## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3890/2007 od 19. svibnja 2010.

### NN 74/2010 (16.6.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3890/2007 od 19. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2206

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula J. Z. iz S., koju zastupa A. G., dipl. prav. Nezavisnog sindikata D. h. S., na sjednici održanoj 19. svibnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja u odnosu na presudu Županijskog suda u Splitu broj: Gž-1103/04 od 4. svibnja 2006. koja se ukida i predmet vraća Županijskom sudu u Splitu na ponovni postupak.

II. Ustavna tužba se odbija u odnosu na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-234/07-2 od 18. travnja 2007. godine.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: Gž-1103/04 od 4. svibnja 2006. godine kojom je preinačena presuda i rješenje Općinskog suda u Splitu broj: IV P-1430/93 od 5. studenoga 2003. godine na način da je odbijen glavni tužbeni zahtjev podnositeljice (tužiteljice u parničnom postupku) i zahtjev za naknadu parničnog troška u odnosu na drugotuženu »D.« d.d. S.

Navedenom prvostupanjskom presudom prihvaćen je glavni tužbeni zahtjev podnositeljice kojim je zatražila da joj prvotužena »D. – P. f.« d.d. S. i drugotužena solidarno isplate u kunskoj protuvrijednosti iznos od 2.879,59 eura (5.632 DEM) po prodajnom tečaju S. b. d.d. S. na dan isplate sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od 4. travnja 2002. do isplate, dok je za više traženo tužbeni zahtjev podnositeljice odbijen kao neosnovan, a odbijen je i podredni tužbeni zahtjev podnositeljice specificiran podneskom od 9. svibnja 1995. godine. Navedenim prvostupanjskim rješenjem naloženo je prvotuženoj i drugotuženoj da podnositeljici solidarno naknade parnični trošak u iznosu od 7.686,00 kuna te je odbijen prijedlog podnositeljice za određivanje privremene mjere.

Podnositeljica ustavnom tužbom osporava i rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-234/07-2 od 18. travnja 2007. kojim je odbijena kao neosnovana revizija podnositeljice izjavljena protiv rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Gž-4624/06 od 22. studenoga 2006. godine. Tim je rješenjem Županijskog suda u Splitu odbijena kao neosnovana žalba podnositeljice protiv rješenja Općinskog suda u Splitu broj: IV P-1430/93 od 28. kolovoza 2006. kojim je odbačena kao nedopuštena revizija podnositeljice izjavljena protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: Gž-1103/04 od 4. svibnja 2006. godine.

2. Podnositeljica ustavne tužbe smatra da su joj navedenim osporenim sudskim odlukama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 54. stavkom 1., 55. stavkom 1. i 56. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, te odredba članka 3. Ustava. Iz sadržaja ustavne tužbe razvidno je da podnositeljica, s obzirom na razloge svoje ustavne tužbe, smatra povrijeđenim i ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Osporavajući presudu Županijskog suda u Splitu, podnositeljica u bitnom ističe da je taj sud »nerazložno« ocijenio osnovanim prigovor zastare drugotužene na temelju članaka 314., 361. i 371. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZOO). Zaključak drugostupanjskog suda da je u konkretnom slučaju nastupila zastara potraživanja podnositeljica smatra utemeljenim na pogrešnim stajalištima tog suda da je njezinim podneskom od 4. travnja 2002. preinačena tužba u smislu članka 191. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZPP), te da se vrijeme zastare računa od nagodbe 30. ožujka 1995. do dana podnošenja »preinačene tužbe«. Ona također ističe da je praksa Županijskog suda u Splitu u pogledu zastare potraživanja u istovjetnim predmetima različita (primjerice navodi presudu i rješenje tog suda broj: Gž-323/03 od 21. ožujka 2003. godine), te da je o osnovanosti prigovora zastare trebalo odlučiti obzirom na vrijeme podnošenja tužbe sudu u skladu s pravnim stajalištem Vrhovnog suda Republike Hrvatske izraženim u rješenju broj: Revr-762/05-2 od 16. studenoga 2005. godine.

