## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-2305/2006, U-I-418/2007, U-I-5481/2008 od 24. ožujka 2010.

### NN 46/2010 (16.4.2010.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-2305/2006, U-I-418/2007, U-I-5481/2008 od 24. ožujka 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1175

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, rješavajući o prijedlozima za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj 24. ožujka 2010. godine, donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 21. stavka 3., 159., 160. i 390.a Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08., 38/09. i 153/09.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Prijedloge za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom pojedinih članaka Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08., 38/09. i 153/09., u daljnjem tekstu: Zakon o vlasništvu) podnijeli su Ivan Ovčariček iz Krapine (U-I-2305/2006), Borko Ivan Šamija iz Zagreba (U-I-418/2007) i Franjo Martinović iz Čigoča (U-I-5481/2008).

2. Na temelju članka 25. Ustavnog zakona Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), od Ministarstva pravosuđa zatražena su očitovanja o prijedlozima. Ministarstvo je Ustavnom sudu dostavilo očitovanje o prijedlogu Ivana Ovčaričeka.

3. Franjo Martinović iz Čigoča (u daljnjem tekstu: predlagatelj) osporava ustavnost članka 21. stavka 3. Zakona o vlasništvu koji glasi:

(3) Pravo na zaštitu posjeda prestaje protekom roka od trideset dana od dana kad je smetani saznao za čin smetanja i počinitelja, a najkasnije godinu dana od dana nastaloga smetanja.

3.1. Predlagatelj smatra da je osporeni članak Zakona o vlasništvu nesuglasan s člancima 3., 14. stavkom 2. i 48. stavkom 1. Ustava.

3.2 Obrazlažući prijedlog, predlagatelj, u bitnom, ističe: »(...) ova odredba daje mogućnost tuženiku za smetanje moga posjeda, ako smetanje ne prijavim u određenom roku. Po Ustavu i Zakonu vlasnik ima pravo svoj posjed štititi u svako doba (...), bez vremenskog ograničenja. Po osporavanoj odredbi uzurpator nečije imovine može smetati nečiji posjed, pa čak u krajnjem slučaju postati i njegov vlasnik tzv. dosjelošću. (...)«.

Prijedlog nije osnovan.

3.3. Članak 10. Zakona o vlasništvu propisuje:

(1) Osoba koja ima faktičnu vlast glede neke stvari, njezin je posjednik.

Članak 21. stavak 1. Zakona o vlasništvu propisuje:

(1) Koga drugi samovlasno smeta u posjedu, bilo da ga uznemirava u posjedu ili mu ga je oduzeo, ima pravo na zaštitu posjeda.

Članak 30. Zakona o vlasništvu propisuje:

(1) Pravo vlasništva je stvarno pravo na određenoj stvari koje ovlašćuje svoga nositelja da s tom stvari i koristima od nje čini što ga je volja te da svakoga drugoga od toga isključi, ako to nije protivno tuđim pravima ni zakonskim ograničenjima.

(2) U granicama iz stavka 1. ovoga članka vlasnik ima, među ostalim, pravo posjedovanja, uporabe, korištenja i raspolaganja svojom stvari.

Člankom 161. stavcima 1. i 2. Zakona o vlasništvu propisano je:

(1) Vlasnik ima pravo zahtijevati od osobe koja posjeduje njegovu stvar da mu ona preda svoj posjed te stvari.

(2) Vlasnikovo pravo iz stavka 1. ovoga članka ne zastarijeva, ako zakonom nije što drugo određeno.

3.4. Polazeći od navoda kojima predlagatelj obrazlaže prijedlog, potrebno je naglasiti razliku između posjeda i vlasništva.

Posjed (possessio) predstavlja faktično stanje zaštićeno pravom, dok je pravo vlasništva stvarno pravo na određenoj stvari.

