## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-137/2001 i dr. od 19. prosinca 2001.

### NN 3/2002 (11.1.2002.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-137/2001 i dr. od 19. prosinca 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

127

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik
Suda, te suci Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Mario Kos, Jurica Malčić, Ivan
Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija
Rajić, Vice Vukojević i Milan Vuković, u povodu prijedloga više podnosite­lja
za pokreta­nje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom Republike
Hrvatske, na sjednici Suda, održanoj dana 19. prosinca 2001. godine, donio je s­ljedeće

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokreta­nje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom Republike Hrvatske Zakona o poveća­nju mirovina radi
otkla­nja­nja razlika u razini mirovina ostvarenih u različitim razdob­ljima
(»Narodne novine«, broj 127/00).

II. Ovo rješe­nje objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1. Podnosite­lji prijedloga za pokreta­nje postupka za ocjenu ustavnosti
Zakona, navedenog u izreci, u cjelini, odnosno pojedinih odredaba i dijelova
odredaba tog Zakona, jesu:

Sindikat umirov­ljenika Hrvatske (iz Zagreba i Dubrovnika), Društvo
»Hrvatski umirov­ljenik«, Ljubiša Anđelković, Ljubomir Aćimović, Mirko Kisić,
Zvonimir Zorić, Stranka umirov­ljenika Split, Nikola Počuča, Ante Ugrina, Mara
Bašić, Đorđo Jelača, Nikola Trzin, Jakov Kapor, Mihailo Stanković, Viktorija
Harjač, Jerka Jakus, Marija Lučić, Nikola Vukelić, Cvjetko Miše, Anka Vukelić,
Tomislav Burmas, Nikolina Ivanišević, Dušanka Kladarin, Josip Ivan Dropulić,
Milica Dropulić, Slavka Juretić, Mate Rinčić, Janko Cetina, Blaženko Palaversa,
Milan Kokić, Gavrilo Ćorić, Kažimir Meić, Petar Sunajko, Drago­ljub Popović,
Bogdan Savić, Josip Gašperov, Cvita Muslim, Jožef Počivalšek, Beliksa
Šćepanović, Ana Rajaković, Radojka Denona, Zlatan Sažunić, Ivan Jerkunica, Že­ljka
Bezić, Ivka Bešlić, Jovanka Novković, Nikola Novković, Žarko Pajkić, Milena
Petrović, Vukota Stamatović, Delfa Knežević, Branko Knežević, Miro Tanfara,
Strahi­nja Đuričić, Slavko Kostić, Milka Kostić, Rina Medić, Ivanica U­lje­vić,
Stjepan Dučić, Slavija Dučić, Ivo Lampalov, Ivan Rogu­lj, Ernesta Miše, Petar
Dragić, Ivan Berket, Fabijan Tomasović, Ružarij Lovrić, Ana Franić, Petar Radoš,
Petar Karanušić, Neđe­ljka Grubišić, Milica Boban, Igor Franceschi, Andro
Kovač, Katica Luketin, Marija Mirić, Mirko Pažanin, Štefanija Pažanin, Vjera
Piskulić, Delfina Radić, Perica Zović, Slavko Radulović, Kata Horvat, Ivo
Ganza, Rosana Ganza, Volga Šeman, Desanka Ivić, Josip Burić, Vjera Palavršić,
Anđa Balić, Kata Domazet, Desanka Lovrić, Karlo Babić, Marija Čaga­lj, Mato
Popović, Matilda Ostojić, Antica Botić, Dušan Kašper, Vjekoslav Bezić, Petar
Videka, Manda Maleš, Mara Božić, Lovro Božić, Dalibor Vrandečić, Dragica Kačić,
Blaženka Pavičić, Karmela Tomić, Mirko Kovačević, Slađenka Kelam, Ana Mrčela,
Vjera Mornar, Vesna Ribarović, Ante Kriletić, Jerka Sabić, Milan Vujičić, Milan
Merinić, Manda Jukić, Antun Milat, Mate Zelenbaba, Marija Vukman, Tonka
Ljubetić, Nedje­ljka Kalinić, Mira Kralekić, Dominik Kra­ljević, Nada Čavka,
Miroslav Gubić, Petar Radulović, Alfred Petrović, Nikola Mastrelić, Zdravka
Fradelić, Ana Šerić, Jela Veić, Ika-Ivka Perica, Dome Pe­njak, Ivan Čavlina,
Marija Gospodnetić, Anđelka Gradiski, Marko Gabrilo, Marija Gabrilo, Ivan
Botić, Ivka Pleština, Biserka Orlandini, Nika Perkušić, Lovre Posinković, Vinko
Piteša, Lukrica Jelić, Nada Jakovčević, Antonija Fio, Cvita Minigo, Danica
Frapporti, Bosi­ljka Bilan, Marko Tukić, Milka Sunara, Mihail Parađina, Iva
Čikato, Ante Šimičić, Nevenka Najev, Jakov Ve­ljača, Marija Banovac, Ivan
Sviličić, Gizdava Vidović, Marijan Bulić, Anđa Galić, Ilija Rade, Olga Vuković,
Mate Čaleta, Danica Eterović, Anđa Elez, Mate Lašić, Iva Šubašić, Tonka Jakšić,
Anka Bilić, Ajka Boš­njak, Laura Asja, Milka Orlić, Slavko Orlić, Gordana
Ozretić, Tihomila G­nječ, Andrija Mrleš, Vlade Jurić, Nedi­ljka Polić, Marija
Matić, Mate Juretić, Vladislav Gabrić, Dora Ivančić, Milka Juričić, Zdenka
Bigava, Marija Bonačić, Boja Prkut, Mihovil Radić, Marija Sokol, Jozo Botić,
Nikola Botić, Kajo Bojić, Anđelka Novaković, Milica Kaluđerović, Rozalija
Kušar, Ranka Ivković, Anđa Ivković-Šolić, Anka Miha­ljević, Ivka-Ružica Mrčela,
Marija Mandić, Stipe Neveščanin, Ljuba Bartulović, Gordana Beroš, Vlade Bašić,
Frane Bezić, Ankica Blažević, Marjeta-Nikolaja Višić, Mara Jukić, Luca Palinić,
Ivo Pavlov, Ta­nja Goić, Nedi­ljko Čikeš, Mirjana Gertrud Gergorec-Aparnik,
Jolanka Eleonora Nemeth, Marijan Horvatinović, Nevenka Jelić, Dubravka Majerić
i Velimir Obradović.

