### NN 88/2020 (30.7.2020.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-4870/2019 od 24. lipnja 2020.

Ustavni sud Republike Hrvatske

1675

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Goran Selanec, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Damir Vajdić iz Kaštel Gomilice, kojeg zastupa Vinko Ljubičić, odvjetnik u Odvjetničkom društvu Ljubičić-Vrdoljak & Partneri d.o.o. sa sjedištem u Splitu, na sjednici održanoj 24. lipnja 2020. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 154/2018-2 od 1. listopada 2019. te se predmet vraća tom sudu na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Damir Vajdić iz Kaštel Gomilice (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupa Vinko Ljubičić, odvjetnik u Odvjetničkom društvu Ljubičić-Vrdoljak & Partneri d.o.o. sa sjedištem u Splitu, podnio je ustavnu tužbu u povodu rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 154/2018-2 od 1. listopada 2019. (u daljnjem tekstu: osporeno rješenje) kojim je odbačena kao nedopuštena njegova revizija podnesena protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: Gž-3061/16 od 27. listopada 2016.

1.2. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu osporenim rješenjem povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te pravo iz članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

1.3. Za potrebe ustavnosudskog postupka, a na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) pribavljen je spis Općinskog suda u Splitu broj: Pnš-118/12.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Presudom Općinskog suda u Splitu broj: IP-2533/06 od 6. studenoga 2008. djelomično je prihvaćen tužbeni zahtjev podnositelja te je naloženo tuženiku isplatiti mu iznos od 17.265,11 kn s osnove izgubljene zarade za razdoblje od kolovoza 1996. do ožujka 2001., koji predstavlja razliku između naknade plaće koju je podnositelj ostvario u tom razdoblju za vrijeme bolovanja i iznosa plaće koji bi u istom razdoblju, do umirovljenja, ostvario da nije bilo štetnog događaja koji je prouzročio osiguranik tuženika.

U odnosu na preostali dio tužbenog zahtjeva za isplatom daljnjeg iznosa od ukupno 178.007,00 kn (koji čine iznosi od po 2.000,00 kn mjesečno za razdoblje od travnja 2001. pa do kolovoza 2008.) s osnove rente zbog izgubljene zarade nakon umirovljenja podnositelja, tužbeni zahtjev podnositelja odbijen je kao neosnovan.

2.1. Presudom Županijskog suda u Splitu broj: Gžx-802/09 od 1. listopada 2009. žalba podnositelja protiv odbijajućeg dijela prvostupanjske presude odbijena je kao neosnovana te je u tom dijelu potvrđena prvostupanjska presuda.

2.2. Rješenjem Vrhovnog suda broj: Rev 1201/10-2 od 17. siječnja 2012. prihvaćena je revizija podnositelja te su ukinute presude Županijskog suda u Splitu broj: Gžx-802/09 od 1. listopada 2009., kao i prvostupanjska presuda u tom predmetu, u dijelu u kojem je odbijen zahtjev podnositelja (za isplatu iznosa od ukupno 178.007,00 kn) i u tom je dijelu predmet vraćen prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

2.3. U ponovljenom postupku pred prvostupanjskim sudom podnositelj je podneskom od 14. siječnja 2014. uredio tužbeni zahtjev tako što je, pored zahtjeva za isplatu iznosa od ukupno 178.007,00 kn (koji obuhvaća zahtjev za isplatu mjesečnih iznosa rente do kolovoza 2008.), proširio zahtjev i u odnosu na daljnje razdoblje nakon kolovoza 2008., potražujući za svaki mjesec rentu u iznosu od po 2.000,00 kn.

2.4. Presudom Općinskog suda u Splitu broj: Pnš-118/12 od 29. travnja 2016. odbijen je kao neosnovan tužbeni zahtjev podnositelja kojim je potraživao iznos od ukupno 178.007,00 kn koji se odnosi na iznose mjesečnih iznosa renti dospjelih od travnja 2001. do zaključno s kolovozom 2008. godine.

