## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-10643/2007-4 od 15. rujna 2010.

### NN 126/2010 (12.11.2010.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-10643/2007-4 od 15. rujna 2010.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3284

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca mr. sc. Marije Kriletić kao predsjednice vijeća, Borisa Markovića i Lidije Rostaš-Beroš kao članova vijeća, te sudske savjetnice Sande Jeromele Kurick kao zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Promet d.o.o. iz Makarske, zastupanog po predsjedniku Uprave Vice Barbiru, a ovaj po odvjetniku Petru Barbiru iz Vrgorca, Croatia Zadar-Line d.d. u stečaju, zastupanog po stečajnom upravitelju Frane Zvonimiru Negro i Larus d.o.o. iz Zadra, zastupanog po članu Uprave Branku Katiću, oba zastupana po odvjetniku Ozrenu Tatarcu iz Zagreba, Autoprometno poduzeće d.d. iz Požege, zastupano po predsjedniku Uprave Ivanu Križanoviću, Autotransport d.d. iz Šibenika, zastupan po direktoru Vitomiru Jendričko, i Autopoduzeće Imotski d.d. u stečaju, zastupanog po stečajnom upravitelju Ivanu Šteko, a ovaj po odvjetniku Novici Đereku iz Imotskog, protiv rješenja tuženog Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, klasa: UP/I-030-02/2006-01/39, urbroj: 580-02-07-62-152 od 24. rujna 2007., radi tržišnog natjecanja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 15. rujna 2010.,

presudio je

Tužbe se odbijaju.

Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženog tijela u točki I. izreke rješenja utvrđeno je da su 14 prijevoznika, među kojima su i tužitelji, izričitim dogovorom odnosno usklađenim djelovanjem izravno utvrdili prodajne cijene autobusnih karata s njihovom istovremenom primjenom, počevši od 1. srpnja 2006., te time sklopili zabranjeni sporazum s ciljem odnosno posljedicom sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu obavljanja javnog linijskog prijevoza putnika autobusima u unutarnjem cestovnom prometu i to na linijama Zagreb – Split i Split-Zagreb i Zagreb –
Šibenik i Šibenik – Zagreb.

U točki II. izreke rješenja navedeni Sporazum utvrđen je ništavim.

U točki III. izreke rješenja utvrđeno je da je odredba članka 11. Ugovora o obavljanju međužupanijskog prijevoza putnika u linijskom prometu, sklopljenog dana 10. travnja 2006. između poduzetnika Čazmatrans d.o.o. sa sjedištem u Čazmi i poduzetnika Autobusni promet d.d. sa sjedištem u Varaždinu, te poduzetnika pod njegovom kontrolom Croatia bus d.d. sa sjedištem u Zagrebu, Autotransport d.d. sa sjedištem u Šibeniku, Croag d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu, zabranjeni sporazum u smislu Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i točkom IV. izreke osporenog rješenja proglašena je ništavom navedena odredba članka 11. Ugovora.

Točkom V. izreke rješenja utvrđeno je da poduzetnici Korčula bus d.o.o iz Korčule, Croag d.o.o. iz Zagreba i Autoprijevoz Lika d.o.o. iz Gospića nisu sklopili zabranjeni sporazum opisan u izreci I. i II. rješenja.

Točkom VI. I VII. izreke rješenja utvrđeno je da rješenje ne podliježe naplatu upravne pristojbe i da će biti objavljeno u »Narodnim novinama«.

Protiv pobijanog rješenja od 24. rujna 2007. tužbe su podnijeli slijedeći tužitelji: Promet d.o.o. iz Makarske, koja tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-10643/2007, Autopoduzeće Imotski d.d. u stečaju, koja tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-11226/2007, Autoprometno poduzeće d.d. iz Požege, koja tužba je zaprimljena pod brojem Us-10710/2007, Croatia Zadar-Line d.d. u stečaju, koja tužba je zaprimljena pod brojem Us-10644/2007, Larus d.o.o. iz Zadra, koja tužba je zaprimljena pod brojem Us-10645/2007 i Autotransport d.d. iz Šibenika, koja tužba je zaprimljena pod brojem Us-11156/2007. Kako su u konkretnom slučaju sve navedene tužbe podnijete protiv istog upravnog akta u istoj upravnoj stvari, to je Sud odlučio temeljem ovlaštenja iz članka 60. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91, 9/92 i 77/92) a sukladno odredbi članka 313. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91, 9/92, 112/99, 88/01, 117/03, 84/08 i 123/08) spojiti navedene predmete radi zajedničkog razmatranja i donijeti presudu pod brojem Us-10643/2007.