2. Prijedlozi kojima se Zakon osporava u pojedinim ­nje­govim dijelovima
odnose se na s­ljedeće zakonske odredbe:

– članak 1. u cjelini, odnosno u drugom dijelu rečenice:

(»Ovim se Zakonom uređuje način poveća­nja mirovina radi otkla­nja­nja
razlika u razini mirovina ostvarenih u različitim raz­dob­ljima i izvršava
odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske od 12. svib­nja 1998. u skladu s
gospodarskim mogućnostima Republike Hrvatske.«),

– članak 3. stavak 2.

(»Osnovica za poveća­nje mirovine korisnika minimalne mirovine prema
članku 2. ovog Zakona je svota mirovine koja bi korisniku pripadala na dan 31.
prosinca 2000., bez primjene propisa o minimalnoj mirovini.«),

– članak 4. u cjelini, odnosno stavci 1. i 3. tog članka

(»(1) Poveća­njem prema čl. 2. stavku 1. ovog Zakona ne obuhvaćaju se
zaštitni dodatak uz mirovinu, minimalna mirovina i najviša svota mirovine
određene prema propisima o mirovinskom i invalidskom osigura­nju koji su važili
do 31. prosinca 1998.

(2) Ako je povećana mirovina prema čl. 2. stavku 1. ovog Zakona veća od
ukupne svote mirovine sa zaštitnim dodatkom, odnosno minimalne mirovine, pravo
na zaštitni dodatak uz mirovinu, odnosno minimalnu mirovinu prestaje 31.
prosinca 2000.

(3) Svota mirovine povećana prema čl. 2. stavku 1. ovog Zakona ne može
biti veća od svote najviše mirovine na dan 31. prosinca 2000. određene prema
propisima o mirovinskom i invalidskom osigura­nju koji su važili do 31.
prosinca 1998.«),

– članak 5.

(»Prema odredbama ovog Zakona ne povećavaju se mirovine određene prema
Zakonu o mirovinskom i invalidskom osigura­nju vojnih osiguranika (»Narodne
novine«, br. 53/91, 73/91, 18/92 i 96/93), mirovine određene prema propisima o
određiva­nju mirovina zastupnika u Hrvatskom državnom saboru i mirovine odre­đene
prema Zakonu o mirovinskom i invalidskom osigura­nju individualnih po­ljoprivrednika
(»Narodne novine«, br. 26/83, 49/83, 57/83, 47/86, 40/90, 26/93 i 96/93).«),

– članak 6. u cjelini,
odnosno stavak 2. tog članka

(»(1) Poveća­nje mirovina
izvršit će se tako da se broj osobnih bodova korisnika mirovine, utvrđenih na
dan 1. siječ­nja 2001., poveća primjenom čl. 2. ovog Zakona.

(2) Poveća­nje mirovina prema ovom Zakonu izvršit će Hr­vat­ski zavod za
mirovinsko osigura­nje, po službenoj dužnosti, bez donoše­nja rješe­nja.«).

3. Ustavne odredbe u odnosu na čiji sadržaj se prijedlozima traži ocjena
ustavnosti jesu članci 1., 3., 4., 5., 14., 16., 18., 19., 26., 35., 48., 50.,
90. stavak 2. (što sadržajno odgovara sadaš­njem članku 89. stavcima 4. i 5.
Ustava Republike Hrvatske – »Narod­ne novine«, broj 41/01) te članak 115. (sada
članak 117.) i članak 134. (sada članak 140.) Ustava Republike Hrvatske.

4. Podnosite­lji svoje
prijedloge teme­lje, u bitnome, na s­lje­de­ćim razlozima:

U odnosu na članak 1.,
odnosno drugi dio rečenice iz članka 1. Zakona.

