## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2881/2002 od 1. srpnja 2003.

### NN 111/2003 (15.7.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2881/2002 od 1. srpnja 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1520

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik
Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i
Vice Vukojević, članovi Vijeća, u povodu ustavne tužbe S. J. iz V., M. Š. iz
Z., I. Ž. iz Z., Š. K. iz B., R. H. iz Z., J. F. iz Z., M. B. iz B., A. V. iz
Z., B. Ž. iz Z., S. M. iz Z. i V. R. iz Z., koje zastupa Z. N., odvjetnik iz
Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 1. srpnja 2003. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski sud u Zagrebu dužan je donijeti
presudu u pred­metu koji se vodi pred tim sudom, pod brojem: P-7189/95, u
najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od dvanaest (12) mjeseci, računajući od
prvog idućeg dana nakon dana objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02–  pročišćeni tekst) podnositeljima ustavne
tužbe određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29.
stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 – pročišćeni
tekst):

– S. J. iz V., T. P. S.
5, u iznosu od 1.000,00 kuna,

– M. Š. iz Z., K. 5a, u
iznosu od 1.000,00 kuna,

– I. Ž. iz Z., 5. R.
3a, u iznosu od 1.000,00 kuna,

– Š. K. iz B., N. M.
10/1, u iznosu od 1.000,00 kuna,

– R. H. iz Z., K.
291/1, u iznosu od 1.000,00 kuna,

– J. F. iz Z., M. 111,
u iznosu od 1.000,00 kuna,

– M. B. iz B., D. B. 8,
u iznosu od 1.000,00 kuna,

– A. V. iz Z., Lj. Š.
10, u iznosu od 1.000,00 kuna,

– B. Ž. iz Z., I. S. 5, u iznosu od 1.000,00
kuna,

– S. M. iz Z., Č. c. 19, u iznosu od 1.000,00
kuna i

– V. R. iz Z., M. 14d, u iznosu od 1.000,00
kuna.

IV. Naknade iz točke III. izreke ove odluke bit
će isplaćene iz državnog proračuna Republike Hrvatske, u roku od tri mjeseca od
dana podnošenja zahtjeva podnositelja Ministarstvu financija Republike Hrvatske
za njezinu isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelji ustavne tužbe, temeljem odredbe
članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon),
podnijeli su dana 2. prosinca 2002. godine ustavnu tužbu zbog nedonošenja
sudske odluke u razumnom roku.

Predlažu da Ustavni sud odredi rok za donošenje
presude u predmetu koji se vodi pred Općinskim sudom u Zagrebu pod poslovnim
brojem: P-7189/95, te da odredi primjerenu naknadu podnositeljima zbog povrede
ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava, koju je počinio Općinski sud u
Zagrebu, ne odlučivši o pravima i obvezama podnositelja u razumnom roku.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom
tužbom, primjenom članka 63. Ustavnog zakona, uvidom u preslik spisa Općinskog
suda u Zagrebu, broj: P-7189/95, utvrdio sljedeće činjenice koje su pravno
relevantne za odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositelja, zajamčenog
člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske:

– dana 5. listopada 1995. godine podnositelji su
protiv »Z.« d.o.o. financijski inžinjering i marketing, M. 111, Z. i Ž. M. iz
Z., A. 9, podnijeli tužbu Općinskom sudu u Zagrebu radi povrata novca i
isplate. Uz svoju tužbu, podnositelji su sudu dostavili potvrde o imovnom
stanju pozivom na koje mole osobođenje od snašanja sudskih pristojbi, te
potvrde o uplaćenim iznosima za koje tužbom traže isplatu od tuženih;

– dana 28. ožujka 1996.
godine, podnositelji kao tužitelji u sudski spis dostavljaju podnesak kojim
predlažu sudu da rubricirani predmet, temeljem odredbe članka 313. stavka 1.
Zakona o parničnom postupku, spoji na predmet koji se kod istog suda vodi pod
brojem: P-2532/95 iz razloga što se oba predmeta temelje na istoj činjeničnoj i
pravnoj osnovi, protiv istih tuženika. Ujedno, privitkom tog podneska tužitelji
u sudski spis dostavljaju preslik rješenja Republičkog fonda socijalne zaštite,
Podružnice Trešnjevka, Centra za socijalni rad, klasa: UP/I-552-02/96-01/141,
ur.broj: 2207-51-04-96-2 od 11. ožujka 1996. godine, kojim je II.-tuženiku iz
razloga nepoznatog prebivališta u Republici Hrvatskoj postavljen staratelj za
poseban slučaj, te mole da se isti uključi u predmetni postupak;

– 15. travnja 1996.
godine održana je prva glavna rasprava u predmetu, međutim sud nije postupio u
smislu podneska tužitelja (podnositelja) od 28. ožujka 1996. godine i rasprava
je odgođena zbog neuredne dostave za oboje tuženih;

