### NN 125/2015 (18.11.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-93/14-6 od 7. listopada 2015.

125 18.11.2015 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-93/14-6 od 7. listopada 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2392

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda mr. sc. Ivice Kujundžića, predsjednika vijeća, Eveline Čolović Tomić i Mire Kovačić, članova vijeća, te više sudske savjetnice Marine Zagorec, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatskog Telekoma d.d. iz Zagreba, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa opunomoćenica Martina Dragičević, voditeljica Odsjeka za regulatorne poslove, protiv rješenja tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije (danas: Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti), Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, klasa: UP/I-344-08/14-03/08, urbroj: 376-04-14-8 od 1. listopada 2014., uz sudjelovanje zainteresirane osobe H1 Telekom d.d. iz Splita, Put Tršćenice 10, radi rješavanja spora između operatora, u sjednici vijeća održanoj 7. listopada 2015.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje rješenja Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti iz Zagreba, klasa: UP/I-344-08/14-03/08, urbroj: 376-04-14-8 od 1. listopada 2014.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženika utvrđuje se da zainteresirana osoba (H1 Telekom d.d.) ima pravo na naknadu za zakašnjenje tužitelja (Hrvatskog Telekoma d.d.) na način detaljno određen točkom 1. izreke, time da se nalaže tužitelju da u roku od osam dana od dana primitka tog rješenja izvrši obračun naknada iz točke 1. tog rješenja i obračuna iznos isplativ zainteresiranoj osobi (točka 2. izreke) te se u preostalom dijelu zahtjev zainteresirane osobe odbija (točka 3. izreke).

Tužitelj u tužbi navodi da pobija osporeno rješenje, i to u dijelu gdje je tuženik utvrdio da zainteresirana osoba ima pravo na naknadu smatrajući da osporeno rješenje nije u skladu sa zakonom. Stoga tužitelj tužbu temelji na tri osnove: pitanju tuženikove nadležnosti i ovlasti, naknadi za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa (BSA) koji nisu u području odgovornosti tužitelja, te koje tužitelj nije mogao otkloniti zbog nemogućnosti pristupa lokaciji u vlasništvu treće strane, te pitanju da izreka osporenog rješenja nije određena. Prvenstveno smatra rješenje ništavim iz razloga jer je doneseno u stvari iz sudske nadležnosti odnosno o stvari o kojoj se ne može rješavati u upravnom postupku, opširno navodeći razloge zašto tuženik nije bio nadležan donijeti osporeno rješenje. Pri tome navodi da je predmet ovog spora isplata naknade (ugovorne kazne) za zakašnjenje o ispunjenju određenih ugovornih obveza, te da to nije obveza iz ZEK-a, već obveza iz ugovora iz Zakona o obveznim odnosima. O tužiteljevom shvaćanju osporenim rješenjem ne ostvaruje se ni jedno od regulatornih načela i ciljeva iz članka 5. ZEK-a, pa isto tako tuženik nije jasno obrazložio u kakvoj je konkretnoj vezi predmet spora između H1 i tužitelja sa spomenutim obvezama iz članka 61. ZEK-a. Također, tužitelj detaljno obrazlaže razloge iz kojih naknada za kašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa koje nisu u području odgovornosti tužitelja, naglašavajući da je tuženik nepravilno i nepotpuno utvrdio činjenično stanje jer nije primijenio relevantne odredbe Standardne ponude HT-a za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa koje definiraju obveze HT-a i H1 (operator korisnik) u situacijama kada smetnje HT ne može otkloniti jer nisu u njegovoj odgovornosti (lokacija u vlasništvu treće strane, viša sila). Smatra da Standardna ponuda predviđa da se tužitelj neće smatrati odgovornim za neispunjenje ili zakašnjenje o ispunjenju obveza iz ugovora za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa niti za povezane štete ukoliko neispunjenje ili zakašnjenje o ispunjenju nastupa iz razloga koji se smatraju višom silom. Prema mišljenju tužitelja višom silom se smatraju i događaji čiji se učinci nisu mogli predvidjeti, izbjeći ili umanjiti. Uzimajući u obzir sve navedeno, tužitelj smatra da se vrijeme unutar kojeg tužitelj ne može stupiti u kontakt s krajnjim korisnikom operatora korisnika, kao i kada krajnji korisnik alternativnog operatora ne dozvoljava pristup lokaciji odnosno kad iz navedenih razloga tehničar tužitelja ne može pristupiti krajnjoj točki mreže, ne uračunava u rok za realizaciju usluge i otklon smetnje. Nadalje, navodi da u osporenom rješenju nisu određeni niti parametri za izračunavanje iznosa koji tužitelj mora platiti po osporenom rješenju, te da iz tog razloga izreka osporenog rješenja nije određena sukladno odredbi članka 98. stavka 3. Zakona o općem upravnom postupku, a niti sukladno odredbi članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama jer se njome ne rješava spor već generira novi spor – je li tužitelj pravilno izračunao svoju obvezu.

