## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-297/2000 od 4. listopada 2000.

### NN 101/2000 (13.10.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-297/2000 od 4. listopada 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1985**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću
petorice za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, sastav­ljenom od suca Velimira
Belajca, kao predsjednika Vijeća, te sudaca Marijana Hra­njskog, Ivana Mrko­njića,
Jasne Omejec i Vice Vukojevića, kao članova Vijeća, odlučujući u postupku
vođenom u povodu ustavne tužbe Z. i S. Đ. iz B., na sjednici Vijeća održanoj 4.
listopada 2000. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju
presude:

– Županijskog suda u B., broj: Gž-1951/1999-2 od
11. ve­ljače 2000. godine, i

– Općinskog suda u B., broj: P-1679/1999-60 od
20. rujna 1999. godine.

II. Predmet se vraća Općinskom sudu u B. na
ponovno postupa­nje.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

```
if !supportEmptyParas endif
```

1. Dopuštenom i pravodobnom ustavnom tužbom
podnosite­lji su pokrenuli ustavnosudski postupak u svezi s presudom
Županijskog suda u B., broj: Gž-1951/1999-2 od 11. ve­ljače 2000. godine.

2. Tijekom
provedenoga parničnog postupka podnosite­lji su tužbom zahtijevali od suda
obvezati tuženu »ZB« d.d., P. 013205 B., isplatiti iznos od 264,87 DM, s
pripadajućom kamatom od 5%. Ovo iz razloga što su smatrali da im pripada pravo
na naknadu štete uslijed neisplate kamata za sporno razdob­lje na ime deviznog
depozita koje­g su imali kod tužene. U svojoj tužbi podnosite­lji su isticali
da je jednostrana Odluka tužene od 1. lip­nja 1996. godine, kojom je utvrđena
nulta stopa godiš­nje kamate na štedne uloge domaćih i stranih fizičkih osoba u
stranoj valuti uloženih poslije 27. trav­nja 1991. godine u suprotnosti s odred­bom
članka 1045. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91,
3/94, 7/96 i 112/99), te da kao takva nije mogla imati utjecaj na neisplatu
ugovorene kamate u konkretnom slučaju.

Odlučujući
o tužbenom zahtjevu podnosite­lja Općinski sud u B. svojom presudom, broj:
P-370/1997 od 7. srp­nja 1998. godine, kao i dopunskom presudom broj:
P-370/97-52 od 15. ve­ljače 1999. godine, usvojio je predmetni tužbeni zahtjev
podnosite­lja u cijelosti. Iz obrazlože­nja navedene presude proizlazi kako je
tijekom postupka utvrđeno da su podnosite­lji bili devizne štediše kod tužene u
razdob­lju od 1993. pa do 1997. godine. Također je utvrđeno da podnosite­ljima
nije bila isplaćena ugovorena kamata za razdob­lje od 1. lip­nja 1996. godine
pa do 21. siječ­nja 1997. godine. Prema pravnom stajalištu prvostupa­njskog
suda izraženog u navedenoj presudi, odluka tužene o određiva­nju nulte stope
kamate na štedne uloge domaćih i stranih fizičkih osoba u stranoj valuti
uloženih poslije 27. trav­nja 1991. godine bila je nezakonita, iz razloga što
je ona u suprotnosti s odredbama članka 1045. Zakona o obveznim  odnosima. Slijedom  navedenoga, prvostu-pa­nj­ski sud je utvrdio kako je podnosite­ljima
nezakonito uskraćena isplata kamate koja je proizlazila iz ugovora o šted­nji
sklop­ljenog između podnosite­lja i tužene.

Protiv
prvostupa­njske presude tužena je podnijela žalbu. Odlučujući o žalbi tužene
Županijski sud u B. svojom presudom, broj: U-III-660/1999-2 od 4. lip­nja 1999.
godine, ukinuo je osporavane prvostupa­njske rješidbe, te je predmet vraćen
sudu prvog stup­nja na ponovno suđe­nje. Iz obrazlože­nja navedene presude
Županijskog suda u B. proizlazi da su prvostupa­njske rješidbe ukinute iz
razloga što iz ­njih nije u potpunosti razvidno o kojoj se vrsti kamate, a koju
je tužena dužna isplatiti podnosite­ljima, u konkretnom slučaju radi. Prema
pravnom stajalištu drugostupa­nj­skog suda izraženom u navedenoj ukidnoj
presudi, nije sporna obveza tužene isplatiti podnosite­ljima dužnu kamatu, a
sukladno odredbama članka 1045. Zakona o obveznim odnosima, već da je potrebno
u ponov­ljenom postupku točno utvrditi ­njezin iznos i visinu.