– podneskom od 29.
siječnja 1997. godine (više od devet mjeseci nakon ročišta od 15. travnja
1996.), tužitelji, zbog proteka vremena, požuruju zakazivanje nove glavne
rasprave u pred­metnom postupku;

– dopisom od 7. travnja
1997. godine (više od dva mjeseca nakon požurnice tužitelja za zakazivanje
rasprave), sud poziva tužitelje da u roku od 30 dana dostave Izvod iz sudskog
registra za I.-tuženog i točnu adresu za II.-tuženog, premda su već tužitelji
(podneskom od 28. ožujka 1996.) obavijestili sud da je II.-tuženom zbog
nepoznatog boravišta u Republici Hrvatskoj postavljen staratelj za poseban
slučaj i naznačili njegovo ime i prezime;

– podneskom od 5. svibnja 1997. godine tužitelji
obavje­štavaju sud da zbog slabog imovnog stanja nisu u mogućnosti udovoljiti
traženju suda i mole da sud, temeljem odredbe članka 232. stavka 3. Zakona o
parničnom postupku službenim putem pribavi Izvod iz sudskog registra za I.-tuženog;

– dopisom od 17. lipnja 1997. godine, tužitelji
udovoljavaju traženju suda i u sudski spis dostavljaju preslik Izvoda iz sud­skog
registra za I.-tuženog, ponovno preslik rješenja Centra za socijalni rad o
imenovanom staratelju za poseban slučaj za II.-tuženog i mole nastavak postupka
u predmetu;

– dopisom od 7. studenoga 1997. godine, tužitelji
ponovno mole nastavak postupka u predmetu;

– dana 6. travnja 1998. godine zakazana je druga
glavna rasprava u predmetu, međutim ista je odgođena jer je za I.-tuženog
dostava vraćena s naznakom »ne postoji više«, a za II.-tuženog nije se odazvao
uredno pozvan staratelj za poseban slučaj. Raspravnim rješenjem sud poziva tužitelje
da u sudski spis doprinesu dokaz o pasivnoj legitimaciji za I.-tuženog, odnosno
ovlaštenje II.-tuženog da zastupa I.-tuženog kao njegov direktor;

– 10. travnja 1998. godine tužitelji
udovoljavaju nalogu suda i mole zakazivanje novog ročišta;

– 11. svibnja 1998.
godine tužitelji požuruju nastavak postupka u predmetu;

– dopisom od 28.
veljače 2000. godine tužitelji ulažu novu požurnicu u sudski spis;

– zbog proteka vremena
tužitelji dopisom od 16. siječnja 2001. godine ponovno mole zakazivanje nove
glavne rasprave;

– rješenjem od 27. ožujka
2001. godine, sud poziva tužitelje da u spis dostave točnu adresu za I.-tuženika;

– 17. travnja 2001.
godine, tužitelji udovoljavaju nalogu suda, uz naznaku da pozive za I.-tuženika
upućuje na adresu D. T. iz Z., M. 111, kao direktora i osobe ovlaštene za
zastupanje I.-tuženika;

– dana 21. lipnja 2001.
godine održano je treće ročište u pred­metu, koje je zbog neuredne dostave za
tužene odgođeno, a određeno je da će se od MUP-a zatražiti točne adrese
zastupnika I.-tuženika;

– dopisom od 29. lipnja
2001. godine, MUP udovoljava traženju suda i dostavlja adresu za D. T. iz S.,
S. V. 21;

– sljedeća glavna
rasprava u predmetu održana je dana 21. veljače 2002. godine (četvrta), na koju
je pristupio imenovani D. T. iz S., S. V. 21, koji se očitovao da nikada nije
bio direktor I.-tuženika, te je ustanovljeno da su sudu dostavljeni pogrešni
podaci (različiti JMBG) i ponovno je određeno da će se od MUP-a zatražiti novi
podaci uz naznaku ispravnog JMBG-a;

– dopisom od 26.
veljače 2002. godine MUP udovoljava traženju suda i naznačuje adresu u P., o.
k. 42, međutim, dostava poziva za imenovanog na navedenu adresu ponovno je
vraćena sudu, uz naznaku »odselio«;

– rješenjem od 26. ožujka
2002. godine, sud ponovno poziva tužitelje da dostave točnu adresu za navedenog
zastupnika I.-tuženog;

– dopisom od 22. travnja 2002. godine tužitelji
udovoljavaju nalogu i obavještavaju sud da imenovni nema prebivalište na
području Republike Hrvatske;

– posljednje ročište u predmetu (peto) održano
je 14. listopada 2002. godine, međutim isto je odgođeno zbog neuredne dostave
za I.-tuženika i ponovno su (usprkos podnesku tužitelja od 22. travnja 2002.)
obvezani tužitelji da u roku od 30 dana u sudski spis dostave točnu adresu za
I.-tuženika.

