## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-146/2000 od 4. veljače 2004.

### NN 21/2004 (18.2.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-146/2000 od 4. veljače 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

582

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u postupku
pokrenutom ustavnom tužbom M. P. iz Z., koju zastupa M. Z., odvjetnik iz Z., na
sjednici održanoj dana 4. veljače 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.Ustavna
tužba se usvaja te se ukidaju:

–
presuda Županijskog suda u Zadru, broj: Gž-488/98 od 1. prosinca 1999. i

–
presuda Općinskog suda u Zadru, broj: P-1072/96 od 24. ožujka 1998.

II.Predmet
se vraća Općinskom sudu u Zadru na ponovni postupak.

III.Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.Ustavna
tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Zadru, broj: Gž-488/98 od
1. prosinca 1999. i presude Općinskog suda u Zadru, broj: P-1072/96 od 24. ožujka
1998.

Osporavanom
drugostupanjskom presudom odbijena je pod­nositeljičina žalba protiv osporavane
prvostupanjske presude i ta je presuda potvrđena.

Prvostupanjskom
presudom odbijen je kao neosnovan tužbeni zahtjev podnositeljice radi donošenja
presude koja u cijelosti nadomješta ugovor o kupoprodaji stana, s obrazloženjem
da je suglasnost koju je suprug podnositeljice njoj dao da sama kupi stan na
kojem je on bio nositelj stanarskog prava, ovjerena ispred suda u tadašnjoj
tzv. SRJ, tada nepriznatoj državi, zbog čega da je u pravu bio tuženik kada je
odbio uvažiti tako ovjerenu suglasnost suda nepriznate države, odnosno države
koja nije priznati međunarodnopravni subjekt, tim više što SRJ tada nije bila
priznata od strane Republike Hrvatske.

2.U
ustavnoj tužbi podnositeljica, u bitnom, navodi da je zakonodavac propisao ovjeru
potpisa na suglasnosti, vjerojatno u namjeri da spriječi eventualne nelojalne
postupke jednog supružnika – stanara prema drugom, a sudovi ni iz jedne
okolnosti nisu mogli zaključiti da bi ona na bilo koji način prema svojem
suprugu postupala prijevarno ili nelojalno, što je razvidno i iz njegove
naknadne suglasnosti.

Smatra
da su osporavanim presudama povrijeđene odredbe članka 3., članka 14. stavka
2., članka 26. i članka 117. stavka 3. Ustava.

Predlaže
usvojiti ustavnu tužbu, ukinuti osporavane presude i predmet vratiti na ponovni
postupak.

3.Ustavna
tužba sadrži formalne sastojke propisane člankom 65. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), kao i pretpostavke propisane člankom 62.
stavcima 2. i 3. i člankom 64. Ustavnog zakona.

4.Ustavni
sud, odlučujući o ustavnoj tužbi, prvo ispituje jesu li prava istaknuta u
ustavnoj tužbi ustavna prava u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona. Ako
utvrdi da se radi o ustavnim pravima, Ustavni sud ispituje jesu li ustavna
prava povrijeđena.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

5.Prema
ustavnom određenju nadležnosti Ustavnog suda (članak 128. stavak 1. podstavak
4. Ustava), kao i prema odredbi stavka 1. članka 62. Ustavnog zakona, ustavna
tužba je institut ustanovljen radi zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda,
a može se podnijeti ako podnositelj smatra da je pojedinačnim aktom (i
postupkom koji mu je prethodio) povrijeđeno neko od Ustavom utvrđenih ljudskih
prava i temeljnih sloboda (ustavno pravo).

6.Konkretno,
podnositeljica ističe povredu prava zajamčenih člankom 14. stavkom 2. i člankom
26. Ustava. Kao razlog navodi svoju prosudbu da je uz zahtjev za kupnju stana i
zahtjev za skla­panje ugovora podnijela svu relevantnu dokumentaciju, zbog čega
nije bilo razloga da tuženik, pa ni sud odbije njezin zahtjev za otkup stana,
odnosno tužbeni zahtjev.

