## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1530/2002 od 23. prosinca 2003.

### NN 9/2004 (23.1.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1530/2002 od 23. prosinca 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

308

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću šestorice za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Željko Potoč­njak, predsjednik Vijeća, te suci Ivan
Matija, Agata Račan, Smilj­ko Sokol, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi
Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi G. B. i K. Š., koje zastupa B. S.,
odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj dana 23. prosinca 2003. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Općinski sud u Zagrebu dužan je donijeti presude u pred­metima koji se vode
pred tim sudom pod brojevima: Pn-2716/91 i Pn-2117/92 u najkraćem mogućem roku,
ali ne duljem od jedne (1) godine, računajući od prvog idućeg dana nakon objave
ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na
temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Us­tav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02-pročišćeni tekst), podnositeljicama
ustavne tužbe određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz
članka 29. stav­ka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
41/01-pročišćeni tekst), i to G. B. iz S., S. 1, u iznosu od 4.000,00 kuna, i
K. Š. iz S., T. L. M. 5, u iznosu od 4.000,00 kuna.

IV.
Naknade iz točke III. izreke ove odluke bit će isplaćene iz državnog proračuna,
u roku tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositeljica za njihovu
isplatu Ministarstvu financija Republike Hrvatske.

V. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositeljice su ustavnu tužbu, sa zahtjevom za isplatu primjerene naknade,
podnijele pozivom na odredbe članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narod­ne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustav­ni zakon).

2. U ustavnoj tužbi podnositeljice ističu da su pred
Općin­skim sudom u Zagrebu pokrenule parnične postupke u svezi sa štetnim
događajem iz 1987. godine, kada je u prometnoj nesreći smrtno stradao njihov
otac, i to:

– parnični postupak radi naknade štete, pokrenut
tužbom iz 1987. godine (broj: Pn-3215/87), protiv (bivšeg) Z. S., presuđen u
prvom stupnju 1991. godine, a vraćen ukidnom odlukom na ponovni prvostupanjski
postupak 1992. (novi broj: Pn-2117/92), time da je na taj spis spojen i spis
istog suda broj: Pn-1569/94, po tužbi istih tužiteljica iz 1994. godine, protiv
C.-o. d.d. iz Z. i štetnika M. Č.,

– parnični postupak radi rente zbog izgubljenog uzdržavanja,
pokrenut tužbom iz 1991. godine (broj: Pn-2716/91), također protiv Z. S.

Podnositeljice smatraju da Općinski sud u Zagrebu
nije u razumnom roku proveo postupke i odlučio o njihovim tužbama.

Prema njihovim navodima, do dana podnošenja ustavne tuž­be,
5. srpnja 2002. godine, naznačeni parnični postupci nalaze se još uvijek u
početnom stadiju, zbog problema s dostavom pismena tuženiku, te zbog
neopravdano dugih odgoda pri zakazivanju ročišta, odnosno zbog potpune
pasivnosti nadležnog suda. Stoga se, kako ističu podnositeljice, predmetni
postupci vode ukupno petnaestak godina bez ikakvog rezultata.

Zbog navedenog podnositeljice smatraju povrijeđenim
ustavno pravo iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3.
Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, primjenom članka 63.
Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje su pravno relevantne za
odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositeljica, zajamčenog člankom 29.
stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

3.1. Glede postupka koji se vodi pred Općinskim sudom
u Zagrebu pod brojem: Pn-2117/92 (ranije broj: Pn-3215/87):

– 16. studenoga 1987. godine podnositeljice su
podnijele tužbu Općinskom sudu u Zagrebu protiv Z. S. iz D., kao osiguravatelja
štetnika,

– nakon održanih sedam ročišta, dana 10. listopada
1991. go­dine donesena je presuda broj: Pn-3215/87, kojom je djelomično usvojen
tužbeni zahtjev tužiteljica,

