## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-454/2010 od 9. prosinca 2010.

### NN 147/2010 (29.12.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-454/2010 od 9. prosinca 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3747

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula I. K. iz S., na sjednici održanoj 9. prosinca 2010. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev-915/06-2 od 11. rujna 2007., kojom je odbijena njezina revizija protiv presude Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-1206/06-2 od 18. svibnja 2006. Tom je presudom potvrđena presuda Općinskog suda u Osijeku broj: P-1949/05-3 od 30. siječnja 2006., kojom je odbijen tužbeni zahtjev podnositeljice da joj tuženica Republika Hrvatska, na ime naknade štete zbog smrti njezine majke uzrokovane terorističkim aktom, isplati iznos od 300.000,00 kuna.

2. Podnositeljica smatra da su joj osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 15. stavkom 1. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Obrazlažući povrede ustavnih prava, podnositeljica, u bitnom ističe da sudovi svoje utvrđenje o zastari potraživanja naknade štete temelje na selektivnoj primjeni odredaba o zastari potraživanja s ciljem odbijanja njezinog tužbenog zahtjeva te da je ona time stavljena u nejednak položaj pred zakonom. PodnositeljIca citira dijelove pojedinih odluka Vrhovnog suda u predmetima koje smatra usporedivim s njezinim slučajem, a koji, prema njezinom mišljenju, ukazuju na osnovanost njezine tvrdnje o selektivnoj primjeni zakonskih odredbi o zastari. Također ističe da je selektivna primjena zakonskih odredbi uvjetovana njezinom pripadnošću srpskoj nacionalnoj manjini.

Od Ustavnog suda traži da utvrdi povredu navedenih ustavnih prava, usvoji ustavnu tužbu i ukine osporavane odluke sudova.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositeljici povrijeđeno njezino ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi ili nadležna tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. U parničnom postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku utvrđeno je sljedeće:

– majka podnositeljice poginula je 1. kolovoza 1991. u S. uslijed terorističkog akta,

– podnositeljica je istoga dana saznala za smrt svoje majke i za okolnosti pod kojima je ona poginula,

– podnositeljica se obratila nadležnom državnom odvjetništvu radi mirnog rješenja spora (najkasnije) 24. studenog 2003.

5. Na temelju navedenih utvrđenja prvostupanjski sud je zaključio da je zahtjev podnositeljice za naknadu štete zastario sukladno članku 376. stavku 2. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96. i 112/99., u daljnjem tekstu: ZOO), iz razloga što je petogodišnji zastarni rok istekao prije podnošenja tužbe u toj pravnoj stvari. Prvostupanjski sud je također zaključio da je podnositeljici od samog štetnog događaja bilo poznato da joj je majka ustrijeljena te da joj je stoga od tada počeo teći i »subjektivni rok za naknadu štete«, odnosno rok iz članka 376. stavka 1. ZOO-a.

Drugostupanjski sud potvrdio je stajalište prvostupanjskog suda o zastari potraživanja naknade štete, ali iz drugih razloga, utvrdivši da je trogodišnji zastarni rok iz članka 376. stavka 1. ZOO-a istekao još 1. kolovoza 1994. Ocjenjujući žalbeni prigovor pogrešne primjene materijalnog prava, drugostupanjski sud je istaknuo kako je, s obzirom na istek subjektivnog zastarnog roka, pravno irelevantan pogrešan zaključak prvostupanjskog suda o isteku i objektivnog zastarnog roka.

Osporenom presudom Vrhovni sud je odbio podnositeljičinu reviziju kao neosnovanu, prihvaćajući pravna stajališta drugostupanjskog suda.

6. Članak 376. ZOO-a glasi:

»Članak 376.

(1) Potraživanje naknade uzrokovane štete zastarijeva za tri godine od kad je oštećenik doznao za štetu i za osobu koja je štetu učinila.

(2) U svakom slučaju ovo potraživanje zastarijeva za pet godina od kada je šteta nastala.

(…)«

Prema navedenim odredbama za zastaru potraživanja naknade štete postoje dva zastarna roka; posebni subjektivni rok od tri godine koji počinje teći od trenutka saznanja oštećenika za određene pravno relevantne činjenice (štetu i osobu koja je štetu učinila), te opći objektivni rok od pet godina, koji počinje teći od trenutka kada je šteta nastala i protekom kojeg potraživanje naknade štete zastarijeva u svakom slučaju, pa i onda kad bi oštećenik tek nakon njezina proteka doznao za štetu i osobu koja je štetu učinila.

