## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1862/2000 od 10. listopada 2001.

### NN 89/2001 (17.10.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1862/2000 od 10. listopada 2001.

# Ustavni sud Republike Hrvatske

1522

Ustavni sud Republike
Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik Suda, te suci Marijan Hra­njski,
Petar Klarić, Mario Kos, Jurica Malčić, Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna
Omejec, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Vice Vukojević i Milan
Vuković, odlučujući u postupku povodom ustavne tužbe M. G. iz K., koje­g
zastupa M. M., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj dana 10. listopada 2001.
godine, donio je s­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se: presuda
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-649/2000-4 od 21. rujna 2000.
godine, i rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvatske, broj:
511-01-62-79319/1-99 od 1. prosinca 1999. godine, te se predmet vraća
Ministarstvu unutar­njih poslova Republike Hrvatske na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Ustavna tužba podnesena je
protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-649/2000-4 od 21.
rujna 2000. godine, kojom je u upravnom sporu odbijena, kao neosnovana, tužba
podnosite­lja protiv rješe­nja Ministarstva unutar­njih poslova Republike
Hrvatske, broj: 511-01-62-79319/1-99 od 1. prosinca 1999. godine. Tim se rješe­njem
utvrđuje da podnosite­lju, ovlaš­tenoj službenoj osobi Ministarstva unutar­njih
poslova Republike Hrvatske, prestaje služba dana 6. prosinca 1999. godine, s
pravom na mirovinu.

Navedeno rješe­nje, teme­ljem
ovlašte­nja iz odredbe članka 68. tada važeće­g Zakona o unutar­njim poslovima
(»Narodne novine«, broj 29/91, 73/91, 19/92, 33/92, 76/94 i 161/98), donio je
ministar unutar­njih poslova.

2. Podnosite­lj smatra da su
osporenim odlukama povrijeđena ustavna prava iz članka 14. stavka 2., 18.
stavka 1., 19. stavka 1. i 54. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

Navodi podnosite­lja u
ustavnoj tužbi dadu se svesti na tvrd­nju da osporeno rješe­nje ministra nema
va­ljano obrazlože­nje, čime je podnosite­lj stav­ljen u neravnopravan položaj
pred zakonom te je onemogućen u ostvariva­nju prava na učinkovitu žalbu, kao i
prava na rad i slobodu rada jer se o prestanku radnog odnosa podnosite­lja odlučivalo
bez ­nje­gove vo­lje da stekne pravo na mirovinu. Također, u ustavnoj tužbi
ističe da navedeno rješe­nje nije uteme­ljeno na zakonu. Navedeno obrazlaže či­njenicom
da mu je osporeno rješe­nje uručeno na ­nje­govom radnom mjestu, dana 22.
prosinca 1999. godine, kada je bio na snazi Zakon o pravima iz mirovinskog
osigura­nja djelatnih vojnih osoba i ovlaštenih službenih osoba (»Narodne
novine«, broj 128/99), prema kojem on ne ispu­njava posebne uvjete za ostvariva­nje
mirovine. Stoga, predlaže usvojiti ustavnu tužbu i ukinuti osporene odluke te
predmet vratiti na ponovni postupak.

3. U konkretnom slučaju,
ministar unutar­njih poslova je teme­ljem ovlašte­nja, koje proizlazi iz
odredbe članka 68. Zakona o unutar­njim poslovima, donio rješe­nje o prestanku
službe podnosite­lja ustavne tužbe s pravom na mirovinu. Iz obrazlože­nja rješe­nja
proizlazi da je u postupku utvrđeno da je podnosite­lj ustavne tužbe ovlaštena
službena osoba te da ima navršenih preko 25 godina mirovinskog staža, od če­ga
preko 10 godina mirovinskog staža stečenog na poslovima i radnim zadacima ovlaštene
službene osobe.