Osporavajući rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-234/07-2 od 18. travnja 2007. te rješenja Županijskog suda u Splitu i Općinskog suda u Splitu, podnositeljica ističe da vrijednost predmeta spora, koja u konkretnom slučaju ne prelazi 100.000,00 kn, »ne bi smjela biti zapreka da tužitelj bude u istom, ravnopravnom i jednakom položaju kao i ostali radnici kod tuženika i pred sudom.«.

Predlaže Ustavnom sudu usvojiti ustavnu tužbu, ukinuti sve osporavane sudske odluke i predmet vratiti na ponovni postupak.

Ustavna tužba u odnosu na presudu Županijskog suda u Splitu broj: Gž-1103/04 od 4. svibnja 2006. je osnovana.

3. U postupku pokrenutom u povodu ustavne tužbe na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Predmet spora bio je zahtjev podnositeljice da joj prvotužena i drugotužena solidarno isplate razliku plaće za razdoblje od rujna 1990. do rujna 1993. godine.

4.1. U parničnom postupku utvrđeno je:

– da je podnositeljica 15. prosinca 1993. podnijela tužbu protiv prvotužene kojom traži isplatu iznosa od 14.129.316 HRD na ime razlike manje isplaćene plaće za razdoblje od rujna 1990. do rujna 1993. godine;

– da je na ročištu održanom 7. prosinca 1994. (list spisa 10) proširila tužbeni zahtjev na drugotuženu, kao solidarnog tuženika i dužnika s prvotuženom (koja je na to proširenje pristala kako to proizlazi iz podneska od 10. svibnja 1995. – list spisa 32);

– da je odlukom Upravnog odbora drugotužene od 24. lipnja 1994. odobreno poduzećima koja su njezine kćeri, među koje spada i prvotužena, sklapanje nagodbi za isplatu razlike neisplaćene plaće po Kolektivnom ugovoru za gospodarstvo (u daljnjem tekstu: Kolektivni ugovor) svim djelatnicima;

– da je drugotužena zadužila svoje stručne službe da izrade izračun razlike plaća po Kolektivnom ugovoru kako bi se s radnicima sklopile izvansudske nagodbe;

– da je prema izloženoj specifikaciji neisplaćenih plaća podnositeljici za utuženo razdoblje obračunat iznos od 5.632 DEM;

– da su tužene sastavile nagodbu u formi izjave od 30. ožujka 1995., koju su potpisali podnositeljica i direktori tuženih, a kojom se obje tužene obvezuju isplatiti podnositeljici razliku plaće po Kolektivnom ugovoru za utuženo razdoblje u iznosu od 5.632 DEM, kojom nagodbom nije određen rok ispunjenja preuzete obveze tuženih; te

– da je podneskom od 4. travnja 2002. podnositeljica uredila tužbu na način da je istakla zahtjev za isplatu u kunskoj protuvrijednosti iznosa od 2.879,59 eura (5.632 DEM) po prodajnom tečaju S. b. d.d. S. na dan isplate sa zateznom kamatom od 1. srpnja 1995. do isplate kao glavni tužbeni zahtjev.