Tvrdi se da tekst osporavane
odredbe, bez ikakvog stvarnog i pravnog teme­lja, upućuje na to da bi, na način
uređen spornim Zakonom, bila (u cijelosti ili djelomično) provedena odluka
Ustav­nog suda od 12. svib­nja 1998. (broj U-I-283/1997., »Narodne novine«,
broj 20/98), što podnosite­lji smatraju netočnim. Pod­no­site­lji drže da su
Zakonom samo donekle međusobno ujednačene mirovine stečene pod jednakim
uvjetima u različitim vremenskim razdob­ljima, dok je predmet navedene odluke
Ustav­nog suda usklađiva­nje mirovina s rastom plaća zaposlenih u razdob­lju od
srp­nja 1993. do prosinca 1997. godine i vraća­nje duga umirov­ljenicima, što
osporavanim Zakonom nije niti dotaknuto.

Smatraju da je na takav način, brisa­njem umirov­ljeničkih prava,
utvrđenih odlukom Ustavnog suda, postup­ljeno protivno člancima 3., 5., 16. i
35. Ustava Republike Hrvatske (najviše vred­note ustavnog poretka Republike
Hrvatske – s naglaskom na jednakost, socijalnu pravdu, nepovredivost vlasništva
i vladavinu prava; suglasnost zakona s Ustavom, a ostalih propisa s Ustavom i
zakonom, opća dužnost pridržava­nja Ustava i zakona i poštiva­nja pravnog
poretka Republike Hrvatske; mogućnost ograničava­nja slobode i prava isk­ljučivo
zakonom, u ci­lju zaštite slobode i prava drugih ­ljudi te pravnog poretka,
javnog morala i zdrav­lja, ograniče­nje slobode ili prava razmjerno naravi
potrebe za ograni­če­njem u svakom pojedinom slučaju; ustavno jamstvo štova­nja
i pravne zaštite osobnog, obite­ljskog života, dostojanstva, ugleda i časti).

Odbacuju argumentaciju nadležnih državnih tijela, koja svoje postupa­nje
opravdavaju selektivnim citira­njem odluke Ustavnog suda, tj. samo onog ­njezinog
dijela koji ukazuje na neupitnost prava zakonodavca da razinu gospodarskih i
socijalnih prava uređuje u skladu s gospodarskim mogućnostima države, a prešu­ću­jući
istodobno dio teksta iste odluke u kojem stoji da se korište­njem tog prava
zakonodavca ne mogu dovoditi u pita­nje teme­ljna ustavna prava i načela
(jednakost, socijalna pravda i vladavina prava).

Podnosite­lji, u većini, smatraju neupitnom okolnost da drža­va
trenutačno nema gospodarskih mogućnosti ispuniti svoju ob­vezu iz odluke
Ustavnog suda, međutim, smatraju nedopustivom uporabu u zakonskom tekstu
formulacije iz koje bi proizlazilo da je ta obveza, bilo u cijelosti, bilo
djelomično, izvršena donoše­njem spornog Zakona.

Dio podnosite­lja, polazeći
od pretpostavke koja bi (po ­njima neosnovano) proizlazila iz teksta ove
odredbe – da se radi o provedbi odluke Ustavnog suda, tj. i o vraća­nju duga
umirov­ljenicima, problematizira pita­nje tko je nadležan da, teme­ljem
ustavnosudske odluke kojom se konstatira postoja­nje tog duga, odluči o ­nje­govom
vraća­nju.

Naime, veći je broj podnosite­lja
prijedloga podnio i tužbe redovnim sudovima, trenutačno s različitim uspjehom,
a što smatraju povredama članka 3., članka 26. (jednakost pred sudovima i
drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti), članka 48. (jamstvo
prava vlasništva), članka 50. (iznimno oduzima­nje ili ograničava­nje
vlasništva zakonom uz naknadu tržišne vrijednosti, radi zaštite interesa i
sigurnosti Republike Hrvatske, prirode, ­ljudskog okoliša i zdrav­lja ­ljudi),
članka 115., odnosno 117. (Sudbenu vlast obav­ljaju sudovi, Sudbena vlast je
samostalna i neovisna. Sudovi sude na teme­lju Ustava i zakona.) te članka
134., odnosno 140. Ustava, ovo pos­ljed­nje u kontekstu prava na pravično suđe­nje
pred neovisnim sudom, zajamčenog Europskom konvencijom za zaštitu ­ljudskih
prava i teme­ljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine« – Međunarodni
ugovori, pročišćeni tekst, broj 6/99).

Oni smatraju da su ti sudovi nadležni utvrđivati visinu svakog pojedinog
dugova­nja i naložiti isplatu. Donoše­njem spornog Zakona, kako navode,
zakonodavna se vlast neovlašteno i protuustavno umiješala u ingerencije sudbene
i izvršne vlasti, što je u suprotnosti sa sadržajem odredaba članka 4. (U
Republici Hrvatskoj državna je vlast ustrojena na načelu diobe vlasti na
zakonodavnu, izvršnu i sudbenu, a ograničena je Ustavom zajamčenim pravom na
lokalnu i područnu (re­gionalnu) samoupravu. Načelo diobe vlasti uk­ljučuje
oblike međusobne surad­nje i uzajamne provjere nosite­lja vlasti propisane
Ustavom i zakonom.) i članka 5. Ustava.

