## Objava Izdvojenog mišljenja uz Odluku Ustavnog suda, broj: U-III-669/2003 od 27. listopada 2004.

### NN 161/2004 (19.11.2004.), Objava Izdvojenog mišljenja uz Odluku Ustavnog suda, broj: U-III-669/2003 od 27. listopada 2004.

# OBJAVA

2835

Uz Odluku Ustavnog suda
Republike Hrvatske broj: U-III-669/2003 od 27. listopada 2004. objav­ljenoj u
»Narodnim novinama« broj 157 od 12. studenoga 2004. greškom nije objav­ljeno Izdvojeno
miš­lje­nje suca Ustavnog suda Republike Hrvatske Marija Kosa, te se naknadno
objav­ljuje

if !supportEmptyParas endif

## IZDVOJENO MIŠLJENJE

### UZ ODLUKU USTAVNOG SUDA, BROJ: U-III-669/2003 OD 27. LISTOPADA 2004. GODINE

»Na teme­lju članka 27. stavaka
4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske i članaka 50. i 51.
Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske, dana 2. studenoga 2004. godine,
prilažem s­ljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz Odluku Ustavnog suda, broj: U-III-669/2003
od 27. listopada 2004. godine

I. Navedenom Odlukom usvojena je
ustavna tužba i ukinut je Zak­ljučak Arbitražnog suda Stalnoga izbranog sudišta
pri Hrvat­skoj gospodarskoj komori u Zagrebu, broj: IS-P-2002/16 od 20.
studenoga 2002. godine, te se predmet vraća tom Sudu na ponov­ni postupak.

Protivim se izreci i obrazlože­nju
navedene Odluke i smatram da podnosite­lju ustavne tužbe nisu povrijeđena
ustavna prava na koja se u ustavnoj tužbi poziva te da nisu postojali razlozi
za ukida­nje navedenog Zak­ljučka.

II. Citiranom Odlukom mije­nja
se dosadaš­nja praksa Ustavnog suda iako okolnosti ovog predmeta nisu takve da
opravdavaju takvu promjenu.

Naime, rješe­njem Ustavnog suda
Republike Hrvatske, broj: U-III-410/1995 od 17. studenoga 1999. godine,
odbacuje se ustav­na tužba koju je tužite­lj podnio protiv Pravorijeka Stalnoga
izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori.

U obrazlože­nju Ustavnog suda
navodi se: »Izbrano sudište nije tijelo državne vlasti – sudbeno tijelo, već
organizacija kojoj je država prenijela dio svojih prerogativa iz oblasti sudova­nja.
Stoga Izbrano sudište nije niti tijelo s javnim ovlastima, budući da odluku
donosi samo spram onih koji su mu povjerili da razriješi određeni spor, koji
proizlazi iz zak­ljučenog ugovora, i to samo u odnosu na taj ugovor. Iz rečenog
proizlazi da je pravorijek Izbranog sudišta… donijelo tijelo u odnosu na čije
odluke se… ne može podnijeti ustavna tužba.«.

Treba posebno naglasiti da je
navedenoj odluci Ustavnog suda prethodila Savjetodavna rasprava u svezi pita­nja
koja su se jav­ljala povodom osporenog akta i to s nespornim znanstvenim
autoritetima: prof. dr. Siniša Triva, prof. dr. Mihajlo Dika i dr. Alan Uzelac.

Respektirajući i rezultate
Savjetodavne rasprave koja je održana 16. ožujka 1999. godine, Ustavni sud je
donio gore citirano rješe­nje.

III. Zakon o arbitraži u članku
2. stavku 1. točki 3. izričito navodi da je Arbitražni sud nedržavni sud koji
svoja ovlašte­nja crpi iz sporazuma stranaka.

Kako to naglašava prof. dr. S.
Triva: »Ugovorom o arbitraži derogira se nadležnost državnog pravosuđa…
Arbitraži treba osigurati prednost pred redovnim sudskim parničnim postupkom.«.

Sporni Zak­ljučak Arbitražnog
suda je procesna odluka i ne može se smatrati pojedinačnim pravnim aktom
ovlaštenog tijela protiv koje­g bi bila dopuštena žalba. Zakon o arbitraži, a
isto tako i međunarodni propisi koji se primje­njuju u Hrvatskoj ne predviđaju
mogućnost žalbe.

Arbitražu treba smatrati
privatnim, a ne državnim tijelom.

U obrazlože­nju svog Zak­ljučka
kojim se arbitražni sud proglasio nenadležnim dao je jasne razloge za ovakvu
svoju odluku. Napose u predzad­njem stavku zad­nje stranice svog obrazlože­nja,
kad govori o ugovorenoj arbitražnoj klauzuli iz članka 13. ugovora stranaka.

IV. Ugovorne strane su u članku
13. svog ugovora jasno izrazile vo­lju da svoje eventualne sporove rješavaju
arbitražom, te su tako isk­ljučile nadležnost nacionalnog suda.