4.2. Drugostupanjski sud je pri odlučivanju o žalbi drugotužene razmatrao jedino pitanje osnovanosti njezinog prigovora zastare potraživanja, kojeg je, za razliku od prvostupanjskog suda, ocijenio osnovanim. Odluku o osnovanosti prigovora zastare drugostupanjski sud temelji na stajalištu da je podnositeljica pozivanjem na nagodbu sklopljenu 30. ožujka 1995. podneskom od 4. veljače 2002. promijenila istovjetnost zahtjeva to jest preinačila tužbu u smislu članka 191. ZPP-a, da je zastara počela teći 30. ožujka 1995. u smislu članka 314. ZOO-a (Ako rok nije određen, a svrha posla, priroda obveze i ostale okolnosti ne zahtijevaju stanovit rok za ispunjenje, vjerovnik može zahtijevati odmah ispunjenje obveze, a dužnik sa svoje strane može zahtijevati od vjerovnika da odmah primi ispunjenje) i članka 361. ZOO-a (Zastarijevanje počinje teći prvog dana poslije dana kada je vjerovnik imao pravo zahtijevati ispunjenje obveze, ako za pojedine slučajeve nije što drugo propisano.), te da je zastara do 4. travnja 2002. (kao dana podnošenja preinačene tužbe) nastupila nakon proteka roka iz članka 371. ZOO-a (Potraživanja zastarijevaju za pet godina ako zakonom nije određen neki drugi rok zastare.).

5. Polazeći od navoda iz ustavne tužbe podnositeljice, Ustavni sud je razmotrio ustavnu tužbu s aspekta ustavnog prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Člankom 29. stavkom 1. Ustava propisano je:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak, razmatran kao jedinstvena cjelina, bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

5.1. U konkretnom slučaju mjerodavan je:

Članak 191. ZPP-a:

(1) Preinaka tužbe jest promjena istovjetnosti zahtjeva, povećanje postojećeg ili isticanje drugog zahtjeva uz postojeći.

(2) Ako tužitelj preinačuje tužbu tako da, zbog okolnosti koje su nastale nakon podnošenja tužbe, zahtijeva iz iste činjenične osnove drugi predmet ili novčanu svotu, tuženik se takvoj preinaci ne može protiviti.

(3) Tužba nije preinačena ako je tužitelj promijenio pravnu osnovu tužbenog zahtjeva, ako je smanjio tužbeni zahtjev ili ako ga je promijenio, dopunio ili ispravio pojedine navode, tako da zbog toga tužbeni zahtjev nije promijenjen.

5.2. Polazeći od točke 4. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud ponavlja da je drugostupanjski sud osnovanost prigovora zastare drugotužene utemeljio na stajalištu da je dan podnošenja tužbe u konkretnom slučaju 4. travnja 2002. kao dan kada je podneskom preinačena tužba u smislu članka 191. ZPP-a, te stajalištu da je zastara počela teći odmah nakon sklapanja nagodbe, 30. ožujka 1995., u smislu odredbe članka 314. ZOO-a, te da je nastupila do 4. travnja 2002. kao dana podnošenja preinačene tužbe. To su pravna stajališta zbog kojih podnositeljica osporava ocjenu prigovora zastare od strane drugostupanjskog suda upirući na različitu sudsku praksu.

U konkretnom slučaju razvidno je da je podnositeljica i tužbom i podneskom od 4. travnja 2002. tražila isplatu razlike manje isplaćene plaće za isto vremensko razdoblje, odnosno da je riječ o istovjetnom zahtjevu, a pozivanje na sklopljenu nagodbu o tako određenom zahtjevu nije preinaka tužbe, već dopuna navoda u smislu članka 191. stavka 3. ZPP-a, jer nagodba ima značaj priznanja postojanja i visine predmetnog duga.

Ustavni sud napominje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske u takvim slučajevima (odluke broj: Revr-647/06-2 od 27. svibnja 2008., Revr-645/06-2 od 15. listopada 2008., Revr-615/06 od 21. studenoga 2006. i Revr-762/05-2 od 16. studenoga 2005.) izrazio stajalište da tužba nije preinačena u smislu članka 191. ZPP-a kada tužitelj u tijeku parnice dopuni činjeničnu osnovu tužbe pozivanjem na izvansudsku nagodbu sklopljenu između stranaka o istom potraživanju nakon podnošenja tužbe, već se i dalje radi o istovjetnom tužbenom zahtjevu. Prema stajalištu Vrhovnog suda u takvim slučajevima osnovanost prigovora zastare treba razmotriti s obzirom na vrijeme podnošenja tužbe sudu.

