## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2184/2009 od 13. studenoga 2014.

### NN 145/2014 (8.12.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2184/2009 od 13. studenoga 2014.

145 08.12.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2184/2009 od 13. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2733

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli Šemsudin Fetehaj i Zekija Fetehaj, oboje iz Pule, koje zastupa Milenko Ilić, odvjetnik iz Pule, na sjednici održanoj 13. studenoga 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Utvrđuje se da je podnositeljima ustavne tužbe Šemsudinu Fetehaju i Zekiji Fetehaj iz Pule, Sv. Iv.ana 3, povrijeđeno ustavno pravo na dom zajamčeno člankom 34. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), te se radi otklanjanja utvrđene povrede ukidaju:

– presuda Županijskog suda u Puli broj: Gž-3039/01-2 od 14. srpnja 2003., i

– presuda Općinskog suda u Puli broj: P-1107/00-16 od 11. rujna 2001.

III. Na temelju članka 31. stavaka 3. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst), Ustavni sud Republike Hrvatske određuje:

a) da je Vlada Republike Hrvatske dužna osigurati podnositeljima ustavne tužbe Šemsudinu Fetehaju i Zekiji Fetehaj iz Pule, Sv. Ivana 3, odgovarajući stambeni prostor radi ostvarenja njihova ustavnog prava na dom;

b) da podnositelji ustavne tužbe Šemsudin Fetehaj i Zekija Fetehaj imaju pravo, zajedno s članovima njihove obitelji, nastaviti nesmetano korištenje stana u Puli, Sv. Ivana 3, do trajnog uređenja njihova pravnog statusa na tom stanu odnosno do dodjele drugog odgovarajućeg stambenog prostora radi ostvarenja njihova ustavnog prava na dom.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Postupak u ovom predmetu pokrenut je ustavnom tužbom Šemsudina Fetehaja i Zekije Fetehaj kojom osporavaju presude sudova donesene u parničnom postupku pokrenutom tužbom podnositelja radi predaje u posjed stana.

2. Riječ je o presudi Općinskog u Kninu broj: P-5/06 od 23. srpnja 2008. kojom je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja kojim su od tuženika Josipa Banožića tražili da im preda u posjed stan u Kninu, Dinka Šimunovića 2 (ranije: Krste Ljubičića 4), ulaz 1, prizemlje, stan br. 2, šifra stana 54073205, površine 48 m2, koji se sastoji od dvije sobe, kuhinje, kupaonice i hodnika (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

Stan u Kninu, Dinka Šimunovića 2 (ranije: Krste Ljubičića 4), pobliže označen u prethodnom odlomku, u ovoj će se odluci nazivati: stan u Kninu.

Podnositelji osporavaju i presudu Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-1516/2008 od 16. veljače 2009., kojom je odbijena žalba podnositelja i potvrđena prvostupanjska presuda (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda).

3. Podnositelji smatraju da su im navedenim presudama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01.,76/10. i 5/14.), pri čemu se pozivaju na članke 5., 14. stavak 2., 19, 26., 29. stavak 1., 34. stavak 1., 35. i 57. Ustava.

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Kninu broj: P-5/06.

4.1. Pribavljeno je i očitovanje Ministarstva obrane Republike Hrvatske, Uprave za materijalne resurse, Sektora za nekretnine, graditeljstvo i zaštitu okoliša klasa: 371-01/95-01/3049, urbroj: 512M3-020103-13-24 od 27. svibnja 2013. (u daljnjem tekstu: očitovanje MORH-a od 27. svibnja 2013.).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

1) Događaji i sudski postupci u vezi sa stanarskim pravom podnositelja na stanu u Kninu

5. Podnositelj Šemsudin Fetehaj bio je djelatna vojna osoba bivše JNA. Rješenjem od 15. srpnja 1987. Komanda garnizona Knin dodijelila je podnositelju na korištenje stan u Kninu, tako da je na njemu stekao stanarsko pravo. Na temelju tog rješenja podnositelj je 6. listopada 1988. zaključio ugovor o korištenju stana, te je stan u Kninu od tada koristio za stanovanje zajedno sa svojom obitelji. Podnositeljica Zekija Fetehaj njegova je supruga.

6. Podnositelji su stan u Kninu napustili u listopadu 1990., kada su uslijed prijetnji okupatorskih vlasti zbog osobne sigurnosti s obitelji napustili Knin i otišli u Pulu. Podnositelj se u rujnu 1991. priključio postrojbama Hrvatske vojske u obrani suvereniteta Republike Hrvatske. U tim je postrojbama bio do umirovljenja (1993. godine). Podnositelj ima status hrvatskog ratnog vojnog invalida.

7. Presudom Općinskog suda u Kninu broj: P-143/96 od 5. rujna 1996., koja je postala pravomoćna 18. listopada 1996., otkazano je stanarsko pravo podnositelja na stanu u Kninu, pri čemu je tužbu podnio MORH kao vlasnik stana u Kninu.

