## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-553/2000 od 2. veljače 2001.

### NN 13/2001 (16.2.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-553/2000 od 2. veljače 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

256

Ustavni sud Republike
Hrvatske, u Vijeću petorice za odluči­va­­­nje o ustavnim tužbama, u sastavu
sudac Jasna Omejec, kao predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hra­­­njski, Ivan
Matija, Ivan Mrko­­­njić i Vice Vukojević, kao članovi Vijeća, odlučujući o us­tav­noj
tužbi E. Ž., zastupanog od Zajedničkog odvjetničkog ureda R., M. & V. iz
Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 2. ve­­­ljače 2001. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja,
te se ukida:

– presuda Županijskog suda u
S., broj: Gž-1216/98 od 22. listopada 1999. godine.

II. Predmet se vraća Županijskom
sudu u S. na ponovni postupak.

```
Obrazlože­­­nje
```

1. Podnosite­­­lj je putem punomoćnika podnio pravodobnu i dopuštenu
ustavnu tužbu u svezi s presudom Županijskog suda u S., broj: Gž-1216/98 od 22.
listopada 1999. godine.

Osporenom presudom Županijskog suda u S. uvažene su žalbe Ministarstva
po­­­ljoprivrede i šumarstva Republike Hrvatske (u nastavku: Ministarstvo),
zastupanog od Državnog pravobrani-te­­­lj­stva Republike Hrvatske, i umješača
na strani tužite­­­ljice, Općinskog državnog odvjetništva u S., te je preinačena
presuda Općinskog suda u T., broj: P-117/97 od 14. studenoga 1997. godine.

Osporenom presudom, kojom se preinačuje prvostupa­­­njska presuda (a
kojom je tužbeni zahtjev odbijen u cijelosti), usvojen je tužbeni zahtjev kojim
je zatraženo utvrđe­­­nje ništavosti kupoprodajnog ugovora, sklop­­­ljenog 27.
lip­­­nja 1992. godine između I. tuženika, poduzeća »T.-Z« d.o.o. Z., kao
prodavate­­­lja, i II. tuženika N. B., kao kupca nekretnina upisanih u
z.k.ul.br. 3171 k.o. T., čestica zem­­­lje 316/2, 316/3, 315/1, 315/2 i 317,
kao i utvrđe­­­nje ništavosti aneksa tom ugovoru, sklop­­­ljenog 14. srp­­­nja
1992. godine između I. tuženika (poduzeća »T.-Z« d.o.o.) i III. tuženika E. Ž.
(podnosite­­­lja ustavne tužbe), uz sudjelova­­­nje II. tuženika N. B. Tim se
aneksom utvrđuje da je II. tuženik N. B. podnosite­­­lju ustavne tužbe ustupio
sva ugovorna prava iz ugovora sklop­­­ljenog 27. lip­­­nja 1992. godine, a da
je podnosite­­­lj ustavne tužbe, kao kupac, preuzeo i izvršio sve obveze prema
prodavate­­­lju (poduzeću »T.-Z« d.o.o.) iz tog ugovora.

Drugostupa­­­njski sud
utvrdio je »apsolutno« ništavim navedeni kupoprodajni ugovor i aneks ugovoru,
jer je prodavate­­­lj kupcu (kupcima) prodao nekretnine koje nisu ­­­nje­gove,
budući da su one teme­­­ljem zakona vlasništvo Republike Hrvatske. Naime, žalbeni
sud smatra da su tuženici morali znati za stupa­­­nje na snagu Zakona o šumama
(»Narodne novine«, broj 52/90 – pročišćeni tekst) i Zakona o po­­­ljoprivrednom
zem­­­ljištu (»Narodne novine«, broj 34/91), prema kojima je zem­­­ljište (koje
je predmet kupoprodaje) prešlo u vlasništvo Republike Hrvatske po sili
navedenih zakona, iako to nije bilo provedeno u zem­­­ljišnim k­­­njigama.

