## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-865/2002 od 28. lipnja 2004.

### NN 100/2004 (20.7.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-865/2002 od 28. lipnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1920

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar
Klarić, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić,
Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vuko­jević i Milan Vuković, odlučujući o
ustavnoj tužbi M. P. iz V. G., koju zastupa A. N., odvjetnik iz Z., na sjednici
održanoj 28. lipnja 2004. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski sud u Zagrebu dužan je donijeti
presudu u predmetu koji se vodi pred tim sudom pod brojem: Pn-1035/04 (ranije
Pn-2179/94) u najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od jedne (1) godine,
računajući od prvoga idućeg dana nakon dana objave ove odluke u »Narodnim
novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. –
pročišćeni tekst), podnositeljici ustavne tužbe, M. P. iz V. G., J. D. 48/IV,
određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka
1. Ustava Republike Hrvatske (»Na­rod­ne novine«, broj 41/01. – pročišćeni
tekst), u iznosu od 4.400,00 kuna.

IV. Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit
će isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva podnositeljice Ministarstvu financija Republike Hrvatske za njezinu
isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu
temeljem članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni
zakon) radi nedonošenja odluke suda u razumnom roku.

U ustavnoj tužbi navodi da je 24. ožujka 1994.
godine Op­ćin­skom sudu u Zagrebu, pod brojem: Pn-2179/94, podnijela tuž­bu
protiv Republike Hrvatske radi naknade štete prouzročene nanošenjem tjelesnih
povreda do kojih je došlo na način da je nepoznati počinitelj iz automatskog
oružja pucao na osobni automobil u kojem se podnositeljica ustavne tužbe
nalazila kao suputnica.

Podnositeljica navodi da je u povodu njezine
tužbe Općinski sud u Zagrebu održao ročišta za glavnu raspravu dana 3. svibnja
1994., 16. lipnja 1994., 6. srpnja 1994. i 8. listopada 1994. godine, te da je
dana 18. listopada 1994. godine donijeta presuda kojom je tužbeni zahtjev
djelomično usvojen. Županijski sud u Zagrebu rješenjem broj: Gž-3992/95 od 18.
lipnja 1996. godine, povodom žalbe tužene, predmet je vratio na ponovni
postupak i sada se vodi pod brojem: Pn-4832/96, a dana 18. rujna 1997. godine
Općinski sud u Zagrebu donio je rješenje o prekidu postupka, te od donošenja
navedenog rješenja pa do podnošenja ustavne tužbe, dana 22. travnja 2002.
godine, nadležni sud u predmetnoj pravnoj stvari nije postupao.

Podnositeljica smatra da se nedonošenjem
meritorne odluke u razumnom roku vrijeđa odredba članka 3. Ustava i njezina
ustavna prava zajamčena odredbama članka 14. stavka 2., članka 26., članka 29.
stavka 1., te članka 48. Ustava. Stoga predlaže da Us­tavni sud usvoji ustavnu
tužbu, naloži Općinskom sudu u Zagrebu donošenje sudske presude u predmetu,
broj: Pn-4832/96, u roku od jedne godine od donošenja odluke Ustavnog suda, te
odredi primjerenu naknadu podnositeljici u iznosu od 150.000,00 kuna.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku,
pokrenutom temeljem članka 63. Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje
su pravno relevantne za odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositeljice,
zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske:

– 24. ožujka 1994. godine podnositeljica je
pokrenula postupak pred Općinskim sudom u Zagrebu, protiv Republike Hrvat­ske,
tužbom radi naknade štete prouzročene nanošenjem tjelesnih povreda do kojih je
došlo 8. ožujka 1991. godine, na benzinskoj postaji u G. V., na način da je
nepoznati počinitelj iz automatskog
oružja pucao na osobni automobil u kojem se podnositeljica ustav­ne  tužbe nalazila kao suputnica. Uz tužbu
podnositeljica je dostavila zapisnik o uviđaju koji je istog dana obavio
istražni sudac Okružnog suda u Sisku i medicinsku dokumentaciju,