Članak 377. ZOO-a glasi:

»Članak 377.

(1) Kad je šteta uzrokovana kaznenim djelom, a za kazneno gonjenje je predviđen dulji rok zastare zahtjev za naknadu štete prema odgovornoj osobi zastarijeva kad istekne vrijeme određeno za zastaru kaznenog gonjenja.

(…)«

Navedena odredba predviđa mogućnost izvanredno duljeg vremena zastare, u slučaju da je šteta uzrokovana kaznenim djelom i da je za kazneno gonjenje predviđen dulji rok zastare od onog iz članka 376. ZOO-a. U smislu članka 377. ZOO-a zastarom kaznenog gonjenja zastarijeva i potraživanje naknade štete uzrokovane kaznenim djelom. Pritom zastarijevanje potraživanja naknade štete uzrokovane kaznenim djelom počinje teći od dana kad je kazneno djelo počinjeno, a ne od dana kada je oštećenik doznao za štetu i za osobu koja je štetu učinila, kako je to predviđeno u članku 376. stavku 1. ZOO-a.

Zastarni rok iz članka 377. ZOO-a primjenjuje se samo onda ako je pravomoćnom osuđujućom presudom kaznenog suda utvrđeno postojanje kaznenog djela i odgovornost počinitelja (štetnika). Parnični sud nije ovlašten sam utvrđivati je li šteta počinjena kaznenim djelom i je li počinitelj odgovoran za izvršenje tog kaznenog djela. Iznimno, parnični sud je ovlašten radi ocjene zastare potraživanja, sam ispitivati i utvrđivati, kao o prethodnom pitanju, je li šteta uzrokovana kaznenim djelom, ali samo u slučaju kad su postojale određene postupovne smetnje zbog kojih se protiv počinitelja nije mogao provesti i dovršiti kazneni postupak.

U konkretnom slučaju, Vrhovni sud utvrđuje da se članak 377. stavak 1. ZOO-a, a time i dulji rok zastare, primjenjuje samo u slučaju da je protiv počinitelja kaznenog djela vođen kazneni postupak koji je dovršen osuđujućom presudom. U predmetnom postupku radi naknade štete nastale smrću uslijed terorističkog akta, sukladno članku 180. stavku 1. ZOO-a (na snazi u vrijeme štetnog događaja, a brisan Zakonom o izmjeni ZOO-a, »Narodne novine« broj 7/96.) odgovornost društveno-političke zajednice za takvu štetu postoji neovisno o tome jesu li neposredni počinitelji poznati ili ne, već je odlučno pod kojim je okolnostima došlo do štetnog akta – odnosno da li je riječ o terorističkom aktu. Stoga je Vrhovni sud ocijenio pravilnim stajalište sudova da u konkretnom predmetu, kada počinitelji terorističkog akta nisu poznati, potraživanje naknade štete zastarijeva po članku 376. ZOO-a, a da se članak 377. ZOO-a ne može primijeniti.

Vezano za primjenu članka 367. ZOO-a na konkretan slučaj Vrhovni sud navodi:

»Prema odredbi čl. 376. st. 1. ZOO potraživanje naknade uzrokovane štete zastarijeva za tri godine od kada je oštećenik doznao za štetu i osobu koja je štetu učinila (subjektivni rok zastare). U odnosu na poseban slučaj odgovornosti za štetu u smislu odredbe čl. 180. ZOO (odgovornost države za štetu), s obzirom na naprijed navedenu prirodu te odgovornosti, odredba čl. 376. st. 1. ZOO je značila da se početak tijeka subjektivnog zastarnog roka računa od dana saznanja za štetu i za okolnosti pod kojima odštetno pravo (u vrijeme štetnog događaja odredba čl. 180. ZOO) propisuje odgovornost subjekta koji odgovara za tu štetu.

U konkretnom slučaju već 1. 8. 1991. bile su ispunjene pretpostavke iz čl. 376. st. 1. ZOO za početak tijeka zastarnog roka, pa je zastarni rok tužiteljici za predmetno potraživanje istekao još 1. 8. 1994.