Zbog tog je razloga, prema
ocjeni žalbenog suda, došlo do »apsolutne« ništavosti ugovora (uk­­­ljučujući
aneks od 14. srp­­­nja 1992. godine), a sve sukladno odredbi članka 103. Zakona
o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91, 3/94 i 7/96, u
nastavku: ZOO). U točkama II. i III. izreke osporavane presude u tom je smislu
utvrđeno da su tuženici (uk­­­ljučujući podnosite­­­lja ustavne tužbe) dužni
priznati i trpjeti da se iste nekretnine uk­­­njiže u zem­­­ljišnim k­­­njigama
Općinskog suda u T. u vlasništvu tužite­­­ljice Republike Hrvatske, a da je
podnosite­­­lj ustav­ne tužbe dužan isprazniti i predati tužite­­­ljici spornu
nekretninu.

2. Podnosite­­­lj u ustavnoj
tužbi ističe da je, imajući povjere­­­nja u zem­­­ljišne k­­­njige, sklopio
dana 14. srp­­­nja 1992. godine aneks kupoprodajnog ugovora teme­­­ljem koje­ga
je od II. tuženika N. B. preuzeo prava i obveze iz tog kupoprodajnog ugovora
(zak­­­ljučenog 27. lip­­­nja 1992. godine). Nakon što je tadaš­­­nje Javno
pravobranite­­­ljstvo Republike Hrvatske, svojim rješe­­­njem, broj: R-739/92
od 3. ožujka 1993. godine, izdalo suglasnost na kupoprodajni ugovor i aneks,
podnosite­­­lj je zatražio upis svoga prava vlasništva na predmetnim
nekretninama u zem­­­ljišne k­­­njige Općinskog suda u T.

Upis u zem­­­ljišne k­­­njige
proveden je na način da su – na teme­­­lju kupoprodajnog ugovora od 27. lip­­­nja
1992. godine, broj: Ov. 302/93, aneksa tom ugovoru od 14. srp­­­nja 1992.
godine, broj: Ov.304/93, rješe­­­nja Javnog pravobranite­­­ljstva Republike
Hrvatske od 3. ožujka 1993. godine, broj: R-739/92, te ugovora o među­sobnim
odnosima od 5. lip­­­nja 1992. godine, broj: Ov.3228/93, koji se nalaze u
zbirci isprava pod brojem: Z-416/93 – čestice zem­­­ljišta 315/1/2, 316/2/3 i
317 otpisane i iz dotadaš­­­nje­g Z.U. 3171 prenesene u novi Z.U. 5171, a da je
u novom Z.U. 5171 na tim česticama uk­­­njiženo pravo vlasnosti na ime Ž. E.,
podnosite­­­lja ustavne tužbe.

Slijedom navedenog, podnosite­­­lj smatra da je osporena presuda Županijskog
suda u S., kojom su utvrđeni ništavim kupoprodajni ugovor i aneks, donesena
pogrešnom primjenom materijalnog prava, što je rezultiralo povredom odredaba članka
3., članka 5. i članka 118., te ustavnih prava propisanih odredbama članka 14.
stavka 2., članka 19. stavka 1. i članka 48. Ustava Republike Hrvatske.

3. *Ustavna tužba je
osnovana.*

Analizom spisa predmeta i
dokumentacije zatražene na uvid, Sud je utvrdio da su se u ovom sudskom
predmetu postav­­­ljala s­­­ljedeća pravna pita­­­nja: jesu li sporne
nekretnine u vrijeme sklapa­­­nja aneksa kupoprodajnog ugovora između prodavate­­­lja
i pod­nosite­­­lja ustavne tužbe bile po­­­ljoprivredno, šumsko ili pak gra­đevinsko
zem­­­ljište te, u slučaju utvrđe­­­nja da se radi o po­­­ljo­privrednom
odnosno šumskom zem­­­ljištu, jesu li sporne nekretnine, u vrijeme stjeca­­­nja
vlasništva podnosite­­­lja ustavne tužbe na njima, bile u vlasništvu Republike
Hrvatske (kao nekadaš­­­nje druš­tveno vlasništvo) ili su pak bile u vlasništvu
poduzeća »T.-Z« d.o.o.?