– u povodu žalbe tuženika, prvostupanjska presuda je
ukinuta rješenjem (bivšeg) Okružnog suda u Zagrebu, broj: Gž-1957/92 od 21.
travnja 1992. godine, te je predmet vraćen prvostupanjskom sudu na ponovno
suđenje,

– rješenjem Općinskog suda u Zagrebu, broj:
Pn-2117/92 od 4. rujna 1992. godine, određen je prekid postupka, zbog prekida
PTT veza s Republikom Bosnom i Hercegovinom, tj. zbog nemo­gućnosti
komuniciranja s tuženikom,

– podneskom od 29. veljače 1996. godine tužiteljice
su pred­ložile nastavak postupka,

– rješenjem od 20. studenoga 1997. godine Općinski
sud je pozvao tužiteljice na dostavu točne adrese tuženika, budući da je u
tužbi navedena adresa u D., a u ostaloj dokumentaciji adresa u S., na što su
tužiteljice odgovorile podneskom u kojem predlažu dostavu pismena tuženiku na
adresu: Z. S., S.,

– 16. listopada 1998. godine Općinski sud u Zagrebu
pokušao je diplomatskim putem dostaviti tuženiku rješenje o prekidu postupka od
4. rujna 1992. godine, na adresu u D., smatrajući adresu iz podneska
tužiteljica nedostatnom,

– 16. studenoga 1999. godine sud je pokušao
diplomatskim putem dostaviti tuženiku, na adresu u D., poziv za raspravu
zakazanu za dan 10. svibnja 2000. godine, međutim je to ročište odgođeno zbog
neiskazane dostave poziva,

– 11. svibnja 2000. godine pokušana je dostava poziva
tuženiku, na adresu u D., za novo ročište zakazano za 4. prosinca 2000. godine,
ali je poziv, dana 1. rujna 2000. godine, vraćen neuručen od Ministarstva
pravde Republike Srpske, uz napomenu da je sjedište tuženika u T., Federacija
Bosne i Hercegovine,

– 19. rujna 2000. godine ponovo je pokušana dostava
poziva diplomatskim putem na adresu tuženika u T.,

– 20. listopada 2000. godine Ministarstvo pravosuđa,
uprave i lokalne samouprave Republike Hrvatske izvijestilo je Općinski sud u
Zagrebu da je rješenje o prekidu postupka od 4. rujna 1992. godine uručeno
tuženiku (»S. o.« d.d. iz D.) kod I. Općinskog suda u Sarajevu, dana 4.
siječnja 2000. godine,

– ročište zakazano za 4. prosinca 2000. godine je
odgođeno, ponovno zbog neiskazane dostave poziva za tuženika, a novo je
zakazano za 9. srpnja 2001. godine, te je riješeno da će se ponovo diplomatskim
putem pozvati tuženika, na adresu u T.,

– 6. srpnja 2001. godine zaprimljen je u Općinskom
sudu u Zagrebu podnesak generalne punomoćnice tuženika, odvjetnice Z. P. iz S.,
iz kojeg je razvidno da je tuženik primio poziv za ročište za 9. srpnja 2001.
godine (na koje ne može pristupiti), međutim, da je u ratnim zbivanjima
izgubljena sva dokumentacija vezana uz predmetni postupak, pa moli za dostavu
dokumentacije, radi očitovanja,

– ročište 9. srpnja 2001. godine održano je u
nenazočnosti uredno pozvanog tuženika, a okončano je rješenjem prema kojem se
tužiteljice obvezuju dostaviti dokumentaciju radi prosljeđi­vanja tuženiku na
očitovanje, što su tužiteljice i učinile podneskom od 12. srpnja 2001. godine,
a dokumentacija je dostavljena punomoćnici tuženika 17. srpnja 2001. godine,

– ročište za glavnu raspravu zakazano je za 16.
prosinca 2002. godine,

– prema informaciji iz Pn-kancela Općinskog suda u
Zagrebu dobivenoj dana 6. studenoga 2003. godine, postupak u predmetu nije
okončan, već je spis predmeta kalendiran do 17. studenoga 2003. godine.