Tužitelj Promet d.o.o. u tužbi kojom osporava zakonitost pobijanog rješenja ističe da spisu predmeta ne prileži niti jedan dokaz koji bi upućivao na zaključak da je tužitelj s ostalim prijevoznicima sklopio bilo kakav sporazum o usklađivanju cijena na liniji Split-Zagreb-Split, kao i da među prijevoznicima nema nikakvog sporazuma, dogovora, pisanog ugovora i tome slično. Navodi da su cijene usluga prijevoza slične jer navedeni prijevoznici imaju identične troškove u pogledu nabavne cijene autobusa, plaće i dnevnice vozača, cijene goriva, cijene maziva i ulja, cijene dijelova i visine provizije za prodane karte na kolodvorima, troškove peronizacije na kolodvorima i visine cestarine. Cijena usluga koje naplaćuje u cijelosti pokrivaju njegove troškove prijevoza, druge troškove i planiranu dobit koju kao trgovačko društvo ostvaruje na tržištu. Stoga tužitelj predlaže da se utvrdi da je predmetno rješenje ništavo i bez pravnog učinka, te da se sukladno zakonskim propisima donese novo rješenje i da mu se naknade troškovi spora.

Tužitelj Croatia Zadar-Line d.d. u stečaju u tužbi navodi da već godinama ne obavlja prijevoz putnika u cestovnom prometu, da je u stečaju i da nema prijevoznih sredstava, da je jedina sveza tužitelja i ove gospodarske djelatnosti Ugovor o kooperaciji s društvom Larus d.o.o. iz Splita, koji prijevoznik formalno u kooperaciji s tužiteljem, a faktično samostalno obavlja prijevoz putnika. Stoga navodi da nije mogao ni na koji način sudjelovati ni u čemu vezanom za tu gospodarsku djelatnost, a niti u sklapanju zabranjenog sporazuma. Smatra da se na njega primjenjuje Stečajni zakon kao lex specialis. Stoga predlaže da Sud tužbu uvaži i da poništi osporeno rješenje.

Tužitelj Larus d.o.o. iz Zadra u tužbi navodi da je nesporno povisio cijenu voznih karata početkom ljeta 2006., ali i da u poslovnoj praksi prijevoza putnika u cestovnom prometu oduvijek postoji pravilo da cijena raste krajem školske godine i pada početkom školske godine, pa je osporeno rješenje po mišljenju tužitelja promašeno u ekonomskom i pravnom smislu odnosno pogrešno i nepotpuno je utvrđeno činjenično stanje. Smatra da bi zabranjeni sporazum u smislu zakona uopće mogao nastati, tužitelj je morao obavljati istu vrstu usluge s drugim prijevoznicima odnosno voziti izravnu brzu liniju, te je morao istu vrstu usluge obaviti na identičnoj liniji, a što u konkretnom slučaju nije jer vozi liniju od mjesta do mjesta odnosno s više usputnih stanica, te se cijena određuje od mjesta do mjesta. Tužitelj nadalje ističe da se tržišni udjel svakog od poduzetnika koji djeluje na nekom mjerodavnom tržištu izračunava na temelju njegovih tržišnih udjela u proizvodnji i/ili prodaji mjerodavnog proizvoda na mjerodavnom tržištu na što ukazuje odredba članka 13. stavka 1. Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta. Stoga smatra da je tuženo tijelo uistinu uzelo u obzir ovu Uredbu, postupak u odnosu na tužitelja bio bi obustavljen budući da je tužiteljev tržišni udio neznatan. Tužitelj napominje da s obzirom na broj prijeđenih kilometara pruža najjeftiniju uslugu, te da nije promijenio cijenu kad i drugi prijevoznici koji su u međuvremenu promijenili cijenu karata i da do danas obavlja uslugu po različitoj cijeni od drugih prijevoznika. Tužitelj napominje da liniju Šibenik – Zagreb – Šibenik ne vozi niti ju je ikada vozio, pa je izreka osporenog rješenja suprotna ispravama i zapisnicima u spisu predmeta. Slijedom navedenog predlaže da Sud tužbu uvaži i poništi osporeno rješenje.

