## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III-1014/2000 od 2. veljače 2001.

### NN 12/2001 (14.2.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III-1014/2000 od 2. veljače 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

245

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, sastav­ljenom od suca Jasne Omejec, kao predsjednika Vijeća,
te sudaca Marijana Hra­njskog, Ivana Matije, Ivana Mrko­njića i Vice
Vukojevića, kao članova Vijeća, u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe I.
d.o.o. iz O., koje­g zastupa predsjednik uprave prof. dr. sc. D. K., na
sjednici Vijeća održanoj dana 2. ve­ljače 2001. godine, jednoglasno je donio s­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-3502/1997 od 15.
lip­nja 2000. godine;

– rješe­nje Ministarstva financija Republike Hrvatske, klasa:
UP/II-470-05/96-01/442 ur. broj: 513-10-01-96-02 od 19. ve­ljače 1997. godine;

– rješe­nje Financijske policije, Postaje financijske policije za O.-b. županiju,
klasa: UP/I-470-06/96-04/07, urbroj: 513-10-15/96-1 od 15. studenoga 1996.
godine.

II. Predmet se vraća Financijskoj policiji, Postaji financijske policije
za O.-b. županiju iz O. na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. I. d.o.o., ranije I.I. d.o.o., iz O., koje­g zastupa predsjednik
uprave prof. dr. sc. D. K., podnijelo je ustavnu tužbu u vezi s presudom
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-3502/1997 od 15. lip­nja 2000.
godine, kojom je odbijena tužba izjav­ljena protiv rješe­nja Ministarstva
financija Republike Hrvatske, klasa: UP/II-470-05/96-01/442, urbroj:
513-10-01-96-02 od 19. ve­ljače 1997. godine.

Tim je rješe­njem odbijena žalba
izjav­ljena protiv rješe­nja Financijske policije, Postaje za O.-b. županiju,
klasa: UP/I-470-06/96-04/07, urbroj: 513-10-15/96-1 od 15. studenoga 1996.
godine, kojim je naloženo podnosite­lju ustavne tužbe da radi otkla­nja­nja
nezakonitosti u poslova­nju uplati porez na promet usluga u iznosu od 29.068,44
kn i iznos od 22.013,14 kn na ime kamata obračunatih na nepravovremeno plaćen
porez na promet usluga od dana nastanka obveze do 30. rujna 1996. godine, te da
uplati porez na dobit za 1994. godinu u iznosu od 12.347,14 kn, uvećan za
pripadajuće kamate radi nepravovremene uplate tog poreza, obračunatu od dana
nastanka obveze do 30. rujna 1996. godine, u iznosu od 4.448,51 kn i da uplati
porez na dohodak od nesamostalnog rada ostvaren u 1995. godini, u iznosu od
14.693,33 kn, te kamate obračunate na nepravovremeno plaćen porez od dana
nastanka obveze do 30. rujna 1996. godine, u iznosu od 2.621,84 kn.

2.  U ustavnoj tužbi podnosite­lj u bitnome navodi da mu je
povrijeđeno ustavno pravo iz članka 18. Ustava iz razloga što mu nije formalno
osporeno pravo na žalbu, ali stvarno prigovor i žalba na odluke nadležnih
tijela nisu imale nikakav učinak, jer nadležna upravna tijela nisu uzela u
razmatra­nje niti jednu bitnu tvrd­nju ili dokument s kojim je podnosite­lj
argumentirao svoje tvrd­nje.

Podnosite­lj smatra da je na
isti način postupio Upravni sud, te je na taj način povrijedio ustavno pravo
podnosite­lja iz članka 19. stavka 2. Ustava.

Zbog sve­ga navedenog, podnosite­lj
ističe da je rezultat takvog postupa­nja povreda prava vlasništva zajamčenog
odred­bom članka 48. Ustava, jer je podnosite­lju zbog neobjektivnog i pravno
neuteme­ljenog postupka oduzeta imovina i nanesena znatna šteta.

3. *Ustavna tužba je osnovana.*

Za potrebe ustavnosudskog
postupka pribav­ljen je spis Financijske policije za O.-b. županiju klasa:
UP/I-470-06/96-04/07.