– 3. svibnja 1994.
godine održano je ročište na kojem je određeno provođenje medicinskog
vještačenja,

– 23. svibnja 1994.
godine u sudu je zaprimljen nalaz i mišljenje sudskog vještaka medicinske
struke,

– 15. lipnja 1994.
godine održano je ročište na kojem je tužena dala odgovor na   tužbu,

– 6. srpnja 1994.
godine održano je ročište na kojem je izveden dokaz saslušanjem vještaka
medicinske struke i tužiteljice,

– 22. srpnja 1994.
godine podnositeljica je dostavila sudu podnesak kojim je specificirala tužbeni
zahtjev,

– 18. listopada 1994.
godine održano je ročište na kojem je zaključena glavna rasprava, te je
donijeta presuda kojom se tužbeni zahtjev podnositeljice djelomično usvaja,

– rješenjem Županijskog
suda u Zagrebu broj: Gž-3992/95 od 18. lipnja 1996. godine, presuda Općinskog
suda u Zagrebu broj: Pn-2179/94 od 18. listopada 1994. godine ukinuta je u
dijelu u kojem je tužbeni zahtjev podnositeljice prihvaćen, i u tom dijelu je
predmet vraćen na ponovni postupak,

– predmet je u ponovnom postupku pred Općinskim
sudom u Zagrebu signiran pod brojem: Pn–4832/96, te je 18. rujna 1997. godine
sud donio rješenje o prekidu postupka primjenom članaka 1. i 2. Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96.),

– do dana podnošenja ustavne tužbe, 22. travnja
2002. godine, postupak je i dalje bio u prekidu,

– provjerom (dana 28. lipnja 2004.) kod
Općinskog suda u Zagrebu utvrđeno je da je predmet signiran pod novim brojem:
Pn–1035/04, te da presuda prvog stupnja još nije donijeta.

3. PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3.1. Podnositeljica je pokrenula postupak pred
Općinskim sudom u Zagrebu 24. ožujka 1994. godine tužbom podnesenom temeljem
članka 180. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91.,
3/94.), koji je glasio:

»Članak 180.

Za štetu nastalu smrću, tjelesnom povredom ili
oštećenjem odnosno uništenjem imovine fizičke osobe uslijed akata nasilja ili
terora te prilikom javnih demonstracija i manifestacija odgovara
društveno–politička zajednica čiji su organi po važećim propisima bili dužni
spriječiti takvu štetu.«

Zakonom o izmjeni Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 7/96.), koji je stupio na snagu 3. veljače 1996.
godine, bilo je propisano:

»Članak 1.

U Zakonu o obveznim
odnosima (»Narodne novine«, br. 53/91., 73/91. i 3/94.) članak 180. briše se.

Članak 2.

Postupci za naknadu
štete pokrenuti po odredbama članka 180. Zakona o obveznim odnosima, prekidaju
se.

Postupci iz stavka 1.
ovoga članka nastavit će se nakon što se donese poseban propis kojim će se
urediti odgovornost za štetu nastalu uslijed terorističkih akata.«

Zakonom o dopunama Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 112/99.) koji je stupio na snagu 6. studenoga 1999.
godine, bilo je propisano:

»Članak 2.

Obvezuje se Vlada
Republike Hrvatske da posebne zakone iz članka 1. (članka 184.a. stavka 2. i
184.b. stavka 2.) ovoga Zakona, te članka 2. stavka 2. Zakona o izmjeni Zakona
o obveznim odnosima (»Narodne novine«, br. 7/96.) podnese radi donošenja
najkasnije u roku od šest mjeseci od dana stupanja na snagu ovoga Zakona.«

3.2. Hrvatski sabor, na
sjednici održanoj dana 14. srpnja 2003. godine, donio je Zakon o odgovornosti
za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija (»Narodne
novine«, broj 117/03.), koji je stupio na snagu 31. srpnja 2003. godine, a
kojim je propisano:

»Članak 10.