Rješavajući o tužbi podnosite­lja
ustavne tužbe u postupku sudske kontrole konačnog upravnog akta, Upravni sud
odbio je tužbu podnosite­lja kao neosnovanu, našavši da osporenim rješe­njem
nije povrijeđen zakon na štetu podnosite­lja ustavne tužbe. U obrazlože­nju
presude Upravni sud navodi, da su prema ocjeni Suda, u konkretnom slučaju, ispu­njeni
uvjeti za promjenu odredbe članka 68. Zakona o unutar­njim poslovima, to stoga jer
se na radne odnose djelatnika Ministarstva unutar­njih poslova primje­njuje
Zakon o unutar­njim poslovima, kao poseban propis (*lex specialis*), a što
znači da se u dijelu koji nije uređen tim Zakonom primje­njuju opći propisi. Da­lje
u obrazlože­nju, Upravni sud ističe da je odredbom članka 68. Zakona o unutar­njim
poslovima propisana iznimka u odnosu na opće uvjete za prestanak radnog odnosa
teme­ljem stjeca­nja uvjeta za mirovinu drugih zaposlenika, međutim, koja se može
primijeniti samo po rješe­nju ministra unutar­njih poslova.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Prema odredbi članka 68. tada važeće­g Zakona o unutar­njim
poslovima, ovlaštenoj službenoj osobi na teme­lju rješe­nja ministra unutar­njih
poslova može iznimno prestati radni odnos s pravom na mirovinu i prije ispu­nje­nja
općih uvjeta za stjeca­nje mirovine ako ima najma­nje 25 godina mirovinskog staža,
od če­ga najma­nje 10 godina mirovinskog staža stečenog na poslovima i zadacima
ovlaštene službene osobe.

Prema odredbi članka 124.
stavka 1. tada važeće­g Zakona o državnim službenicima i namještenicima i o plaćama
nosite­lja pravosudnih dužnosti (»Narodne novine«, broj 74/94, 86/94, 7/95,
23/95, 86/98), o prestanku državne službe donosi se rješe­nje.

Tim Zakonom, kao i Zakonom o
unutar­njim poslovima, nije propisan postupak koji bi trebao prethoditi donoše­nju
rješe­nja. Stoga je, u konkretnom slučaju, trebalo postupati sukladno odred­bama
Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91 i 103/96 –
Odluka Ustavnog suda, broj U-I-248/1994 od 13. studenoga 1996., nastavno: ZUP)
i teme­ljnim načelima tog Zakona.

5. Na teme­lju analize
razloga ustavne tužbe, osporenih odlu­ka i relavantnih propisa, Ustavni sud je
utvrdio da osporeno rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvatske
nije doneseno u postupku propisanom odredbama ZUP-a, čime su povrijeđena
ustavna prava podnosite­lja iz članaka 14. stavka 2., 18. stavka 1. i 54.
stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

Naime, osporeno prvostupa­njsko
rješe­nje ministar unutar­njih poslova donio je na teme­lju ovlašte­nja datog
odredbom članka 68. Zakona o unutar­njim poslovima i ono po svom sadržaju
predstav­lja akt koji je donesen na teme­lju pravila o slobodnoj ocjeni. Međutim,
pravila upravnog postupka u svezi s donoše­njem rješe­nja vrijede i za akte
koji se donose prema slobodnoj ocjeni.

Tako je odredbom članka 4.
stavka 2. ZUP-a propisano da u upravnim stvarima u kojima je organ zakonom ili
na zakonu uteme­ljenim propisom ovlašten da rješava po slobodnoj ocjeni, rješe­nje
mora biti doneseno u granicama ovlašte­nja i u skladu s ci­ljem u kojem je ovlašte­nje
dano, dok je stavkom 3. istog članka propisano da odredbe tog Zakona važe i za
slučajeve u kojima je organ ovlašten da u upravnim stvarima rješava po
slobodnoj ocjeni.

Nada­lje, prema odredbi članka
209. stavka 3. ZUP-a, kad je nadležni organ zakonom ili drugim propisom uteme­ljenim
na zakonu ovlašten riješiti stvar po slobodnoj ocjeni, dužan je u obra­zlože­nju,
pored podataka iz stavka 2. tog članka, navesti taj propis i izložiti razloge
kojima se pri donoše­nju rješe­nja rukovodio.

Dakle, kako bi se moglo utvrditi je li nadležno tijelo prilikom rješava­nja,
prema pravilima o slobodnoj ocjeni, ostalo u granicama ovlašte­nja datog teme­ljem
zakona i je li to ovlašte­nje koristilo u skladu s ci­ljem zbog koje­g je takvo
ovlašte­nje dano, tijelo je dužno u obrazlože­nju rješe­nja izložiti či­njenično
sta­nje, navesti propis koji daje ovlašte­nje za rješava­nje prema slobodnoj
ocjeni i razloge kojima se rukovodilo pri donoše­nju rješe­nja.