OČITOVANJE OPĆINSKOG SUDA U ZAGREBU

3. Na temelju članka 69. stavka 1. alineje 2.
Ustavnog zakona, Ustavni sud je zatražio od Općinskog suda u Zagrebu da se
izjasni o navodima ustavne tužbe.

Općinski sud u Zagrebu je 19. veljače 2003.
godine dostavio ovom Sudu svoje očitovanje o navodima ustavne tužbe u kojemu je
navedena kronologija postupanja u predmetu. Uz očitovanje Sudu je dostavljena i
preslika spisa, broj: P-7189/95.

PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

4. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava
Republike Hrvat­ske, propisano je sljedeće:

»Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama (...)«.

Odredbom članka 63. Ustavnog zakona propisano je
slje­deće:

»(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po
ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima
i obvezama stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno
odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje
teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni
sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede
njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama
podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog
proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za njezinu
isplatu«.

*Ustavna tužba je osnovana.*

5. Povredu ustavnog prava na donošenje sudske
odluke u razumnom roku Ustavni sud razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog
pojedinog slučaja.

Razmatranjem razloga ustavne tužbe podnositelja
i uvida u spis Općinskog suda u Zagrebu, broj: P-7189/95, Ustavni sud je
utvrdio da su se u ovom slučaju ostvarile pretpostavke za njegovo postupanje u
smislu odredbe članka 63. Ustavnog zakona.

Svoju odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim
utvrđenjima:

5.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Prvostupanjski parnični postupak započeo je 5.
listopada 1995. godine, podnošenjem tužbe podnositelja Općinskom sudu u
Zagrebu, protiv tuženika »Z.« d.o.o. financijski inžinjering i marketing, M.
111, Z. i Ž. M. iz Z., A. 9, radi povrata novca i isplate. Ustavna tužba
podnijeta je dana 2. prosinca 2002. godine, a do tog dana sudski postupak nije
okončan, pa Ustavni sud utvrđuje da postupak u ovom predmetu traje ukupno sedam
(7) godina, jedan (1) mjesec i dvadeset sedam (27) dana.

Tijekom tog razdoblja
prvostupanjski sud je održao pet ročišta za glavnu raspravu.

Zakon o potvrđivanju
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i protokola br. 1, 4,
6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne
novine« – Međunarodni ugovori, broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst i 8/99 –
ispravak, u daljnjem tekstu: Zakon o potvrđivanju Konvencije) stupio je na
snagu dana 5. studenoga 1997. godine.

Od dana stupanja na
snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije, odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (u daljnjem tekstu: Europska
konvencija) čine, temeljem članka 140. Ustava Republike Hrvatske, dio
unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske. Dio unutarnjeg prav­nog poretka
Republike Hrvatske od tog dana čini i odredba članka 6. stavka 1. Europske
konvencije pod nazivom »Pravo na pošteno suđenje« koja, između ostaloga,
propisuje sljedeće:

»Radi utvrđivanja
svojih prava i obveza građanske naravi (...) svatko ima pravo da zakonom
ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku ispita njegov
slučaj«.

Pravo na donošenje
sudske odluke u razumnom roku čini dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvatske od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije (5.
studenoga 1997. godine). Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku je
ustavno pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga 2000. godine (dana proglašenja
Ustava). Ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5. studenoga
1997. godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih postupaka
temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom poretku
Republike Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

Ustavni sud je u
konkretnom slučaju ocijenio da se pravno relevantnim razdobljem s aspekta
povrede prava na razumnu duljinu trajanja sudskog postupka smatra razdoblje od
5. studenoga 1997. godine (to jest, od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju
Konvencije) do 2. prosinca 2002. godine (to jest, do dana podnošenja ustavne tužbe),
što ukupno iznosi pet (5) godina i dvadeset sedam (27) dana.

5.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG
SUDA

Ustavni sud je utvrdio
da je u razmatranom, pravno relevantnom razdoblju, Općinski sud u Zagrebu, za
provođenje radnji koje su relevantne za meritorno odlučivanje o pravima i
obvezama stranaka u tom sudskom postupku, nije održao niti jedno ročište za
glavnu raspravu. Sve aktivnosti suda bile su usmjerene na pozivanje
podnositelja na postupanje po ranijim raspravnim rješenjima suda (premda su
podnositelji, kao tužitelji, uvijek udovoljavali nalogu suda) kao i na
pribavljanje određenih podataka iz registra Trgovačkog suda u Zagrebu.