3.2. Glede postupka koji se vodi pred Općinskim sudom
u Zagrebu pod brojem: Pn-2716/91:

– tužba podnositeljica je podnesena Općinskom sudu u
Zagrebu 29. svibnja 1991. godine,

– tuženik je dao pisani odgovor na tužbu, te je
održano ročište dana 6. studenoga 1991. godine, na kojem je dodijeljen rok
tužiteljicama za dostavu daljnjih dokaznih prijedloga,

– nakon toga ni parnične stranke niti Sud nisu
poduzimali nikakve radnje u postupku, zbog prekida PTT veza s Republikom Bosnom
i Hercegovinom,

– 26. rujna 2000. godine je Općinski sud u Zagrebu
rješenjem pozvao tužiteljice da se očituju ostaju li kod tužbe,

– nakon očitovanja tužiteljica od 5. listopada 2000.
godine, kojim predlažu nastavak postupka, ročište je zakazano za dan 8.
listopada 2001. godine, te zatražena dostava poziva tuženiku diplomatskim
putem, na adresu u D.,

– ročište 8. listopada 2001. godine je odgođeno zbog
neiskazane dostave poziva za tuženika,

– dostava poziva za tuženika iskazana je naknadno,
dopisom Ministarstva pravde Republike Srpske od 10. listopada 2001. godine,
zaprimljenim kod Općinskog suda u Zagrebu 25. listopada 2001. godine,

– tužiteljice su podnescima od 15. ožujka 2002. i 27.
svibnja 2002. godine dostavile Sudu dokumentaciju o imovnom stanju i promjeni
prezimena, te izvijestile da nisu u mogućnosti pribaviti platne podatke za pok.
oca, a u svezi s visinom tužbenog zahtjeva glede isplate rente, pa predlažu
provođenje vještačenja,

– novo ročište zakazano je izvanraspravno, za dan 2.
lipnja 2003. godine, time da je istodobno zatražena dostava poziva za tuženika
diplomatskim putem,

– prema
informaciji iz Pn-kancela Općinskog suda u Zagrebu dobivenoj dana 6. studenoga
2003. godine, postupak u predmetu nije okončan, već je novo ročište zakazano za
27. siječnja 2004. godine.

OČITOVANJE OPĆINSKOG SUDA U ZAGREBU

4.Na
temelju članka 69. stavka 2. Ustavnog zakona, Ustavni sud zatražio je dana 25.
rujna 2002. godine od Općinskog suda u Zagrebu da se izjasni o navodima ustavne
tužbe.

Iz dostavljenih očitovanja raspravnih sudaca, u
bitnome proizlazi (osim izloženog tijeka postupaka, kako je taj tijek utvrdio i
Ustavni sud uvidom u dostavljene preslike sudskih spisa) da su temeljnim
razlogom dugotrajnosti predmetnih postupaka zapreke u dostavi sudskih pismena
tuženiku, koje su određeno vrijeme u potpunosti onemogućavale komunikaciju s
Republikom Bosnom i Hercegovinom, kao i sporost dostave pismena diplomat­skim
putem.

PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

5.
Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvat­ske (»Narodne novine«,
broj 41/01-pročišćeni tekst), propisano je:

*»Svatko
ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom
roku odluči o njegovim pravima i obvezama (...).«*

Odredbom
članka 63. Ustavnog zakona propisano je:

*»(1)
Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen
pravni put u slučaju kad o pravima i obvezama stranke (...) nije u razumnom
roku odlučio sud (...).*

*(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno
odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje
teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.*

*(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni
sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede
njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama podnositelja
(...) nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna
u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«*

*Ustavna tužba je osnovana.*

6.Povredu ustavnog prava na donošenje sudske
odluke u razumnom roku, Ustavni sud razmatra u svjetlu osobitih okolnosti
svakog pojedinog slučaja.

