## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-803/2002 od 25. ožujka 2004.

### NN 44/2004 (6.4.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-803/2002 od 25. ožujka 2004.

# Ustavni sud Republike Hrvatske

1071

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Željko Potočnjak, predsjednik Vijeća, te suci Ivan Matija, Agata
Račan, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom I. L. iz V., na sjednici održanoj dana 25.
ožujka 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba je podnijeta protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske,
broj: Us-978/2001-7 od 5. prosinca 2001. godine, kojom je odbijena kao
neosnovana tužba podnositelja u upravnom sporu podnesena protiv rješenja
Ministarstva Financija Republike Hrvatske, klasa: UP/I-112-02/95-01/08,
ur.broj: 513-10-01/5-96-122-3 od 18. siječnja 1996. godine. Tim je rješenjem
odbijen prigovor podnositelja ustavne tužbe na rješenje Ministarstva financija,
klasa: UP/I-112-02/95-01/08, urbroj: 513-10-01/5-95-122 od 1. rujna 1995. godine.

2. U postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi
podnositelj je prvostupanjskim rješenjem postavljen u zvanje starijeg
inspektora II. vrste zvanja i raspoređen na službeničko mjesto inspektora
financijske policije II. vrste zvanja u Ministarstvu financija – Financijskoj
policiji, postaji Financijske policije za V.-s. županiju sa sjedištem u V.
(privremeno u V.). Prvostupanjskim rješenjem ukinuto je privremeno rješenje
Ministarstva financija, klasa: UP/I-112-02/94-01/03, urbroj:
513-10-01/5-95-333/1 od 19. svibnja 1995. godine. Protiv tog rješenja
podnositelj je podnio prigovor smatrajući da se tim rješenjem ne poštuju
njegova stečena prava.

U obrazloženju rješenja kojim se odbija prigovor
podnositelja protiv prvostupanjskog rješenja ističe se da je podnositelj
ustavne tužbe privremenim rješenjem, klasa: UP/I-112-02/94-01/03, ur.broj:
513-10-01/5-95-333/1 od 19. svibnja 1995. godine, preveden u zvanje stariji
inspektor II. vrste zvanja suglasno Zakonu o državnim službenicima i
namještenicima i o plaćama nositelja pravosudnih dužnosti (»Narodne novine«,
broj 78/94) i Pravilniku o unutarnjem redu Ministarstva financija Republike Hr­vat­ske.
Nadalje, ističe se da je istinita činjenica da je podnositelj položio državni
ispit za zvanje samostalni upravni referent, koji je bio dužan položiti u svrhu
stjecanja položajnog zvanja inspektora društvenih prihoda – šefa Odsjeka na
koje je bio imenovan u Općinskoj upravi društvenih prihoda u V., te da je
temeljem istog bio oslobođen polaganja državnog stručnog ispita pri stupanju u
državnu službu u Ministarstvo financija, Financijsku policiju. Podnositelj je
stupio u državnu službu putem natječaja, te nije pre­uzet ili premješten,
»stoga ne postoji obveza preuzimanja ste­čenih prava, odnosno prakse uprave
prihoda, kao ni Porezne uprave«. Podnositelj je položio stručni ispit za
samostalnoga up­rav­nog referenta i tijekom višegodišnjeg razdoblja obavljao
poslove za ko­je je predviđen stupanj visoke stručne spreme, međutim nije
stekao viši stupanj stručne spreme od one koju posjeduje, te ostala prava koja
bi mu na tom temelju pripadala.

U postupku sudske ocjene zakonitosti osporenih
upravnih akata, Upravni sud ocjenjuje da je tuženo tijelo pravilno postupilo
kada je odbilo prigovor podnositelja ustavne tužbe. To stoga jer iz podataka u
spisu predmeta je razvidno da je podnositelj ustavne tužbe VŠS ekonomist, na
temelju javnog natječaja primljen u Financijsku policiju i imenovan za
inspektora Financijske policije s danom 1. srpnja 1993. godine, te da je
sukladno njegovoj stručnoj spremi i godinama radnog staža raspoređen na radno
mjesto inspektora Financijske policije (VŠS). Ističe se da je prilikom
prevođenja u zvanje temeljem Zakona o državnim službenicima i namještenicima i
o plaćama nositelja pravosudnih duž­nosti tužitelj (podnositelj ustavne tužbe)
pogrešno preveden u zva­nje za koje nije imao odgovarajuću visoku stručnu
spremu, te da su Pravilnikom o unutarnjem redu Ministarstva financija Republike
Hrvatske (koji je stupio na snagu 1. rujna 1995. godine), sistematizacijom utvrđena
službenička mjesta pod nazivom »inspektor financijske policije I. vrste zvanja«
za koje je propisana visoka stručna sprema, te pod nazivom »inspektor
financijske policije II. vrste zvanja« za koje je propisana viša stručna
sprema. Slijedom navedenog Upravni sud ocjenjuje da su na utvrđeno činjenično
stanje tužena tijela pravilno primijenila odredbe Zakona o državnim
službenicima i namještenicima i o plaćama nositelja pravosudnih dužnosti i na
temelju njega donijetog Pravilnika o unutarnjem redu Ministarstva financija
Republike Hrvatske, te da je podnositelj postavljen u zvanje za koje ispunjava
uvjete.