Slijedom navedenog, razvidno je da su stajališta drugostupanjskog suda, koja podnositeljica u konkretnom slučaju osporava zbog nekonzistentne sudske prakse, utemeljena na različitom tumačenju i primjeni prava od onog Vrhovnog suda Republike Hrvatske.

Činjenica jest da u svakom sudbenom sustavu može doći do određene nekonzistentnosti u tumačenju i primjeni prava, ali tek ovisno o okolnostima pojedinačnog slučaja ta nekonzistentnost može, ali i ne mora, rezultirati povredom ustavnog prava. U odnosu na konkretan slučaj, Ustavni sud je imao u vidu sljedeće.

Prvo, tumačenje i primjena prava u osporenoj presudi protivna su onima Vrhovnog suda Republike Hrvatske na gore navedeni način.

Drugo, Vrhovni sud Republike Hrvatske je navedena tumačenja dao u povodu revizija izjavljenih protiv presuda Županijskog suda u Splitu (dakle, istog drugostupanjskog suda koji je i u ovdje razmatranom slučaju donio osporavanu presudu), koji je u smislu članka 382. stavka 2. i članka 385.a ZPP-a u ovakvoj vrsti slučajeva u nekoliko navrata dopustio reviziju protiv svojih presuda radi osiguranja jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana. Naime, prema članku 118. stavku 1. Ustava, Vrhovni sud, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana. Dakle, Vrhovni sud je tumačenja dao u okviru Ustavom i ZPP-om uređene pravne zaštite stranaka, a osiguranjem jedinstvene primjene zakona ujedno je zaštitio i pravo na pravično suđenje stranaka zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Pritom, Ustavni sud podsjeća na svoje stajalište izraženo u odluci broj: U-III-3793/2007 od 19. studenoga 2009. (objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 158/09.) da su svi nadležni sudovi u Republici Hrvatskoj dužni poštovati pravna stajališta Vrhovnog suda Republike Hrvatske u cilju osiguravanja jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana.

Povrh toga, Ustavni sud ističe da se zakonske odredbe moraju primjenjivati na razumno jasan i koherentan način kako bi se, koliko je god to moguće, izbjegla nesigurnost i dvosmislenost u njihovoj primjeni. U tom smislu, treba naglasiti da je nesigurnost – bila ona zakonodavna, administrativna ili pak proizlazi iz prakse javnih vlasti – važan čimbenik kojeg treba uzeti u obzir pri ocjeni postupanja sudova u vođenju postupaka. Različita sudska praksa pri tumačenju određenih aspekata zakonskih odredbi može dovesti do ozračja nedostatne pravne sigurnosti kao, primjerice, u ovom slučaju u kojem je Županijski sud u Splitu protumačio mjerodavno postupovno pravo i posljedično ocijenio prigovor zastare na način suprotan tumačenju, odnosno stajalištu Vrhovnog suda.

Treće, Županijski sud u Splitu u konkretnom slučaju, na temelju članka 219. (kojim je izmijenjen članak 382. stavak 2. ZPP-a) i 223. (kojim je dodan članak 385.a ZPP-a) u svezi s člankom 284. stavkom 5. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 117/03.), nije mogao dopustiti izjavljivanje revizije protiv svoje presude. Podnositeljica je ipak izjavila reviziju protiv te presude, ali ju je zbog nedostatne vrijednosti predmeta spora Vrhovni sud Republike Hrvatske odbio iz razloga navedenih u točkama 8. i 9. obrazloženja ove odluke. Dakle, Vrhovni sud u odnosu na podnositeljicu ustavne tužbe nije mogao osigurati jedinstvenu primjenu zakona.