Razmatranjem razloga ustavne tužbe podnositeljica i
dostav­ljenog očitovanja Općinskog suda u Zagrebu, Ustavni sud utvrdio je da su
se u konkretnom slučaju ostvarile pretpostavke za njegovo postupanje u smislu
odredbe članka 63. Ustavnog zakona.

Svoju
odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim utvrđenjima:

6.1. DULJINA SUDSKIH
POSTUPAKA

Prvostupanjski
parnični postupak u predmetu broj: Pn-2117/92 (ranije broj: Pn-3215/87) započeo
je 16. studenoga 1987. godine, a prvostupanjska presuda donesena je 10.
listopada 1991. godine, što znači da je prvostupanjski postupak trajao tri (3)
godine, deset (10) mjeseci i dvadeset četiri (24) dana.

Prvostupanjska
presuda ukinuta je 21. travnja 1992. godine, pa je, prema tome, drugostupanjski
postupak trajao šest (6) mjeseci i jedanaest (11) dana.

Od
ukidanja prvostupanjske presude do dana podnošenja ustavne tužbe, 5. srpnja
2002. godine, proteklo je deset (10) godina, dva (2) mjeseca i četrnaest (14) dana,
a postupak ukupno traje četrnaest (14) godina, sedam (7) mjeseci i devetnaest
(19) dana.

Prvostupanjski
parnični postupak u predmetu, broj: Pn-2716/91, započeo je 29. svibnja 1991.
godine, pa je do dana podnošenja ustavne tužbe, 5. srpnja 2002. godine,
proteklo ukupno jedanaest (11) godina, jedan (1) mjesec i šest (6) dana.

Ustavni
sud, međutim, napominje da je Zakon o potvr­điva­nju Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda i Protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz
Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori«, broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu:
Zakon o potvrđivanju Konvencije) stupio na snagu dana 5. studenoga 1997.
godine.

Od dana
stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije, odredbe Konvencije za
zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (u daljnjem tekstu:
Europska konvencija) čine, temeljem članka 134. Ustava Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 56/90), dio unutarnjeg pravnog poretka Repub­like
Hrvatske. Dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvat­ske od tog dana čini i
odredba članka 6. stavka 1. Europske konvencije pod nazivom »Pravo na pošteno
suđenje« koja, između ostaloga, propisuje:

*»Radi
utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi (...) svatko ima pravo da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku ispita
njegov slučaj.«*

Sukladno
navedenom, konvencijsko pravo na donošenje sud­ske odluke u razumnom roku čini
dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske od dana stupanja na snagu
Zakona o potvrđivanju Konvencije (5. studenoga 1997.). S druge strane, pravo na
donošenje sudske odluke u razumnom roku utvrđeno je ustavnim pravom u Republici
Hrvatskoj 9. studenoga 2000. godine, izmjenama članka 29. stavka 1. Ustava
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 113/00). Iz navedenih razloga
ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5. studenoga 1997.
godine u pravilu ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih postupaka temeljenih
na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom poretku Republike
Hrvatske takvo pravo nije postojalo ni kao konvencijsko ni kao ustavno.

Ustavni
sud je u konkretnom slučaju ocijenio da se pravno relevantnim razdobljem s
aspekta povrede prava na razumnu duljinu trajanja sudskog postupka smatra
razdoblje od 5. studenoga 1997. godine (to jest, od dana stupanja na snagu
Zakona o potvrđivanju Konvencije) do dana podnošenja ustavne tužbe, 5. srpnja
2002. godine, što (u oba postupka) predstavlja razdoblje od četiri (4) godine i
osam (8) mjeseci.

6.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG
SUDA

U
razmatranom razdoblju od 5. studenoga 1997. godine Općinski sud u Zagrebu, u
postupku koji se vodi pod brojem: Pn-2117/92, pet puta je pokušao dostaviti
sudska pismena tuženiku, zakazao ukupno pet ročišta, od kojih su četiri morala
biti odgo­đena zbog neuredne dostave, a jedno je održano u nenazočnosti
tuženika, pozvao je tužiteljice na dostavu točne adrese tuženika, naložio
dostavu dokumentacije za tuženika i proslijedio je tuže­niku na očitovanje.