U ponov­ljenom
parničnom postupku, Općinski sud u B. svojom presudom, broj: P-1679/1999-60 od
20. rujna 1999. godine, odbio je tužbeni zahtjev podnosite­lja u cijelosti. Iz
obrazlože­nja navedene prvostupa­njske presude proizlazi kako nije sporno da je
tužena dužna podnosite­ljima isplatiti na ime naknade štete za neisplaćenu
kamatu određeni iznos a sukladno odredbama članka 1045. Zakona o obveznim
odnosima, ali da je bila sporna ­nje­gova visina. Nada­lje se ističe kako je
radi utvrđiva­nja sporne visine kamate prvostupa­njski sud, a na prigovor
tužene, po službenoj dužnosti naredio izvođe­nje dokaza obračunom kamate po
stručnoj ustanovi, odredivši podnosite­ljima predujmiti trošak izvođe­nja tog
dokaza u cijelosti. S obzirom na či­njenicu da podnosite­lji nisu predujmili
trošak radi izvođe­nja potrebnog dokaza, prvostupa­njski sud je zak­ljučio kako
podnosite­lji nisu dokazali osnovanost i visinu svog potraživa­nja, te je
uslijed toga ­njihov tužbeni zahtjev odbijen kao neosnovan, pozivom na odredbu
članka 153. stavka 3. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91
91/92 i 112/99).

Protiv
prvostupa­njske presude podnosite­lji su izjavili žalbu. Odlučujući o žalbi
podnosite­lja, Županijski sud u B. osporavanom presudom odbio je tu žalbu kao
neosnovanu, potvrdivši u cijelosti zakonitost prvostupa­njske presude.

3. U svezi
s osporavanom presudom podnosite­lji su podnijeli ustavnu tužbu. Podnosite­lji
u ustavnoj tužbi ističu kako osporavana presuda, kao i presuda prvostupa­njskog
suda, nisu donesene sukladno odredbama postupovnih pravila Zakona o parničnom
postupku. Drže kako su tijekom postupka, kao umirov­ljenici i kao ekonomski
slabija strana, bili diskriminirani i stav­ljeni u neravnopravan položaj u
odnosu na protustranku. Iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi kako podnosite­lji
smatraju da je malicioznim postupa­njem suda u konkretnom slučaju povrijeđeno
ustavno pravo iz članka 29. stavka 1. Ustava, kojim se svima jamči pravo na
pravično suđe­nje pred sudovima ustanov­ljenim zakonom. U ustavnoj tužbi
podnosite­lji upućuju i na postoja­nje povreda ustavnih odredaba iz članka 1. i
članka 3. Ustava. Cijeneći osporavane presude nezakonitima, podnosite­lji
predlažu ­njihovu ustavnu tužbu usvojiti te navedene rješidbe ukinuti.

Za potrebe
ovosudnog postupka pribav­ljen je spis Općinskog suda u B. broj: P-370/1997.

Ustavna
tužba je osnovana.

4. Prema
odredbama članka 59. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99) svaka fizička i pravna osoba može
podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da joj je odlukom sudbene
vlasti, odlukom upravne vlasti, ili odlukom drugih tijela koja imaju javne
ovlasti povrijeđeno neko od Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i
građanina. Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih ili
izvanrednih pravnih lijekova, ne­go poseban institut za ocjenu pojedinačnih
akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite
prava i teme­ljnih sloboda čovjeka zajamčenih Ustavom. Slijedom navedenog, ovaj
Sud tijekom ustavnosudskog postupka pruža­nja zaštite ustavnih prava određenih
subjekata utvrđuje je li u postupku odlučiva­nja o pravima i obvezama
pojedinaca došlo do ustavno nedopuštenog posi­za­nja u teme­ljna prava i
slobode.

5. U
konkretnom slučaju podnosite­lji ustavne tužbe zahti­jevali su od sudova pravnu
zaštitu određiva­njem naknade štete, a u situaciji kada im za sporno razdob­lje
nije bila isplaćivana, sukladno sklop­ljenom ugovoru s tuženom, kamata na
uložena devizna sredstva.