2.5. Podnositelj je u žalbi protiv te presude, osim što je osporio pravilnost odbijajućeg dijela presude, podnio i prijedlog za donošenje dopunske presude jer je prvostupanjski sud propustio odlučiti o preostalom dijelu tužbenog zahtjeva, za isplatu daljnjih mjesečnih iznosa rente i nakon kolovoza 2008., kako je to zatražio podneskom od 14. siječnja 2014.

2.6. Županijski sud u Splitu presudom broj: Gž-3061/16 od 27. listopada 2016. odbio je žalbu podnositelja kao neosnovanu i potvrdio prvostupanjsku presudu Općinskog suda u Splitu broj: Pnš-118/12 od 29. travnja 2016. kojom je odbijen tužbeni zahtjev za isplatu iznosa od 178.007,00 kn.

2.7. Podnositelj je 1. veljače 2017. protiv drugostupanjske presude podnio reviziju Vrhovnom sudu u kojoj je prije svega naveo da su nižestupanjski sudovi propustili, pored zahtjeva za isplatu iznosa od 178.007,00 kn, odlučiti o preostalom dijelu tužbenog zahtjeva. Ujedno je ponovio svoj prijedlog za donošenje dopunske presude, a podredno je izjavio i reviziju protiv tog dijela presude o kojem nije odlučeno.

2.8. Vrhovni sud je dopisom od 28. ožujka 2017. spis predmeta dostavio Općinskom sudu u Splitu radi ispitivanja osnovanosti prijedloga podnositelja za donošenje dopunske presude.

2.9. Općinski sud u Splitu ocijenio je da je presudom toga suda od 29. travnja 2016. propušteno odlučiti o dijelu tužbenog zahtjeva podnositelja za isplatu rente i za razdoblje od rujna 2008. pa nadalje, u iznosu od po 2.000,00 kn mjesečno, pa je taj dio zahtjeva odbio kao neosnovan dopunskom presudom broj: Pnš-118/12 od 12. travnja 2017., pozivajući se u odnosu na ocjenu o neosnovanosti zahtjeva na razloge iz obrazloženja presude od 29. travnja 2016.

2.10. Županijski sud u Splitu presudom broj: Gž-1751/17 od 14. rujna 2017. potvrdio je dopunsku prvostupanjsku presudu, nakon čega je spis predmeta vraćen Vrhovnom sudu radi donošenja odluke o podnesenoj reviziji.

2.11. Vrhovni sud je osporenim rješenjem odbacio kao nedopuštenu reviziju podnositelja od 1. veljače 2017., ocijenivši da nisu ispunjene pretpostavke za dopuštenost tzv. redovne revizije iz članka 382. stavka 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. – članak 50. Zakona o arbitraži, 117/03., 88/05. – članak 129. Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona, 2/07. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 84/08., 96/08. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 123/08. – ispravak, 57/11., 148/11. – pročišćeni tekst, 25/13., 28/13. – članak 145. Zakona o sudovima i 89/14. – odluka USRH broj: U-I-885/2013; u daljnjem tekstu: ZPP), te da podnesena revizija ne ispunjava niti pretpostavke za dopuštenost tzv. izvanredne revizije iz članka 382. stavka 2. ZPP-a.

Mjerodavni dio obrazloženja glasi:

»(...) polazeći od činjenice da podnesenom revizijom tužitelj pobija drugostupanjsku presudu Gž-3061/16 od 27. listopada 2016. kojom je potvrđena prvostupanjska presuda Pnš-118/12 od 29. travnja 2016., a kojom je odbijen zahtjev tužitelja da se tuženiku naloži isplatiti mu iznos 178.007,00 kn, te činjenice da dopunska presuda Pnš-118/12 od 12. travnja 2017. i presuda Gž-1751/17 od 14. rujna 2017., a kojima je odlučeno o zahtjevu tužitelja za isplatu mjesečne rente počev od 15. rujna 2008. nadalje, je samostalna presuda u odnosu na onu protiv koje je podnesena revizija, ocijeniti je da predmet revizijskog razmatranja je odbijeni zahtjev za isplatu iznosa 178.007,00 kn, a koji iznos ujedno označava vrijednost predmeta spora pobijane presude, a koja je donesena na temelju odredbe čl. 368. st. 1. ZPP-a.

