## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1413/2000 od 17. ožujka 2004.

### NN 38/2004 (24.3.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1413/2000 od 17. ožujka 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

955

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u postupku
pokrenutom ustavnom tužbom mldb. N. M. iz B. V., kojeg zastupa otac i z.z. D.
M., a kojeg zastupa punomoćnik D. P., odvjetnik iz K., na sjednici održanoj 17.
ožujka 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukida se presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-5242/1998-4 od 15.
lipnja 2000. godine

III.
Predmet se vraća Upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak i
odlučivanje.

IV. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske
broj: Us-5242/1998-4 od 15. lipnja 2000. godine. Tom je presudom odbijena
podnositeljeva tužba podnesena protiv rješenja tuženog Ministarstva hrvatskih
branitelja iz Do­movinskog rata klasa: 563-02/98-02/124, urbroj: 519-05-4-98-2
od 8. travnja 1998. godine.

Drugostupanjskim rješenjem upravnog tijela, u
postupku revizije, a temeljem ovlaštenja propisanog člankom 82. i u roku
propisanom člankom 83. Zakona o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata
(»Narodne novine«, broj 86/92-pročišćeni tekst, 58/93, 2/94, 76/94 i 108/95, u
daljnjem tekstu: Zakon), poništeno je rje­šenje Ureda za rad, zdravstvo i
socijalnu skrb, Ispostave Duga Resa, klasa: UP/I-563-02/97-01/24, urbroj:
2133-02/2-97-4 od 29. prosinca 1997. godine, kojim je podnositelju priznato
svojstvo civilnog invalida Domovinskog rata VI. grupe sa 60% invalidnosti,
privremeno do 31. siječnja 1999. godine.

Istim je rješenjem drugostupanjsko tijelo samo
riješilo stvar i u drugoj točki izreke odbilo podnositeljev zahtjev za priznavanje
svojstva civilnog invalida rata.

2. Podnositelj smatra da mu je osporenom presudom
Upravnog suda Republike Hrvatske povrijeđeno ustavno pravo propisano člankom
14. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske, kojim je zajamčena jednakost svih
pred zakonom.

Povredu ustavnog prava na jednakost pred zakonom
podnositelj obrazlaže sljedećim tvrdnjama:

– Upravni sud Republike Hrvatske pogrešno je u
osporenoj presudi primijenio članak 74. Zakona, koji u slučaju podnositelja
nije mjerodavan, jer podnositelj za vrijeme zarobljavanja od strane pripadnika
Jugoslavenske narodne armije nije zadobio ranu, povredu ili ozljedu, kao što to
pogrešno utvrđuje Upravni sud. U njegovom je slučaju došlo do pojave bolesti
PTSD, koja je utvrđena nalazom i mišljenjem prvostupanjskoga liječničkog
povjerenstva broj: 1691/97, s oštećenjem organizma od 60% privremeno do 31.
siječnja 1999. godine, a koja je nastala kao posljedica psihičke traume koju je
doživio prilikom zarobljavanja i za vrijeme zatočeništva u dane 4. do 5.
studenoga 1991. godine;

– Upravni sud Republike Hrvatske pogrešno je utvrdio
da je zahtjev za priznavanje svojstva civilnog invalida rata podnesen izvan
roka propisanog člankom 77. Zakona. Podnositelj ističe da je zahtjev predao 17.
studenoga 1997. godine, to jest u roku od pet (5) godina od prestanka
neprijateljstava i da smatra pogrešnim računanje roka od dana nastupa događaja,
kao što je to u svojoj presudi učinio Upravni sud.

Podnositelj na kraju zaključuje da je pogrešnom
primjenom materijalnog prava Upravni sud propustio provesti pravilnu kontrolu
zakonitosti osporenog upravnog akta, zbog čega trpi neposredne štetne
posljedice, jer je pogrešnim sudskim presuđenjem ostao bez priznatog statusa
civilnog invalida rata i bez prava koja se uz taj status vezuju. Time mu je povrijeđeno
i ustavno pravo na jednakost pred zakonom. Stoga podnositelj predlaže da
Ustavni sud usvoji njegovu ustavnu tužbu, ukine osporenu odluku Upravnog suda i
predmet vrati istom sudu na ponovni postupak i odlučivanje.