Tužitelj Autoprometno poduzeće d.d. iz Požege u tužbi osporava pobijano rješenje iz razloga propisanih odredbom članka 10. stavka 1. točke 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima i ističe da tuženo tijelo nije donijelo rješenje u ovom predmetu u roku iz članka 218. Zakona o općem upravnom postupku odnosno da je osporeno rješenje doneseno skoro godinu dana nakon pokretanja postupka. Isto tako navodi da je cijene karata na relacijama Zagreb – Split i Zagreb – Šibenik podigao sukladno dotadašnjoj praksi, dakle, pred ljetnu sezonu, a što radi skoro svake godine. Navodi da nije ni na koji način ugovorno ili vlasnički povezan niti ovisan sa prijevoznicima koji su stranke u ovom postupku, te da slobodno formira cijene prijevoza bez vanjskih utjecaja, a što je iznio u očitovanju Agenciji od 4. prosinca 2006. godine i matematički obrazložio cijene voznih karata. Tužitelj smatra da činjenično stanje nije pravilno utvrđeno budući da svjedok Juraj Šnidarić, predsjednik Ceha prijevoznika, Hrvatske obrtničke komore, nije saslušan, kako to navodi u osporenom rješenju Agencija, a što je razvidno iz zapisnika o usmenoj raspravi od 8. i 29. svibnja 2007. Isto tako navodi da nije uzet u obzir iskaz svjedoka Tončija Radalja, voditelja Grupacije autobusnih kolodvora, Hrvatske gospodarske komore, koji je u bitnom potvrdio da Autoprometno poduzeće d.d. nema iste cijene voznih karata kao ostali prijevoznici, već cijene voznih karata umanjuje za popuste za određene skupine putnika. Stoga smatra da iskaz navedenog svjedoka dovodi u sumnju konstataciju o zabranjenom sporazumu i dovodi mogućnost i lančane reakcije na promjenu cijena prijevoza putnika, u kom slučaju se ne može govoriti o usklađenom djelovanju jer je za svakog poduzetnika u prijevozu u vrijeme turističke sezone potencijalno opasna odluka o većoj ili nižoj cijeni od cijene svojega konkurenta. Tužitelj nadalje ističe da nije niti s jednim prijevoznikom koji je stranka u postupku u vlasničkom ili ugovornom odnosu, pa nije niti zajednički s njima utvrđivao cijene voznih karata. Također navodi da je netočna konstatacija tuženog tijela da mjerodavnom tržištu nije u navedenom vremenu pristupio novi sudionik, budući da je prijevoznik Autoprijevoz Lika d.o.o. pristupio 1. kolovoza 2006. prema dozvoli za prijevoz na liniji Zagreb – Split, a mogli su pristupiti i svi ostali prijevoznici koji bi imali interes i dozvolu za obavljanje međužupanijskog prijevoza putnika. U pogledu sudjelovanja tužitelja na mjerodavnom tržištu u zemljopisnom smislu, navodi da ne obavlja prijevoz putnika na linijama Zagreb – Split i Zagreb-Šibenik, nego na liniji Požega – Split dio koje linije su i relacije Zagreb – Split i Zagreb – Šibenik. Osim toga za razliku od ostalih prijevoznika prijevoz putnika na liniji Požega – Split svakodnevno obavlja samo u periodu od kraja lipnja do sredine rujna, a ostatak vremena samo dva dana u tjednu. Tužitelj nadalje ističe da je tuženo tijelo propustilo navesti da postoji popust na cijene voznih karata, koji znatno utječe na cijenu karte, te se osvrnulo samo na popust na povratne vozne karte koji također kod svih prijevoznika nije isti. Slijedom navedenog tužitelj smatra da je vidljivo i dokazano da ne postoji niti usklađeno djelovanje niti izričiti dogovor tužitelja s ostalim prijevoznicima o cijenama voznih karata na relaciji Zagreb – Šibenik – Split. Stoga predlaže da Sud tužbu uvaži i poništi osporeno rješenje.