Sudski postupci radi
naknade štete prekinuti stupanjem na snagu Zakona o izmjeni Zakona o obveznim
odnosima (»Narodne novine«, br. 7/96.) nastavit će se po odredbama ovoga
Zakona.«.

Iz navedenog slijedi da
je Zakonom o izmjeni Zakona o ob­vez­nim odnosima određen prekid postupaka u
kojima je odluči­vano o naknadi štete nastale uslijed terorističkih akata i
javnih demonstracija do stupanja na snagu Zakona o odgovornosti za štetu
nastalu uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija, odnosno da je
navedenim zakonom bilo određeno da se spomenuta vrsta postupaka mora prekinuti
tijekom razdoblja od sedam (7) godina, pet (5) mjeseci i dvadeset pet (25)
dana.

3.3. Podnositeljica je
podnijela ustavnu tužbu temeljem članka 63. Ustavnog zakona zbog povrede
ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku, zajamčenog člankom
29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Članak 29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske
propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama (...).«

Članak 63. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 63.

(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po
ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima
i obvezama stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno odlučiti
o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje teći
idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni
sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede
njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama
podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz
državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za
njezinu isplatu.«

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Povredu ustavnog prava na donošenje sudske
odluke u razumnom roku Ustavni sud razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog
pojedinog slučaja.

Razmatrajući navode ustavne tužbe i
dokumentaciju koja prileži tužbi, Ustavni sud je utvrdio da su u konkretnom
slučaju ispunjene pretpostavke za postupanje u smislu odredbi članka 63.
Ustavnog zakona.

4.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Podnositelj ustavne tužbe pokrenuo je parnični
postupak radi naknade štete 24. ožujka 1994. godine. Ustavna tužba podnijeta je
22. travnja 2002. godine. Ustavni sud utvrđuje da je od dana pokretanja
parničnog postupka do dana podnošenja ustavne tužbe proteklo ukupno osam (8)
godina i dvadeset devet (29) dana.

Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku
čini dio unutarnjega pravnog poretka Republike Hrvatske od dana stupanja na
snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljud­skih prava i temeljnih
sloboda i Protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda (»Narod­ne novine – Međunarodni ugovori«, broj
18/97., 6/99.-pročišćeni tekst i 8/99.-ispravak, u daljnjem tekstu: Europska
konvencija), a to je 5. studenoga 1997. godine. Pravo na donošenje sudske odlu­ke
u razumnom roku je ustavno pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga 2000.
godine. Ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5. studenoga
1997. godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih postupaka
temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom poretku Republike
Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

Stoga, računajući od 5. studenoga 1997. godine
do dana podnošenja ustavne tužbe, pravno relevantno razdoblje koje Us­tav­ni
sud razmatra u konkretnom ustavnosudskom postupku obuhvaća četiri (4) godine,
pet (5) mjeseci i sedamnaest (17) dana.

4.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

Prema članku 117. stavku 3. Ustava Republike
Hrvatske, sudovi sude na temelju Ustava i zakona.

Prekid parničnog postupka u predmetu koji se
vodio pred Općinskim sudom u Zagrebu pod brojem: Pn-4832/96 nastupio je po sili
zakona (ex lege) dana 3. veljače 1996. godine, stupanjem na snagu Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima.

Donoseći rješenje o prekidu postupka dana 18.
rujna 1997. godine, nadležni Općinski sud u Zagrebu postupio je u skladu sa
zakonom, a njegovo rješenje o prekidu postupka imalo je deklaratorno značenje.

Tim Zakonom određeni prekid postupka, do
donošenja novog propisa, onemogućio je nadležni sud da tijekom prekida poduzima
radnje usmjerene na rješavanje podnesenoga tužbenog zahtjeva te da odluči o tom
zahtjevu.