U odnosu na članak 3. stavak 2. Zakona (osporen jednim prijedlogom, u
predmetu U-I-395/2001):

Prema toj odredbi, kako se navodi u prijedlogu, 20%-tno poveća­nje
mirovina, koje prema osporavanom Zakonu pripada i korisnicima minimalnih
mirovina (stečenih na teme­lju punog radnog staža, ali koje obračunate prema
prosjeku plaća iznose ma­nje od minimalne mirovine), obračunava se od osnovice
koju čini svota mirovine na dan 31. prosinca 2000. bez primjene propisa o
minimalnoj mirovini, dakle svota koja bi na taj dan pripadala umirov­ljeniku na
bazi ­nje­govog prosjeka plaća.

Podnosite­ljica prijedloga smatra da je navedeno u suprotnosti s člankom
90. stavkom 2. Ustava (članak 89. stavci 4. i 5. izmije­njenog Ustava – Zakoni
i drugi propisi državnih tijela i tijela koja imaju javne ovlasti ne mogu imati
povratno djelova­nje. Iz posebno opravdanih razloga samo pojedine odredbe
zakona mogu imati povratno djelova­nje.).

Navodi da osporavani Zakon ne može imati povratno djelo­va­nje, kakvo on
ima u slučajevima korisnika minimalnih mirovina, kojima se za osnovicu ne uzima
ta minimalna mirovina koju primaju, već neka druga, utvrđena pri priznava­nju
samog prava na mirovinu.

U odnosu na članak 4., odnosno stavke 1. i 3. članka 4. Zakona:

Podnosite­lji ističu da je tim odredbama ista skupina hrvat­skih
građana, u svezi s istim pita­njem – limitira­njem najviše­g iznosa mirovine –
podije­ljena u tri neravnopravne kate­gorije – jednu kojoj je po osporavanom
Zakonu najviša svota mirovine određena u jednakom iznosu, bez obzira na ostale
elemente; drugu – kojoj je najviša svota mirovine određena s obzirom na radni
staž po Zakonu o najvišoj mirovini (»Narodne novine«, broj 162/98); treću (u
svezi s člankom 5. osporavanog Zakona) – kojoj svota mirovine uopće nije
limitirana (saborski zastupnici, branite­lji itd.). Pri tome je skupina umirov­ljenika
na koju se odnosi osporavani Zakon najviše diskriminirana jer je ograniče­nje
koje se odnosi na ­njihove mirovine najoštrije.

Prema tome, sadržaj članka 4. Zakona tumači se na način da su time
stvorene dvije vrste umirov­ljenika – oni koji su umirov­ljeni prema propisima
na snazi do 31. prosinca 1998., čija se najviša svota mirovine ne obuhvaća
poveća­njem prema osporavanom Zakonu, i oni koji su umirov­ljeni nakon tog
datuma.

Tvrdi se da je navedeno u suprotnosti sa sadržajem članka 14. Ustava
Republike Hrvatske (opća jednakopravnost, jednakost svih pred zakonom) te se
ističe kao jedino ispravno rješe­nje mirovine ne limitirati nikome ili
limitirati svima jednako.

U odnosu na članak 5. Zakona:

Kako je već spomenuto, podnosite­lji ukazuju na či­njenicu da su člankom
5. izuzete od primjene osporavanog Zakona pojedine kate­gorije umirov­ljenika
koje će time bez ikakvih promjena zadržati svoj status. U svezi s tim također
se ukazuje na povredu odredbe članka 14. Ustava.

U odnosu na članak 6., odnosno stavak 2. članka 6. Zakona:

Podnosite­lji smatraju da su načinom postupa­nja, kakav je tom odredbom
propisan Hrvatskom zavodu za mirovinsko osigu­ra­nje (nastavno: HZMO), tj.
obračunava­njem poveća­nja mirovina prema osporavanom Zakonu po službenoj
dužnosti i bez podnoše­nja rješe­nja, povrijeđene odredbe članaka 18. i 19.
Ustava, koje jamče građanima pravo na žalbu i na sudsku kontrolu zakonitosti
pojedinačnih akata donesenih u upravnim stvarima.

5. Prijedlozi za ocjenu ustavnosti spornog Zakona upućeni su radi
očitova­nja Hrvatskom saboru i Vladi Republike Hrvatske.

Tajništvo Hrvatskoga sabora obavijestilo je tim povodom ovaj Sud da su
prijedlozi upućeni saborskom Odboru za Ustav, Poslovnik i politički sustav,
koji se, međutim, nije očitovao.