U sudskim postupcima koji su
prethodili osporavanoj presudi, sudovi su bili dužni potpuno i pravilno
utvrditi či­­­njenice vezane uz prethodna dva (kao i ostala relevantna) pita­­­nja
i na ­­­njih primijeniti mjerodavno materijalno pravo. Ustavni sud, s druge
strane, ne ulazeći u utvrđiva­­­nje či­­­njeničnog sta­­­nja, dužan je uvidom u
utvrđe­­­nja navedena u obrazlože­­­njima sudskih odluka, ali i analizom
cjelokupnog spisa predmeta, uz uvažava­­­nje relevantnih okolnosti slučaja s
aspekta zaštite Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i građanina, u
ustavnosudskom postupku ocijeniti jesu li osporavanom presudom povrijeđena
ustavna prava na koja podnosite­­­lj ukazuje u ustavnoj tužbi.

4. Za donoše­­­nje odluke u
ustavnosudskom postupku važnom se ukazuje či­­­njenica, da je od tadaš­­­nje­g
Javnog pravobranite­­­ljstva Republike Hrvatske (sada Državnog pravobranite­­­ljstva
Republike Hrvatske) zatraženo izdava­­­nje suglasnosti na sklop­­­ljeni
kupoprodajni ugovor i aneks tom ugovoru, a sukladno mjerodavnim zakonskim
propisima.

Odredbom članka 41. stavka 1.
Zakona o pretvorbi društve­nih poduzeća (»Narodne novine«, broj 19/91 i 45/92)
propisano je, naime, da prije sklapa­­­nja ugovora o prodaji i o dava­­­nju u
zakup stvari koje se smatraju materijalnim ulaga­­­njem poduzeća, podu­ze­će je
dužno pribaviti suglasnost Javnog pravobranite­­­ljstva Republike Hrvatske, a
ugovor na koji Javno pravobranite­­­ljstvo nije dalo suglasnost, nema pravni učinak.

Odredbom članka 41. stavka 4.
istog Zakona propisano je, na­da­­­lje, da je rješe­­­nje Javnog pravobranite­­­ljstva
Republike Hrvat­ske, kojim se daje ili uskraćuje suglasnost na sklapa­­­nje
ugovora o prodaji, konačno, te da protiv nje­ga poduzeće može pokrenuti upravni
spor. Zakonodavac je, prema tome, rješe­­­nje o dava­­­nju ili uskraćiva­­­nju
suglasnosti utvrdio upravnim aktom.

Iz spisa predmeta je razvidno da je, u smislu odredbe članka 41. Zakona
o pretvorbi društvenih poduzeća, tadaš­­­nje Javno pravo­bra­niteljstvo
Republike Hrvatske naznačenim rješe­­­njem (broj: R-739/92 od 3. ožujka 1993.
godine) dalo svoju suglasnost na prodaju spornih nekretnina.

Iz obrazlože­­­nja rješe­­­nja o dava­­­nju suglasnosti na kupoprodajni
ugovor i aneks, proizlazi da je tadaš­­­nje Javno pravobranite­­­ljstvo
Republike Hrvatske provelo postupak u kojem je utvrdilo »da su ispu­­­njene
pretpostavke za sklapa­­­nje takvih ugovora obzirom da je Upravni odbor donio
Odluku o prodaji, da je proveden postupak natječaja putem prikup­­­lja­­­nja
pismenih ponuda, da su izabrane najpovo­­­ljnije ponude, te da se radi o držav­­­ljanima
Republike Hrvatske koji su u konkretnom predmetu sklopili kupoprodajne
ugovore«.

Ustavni sud utvrđuje da je, u
vrijeme donoše­­­nja tog rješe­­­nja, kojim nadležno tijelo državne vlasti daje
suglasnost na kupoprodajni ugovor i aneks tom ugovoru, već stupio na snagu
Zakon o po­­­ljoprivrednom zem­­­ljištu (1991.), odnosno Zakon o šumama
(1990.). U članku 3. Zakona o po­­­ljoprivrednom zem­­­ljištu bilo je propisano
da »na po­­­ljoprivrednom zem­­­ljištu u društvenom vlas­ništvu na teritoriju
Republike Hrvatske postaje nosite­­­lj vlasničkih prava Republika Hrvatska«, a
u članku 16. Zakona o šumama bilo je propisano da »šume i šumska zem­­­ljišta
na teritoriju Republike, osim šuma i šumskog zem­ljišta u privatnom vlasništvu,
jesu u državnom vlasništvu Republike Hrvatske«.