8. Budući da nisu sudjelovali u parničnom postupku radi otkaza stanarskog prava na stanu u Kninu, podnositelji su podnijeli prijedlog za ponavljanje tog parničnog postupka te ustavnu tužbu protiv presude Općinskog suda u Kninu broj: P-143/96 od 5. rujna 1996.

8.1. Rješenjem broj: U-III-764/00 od 3. srpnja 2000. ustavna tužba podnositelja odbačena je zbog preuranjenosti, s obrazloženjem da će podnositelj moći podnijeti ustavnu tužbu protiv pravomoćne sudske presude donesene u ponovljenom postupku, bude li prihvaćen njihov prijedlog za ponavljanje postupka.

Prijedlog podnositelja za ponavljanje parničnog postupka je prihvaćen.

8.2. U ponovljenom parničnom postupku, pravomoćnom presudom Općinskog suda u Kninu broj: P-611/03 od 19. listopada 2004., odbijen je tužbeni zahtjev Republike Hrvatske za utvrđenje da su na temelju Zakona o davanju u najam stanova na oslobođenom teritoriju (»Narodne novine« broj 73/95.) podnositeljima prestala sva prava i obveze na stanu u Kninu (u daljnjem tekstu: presuda o priznavanju podnositelju statusa zaštićenog najmoprimca na stanu u Kninu iz 2004.). U toj je presudi navedeno:

»U ovoj pravnoj stvari sporno je među strankama bilo raspraviti da li je tuženiku pod 1. prestalo njegovo stanarsko pravo na stanu, a sama činjenica da su tuženici željeli zamijeniti stanarsko pravo sa stana u Kninu za stan u Puli upravo govori suprotno o tvrdnji tužiteljice, jer je i iz takvog ponašanja tuženih razvidno da predmetni stan nisu napustili, već spletom okolnosti isti nisu koristili.

Sudu je razvidna činjenica da je tuženik pod 1. ušao u svoj stan odmah u kolovozu 1995. godine došavši u Knin i da se već u listopadu 1995. godine obratio Ministarstvu obrane isključivo iz razloga jer je smatrao da je i dalje nositelj stanarskog prava na ovom stanu.

Zbog svega sudu nije dvojbeno da tuženima stanarsko pravo na navedenom stanu nije prestalo sukladno odredbi čl. 2. st. 1. Zakona o davanju u najam stanova na oslobođenom teritoriju (N.N. 73/95) jer su tužene spriječili opravdani razlozi nekorištenja stana u vremenu stupanja na snagu tog Zakona, ...«

2) Događaji i sudski postupci u vezi sa stanom u Puli

9. Nakon što su napustili Knin 1990. godine, podnositelji su se 1991. godine uselili u stan u Puli u vlasništvu Republike Hrvatske kojim je raspolagao MORH, a koji se nalazi na adresi Sv. Ivana 3 (ranije Riva 14). Podnositelji s obitelji stanuju u tom stanu neprekidno od 1991. godine.

Stan u Puli, Sv. Ivana 3 (ranije: Riva 14), pobliže označen u prethodnom odlomku, u ovoj će se odluci nazivati: stan u Puli.

10. Podnositelji su već u listopadu 1995., nakon oslobađanja Knina, a zatim ponovo 1996. i 1997., tražili od MORH-a, kao vlasnika obaju stanova (i onog u Kninu i onog u Puli), da stanarsko pravo podnositelja na stanu u Kninu (površine 48 m2) zamijeni za stanarsko pravo na stanu u Puli (površine 55 m2).

Taj zahtjev podnositelja MORH je odbio, uz obrazloženje da im je presudom Općinskog suda u Kninu broj: P-143/96 od 5. rujna 1996. otkazano stanarsko pravo na stanu u Kninu (v. točku 7. obrazloženja ove odluke). Iako je ta presuda, u ponovljenom postupku, zamijenjena presudom o priznavanju podnositelju statusa zaštićenog najmoprimca na stanu u Kninu (v. točku 8.2. obrazloženja ove odluke), ostaje činjenica da je nova presuda donesena tek osam godina kasnije (2004.).

11. Po tužbi MORH-a, podnositeljima je presudom Općinskog suda u Puli broj: P-1107/00-16 od 11. rujna 2001., koja je potvrđena presudom Županijskog suda u Puli broj: Gž-3039/01-2 od 14. srpnja 2003., naloženo da se isele iz stana u Puli jer ga koriste bez valjane pravne osnove (u daljnjem tekstu: presuda o iseljenju podnositelja iz stana u Puli iz 2003.). U obrazloženju presude Županijskog suda u Puli od 14. srpnja 2003. navedeno je:

»Neosnovani su navodi žalbe da bi tuženici valjanu pravnu osnovu za korištenje predmetnog stana stekli time što ih je, navodno, u stan uveo djelatnik stambene komisije MORH-a.