6. Kako u konkretnom slučaju
osporeno rješe­nje ne sadrži razloge zbog kojih je doneseno, odnosno kojim se
razlozima ministar rukovodio prilikom donoše­nja rješe­nja, to je ono doneseno
suprotno odredbama ZUP-a (člancima 4. i 209.), a koju nezakonitost Upravni sud
Republike Hrvatske u postupku sudske kontrole zakonitosti konačnog upravnog
akta nije uočio.

7. Slijedom navedenog,
postupajući suprotno Zakonu, upravno tijelo i sud povrijedili su podnosite­lju
ustavna prava iz članka 14. stavka 2. Ustava, kojim je propisano da su svi pred
zakonom jednaki, iz članka 18. stavka 2. Ustava, kojim se jamči pravo na žalbu
i članka 54. stavka 1. Ustava, kojim se jamči pravo na rad i slobodu rada.

8. Glede podnosite­ljevog
istica­nja nezakonitosti osporenog rješe­nja, a iz razloga jer mu je rješe­nje
ministra o prestanku službe s pravom na mirovinu uručeno 22. prosinca 1999.
godine, kada je već važio Zakona o pravima iz mirovinskog osigura­nja djelatnih
vojnih osoba i ovlaštenih službenih osoba (»Narodne novine«, broj 128/99),
prema kojem on nije ispu­njavao posebne uvjete propisane odredbom članka 6. za
ostvariva­nje mirovine, potrebno je istači s­ljedeće:

Prema odredbi članka 6.
Zakona o pravima iz mirovinskog osigura­nja djelatnih vojnih osoba i ovlaštenih
službenih osoba (koji je objav­ljen 30. studenoga 1999. godine, a stupio na
pravnu snagu 8. prosinca 1999. godine) na teme­lju rješe­nja nadležnog
ministra, odnosno predstojnika Ureda za nacionalnu sigurnost o prestanku službe
zbog potreba službe, osiguranik može ostvariti pravo na starosnu mirovinu, bez
obzira na godine života, kada navrši mirovinski staž od najma­nje 30 godina, od
toga najma­nje 15 godina mirovinskog staža na dužnostima, odnosno na poslovima
na kojima se staž osigura­nja računa s povećanim traja­njem prema odredbama tog
Zakona.

Sukladno odredbi članka 18.
stavka 3. istog Zakona, na dan stupa­nja na snagu tog Zakona prestali su važiti
članci 67. do 69. Zakona o unutar­njim poslovima.

Nada­lje, odredbom članka
125. stavka 1. tada važeće­g Zakona o državnim službenicima i namještenicima i
o plaćama nosite­lja pravosudnih dužnosti, a koji je opći propis u odnosu na
Zakon o unutar­njim poslovima, propisano je da državnom službeniku prestaje služba
danom razrješe­nja utvrđenim sporazumom ili rješe­njem o prestanku službe.

Rješe­nje, kojim se utvrđuje da podnosite­lju prestaje služba s danom 6.
prosinca 1999. godine, ministar je donio 1. prosinca 1999. godine, dakle za
vrijeme važe­nja odredbe članka 68. Zakona o unutar­njim poslovima.

9. Podnosite­lj u ustavnoj tužbi
ističe i povredu odredbe članka 19. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske, a
kojom odred­bom se propisuju teme­ljne smjernice državnoj upravi i tijelima s
javnim ovlastima kad odlučuju o pravima i dužnostima građana.

Međutim, navedena ustavna
odredba sadrži ustavnopravno načelo na kojem se trebaju zasnivati odluke
upravne vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti, a ne ­ljudska prava i teme­ljne
slobode, koja su Ustavom zajamčena fizičkoj ili pravnoj osobi pa se na toj
odredbi ne može teme­ljiti ustavna tužba.

10. Slijedom iznijetog,
utvrdivši da su osporenim odlukama podnosite­lju ustavne tužbe povrijeđena
ustavna prava iz članka 14. stavka 2., članka 18. stavka 1. i članka 54. stavka
1. Ustava Republike Hrvatske, Ustavni sud Republike Hrvatske je teme­ljem
odredaba članka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99), odlučio kao u izreci.

Broj: U-III-1862/2000
Zagreb, 10. listopada 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda **dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 89/2001-1522