Sukladno tome, Javno pravobranite­ljstvo Republike Hrvatske bilo je dužno
po službenoj dužnosti paziti na prethodnu či­njenicu i, u slučaju utvrđe­nja da
se radi o nekretninama u društvenom vlas­ništvu, ugovornim stranama uskratiti
suglasnost na ugovor o kupoprodaji spornih nekretnina. Uskratom suglasnosti
Javnog pravobranite­ljstva Republike Hrvatske, podnosite­lju ustavne tužbe bio
bi odbijen ­nje­gov zahtjev za upis prava vlasništva u zem­ljišne k­njige, a
sam kupoprodajni ugovor ne bi imao pravnih učinaka.

Neosporna je či­njenica, međutim,
da je Javno pravo­bra­nite­ljstvo Republike Hrvatske izdalo rješe­nje i dalo
suglasnost na prodaju odnosno kup­nju spornih nekretnina od strane podnosite­lja
ustavne tužbe, u kojem je izrijekom utvrdilo postoja­nje svih pret­postavki za
taj pravni posao, a to podredno znači – i pret­postav­ku da se na nekretnine,
koje su predmet kupoprodaje, ne primje­njuju odredba članka 3. Zakona o po­ljoprivrednom
zem­ljištu, odnosno odredba članka 16. Zakona o šumama.

Budući da je rješe­nje tadaš­nje­g
Javnog pravobranite­ljstva Republike Hrvatske o suglasnosti na sklop­ljeni
kupoprodajni ugovor u cijelosti kontradiktorno utvrđe­njima navedenim u
osporavanoj drugostupa­njskoj presudi, prema kojoj su se na sporne nekretnine
trebali primijeniti navedeni članak 3. Zakona o po­ljo­privrednom zem­ljištu
odnosno članak 16. Zakona o šumama (jer je to zem­ljište vlasništvo Republike
Hrvatske), to ovaj Sud, s aspekta ocjene ustavnih prava građana koja se štite u
ustavnosud­skom postupku, smatra neuteme­ljenim utvrđe­nje drugostupa­nj­skog
suda da »odobre­nje Javnog pravobranite­ljstva Republike Hrvatske od 3. ožujka
1993. godine ne osnažava apsolutno ništave ugo­vore, zbog če­ga ovo odobre­nje
nadležnog Javnog pravo­branite­ljstva Republike Hrvatske nije relevantno za
ocjenu (ne)va­ljanosti ugovora zak­ljučenog među tuženim strankama«.

Nada­lje, uzimajući u obzir prethodno navedene okolnosti, Sud ocje­njuje
neprimjerenim konkretnom slučaju stajalište drugo­stupa­njskog suda da su »tuženi
za stupa­nje na snagu navedenih zakona morali znati iako pravo vlasništva na
Republiku Hrvatsku nije bilo provedeno kroz zem­ljišne k­njige. Međutim,
nepoznava­nje prava nikog ne opravdava, čak dapače, nepoznava­nje prava škodi«.
To pravno načelo drugostupa­njski sud je, naime, primijenio samo i isk­ljučivo
na podnosite­lja ustavne tužbe, a da ga istodobno nije primijenio i na tijelo
državne vlasti (Javno pravobranite­ljstvo Republike Hrvatske) koje­ga to načelo
primarno veže, a koje je donijelo rješe­nje o suglasnosti na kupoprodajni
ugovor, unatoč tome što je moralo znati (sukladno maksimi »nepoznava­nje prava škodi«)
za postoja­nje članka 3. Zakona o po­ljoprivrednom zem­ljištu i članka 16.
Zakona o šumama. Ako drugostupa­njski sud smatra da je u konkretnom slučaju
trebalo primijeniti te odredbe navedenih zakona, onda je u osporavanoj presudi
bilo dužno obrazložiti pos­ljedice djelova­nja načela »nepoznava­nje prava škodi«
i u odnosu na donoše­nje konstitutivnih upravnih akata tijela državne vlasti,
ocje­njujući i s tog aspekta va­ljanost cjelokupnog pravnog posla. Umjesto
toga, drugostupa­njski sud je paušalno utvrdio da, u cjelokupnom postupku
ocjene (ne)va­ljanosti ugovora, to rješe­nje Javnog pravobranite­ljstva
Republike Hrvatske – nije relevantno, jer ono ne može održati na snazi
»apsolutno« ništave ugovore.