Naime, u vrijeme kada su tuženici uselili u prijeporni stan, još uvijek je bio na snazi i primjenjivao se Zakon o stambenim odnosima (Narodne novine br. 51/85, 42/86, 22/92, 70/93), a koji je u svom čl. 59. određivao da se stanarsko pravo stječe danom useljenja u stan na osnovi pravomoćne odluke o davanju stana na korištenje ili koje druge valjane pravne osnove, pa samo faktičko uvođenje u posjed stana, pa i po djelatniku stambene komisije Ministarstva obrane, bez pravomoćne (pismene) odluke o davanju stana na korištenje ne može imati značaj valjane pravne osnove za stjecanje stanarskog prava na predmetnom stanu.

Pored toga, tuženici na kojima je teret takvog dokaza, nisu dokazali da predmetni stan koriste i temeljem neke druge valjane pravne osnove (ugovora o najmu sa tužiteljicom i sl.), pa su onda isti dužni predati tužiteljici.

Dokaz saslušanja stranaka (tuženika prema navodima žalbe) se sukladno čl.264. ZPP-a provodi kad nema drugih dokaza ili kad unatoč izvedenim drugim dokazima sud ustanovi da je to potrebno za utvrđenje važnih činjenica iz čega jasno proizlazi da se taj dokaz izvodi samo kad postoje okolnosti (potreba za utvrđivanje važnih činjenica) koje upućuju da je isti potreban, a u predmetnom postupku relevantne činjenice su već utvrđene drugim dokazima, a bitna relevantna činjenica (postojanje pravomoćne odluke o davanju stana na korištenje) se i ne može utvrditi saslušanjem tuženika, pa je, onda neosnovan i taj žalbeni navod tuženika.

'Sudbina' stana u Kninu koji su koristili tuženici i na kome su imali stanarsko pravo ne može imati nikakvog, pravno relevantnog, utjecaja na ovaj, predmetni, parnični postupak i pravo tužiteljice na iseljenje tuženika iz predmetnog stana.«

12. Presuda o iseljenju podnositelja iz stana u Puli iz 2003. do danas nije ovršena. To proizlazi iz očitovanja MORH-a (v. točku 4.1. obrazloženja ove odluke), u kojem je navedeno:

»Presudom Općinskog suda u Puli broj: P-1107/00 od 11. rujna 2001. god usvojen je tužbeni zahtjev RH-MO, odnosno naloženo tuženicima iseljenje iz stana u Puli, Sv. Ivana 3 te predaja stana slobodnog od osoba i stvari u posjed RH-MO.

Citirana presuda je potvrđena presudom Županijskog suda u Puli, broj: Gž– 3039/01-2 od 14. srpnja 2003. god.

Temeljem navedenih presuda nije iniciran ovršni postupak radi povrata i predaje predmetnog stana.«

3) Postupak radi predaje u posjed stana u Kninu

13. U međuvremenu, u stan u Kninu uselila se tijekom 1998. godine treća osoba, Josip Banožić, po ovlaštenju Grada Knina.

14. S obzirom na pravomoćnu presudu o iseljenju podnositelja iz stana u Puli iz 2003. i pravomoćnu presudu o priznavanju podnositelju statusa zaštićenog najmoprimca na stanu u Kninu iz 2004. (v. točke 8.2. i 11. obrazloženja ove odluke), podnositelji su 9. siječnja 2006. Općinskom sudu u Kninu podnijeli tužbu kojom su tražili posjed stana u Kninu od posjednika, tuženika u tom postupku, Josipa Banožića. Podnositelji su u tužbi isticali da tuženik stan u Kninu koristi bez valjane pravne osnove i da ga ne želi predati podnositeljima.

14.1. Međutim, unatoč tome što su podnositelji protiv Josipa Banožića podnijeli tužbu za predaju u posjed stana u Kninu, za vrijeme trajanja tog postupka MORH je Josipu Banožiću darovao stan u Kninu na temelju Uredbe o darovanju stanova i kuća u vlasništvu Republike Hrvatske na područjima posebne državne skrbi hrvatskim braniteljima te članovima obitelji poginuli, zatočenih ili nestalih hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata (»Narodne novine« broj 142/06.). Ugovor o darovanju stana u Kninu, klasa: 019-07/06-01/541, urbroj: 530-19-03-07-368, sklopljen je između Republike Hrvatske, Ministarstva mora, turizma, prometa i razvitka, Uprave za prognanike, povratnike i izbjeglice kao darovatelja, te Josipa Banožića kao daroprimca (darovatelj je ugovor potpisao 9. listopada 2007., a daroprimac 14. rujna 2007.).

15. Kraj takvog stanja stvari, prvostupanjskom presudom Općinskog suda u Kninu broj: P-5/06 od 23. srpnja 2008., odbijen je kao neosnovan tužbeni zahtjev podnositelja kojim su tražili predaju u posjed stana u Kninu, uz sljedeće obrazloženje:

»Tijekom postupka nije sporno da su tužitelji kao nositelji stanarskog prava koristili stan u Kninu, sada u UI. Dinka Šimunovića br. 2., prizemlje, ulaz 1, stan br 2., površine 48 m2, sve do listopada 1990. godine, kada su bili prisiljeni napustiti stan zbog prijetnji okupacijskih vlasti.

