## Odluka i rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-2218/2002 od 12. studenoga 2003.

### NN 3/2004 (12.1.2004.), Odluka i rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-2218/2002 od 12. studenoga 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

 131

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi M. L. iz K., s privremenim boravištem u S. i C. G., na
sjednici održanoj dana 12. studenoga 2003. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba odbija se u dijelu u kojemu se odnosi na postupak koji je
podnositelj pokrenuo pred Upravnim sudom Republike Hrvatske tužbom od 3. lipnja
2002. godine.

II.
Pretpostavke iz odredbe članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske nisu ispunjene.

## i

## RJEŠENJE

Ustavna
tužba odbacuje se u dijelu u kojemu se odnosi na rješenje Hrvatskog zavoda za
mirovinsko osiguranje, Središnje službe u Zagrebu, klasa: 140-02/01-01,
ur.broj: 341-99-03/1-01/017850 od 27. svibnja 2002. godine.

Obrazloženje

1. U
konkretnom slučaju podnositelj je ostvario pravo na mirovinu 1. siječnja 1983.
godine na temelju rješenja tadašnjeg Republičkog fonda mirovinskog i
invalidskog osiguranja radnika Hrvatske, broj: 16929.

Podnositelju je mirovina uredno isplaćivana do
mjeseca srpnja 1991. godine, kada je isplata prestala uslijed ratnih operacija koje
su se odvijale na području podnositeljeva prebivališta. Ponov­na isplata
mirovine podnositelju uspostavljena je 1. lipnja 1997. godine.

2. Dana 24. svibnja 1997. godine podnositelj je
podnio zahtjev za isplatu dospjelih, a neisplaćenih mirovina za razdoblje od 1.
kolovoza 1991. do 30. svibnja 1997. godine, Hrvatskom zavodu za mirovinsko
osiguranje, Područnoj službi u Gospiću.

Prvostupanjsko upravno tijelo odbilo je zahtjev
podnositelja rješenjem, broj: 14154 od 21. kolovoza 2001. godine.

Protiv prvostupanjskog rješenja podnositelj je
izjavio žalbu, koja je odbijena kao neosnovana rješenjem Hrvatskog zavoda za
mirovinsko osiguranje, Središnje službe u Zagrebu, klasa: 140-02/01-01 ur.broj:
341-99-03/1-01/017850 od 27. svibnja 2002. godine.

U vezi s konačnim upravnim aktom podnositelj je
pokrenuo upravni spor pred Upravnim sudom Republike Hrvatske tužbom podnesenom
3. lipnja 2002. godine.

3. Dana 30. rujna 2002. godine podnositelj je podnio
ustavnu tužbu. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da svoj zahtjev za
ustavnosudskom zaštitom temelji na odredbama članka 62. stavka 1. i članka 63.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

Obrazlažući ustavnu tužbu podnositelj ističe da je
konačni upravni akt kojim je odbijen njegov zahtjev za isplatu dospjelih a
neisplaćenih mirovina, a uslijed pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog
stanja, povreda pravila postupanja te pogrešne primjene materijalnog prava,
nezakonit. Smatra da je tom odlukom povrijeđena ustavna odredba iz članka 19.
stavka 1. Ustava kojom se jamči utemeljenost na zakonu pojedinačnih pravnih
akata tijela državne uprave i drugih tijela koja imaju javne ovlasti.

Ujedno, podnositelj smatra da
su nedonošenjem u razumnom roku odluke, kojom se odlučuje o njegovim pravima i
obvezama, povrijeđene odredbe članka 6. i članka 13. Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda (Rim, 4. studenoga 1950. godine, »Narodne
novine« - Međunarodni ugovori, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. –
ispravak).

4. Slijedom
iznijetoga, podnositelj zahtijeva od Ustavnog suda da otkloni nezakonitosti u
radu upravnih tijela koja su odlučivala o njegovom pravu na isplatu dospjelih a
neisplaćenih mirovina, te da mu odredi primjerenu naknadu jer o njegovim
pravima i obvezama nije odlučeno u razumnom roku.

*Ustavna tužba
nije osnovana u dijelu u kojemu se odnosi na postupak koji je podnositelj
pokrenuo pred Upravnim sudom Republike Hrvatske tužbom od 3. lipnja 2002.
godine.*

5. Odredbom članka
63. stavka 1. Ustavnog zakona, Ustavni sud ovlašten je pokrenuti postupak po
ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima
i obvezama stranke ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela nije u
razumnom roku odlučio sud.

Članak 6.
stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, između
ostaloga, određuje da radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi
ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo svatko ima pravo da zakonom
ustanovljeni i nepristrani sud pravično, (javno) i u razumnom roku ispita
njegov slučaj.

Navedeno načelo
na odgovarajući je način sadržano i u članku 29. stavku 1. Ustava Republike
Hrvatske, prema kojemu svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

S obzirom na
sadržaj članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona, a imajući u vidu odredbu članka
29. stavka 1. Ustava, razvidno je da se dužnost donošenja odluka u razumnom
roku odnosi isključivo na tijela sudbene vlasti.

6. Pred
upravnim tijelima ne može doći do nerazumno dugog trajanja postupka iz razloga što
zakoni koji uređuju upravni i upravnosudski postupak, za slučaj nedonošenja rješidaba
od strane nadležnih tijela državne uprave i pravnih osoba s javnim ovlastima u
zakonskom roku, sadrže predmnjevu odbijanja postav­ljenog zahtjeva.