U skladu s tim, ocijeniti je da protiv pobijane presude nisu ispunjene pretpostavke iz čl. 382. st. 1. toč. 1. i 3. ZPP-a za dopuštenost tzv. redovne revizije.

(...)

U podnesenoj reviziji tužitelj, suprotno odredbi čl. 382. st. 2. i 3. ZPP-a nije određeno naznačio pravno pitanje zbog kojeg ju je podnio, a bez čega nije moguće ni ocijeniti koje je to pitanje, a rješenje kojeg je važno kako za odluku u ovoj pravnoj stvari tako i za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni, te zašto. Pitanje u reviziji: (...) pitanje je činjenične naravi, a ne pravno pitanje, i kao takvo se ne može smatrati pitanjem o kojem govori odredba čl. 382. st. 2. ZPP-a.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da je revizijski sud nepravilno primijenio mjerodavne propise o dopuštenosti revizije, prije svega u pogledu ocjene o neispunjenom vrijednosnom kriteriju za dopuštenost tzv. redovne revizije, a potom i u pogledu ispunjenih pretpostavki za dopuštenost tzv. izvanredne revizije, zbog čega smatra da mu je povrijeđeno ustavno i konvencijsko pravo na pravično suđenje, kao i ustavno jamstvo jednakosti pred zakonom.

IV. MJERODAVNO PRAVO

4. Mjerodavne odredbe ZPP-a kakve su bile na snazi u relevantno vrijeme glase:

»Članak 36.

Ako se zahtjev odnosi na buduća davanja koja se ponavljaju, vrijednost predmeta spora računa se po njihovu zbroju, ali najviše do iznosa koji odgovara zbroju davanja za vrijeme od pet godina.

Članak 37.

1. Ako jedna tužba protiv istog tuženika obuhvaća više zahtjeva koji se temelje na istoj činjeničnoj i pravnoj osnovi, vrijednost predmeta spora se određuje prema zbroju vrijednosti svih zahtjeva.

(...)«

»Članak 339.

Ako je sud propustio da odluči o svim zahtjevima o kojima se mora odlučiti presudom, ili je propustio da odluči o dijelu zahtjeva, stranka može u roku od petnaest dana od primitka presude predložiti parničnom sudu da se presuda dopuni.«

»Članak 382.

1. Stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude:

1) ako vrijednost predmeta spora pobijanog dijela presude prelazi 200.000,00 kuna,

(...)

2. U slučajevima u kojima je ne mogu podnijeti prema odredbi stavka 1. ovoga članka, stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude ako odluka u sporu ovisi o rješenju nekoga materijalnopravnog ili postupovnopravnog pitanja važnog za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni (...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Ustavni sud utvrđuje da u ovom ustavnosudskom postupku treba odgovoriti na pitanje je li podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje u aspektu prava na pristup (revizijskom) sudu zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, kao i člankom 6. stavkom 1. Konvencije.

Mjerodavni dio članka 29. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima obvezama ...«

Mjerodavni dio članka 6. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ... svatko ima pravo da ... sud pravično ... ispita njegov slučaj.«

a) Načelna stajališta

6. Članak 29. stavak 1. Ustava, jednako kao i članak 6. stavak 1. Konvencije, između ostaloga, osiguravaju svakome pravo da od suda zatraži i dobije djelotvornu sudsku zaštitu u vezi sa svojim pravima ili obvezama. Riječ je o »pravu na sud«, kojemu je važan aspekt i pravo na pristup sudu. Bilo bi nezamislivo da se u pravnom poretku utemeljenom na vladavini prava strankama priznaju postupovna jamstva u postupku koji je u tijeku, a da se pritom ne štiti ono što u osnovi omogućuje korištenje tim jamstvima, a to je pristup sudu. Pravo na pristup sudu ne uključuje samo pravo pokrenuti postupak već i pravo na »rješavanje« spora od strane suda.