3.
Podnositelj smatra da je osporenom presudom povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno
odredbom članka 14. stavka 2. Ustava, a što proizlazi iz sadržaja ustavne
tužbe. Podnositelj s ustavnom tužbom postupa kao sa žalbom, te uglavnom
osporava utvrđeno činjenično stanje, te uslijed navedenog smatra da je Upravni
sud pogrešno primijenio materijalno pravo. Slijedom navedenog nalazi da je time
iskazana »samovolja tumačenja i primjene propisa«, te da je postupljeno u
suprotnosti s »načelom ustavnosti, zakonitosti i jednakosti«. Ističe da mu nije
u potpunosti bilo dozvoljeno sudjelovati i utjecati na rješenje spora pred
Upravnim sudom, jer nije bio upoznat s odgovorom tužene, te nije zakazna
rasprava, a što je posebice zahtijevao u podnijetoj tužbi, čime nalazi da »nije
stavljen u ravnopravan položaj u odnosu na druge«.

Zaključno,
podnositelj predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporene presude
Upravnog suda i vraćanje predmeta na ponovni postupak.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

4. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu
ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti,
tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s
javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili
optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu
(regionalnu) samo­upravu.

Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih
ili izvanrednih pravnih lijekova, nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih
akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite
ljudskih prava i temeljnih sloboda zajam­čenih Ustavom.

Ustavni sud, u postupku povodom ustavne tužbe, ne
obnaša nadležnost žalbenog suda već utvrđuje je li u postupku odlučivanja o
pravima i obvezama podnositelja došlo do ustavno nedopuštenog zadiranja u
temeljne slobode i ljudska prava, tj. je li povrijeđeno ustavno pravo
podnositelja.

5. Člankom 34. stavkom 1. Zakona o upravnim sporovima
(»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92) propisano je da o upravnim
sporovima sud rješava na nejavnoj sjednici. Stavkom 2. istog članka propisano
je da sud može odlučiti da se održi usmena rasprava kada nađe da je to potrebno
zbog složenosti upravne stvari ili inače radi razjašnjenja stanja stvari.

6. Nakon uvida u osporenu presudu Upravnog suda,
navode ustavne tužbe i mjerodavne odredbe materijalnog i postupovnog prava,
Ustavni sud je utvrdio da podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo koje se
jamči odredbom članka 14. stavka 2. Ustava.

Ustavno jamstvo jednakosti svih pred zakonom,
propisano odredbom članka 14. stavka 2. Ustava, bilo bi u procesnom smislu
povrijeđeno ako stranci u postupku nije bila dana mogućnost da (u okviru
zakona) sudjeluje u postupku, da iznosi činjenice i predlaže dokaze, odnosno
ako se nadležni sud ili upravno tijelo nije izjasnilo o njenim navodima važnim
za odlučivanje, te ako pojedinačni akt (protivno zakonu), nije obrazložen.

U materijalnopravnom smislu ovo ustavno jamstvo bilo
bi povrijeđeno ako bi sud bez ikakvih, ili bez valjanih razloga, odstupio od
ustaljene prakse, ako ne bi uzeo u obzir propis koji je očigledno mjerodavan
ili je mjerodavan propis na grubi način pogrešno shvaćen, a što bi moglo
izazvati sumnju da je osporena presuda donijeta samovoljno.

Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta
članka 14. stav­ka 2. Ustava, Sud je utvrdio da u konkretnom slučaju ustavno
pravo jednakosti svih pred zakonom nije povrijeđeno. Podnositelj nije naveo
razloge koji bi ukazivali da je u provedenom sudskom postupku bilo postupovnih
povreda koje bi mogle dovesti do povreda njegovih ustavnih prava. Sud je
obrazložio stajališta iznijeta u osporenoj presudi, za koje je nedvojbeno da
nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene materijalnog prava te da nisu
protivna ustaljenoj sudskoj praksi. U tom postupku i u osporenoj presudi o
pravima podnositelja nije odlučivano samovoljno.

Slijedom izloženog, Ustavni sud je utvrdio da
podnositelju nije povrijeđeno ustavno jamstvo jednakosti iz članka 14. stavka
2. Ustava.

7. Slijedom navedenog, a temeljem članaka 73. i 75.
Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

8. Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 29.
Ustavnog zakona.

Broj: U-III-803/2002
Zagreb, 25. ožujka 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Željko Potočnjak,** v. r.

Odluka, NN 44/2004-1071