Tako prema
odredbi članka 218. stavka 1. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91 i 103/96) kada se postupak pokreće u povodu zahtjeva
stranke, odnosno po službenoj dužnosti ako je to u interesu stranke, a prije
donošenja rješenja nije potrebno provoditi poseban ispitni postupak, niti
postoje drugi razlozi zbog kojih se ne može donijeti rješenje bez odgode, nadležno
tijelo dužno je donijeti rješenje i dostaviti ga stranci što prije, a
najkasnije u roku od mjesec dana računajući od dana predaje urednog zahtjeva
odnosno od dana pokretanja postupka po službenoj dužnosti, ako posebnim
propisom nije određen kraći rok. U ostalim slučajevima kada se postupak pokreće
u povodu zahtjeva stranke, odnosno po službenoj dužnosti ako je to u interesu
stranke, nadležno tijelo dužno je donijeti rješenje i dostaviti ga stranci
najkasnije u roku od dva mjeseca, ako posebnim propisom nije određen kraći rok.

Prema odredbi članka
218. stavka 2. Zakona o općem uprav­nom postupku, ako nadležno tijelo protiv čijeg
rješenja je dopuštena žalba ne donese rješenje i ne dostavi ga stranci u
propisanom roku, stranka ima pravo žalbe kao da je njezin zahtjev odbijen.

Sukladno odredbi članka 246. stavka 1. Zakona o općem
upravnom postupku, postupajući po žalbi kada prvostupanjska rješidba nije
donesena, drugostupanjsko tijelo zatražit će od prvostupanjskog tijela izvješće
o razlozima nedonošenja rješenja u zakonskom roku, te ukoliko ocijeni iznesene
razloge opravdanima, odredit će dodatni rok za donošenje prvostupanjskog rješenja,
koji ne može biti duži od mjesec dana. U suprotnome zatražit će spis i upravnu
stvar samostalno riješiti. Rješenje o žalbi, sukladno odredbi članka 247.
Zakona o općem upravnom postupku, drugostupanjsko tijelo donijet će što je moguće
prije, a najkasnije u roku od dva mjeseca računajući od dana predaje žalbe.

Nadalje, prema odredbi članka 26. stavka 1. Zakona o
upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91 9/92 i 77/92), ako
drugostupanjsko tijelo nije donijelo svoje rješenje u zakonom predviđenom roku,
a ne donese ga ni u daljnjem roku od 7 dana nakon ponovnog traženja, stranka može
pokrenuti upravni spor kao da joj je žalba odbijena.

Iz navedenih postupovnih odredba razvidno je da se
kod nedonošenja rješenja nadležnih upravnih tijela unutar zakonskih rokova
smatra da je postavljeni zahtjev stranaka odbijen.

7. Nadalje je razvidno da bi za povredu ustavnog
prava propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava bila mjerodavna jedino pasivnost
tijela sudbene vlasti, a koje je prema odredbi članka 19. stavka 2. Ustava dužno
provoditi kontrolu zakonitosti akata državne uprave.

Ovdje Sud smatra potrebnim istaknuti i činjenicu da
nekorištenje prava na pokretanje upravnog spora po proteku zakonskih rokova za
donošenje rješenja u upravnom postupku, pada na teret stranke.

8. U konkretnom slučaju, tužba Upravnom sudu
Republike Hrvatske podnijeta je 3. lipnja 2002. godine, dok je ustavna tužba
podnijeta 30. rujna 2002. godine. Dakle, između pokretanja uprav­nog spora i
podnošenja ustavne tužbe proteklo je tri (3) mjeseca i dvadeset sedam (27)
dana.

Imajući u vidu prosječnu duljinu trajanja
upravnosudskog postupka u Republici Hrvatskoj, te uvažavajući dosadašnju praksu
ovog Suda u tom pitanju, kao i mjerila kojima se Sud vodi u procjenjivanju
razumne duljine trajanja postupka, Ustavni sud utvrđuje da u konkretnom slučaju
nisu ispunjene pretpostavke za primjenu članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona.

9. Slijedom iznijetog, na temelju odredaba članka 73.
i članka 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. i točki II. izreke.

Ustavna tužba nije dopuštena u dijelu u kojemu se
odnosi na rješenje Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje, Središnje službe
u Zagrebu klasa: 140-02/01-01 urbroj: 341-99-03/1-01/017850 od 27. svibnja
2002. godine.

10. Prema odredbama članka 62. stavka 1. i stavka 2.
Ustav­nog zakona svatko može po iscrpljivanju dopuštenoga pravnog puta
podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da muje pojedinačnim
aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne)
samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim
pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno
ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno
pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu. Odredbama stavka 3. članka
62. Ustavnog zakona, između ostaloga, propisano je da u stvarima u kojima je
dopušten upravni spor, pravni put je iscrpljen nakon što je odlučeno i o tom
pravnom sredstvu.

Iscrpljivanje dopuštenog pravnog puta postupovna je
pretpostavka dopustivosti zahtjeva za ustavnopravnu zaštitu putem instituta
ustavne tužbe.

11. U konkretnom slučaju podnositelj je na temelju
ovlaš­tenja iz članka 62. Ustavnog zakona podnio ustavnu tužbu protiv konačnoga
upravnog akta. Međutim, taj akt nije pravomoćan, jer o njegovoj zakonitosti na
temelju tužbe podnositelja od 3. lipnja 2002. godine, nije odlučio Upravni sud
Republike Hrvatske na način kako je to predviđeno odredbama članka 19. stavka 2.
Ustava.

Podnositelj je, prema tome, podnio ustavnu tužbu na
temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona prije iscrpljivanja dopuštenoga
pravnog puta, pa je na temelju odredaba članka 72. Ustavnog zakona, riješeno
kao u izreci.

12. Objava ove odluke i rješenja u »Narodnim
novinama« temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-2218/2002

Zagreb, 12. studenoga 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća **dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 3/2004-131