određen samo ako se ista svrha ne može ostvariti drugom mjerom.

(2) Čim prestanu razlozi zbog kojih je pritvor određen, pritvor se mora ukinuti i pritvorenika pustiti na slobodu.

(3) Pri odlučivanju o pritvoru, posebno o njegovu trajanju, vodit će se računa o razmjeru između težine počinjenoga kaznenog djela, kazne koja se, prema podacima kojima raspolaže sud, može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja pritvora.

(4) Sudbena tijela pred kojima se vodi postupak postupat će u predmetima u kojima je određen pritvor posebno žurno, te po službenoj dužnosti paziti jesu li prestali razlozi i zakonski uvjeti za pritvor i u tom slučaju ga odmah ukinuti.

Članak 102.

(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti:

(...)

4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških okolnosti djela.

(...)«

11.1. Mjerodavne odredbe ZKP-a, koje uređuju mjere opreza i načelo razmjernosti pri njihovu određivanju, glase:

»Članak 87.

(1) Sud će pri odlučivanju o mjerama osiguranja nazočnosti okrivljenika i drugim mjerama opreza paziti da se ne primjenjuje teža mjera ako se ista svrha može postići blažom mjerom.

(...)«

»4. Mjere opreza

Članak 90.

(1) U slučaju kad postoje okolnosti iz članka 102. ovoga Zakona zbog kojih je moguće odrediti pritvor, sud će, ako se ista svrha može ostvariti i nekom od mjera opreza propisanih ovim člankom, obrazloženim rješenjem naložiti okrivljeniku provođenje jedne ili više mjera. Pri tome će se okrivljenik upozoriti da se u slučaju nepridržavanja izrečene mjere, ta mjera može zamijeniti drugom mjerom opreza, težom mjerom ili pritvorom.

(2) Mjere opreza jesu:

1) zabrana napuštanja boravišta,

2) zabrana posjećivanja određenog mjesta ili područja,

3) obveza okrivljenika da se povremeno javlja određenoj osobi ili državnom tijelu,

4) zabrana približavanja određenoj osobi i zabrana uspostavljanja ili održavanja veze s određenom osobom,

5) zabrana poduzimanja određene poslovne aktivnosti,

6) privremeno oduzimanje putne i druge isprave za prijelaz državne granice,

7) privremeno oduzimanje dozvole za upravljanje motornim vozilom.

(...)

(5) Mjere opreza mogu biti naložene tijekom cijeloga kaznenog postupka. ... mjere opreza nalaže i ukida ... nakon podizanja optužnice ili optužnog prijedloga pa do pravomoćnosti presude – vijeće ili sudac pojedinac.

(6) Mjere opreza mogu trajati dok za to postoji potreba, a najdulje do pravomoćnosti presude. Svaka dva mjeseca istražni sudac, odnosno sudac pojedinac ili vijeće, ispitat će po službenoj dužnosti postoji li još potreba za mjerama opreza, te ih rješenjem produljiti ili ukinuti ako one više nisu potrebne. Mjere će se ukinuti i prije proteka roka od dva mjeseca ako je za njima prestala potreba ili ako više nema zakonskih uvjeta za njihovu primjenu.

(...)«

VII. OCJENA USTAVNOG SUDA

12. Polazeći od načela vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelja za tumačenje Ustava (članak 3. Ustava), Ustavni sud utvrđuje da je u konkretnom slučaju mjerodavan članak 22. Ustava, koji glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

12.1. Članak 5. stavak 1. točka c) i stavak 3. Konvencije glase:

»Članak 5.

PRAVO NA SLOBODU I SIGURNOST

1. ... Nitko se ne smije lišiti slobode osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

(...)

c) ako je ... pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprječavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;

(...)

3. Svatko ... pritvoren u uvjetima predviđenim stavkom 1. točkom c) ovoga članka ... ima pravo u razumnom roku biti suđen ili pušten na slobodu do suđenja. Puštanje na slobodu može se uvjetovati davanjem jamstva da će ta osoba pristupiti suđenju.«

12.2. Ustavni sud je u svojoj ranijoj odluci broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013. prihvatio stajališta ESLJP-a, izražena u predmetu Neumeister protiv Austrije (presuda – meritum, 27. lipnja 1968., zahtjev br. 1936/63, § 4. u dijelu presude »As to the law"), da se pritvorena osoba sve do osude (conviction) »mora smatrati nedužnom, a svrha odredbe koju ovdje razmatramo« (misli se na članak 5. stavak 3. u vezi s člankom 5. stavkom 1. točkom c) Konvencije – op. Ustavni sud) »u biti se svodi na to da se zahtijeva da bude uvjetno puštena na slobodu onog trenutka kad njezin daljnji boravak u pritvoru prestane biti opravdan«. U nastavku iste presude ESLJP je zauzeo načelno stajalište:

»5. Sud isto tako smatra da su, prilikom odlučivanja o tome prekoračuje li u danom slučaju duljina trajanja pritvaranja optužene osobe razumni rok, domaće sudske vlasti dužne nastojati utvrditi sve činjenice koje bi išle u prilog ili bi osporavale postojanje istinskog zahtjeva javnog interesa kojim bi se moglo opravdati odstupanje od pravila poštovanja slobode pojedinca.«