Pritom, Ustavni sud ističe da je nakon navedene izmjene ZPP-a iz 2003. godine uslijedila nova izmjena, odnosno člankom 29. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 84/08.) izmijenjen je članak 382. ZPP-a na način da je stavkom 2. tog članka propisana mogućnost stranaka (ne samo drugostupanjskog suda kako je to bilo propisano izmjenama ZPP-a iz 2003.) da podnesu reviziju protiv drugostupanjske presude, i onda kada je ne mogu podnijeti prema stavku 1. tog članka, posebno u slučaju postojanja različitih pravnih shvaćanja, odnosno nekonzistentne sudske prakse. Međutim, to novo pravno sredstvo u smislu članaka 52. i 53. navedenog Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o parničnom postupku podnositeljici također nije bilo dostupno.

Četvrto, svoje stajalište izraženo u odluci broj: U-III-3793/2007 od 19. studenoga 2009. (objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 158/09.), da će Ustavni sud u slučajevima kada je u činjenično i pravno istovjetnom predmetu stajalište drugostupanjskog suda različito od stajališta Vrhovnog suda Republike Hrvatske, a jednakost pred zakonom u smislu članka 118. stavka 1. Ustava i članka 382. ZPP-a nije moguće ostvariti u postupku pred Vrhovnim sudom, zaštitu tog jamstva pružati u ustavnosudskom postupku.

Peto, uvažavajući ustavnu nadležnost Vrhovnog suda Republike Hrvatske, propisanu člankom 118. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud ocjenjuje da je Vrhovni sud izvršio svoju obvezu osiguranja jedinstvene primjene zakona, te da se mjerodavna pravna stajališta najvišeg suda u zemlji zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog prava.

Ustavni sud utvrđuje da je u konkretnom slučaju nadležni drugostupanjski sud, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, zauzeo stajalište o preinačenju tužbe suprotno pravnim stajalištima Vrhovnog suda Republike Hrvatske, te da se posljedično osporavana pravna stajališta drugostupanjskog suda ne zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog prava.

Iz navedenih razloga, a u nedostatku mehanizma koji bi u konkretnom slučaju osigurao konzistentnost u praksi nadležnih sudova, Ustavni sud ocjenjuje da je osporenom drugostupanjskom presudom podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

6. Ustavni sud – utvrdivši povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava – nije razmatrao eventualnu povredu drugih ustavnih prava koje je podnositeljica istakla u ustavnoj tužbi. Članak 3. Ustava ne sadrži ustavno pravo u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

7. Slijedom navedenoga, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. izreke.

Ustavna tužba u odnosu na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-234/07-2 od 18. travnja 2007. nije osnovana.

8. Vrhovni sud Republike Hrvatske je osporenim rješenjem odbio reviziju podnositeljice kao neosnovanu zbog premale vrijednosti predmeta spora.

Prema odredbi članka 382. stavka 2. ZPP-a, koji se primjenjuje prema članku 284. stavku 5. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 117/03.), revizija nije dopuštena u imovinskopravnim sporovima u kojima se tužbeni zahtjev odnosi na potraživanje u novcu, ako vrijednost predmeta spora pobijanog dijela pravomoćne presude ne prelazi 100.000,00 kn.

U konkretnom slučaju utvrđeno je kako vrijednost predmeta spora pobijanog dijela pravomoćne presude (kunska protuvrijednost 2.879,59 eura, tj. 21.000,00 kn) ne prelazi navedeni iznos.

9. Razmatrajući obrazloženje osporenog rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao i primijenjeno postupovno pravo, Ustavni sud utvrdio je da je osporeno rješenje doneseno sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava Republike Hrvatske te da takvim, na zakonu utemeljenim rješenjem, podnositeljici nisu povrijeđena ustavna prava na koja se u ustavnoj tužbi poziva.

10. Članak 3. Ustava ne sadrži ustavno pravo u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

11. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki II. izreke.

12. Objava odluke (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3890/2007

Zagreb, 19. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 74/2010-2206