Navodi da ako sud zauzme stajalište da pogrešna primjena materijalnog prava te formalni i procesno-pravni nedostaci nisu sami za sebe dostatni da Sud rješenje poništi ili oglasi ništavim, predlaže održavanje rasprave.

Tuženik u odgovoru na tužbu smatra tužbene navode neosnovanim, pri čemu u bitnome ističe da HT pogrešno navodi promašenost odlučivanja i da je umjesto odlučivanja o zahtjevu plaćanja ugovorne kazne za zakašnjenje u pružanju veleprodajnih usluga te otklanjanju smetnji – kvarova veleprodajnih usluga, odlučeno o osnovanosti prava na navedenu naknadu i naloženo izvršenje te da isplata naknade za zakašnjenje o ispunjenju određenih ugovornih obveza, nije obveza iz ZEK-a, već ugovora i Zakona o obveznim odnosima. Također, smatra da se u predmetnom postupku radi o sporu operatora u vezi s regulatornom obvezom pristupa i korištenjem posebnih dijelova mreže prema članku 61. ZEK-a, a koja obveza je određena HT-u na tržištima veleprodajnog širokopojasnog pristupa, tržištu veleprodajnog (fizičkog pristupa mrežnoj infrastrukturi) na fiksnoj lokaciji i tržištu pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Navodi da tužitelj u potpunosti pogrešno tumači nadležnost i isključivu nadležnost sudske odluke koju tužitelj navodi u prilog svojih tvrdnji obzirom da nisu mjerodavne za ocjenu ovog pitanja. Vezano za prigovor tužitelja da se na smetnje koje ne može otkloniti, jer nisu u području njegove odgovornosti i da se ne primjenjuju rokovi iz članka 8. točka 5.1. SPBA jer se odnosi isključivo na slučajeve kada je smetnja odgovornosti HT-a, tuženik navodi da je prema članku 25. točka 1. RUO-a koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013. razvidno da operator korisnika prije podnošenja zahtjeva za otklon kvara/smetnji HT-u mora izvršiti provjere je li možda uzrok kvara u domeni njegove odgovornosti, ali nije preduvjet da operator podnese zahtjev za uklanjanje kvara – smetnji HT-u. U provedenom upravnom postupku u predmetnom slučaju je utvrđeno da HT u vezi s propisanim odredbama, nije aktivno surađivao s H1 po pitanju otklona/rješavanje navedenih kvarova iz razloga što HT nije pravovremeno obavijestio H1 da se radi o smetnjama koje nisu u odgovornosti HT-a. S obzirom na utvrđeno, u provedenom upravnom postupku riješeno je da H1 ima pravo na naknadu za zakašnjenje u otklonu kvarova/smetnji koji nisu u domeni odgovornosti HT-a, jer je HT propustio na vrijeme obavijestiti H1 o toj okolnosti. Tuženik, nadalje, ističe da s obzirom na odredivost obveze donesenim rješenjem su neosnivani i netočni navodi HT-a o nametnutoj obvezi budući da je obveza određena rješenjem odrediva, što potvrđuje i činjenica da je tuženik među istim strankama riješio više regulatornih sporova te se ni jedna od njih nije obratila tuženiku zbog nemogućnosti izračuna odredive obveze, već je prema saznanjima tuženika izvršeno plaćanje od strane HT-a i u odnosu na takvo rješenje nije generiran novi spor. Iznoseći i druge razloge zbog kojih smatra da je osporeno rješenje na zakonu utemeljeno, tuženik ostaje kod razloga navedenih u obrazloženju osporenog rješenja i predlaže Sudu da odbije tužitelja s njegovim zahtjevom.