Prema praksi ESLJP-a, koju je Ustavni sud također prihvatio, čak i u slučaju kad su okrivljeniku na teret stavljena teška kaznena djela (offences od serious nature) za koja postoje prihvatljivi dokazi (evidence incriminating ... cogent), sama osnovana sumnja u pogledu počinjenja takvih djela ili okrivljenikove krivnje ne može sama za sebe opravdati dugotrajno razdoblje pritvora (they alone cannot justify such a long period od pretrial detention), (predmeti Kemmache protiv Francuske, presuda, 24. studenoga 1994., zahtjev br. 17621/91, § 50., i Tomasi protiv Francuske, presuda, 27. kolovoza 1992., zahtjev br. 12850/87, § 89.).

Konačno, Ustavni sud prihvatio je i stajališta ESLJP-a da kaznena djela koja zbog svoje težine ili načina počinjenja dovode do remećenja ili narušavanja javnog reda, a za koja je okrivljenik osnovano sumnjiv, mogu u iznimnim okolnostima, kad postoje dostatni dokazi (in exceptional circumstances and ... there being sufficient evidence), opravdati dulje pritvaranje. Međutim, primjenu tog razloga kao »dostatne i relevantne« causae arresti taj sud dopušta samo ako se kauza temelji na činjenicama iz kojih proizlazi da bi puštanje okrivljenika na slobodu stvarno poremetilo javni red ili naštetilo javnom redu (based on facts capable of showing that the accused's release would actually disturb/prejudice public order), pri čemu pritvor smije trajati samo dok je javni red stvarno ugrožen (if public order remains actually threatened) i ne smije služiti kao anticipacija kazne zatvora (cannot be used to anticipate a custodial sentence). Konačno, opći pojmovi, kao što su apstraktna težina kaznenog djela ili težina njegovih posljedica, ne smiju se koristiti za opravdanje pritvora (predmeti Letellier protiv Francuske, presuda, 26. lipnja 1991., zahtjev br. 12369/86, §§ 29. i 51., i Tomasi protiv Francuske, cit. gore, §§ 89. i 91.).

Sva navedena pravna stajališta primjenjiva su na konkretan slučaj podnositelja koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku.

13. Ustavni sud podsjeća da je u odluci broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013., sagledavajući slučaj podnositeljeva pritvaranja u cjelini, izrijekom naglasio da opasnost od uznemirenja javnosti kao razlog za produljenje pritvora podnositelja »ima svoje vremenske granice i da su one u konkretnom slučaju dosegnute« te »da bi daljnje produljenje pritvora po osnovi opasnosti od uznemirenja javnosti moglo prerasti u povredu ustavnog prava podnositelja na slobodu«. Mjerodavni dijelovi te odluke glase:

»Polazeći od načelnih pravnih stajališta na kojima zasniva ovu odluku (...) te od duljine dosadašnjeg kontinuiranog pritvora podnositelja, dosadašnjeg trajanja kaznenog postupka i predmnijevane duljine glavne rasprave do njezina okončanja, promatrano u svjetlu činjenice da je pritvor podnositelja uslijedio 20 godina nakon navodnog počinjenja kaznenog djela za koje je podnositelj optužen, Ustavni sud ocjenjuje da valjanost navedenog utvrđenja Vrhovnog suda ima svoje vremenske granice i da su one u konkretnom slučaju dosegnute.

Naime, svako daljnje pozivanje na opasnost od uznemirenja javnosti, kao na osnovu pritvaranja podnositelja, moglo bi pretvoriti taj razlog lišenja slobode u čvrstu osnovu koja bi u praksi značila ustavnopravno neprihvatljivo i nedopušteno obligatorno oduzimanje slobode podnositelju sve do okončanja kaznenog postupka odnosno do isteka zakonom predviđenog vremena najduljeg trajanja pritvora do donošenja presude suda prvoga stupnja.

16. Okolnosti konkretnog slučaja upućuju, prema tome, na zaključak da bi daljnje produljenje pritvora po osnovi opasnosti od uznemirenja javnosti moglo prerasti u povredu ustavnog prava podnositelja na slobodu. Stoga je došlo vrijeme da nadležni sud razmotri osnovanost daljnjeg pritvaranja podnositelja u svjetlu te nove činjenice.

(...)«

14. Ustavni sud opetovano ističe da su nadležni sudovi bili jedini ovlašteni slobodno i autonomno procijeniti (ne)osnovanost daljnjeg produljenja podnositeljeva pritvora, ali su pritom bili dužni podrobno obrazložiti svoja stajališta u svjetlu načelnih pravnih stajališta ESLJP-a i Ustavnog suda, navedenih u odluci broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013., te osobitih okolnosti konkretnog slučaja.

To se posebno odnosilo na njihovu obvezu da u sudskim rješenjima utvrde sve činjenice koje su išle u prilog »postojanja istinskog zahtjeva javnog interesa kojim bi se moglo opravdati odstupanje od pravila poštovanja slobode pojedinca«, ali i sve činjenice koje su osporavale postojanje takvog »istinskog zahtjeva javnog interesa« (presuda ESLJP-a Neumeister protiv Austrije, 1968.).