Tužitelj Autotransport d.d. iz Šibenika u tužbi pobija osporeno rješenje iz razloga propisanih odredbom članka 10. stavka 1. točke 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima. Navodi da je u pretežnom vlasništvu Autobusnog prometa d.d. Varaždin, kao i poduzetnici Croatia-bus d.d. Zagreb, Croag d.o.o. Zagreb i Autopoduzeće Imotski d.o.o., te su povezana društva u smislu Zakona o trgovačkim društvima, u kojima Autobusni promet d.d. Varaždin ima većinski udio, te se u smislu odredbi Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja smatraju poduzetnicima pod kontrolom Autobusnog prometa d.d. Varaždin. S obzirom na navedeno, nesporno je da je djelovanje ovisnih društava uvjetovano djelovanjem krovnog društva koje u njihovo ime i za njihov račun zaključuje niz sporazuma i dogovora, ne samo u svezi određivanja i usklađivanja cijena na tržištu, pa stoga tužitelj nije ničim utjecao na politiku cijena na predmetnim relacijama u međugradskom prometu niti je potpisao bilo kakav sporazum u tom smislu. Stoga smatra da odredbe Zakona o zabranjenom sporazumu nisu primjenjive na sporazume sklopljene između povezanih poduzetnika, te je pogrešno tumačenje da su ovisni poduzetnici sklopili zabranjeni sporazum. Nadalje, navodi da je tužitelj dostavio tuženom tijelu kalkulaciju cijena prijevoza iz koje je vidljivo da takva kalkulacija nalaže primjenu većih cijena od tada važećih, no zbog standarda putnika i nemogućnosti da se s takvim cijenama uđe u tržišno natjecanje s ostalim poduzetnicima, odlučeno je da se barem u okviru povezanih društava primjenjuju niže cijene. Osim toga ne postoji usklađeno djelovanje poduzetnika prilikom utvrđivanja cijena na međustanicama, pa u tom dijelu postoje značajna odstupanja. Slijedom navedenog tužitelj predlaže da Sud poništi osporeno rješenje.

Tužitelj Autopoduzeće Imotski d.d. u stečaju u tužbi također pobija osporeno rješenje iz razloga propisanih odredbom članka 10. stavka 1. točke 1. i 3. Zakona i ističe da je isto nerazumljivo i nezakonito, da se rješenjem poništava zabranjeni sporazum, a da se uopće na navodi i pobliže određuje koji je to sporazum, tko su sudionici i potpisnici tog sporazuma. Navodi da s većinom stranaka u ovom postupku nema nikakve stvarne i pravne veze, osim s onim tvrtkama s kojima ima zakonite ugovore. Netočno navodi tuženo tijelo da je konkurent s Autopoduzećem Imotski d.o.o., s kojim je sklopio Ugovor o kooperaciji, tim više što je nositelj zajedničke koncesije za određene linijske prijevoze, pa stoga imaju i iste cijene. Tužitelj predlaže da Sud tužbu uvaži i poništi osporeno rješenje.

Tuženo tijelo u odgovorima na tužbe ostaje kod razloga navedenih u obrazloženju osporenog rješenja i ističe da je temeljem članka 35. stavka 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, u skladu s člankom 70. stavkom 2. Sporazuma o stabilizaciji pridruživanju pored hrvatskih propisa, izvršilo uvid u kriterije prava Europske zajednice i primjere iz prakse europskog sudovanja. Iz analize europske prakse proizlazi da zabranjeni sporazumi uključuju i zajednički dogovor o iznosu na koji se cijene usklađuju odnosno iznosu poskupljenja i vremenu povećanja cijena.

U odnosu na tužbene navode tužitelja Promet d.o.o. glede cijene predmetnih karata, tuženo tijelo navodi kako je forma sporazuma nevažna jer postojanje identičnih cijena i vremenska usklađenost njihova objavljivanja i primjena ukazuje na zajedničku namjeru stranaka da se ponašaju na tržištu na određen, usklađen način. Osim toga tužitelj je s ostalim prijevoznicima utvrdio jedinstvenu cijenu karata unatoč činjenici da prijevoznici na spornim linijama prelaze različite udaljenosti, imaju različitu kvalitetu usluge prijevoza i opskrbljuju se kod raznih dobavljača i po različitim cijenama. Tuženo tijelo ističe kako cijena mora biti odraz stvarnih troškova poslovanja poduzetnika, a ne rezultat dogovora odnosno usklađenog djelovanja.