(...)

Pregledom spisa ovog suda broj: P-661/03 proizlazi da je Republika Hrvatska kao vlasnica predmetnog stana u Kninu podnijela tužbu ovom sudu dana 10. lipnja 1996. godine protiv tužitelja kao tuženika radi otkaza stanarskog prava zbog nekorištenja stana dulje od šest mjeseci, da su tužitelji kao tuženici u tom postupku bili zastupani po skrbniku za poseban slučaj, te donesena presuda ovog suda broj: P-143/96 od 5. rujna 1996. godine kojom je uvažen kao osnovan tužbeni zahtjev, te tužiteljima kao tuženicima u tom postupku otkazano stanarsko pravo na predmetnom stanu. Tužitelji su dana 19. svibnja 2000. godine podnijeli prijedlog za ponavljanje postupka, te je rješenjem ovog suda broj: P-143/96 od 15. srpnja 2003. godine usvojen njihov prijedlog za ponavljanje postupka i ukinuta presuda broj: P-143/96 od 5. rujna 1996. godine.

Iz pravomoćne presude ovog suda broj: P-611/03 od 19. listopada 2004. godine proizlazi da je odbijen kao neosnovan tužbeni zahtjev tužiteljice Republike Hrvatske kao vlasnice predmetnog stana protiv tužitelja kao tuženika, upravljen na utvrđenje da su sukladno tada važećem Zakonu o davanju u najam stanova na oslobođenom teritoriju tužiteljima prestala sva prava i obveze na predmetnom stanu u Kninu.

Dakle, temeljem naprijed utvrđenog neprijeporno je da tužitelji iz opravdanih razloga nisu koristili predmetni stan u razdoblju reguliranom odredbom čl. 2. st. 1. tada važećeg Zakona o davanju stanova na oslobođenom teritoriju ('Narodne novine' br. 73/95), te da im stanarsko pravo na istom nije bilo prestalo, nastavno čemu je razvidno da su u vrijeme stupanja na snagu Zakona o najmu stanova ('Narodne novine' broj: 91/96, tj. 5.studenog 1996. godine) u odnosu na predmetni stan stekli prava i obveze zaštićenog najmoprimca sukladno odredbi čl. 30. st. 2. u svezi st. 1. istog čl. Zakona o najmu stanova, a što proizlazi i iz dopisa Republike Hrvatske, Službe za stambene poslove Ministarstva obrane Klasa: 371– 01/96-01/1204, Urbroj: 512M-0403-08-21 od 6. lipnja 2008. godine, i to bez obzira što nisu zaključili ugovor o najmu stana s vlasnikom stana i nisu tražili donošenje presude koja bi zamijenila taj ugovor.

Stoga je razvidno da tužitelji u odnosu na predmetni stan imaju prava i obveze zaštićenih najmoprimaca, te da im to pravo nije prestalo ni na jedan od načina predviđenih Zakonom o najmu stanova, dok je s druge strane i pored njihovog statusa zaštićenih najmoprimaca, Republika Hrvatska kao vlasnica stana sklopila ugovor o darovanju predmetnog stana s tuženikom i ovlastila ga na posjed istog.

Naime, iz stranačkog iskaza tuženika od 27. svibnja 2008. godine proizlazi da je u predmetni stan uselio tijekom 1998. godine po ovlaštenju Grada Knina. Nakon toga podnio je zahtjev za dodjelu predmetnog stana budući da im status hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata. Zahtjevu da je udovoljeno te je od Ministarstva mora, turizma, prometa i razvitka, Uprave za prognanike, povratnike i izbjeglice dobio suglasnost za stambeno zbrinjavanje davanjem u najam stana na području posebne državne skrbi, a kako to proizlazi i iz predmetne suglasnosti klasa: 019-06701-31/1-C4, urbroj: 530-19-03-06-130686-22751 od 16. studenog 2006. godine. Od strane navedenog Ministarstva da mu je ponuđeno sklapanje ugovora o darovanju predmetnog stana, te je darovanje prihvatio i ugovor potpisao 14. rujna 2007. godine, dok je ovlaštena osoba navedenog Ministarstva ugovor o darovanju, kao darovatelj, potpisala i potpis ovjerila 9. listopada 2007. godine, kako to proizlazi iz ugovora o darovanju predmetnog stana klasa: 019-07/06-01/541, urbroj: 530-19-03-07-368.

(...)