Vlada Republike Hrvatske uputila je ovom Sudu, dana 2. svib­nja 2001.,
svoje miš­lje­nje u svezi s podnesenim prijedlozima, u kojem navodi s­ljedeće:

Glede pita­nja da li se donoše­njem i primjenom osporavanog Zakona izvršava
odluka Ustavnog suda od 12. svib­nja 1998., Vlada stav­lja naglasak na dio
teksta te odluke u kojem se ukazuje kako je nedopustivo da zakonodavac korište­njem
svojih prava dovodi u pita­nje jednakost i socijalnu pravdu, te kako je
zakonodavna situacija u vrijeme donoše­nja te odluke upravo bila ta koja je
dovela do socijalnih nejednakosti (između umirov­ljenih do 31. prosinca 1994. i
nakon toga).

Ukazujući na potrebu otkla­nja­nja
tih socijalnih nejednakosti, Vlada smatra da je upravo osporavani Zakon
instrument kojim se, kroz otkla­nja­nje razlika, postiže sma­nje­nje socijalnih
nejednakosti. Na taj da je način, naime, izjednačena razina mirovina za umirov­lje­ne
do 31. prosinca 1998. te je ta razina približno ista kao razina mirovina onih
umirov­ljenih poslije 1. siječ­nja 1999., prema novom Zakonu o mirovinskom
osigura­nju (»Narodne novine«, broj 102/98 i 127/00). Vlada, dakle, smatra da
sporna formulacija odredbe članka 1. Zakona, odnosno Zakon u cjelini, u tom
smislu – u smislu otkla­nja­nja socijalnih nejednakosti, jest izvrše­nje odluke
Ustavnog suda od 12. svib­nja 1998. godine.

Također je stajalište Vlade
da bi način i oblik poveća­nja miro­vina na kakav se pozivaju podnosite­lji
prijedloga, pod pret­postavkom da bruto društveni proizvod države to može
podnijeti, prouzročio neravnopravan tretman upravo navedenih dviju skupina
umirov­ljenika (do 13. prosinca 1998. i nakon 1. siječ­nja 1999.) i to na štetu
ovih drugih.

Glede prigovora podnosite­lja vezanih uz različite načine limitira­nja
mirovina, Vlada Republike Hrvatske ističe da je najviša mirovina jednaka za sve
korisnike najviše mirovine, bez obzira na godinu prizna­nja prava, i iznosila
je u prosincu 2000. godine 4.833,93 kn, a s pos­ljed­njim redovitim usklađe­njem
4.956,61 kn. Budući da se osporavanim Zakonom povećavaju mirovine ostvarene do
31. prosinca 1998., i to sa svrhom otkla­nja­nja razlika nastalih u svezi s
godinom ostvare­nja prava, to nema osnove za poveća­nje najviše mirovine, kada
među korisnicima tih mirovina nisu nastale razlike. Razlike bi, smatra Vlada,
tek nastale da je osporavnim Zakonom došlo do poveća­nja tih mirovina jer bi se
tada i takve mirovine povećale u različitim postocima, ovisno o godini ostvare­nja
prava.

Stajalište je Vlade, nada­lje, da načelno pita­nje limitira­nja miro­vina
može biti predmetom razmatra­nja, ali da to nije i ne može biti predmetom osporavanog
Zakona. Ci­lj ovakvog normi­ra­nja, kakvo glede najviših mirovina sadrži
osporavani Zakon (ograničava­nje apsolutnog iznosa mirovina na iznos koji ne
može biti veći od svote najviše mirovine na dan 31. prosinca 2000.), jest
usklađiva­nje s gospodarskim mogućnostima države.

U pogledu stajališta podnosite­lja prijedloga da se nedonoše­njem
pojedinačnih akata u primjeni osporavanog Zakona vrijeđa pravo građana na žalbu
i sudsku kontrolu zakonitosti tih akata, Vlada odgovara da se radi o netočnoj
tezi i da građani ničim neće biti ograničeni ili onemogućeni u korište­nju
zakonom dopuštenih pravnih sredstava, kao što to nisu niti kod redovnog
usklađiva­nja mirovina, pri čemu se također ne izdaju pojedinačna rješe­nja.

Za nedonoše­nje pojedinačnih
rješe­nja zakonodavac se odlu­čio isk­ljučivo u ci­lju ubrza­nja i
ekonomičnosti postupka primjene Zakona, čime se ne narušavaju Ustavom i zakonom
zajamčena prava građana.

*Prijedlozi nisu osnovani.*

6. Razmatrajući sadržaj
podnesenih prijedloga i osporavanog Zakona sa stajališa u prijedlozima
navedenih ustavnih odredaba, Ustavni sud Republike Hrvatske je ocijenio da ne
postoje razlozi koji bi upućivali na sum­nju u neustavnost osporavanog Zakona
ili pojedinih ­nje­govih odredaba, odnosno na potrebu pokreta­nja postupka za
ocjenu ustavnosti ovog Zakona u smislu članka 41. stav­ka 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99, u da­lj­njem
tekstu: Ustavni za­kon).

Navedeno stajalište Ustavni
je sud zauzeo zbog s­ljedećih raz­loga:

Svim podnesenim prijedlozima
iskazuje se, prije sve­ga, stajalište podnosite­lja, vezano uz sadržaj članka
1. Zakona, da je zakonodavac postupio protivno člancima 3., 5., 16. i 35.
Ustava kada se pozvao na odluku Ustavnog suda od 12. svib­nja 1998., odnosno
izvrše­nje te odluke proglasio jednim od razloga donoše­nja spornog Zakona.