U odnosu na tužbene navode tužitelja Autoprometno poduzeće d.d. glede donošenja rješenja u roku, navodi da je sukladno članku 56. stavku 4. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, Agencija donijela osporeno rješenje u roku od četiri mjeseca od dana utvrđivanja svih činjenica odlučujućih za donošenje konačnog rješenja. Glede saslušanja svjedoka Jurja Šnidarića u postupku, tuženo tijelo navodi da se radi o omašci u tekstu obrazloženja, te da je sukladno načelu materijalne istine i načelu ekonomičnosti, odustao od saslušanja navedenog svjedoka i dovršio ispitni postupak, budući da je iz ukupnosti izvedenih dokaza nesporno utvrđeno da je tužitelj sa još 13 autobusnih prijevoznika ispunio biće dijela opisano u članku 9. Zakona. Navedena omaška u tekstu obrazloženja ispravljena je zaključkom od 12. prosinca 2007.

Slijedom navedenog tuženo tijelo predlaže da Sud tužbe odbije kao neosnovane.

Tužbe nisu osnovane.

Ocjenjujući zakonitost osporenog rješenja Sud nalazi da je tuženo tijelo u pravilno provedenom postupku točno i potpuno utvrdilo činjenično stanje, te nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Prema odredbi članka 9. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine« broj 122/03) propisano je da su zabranjeni sporazumi između poduzetnika, ugovori, pojedine odredbe ugovora, izričiti ili prešutni dogovori, usklađeno djelovanje, odluke udruženja poduzetnika koji kao cilj ili posljedicu imaju sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, a naročito oni kojima se: 1. izravno ili neizravno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene, odnosno drugi trgovinski uvjeti, 2. ograničava ili nadzire proizvodnja, tržišta, tehnološki razvoj ili ulaganje, 3. dijele tržišta ili izvori nabave, 4. primjenjuju nejednaki uvjeti na istovrsne poslove s različitim poduzetnicima, čime ih se dovodi u nepovoljniji položaj u odnosu na konkurenciju i 5. uvjetuje sklapanje ugovora prihvaćanjem od drugih ugovornih stranaka dodatnih obveza, koje po svojoj prirodi ili običajima u trgovini nisu u vezi s predmetom tih ugovora.

Stavkom 2. istog članka Zakona propisano je da sporazumi kojima se sprječava, ograničava ili narušava tržišno natjecanje u smislu stavka 1. ovog članka, a ne mogu se izuzeti u smislu članka 10. ovog Zakona, ništavi su.

U tijeku postupka tuženo tijelo izvršilo je uvid u cjenike dostavljene od strane Autobusnog kolodvora Zagreb i sa službenih Internet stranica Autobusnog kolodvora i utvrdilo da svi poduzetnici koji pružaju usluge autobusnog prijevoza na linijama Zagreb – Split i Split – Zagreb obavljaju prijevoz putnika po jedinstvenoj cijeni od 150,00 kn, a na linijama Zagreb – Šibenik i Šibenik-Zagreb po jedinstvenoj cijeni od 138,00 kn i to s istovremenom primjenom počevši od 1. srpnja 2006. Osim toga, iz pisanog očitovanja Autobusnog kolodvora Zagreb od 21. kolovoza 2006., razvidno je da su prijevoznici u vremenskom razdoblju od 1. do 4. srpnja 2006. dostavili nove cjenike s primjenom od 1. srpnja 2006. godine.

Nadalje, zatraženo je očitovanje od prijevoznika o razlozima određivanja navedenih iznosa cijena autobusnih karata i načinu kalkulacije cijena, kao i mišljenje i dostava podataka od Ministarstva mora, turizma, prometa i razvitka, Hrvatske gospodarske komore, autobusnih kolodvora u Zagrebu, Splitu i Šibeniku, te Udruga za zaštitu potrošača. Temeljem prikupljenog zaključeno je da prijevoznici imaju različite poslovne odnose s različitim dobavljačima proizvoda i usluga (npr. goriva, osiguranja, autodijelova itd.), da postoji nedosljednost kod izračuna cijena karata odnosno da neki prijevoznici ne izrađuju kalkulacije cijena karata, te da cijene koje su bile u primjeni do 30. lipnja 2006. kretale su se u rasponu od 90,00 kn do 150,00 kn, na linijama Zagreb – Split i Split – Zagreb, a na linijama Zagreb – Šibenik i Šibenik – Zagreb od 120,00 kn do 138,00 kn. Dakle, cijene karata na navedenim linijama do 30.lipnja 2006., nisu bile jedinstvene i prijevoznici su slobodno, na različite načine, određivali cijene karata. Osim toga pribavljeni su i podaci o voznom redu za linije Zagreb – Split i Zagreb – Šibenik, te je utvrđeno da prijevoznici pružajući usluge prijevoza na navedenim linijama prijelaze različite udaljenosti, da su trajanja putovanja različita, kao i broj zaustavljanja.