Kako je dakle, Republika Hrvatska kao vlasnica predmetnog stana sklopila ugovor o darovanju stana s tuženikom, neprijeporno je da navedeni ugovor o darovanju predstavlja valjan pravni temelj njegovog posjeda stana, pa kako je tuženikov posjed stana zakonit, razvidno je da ima pravo na posjed istog, te nastavno tome ima pravo odbiti predaju stana u posjed tužitelju, sve sukladno odredbi čl. 13. st. 1. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima ('Narodne novine' broj: 91/96, 137/99, 22/00, 73/00,), zbog čega je valjalo tužbeni zahtjev tužitelja odbiti kao neosnovan i odlučiti kao u izreci presude.«

16. Odlučujući o žalbi podnositelja, Županijski sud u Šibeniku osporenom je presudom broj: Gž-1516/2008 od 16. veljače 2009. odbio žalbu podnositelja kao neosnovanu. U obrazloženju je naveo:

»Neosnovani su i žalbeni razlozi pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne primjene materijalnog prava.

... Ugovor o darovanju stana, koji je Republika Hrvatska sklopila s tuženikom, nije ništav, kako to neosnovano ističu tužitelji u žalbi. Stoga su neosnovani žalbeni navodi tužitelja kako u odnosu na tuženika oni 'imaju jače pravo na posjed predmetnog stana, a sve u smislu predmetne publicijanske tužbe.'

Žalbenim navodima nije dovedena u sumnju pravilnost činjeničnih utvrđenja i zaključaka prvostupanjskog suda, i na toj osnovi pravilnost primjene materijalnog prava, pa žalba izjavljena zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne primjene materijalnog prava nije osnovana.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

17. Obrazlažući povrede ustavnih prava (v. točku 1.2. obrazloženja ove odluke), podnositelji su u ustavnoj tužbi prvo naveli:

»Pobijana presuda Županijskog suda u Šibeniku je u cijelosti nezakonita i neosnovana, kao i presuda Općinskog suda u Kninu.

... Sud naime pogrešno tumači predmetnu odredbu budući u trenutku stupanja na snagu Zakona o najmu stanova nije bilo ni govora o nastupanju uvjeta iz čl. 30. st. 3. jer u tom trenutku, dakle trenutku stupanja na snagu navedenog zakona 05.11.1996. godine, nije bio u tijeku postupak za otkaz ili prestanak stanarskog prava (jer je presuda Općinskog suda u Kninu posl. br. P-143/96 postala pravomoćna 18.10.1996. godine, dakle prije stupanja na snagu zakona, a koja presuda je kasnije i ukinuta). Slijedom navedenog, jasno je kako su tužitelji na predmetnom stanu stekli prava i obveze zaštićenih najmoprimaca te imaju pravnu osnovu za svoj tužbeni zahtjev.

... drugostupanjski sud ničim ne obrazlaže svoj stav da ugovor o darovanju sklopljen između tuženik i RH nije ništav. Naime, na ništavost pazi sud po službenoj dužnosti, a Županijski sud, kako je već rečeno ničim ne obrazlaže zašto isti nije ništav. ... Navedenim postupanjem Republika Hrvatska je onemogućila tužitelje u ostvarenju svojih zakonskih prava. Nadalje, ugovor o darovanju je ništav jer i tuženik u trenutku sklapanja istog nesporno znao da se protiv njega vodi predmetni postupak te dolazno sklapa predmetni ugovor kako bi i on onemogućio ostvarenje zakonskih prava tužitelja na predmetnom stanu. ...

Upravo iz svega navedenog proizlazi da je ugovor o darovanju ništav.«

17.1. Obrazlažući povrede ustavnih prava na dom i na pravnu zaštitu obiteljskog života, a pozivajući se i na pozitivnu obvezu države da posebnu skrb posvećuje invalidnim osobama, podnositelji su dalje istaknuli:

»U čl. 35 Ustava Republike Hrvatske propisano je da se svakom čovjeku i građaninu jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti. Ovakvim postupanjem i odlukama sudova da se tužiteljima ne usvaja zahtjev za posjed stana, a na koji posjed nedvojbeno imaju pravo, te kraj činjenice da je tužiteljima naložena predaja u posjed stana u Puli, a drugog stambenog rješenja nemaju, povrijeđena su ima prava na dostojanstvo i zaštitu osobnog i obiteljskog života jer im je onemogućen normalan život s kako tako riješenim stambenim pitanjem. Konačno, u čl. 57. Ustava Republike Hrvatske propisano je da država posvećuje posebnu skrb zaštiti invalidnih osoba i njihovu uključivanju u društveni život. Neprijeporno je da sam hrvatski ratni vojni invalid, te kao takav nisam osjetio posebnu skrb države u zaštiti mene kao invalida.

17.2. Zaključno, pozivajući se na načelo pravičnosti i prigovarajući arbitrarnosti osporenih sudskih presuda, podnositelji su utvrdili:

»Odlučujući o tužiteljevim pravima, sudovi nisu postupali pravično, budući su zanemarili svoje zakonom propisane dužnosti te su si uzeli za pravo da sami kreiraju zakon, što je u suprotnosti s temeljnom odredbom čl. 5. st. 2. Ustava RH i ima za posljedicu povredu tužiteljevog prava na pravično suđenje.«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

18. Ustavni sud primjećuje da je konkretni slučaj specifičan jer u njemu postoje osobite okolnosti koje se moraju uzeti u obzir.