Ustavni sud dužan je utvrditi, međutim, da su nadležni sudovi ustrajali na svojim dotadašnjim općenitim tvrdnjama o daljnjem postojanju opasnosti od uznemirenja javnosti bude li podnositelj pušten na slobodu iako ih je Ustavni sud prethodno upozorio da taj razlog pritvaranja osoba »ima svoje vremenske granice i da su one u konkretnom slučaju dosegnute«. Međutim, u osporenim rješenjima nije naveden nijedan novi razlog koji bi uvjerio Ustavni sud da ta vremenska granica u podnositeljevu slučaju nije dosegnuta, ali je unatoč tome pritvor podnositelju i dalje produljen.

Štoviše, 70 dana nakon što je prvostupanjski sud osporenim rješenjem ponovno produljio pritvor podnositelju i 45 dana od kad je Vrhovni sud potvrdio zakonitost takvog rješenja, nadležni kazneni sud okončao je kazneni postupak protiv podnositelja u prvom stupnju, presuđujući da je podnositelj nedužan. Time se u podnositeljevu slučaju potvrdila opravdanost upozorenja Ustavnog suda, izražena u odluci broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013., da bi »svako daljnje pozivanje na opasnost od uznemirenja javnosti, kao na osnovu pritvaranja podnositelja, moglo ... pretvoriti taj razlog lišenja slobode u čvrstu osnovu koja bi u praksi značila ustavnopravno neprihvatljivo i nedopušteno obligatorno oduzimanje slobode podnositelju sve do okončanja kaznenog postupka«.

Ustavni sud takvo postupanje sudova ne smatra prihvatljivim jer je sloboda osobe temeljno Ustavom zaštićeno dobro. Nadležni sudovi dužni su opravdanost produljenja pritvora u svakom konkretnom slučaju, bez iznimke, ocjenjivati u svjetlu te ustavne činjenice.

15. Slijedom navedenog, za vrijeme važenja osporenih rješenja Županijskog suda u Osijeku i Vrhovnog suda (od 30. rujna 2013. do 9. prosinca 2013.) podnositelju ustavne tužbe bilo je povrijeđeno ustavno pravo na slobodu zajamčeno člankom 22. Ustava.

16. Ustavni sud dužan je na kraju upozoriti i na flagrantnu povredu ustavnog prava podnositelja na slobodu u razdoblju od 2. prosinca 2013. do 9. prosinca 2013. Naime, točka II. izreke rješenja Županijskog suda u Osijeku broj: K-Rz-3/2011-1115 od 2. prosinca 2013. glasila je:

»Temeljem čl. 107. a) ZKP-a, ukida se pritvor protiv optuženika D. B. i isti se ima odmah pustiti na slobodu.«

Međutim, u obrazloženju tog rješenja sud se pozvao na »nepravomoćnu presudu ovog suda br. K-Rz-3/2011. od 09. prosinca 2013. god.«, kojom je »II-opt. D. B. oslobođen od optužbe« pa je stoga »valjalo temeljem čl. 107. a) ZKP pritvor protiv ovog optuženika ukinuti, te odlučiti kao u izreci ovog rješenja«.

Ustavni sud utvrđuje da s aspekta podnositeljeva prava na slobodu nije relevantno to što se sud u rješenju o ukidanju podnositeljeva pritvora od 2. prosinca 2013. pozvao na (buduću) presudu od 9. prosinca 2013. kojom je podnositelj »oslobođen od optužbe«. S aspekta podnositeljeva prava na slobodu isključivo je relevantno to što je u izreci rješenja od 2. prosinca 2013. naloženo da se podnositelj »ima odmah pustiti na slobodu«, ali se taj sudski nalog proveo tek sedam dana kasnije.

S obzirom na potrebu za odgovarajućim administrativnim formalnostima vezanim uz pritvorski sustav, često je potrebno određeno kraće vrijeme za izvršenje sudske odluke da se pritvorena osoba pusti na slobodu. U konkretnom slučaju, međutim, očito je da sedmodnevno produljenje podnositeljeva pritvora nije predstavljalo korak u izvršenju rješenja od 2. prosinca 2013. o njegovu trenutačnom puštanju na slobodu (v., mutatis mutandis, predmet Labita protiv Italije, presuda, veliko vijeće, 6. travnja 2000., zahtjev br. 26772/95).

S obzirom na takvo stanje stvari, tih sedam dana podnositeljeva pritvora (od 2. do 9. prosinca 2013.) imaju se a priori smatrati flagrantnom povredom njegova prava na slobodu, zajamčenog člankom 22. Ustava.

17. Ustavni sud nije razmatrao ostale prigovore podnositelja ustavne tužbe jer je donio odluku kojom je utvrdio povredu podnositeljeva ustavnog prava na slobodu.

18. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u izreci.

19. Objava odluke (točka II. izreke) utemeljena je na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5449/2013

Zagreb, 13. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 6/2014-105