Temeljem svih provedenih dokaza, ocjenom svakog dokaza pojedinačno i svih dokaza zajedno, tuženo tijelo zaključilo je da pravna i ekonomska analiza nesporno potvrđuje da su prijevoznici Promet d.o.o. iz Makarske, Croatia Zadar-Line d.d. u stečaju, Larus d.o.o. iz Zadra, Autoprometno poduzeće d.d. iz Požege, Autotransport d.d. iz Šibenika, Autopoduzeće Imotski d.d. u stečaju, Autopoduzeće Imotski d.o.o. iz Zagreba, Autobusni promet d.d. iz Varaždina, Autotransport Karlovac d.d. iz Karlovca, Croatia bus d.d. iz Zagreba, Čazmatrans-prijevoz d.o.o. iz Čazme, Denibus d.o.o. iz Zmijavaca, Larus d.o.o. iz Zagreba, Samoborček d.o.o. iz Samobora i Vojvodić promet iz Blata, suprotno dotadašnjoj praksi i trenutnoj praksi na drugim linijama u Republici Hrvatskoj, unaprijed uskladili cijene autobusnih karata u jednom smjeru na navedenim linijama i prijavili ih autobusnim kolodvorima u kratkom razdoblju od svega nekoliko dana, počevši s istovremenom primjenom od 1. srpnja 2006. godine.

Stoga je ocijenjeno da se radi o zabranjenom sporazumu u smislu članka 9. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, koji ima za cilj sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu.

Prigovor tužitelja Promet d.o.o. da nema dokaza koji bi upućivao na zaključak da je tužitelj s ostalim prijevoznicima sklopio bilo kakav sporazum o usklađivanju cijena na liniji Split-Zagreb-Split, nije osnovan jer u smislu članka 9. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, forma zabranjenog sporazuma nije od utjecaja budući da se može raditi o izričitim ili prešutnim dogovorima odnosno usklađenom djelovanju između poduzetnika, koji kao cilj ili posljedicu imaju sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu. S druge strane činjenice postojanja identičnih cijena, vremenske usklađenosti njihova objavljivanja i primjene ukazuje na zajedničku namjeru prijevoznika da se ponašaju na tržištu na usklađen način, unatoč tome što prijevoznici na spornim linijama prelaze različite udaljenosti, imaju različitu kvalitetu usluge prijevoza i opskrbljuju se kod raznih dobavljača i po različitim cijenama.

U odnosu na tužbene navode tužitelja Croatia Zadar-Line d.d. u stečaju da ne obavlja prijevoz putnika u cestovnom prometu, valja reći da je navedeno isticao tužitelj u tijeku postupka, ali tuženo tijelo navelo je da bez obzira što je tužitelj u stečaju, nesporno je da je nositelj dozvole za obavljanje međužupanijskog linijskog prijevoza, da ista nije prenosiva i da usluge prijevoza može pružati samo prijevoznik kojem je izdana, u smislu odredaba Zakona o cestovnom prometu. Slijedom navedenog pravilno je utvrđeno da je tužitelj stranka predmetnog zabranjenog sporazuma, dok tužitelj za svoje navode nije pružio dokaze kojima bi doveo u sumnju utvrđeno.

Također nisu prihvaćeni prigovori tužitelja Larus d.o.o. da činjenično stanje nije pravilno utvrđeno budući da svake godine povisuje cijene u navedenom razdoblju, ali i da pruža najjeftiniji prijevoz jer ne vozi brzu liniju. Naime, iz navedenog proizlazi da nesporno tužitelj nije imao iste troškove kao i ostali prijevoznici budući da staje od mjesta do mjesta, pa navedeno samo potvrđuje da je s navedenim poduzetnicima uskladio cijene pružanja usluga prijevoza, dok poslovna praksa tužitelja nije od utjecaja u konkretnom slučaju.