6.1. Pravo na pristup sudu nije i ne može biti apsolutno pravo. Ono je podvrgnuto ograničenjima (osobito kad je riječ o pretpostavkama koje se tiču dopuštenosti ulaganja pravnih sredstava) budući da po samoj svojoj naravi zahtijeva regulaciju države koja u tom pitanju ima izvjesnu slobodu procjene. Ta ograničenja, međutim, ne smiju umanjiti pristup sudu na takav način ili do takve mjere da time bude narušena sama bit »prava na sud«. Nadalje, ograničenje prava na pristup sudu neće biti spojivo s pravom na pravično suđenje ako ne teži legitimnom cilju te ako ne postoji razuman odnos razmjernosti između upotrijebljenih sredstava i legitimnog cilja koji se nastoji ostvariti (vidi, na primjer, odluke Ustavnog suda broj: U-III-2466/2017 od 23. listopada 2019. i U-III-4567/2019 od 20. veljače 2020., www.usud.hr, te predmete Europskog suda za ljudska prava /u daljnjem tekstu: ESLJP/ Egić protiv Hrvatske, br. 32806/09, §48., presuda od 5. lipnja 2014.; Zubac protiv Hrvatske, [Vv], br. 40160/12, §78., presuda od 5. travnja 2018.).

b) Primjena načelnih stajališta na konkretan predmet

1. Je li postojalo ograničenje glede podnositeljeva prava na pristup sudu?

7. U konkretnom predmetu Vrhovni sud je odbacio kao nedopuštenu reviziju podnositelja, prije svega ocijenivši da vrijednost pobijanog dijela presude protiv koje je podnesena revizija ne prelazi vrijednosnu granicu iz članka 382. stavka 1. točke 1. ZPP-a za dopuštenost tzv. redovne revizije. Podredno je ocijenjeno da podnesena revizija ne ispunjava niti pretpostavke za dopuštenost tzv. izvanredne revizije u smislu članka 382. stavka 2. točke 2. i 3. ZPP-a.

7.1. Budući da se revizija iz članka 382. stavka 2. ZPP-a podnosi u slučajevima u kojima se ne može podnijeti revizija iz članka 382. stavka 1. ZPP-a, Ustavni sud će se prije svega ograničiti na ispitivanje osporenog rješenja u odnosu na ocjenu Vrhovnog suda o nedopuštenosti tzv. redovne revizije iz članka 382. stavka 1. ZPP-a.

7.2. U konkretnom slučaju nema dvojbe da članak 382. ZPP-a, kojim su propisane pretpostavke za dopuštenost revizije, predstavlja ograničenje prava na pristup (revizijskom) sudu te da osporeno rješenje predstavlja zadiranje u pravo podnositelja na pristup sudu.

2. Je li ograničenje težilo legitimnom cilju?

7.3. U pogledu legitimnog cilja ograničenja valja istaknuti da je vrijednosni kriterij za dopuštenost podnošenja revizije Vrhovnom sudu, legitiman i razuman postupovni zahtjev, uzimajući u obzir samu bit uloge Vrhovnog suda da se bavi samo pitanjima od potrebnog značaja (vidi, na primjer, odluku Ustavnog suda broj: U-III-163/2018 od 6. svibnja 2018., www.usud.hr, te presude ESLJP-a Egić protiv Hrvatske, navedeno, § 52. i Zubac protiv Hrvatske, navedeno, § 83.).