U osporavanoj se presudi, međutim,
ne obrazlažu ni razlozi ocjene tog suda da se u konkretnom slučaju radi o ništavosti
prav­nog posla (osim opetovanog navoda da svako postupa­nje suprotno odredbama članka
3. Zakona o po­ljoprivrednom zem­ljištu i članka 16. Zakona o šumama dovodi do
»apsolutne« ništavosti ugovora, a sve sukladno članku 103. ZOO-a, jer je takav
ugovor protivan prisilnim propisima, pa kao takav ne proizvodi pravne učinke).
Taj isti sud je, međutim, u svojoj presudi Gž-1096/96 od 29. siječ­nja 1997.
godine, koja je donesena u ovom istom predmetu (a kojom se ukidaju dijelovi
prethodne presude Općinskog suda u T., broj: P-385/94 od 15. ožujka 1996.
godine i predmet u određenom opse­gu vraća na ponovno suđe­nje sudu prvog stup­nja)
izrijekom utvrdio s­ljedeće: »Či­njenica (kada bi se u postupku i dokazala), da
je predmetom prodaje bila tuđa stvar, sama za sebe, ne čini kupoprodajnu
pogodbu apsolutno ništavom, odnosno ta či­njenica ne ovlašćuje treću osobu koja
polaže vlasnička prava na stvari, da zahtijeva da se ugovor utvrdi apsolutno ništavim.
U presudi nije određeno navedeno s kojim prisilnim propisom je u protimbi sadržaj
spornog ugovora, a niti se određeno navodi da bi ugovor bio u suprotnosti s
određenim načelom društvenog uređe­nja utvrđe­nim Ustavom ili normom morala«.

Iz tog je navoda razvidno da
drugostupa­njski sud prvotno nije prihvatio dio obrazlože­nja presude Općinskog
suda u T., broj: P-385/94 od 15. ožujka 1996. godine, u kojem se navode razlozi
zbog kojih se sporni kupoprodajni ugovor mora smatrati ništavim (taj dio
obrazlože­nja sadrži doslovno istovjetne navode o povredi članka 3. Zakona o po­ljoprivrednom
zem­ljištu i članka 16. Zakona o šumama u vezi s člankom 103. ZOO-a, koje sadrži
i drugostupa­njska presuda što se osporava u ovom ustavnosudskom postupku).
Stoga se može zak­ljučiti da je drugostupa­njski sud u međuvremenu promijenio
svoje pravno stajalište. U osporavanoj presudi, međutim, drugostupa­njski sud
nije obrazložio razloge promjene svoga pravnog stajališta, a što je – s aspekta
ustavnog prava građana na djelotvorni pravni lijek – bio dužan učiniti.

Ovaj Sud, u tom kontekstu,
upućuje na članak 460. ZOO-a, koji propisuje da prodaja tuđe stvari obvezuje
ugovarate­lje, kao i na praksu Vrhovnog suda u vezi s primjenom tog članka,
prema kojoj okolnost da je predmet prodaje tuđa stvar ne daje sama po sebi
osnove trećoj osobi koja polaže vlasnička prava na prodanoj stvari, da
zahtijeva utvrđe­nje ništavim ugovora o prodaji (VSH, Rev-1103/87 od 23.
prosinca 1987., PSP-39/74). Osim toga, Sud utvrđuje da u Republici Hrvatskoj ne
postoje »apsolutno« ništavi ugovori, kako to navodi drugostupa­njski sud u
svojoj presudi, već samo ništavi, s jedne strane, i pobojni ugovori, s druge
strane.