Uvidom u navedeni spis
utvrđeno je da je nadležno tijelo obavilo kontrolu poslova­nja za 1994., 1995.
i 1996. godinu kod podnosite­lja, o čemu je sastav­ljen zapisnik klasa:
470-06/96-04/22, urbroj: 513-10-15/96-3 od 30. listopada 1996. godine.

Iz zapisnika o izvršenoj
kontroli proizlazi da je podnosite­lj u okviru re­gistrirane djelatnosti,
tijekom kontroliranog razdob­lja, sklopio ugovor o pruža­nju pravne pomoći sa
»S.« MK d.d. iz O., dana 16. ožujka 1994. godine, i teme­ljem tog ugovora
obavio usluge naplate potraživa­nja iz inozemstva (NR M.) u iznosu od 234.200
US dolara, u ime i za račun »S.« MK d.d. iz O.

Na teme­lju toga su Upravni
sud i upravna tijela zak­ljučili da se radi o izvršenoj usluzi posredova­nja,
jer je korisnik usluge iznos u kunskoj protuvrijednosti od 23.420 US dolara
(145.342,18 kn) uplatio na žiroračun tužite­lja dana 10. lip­nja 1994. godine,
na ime naknade za obav­ljenu uslugu, što predstav­lja iznos ugovoren u visini
10% od vrijednosti naplaćenog potraživa­nja. Navedeni iznos uplaćen je na žiroračun
podnosite­lja teme­ljem računa broj: 1/94, koji je podnosite­lj izdao dana 6.
svib­nja 1994. godine, a »S.« MK d.d. iz O. prok­njižila u poslovnim k­njigama
kao ulazni račun pod brojem: U-293.

Budući da su iz navedenog
upravnog tijela i Upravni sud zak­ljučili da je podnosite­lj izvršio posao
posredova­nja, odnosno obavio uslugu uz naknadu, zbog če­ga je bio u obavezi
plaća­nja poreza na promet usluge, pa je neplaća­njem istog postupio suprotno
člancima 29. i 30. Zakona o porezu na promet proizvoda i usluga (»Narodne
novine«, broj 36/91, 73/91, 18/92, 25/93, 13/94, 22/94, 28/94, 48/94 i 65/94)
to mu je naložena, s te osnove, uplata poreza.

Nada­lje, iz navedenog
zapisnika je razvidno i da je pod­nosite­lj za 1994. godinu iskazao gubitak u
poslova­nju u iznosu od 95.953,60 kn, a iz naprijed navedenog proizlazi da je
iznos od 145.342,18 kn trebao iskazati kao prihod, a ne k­njižiti kao prim­ljeni
predujam, zbog če­ga je, prema zak­ljučku upravnih tijela i Upravnog suda, bilo
osnove i za obračun poreza na dobit na teme­lju članka 14. stavka 4. tada važeće­g
Zakona o porezu na dobit (»Narodne novine«, broj 109/93 i 95/94).

Konačno, u postupku kontrole
je utvrđeno da je podnosite­lj u tijeku 1995. godine isplatio sa žiroračuna
gotovinski iznos od 58.773,31 kn, koje isplate je u poslovnim k­njigama k­njižio
kao pozajmice, bez vjerodostojne k­njigovodstvene dokumentacije. Stoga su
upravna tijela, prema ocjeni Upravnog suda, pravilno zak­ljučila da je
podnosite­lj postupio suprotno člancima 2. i 3. Zakona o računovodstvu
(»Narodne novine«, broj 90/92), te su te isplate pravilno utvrdila kao primitak
po osnovi nesamostalnog rada i osnovano teme­ljem članka 41. tada važeće­g
Zakona o porezu na dohodak (»Narodne novine«, broj 109/93, 25/95, 52/95 i
106/96) naložila podnosite­lju uplatu poreza na dohodak.