4.3. UTJECAJ ZAKONOM ODREĐENOG PREKIDA POSTUPKA
NA POVREDU USTAVNOG PRAVA

U ovoj pravnoj stvari Ustavni sud ocjenjuje
postoje li zbog zakonom određenog prekida postupka pretpostavke za postupanje
Suda u skladu s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona te je li zbog takvog
prekida postupka povrijeđeno člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo
podnositeljice da o njezinim pravima i obvezama u razumnom roku odluči neovisni
i nepristrani sud.

Postojanje pretpostavki za postupanje u skladu s
člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona u slučaju zakonom određenog prekida
postupka, Sud smatra da se tako određenim prekidom postupka može povrijediti
člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo na suđenje u razumnom roku.
Naime, tijekom zakonom određe­nog prekida nadležni sud ne može postupati, pa
ako je takav prekid neopravdano dugotrajan može doći do povrede prava na
suđenje u razumnom roku. Iako se u ovom slučaju neodlučivanje u razumnom roku
ne može pripisati sudu, već je posljedica intervencije zakonodavca u započeti
sudski postupak, takvom se intervencijom može povrijediti pravo na suđenje u
razumnom roku. Stoga postoje odredbama članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona
utvrđene pretpostavke za postupanje po podnesenoj ustavnoj tužbi i prije nego
što je iscrpljen pravni put.

U svezi s pitanjem je li u ovom slučaju došlo do
povrede prava na suđenje u razumnom roku, Sud utvrđuje da je u uvjetima
podnošenja, temeljem članka 180. Zakona o obveznim odnosima, velikog broja
tužbi protiv Republike Hrvatske za naknadu štete prouzročene terorističkim
aktima, a kojima su potraživani relativno značajni iznosi naknada šteta,
postojalo opravdanje za dodatno zakonsko uređenje te odgovornosti, pa i za
određivanje prekida započetih postupaka do donošenja novog propisa. Međutim,
tako određeni prekid postupka svojim trajanjem nije smio onemogućiti
ostvarivanje Ustavom zajamčenog prava na suđenje u razumnom roku. O navedenom
ograničenju vodio je računa i Hrvatski sabor kada je na sjednici održanoj 22. listopada
1999. godine obvezao Vladu Republike Hrvatske da najkasnije u roku od šest
mjeseci podnese Saboru prijedlog zakona kojim će se urediti to pitanje. Nakon
proteka zakonom određenog roka u kojem je Vlada bila  dužna Hrvatskom saboru podnijeti prijedlog novog zakonskog
uređenja i time omogućiti nastavak prekinutih postupaka, podnositeljica je bila
u neizvjesnosti hoće li se i kada će se nastaviti prekinuti postupak.

Vodeći računa o svim ovim okolnostima te o
činjenici da je zakonom određen prekid sudskog postupka radi naknade šteta
prouzročenih terorističkim aktima i javnim demonstracijama tra­jao sedam (7)
godina, pet (5) mjeseci i dvadeset pet (25) dana te da je prekid obuhvatio
cjelokupno pravno relevantno razdoblje od stupanja na snagu Europske konvencije
do podnošenja ustavne tužbe u trajanju od četiri (4) godine, pet (5) mjeseci i
sedamnaest (17) dana, Ustavni sud utvrđuje da je takvim zakonom određenim
prekidom postupka povrijeđeno člankom 29. stavkom. 1. Ustava zajamčeno pravo
podnositeljici da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom
roku odluči o njezinim pravima i obvezama. Takvim zakonom određenim prekidom
postupka u ovom je slučaju podnositeljici povrijeđeno i pravo na pristup sudu,
koji je dio prava na sud, također zajamčenog odredbom članka 29. stavka 1.
Ustava o temeljnom ljudskom pravu na pravično suđenje.

5. Imajući u vidu sve navedene činjenice i
okolnosti, u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, donesena je
odluka kao pod točkama I. i II. izreke ove odluke.

6. Sukladno odredbi članka 63. stavka 3.
Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

7. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se
na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-865/2002
Zagreb, 28. lipnja 2004.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić, v. r.**

Odluka, NN 100/2004-1920