Ukratko, u ovom se predmetu sukobljavaju dvije sudske presude kad je riječ o pravu podnositelja vezanom uz stan u Kninu. S jedne strane, postoji pravomoćna presuda iz 2004. o priznavanju podnositelju statusa zaštićenog najmoprimca na stanu u Kninu (v. točku 8.2. obrazloženja ove odluke). Istodobno, postoji i pravomoćna presuda iz 2009. kojom je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja za vraćanje u posjed stana u Kninu jer je na njemu u međuvremenu (2007.) treća osoba stekla pravo vlasništva (ta se presuda osporava u ovom ustavnosudskom predmetu).

U isto vrijeme, postoji i pravomoćna presuda iz 2003. za iseljenje podnositelja iz stana u Puli, koja do danas nije ovršena.

19. Podnositelji u ustavnoj tužbi stoga tvrde da im je združenim učincima osporene presude iz 2009. (uz istodobno postojanje pravomoćne presude iz 2004. da oni imaju status zaštićenog najmoprimca na stanu u Kninu), i pravomoćne presude o iseljenju iz stana u Puli iz 2003., povrijeđeno njihovo ustavno pravo na dom jer združeni učinci tih presuda faktički dovode do toga da su, ne svojom krivnjom, ostali i bez stana u Kninu i bez stana u Puli.

19.1. Ustavni sud utvrđuje da taj prigovor podnositelja nije očito neosnovan i da se mora razmotriti s aspekta zaštite ustavnog prava podnositelja na dom.

20. U ovom ustavnosudskom postupku mjerodavni su članak 16. stavak 2. u vezi s člankom 34. stavkom 1. Ustava, te članak 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02., 13/03., 9/05., 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

20.1. Članci 16. stavak 2. i 34. stavak 1. Ustava glase:

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

»Članak 34.

Dom je nepovrediv.

(...)«

20.2. Članak 8. Konvencije glasi:

»Članak 8.

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I OBITELJSKOG ŽIVOTA

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga ... doma ...

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno ... radi zaštite prava i sloboda drugih.«

1) Je li podnositeljima povrijeđeno ustavno pravo na dom?

21. U svjetlu okolnosti ovog slučaja, prvo je potrebno odgovoriti na pitanje koji se stan (stan u Kninu ili stan u Puli) može smatrati domom podnositelja u smislu članka 34. Ustava u vezi s člankom 8. Konvencije?

22. Ustavni sud napominje da je svoja stajališta o ustavnim i konvencijskim jamstvima zaštite prava na dom u smislu članka 34. Ustava izrazio u odlukama broj: U-III-46/2007 od 22. prosinca 2010. (»Narodne novine« broj 12 od 28. siječnja 2011., točke od 9. do 11.4.); broj: U-III-405/2008 od 21. veljače 2012. (»Narodne novine« broj 38 od 30. ožujka 2012., točke od 20. do 25.3.) i broj: U-III-1422/2006 od 6. lipnja 2012. (»Narodne novine« broj 68 od 26. lipnja 2012., točke od 10. do 13.).

23. Prema ustaljenoj praksi Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) ocjena o tome mogu li se određene prostorije smatrati »domom« koji uživa zaštitu u smislu članka 8. Konvencije ne ovisi o zakonitosti njihova posjeda. Primjerice, u presudi Brezec protiv Hrvatske, presuda, 18. srpnja 2013., zahtjev br. 7177/10, ESLJP je utvrdio sljedeće:

»35. Sudska praksa tijela Konvencije jasno govori kako pojam 'dom' u smislu članka 8. nije ograničen na prostorije koje su u zakonitom posjedu ili koje su zakonito postavljene. 'Dom' je samostalni pojam koji ne ovisi o kvalifikaciji u domaćem pravu. Predstavljaju li neke prostorije 'dom' koji uživa zaštitu članka 8. stavak 1. ovisit će o činjeničnim okolnostima, i to o postojanju dovoljnih i trajnih veza s konkretnim mjestom (vidjeti Buckley protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 25. rujna 1996., Izvješća 1996-IV, §§ 52.-54., i izvješće Komisije od 11. siječnja 1995., § 63.; Gillow protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 24. studenog 1986., § 46., Serija A br. 109; Wiggins protiv Ujedinjenog Kraljevstva, br. 7456/76, odluka Komisije od 8. veljače 1978., DR 13, str. 40. i Prokopovich protiv Rusije, br. 58255/00, § 36., ESLJP 2004-XI (izvaci)). Stoga je pitanje treba li neke prostorije smatrati 'domom' činjenično pitanje i ne ovisi o zakonitosti posjeda na temelju domaćeg prava (vidjeti McCann protiv Ujedinjenog Kraljevstva, br. 19009/04, § 46., 13. svibnja 2008.).«

24. Podnositelji stan u Kninu nisu koristili za stanovanje od 1990. godine, kada su se preselili u Pulu. Stoga se stan u Kninu, prema ocjeni Ustavnog suda, ne može smatrati domom podnositelja. Drugim riječima, prava podnositelja na stanu u Kninu ne uživaju zaštitu članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. Konvencije.