Prema
odredbi članka 1045. Zakona o obveznim odnosima, na uloge na šted­nju plaća se
kamata. S obzirom na navedenu zakonsku odredbu, tijekom provedenoga parničnog
postupka nadležni sudovi kao nesporno utvrdili su da je odluka tužene o
određiva­nju nulte stope kamate na štedne uloge domaćih i stranih fizičkih
osoba u stranoj valuti uloženih poslije 27. trav­nja 1991. godine nezakonita,
iz razloga ­njezine suprotnosti s navedenom odredbom članka 1045. Zakona o
obveznim odnosima.

Shodno
takvom utvrđe­nju, tijekom parničnog postupka nije bila sporna osnovanost
tužbenog zahtjeva podnosite­lja, već je bila sporna ­nje­gova visina. Međutim,
s obzirom na či­njenicu da podnosite­lji nisu predujmili iznos potreban za
pokriva­nje troška po službenoj dužnosti određenog izvođe­nja dokaza utvrđiva­nja
visine potraživa­nja u konkretnom slučaju, pozivom na odredbu članka 153.
stavka 3. Zakona o parničnom postupku, tužbeni zahtjev podnosite­lja odbijen je
kao neosnovan.

6. Pravila
parničnoga postupovnog prava o formi poduzima­nja procesnih aktivnosti su u
pravilu kogentne naravi. Poštiva­nje zakonom propisanog postupka jamstvo je
pravne va­ljanosti provedenih rad­nji. Strogost postupovnih pravila o formi
postupa­nja upravo su ustanov­ljena u svrhu sprječava­nja šikanosnog postupa­nja
i radi osigura­nja ravnopravnosti sudionika u postupku. Propisana pravila
postupa­nja u zakonom uređenim postupcima ujedno jamče i da će se pravosudna
aktivnost odvijati sukladno općim društvenim ci­ljevima, od kojih su primarni
sprječava­nje nezakonitih činidaba, pravna sigurnost i vladavina prava.

Postupovna
pravila imaju za ci­lj očuva­nje inte­griteta pravnog poretka. Međutim, ona
nisu zakonom utvrđena da bi bila sama sebi svrhom. Pravila forme su po svojoj
pravnoj prirodi statična i uslijed pogrešne interpretacije mogu dovoditi do ­njihove
uporabe na način suprotan svrsi radi koje su ustanov­ljena. Tada pogrešno
tumače­nje pravila postupa­nja može dovoditi do povreda prava radi čije zaštite
su izvorno namije­njena i propisana.

Tijekom provođe­nja
postupka sudovi su dužni pridržavati se kogentnih propisa postupka. Međutim,
kada pravila postupa­nja ostavljaju sudovima na prosudbu svrsishodnost ­njihove
primjene na konkretan slučaj, tada su oni dužni poduzeti sve potrebne mjere
radi zaštite ravnopravnosti stranaka u postupku, odnosno radi omogućava­nja
strankama postiza­nje zaštite prava koja im prema zakonu pripadaju.

7. Odredbom
članka 153. stavka 3. Zakona o parničnom postupku, a na koje­g su se sudovi
pozivali prilikom donoše­nja osporavanih presuda, propisano je da će sud
odustati od izvođe­nja dokaza ako iznos potreban za predujm­ljiva­nje troškova
ne bude položen u roku, te da će či­njenicu nepredujm­ljiva­nja tada sud
samostalno cijeniti, a s obzirom na sve okolnosti slučaja.

Međutim,
odredbom članka 153. stavka 2. Zakona o par­ničnom postupku propisano je da će
kada izvođe­nje dokaza naredi sud po službenoj dužnosti, taj sud odrediti da
iznos potreban za podmire­nje troškova polože obje stranke na jednake dijelove.
Također istom odredbom je dana mogućnost sudu, kada određuje izvođe­nje dokaza
po službenoj dužnosti, odrediti da potrebni iznos položi samo jedna strana.

Situacije u
kojima sud određuje provođe­nje dokaza po služe­noj dužnosti uređene su
zakonom. Smisao navedene odredbe članka 153. stavka 2. Zakona o parničnom
postupku je dava­nje mogućnosti sudu da prema okolnostima svakoga pojedinog
konkretnog slučaja ocijeni kome nametnuti obvezu predujm­ljiva­nja troška. Pri
utvrđiva­nju obveze predujm­ljiva­nja troška pogotovo se mora imati u vidu
specifične okolnosti sporne pravne situacije, kao što su na primjer nepostoja­nje
spora o osnovanosti tužbenog zahtjeva već postoja­nje spora o ­nje­govoj
visini, ekonomskoj snazi sudionika u postupku ili skriv­ljenost spora pro­izašlog
iz nesporno nezakonite rad­nje, odnosno akta jedne od stranaka u sporu.