Uvidom u spis predmeta utvrđeno je da drugostupa­njski sud nije uzeo u
obzir ni či­njenicu da rješe­nje Javnog pravobranite­ljstva Republike Hrvatske
nije pobijano tužbom u upravnom sporu, uslijed če­ga je ono, protekom roka za
tužbu, postalo pravomoćno. Taj Sud također nije uzeo u obzir ni či­njenicu da
to rješe­nje nikada nije stav­ljeno izvan snage, niti je povodom ­nje­ga
pokrenuta obnova postupka.

Konačno, drugostupa­njski se sud nije očitovao ni o le­gi­timi­ranosti
Javnog pravobranite­ljstva Republike Hrvatske na podnoše­nje tužbe za utvrđiva­nje
ništavosti u situaciji u kojoj je ono samo prethodno dalo suglasnost na
kupoprodajni ugovor, sve s obzirom na odgovarajuću primjenu odredbe članka 31.
stavka 3. Zakona o javnom pravobranite­ljstvu (»Narodne novine«, broj 17/77,
17/86, 19/90, 41/90 i 83/92), koja je bila na snazi u vrijeme sklapa­nja
ugovora teme­ljem članka 7. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o javnom pravobranilaštvu
(»Narodne novine«, broj 17/86).

5. U osporenoj presudi nije va­ljano obrazložena tvrd­nja da su sporne čestice
zem­lje (predmet kupoprodaje) po­ljoprivredno odnosno šumsko zem­ljište.
Prvostupa­njski sud u svojoj presudi (koja se osporenom presudom preinačuje)
ističe da »ovaj sud nije prihvatio tvrd­nje tužite­ljice kako je predmetno zem­ljište
u trenutku kupoprodaje bilo u vlasništvu Republike Hrvatske, a teme­ljem Zakona
o šumama i Zakona o po­ljoprivrednom zem­ljištu«. Stoga je tužite­lj morao
dokazati, a drugostupa­njski sud neosporno utvrditi da sporno zem­ljište nije
građevinsko, ne­go je ili šumsko ili po­ljoprivredno zem­ljište u vlasništvu
Republike Hrvatske. Drugostupa­njski sud, međutim, u osporavanoj presudi ne
daje razloge niti utvrđuje radi li se u konkretnoj stvari o šumskom ili o po­ljoprivrednom
zem­ljištu. Budući da u obrazlože­nju osporavane presude sud ne spomi­nje niti
iznosi svoju ocjenu dokazne snage, primjerice, nalaza vještaka, urbroj:
349-15-03-96-15/2 od 7. ožujka 1996. godine, dostav­ljenog Općinskom sudu u T.
(vještače­nje je na teme­lju očevida provelo Javno poduzeće »Hrvatske šume«,
Uprava šuma S.) u kojem se izrijekom navodi da »sporne nekretnine nisu bile vođene
kao šume i šumska zem­ljišta u državnom vlasništvu«, jer je zad­nja revizija
popisa parcela obav­ljana 1981. godine, a »u to vrijeme nije bilo osnova za unoše­nje
predmetnog zem­ljišta u popis šuma i šumskih zem­ljišta kojima gospodare
»Hrvatske šume«, jer je bilo u privatnom vlasništvu« (ad 3. nalaza), koji je
nalaz priložen spisu predmeta, ovaj Sud utvrđuje da drugostupa­njska presuda
ima nedostataka zbog kojih postoji osnovana sum­nja u povredu ustavnog prava
podnosite­lja ustavne tužbe na pravično suđe­nje.