Unatoč zaštiti koju pravni poredak pruža posjedu, posjed nije pravo. Stoga njegova pravna zaštita nije istovjetna pravnoj zaštiti vlasništva. Cilj je posjedovne parnice uspostaviti ono posjedovno stanje koje je postojalo prije smetanja. U toj je parnici rasprava ograničena na činjenicu posljednjeg mirnog posjeda i čin smetanja. Posjedovnom se parnicom nastali spor ne rješava konačno, što znači da se pitanje prava na posjed, odnosno prava vlasništva, nakon parnice zbog smetanja posjeda, može konačno riješiti u vlasničkoj parnici (pri čemu je potrebno naglasiti da pravo na podnošenje vlasničke tužbe ne zastarijeva).

Imajući u vidu pojam posjeda, svrhu i specifičnosti posjedovne zaštite, Ustavni sud ocjenjuje da propisivanje roka za traženje posjedovne zaštite ima objektivno i razumno opravdanje. Polazeći od toga, kao i činjenice da zaštita prava vlasništva nije vremenski ograničena, tvrdnju podnositelja da osporeni članak 21. stavak 3. Zakona o vlasništvu kojim je propisan rok za traženje posjedovne zaštite zapravo onemogućava vlasnika u zaštiti posjeda, Ustavni sud ocjenjuje neosnovanom.

Na temelju iznijetog, kao i činjenice da osporena odredba ni na koji način ne ograničava Ustavom zajamčeno pravo vlasništva, Ustavni sud ocjenjuje da članak 21. stavak 3. Zakona o vlasništvu nije nesuglasan s člancima 3. i 48. stavkom 1. Ustava.

Kako osporena odredba Zakona o vlasništvu ne dovodi do razlike među subjektima na koje se odnosi, podnositeljevu tvrdnju o nesuglasnosti osporenog članka 21. stavka 3. Zakona o vlasništvu s člankom 14. stavkom 2. Ustava, Ustavni sud ocjenjuje neosnovanom.

4. Ivan Ovčariček iz Krapine osporava ustavnost članaka 159. i 160. Zakona o vlasništvu koji glase:

Članak 159.

(1) Dosjelošću se stječe vlasništvo stvari samostalnim posjedom te stvari ako taj ima zakonom određenu kakvoću i neprekidno traje zakonom određeno vrijeme, a posjednik je sposoban da bude vlasnikom te stvari.

(2) Samostalni posjednik čiji je posjed pokretne stvari zakonit, istinit i pošten, stječe je dosjelošću u vlasništvo protekom tri godine, a takav posjednik nekretnine protekom deset godina neprekidnoga samostalnog posjedovanja.

(3) Samostalni posjednik pokretne stvari kojemu je posjed barem pošten stječe je dosjelošću u vlasništvo protekom deset godina, a takav posjednik nekretnine protekom dvadeset godina neprekidnoga samostalnog posjedovanja.

(4) Samostalni posjednik stvari u vlasništvu Republike Hrvatske, županija i jedinica lokalne samouprave i jedinica lokalne samouprave i uprave i s njima izjednačenih pravnih osoba, kao i stvari u vlasništvu crkve ili drugih pravnih osoba koje ne traže za sebe dobitak nego služe za dobrotvorne ili druge općekorisne svrhe, steći će dosjelošću vlasništvo tih stvari tek pošto je njegov zakonit, istinit i pošten, ili barem pošten, samostalni posjed neprekidno trajao dvostruko vrijeme od onoga iz stavaka 2. i 3. ovoga članka.

Članak 160.

(1) Vrijeme potrebno za dosjelost počinje teći onoga dana kad je posjednik stupio u samostalni posjed stvari, a završava se istekom posljednjega dana vremena potrebnoga za dosjelost.

(2) U vrijeme potrebno za dosjelost uračunava se i vrijeme za koje su prednici sadašnjega posjednika neprekidno posjedovali kao zakoniti, pošteni i istiniti samostalni posjednici, odnosno kao pošteni samostalni posjednici.

(3) Nasljednik postaje poštenim posjednikom od trenutka otvaranja nasljedstva i u slučaju kad je ostavitelj bio nepošteni posjednik, ali ne ako je nasljednik to znao ili morao znati.