Prema tome, odbijanjem tužbenog zahtjeva zbog zastare u postupku pred nižestupanjskim sudovima je pravilno primijenjeno materijalno pravo.«

7. Polazeći od predmeta spora u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, kao i navoda kojima je obrazložena ustavna tužba, Ustavni sud je ustavnu tužbu razmatrao s aspekta članaka 14. stavka 2. i 29. stavka 1. Ustava.

7.1. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenim presudama podnositeljici u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Pravna stajališta navedena u osporenim presudama sudova zasnivaju se na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da su nadležni sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Vrhovni sud je u nizu odluka vezanih za odgovornost države za štetu uzrokovanu terorističkim aktima zauzeo stav da je kod odgovornosti za štetu prema članku 180. ZOO-a (na snazi u vrijeme predmetnog štetnog događaja), kojom je za štetu nastalu smrću uslijed terorističkog akta bila propisana odgovornost društveno-političke zajednice čiji su organi po važećim propisima bili dužni spriječiti štetu, kao i kod odgovornosti Republike Hrvatske po odredbama sada važećeg Zakona o odgovornosti za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija (»Narodne novine« broj 117/03., u daljnjem tekstu: ZOŠT), riječ o posebnom slučaju odgovornosti za štetu – odgovornosti po kriteriju pretpostavljene odgovornosti za drugog, te da se kao početak zastarnog roka u smislu članka 376. stavka 1. ZOO-a, ima smatrati dan kada je oštećenik saznao za onu osobu koja odgovara za drugog ili zajedno s njim, odnosno da u takvim slučajevima »doznati za štetu« znači doznati za opseg i visinu štete, a »saznanje za osobu koja je štetu učinila« podrazumijeva saznanje za osobu koja je za štetu odgovorna – a to je, i sukladno članku 180. ZOO-a i sukladno ZOŠT-u, Republika Hrvatska (tako predmeti broj: Rev-1108/2008-2 od 31. ožujka 2010., Rev-845/2007-2 od 23. prosinca 2008., Rev-83/2008-2 od 7. listopada 2008., Rev-1305/2007-2 od 28. veljače 2008., Rev-897/2006-2 od 25. rujna 2007., Rev-442/2006-2 od 30. svibnja 2006.).

U odnosu na podnositeljičino pozivanje na stajališta Vrhovnog suda izražena u drugim predmetima, Ustavni sud ističe da odluke Vrhovnog suda na koje se poziva podnositeljica ne mogu dovesti do zaključka da je u konkretnom slučaju Vrhovni sud odstupio od svoje prakse, niti mogu opravdati stajalište o osnovanosti podnositeljičinog tužbenog zahtjeva budući da stajališta izražena u tim odlukama nisu u suprotnosti sa stajalištem Vrhovnog suda izraženim osporenom presudom.

7.2. Podnositeljica u ustavnoj tužbi ističe da joj je osporenim presudama povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositeljici osigurava pravično suđenje, odnosno je li tijekom postupka pred nadležnim sudom počinjena povreda takvog značaja da postupak kao jednu cjelinu čini nepravičnim za podnositeljicu. Pri tome neće svaka povreda u postupcima pred sudovima dovesti do povrede ustavnog prava na pravično suđenje, već će to biti samo ona povreda koja je takvog značaja da podnositeljici ugrožava pravo na pravično suđenje.

U konkretnom slučaju osporenu presudu donijelo je zakonom ustanovljeno tijelo sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti u pravilno i zakonito provedenom postupku. Podnositeljici je tijekom postupka bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu, a Vrhovni sud je odgovorio na sve revizijske navode podnositeljice na način propisan mjerodavnim odredbama postupovnog prava.

Sagledavajući postupak, koji je prethodio ustavnosudskom, kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud utvrđuje da je isti vođen na način koji je podnositeljici osigurao pravično suđenje.

8. Člankom 15. Ustava jamči se ravnopravnost pripadnicima svih nacionalnih manjina.

Polazeći od sadržaja navedene ustavne odredbe, a imajući u vidu predmet i sadržaj parničnog postupka koji je prethodio ustavnosudskom, kao i sadržaja osporenih odluka, Ustavni sud utvrđuje da navedena ustavna odredba nije mjerodavna u konkretnom slučaju.

9. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

10. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-454/2008

Zagreb, 9. prosinca 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 147/2010-3747