Što se pak tiče tužbenog navoda tužitelja Larus d.o.o. glede neznatnosti njegovog tržišnog udjela, valja reći da je navedeno pravilno otklonilo tuženo tijelo u osporenom rješenju navodeći da dogovor o cijenama predstavlja teško ograničavanje tržišnog natjecanja, neovisno o tržišnoj snazi sudionika sporazuma pa je sklapanje takvih sporazuma zabranjeno i poduzetnicima koji imaju neznatne tržišne udjele u smislu Uredbe o sporazumima male vrijednosti.

Tužitelj Autotransport d.d. iz Šibenika u tužbi navodi da je u pretežitom vlasništvu Autobusnog prometa d.d. Varaždin, kao i poduzetnici Croatia-bus d.d. Zagreb, Croag d.o.o. Zagreb i Autopoduzeće Imotski d.o.o., te su povezana društva u smislu Zakona o trgovačkim društvima, pa sukladno članku 10. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja odredbe Zakona nisu primjenjive na sporazume sklopljene između povezanih društava. Tužitelj je u pravu kada tvrdi da se radi o povezanim društvima, međutim, u konkretnom slučaju radi se o dogovoru odnosno usklađenom djelovanju između povezanih društava i drugih poduzetnika na mjerodavnom tržištu koji predstavlja teško ograničenje tržišnog natjecanja, te se kao takav nije mogao izuzeti u smislu odredbe članka 10. Zakona.

U odnosu na tužbene navode tužitelja Autoprometno poduzeće d.d. glede donošenja rješenja u roku iz članka 218. Zakona o općem upravnom postupku, valja reći da su Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja propisani rokovi za donošenje rješenja, pa je trebalo u pogledu navedenog primijeniti odredbe Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, a ne Zakon o općem upravnom postupku. Sukladno članku 56. stavku 4. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, tuženo tijelo u odgovoru na tužbu navodi da donijelo rješenje u roku od četiri mjeseca od dana utvrđivanja svih činjenica odlučujućih za donošenje konačnog rješenja, a što je prihvatio i ovaj Sud budući da je iz spisa predmeta razvidno da je osporeno rješenje doneseno 24. rujna 2007., a usmena rasprava u postupku održana 29. svibnja 2007.

Također valja reći da je tuženo tijelo, u odnosu na navod tužitelja Autoprometno poduzeće d.d. da nije saslušan svjedok Juraj Šnidarić u postupku, u odgovoru na tužbu priznalo da se radi o omašci u tekstu obrazloženja osporenog rješenja, kao i da je sukladno načelu materijalne istine i načelu ekonomičnosti, odustalo od saslušanja navedenog svjedoka i dovršilo ispitni postupak, budući da je iz ukupnosti izvedenih dokaza nesporno utvrđeno da je tužitelj s još 13 autobusnih prijevoznika ispunio biće dijela opisano u članku 9. Zakona, dok je navedena omaška u tekstu obrazloženja ispravljena zaključkom od 12. prosinca 2007. Slijedom navedenog prema ocjeni Suda navedena omaška nije od utjecaja od utjecaja na drugačije rješenje ove upravne stvari.

U odnosu na tužbene navode tužitelja Autopoduzeće Imotski d.d. u stečaju glede sklopljenih Ugovora o kooperaciji s Autopoduzećem Imotski d.o.o., valja reći da je isti nisu od utjecaja jer je upravo u osporenom rješenju navedeno da je izvršen uvid u sklopljene Ugovore, da takovi sporazumi nisu zabranjeni u smislu odredbi Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, pa da usuglašene cijene između prijevoznika Autopoduzeće Imotski d.d. i Autopoduzeće Imotski d.o.o. nisu bile predmetom ovog postupka.

Na temelju izloženog sukladno odredbi članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91, 9/92 i 77/92) presuđeno je kao u izreci.

Prijedlog tužitelja Promet d.o.o. za naknadom troškova spora nije osnovan jer sukladno odredbi članka 61. Zakona o upravnim sporovima svaka stranka u upravnom sporu podmiruje svoje troškove.

Objava presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 59. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Broj: Us-10643/2007-4

Zagreb, 15. rujna 2010.

Predsjednica vijeća
mr.sc. Marija Kriletić, v. r.

Presuda, NN 126/2010-3284