Nada­lje, iz spisa predmeta
razvidno je da je većina spornih nekretnina prenamije­njena u građevinsko zem­ljište
donoše­njem Generalnog urbanističkog plana grada T. (»Službeni glasnik općine
T.«, broj 1/1993 od 8. siječ­nja 1993. godine, u nastavku: GUP), te Izmjena i
dopuna Prostornog plana općine T. (»Službeni glasnik općine T.«, broj 2/1993 od
5. ve­ljače 1993. godine). Navedenim je GUP-om Grada T. izvršena prenamjena
spornih zem­ljišnih čestica, koje se tim planom nalaze unutar građevinskog
područja, u zoni »Mješovita izgrad­nja niske gustoće«, a što je potvrđeno
dopisom Ispostave ureda za prostorno uređe­nje, stambeno-komunalne poslove,
gradite­ljstvo i zaštitu okoliša T., urbroj: 2181-04/94-10-1 od 18. svib­nja
1994. godine, upućenim Općin­skom sudu u T.

Iako je GUP donesen nakon sklop­ljenog kupoprodajnog ugovora i pripadajuće­g
mu aneksa, u vrijeme upisa vlasništva pod­nosite­lja ustavne tužbe u zem­ljišne
k­njige (10. lip­nja 1993. godine) navedeni GUP već je bio na snazi, što je
prvostupa­njski sud ocijenio »relevantnim i značajnim za ovaj postupak, jer se
vlasništvo na teme­lju pravnog posla stječe tek upisom u zem­ljišne k­njige, a
ne samim zak­ljuče­njem kupoprodajnog ugovora«. U obrazlože­nju osporavane
presude, međutim, to stajalište prvo­stupa­njskog suda, ocije­njeno
»relevantnim i značajnim za postupak«, nije razmotreno.

Sve prethodno navedene či­njenice
dovode u pita­nje vjerodostojnost u tužbi postav­ljenog zahtjeva, a time i žalbenih
navoda, kao i osporavane presude, u mjeri koja joj daje obi­lježja
arbitrarnosti odnosno samovo­lje.

To tim više, što se tijekom
cjelokupnog postupka sklapa­nja ovog pravnog posla, podnosite­lj ustavne tužbe,
kao kupac spornih nekretnina, ponašao kao pošteni stjecate­lj, poštujući obveze
koje za ­nje­ga proizlaze iz mjerodavnih zakona.

Stoga se ima smatrati da je,
nakon donoše­nja rješe­nja tadaš­nje­g Javnog pravobranite­ljstva kojim se daje
suglasnost na kupoprodaju spornih nekretnina, a osobito nakon urednog upisa
svoga vlasništva u zem­ljišne k­njige, podnosite­lju ustavne tužbe drugo­stupa­njskom
presudom povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđe­nje iz članka 29. stavka 1.
Ustava. Time je povrijeđena i zajam­čena jednakost svih pred zakonom, propisana
odredbom članka 14. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske.

6. Ovaj ustavnosudski predmet
treba prosuđivati i s aspekta znače­nja i primjene načela povjere­nja u zem­ljišne
k­njige.

Tim načelom se, naime,
podnosite­lj ustavne tužbe vodio kad je s prodavate­ljem (»T.-Z« d.o.o.)
sklopio aneks kupoprodajnog ugovora i od II. tuženika N. B. preuzeo ­nje­gova
ugovorna prava i obveze u pogledu spornih nekretnina.

Odredba članka 8. stavka 3.
Zakona o zem­ljišnim k­njigama (»Narodne novine«, broj 91/96), propisuje da je
stjecate­lj koji je u dobroj vjeri postupao s povjere­njem u zem­ljišne k­njige
pravno zaštićen, ako nije znao niti je s obzirom na okolnosti imao dovolj­no
razloga posum­njati da ono što je upisano nije potpuno ili da je različito od
izvank­njižnog sta­nja. Nedostatak dobre vjere ne može se prigovoriti nikome
samo iz razloga što nije istraživao izvank­njižno vlasništvo.