U istom razdoblju, u postupku koji se pred istim
Sudom vodi pod brojem: Pn-2716/91, nisu poduzimane postupovne radnje do 26.
rujna 2000. godine, kada su se, na traženje Suda, tužiteljice podneskom od 5.
listopada 2000. godine, izjasnile o nastavku postupka, nakon čega su, u
razdoblju prije podnošenja ustavne tužbe, zakazana dva ročišta, a jedno je od
njih odgođeno zbog neuredne dostave tuženiku. Također su tužiteljice pozvane na
uređenje tužbe i dostavu relevantne dokumentacije odnosno dokaznih prijedloga.

Iz izloženog je razvidno da je nadležni Općinski sud
u Zagrebu poduzimao određene postupovne radnje, te se njegovo postupanje ne
može ocijeniti potpuno neaktivnim. Pri tome je, objektivno, na sporost
odvijanja konkretnih parničnih postupaka utjecala činjenica rata na prostorima
Republike Bosne i Hercegovine, poratne prilike, kao i okolnost da je u oba
postupka tuženik pravna osoba sa sjedištem u inozemstvu, uz što je vezana
dostava pismena diplomatskim putem.

Ustavni sud, unatoč navedenom, ocjenjuje da nadležni
par­nič­ni sud nije koristio određena sredstva koja mu, temeljem mjero­davnog
postupovnog zakona, stoje na raspolaganju, a čija je svrha poticanje aktivnosti
i postizanje efikasnije suradnje parničnih stranaka sa sudom.

6.3. POSTUPANJE PODNOSITELJICA USTAVNE TUŽBE
(TUŽITELJICA U SUDSKIM POSTUPCIMA)

Na
temelju podataka u spisu predmeta broj: Pn-2117/92 Ustavni sud ocjenjuje
nedostatnom aktivnost podnositeljica kao tužiteljica u parničnom postupku, na
otklanjanju jedne od bitnih zapreka u vođenju tog postupka - nemogućnosti
dostave pismena tuženiku zbog neutvrđene točne adrese sjedišta.

U
postupku pod brojem: Pn-2716/91 postoji potpuna neaktiv­nost podnositeljica u
razdoblju od 1996. do 5. listopada 2000. godine. Naime, s tim su danom
podnositeljice podneskom odgovorile na rješenje Općinskog suda u Zagrebu od 26.
rujna 2000. godine, kojim ih taj Sud poziva da se izjasne ostaju li kod tužbe.
Podnositeljice u ovom slučaju nisu poduzimale nikakve parnične radnje u
razdoblju duljem od četiri godine, sve dok Općinski sud u Zagrebu nije donio
navedeno rješenje. Za razliku od toga, u postupku broj: Pn-2117/92,
podnositeljice su inicirale nastavak postupka još u veljači 1996. godine, te
nije bilo zapreka da to učine i u postupku broj: Pn-2716/91.

6.4. SLOŽENOST SUDSKIH
PREDMETA

Dosadašnji
tijek sudskih postupaka ukazuje da se u konkretnom slučaju u činjeničnom i
materijalnopravnom smislu ne radi o iznimno složenim predmetima. Međutim, zbog
okolnosti da je samo postupanje nadležnog suda, nužno radi utvrđivanja relevantnih
činjenica i donošenja odluka, kroz dulje je vremensko razdob­lje bilo potpuno
onemogućeno odnosno znatno otežano, predmetne je pravne stvari moguće ocijeniti
složenijim.