(4) Kad se poštenom posjedniku čiji posjed nije zakonit i istinit uračunava vrijeme kroz koje je njegov prednik stvar posjedovao zakonito, pošteno i istinito, pravo vlasništva steći će istekom još onoliko vremena koliko je potrebno da pošteni posjednik stekne stvar dosjelošću.

(5) Kad se zakonitom, poštenom i istinitom posjedniku uračunava vrijeme kroz koje je njegov prednik stvar posjedovao pošteno, ali ne zakonito ili istinito, vlasništvo će steći dosjelošću istekom još onoliko vremena koliko je potrebno da pošteni posjednik stekne stvar dosjelošću, osim ako stvar već nije stekao time što je njegov zakoniti, pošteni i istiniti posjed trajao onoliko vremena koliko je potrebno da je zakoniti, pošteni i istiniti posjednik stekne dosjelošću.

(6) Na prekid odnosno zastoj tijeka vremena dosjelosti na odgovarajući se način primjenjuju odredbe o prekidu, odnosno zastoju tijeka rokova za zastaru tražbina.

4.1. Predlagatelj smatra da su osporeni članci Zakona o vlasništvu nesuglasni s člancima 3. i 48. Ustava Republike Hrvatske. Ukazuje i na njihovu nesuglasnost s člankom 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak i 14/02.).

Obrazlažući prijedlog, u bitnom ističe: »Odredbama članaka 159. i 160. ustavno pravo fizičkih i pravnih osoba se reducira na nižu razinu od Ustavom zajamčene i time povređuje ustavno pravo o nepovredivosti vlasništva fizičkih i pravnih osoba. (...) Dosjelošću po čl. 159. i 160. ZV vlasništvo se može stjecati protivno volji prethodnog vlasnika i suprotno njegovom ustavnom pravu na nepovredivost vlasništva (...).To nije princip europske pravne države (...). To je nasilnički i neprirodan način stjecanja vlasništva, kojim se dovodi u pitanje ustavna i pravna sigurnost fizičkih ili pravnih osoba.«

Prijedlog nije osnovan.

4.2. Za ocjenu osnovanosti prijedloga neposredno su mjerodavni članci 3. i 48. stavak 1. Ustava koji glase:

Članak 3.

(...), nepovredivost vlasništva (...) najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.

Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

4.3. Osporenim člancima 159. i 160. Zakona o vlasništvu uređeno je stjecanje prava vlasništva dosjelošću – pretpostavke za stjecanje prava vlasništva dosjelošću, različiti pravni režimi dosjelosti (kao posljedica razlike među predmetima dosjedanja s obzirom na njihova svojstva odnosno njihove vlasnike), te vrste dosjelosti (redovna i izvanredna dosjelost).

Dosjelost (usucapio) je stjecanje prava vlasništva, ali i drugih stvarnih prava, neprekidnim izvršavanjem njihovog sadržaja kroz zakonom određeno vrijeme.

Taj je način stjecanja prava vlasništva bio poznat još u rimskom pravu. Njegovo je postojanje opravdavano potrebom da se određene faktične situacije koje traju duže vrijeme, uz ispunjenje određenih pretpostavki, usklade s pravom.

Osnovno obilježje tog (klasičnog) instituta ogleda se u činjenici da se njime stvarno, faktično stanje pretvara u pravno. Institut dosjelosti u funkciji je jednog od bitnih elemenata prava – pravne sigurnosti koja zahtijeva da se nakon proteka određenog vremena (uz zakonom propisane pretpostavke) činjenično stanje pretvori u pravno. Nesklad između činjeničnog stanja (posjeda) i prava dovodi do pravne nesigurnosti i bitno otežava pravni promet zbog neizvjesnosti u pogledu nositelja prava vlasništva na određenoj stvari.

Dosjelost je jedan od originarnih načina stjecanja stvarnih prava što znači da stjecatelj svoje pravo ne zasniva na pravu prethodnika. Posjednik izvorno – originarno stječe ono što je do tada posjedovao kroz zakonom propisano vrijeme.