Iz spisa predmeta
razvidno je da se razdoblje neaktivnosti Općinskog suda u Zagrebu u razmatranom
razdoblju, proteže od 5. studenoga 1997. godine do 6. travnja 1998. godine, tj.
pet (5) mjeseci i jedan (1) dan, zatim od 10. travnja 1998. godine do 27. ožujka
2001. godine, tj. dvije (2) godine, jedanaest (11) mjeseci i sedamnaest (17)
dana, zatim od 21. lipnja 2001. godine do 21. veljače 2002. godine, tj. osam
(8) mjeseci i naposljetku od 22. travnja 2002. godine do 14. listopada 2002.
godine, tj. pet (5) mjeseci i dvadeset dva (22) dana.

5.3. PONAŠANJE PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE

(TUŽITELJA U SUDSKOM POSTUPKU)

Podnositelji ustavne tužbe, kao tužitelji u
sudskom postupku, prema utvrđenju Ustavnog suda, svojim ponašanjem nisu
pridonijeli duljini sudskog postupka. Analizirajući tijek sudskog postupka u
pravno relevantnom razdoblju, Ustavni sud je utvrdio da su podnositelji uvijek
nastojali udovoljiti nalozima i traženju suda s održanih glavnih rasprava, kao
i iz rješenja koja im je sud dostavljao, te su u više navrata požurivali (29.
siječnja 1997., 17. lipnja 1997., 7. studenoga 1997., 11. svibnja 1998., 28.
veljače 2000. i 16. siječnja 2001. godine), nastavak sudskog postupka.

5.4. SLOŽENOST SUDSKOG
PREDMETA

Dosadašnji tijek
sudskog postupka ne ukazuje da se u konkretnom slučaju radi o složenoj sudskoj
stvari.

Polazeći od činjenice
da postupak pred sudom prvog stupnja traje preko 7 godina, a da nije donesena
niti prvostupanjska presuda, te imajući u vidu postupanje nadležnog suda u
razmatranom, pravno relevantnom razdoblju (održano pet ročišta na kojima nije
meritorno raspravljano, pa čak niti odlučeno o zahtjevu tužitelja za oslobađanje
od sudskih pristojbi), Ustavni sud nije našao okolnosti koje bi u dosadašnjem
tijeku postupka ukazivale na složenost sudskog predmeta, a koje bi opravdale
dugotrajnost postupanja u konkretnom sudskom predmetu.

6. Slijedom iznijetog, Ustavni sud ocjenjuje da
je nerazumno dugim trajanjem predmetnog sudskog postupka pred sudom prvog
stupnja povrijeđeno ustavno pravo podnositelja da zakonom ustanovljeni neovisni
i nepristrani sud u razumnom roku odluči o njihovim pravima ili obvezama, koje
je zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

7. Imajući u vidu sve
navedene činjenice i okolnosti, a posebno važnost sudskog postupka za
podnositelje, u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao pod točkama I. i II. izreke odluke.

8. Sukladno odredbi
članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao pod točkama III. i IV.
izreke odluke.

Visinu naknade zbog
povrede ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku, Ustavni sud
u pravilu određuje za razmatrano, pravno relevantno razdoblje, uz iznimnu
mogućnost uvažavanja nerazumno dugog razdoblja potpune neaktivnosti suda i
prije 5. studenoga 1997. godine, što ovisi o osobitim okolnostima svakog
pojedinog slučaja.

Pri utvrđivanju naknade
podnositeljima, Ustavni sud je uzeo u obzir i sljedeća razdoblja potpune
neaktivnosti suda:

– od 5. studenoga 1997.
godine do 6. travnja 1998. godine, tj. pet (5) mjeseci i jedan (1) dan,

– od 10. travnja 1998.
godine do 27. ožujka 2001. godine, tj. dvije (2) godine, jedanaest (11) mjeseci
i sedamnaest (17) dana,

– od 21. lipnja 2001.
godine do 21. veljače 2002. godine, tj. osam (8) mjeseci

– i od 22. travnja
2002. godine do 14. listopada 2002. godine (posljednje održane glavne rasprave
u tom predmetu), tj. pet (5) mjeseci i dvadeset dva (22) dana.

Pri utvrđivanju visine
naknade, temeljem članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, Ustavni sud uzima u
obzir sve okolnosti slučaja, uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i
socijalnih prilika u Republici Hrvatskoj.

U konkretnom slučaju
Ustavni sud je, utvrđujući visinu naknade uzeo u obzir i činjenicu da su
podnositelji uz svoju tužbu sudu dostavili u privitku svu potrebu dokumentaciju
kao dokaz navoda iz tužbe, žurno udovoljavali svim traženjima i nalozima suda,
te u više navrata požurivali nastavak postupka u predmetu.

9. Odluka o objavi odluke (točka V. izreke)
temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-2881/2002
Zagreb, 1. srpnja 2003.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
Vijeća **dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 111/2003-1520