Spornom odredbom deklarira se
predmet uređiva­nja i svrha donoše­nja Zakona pa se tako u ­njoj navodi da se
Zakonom uređuje način poveća­nja mirovina, radi otkla­nja­nja razlika u razini
mirovina ostvarenih u različitim razdob­ljima, i izvršava odluka Ustavnog suda
Republike Hrvatske od 12. svib­nja 1998., u skladu s gospodarskim mogućnostima
Republike Hrvatske.

Prigovori podnosite­lja, kako
je već navedeno, polaze od toga da je predmet odluke Ustavnog suda usklađiva­nje
mirovina s rastom plaća zaposlenih u razdob­lju od srp­nja 1993. do prosinca
1997. i vraća­nje duga umirov­ljenicima, dok poveća­nje mirovina, radi ­njihovog
međusobnog ujednačava­nja, što je označeno kao predmet normira­nja spornog
Zakona, nije ni u kakvoj svezi s tim.

S obzirom na specifičnu
pravnu prirodu osporavane odredbe članka 1. Zakona, tu je odredbu moguće
tumačiti jedino u svezi sa sadržajem Zakona u cjelini. Stoga se, na teme­lju
provedene analize ove zakonske odredbe i ­njezinog odnosa s ostalim odredbama
Zakona, može zak­ljučiti da se primjenom spornog Zakona sa svrhom koju određuje
­nje­gov članak 1. postiže, kao prvo – pove­ća­nje iznosa mirovina određenog
kruga umirov­ljenika, a kao drugo – otkla­nja­nje razlika između mirovina
ostvarenih u različitim razdob­ljima.

Zbog takve naravi osporene
odredbe i ­njezinog odnosa s ostalim odredbama Zakona, Ustavni sud nije utvrdio
da bi osporavana zakonska odredba bila protivna odredbama Ustava na koje se
podnosite­lji prijedloga pozivaju.

U odnosu na zahtjev podnosite­lja
da Ustavni sud utvrdi kako je netočno da se osporavanim Zakonom izvršava odluka
tog Suda od 12. svib­nja 1998., ističe se da je Ustavni sud, prema odredbama
članka 128. alineje 1. i 2. Ustava, u području apstraktne kontrole ustavnosti i
zakonitosti, ovlašten ocje­njivati suglasnost zakona s Ustavom te suglasnost
drugih propisa s Ustavom i zakonima, i to predstav­lja okvir ­nje­govog djelova­nja
u navedenom smislu.

Sukladno tome, kad se radi o odlukama Ustavnog suda kojima se, kao
neustavni, ukidaju određeni zakoni, pojedine zakonske odredbe ili drugi
propisi, ti zakoni, drugi propisi, odnosno pojedine ­njihove odredbe, prestaju
postojati u pravnom sustavu te prestaje ­njihova primjena od dana donoše­nja
odluke Ustavnog suda (ako tom odlukom nije određen neki drugi dan s kojim
prestaje važiti osporeni zakon, odnosno drugi propis). Samo u tom smislu va­lja
tumačiti pravne pos­ljedice odluka Ustavnog suda kojima se ukidaju zakoni ili
drugi propisi, odnosno pojedine ­njihove odredbe.

Zakonodavno je tijelo, prema tome, slobodno, vodeći se prije sve­ga
kriterijem ustavnosti, ali i drugim kriterijima (među kojima, za pojedina
zakonodavna područja, gospodarske mogućnosti mogu biti od posebnog znače­nja),
odlučiti na koji će način popuniti pravnu prazninu nastalu ukla­nja­njem
zakona, drugog propisa, odnosno pojedinog ­njihovog dijela iz pravnog sustava.

Ustavni sud, dakle, svoje odluke može donositi isk­ljučivo na teme­lju
ocjene o suglasnosti osporenog akta s Ustavom, a ranije donesene odluke tog
Suda, same za sebe, ne mogu biti pravni teme­lj za takvu ocjenu.

S obzirom na to, Ustavni sud je, ocje­njujući osporavani Zakon s
ustavnopravnog gledišta, utvrdio da ne postoje razlozi koji bi upućivali na
nesuglasje odredbe članka 1. tog Zakona s u prijedlozima istaknutim odredbama
članaka 3., 5., 16. i 35. Ustava Republike Hrvatske.

Imajući u vidu istaknuti položaj zakonodavnog tijela u odnosu na ukidne
odluke Ustavnog suda, ovaj Sud izražava i stajalište da osporavani Zakon, kao
jedan od zakona koji su doneseni, odnosno koji će biti doneseni za područje
mirovinskog sustava, rješava određena pita­nja u smislu odluke Ustavnog suda od
12. svib­nja 1998. i predstav­lja pomak u pravcu provođe­nja navedene odluke.
Pri tom va­lja uzeti u obzir i či­njenicu da su već i prije osporavanog Zakona
doneseni pojedini akti, kao što je Zakon o prenoše­nju sredstava državnog
proračuna fondovima mirovinskog i invalidskog osigura­nja te usklađiva­nju
mirovina (»Narodne novine«, broj 102/98) te Pravilnik o usklađiva­nju mirovina
i drugih novčanih prima­nja iz mirovinskog i invalidskog osigura­nja (»Narodne
novine«, broj 136/98), koji su također usmjereni prema izvršava­nju odluke
Ustavnog suda iz 1998. godine.