4. Podnosite­lj je u
prigovoru na zapisnik o obav­ljenoj kontroli, te u žalbi naveo da isplata na
račun podnosite­lja iznosa od 145.342,18 kn ne predstav­lja plaća­nje za uči­njenu
uslugu, već predstav­lja uplatu predujma. U prilog svoje tvrd­nje podnosite­lj
je priložio Aneks I. od 5. svib­nja 1994. godine, uz ugovor o pruža­nju pravne
pomoći od 16. ožujka 1996. godine, iz koje­g proizlazi s­ljedeće: »Premda je
Izvršite­lj uložio znatan napor u ci­lju naplate potraživa­nja u predmetu s NR
M., Izvršite­lj je suglasan da se ovaj predmet izuzme iz da­lj­nje obrade,
ukoliko Izvršite­lj uplati avans u iznosu od 146.000,00 kn do 10. lip­nja 1994.
godine. Ovaj iznos korisnik uplaćuje na ime intenzivira­nja naplate potraživa­nja
od A.D.M. iz M., i ne može se tražiti ­nje­gov povrat iz bilo koje­g razloga.
Po realizaciji navedenog potraživa­nja naknada Izvršite­lja će se za taj iznos
uma­njiti«.

Podnosite­lj je u postupku
isticao da je iz tog Aneksa razvidno da je sporni iznos avansa za intenzivira­nje
posla na drugom predmetu, a ne plaća­nje za uči­njenu uslugu, te na spornu
isplatu predujma nije prema tada važećim propisima postojala obaveza plaća­nja
poreza na promet sve do konačnog obračuna.

Što se tiče spornog računa
broj: 1/94 od 6. svib­nja, koji je nadležna služba »S.« MK d.d. prihvatila kao
pravno va­ljan dokument i k­njižila ga kao račun ispostav­ljen za izvršen
posao, podnosite­lj je tijekom postupka isticao da je taj račun »storniran« i
da je naknadno ispostav­ljen predračun uteme­ljen na Aneksu.

U dokaz tih navoda podnosite­lj
je priložio izjave glavnog direktora »S.« d.d. mr. sc. M. P. i svjedoka prof.
dr. sc. Z. L., koje su ovjerene kod javnog bi­lježnika.

Što se tiče isplaćenog iznosa
od 58.773,31 kn, podnosite­lj je tijekom postupka isticao da se radilo o
pozajmici, a upravna tijela su zak­ljučila da se radi o primitku po osnovi
nesamostalnog rada, jer nije postojala pravova­ljana dokumentacija.

U svim podnescima podnosite­lj
je isticao da za ugovor o zajmu nije propisana pisana forma niti jednim
propisom u Republici Hrvatskoj, te da je sporna isplata zabi­lježena u glavnoj
k­njizi i u završnom računu, te izvodima ZAP-a O. priloženim uz prigovor na
zapisnik. Osim toga, pozajmica je, što nije niti sporno, u cijelosti vraćena
prije obav­lja­nja kontrole, te je na taj način i stvarno i pravno potvrđena či­njenica
da se radi o pozajmici.

5. Rješavajući o žalbi
podnosite­lja, drugostupa­njsko upravno tijelo nije odgovorilo na žalbene
navode podnosite­lja, iako se prema odredbi članka 245. stavka 2. Zakona o
općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91) u obrazlože­nju drugo­stupa­njskih
rješe­nja moraju ocijeniti svi navodi žalbe.

Upravni sud Republike
Hrvatske odbio je tužbu podnosite­lja, iako u postupku koji mu je prethodio
nije postup­ljeno prema pravilima postupka niti su akti doneseni sukladno teme­ljnim
načelima Zakona o općem upravnom postupku. Preko istaknutih prigovora podnosite­lja
Upravni sud prešao je zadovo­ljivši se ponav­lja­njem navoda iz obrazlože­nja
prvostupa­njskog i drugo­stupa­njskog rješe­nja.

6. Člankom 70. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99, u da­lj­njem
tekstu: Ustavni zakon) određeno je da će Ustavni sud, ako utvrdi da su ustavna
prava ili slobode podnosite­lja ustavne tužbe povrijeđeni osporenim aktom,
ukinuti osporeni akt i predmet vratiti nadležnom tijelu na ponovni postupak.

7. Načelo materijalne istine,
kao jedno od teme­ljnih načela upravnog postupka, izraženo je odredbom članka
7. Zakona o općem upravnom postupku, prema kojoj se u postupku mora utvrditi
pravo sta­nje stvari i u tom ci­lju se moraju utvrditi sve či­njenice koje su
od važnosti za donoše­nje zakonitog i pravilnog rješe­nja. Također je člankom
209. stavkom 2. Zakona o općem upravnom postupku određeno što obrazlože­nje
rješe­nja donesenog u upravnom postupku mora sadržavati, a navedenom odred­bom
članka 245. stavka 2. istog Zakona je propisano da se u obrazlože­nju
drugostupa­njskog rješe­nja moraju ocijeniti i svi navodi žalbe.