*Ustavna tužba je osnovana*

3. Iz spisa predmeta razvidno je sljedeće:

– mldb. podnositelj rođen je 21. svibnja 1987.
godine, a u dane 4. do 5. studenoga 1991. godine, u dobi od 4,5 godine, bio je
zarobljen zajedno sa svojom sestrom, majkom, djedom i bakom, od strane
pripadnika Jugoslavenske narodne armije, o čemu postoji Potvrda Ministarstva
unutarnjih poslova, Policijske uprave karlovačke, II. policijske postaje Duga
Resa od 29. prosinca 1997.;

– zahtjev za priznavanje svojstva civilnog invalida
rata za­konski zastupnik mldb. podnositelja podnio je nadležnom tijelu 17.
studenoga 1997. godine, zbog psihičkih problema koji su se kod podnositelja
pojavili kao posljedica navedenog zarobljavanja;

– prvostupanjsko tijelo je mldb. podnositelju
priznalo svojstvo civilnog invalida rata, temeljem pribavljenog nalaza i
mišljenja Prvostupanjskog liječničkog povjerenstva, broj: 1691/97 od 3.
prosinca 1997. godine, pri čemu je utvrdilo oštećenje organizma podnositelja sa
60%, privremeno do 31. siječnja 1999. godine, zbog bolesti PTSD i Enuresis
nocturna, pozivajući se na točku 233. Liste postotaka oštećenja organizma
(»Narodne novine«, broj 62/92);

–
drugostupanjsko tijelo, u postupku revizije, poništilo je navedeno
prvostupanjsko rješenje zbog »pogrešne primjene propisa« i samo riješilo stvar
na način da je odbilo podnositeljev zahtjev za priznavanje svojstva civilnog
invalida rata. U obrazlo­ženju drugostupanjskog rješenja, nadležno upravno
tijelo navelo je da »uvidom u spis predmeta utvrđeno je da istom ne prileže
pisani dokazi u smislu članka 72. i 73. Zakona o okolnostima stradavanja
imenovanog i oštećenja organizma koje je on tada navodno dobio. Kako imenovani
nije dokazao da je stradao neposredno pod okolnostima iz članka 8. Zakona o
zaštiti vojnih i civilnih invalida rata, a niti je to vidljivo iz dokaza
priloženih u spisu, to on ne ispunjava zakonske uvjete za priznavanje svojstva
civilnog invalida rata, pa je u revizijskom postupku valjalo prvostupanjsko
rješenje poništiti i odbiti zahtjev imenovanog«;

– u
osporenoj presudi kojom je odbijena tužba podnositelja, Upravni sud Republike
Hrvatske utvrđuje da iz Potvrde Ministarstva unutarnjih poslova, Policijske
uprave karlovačke, II. policijske postaje Duga Resa od 29. prosinca 1997.
godine »nije vid­ljivo da bi mlt. tužitelj tada zadobio ranu ili ozljedu, a i
sam otac djeteta u zahtjevu za priznavanje svojstva civilnog invalida rata
navodi da prilikom zarobljavanja od strane JNA, koje je trajalo 24 sata ždjecu
nisu tukliž.« Pozivajući se na članak 74. Zakona, Upravni sud nadalje utvrđuje
da »u spisu predmeta nema takove potvrde koja bi ukazivala na ranu, ozljedu ili
povredu«;

Nadalje,
u pogledu ostvarivanja svojstva civilnog invalida rata temeljem bolesti,
Upravni sud u presudi utvrđuje da »u pred­metnom slučaju nije ispunjen uvjet iz
članka 77. Zakona o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata«, jer je »tužitelj
zahtjev za priznavanje svojstva po osnovi bolesti podnio 17. studenoga 1997., a
događaj na koji upućuje se dogodio 4/5 studenog 1991. godine, pa je zahtjev u
smislu odredbe citiranog članka 77. Zakona o zaštiti vojnih i civilnih invalida
rata postavljen izvan roka«.

4. Razmatranjem cjelokupnog spisa predmeta, analizom
navoda ustavne tužbe i obrazloženja na kojem se temelji izreka osporene presude
Upravnog suda Republike Hrvatske, Ustavni sud utvrdio je u provedenom
ustavnosudskom postupku da je podnositelju osporenom presudom povrijeđeno
ustavno pravo jednakosti pred zakonom, zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

5. Upravni sud Republike Hrvatske pogrešno je pri
provedbi kontrole zakonitosti osporenog drugostupanjskog rješenja primijenio
članak 74. Zakona, koji u stavku 1. propisuje:

»(1)
Činjenica da je rana, povreda ili ozljeda dobivena pod okolnostima iz (...)
članka 8. stavka 1. ovoga Zakona utvrđuje se samo pisanim dokaznim sredstvima«.