Institut dosjelosti preuzet je u Zakon o vlasništvu iz Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91.), pri čemu je zakonodavac u određenoj mjeri slijedio i pravna pravila Općeg građanskog zakonika (OGZ-a) koja se odnose na stjecanje prava vlasništva dosjelošću. Uvažavajući činjenicu da je nepovredivost vlasništva jedna od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske, te da dosjelost dovodi do značajnih promjena u pravnom statusu određene stvari, zakonodavac je propisao niz pretpostavki za stjecanje prava vlasništva dosjelošću. Tako stjecanje prava vlasništva nekretnine dosjelošću nije moguće bez (barem) poštenog samostalnog posjeda kroz neprekidno razdoblje od najmanje deset godina.

Osvrćući se na predlagateljevu tvrdnju da je dosjelost, kao način stjecanja prava vlasništva, u suprotnosti s Ustavom zajamčenom nepovredivošću prava vlasništva (ranijeg vlasnika), valja ponoviti da kod tog načina stjecanja prava vlasništva, stjecatelj ne izvodi svoje pravo iz prava prethodnika, već izvorno – originarno stječe ono što je do tada posjedovao kroz zakonom propisano vrijeme. Institut dosjelosti uvažava načelo da pravo vlasništva ne prestaje nevršenjem, te da raniji vlasnik ne gubi pravo uslijed nevršenja, već zato što je novi stjecatelj originarno stekao vlasništvo, a na istoj stvari ne mogu istodobno postojati dva isključiva vlasnika.

Pored toga, valja istaknuti da vlasnik stvari ima na raspolaganju različite mehanizme zaštite svog prava vlasništva čije korištenje može spriječiti stjecanje prava vlasništva na njegovoj stvari od strane novog stjecatelja. Stjecanje prava vlasništva dosjelošću moguće je samo u slučaju ispunjenja svih pretpostavki propisanih za takvo stjecanje. Za ilustraciju navedenog može se navesti činjenica da podizanje tužbe odnosno poduzimanje neke druge pravne radnje pred sudom ili drugim nadležnim tijelom radi ostvarivanja prava vlasništva može dovesti do prekida dosjelosti (u smislu članka 160. stavka 6. Zakona o vlasništvu u vezi s člankom 241. Zakona o obveznim odnosima, »Narodne novine« broj 35/05. i 41/08.). Osim toga, odredbe o zastoju dosjelosti prekidaju rok dosjedanja odnosno onemogućavaju stjecanje prava vlasništva dosjelošću u određenim situacijama.

Ocjenjujući osnovanost predlagateljevih navoda da osporene odredbe omogućavaju stjecanje prava vlasništva na način suprotan Ustavom utvrđenoj nepovredivosti vlasništva odnosno ustavnom jamstvu prava vlasništva ranijeg vlasnika, uz sve navedeno, potrebno je ukazati i na činjenicu da je odnos ranijeg vlasnika i osobe koja je dosjelošću stekla pravo vlasništva stvari uređen člankom 129. stavkom 3. Zakona o vlasništvu koji glasi:

(3) Odnosi prijašnjega vlasnika i osoba čija su prava na odnosnoj stvari prestala zbog stjecanja prava vlasništva na temelju zakona, prosuđuju se po obveznopravnim pravilima, ako nije što posebno zakonom određeno.

Sve iznijeto upućuje na zaključak da osporene odredbe ne omogućavaju stjecanje prava vlasništva ustavno nedopuštenim oduzimanjem vlasništva dotadašnjem vlasniku, te da nisu nesuglasne s člancima 3. i 48. stavkom 1. Ustava ni s člankom 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

5. Borko Ivan Šamija iz Zagreba osporava ustavnost članka 390.a Zakona o vlasništvu koji glasi:

Članak 390.a

Trgovačko društvo kao pravni sljednik društvenog poduzeća, po završenoj pretvorbi društvenoga vlasništva, vlasnik je nekretnina koje su na dan procjene vrijednosti temeljnog kapitala u postupku pretvorbe ili privatizacije bile:

– društveno vlasništvo s pravom upravljanja, korištenja i raspolaganja društvenog poduzeća i

– koje su mogle biti predmet stjecanja prava vlasništva i

– čija je vrijednost procijenjena u kapital društva i koje su po nadležnom tijelu iskazane u kapitalu društva.