6.5. DRUGE OKOLNOSTI OD
UTJECAJA NA DULJINU SUDSKIH POSTUPAKA

Ustavni
sud je našao, kako je već istaknuto, da su u konkretnim parničnim postupcima
objektivne okolnosti, najvećim dije­lom izvan mogućnosti nadzora i utjecaja
nadležnog suda, imale odlučan utjecaj na duljinu trajanja ovih postupaka. Te se
objektiv­ne okolnosti osobito sastoje u ratnim zbivanjima, prekidu svih
prometnih veza, posljedicama ratnih razaranja kao što je gubitak dokumentacije,
te poratnim prilikama. Navedene okolnosti sve zajedno u znatnoj su mjeri omele
odvijanje pravnog prometa općenito, a u okviru toga i onemogućile ili značajno
usporile provođenje i okončanje sudskih postupaka u kojima se kao stranke
pojavljuju pravne odnosno fizičke osobe s područja Repub­like Bosne i
Hercegovine.

Pored toga, ocjena je Ustavnog suda da je na
dugotrajnost konkretnih postupaka utjecala i okolnost što je tuženik opuno­moćio
odvjetnicu za zastupanje u sporovima pred sudovima u Republici Hrvatskoj tek
1999. godine, iako je to moglo biti učinjeno i ranije, čime bi nedvojbeno bio
olakšan i ubrzan rad suda pred kojim se ova pravna osoba pojavljuje kao
parnična stranka.

7. Na temelju analize navoda ustavne tužbe i spisa
predmeta, ovaj Sud ipak ne nalazi da bi u konkretnom slučaju, unatoč svim
navedenim objektivnim okolnostima, postojali prihvatljivi razlozi koji bi
opravdavali trajanje predmetnih parničnih postupaka dulje od četrnaest odnosno
dulje od jedanaest godina, i to u predmetima radi naknade štete odnosno radi
rente zbog izgubljenog uzdrža­vanja.

Osobito je na izloženu ocjenu Ustavnog suda utjecala
činjenica da ti razlozi ne postoje u razmatranom razdoblju od studenoga 1997.
godine.

Stoga su, prema stajalištu ovog Suda, u konkretnom
slučaju ispunjene pretpostavke za pokretanje ustavnosudskog postupka prije no
što je iscrpljen dopušteni pravni put.

Sukladno navedenom, Ustavni sud ocjenjuje da je
nerazumno dugim trajanjem postupaka pred Općinskim sudom u Zagrebu povrijeđeno
ustavno pravo podnositeljica ustavne tužbe da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud u razumnom roku odluči o njihovim pravima ili obvezama, koje je
zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

8.
Imajući u vidu sve navedene činjenice i okolnosti, donesena je odluka kao pod
točkama I. i II. izreke ove odluke.

9.
Sukladno odredbi članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama
III. i IV. izreke ove odluke.

Visinu
naknade zbog povrede ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku
Ustavni sud, u pravilu, određuje za razmatrano, pravno relevantno razdoblje, uz
iznimnu moguć­nost uvažavanja nerazumno dugog razdoblja potpune neaktivnosti
suda i prije 5. studenoga 1997. godine, što ovisi o osobitim okolnostima svakog
pojedinog slučaja.

Pri
utvrđivanju visine naknade, temeljem članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona,
Ustavni sud uzima u obzir sve okolnosti slučaja, imajući pritom u vidu i vrstu
postupka o kojem se radi, njegovu hitnost, a napose značaj koji postupak ima za
podnositelja, uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i socijalnih prilika
u Republici Hrvatskoj.

Budući
da je Ustavni sud ovlašten temeljem članka 63. stav­ka 2. Ustavnog zakona u
svakom pojedinom slučaju odrediti i rok za donošenje sudske odluke, na visinu
naknade u konkretnom slučaju utjecala je i činjenica da je Općinskom sudu u
Zagrebu, temeljem točke II. izreke ove odluke, određen relativno kratak rok u
kojem je taj sud dužan donijeti odluke u predmetnim postupcima, čime se na
najdjelotvorniji način ostvaruje i svrha samog sudskog postupka.

10.
Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj: U-IIIA-1530/2002

Zagreb,
23. prosinca 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
Vijeća
**dr. sc.** **Željko Potočnjak,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 9/2004-308