## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-661/1999 od 13. ožujka 2000.

### NN 38/2000 (7.4.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-661/1999 od 13. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**868**

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, u sastavu sudac dr. sc. Velimir Belajec,
kao predsjednik Vijeća te suci Marijan Hranjski dr. iur,
Ivan Mrkonjić dr. iur, dr. sc. Jasna Omejec i Vice Vukojević
dr. iur., kao članovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi L. i I. B. iz D. zastupanih od punomoćnice
B. S.- R. iz D. na sjednici održanoj 13. ožujka
2000. godine, donio je jednoglasno

## ODLUKU

Ustavna tužba se odbija.

Prava istaknuta u ustavnoj tužbi nisu predmet ustavnosudske
zaštite.

Obrazloženje

1. Uvodno označeni tužitelji osporavaju rješenje
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-2518/1998-2 od 13.
travnja 1999. godine kojim je odbijena njihova revizija protiv
rješenja Županijskog suda u D., broj: Gž-627/98
od 28. svibnja 1998. godine. Tim je rješenjem odbijena žalba
tužitelja i potvrđeno rješenje Općinskog suda
u D., broj: P-1062/97 od 24. veljače 1998. godine kojim
je odbijen, kao neosnovan, prijedlog za ponavljanje pravomoćno
završenog postupka. U postupku, ponavljanje kojeg je predloženo,
raskinut je ugovor o doživotnom uzdržavanju između
A. P. i tužitelja te su tužitelji obvezani izdati A.
P. tabularnu ispravu uz istodobno brisanje prava vlasništva
sa svog imena.

2. Tužitelji smatraju da su im osporenim rješenjima
povrijeđene odredbe članaka 14. i 48. Ustava, a time
i njihova prava koja nazivaju ustavnim pravima. U ustavnoj tužbi
ponavljaju i detaljno obrazlažu navode iz prijedloga za ponavljanje
pravomoćno okončanog postupka ističući
kako su uz prijedlog dostavili nove dokaze, a mogućnost
da ih upotrijebe stekli su tek nakon pravomoćnosti presude.
Smatraju kako su sudovi bili dužni provesti dokaze predložene
u prijedlogu; ponavljaju kako nije bila volja A. P. da raskine
ugovor, nego volja trećih osoba te osporavaju nalaz i mišljenje
vještaka psihologa na čijem vještačenju
su sudovi, prema njihovoj prosudbi, isključivo temeljili
svoje odluke.

3. Iz pribavljenog spisa predmeta razvidno je da su sudovi odbili
prijedlog za ponavljanje postupka ocijenivši da dokazi i
činjenice, što ih tužitelji ističu kao
nove, nisu takvi razlozi koji bi mogli dovesti do drugačije,
za njih povoljnije sudske odluke da su bili upotrijebljeni u prijašnjem
postupku. Pri tome je istaknuto kako je u postupku, čije
ponavljanje se traži, na temelju provedenog dokaznog postupka,
utvrđena okolnost odlučna u parnici za raskid ugovora
o dosmrtnom uzdržavanju, a to je nemogućnost zajedničkog
življenja.

Zaključeno je da dokazi i činjenice kojima podnositelji
ukazuju na mogućnost pritiska oporučnih nasljednika
na tužiteljicu, kao duševno oboljelu osobu, nisu takvi
razlozi koji bi mogli dovesti do povoljnije odluke za podnositelje.

4. Ustavna tužba sadrži formalne sastojke propisane
člankom 61. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99, nastavno: Ustavni zakon),
kao i pretpostavke propisane člankom 59. stavkom 2. i 3.
i člankom 60. Ustavnog zakona.

5. Nakon utvrđenja navedenog u točki 4. obrazloženja
(faza ispitivanja formalnih pretpostavki) Ustavni sud, odlučujući
o ustavnoj tužbi, prvo ispituje jesu li prava istaknuta u
ustavnoj tužbi ustavna prava u smislu članka 59. stavak
1. Ustavnog zakona. Ako utvrdi da se radi o ustavnim pravima,
Ustavni sud ispituje jesu li ustavna prava povrijeđena.

U predmetnoj ustavnoj tužbi istaknuta prava i sloboda nisu
predmet ustavnosudske zaštite.

6. Polazište za takvo utvrđenje sadržano je u činjenici
da Ustavni sud nije ni sudište niti žalbeno tijelo višeg
(najvišeg) stupnja, a ustavna tužba nije ni redovni
niti izvanredni pravni lijek.