7. Sadržaj odredbe članka 3.
stavka 2. Zakona osporava se s gledišta ustavnog načela iz članka 89. stavaka
4. i 5. Ustava, odnosno s gledišta načelne zabrane povratnog djelova­nja zakona
i drugih propisa.

Prijedlogom podnesenim u tom
pravcu izražava se stajalište da se povratno djelova­nje osporavanog Zakona
očituje u tome što se, prilikom obračuna poveća­nja mirovine za korisnike
minimalnih mirovina, prema osporavanom Zakonu ponovo za osnovicu tog obračuna
uzima svota dobivena ranije, u postupku priznava­nja prava na mirovinu, na bazi
stvarnog prosjeka prima­nja, koja su u slučajevima korisnika minimalnih
mirovina izrazito niska.

Prema stajalištu podnosite­lja, ta je svota mogla predstav­ljati
osnovicu samo u trenutku priznava­nja prava na mirovinu te biti pravni teme­lj
prizna­nju prava na isplatu minimalne mirovine, ali osnovicu poveća­nja prema
osporavanom Zakonu može činiti jedino iznos minimalne mirovine koje­g korisnici
minimalnih mirovina stvarno i primaju.

Nakon razmatra­nja osporavane odredbe, nije utvrđeno da bi se radilo o
odredbi s povratnim učinkom jer je osporavanom od­red­bom propisano da osnovicu
poveća­nja za korisnike minimalnih mirovina čini pripadajuća mirovina,
obračunata na određeni dan, na bazi stvarnog prosjeka plaća (bez primjene
propisa o minimalnoj mirovini).

Naime, time nije za korisnike minimalnih mirovina propisan neki drugi
ili nepovo­ljniji pravni režim od onoga koji je za ­njih vrijedio do početka
primjene osporavanog Zakona.

Osnovicu poveća­nja mirovina umirov­ljenika s punim mirovinskim stažem,
koji su za radnog vijeka imali izrazito niska prima­nja i inače prilikom
redovnih usklađiva­nja, čini mirovina obračunata prema stvarnom prosjeku prima­nja.
Na taj način obra­čunata mirovina pripada umirov­ljeniku u trenutku priznava­nja
prava i u cjelokupnom da­lj­njem tijeku korište­nja mirovine, ali sve dok se
taj iznos kreće ispod razine minimalne mirovine utvrđene aktom nadležnog
tijela, tim se umirov­ljenicima isplaćuje iznos minimalne mirovine, kao
rezultat usvojenog načela solidarnosti u okviru mirovinskog sustava.

Prema tome, mirovina
izračunata na osnovi stvarnog prosjeka prima­nja ne predstav­lja dio nekog
nepovo­ljnije­g pravnog režima, koji je za određenu kate­goriju umirov­ljenika
prestao važiti time što im se isplaćuje minimalna mirovina, a koji bi nepovo­ljniji
pravni režim osporavanim Zakonom, na ­njihovu štetu, bio ponovo osnažen. Radi
se o važećem pravnom režimu koji se na tu kate­goriju umirov­ljenika odnosi i
primje­njuje kontinuirano.

Pored toga, na isti način na
koji to osporavani Zakon propisuje za korisnike minimalnih mirovina, poveća­nje
se obračunava i ostalim umirov­ljenicima na koje se osporavani Zakon odnosi pa
se obračunom poveća­nja od osnovice, koju čini stvarni prosjek prima­nja
korisnici minimalnih mirovina, ne stav­ljaju u nepovo­ljniji položaj u odnosu
prema drugim umirov­ljenicima koji imaju pravo na poveća­nje mirovina.
Obračunava­njem poveća­nja na iznos minimalne mirovine stvorile bi se razlike
među korisnicima mirovina.

Istog načela pridržava se
osporavani Zakon i u odredbi članka 4. stavka 2., u kojoj se propisuje: »Ako je
povećana mirovina prema čl. 2. stavku 1. ovog Zakona veća od (...) minimalne
mirovine, pravo na (...) minimalnu mirovinu prestaje 31. prosinca 2000.«.

8. Osporavajući ustavnost
odredaba Zakona sadržanih u ­nje­­govom članku 4., podnosite­lji prijedloga
osporavaju i odredbe o ograničava­nju visine mirovina.

Naime, odredbe članka 4.
propisuju, između ostalog, da najviša svota mirovine (prema propisima na snazi
do 31. prosinca 1998.) ne podliježe poveća­nju prema osporavanom Zakonu,
odnosno da svota mirovine povećana prema osporavanom Zakonu ne može premašiti
iznos najviše mirovine (određene opet prema propisima na snazi do 31. prosinca
1998.) na dan 31. prosinca 2000. godine.