U sudskom postupku sudovi su utvrdili da suglasnost
za kupnju stana od 11. ožujka 1992. koju je podnositeljici dao njezin suprug,
nije u skladu s odredbom članka 6. stavka 5. Zakona o prodaji stanova na kojima
postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, broj 43/92 – pročišćeni tekst,
69/92, 25/93, 26/93, 48/93, 2/94, 29/94, 44/94, 47/94, 58/95, 11/96, 11/97 –
odluka Ustavnog suda, 68/98, 96/99 – Uredba, 120/00 – Uredba i 94/01 – Uredba),
jer je ovjerena od suda tada nepriznate države SRJ, dok je druga suglasnost od
25. travnja 1997. koja je ovjerena kod javnog bilježnika u Mađarskoj, podnesena
nakon proteka roka od 60 dana od dana podnošenja zahtjeva za sklapanje ugovora,
iz članka 9. stavka 1. istoga Zakona.

Odredbe članka 6. stavaka 2. i 5. Zakona o prodaji
stanova na kojima postoji stanarsko pravo, glase:

»Kad stanarsko pravo imaju supružnici, stan mogu
kupiti zajednički, a jedan od njih samo uz suglasnost drugog.

Suglasnost iz stavka 1. i 2. ovoga članka daje se na
ugovoru ili u posebnoj ispravi uz ovjereni potpis. U slučaju uskrate
suglasnosti odlučuje se u sudskom postupku.«

Svrha navedenih odredaba, posebno odredbe članka 6. stavka
5. koja traži ovjereni potpis davatelja suglasnosti, prema stajalištu Ustavnog
suda, jeste u sprječavanju mogućnosti da jedan supružnik postane samovlasnik
stana mimo ili protiv volje drugog supružnika. Svrha tih odredaba jest i u
sprječavanju eventualnog daljnjeg raspolaganja sa stanom koje može proizaći iz
prava vlasništva na stanu. Naime, takvo raspolaganje moglo bi biti na štetu
supružnika koji nije suvlasnik stana, jer nije znao za činjenicu da je drugi
supružnik postao vlasnik unatoč nedostatku suglasnosti koja je prema odredbi članka
6. stavka 2. Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo, izričito
potrebna.

Dakle,
kada prodavatelj prodaje stan samo jednom od supružnika, mora nedvojbeno
utvrditi da postoji prava volja i drugog supružnika da prvi supružnik stan kupi
sam. Zakonodavac je propisao da se ta volja utvrđuje na način da supružnik koji
ne želi kupiti stan, supružniku koji će ga kupiti sam, dade za to suglasnost na
kojoj potpis mora biti ovjeren.

Sama činjenica da u konkretnom slučaju potpis na
suglasnosti nije ovjeren u Republici Hrvatskoj, već od suda države koju u
vrijeme ovjere Republika Hrvatska nije priznavala, prema stajalištu Ustavnog
suda, ne može biti odlučan razlog za uskratu prodaje stana supružniku koji
posjeduje takvu suglasnost.

Naime, predmetna suglasnost nije javna, već privatna
isprava, zbog čega su je sudovi trebali razmotriti i ocijeniti, prema potrebi,
pomoću svih dokaznih sredstava kao privatnu ispravu, dakle nedvojbeno utvrditi
je li suglasnost zaista potpisana od supruga podnositeljice. Sud naglašava da
na toj suglasnosti mora biti ovjeren samo potpis, dakle, tijelo koje taj potpis
ovjerava samo utvrđuje i potvrđuje da je ispravu potpisala osoba koja ju je
izdala, ne ulazeći u sadržaj te isprave.

Postupivši na način kao u osporavanim presudama,
sudovi su zbog razloga za koji Ustavni sud drži da u konkretnom slučaju nije
pravno valjan, uskratili podnositeljici ustavne tužbe pravo na kupnju stana na
kojem je ona zajedno sa svojim suprugom bila nositeljica stanarskog prava
(odredba članka 64. stavka 2. Zakona o stambenim odnosima – »Narodne novine«,
br. 51/85, 42/86, 22/92 i 70/93).

Stoga, Ustavni sud utvrđuje da su osporavanim
presudama podnositeljici ustavne tužbe povrijeđena prava zajamčena u članku 14.
stavku 2. i članku 26. Ustava.

7.Podnositeljica ističe i povredu odredaba članka
3. i članka 117. stavka 3. Ustava.

Odredbe članka 3. i članka 117. stavka 3. Ustava ne
sadrže ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku
pokrenutom ustavnom tužbom temeljem odredbe članka 62. Ustavnog zakona.

8.Stoga je, temeljem odredaba članka 73.
Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci.

Objava ove odluke temelji se na odredbi članka 29.
stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-146/2000
Zagreb, 4. veljače 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 21/2004-582