3. Je li ograničenje bilo razmjerno legitimnom cilju kojemu se teži?

7.4. U konkretnom slučaju, kod procjene dopuštenosti revizije ratione valoris, Vrhovni sud pošao je od činjenice da podnositelj revizijom pobija drugostupanjsku presudu Županijskog suda u Splitu broj: Gž-3061/16 od 27. listopada 2016., kojom je potvrđena prvostupanjska presuda o odbijanju tužbenog zahtjeva podnositelja za isplatu iznosa od 178.007,00 kn, ocijenivši da upravo taj iznos zahtjeva označava vrijednost predmeta spora pobijane presude.

U odnosu na dopunsku presudu Općinskog suda u Splitu broj: Pnš-118/12 od 12. travnja 2017. (potvrđenu presudom Županijskog suda u Splitu broj: Gž-1751/17 od 14. rujna 2017.), ocijenjeno je da se radi o samostalnoj presudi, protiv koje nije izjavljena revizija, te da vrijednost zahtjeva te presude nije mjerodavna za ispitivanje dopuštenosti razmatrane revizije.

7.5. Ocjenjujući je li ograničenje prava podnositelja na pristup Vrhovnom sudu bilo nerazmjerno ili ne, Ustavni sud prije svega ističe da je konačni tužbeni zahtjev u predmetnom parničnom postupku bio određen podneskom podnositelja od 14. siječnja 2014. na način da je podnositelj potraživao naknadu štete s osnove izgubljene zarade isplatom mjesečnog iznosa rente, i to od travnja 2001. do kolovoza 2008. u ukupnom iznosu od 178.007,00 kn, te za daljnje razdoblje nakon kolovoza 2008. godine pa za ubuduće isplatom iznosa rente u iznosu od po 2.000,00 kn mjesečno.

U odnosu na taj (drugi) dio tužbenog zahtjeva, koji nije izražen u apsolutnom iznosu, a odnosi se na buduća davanja koja se ponavljaju, vrijednost predmeta spora, sukladno članku 36. ZPP-a, računa se po njihovu zbroju, i to najviše do iznosa koji odgovara zbroju davanja za vrijeme od pet godina. To u odnosu na zatražene iznose rente od po 2.000,00 kn mjesečno, za vrijeme od pet godina čini iznos od 120.000,00 kn, koji predstavlja vrijednost tog dijela zahtjeva.

Stoga je ukupna vrijednost predmeta spora za cjelokupno utuženo razdoblje sukladno članku 37. stavku 1. ZPP-a iznosila 298.007,00 kn.

7.6. Međutim, zanemarujući takav konačno postavljeni tužbeni zahtjev, prvostupanjski sud je, nakon zaključenja glavne rasprave, presudom od 29. travnja 2016. odbio zahtjev podnositelja za isplatu iznosa od 178.007,00 kn, dok je o preostalom dijelu tužbenog zahtjeva propustio odlučiti tom presudom, čemu je podnositelj prigovorio u žalbi, ističući (pravovremeno) prijedlog za donošenje dopunske presude.

Prvostupanjski sud, bez da je ocijenio osnovanost prijedloga podnositelja za donošenje dopunske presude, i time pravovremeno ispravio počinjenu pogrešku, predmet je dostavio drugostupanjskom sudu, koji je odlučujući u povodu žalbe podnositelja potvrdio prvostupanjsku presudu, zanemarujući prigovore podnositelja u pogledu propusta prvostupanjskog suda da odluči o cijelom tužbenom zahtjevu, dakle bez da je i sam uočio i ispravio propust na koji mu je u žalbi ukazano.

O prijedlogu podnositelja za donošenje dopunske presude odlučeno je tek nakon što je podnositelj u reviziji Vrhovnom sudu ponovno prigovarao navedenom propustu sudova, nakon čega je Vrhovni sud uputio prvostupanjski sud da se ispita osnovanost prijedloga podnositelja.