25. Drugačije je, međutim, sa stanom u Puli. Stan u Puli podnositelji faktično koriste za stanovanje neprekidno 23 godine, a u njemu se nalaze i danas (v. točku 12. obrazloženja ove odluke).

25.1. Podnositelji su u stan u Puli uselili bez valjane pravne osnove 1991., ali uz prešutno odobrenje vlasnika stana, budući da ih je u posjed uveo djelatnik MORH-a u svojstvu djelatnika stambene komisije.

Neovisno o tome, sama činjenica što stan u Puli koriste bez valjane pravne osnove nije odlučna za utvrđenje da taj stan jest njihov »dom«. Oni s tim stanom nesporno imaju dostatne i trajne veze, a istodobno nemaju nikakav drugi stambeni prostor u koji bi mogli odseliti ili barem čvrste izglede za stambeno zbrinjavanje. To proizlazi iz očitovanja MORH-a od 27. svibnja 2013., u kojem je navedeno:

»Nadalje vas obavještavamo da nam je Ministarstvo branitelja dostavilo potvrdu od 18. veljače 2013. god. KLASA. 371-01/13-0001/193; URBROJ: 522– 04/2-13-2 da Šemsudin Fetehaj nije evidentiran pri navedenom ministarstvu kao podnositelj zahtjeva za dodjelu stambenog kredita te da nije stambeno zbrinut dodjelom stana ili stambenog kredita.«

25.2. Konačno, iz spisa prvostupanjskog suda razvidno je da su podnositelji već tijekom 1995. godine, a i kasnije, od MORH-a kao vlasnika stana tražili rješavanje svoga stambenog problema (v. točku 10. obrazloženja ove odluke).

25.3. Stoga je stan u Puli dom podnositelja u smislu članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. Konvencije (v. i ESLJP, Škrtić protiv Hrvatske, presuda, 5. prosinca 2013., zahtjev br. 64982/12, § 22.).

26. Polazeći od te činjenice, Ustavni sud dužan je prvo utvrditi: kad su podnositelji 9. siječnja 2006. pokrenuli parnični postupak koji je prethodio ovoj ustavnoj tužbi, u vlasništvu Republike Hrvatske bili su i stan u Kninu (na kojem su podnositelji imali stanarsko pravo, odnosno status najmoprimca, za što postoji sudski pravorijek) i stan u Puli (u kojem su podnositelji faktično stanovali od 1991.).

Unatoč tome, u tijeku parničnog postupka koji su podnositelji pokrenuli upravo u vezi sa stanom u Kninu, Republika Hrvatska darovala je taj stan Josipu Banožiću (osobi koju su podnositelji tužili radi iseljenja iz stana u Kninu), pri čemu je po tužbi Republike Hrvatske u tom trenutku već bila donesena i pravomoćna presuda za iseljenje podnositelja iz stana u Puli.

S obzirom na sve okolnosti ovog slučaja, takvo postupanje Republike Hrvatske nije prihvatljivo i ne smije ići na štetu podnositelja ustavne tužbe.

26.1. U tom je smislu Ustavni sud dužan osvrnuti se i na utvrđenje Općinskog suda u Puli, navedeno u presudi o iseljenju podnositelja iz stana u Puli iz 2003. (v. točku 11. obrazloženja ove odluke), koje glasi:

»'Sudbina' stana u Kninu koji su koristili tuženici i na kome su imali stanarsko pravo ne može imati nikakvog, pravno relevantnog, utjecaja na ovaj, predmetni, parnični postupak i pravo tužiteljice na iseljenje tuženika iz predmetnog stana.«

U okolnostima konkretnog slučaja, koje su očito zahtijevale sagledavanje stambenog problema podnositelja u cjelini, riječ je o pretjeranom formalizmu u suđenju na štetu podnositelja ustavne tužbe. Takva su pravna stajališta proizvod »mehaničke« primjene pozitivnog prava, bez uzimanja u obzir konteksta i bez sagledavanja pravnog problema kao jedinstvene cjeline. S aspekta zaštite ustavnih prava podnositelja, ali i s aspekta temeljnih vrijednosti ustavnog poretka Republike Hrvatske, takva je primjena pozitivnog prava na konkretne slučajeve neprihvatljiva.

27. U svjetlu svih prethodnih utvrđenja, Ustavni sud zaključuje: prijašnji status podnositelja na stanu u Kninu ne može se uspostaviti. Naime, na stanu u Kninu, na kojem su podnositelji imali valjano stanarsko pravo, treća osoba naknadno je valjano stekla pravo vlasništva darovanjem od strane Republike Hrvatske, što se mora smatrati povredom koju je Republika Hrvatska kao tadašnji vlasnik stana u Kninu nanijela podnositeljima. Istodobno, posljedice takvog postupanja prema podnositeljima ne smiju se ispravljati tako da štete trećoj osobi (Josipu Banožiću).