Va­ljanost klauzule prosuđuje se
po pravilima obveznog prava, pa njezinim ugovara­njem stranke nisu prešle
granice stranačke autonomije propisane u članku 10. Zakona o obveznim odnosima.
Trgovački sud u Zagrebu je u predmetu, broj: P-1519/00 to i potvrdio i donio
pravomoćno rješe­nje kojim se oglasio nenadležnim i odbacio tužbu tužite­lja
jer je za predmet nadležan Arbitražni sud.

V.
Arbitražnom klauzulom stranke su izričito ugovorile da će ­njihov spor
rješavati »Arbitražni sud sa sjedištem u Zagrebu – Hrvatska, a koji se sastoji
od tri arbitražna suca koji su imenovani prema propisima Međunarodne trgovačke
komore uz primjenu materijalnog hrvatskog prava.«.

Iz
te klauzule nedvosmisleno proizlazi da ugovorne strane žele da sjedište
Arbitražnog vijeća bude u Zagrebu i da se na spor primje­njuje hrvatsko
materijalno pravo.

Posebno
treba naglasiti da či­njenica da su arbitražnom klauzulom stranke ugovorile da
će se tri arbitra imenovati po propisima Međunarodne trgovačke komore jasno
upućuje na nadležnost institucionalne arbitraže i to Međunarodnoga arbitražnog
suda Međunarodne trgovačke komore u Parizu. Poznato je da nije moguće imenovati
arbitre po propisima spomenute komore ako to nisu Arbitražna pravila
Međunarodne trgovačke komore.

U
klauzuli o nadležnosti arbitraže ne spomi­nje se nijedna arbitraža, ali se
jasno ugovara imenova­nje arbitra na način koji je moguć samo ako je nadležna
arbitraža pri Međunarodnoj trgovačkoj komori u Parizu.

Sve
gore istaknuto upućuje na vo­lju ugovornih strana da rješava­nje sporova
podvrgnu navedenoj institucionalnoj arbitraži.

Pravo
na suđe­nje, dakle zagarantirano je navedenom arbitražnom klauzulom i to pred
Arbitražom Međunarodne trgovačke komore u Parizu uz primjenu materijalnoga
hrvatskog prava.

Treba
zak­ljučiti da nijednoj ugovornoj strani nije povri­jeđeno nijedno od ustavnih
prava koja se spomi­nju u ustavnoj tužbi.

VI.
U točki II. moje­ga izdvojenog miš­lje­nja podsjetio sam da je u predmetu
Ustavnog suda, broj: U-III-410/1995 od 17. studenoga 1999. godine, kojim je
odbačena ustavna tužba protiv pravorijeka Izbranog sudišta provedena
savjetodavna rasprava sa znanstvenicima, koja je očito dala teme­lj da Ustavni
sud donese citiranu odluku.

Podsjećam,
da je i u ovom predmetu zatraženo stručno miš­lje­nje prof. dr. Krešimira Sajka
koji je u svom miš­lje­nju od 2. lip­nja 2004. godine na str. 6 bio sasvim
izričit: »Iz svih navedenih razloga ne nalazim argumente za usvaja­nje zahtjeva
podnosite­lja da Ustavni sud ukine navedeni Zak­ljučak i da potom Arbitražni
sud ponovno odlučuje o svojoj nadležnosti – nenadležnosti.«

Kada
se usprkos gore istaknutih či­njenica u ovom predmetu usvaja ustavna tužba,
tada je za takvu odluku trebalo dati vrlo čvrste i nedvojbene argumente.

Navedeno
tim više, jer svaku odluku Ustavnog suda treba sagledati i u širem kontekstu,
napose voditi računa o pos­ljedicama ne samo za stranke u konkretnom postupku,
ne­go i koje su šire konsekvence takve odluke.

Naime,
sporna je odluka donesena u vrijeme evidentne krize i velikih problema u kojem
se nalazi hrvatsko državno pravosuđe, pa takva odluka sigurno neće pomoći da
arbitražno sudova­nje postane privlačnije od državnih sudova, pa da tako
arbitražni sudo­vi pomognu u rastereće­nju državnih sudova.

VII.
Iz sve­ga gore istaknutog smatram da nije bilo osnove za usvaja­nje ustavne
tužbe, te bitne promjene dosadaš­nje prakse Ustavnog suda, pa se protivim kako
izreci tako i obrazlože­nju Odluke, jer smatram da su postojali svi či­njenični,
pravni, napose ustavnopravni razlozi da se navedena tužba odbaci.

Smatrao sam stoga svojom obvezom
da se sasvim eksplicitno suprotstavim takvoj odluci i da sačinim svoje
izdvojeno miš­lje­nje.

Sudac
Ustavnog suda Republike Hrvatske
**Mario Kos,** v. r.«.

if !supportEmptyParas endif

Urbroj: 50501-04-1228
Zagreb, 17. studenoga 2004.

Glavna urednica
**Slavica Banić,** v. r.

Ostalo, NN 161/2004-2835