Iz sadržaja
navedene zakonske odredbe razvidno je da se njome uređuju pravne situacije u
kojima je podnositelj zahtjeva zadobio ranu, povredu ili ozljedu pod
okolnostima propisanim člankom 8. stavkom 1. Zakona. Člankom 8. stavkom 1.
Zakona propisano je da se civilnim invalidom rata smatra osoba kojoj je
organizam oštećen za najmanje 20% zbog rane, povrede ili ozljede koju je dobila
zlostavljanjem, odnosno lišenjem slobode od strane terorista ili pripadnika
Jugoslavenske narodne armije od 17. kolovoza 1990. godine, kao i zbog drugih
razloga koji su taksativno navedeni u točkama 2. do 5. stavka 1. članka 8.
Zakona.

Nasuprot
utvrđenju Upravnog suda, iz spisa predmeta raz­vid­no je da je za pravnu
situaciju podnositelja mjerodavan članak 8. stavak 2. Zakona, koji propisuje:

»(2)
Civilni invalid je i osoba kojoj je organizam oštećen za najmanje 60% zbog
bolesti, a bolest je, pogoršanje bolesti, odnosno pojava bolesti neposredna
posljedica zlostavljanja, odnosno lišenja slobode od strane terorista ili
pripadnika Jugoslavenske narodne armije od 17. kolovoza 1990.«.

Sukladno navedenom, Ustavni sud utvrđuje da je
presuda Upravnog suda u tom dijelu zasnovana na pogrešnoj primjeni materijalnog
zakona, zbog čega je podnositelju povrijeđeno ustav­no pravo na jednakost pred
zakonom, propisano člankom 14. stavkom 2. Ustava.

6. Nadalje, Upravni sud odbio je tužbu podnositelja
kao neosnovanu utvrdivši da je zakonski zastupnik mldb. podnositelja podnio,
zbog bolesti djeteta, zahtjev da mu se prizna status civil­nog invalida rata
izvan roka propisanog člankom 77. stavkom 1. Zakona.

Utvrđenje da je podnositeljev zahtjev za priznavanje
svojstva civilnog invalida rata temeljem bolesti »postavljen izvan roka« prvi
put je sadržana u osporenoj presudi Upravnog suda. Takvo utvrđenje nije sadržano
ni u prvostupanjskom ni u drugostupanjskom rješenju nadležnih upravnih tijela.

Upravni sud u osporenoj presudi nije obrazložio
razloge na kojima temelji svoje utvrđenje da je zahtjev za priznavanje svojstva
civilnog invalida rata u konkretnom slučaju podnesen izvan zakonskog roka. U
tom je dijelu obrazloženje presude Upravnog suda u cijelosti nejasno i
nepotpuno. Iz obrazloženja, prema kojem je »tužitelj zahtjev za priznavanje
svojstva po osnovi bolesti podnio 17. studenoga 1997., a događaj na koji upućuje
se dogodio 4/5 studenoga 1991. godine, pa je zahtjev u smislu odredbe citiranog
članka 77. Zakona o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata postavljen izvan
roka«, moglo bi se zaključiti da je Upravni sud rok za podnošenje zahtjeva
računao od dana u kojem se zbio događaj (zarobljavanje podnositelja), to jest
od 5. studenoga 1991. godine, za koje postupanje Upravni sud nije imao pravnu
osnovu ni u jednoj odredbi Zakona.

Članak 77. stavak 1. Zakona propisuje:

»Zahtjev za priznavanje svojstva (...) civilnog
invalida po osnovi oštećenja organizma nastaloga zbog bolesti dobivene, odnosno
pogoršane ili ispoljene pod okolnostima iz (...) članka 8. stavka 2. ovoga
Zakona može se podnijeti nakon prestanka sudjelovanja u obrani Republike
Hrvatske, otpuštanja iz oružanih snaga, odnosno prestanka neprijateljstava, a
najkasnije u roku od pet godina od dana prestanka sudjelovanja u obrani
Republike Hrvatske, otpuštanja iz oružanih snaga, odnosno prestanka
neprijateljstava«.

Uvažavajući činjenicu da je u doba zarobljavanja
(studeni 1991.) podnositelj imao 4,5 godine, rok za podnošenje zahtjeva u
njegovom slučaju nikako se ne bi mogao računati od dana »prestanka sudjelovanja
u obrani Republike Hrvatske«, odnosno od dana »otpuštanja iz oružanih snaga«.
Prema tome, jedini mjero­dav­ni zakonski rok za podnošenje zahtjeva u
konkretnoj pravnoj situaciji jest rok koji je počeo teći »nakon prestanka
neprijateljstava«, odnosno »najkasnije u roku od pet godina od dana prestanka
neprijateljstava«.

U osporenoj presudi Upravnog suda taj se zakonski rok
uopće ne spominje, niti se iz sadržaja obrazloženja osporene presude može
zaključiti da je Upravni sud na bilo koji način uzeo u obzir taj rok kao osnovu
za svoju ocjenu da je »zahtjev u smislu odredbe citiranog članka 77. Zakona o
zaštiti vojnih i civilnih invalida rata postavljen izvan roka«.