27.1. S druge strane, postoji pravomoćna presuda za iseljenje podnositelja iz stana u Puli, na kojem pravo vlasništva također ima Republika Hrvatska.

Polazeći od načela razmjernosti, Ustavni sud utvrđuje da sudska mjera iseljenja podnositelja iz stana u Puli, s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, nije bila nužna u demokratskom društvu ni u vrijeme njezina izricanja, a to nije ni danas, posebno stoga što pravima podnositelja na stanu u Puli nisu bila suprotstavljena nikakva prava drugih privatnih osoba, a to nisu ni danas. Ustavni sud u tom smislu podsjeća na stajalište ESLJP-a u predmetu Bjedov protiv Hrvatske (presuda, 29. svibnja 2012., zahtjev br 42150/09), koje glasi:

»70. Postoji još jedan važan element. U okolnostima u kojima nacionalne vlasti, u svojim odlukama kojima nalažu i potvrđuju iseljenje podnositeljice, nisu dale nikakvo objašnjenje niti iznijele nikakve tvrdnje kojima bi dokazale da je iseljenje podnositeljice potrebno, legitimni interes države da može kontrolirati svoje vlasništvo dolazi na drugo mjesto u odnosu na pravo podnositeljice na poštovanje njezina doma. Štoviše, kad država ne dokaže nužnost iseljenja podnositeljice radi zaštite svojih vlasničkih prava, Sud stavlja snažan naglasak na činjenicu da ne postoje ni bilo kakvi drugi interesi privatnih stranaka.«

28. Ustavni sud podsjeća da u odnosu na poštovanje prava na dom država ima negativne i pozitivne obveze.

Negativne obveze obuhvaćaju dužnost države da se suzdrži od miješanja u pravo na dom pojedinaca, osim u slučajevima propisanim zakonom i u skladu s načelom razmjernosti (članak 16. Ustava), razmatranim u svjetlu pravila koja vrijede u demokratskoj i socijalnoj državi (članak 1. stavak 1. Ustava).

Pozitivne obveze obuhvaćaju dužnost države da aktivno djeluje radi ostvarivanja pretpostavki za poštovanje i djelotvornu zaštitu prava na dom svojih građana.

29. Slijedi da je združenim učincima presude o iseljenju iz stana u Puli i osporenih presuda podnositeljima povrijeđeno njihovo ustavno pravo na dom suprotno jamstvima iz članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. Konvencije.

2) Izreka odluke

30. Zbog organske povezanosti presude o iseljenju podnositelja iz stana u Puli i osporenih presuda, a uvažavajući pravo vlasništva Josipa Banožića na stanu u Kninu, koje mora ostati zaštićeno, Ustavni sud ukinuo je presudu Županijskog suda u Puli broj: Gž-3039/01-2 od 14. srpnja 2003. i presudu Općinskog suda u Puli broj: P-1107/00-16 od 11. rujna 2001., kojima je naloženo da se podnositelji isele iz stana u Puli (točka II. izreke odluke).

30.1. Time je otvorena pravna mogućnost da Vlada Republike Hrvatske, sukladno članku 31. stavku stavka 5. u vezi sa stavkom 3. istog članka Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (Narodne novine« broj 99/99., 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), osigura podnositeljima njihovo ustavno pravo na dom, kako je to određeno u točkama III.a) i III.b) izreke ove odluke. Mjerodavne odredbe Ustavnog zakona glase:

»Članak 31.

(...)

(3) Vlada Republike Hrvatske osigurava preko tijela državne uprave provedbu odluka ... Ustavnog suda.

(...)

(5) Ustavni sud može odrediti način provedbe svoje odluke ...«

31. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

3) Ostala utvrđenja

32. Ustavni sud dužan je na kraju primijetiti da je u dostavljenom očitovanju MORH-a od 27. svibnja 2013. navedeno i ovo: »Budući tuženici« (podnositelji ustavne tužbe – op. Ustavni sud) »ne plaćaju naknadu za korištenje stana u Puli, Sv. Ivana 3, dopisom od 27. ožujka 2013. god. pozvali smo ih na dragovoljni platež dospjelog dugovanja u iznosu od 22.569,15 kn po kojem nisu postupili. Stoga smo zatražili od našeg zakonskog zastupnika Općinskog državnog odvjetništva u Puli utuženje dospjelog dugovanja.«

Ustavni sud u tom smislu napominje da ova odluka potvrđuje da podnositelji ustavne tužbe imaju obveze koje proizlaze iz korištenja stana u Puli, Sv. Ivana 3, i da su ih dužni izvršavati.

33. Zbog utvrđenja povrede prava podnositelja na dom, Ustavni sud ne smatra potrebnim razmatrati ostale navodne povrede ustavnih prava na koja se u svojoj ustavnoj tužbi pozivaju podnositelji.

Broj: U-III-2184/2009

Zagreb, 13. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 145/2014-2733