7.7. Ustavni sud ovdje napominje da se pogreške koje se mogu pripisati isključivo državnim tijelima načelno ne bi trebale ispravljati na teret pojedinaca. Navedeno osobito podrazumijeva dužnost državnih tijela postupati pravovremeno te na prikladan i dosljedan način (usporedi s odlukom Ustavnog suda broj: U-III-2466/2017 od 23. listopada 2019., www.usud.hr, te s predmetima ESLJP-a Čakarević protiv Hrvatske, br. 48921/13, § 80., presuda od 26. travnja 2018.; Šimecki protiv Hrvatske, br. 15253/10, § 46., presuda 30. travnja 2014.; i Gashi protiv Hrvatske, br. 32457/05, § 40., presuda od 13. prosinca 2007.).

7.8. U konkretnoj situaciji propust prije svega prvostupanjskog suda da jednom presudom odluči o cijelom tužbenom zahtjevu, zbog čega je najprije jednom presudom odlučeno o dijelu tužbenog zahtjeva (za iznos od 178.007,00 kn), a kasnije je, nakon što je podnositelj protiv prve pravomoćne presude podnio reviziju, dopunskom presudom odlučeno o preostalom dijelu zahtjeva (za iznos od 120.000,00 kn), imalo je posljedicu da, iako je ukupna vrijednost tužbenog zahtjeva i vrijednost predmeta spora iznosila 298.007,00 kn (i prelazila je vrijednosnu granicu od 200.000,00 kn za dopuštenost tzv. redovne revizije iz članka 382. stavka 1. točke 1. ZPP-a), ni jedna od donesenih pojedinačnih presuda zasebno ne prelazi vrijednosnu granicu od 200.000,00 kn za dopuštenost revizije.

Za konkretan predmet važno je i dodati da se potraživanje podnositelja za cijelo utuženo razdoblje – zahtjev za isplatu rente s osnove izgubljene zarade – temelji na istoj činjeničnoj i pravnoj osnovi (štoviše, u dopunskoj presudi od 12. travnja 2017., u pogledu razloga zbog kojih je potraživanje ocijenjeno neosnovanim, prvostupanjski sud je samo uputio na obrazloženje iz ranije presude od 29. travnja 2016.).

Također valja istaknuti i da je podnositelj u reviziji podnesenoj 1. veljače 2017. osporavao pravilnost zaključaka sudova zbog kojih su ocijenili neosnovanim njegov zahtjev za isplatu rente, a koji su prigovori istovjetni za cijelo utuženo potraživanje, pa tako i za dio koji su sudovi propustili obuhvatiti izrekom presude.

7.9. Imajući u vidu sve navedeno, u okolnostima konkretnog slučaja ocjena Vrhovnog suda o nedopuštenosti revizije ratione valoris, utemeljena na pristupu da je dopunska presuda od 12. travnja 2017. samostalna presuda u odnosu na presudu od 29. travnja 2016., te da se vrijednost zahtjeva o kojoj je odlučeno dopunskom presudom ne uzima u obzir pri ocjeni dopuštenosti revizije podnesene 1. veljače 2017., može se smatrati suviše formalističkom primjenom članka 382. stavka 1. točke 1. ZPP-a.

Naime, prihvaćanjem takvog tumačenja podnositelj bi zbog pogreške sudova koji su o njegovom tužbenom zahtjevu odlučivali s dvije samostalne presude (s ovdje bitnom posljedicom diobe ukupne vrijednosti predmeta spora) bio doveden u situaciju da više ne može ispuniti propisani vrijednosni kriterij za dopuštenost tzv. redovne revizije, kako protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: Gž-3061/16 od 27. listopada 2016. tako niti protiv presude tog suda broj: Gž-1751/17 od 14. rujna 2017.

7.10. Stoga je ocjena Ustavnog suda da način na koji je Vrhovni sud u konkretnom slučaju primijenio članak 382. stavak 1. točku 1. ZPP-a nije bio razmjeran legitimnom cilju kojem ta odredba teži, čime je narušena sama bit prava podnositelja ustavne tužbe na pristup (revizijskom) sudu, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke, a odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4870/2019
 Zagreb, 24. lipnja 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.