5.1. Predlagatelj smatra da je osporeni članak 390.a Zakona o vlasništvu nesuglasan s člancima 3., 14. i 48. Ustava.

Navodi kojima predlagatelj obrazlaže nesuglasnost osporenog članka s Ustavom mogu se sažeti na tvrdnju da on omogućava nenaplatno stjecanje prava vlasništva na nekretninama koje su bile u društvenom vlasništvu.

Prijedlog nije osnovan.

5.2. Osporeni članak 390.a Zakona o vlasništvu sistematiziran je u Deveti dio Zakona o vlasništvu, Glavu 4. pod nazivom Završne odredbe.

Taj je članak postao dijelom Zakona o vlasništvu 25. srpnja 2006., stupanjem na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 79/06).

5.3. Pravni poredak Republike Hrvatske ne poznaje društveno vlasništvo, već se Ustavom propisuje i jamči nepovredivost (individualnog) vlasništva koje pripada određenoj fizičkoj ili pravnoj osobi (članak 3. Ustava – nepovredivost vlasništva je, pored ostalih, jedna od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske; članak 48. stavak 1. Ustava – jamči se pravo vlasništva). Zbog toga je društveno vlasništvo – neposredno na temelju zakonskih propisa ili u različitim postupcima pretvorbe – pretvoreno u vlasništvo države, jedinica lokalne samouprave i uprave, poduzeća, ustanova i drugih fizičkih i pravnih osoba.

Člancima sadržanim u Devetom dijelu Zakona o vlasništvu, zakonodavac je, sukladno ustavnoj obvezi usklađivanja zakona s Ustavom Republike Hrvatske i ustavnom ovlaštenju da samostalno odlučuje o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj u skladu s Ustavom i zakonom (članak 2. stavak 4. alineja 1. Ustava) izvršio pretvorbu društvenog vlasništva u pravo vlasništva s određenim, odnosno odredivim titularom. Pri tome zakonodavac uživa slobodu odabira modela i uvjeta pod kojima će se pretvorba provesti.

5.4. U Konačnom prijedlogu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima, P.Z. br. 390., sadržani su razlozi zbog kojih je predložena dopuna Zakona o vlasništvu osporenim člankom 390.a.

U točki I. Konačnog prijedloga Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima, pod naslovom »Razlozi zbog kojih se Zakon donosi i osnovna pitanja koja se Zakonom uređuju« navedeno je:

»Zakon o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine«, broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00. i 114/01. – u daljnjem tekstu ZV) je, kao opći zakon, izvršio ukupnu pretvorbu svih nekretnina koje su u vrijeme stupanja na snagu toga Zakona još uvijek bile u društvenom vlasništvu, dakle, pretvorbu prava upravljanja, korištenja i raspolaganja u pravo vlasništva pravnog sljednika dotadašnjeg ovlaštenika tih prava. Međutim, ovaj Zakon glede pretvorbe društvenih sredstava bivših društvenih poduzeća ne sadrži pozitivnu definiciju. Naime, odredbe članka 390. ZV-a propisuju da se opće odredbe toga Zakona o pretvorbi prava upravljanja, korištenja i raspolaganja u pravo vlasništva ne odnose na stvari na kojima su pravo upravljanja, korištenja i raspolaganja imale bivše društvene i društveno političke organizacije, na stvari koje nisu unesene u društveni kapital pravnih osoba u postupku pretvorbe na temelju zakona koji uređuju pretvorbu društvenih poduzeća, te na stvari pravnih osoba u društvenom vlasništvu sa sjedištem na prije okupiranom, a sada oslobođenom teritoriju Republike Hrvatske, kao i da će se pretvorba prava upravljanja, korištenja i raspolaganja ovih stvari urediti posebnim zakonom.