8. Uvidom u osporavana rješe­nja
upravnih tijela, utvrđeno je kako ona ne sadrže sve elemente propisane
navedenom zakonskom odredbom članka 209. Zakona o općem upravnom postupku, a
drugostupa­njskim rješe­njem nije odgovoreno na sve navode žalbe, tako da iz
osporavanih rješe­nja nisu razvidni razlozi niti odlučujuće okolnosti na teme­lju
kojih je utvrđena porezna obveza podnosite­lja ustavne tužbe.

Ovo stoga što nisu ocije­njeni
dokazi koje je tijekom cijelog postupka predlagao podnosite­lj ustavne tužbe.

Nenavođe­nje razloga za
odlučiva­nje u konkretnom slučaju u suprotnosti je s ustavnim pravom iz članka
18. stavka 1. Ustava, shvaćenim kao pravom na ulaga­nje učinkovitoga
(djelotvornog) pravnog lijeka. Navedeno pravo ne može se učinkovito ostvariti
ako rješe­nja upravnih tijela nisu uopće ili su nepotpuno obraz­ložena, jer se
samo putem obrazlože­nja utvrđuje je li se upravno tijelo vodilo načelom
zakonitosti i je li istodobno postupalo tako da u vođe­nju postupka i u
odlučiva­nju stranci omogući zaštitu ­njezinih prava.

9. Slijedom iznijetog,
utvrđeno je kako je podnosite­lju osporavanim rješe­njima upravnih tijela,
uslijed povrede postupovnih pravila Zakona o općem upravnom postupku,
povrijeđeno ustavno pravo iz članka 18. stavka 2. Ustava.

10. Propusti upravnih tijela
u postupku donoše­nja rješe­nja u konkretnom slučaju protežu se i na osporavanu
presudu Upravnog suda Republike Hrvatske, kojom je potvrđena zakonitost rješe­nja
upravnih tijela. Propustivši pružiti podnosite­lju zaštitu, u slučaju kad se u
postupku pred upravnim tijelima rješavalo na način suprotan odredbama Zakona o
općem upravnom postupku, Upravni sud je osporenom presudom povrijedio ustavno
pravo iz članka 19. stavka 2. Ustava, a kojom odredbom se jamči sudska kontrola
zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne
ovlasti.

11. Postupa­njem upravnih
tijela i Upravnog suda Republike Hrvatske u konkretnom slučaju povrijeđeno je i
ustavno pravo iz članka 48. stavka 1. Ustava kojim se jamči pravo vlasništva.

Jamstvo prava vlasništva, na
ustavnopravnoj razini, štiti to pravo od posiza­nja države u vlasnička prava
pojedinca. Ono priječi upravnim vlastima posiza­nje u vlasništvo na način da se
na štetu vlasnika nameću određene dužnosti či­nje­nja, trp­lje­nja ili propušta­nja,
osim ako je posiza­nje zasnovano na zakonu.

Kako su u konkretnom slučaju
odluke donesene suprotno ranije navedenim odredbama Zakona o općem upravnom
postupku, Sud je utvrdio da je takvim odlukama povrijeđeno ustavno pravo iz
članka 48. stavka 1. Ustava, budući da je podnositelju osporenim odlukama naloženo
plaća­nje poreza na promet, poreza na dobit i poreza na dohodak od
nesamostalnog rada sa zateznim kamatama u ukupnom iznosu od 85.192,40 kn.

12. Slijedom navedenog,
utvrdivši da su osporenim rješe­njima upravnih tijela i osporenom odlukom
Upravnog suda podnosite­lju povrijeđena ustavna prava iz članaka 18. stavka 2.,
19. stavka 2. i 48. stavka 1. Ustava, na teme­lju odredaba članaka 69. i 72.
Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-1014/2000
Zagreb, 2. ve­ljače 2001.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 12/2001-245