Zainteresirana osoba u predmetnom upravnom sporu, H1 Telekom d.d. dostavila je ovom Sudu odgovor na tužbu u kojem detaljno obrazlaže iz kojih razloga smatra neosnovanim osnove na kojima tužitelj temelji tužbu u ovom upravnom sporu, predlažući da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Sud je spor riješio bez održavanja rasprave temeljem odredbe članka 36. stavka 1. točke 4. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10., 143/12. i 152/14.-dalje: ZUS), budući da tužitelj osporava samo primjenu prava, činjenice su nesporne, a navodi da ne traži održavanje rasprave, pod uvjetom da Sud usvoji tužbeni zahtjev te oglasi ništavim, odnosno poništi osporeno rješenje.

Prema shvaćanju ovoga Suda ne može se održavanje rasprave uvjetovati donošenjem odluke u korist jedne stranke, već se rasprava mora održati samo u slučaju ukoliko ju stranka traži izričito i bezuvjetno.

Što se tiče prigovora tužitelja da izreka rješenja nije određena u smislu članka 98. stavka 3. Zakona o općem upravnom postupku, valja istaći da se radi o posebnom upravnom području, koje s obzirom na svoju složenost traži povezivanje s odgovarajućim člancima konkretne standardne ponude tužitelja. Stoga Sud ocjenjuje da je izreka odrediva jer su u njoj postavljeni odgovarajući parametri temeljem kojih se obveza može bez teškoća utvrditi. U odnosu na dio kojim se osporava opravdanost naknada za kašnjenje otklanjanju kvarova i smetnji za uslugu velikoprodajnog širokopojasnog pristupa i uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji koji nisu u području odgovornosti tužitelja, te koje tužitelj nije mogao otkloniti zbog nemogućnosti pristupa lokaciji u vlasništvu treće osobe, Sud upućuje na obrazloženje osporenog rješenja kao detaljno i razložno obrazloženo u pogledu izostanka aktivne suradnje tužitelja sa zainteresiranom osobom po tom pitanju, što je osnova za određivanje naknade. S obzirom na sve navedeno Sud ocjenjuje da su u upravnom postupku koji je prethodio donošenju rješenja detaljno utvrđene sve odlučne činjenice, da su stranke imale mogućnost uvida u očitovanje druge stranke, da je održana rasprava u skladu s odredbama ZEK-a i ZUP-a te da je osporeno rješenje valjano i detaljno obrazloženo, te je stoga trebalo temeljem odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a odbiti tužbeni zahtjev tužitelja.

Nadalje, Sud ne nalazi osnovanim niti navod tužbe da izreka osporenog rješenja nije određena, odnosno da u njoj nije naveden točan iznos naknade koji tužitelj mora platiti.

Naime, prema ocjeni ovog Suda, iz sadržaja izreke osporenog rješenja razvidno je da je precizno i u dovoljnoj mjeri određena obveza koju je tužitelj dužan izvršiti sukladno odredbama standardne ponude, dakle, ista je odrediva, pri čemu tuženik nije bio u obvezi navesti konačne brojke potrebne za izračun krajnjih iznosa kako to pogrešno smatra tužitelj.

Glede zahtjeva tužitelja za oglašavanje ništavim osporenog rješenja, valja istaknuti da je isti u cijelosti neosnovan budući da nisu ispunjene zakonske pretpostavke za oglašavanje rješenja ništavim.

Radi navedenog, Sud nije našao osnove osporeno rješenje ocijeniti nezakonitim.

Trebalo je stoga, na temelju odredbe članka 57. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima, tužbeni zahtjev odbiti kao neosnovan.

Objava presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-93/14-6

Zagreb, 7. listopada 2015.

Predsjednik vijeća
mr. sc. Ivica Kujundžić, v. r.