7. Prema ustavnom određenju nadležnosti Ustavnog suda
(članak 125. alineja 3. Ustava) kao i prema odredbi stavka
1. članka 59. Ustavnog zakona, ustavna tužba je institut
ustanovljen radi zaštite ustavnih sloboda i prava čovjeka
i građanina, a može se podnijeti ako podnositelj smatra
da mu je pojedinačnim aktom (i postupkom koji mu je prethodio)
povrijeđeno neko od Ustavom utvrđenih, sloboda i prava
čovjeka i građanina (ustavno pravo).

8. Temeljem navedenih polaznih (načelnih) razloga, u svezi
s konkretnim osporavanjima i obrazloženjem danim u ustavnoj
tužbi, navodi se sljedeće:

8.1. Ustavna tužba podnijeta je u svezi s pojedinačnim
aktima donijetim od strane sudbene vlasti u parničnom postupku,
konkretno, u postupku koji je pokrenut u povodu prijedloga za
ponavljanje pravomoćno završenog postupka u kojem je
raskinut međustranački ugovor o dosmrtnom uzdržavanju,
a koji prijedlog za ponavljanje postupka je pravomoćno odbijen.

8.2. Tužitelji od Ustavnog suda traže donošenje
odluke kojom bi se ocijenilo i utvrdilo da su im, naprijed označenim
sudbenim aktima, povrijeđena prava iz članka 14. i
članka 48. Ustava, koja označuju ustavnim pravima.
Kao razlog navode da sudovi u tri stupnja (općinski, županijski
i Vrhovni sud) nisu proveli predložene dokaze (ispitivanje
određenih svjedoka, pribavljanje predloženih obavijesti,
a posebice vještačenje po njima predloženom vještaku).

8.3. Slijedi da tužitelji postupaju s ustavnom tužbom
kao pravnim lijekom, a od Ustavnog suda traže postupanje
kao od suda višeg stupnja u odnosu na sudove koji su proveli
predmetni postupak te donijeli osporene akte (da odluči
je li u parničnom postupku, provedenom pred sudovima sva
tri stupnja, pravilno i potpuno utvrđeno činjenično
stanje, kao i o tome je li pravilno primijenjeno materijalno i
postupovno pravo).

9. Konkretno, tužitelji u ustavnoj tužbi ističu
povredu načela iz članka 14. Ustava, označujući
ga kao povredu ustavnog prava. Kao razlog navode svoju prosudbu
da su sudovi pogrešno ocijenili izvedene dokaze te nisu izveli
sve predložene dokaze, što je rezultiralo nepravilnošću
i nezakonitošću osporenih sudskih rješidbi, čime
da je povrijeđen članak 14. Ustava kao njihovo ustavno
pravo.

9.1. Opće načelo o jednakosti, zajamčeno člankom
14. Ustava, jamči svakome sva prava i slobode bez ikakve
diskriminacije na bilo kojoj osnovi, dakle, pruža jamstvo
svima da su pred zakonom jednaki i da su svi ovlašteni, bez
diskriminacije na jednaku pravnu zaštitu.

9.2. Ustavno jamstvo jednakosti iz članka 14. Ustava bilo
bi povrijeđeno kad bi se utvrdilo da stranke u postupku, koji
je prethodio osporavanom pojedinačnom aktu, nisu imale
ravnopravan položaj, odnosno kad bi se utvrdilo da osporavani
pojedinačni akt nije uopće ili nije razborito vezan
u materijalnopravnom smislu, što bi ga činilo samovoljnim
ili arbitrarnim.

9.3. Budući da tužitelji u ustavnoj tužbi nisu
naveli u čemu bi bila sadržana povreda ustavnog načela
jednakosti iz članka 14. Ustava, a navodna nepravilnost
i nezakonitost osporavanih rješidbi sudova - sve kad bi i
postojala - još ne znači povredu načela jednakosti,
to prava istaknuta u ustavnoj tužbi nisu predmet ustavnosudske
zaštite.