(...)

Posebni zakoni koji uređuju pitanje pretvorbe i privatizacije bivših društvenih poduzeća – Zakon o pretvorbi društvenih poduzeća (»Narodne novine«, broj 19/91., 83/91., 84/92., 94/93., 2/94., 9/95., 21/96. i 118/99.) i Zakon o privatizaciji (»Narodne novine«, broj 21/96., 71/97., 16/98. i 73/00.) (...) ne propisuju na kojim stvarima trgovačka društva kao pravni sljednici bivših društvenih poduzeća stječu pravo vlasništva.

(...) dvojbe glede objekta stjecanja prava vlasništva za korist trgovačkog društva nakon završene pretvorbe vlasništva dijelom otklanja članak 42. Zakona o privatizaciji (»Narodne novine«, broj 21/96., 71/96., 16/98., i 73/00.) u kome se navodi da se donosi rješenje kojim se utvrđuju nekretnine koje su procijenjene u vrijednosti društvenog kapitala u postupku pretvorbe, a za potrebe upisa nekretnina u zemljišne knjige. Međutim, ni to rješenje u smislu toga zakona nije tabularna isprava. (...)

Ovakvo rješenje i prethodne interpretacije zakona ne daju pravnu sigurnost i odgovor, na čemu je to trgovačko društvo steklo vlasništvo kao pravni sljednik društvenog poduzeća.

Slijedom toga, potrebno je postojeću negativnu definiciju otkloniti (...)

5.5. Suglasnost Zakona o vlasništvu s Ustavom već je bila predmetom razmatranja Ustavnog suda. Naime, rješenjem broj: U-I-943/96 i dr. od 8. srpnja 1999. (»Narodne novine« broj 80/99.), Ustavni sud je, između ostalog, razmotrio i prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima u cijelosti i taj prijedlog nije prihvatio.

Ocjena ustavnosti članaka 359., 360., 361., 362., 363., 364. i 365. Zakona o vlasništvu kojima je cjelovito uređena pretvorba nekretnina koje su u vrijeme stupanja na snagu tog Zakona još uvijek bile u društvenom vlasništvu bila je predmet ispitivanja u predmetu broj: U-I-311/2000 u kojemu također nije prihvaćen prijedlog.

5.6. Člankom 7. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o vlasništvu, koji je stupio na snagu 25. srpnja 2006., dopunjen je Zakon o vlasništvu osporenim člankom 390.a. Tim su člankom propisane pretpostavke pod kojima trgovačka društva, kao pravni sljednici ranijih društvenih poduzeća, po završenoj pretvorbi društvenog vlasništva postaju vlasnicima nekretnina na kojima su njihovi pravni prednici bili nositelji prava upravljanja, korištenja i raspolaganja. Iz navedenog jasno proizlazi da osporenim člankom Zakona o vlasništvu nije izvršena pretvorba prava upravljanja, korištenja i raspolaganja nekretnina društvenih pravnih osoba, kako to shvaća predlagatelj, jer je pretvorba učinjena ranije (drugim propisima). Osporenim člankom samo je popunjena pravna praznina u pogledu objekta stjecanja prava vlasništva u korist pravnog sljednika bivših društvenih poduzeća.

Slijedom iznijetog, smatrajući neupitnim pravo zakonodavca da odabere model i propiše pretpostavke za pretvorbu prava upravljanja, korištenja i raspolaganja nekretnina društvenih pravnih osoba, Ustavni sud smatra da osporeni članak 390.a Zakona o vlasništvu nije nesuglasan s Ustavom.

6. Stoga je, na temelju članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, riješeno kao u točki I. izreke.

Objava rješenja (točka II. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-I-2305/2006

U-I-418/2007

U-I-5481/2008

Zagreb, 24. ožujka 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Rješenje, NN 46/2010-1175