Analizirajući navedenu zakonsku
odredbu i ­njezin odnos s ostalim odredbama osporavanog Zakona, Sud je utvrdio
da se izuzima­nje najviše mirovine od poveća­nja može obrazložiti istim
razlozima kao i izuzima­nje minimalne mirovine.

Naime, i u ovom slučaju radi
se o mirovini koja se određuje na poseban način pa je radi stav­lja­nja umirov­ljenika
u jednak položaj potrebno prvo utvrditi visinu ­njihove mirovine bez primjene
propisa o najvišoj mirovini. Na taj se način Zakonom predviđeno poveća­nje na
jednak način primje­njuje na sve umirov­ljenike koji su subjekti primjene ovog
Zakona.

U odnosu na navode predlagate­lja, bitno je, međutim, naglasiti da
ograničava­nje mirovina u hrvatskom mirovinskom sustavu općenito, odnosno
izuzima­nje mirovina određenih kate­gorija umirov­ljenika od tog ograničava­nja
(ovo u svezi s osporava­njem članka 5. Zakona) nije uvedeno ovdje osporavanim
Zakonom. Radi se o materiji uređenoj drugim zakonima, koji nisu predmet ocjene
u ovom ustavnosudskom postupku.

9. Jednako tako, Sud ocje­njuje
da ne postoje razlozi za sum­nju u neustavnost odredbe članka 6. stavka 2.
osporavanog Zakona, u smislu članaka 18. i 19. Ustava.

Sve dok se obračun i isplata
povećanih iznosa mirovina provodi na način istovjetan bilo kojem drugom
redovitom usklađe­nju mirovina, u kojim se postupcima, prema usta­ljenoj
dugogodiš­njoj praksi u Republici Hrvatskoj, ne izdaju posebna rješe­nja,
Ustavni sud osporeni postupak u primjeni Zakona ocje­njuje suglasnim Ustavu.

To, stoga, što ni kod
redovnih usklađiva­nja mirovina, niti kod primjene osporavanog Zakona ne
postoje zapreke da neza­dovo­ljna stranka, ako smatra da mirovina nije određena
u skladu sa Zakonom, pokrene odgovarajući postupak, zatraži donoše­nje rješe­nja
u tom postupku te ostvari svoje pravo na žalbu i sudsku zaštitu.

10. Odredbe članka 1. u prvom
dijelu rečenice, članka 2., članka 3. stavka 1., članka 4. stavka 2., članka 6.
stavka 1. te članaka 7. i 8. Zakona osporene su podnesenim prijedlozima tek
načelno, kroz navode dijela podnosite­lja o osporava­nju Zakona u cjelini. U
svezi s tim odredbama nisu pruženi nikakvi određeni argumenti koji bi se
odnosili na ­njihovu neustavnost, a za što niti ovaj Sud ne nalazi relevantnih
razloga.

11. Potrebno je, zak­ljučno,
napomenuti i to da se istica­nje nesuglasnosti osporavanog Zakona s odredbama
članaka 4., 5., 26., 48., 50., 117. i 140. Ustava pojav­ljuje u podnesenim
prijedlozima, kako je moguće zak­ljučiti, primarno u svezi sa sudskim parničnim
postupcima, koje je određeni broj podnosite­lja pokrenuo koristeći, kao pravnu
podlogu svojih tužbi, odluku Ustavnog suda od 12. svib­nja 1998. godine.

Kroz navode o nesuglasnosti s
naznačenim ustavnim odredbama, oni izražavaju svoje stajalište da im se u tim
postupcima uskraćuju određena prava procesne i materijalnopravne prirode, a
uzroci tog uskraćiva­nja da leže, između ostalog, u neovlaštenom uplita­nju
zakonodavca u djelokrug sudbene vlasti.

Zakonodavac je, po ­njihovom
miš­lje­nju, donoše­njem osporavanog Zakona, preduhitrio pa i onemogućio donoše­nje
zakonitih odluka u pokrenutim parničnim postupcima pred nadležnim sudovima,
koje bi se teme­ljile i na odluci Ustavnog suda od 12. svib­nja 1998. godine.

U svezi s tim, Ustavni sud
ponovno ističe da je ocjena ustav­nosti svakog zakona, pa i ovdje osporavanog,
moguća jedino sa stajališta Ustava, kao teme­ljnog i najviše­g pravnog akta u
Repub­lici Hrvatskoj, dok ocjena ustavnosti, odnosno zakonitosti poje­dinačnih
akata tijela sudbene vlasti (s gledišta povrede ustavnih prava građana) nije
predmet postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom Republike Hrvatske.

12. Slijedom izloženog, a na teme­lju odredaba članka 41. stavaka 1. i
2. Ustavnog zakona, doneseno je rješe­nje kao u točki I. izreke.

13. Rješe­nje o objavi (točka II. izreke) teme­lji se na odredbi članka
28. Ustavnog zakona.

Broj: U-I-137/2001 i dr.
Zagreb, 19. prosinca 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Rješenje, NN 3/2002-127