U
odnosu na računanje roka koji počinje teći »nakon prestanka neprijateljstava«,
odnosno »najkasnije u roku od pet godina od dana prestanka neprijateljstava«,
Ustavni sud napominje da Zakon ne propisuje datum koji bi se u smislu tog
zakona smatrao danom prestanka neprijateljstava. Ustavni sud utvrđuje, međutim,
da Upravni sud Republike Hrvatske u ponovljenom postupku treba uzeti u obzir
odredbu članka 2. stavka 1. Zakona o pravima hrvatskih branitelja iz
Domovinskog rata (»Narodne novine«, broj 108/96), koja u vezi određivanja
statusa hrvatskog branitelja Domovinskog rata određuje razdoblje u kojem je u
Republici Hrvatskoj trajala obrana neovisnosti, teritorijalne cjelovitosti,
odnosno suvereniteta države (30. svibnja 1990. do 30. lipnja 1996.).

Sukladno prethodnim navodima, Ustavni sud je osporenu
presudu Upravnog suda Republike Hrvatske ocijenio proizvoljnom u dijelu u kojem
se odbija tužba podnositelja kao neosnovana iz razloga što je zahtjev za priznavanje
statusa civilnog invalida rata »postavljen izvan roka«. Stoga je podnositelju i
po toj osnovi povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom, propisano
člankom 14. stavkom 2. Ustava.

7.
Konačno, upravni spor vodi se ne samo radi osiguranja sudske zaštite prava
građana i pravnih osoba, nego i radi osiguranja objektivne zakonitosti, zbog
čega se i određuje kao spor o zakonitosti upravnog akta.

U
obrazloženju osporene presude, Upravni sud Republike Hrvatske uopće se nije
osvrnuo na razloge zbog kojih je drugostupanjsko upravno tijelo poništilo
prvostupanjsko rješenje i riješilo da se odbija podnositeljev zahtjev za
priznavanje svojstva civilnog invalida rata, a koji glase: »Uvidom u spis
predmeta utvrđeno je da istom ne prileže pisani dokazi u smislu članka 72. i
73. Zakona o okolnostima stradavanja imenovanog i oštećenja organizma koje je
on tada navodno dobio. Kako imenovani nije dokazao da je stradao neposredno pod
okolnostima iz članka 8. Zakona o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata, a niti
je to vidljivo iz dokaza priloženih u spisu, to on ne ispunjava zakonske uvjete
za priznavanje svojstva civilnog invalida rata, pa je u revizijskom postupku
valjalo prvostupanjsko rješenje poništiti i odbiti zahtjev imenovanog«.

Upravni
sud je u ponovljenom postupku dužan provesti svestranu kontrolu zakonitosti
drugostupanjskog rješenja nadležnog upravnog tijela, uzimajući u obzir navedene
razloge zbog kojih je ono poništilo prvostupanjsko rješenje i riješilo da se
odbija podnositeljev zahtjev za priznavanje svojstva civilnog invalida rata.
Pri tome se posebna pažnja treba usmjeriti na navode drugostupanjskog tijela o
»stradavanju imenovanog i oštećenju organizma koje je on tada (1991.) navodno
dobio«, imajući u vidu činjenicu da se na podnositelja primjenjuje isključivo
članak 8. stavak 2. Zakona, koji ne uređuje pravne situacije oštećenja
organizma vezane uz rane, povrede ili ozljede, već pravne situacije vezane uz
pojavu bolesti kao neposrednu posljedicu lišenja slobode od strane pripadnika
Jugoslavenske narodne armije od 17. kolovoza 1990. godine.

Konačno, pri provedbi kontrole zakonitosti primjene
članka 75. Zakona (nadležno drugostupanjsko upravno tijelo poziva se na članak
73. Zakona, ne uvažavajući njegove naknadne izmjene i dopune), Upravni sud
dužan je uvažiti i ustaljeno stajalište Ustav­nog suda prema kojem eventualni
propusti roditelja, kao zakonskih zastupnika, u postupcima ostvarivanja prava
djece ne smiju ići na štetu prava maloljetnika. Navedeno stajalište Ustavni sud
je izrazio u više svojih odluka (primjerice, u odluci broj: U-III-456/1994 od
1. lipnja 1995. godine).

8.
Slijedom navedenoga, a temeljem odredbi članaka 73. i 74. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst), odlučeno je kao u izreci.

9.Odluka
o objavi temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske.

Broj:
U-III-1413/2000
Zagreb, 17. ožujka 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 38/2004-955