8. Člankom
29. stavkom 1. alinejom 1. Ustava jamči se pravo osuđenicima i okriv­ljenicima
na pravično suđe­nje pred nadležnim sudom ustanov­ljenim zakonom. Iako se
predmetno ustavno jamstvo nalazi u članku kojim se uređuju prvenstveno prava
osoba tijekom provođe­nja kaznenog postupka, prema stajalištu ovog Suda
kvalitativno ista prava pripadaju i svim drugim sudionicima u pravno re­guliranim
postupcima koji se vode pred nadležnim tijelima ustanov­ljenim zakonom. Takovo
pravno stajalište ovaj sud je izrazio u nizu svojih odluka (npr. broj:
U-III-435/2000 od 17. svib­nja 2000., broj: U-III-504/1996 od 8. srp­nja 1999.
itd.).

Sadržajno, ustavno jamstvo na pravično suđe­nje
u parničnom postupku jamči sudionicima pravo na pristup sudu i poduzima­nje
svih dopuštenih postupovnih rad­nji, kao i pravo stranaka na jednak položaj u
parnici bez diskriminacija po bilo kojoj osnovi tijekom odlučiva­nja o
osnovanosti njihovih tužbenih zahtjeva.

9. U konkretnom
slučaju sudovi su tijekom odlučiva­nja o postupovnim pita­njima, propuštajući
pri tome ocijeniti bitne okolnosti za odlučiva­nje o dužnosti predujm­ljiva­nja
troška izvođe­nja dokaza prema zakonskom ovlašte­nju iz članka 153. stavka 2.
Zakona o parničnom postupku, praktički doveli do situacije u kojoj je podnosite­ljima
tužbeni zahtjev za naknadu štete proizašao iz nedvojbeno protuzakonitog akta
protustranke, odbijen kao neosnovan. Neodlučiva­njem o biti stvari iz procesnih
razloga, kada osnovanost tužbenog zahtjeva nije sporna, i u slučaju kada zakon
pruža mogućnost sudu meritorno odlučivati po provođe­nju postupka sukladno ­nje­govim
postupovnim pravilima, stvarno je onemogućen pristup podnosite­ljima sudu radi
zaštite ­njihovih prava.

Takvim postupa­njem
podnosite­ljima je grubo narušeno i pravo na ravnopravan položaj tijekom
provođe­nja parničnog postupka, a pogotovo imajući u vidu odredbe članka 154.
Zakona o parničnom postupku kojima se uređuje dužnost snaša­nja troškova
parničnog postupka. Stav­ljajući podnosite­lje u neravnopravan položaj u
provedenom postupku, a uslijed njihove ekonomske snage, sudovi su u predmetnoj
pravnoj situaciji povrijedili ustavno jamstvo na pravično suđe­nje iz članka
29. stavka 1. alineje 1. Ustava.

Također, propušta­nje
pruža­nja pravne zaštite podnosite­ljima iz postupovnih razloga, u situacijama
kada je zakon izričito ovlastio sudove ocijeniti sve relevantne okolnosti u
konkretnom slučaju, te kada osnovanost tužbenog zahtjeva nije sporna već samo ­nje­gova
visina, u suprotnosti je s načelima zakonitosti i traže­nja materijalne istine
kao teme­ljnim načelima parničnog postupka. Ujedno, navedeno postupa­nje nije u
suglasju s načelom vladavine prava kao najvišom vrednotom ustavnog poretka
Republike Hrvatske.

10. Tijekom
ustavnosudskog postupka utvrđeno je kako u ustavnoj tužbi istaknute povrede
ustavnih odredbi iz članka 1. i članka 3. Ustava ne daju osnovu za pruža­nje
ustavnosudske zaštite. Ovo stoga što te odredbe ne sadrže slobode i prava
čovjeka i građanina čiju zaštitu sukladno odredbi članka 125. alineje 3. Ustava
Ustavni sud pruža odlučujući o ustavnim tužbama podnosite­lja.

11.
Slijedom iznijetog, a utvrdivši kako je podnosite­ljima ustavne tužbe
osporavnom presudom Županijskog suda u B. kao i presudom Općinskog suda u B.,
povrijeđeno ustavno pravo iz članka 29. stavka 1. alineje 1. Ustava, odlučeno
je kao u izreci.

Ova odluka
teme­lji se na odredbama članaka 69. i 70. Ustav­nog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske.

Točka treća
izreke teme­lji se na odredbi članka
28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-297/2000
Zagreb, 4. listopada 2000.

USTAVNI SUD
REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 101/2000-1985