10. Druga, u ustavnoj tužbi istaknuta povreda, je povreda
članka 48. Ustava.

10.1. Odredbama članka 48. Ustava jamči se pravo
vlasništva (stavak 1.), što nositelju vlasničkog
prava jamči pravo raspolaganja svojom imovinom. No, odredba
određuje (stavak 2.) i obvezu nositelja vlasničkog
prava pridonositi općem dobru. Nadalje, odredba pruža
ustavni temelj zakonskoj regulativi za pravo stjecanja vlasništva
stranih osoba. Konačno, odredba jamči i pravo nasljeđivanja.

10.2. Ustavno jamstvo vlasništva vezuje zakonodavca, koji
ne smije zakonima ograničavati vlasništvo ispod razine
određene Ustavom (članci 16. i 50. Ustava). Ipak, zakonodavac
je ovlašten prilagođavati pojedine sadržaje vlasničkog
prava socijalnim, gospodarskim, ekološkim i drugim okolnostima
razvoja društva, čuvajući bit vlasničkog
prava.

10.3. Jamstvo prava vlasništva, na ustavnopravnoj razini,
štiti to pravo od posizanja države u vlasnička
prava pojedinca, shvaćena u vrlo širokom smislu (načelno
sva imovinska prava). Ono priječi upravnim vlastima (bilo
pojedinačnim aktom ili propisom) posizanje u vlasništvo
na način da se na štetu vlasnika nameću određene
dužnosti činjenja, trpljenja ili propuštanja,
osim ako je posizanje zasnovano na zakonu.

10.4. U slučaju zadiranja u vlasništvo od strane drugih
pravnih subjekata (fizičkih ili pravnih osoba) radi se,
u pravilu, o imovinskim sporovima privatnog prava za koje je predviđena
sudska (eventualno i neka druga) pravna zaštita. Stoga povreda
vlasništva koju su počinile fizičke ili pravne
osobe nije povreda ustavnog prava, jer se ustavno jamstvo vlasništva
ne odnosi na takve slučajeve.

10.5. Dakle, i kad je pred sudovima dovršen sudski postupak
u smislu odredaba članka 59. stavak 2. i 3. Ustavnog zakona,
odluke sudova u imovinskopravnim stvarima Ustavni sud, načelno,
ne provjerava u postupku povodom ustavne tužbe.

10.6. Ustavni sud bi mogao provjeravati i takvu odluku sudbene
vlasti, ali ne neposredno zbog povrede ustavnog jamstva vlasništva,
već iznimno i posredno, i to zbog povrede načela
jednakosti pred sudovima (i drugim državnim i inim tijelima
koja imaju javne ovlasti - članak 26. Ustava) te u slučajevima
kada ocijeni da je osporena odluka, prosuđujući je kroz
zaštitu ustavnih prava i sloboda čovjeka i građanina,
utemeljena na neprihvatljivom pravnom stajalištu ili je tako
pogrešna i bez razboritog pravnog obrazloženja da ju
je moguće ocijeniti arbitrarnom i samovoljnom.

10.7. Na temelju svega iznijetog, i u odnosu na ovu drugu, u ustavnoj
tužbi istaknutu povredu u svezi s člankom 48. Ustava,
utvrđuje se da Ustavni sud ne ocjenjuje jesu li dokazi i činjenice,
što ih tužitelji ističu kao nove (novote), takvi
da predstavljaju valjane razloge koji bi mogli dovesti do povoljnije
odluke za tužitelje, jer je takva prosudba u nadležnosti
sudova, a ne Ustavnog suda.

11. Konačno je za navesti da se, prema odredbama članka
59. stavak 1. Ustavnog zakona, ustavna tužba može podnijeti
ako podnositelj smatra da mu je odlukom sudbene, upravne vlasti,
ili drugih tijela koja imaju javne ovlasti, povrijeđeno neko
njegovo ustavno pravo. Ustavnom se tužbom, dakle, traži
zaštita ustavnog prava.

11.1. Iz ustavne tužbe očigledno i nedvojbeno proizlazi
da se njome zahtijeva zaštita prava koja se ne mogu podvesti
pod prava i slobode čovjeka i građanina u smislu članka
125. alineja 3. Ustava i članka 59. stavak 1. Ustavnog
zakona.

12. Budući da prava na koja se podnositelji ustavne tužbe
pozivaju nisu ustavna prava, nema ni povrede tih prava. Stoga
se podnositeljima ne može pružiti ustavnosudska zaštita
već je ustavna tužba odbijena te je odlučeno
kao u izreci.

Broj: U-III-661/1999
Zagreb, 13. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 38/2000-868