To se pravno načelo osobito
treba poštivati u spornoj pravnoj situaciji kad je samo Državno pravobranite­ljstvo
Republike Hrvat­ske prvotno dalo suglasnost na kupoprodajni ugovor, a kasnije
je taj isti pravni posao pobijalo žalbenim navodima zasnovanim na tvrd­nji da
»tužite­ljica (Republika Hrvatska – op.) postavši vlasnica po­ljoprivrednog i šumskog
zem­ljišta (…) u trenutku stjeca­nja vlasništva nije znala niti je mogla znati če­ga
je sve postala vlasnica u naravi na terenu«, te da je »stoga irelevantan i
ranije pogrešni upis sta­nja vlasništva u zem­ljišnoj k­njizi«, jer »u
konkurenciji primjene načela povjere­nja u zem­ljišne k­njige, te opisanog načina
stjeca­nja vlasništva teme­ljem zakona, prioritet ima stjeca­nje vlasništva
teme­ljem zakona.«

Stajalište o pravnoj
irelevantnosti upisa vlasništva u zem­ljišne k­njige izrijekom je istaknuo i
drugostupa­njski sud u osporavanoj presudi, utvrdivši da su u konkretnoj
pravnoj situaciji tuženici, uk­ljučujući i podnosite­lja ustavne tužbe kao poštenog
stjecate­lja, morali znati za zakonsko vlasništvo Republike Hrvat­ske na
spornim nekretninama, pa da se »s tog razloga sud prvog stup­nja pogrešno
poziva na povjere­nje u zem­ljišne k­njige«.

Takva stajališta ovaj Sud
smatra pravno neodrživima, pa i onda kada se radi o primjeni pretvorbenog
zakonodavstva, jer narušava­nje povjere­nja u zem­ljišne k­njige, kao teme­ljnog
načela zem­ljišno-k­njižnog prava, istodobno dovodi do narušava­nja načela
pravne sigurnosti i povjere­nja u objektivni pravni poredak Republike Hrvatske,
a među stranke ugovornih odnosa unosi pravnu neizvjesnost, te nesigurnost i
nepovjere­nje u pravni promet, što je suprotno načelu vladavine prava, kao
jednoj od najviših vrednota ustavnopravnog poretka Republike Hrvatske.

Stoga upis prava vlasništva
podnosite­lja ustavne tužbe u zem­ljišnim k­njigama – proveden na teme­lju
kupoprodajnog ugovora od 27. lip­nja 1992. godine, broj: Ov. 302/93, aneksa tom
ugovoru od 14. srp­nja 1992. godine, broj: Ov.304/93, rješe­nja Javnog pravobranite­ljstva
Republike Hrvatske od 3. ožujka 1993. godine, broj: R-739/92, te ugovora o međusobnim
odnosima od 5. lip­nja 1992. godine, broj: Ov.3228/93, koji se nalaze u zbirci
isprava pod brojem: Z-416/93, a koje su zem­ljišne čestice upisane u Z.U. 5171,
i na kojima je uk­njiženo pravo vlasništva na ime podnosite­lja ustavne tužbe –
ima se smatrati va­ljanim, sukladno načelu povjere­nja u zem­ljišne k­njige,
sve dok se u odgovarajućem sudskom postupku ne utvrdi drugačije.

Sukladno tome, osporavanom presudom
došlo je i do povrede prava vlasništva podnosite­lja ustavne tužbe, zajamčenog člankom
48. stavkom 1. Ustava.

7. Podnosite­lj smatra da mu
je osporenom presudom povrije­đeno i pravo propisano odredbom članka 19. stavka
1. Ustava.

Odredba članka 19. Ustava
odnosi se, međutim, na akte državne uprave i tijela koja imaju javne ovlasti,
te na sudsku kontrolu zakonitosti akata tih tijela, a ne na akte sudova. Budući
da podnosite­lj osporava odluku sudbene vlasti, u konkretnom slučaju ne može
biti povrijeđeno pravo iz članka 19. stavka 1. Ustava.

8. U pogledu navoda podnosite­lja
o povredi članaka 3., 5. i 118. Ustava, ovaj Sud utvrđuje da naznačene ustavne
odredbe ne sadrže slobode i prava koja su Ustavom zajamčena fizičkoj ili
pravnoj osobi, a koja se štite ustavnom tužbom, sukladno odredbi članka 59.
stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona.

9. Slijedom navedenog,
pozivom na odredbe članaka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-553/2000
Zagreb, 2. ve­ljače 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec**, v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 13/2001-256