## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-53/2008 od 20. siječnja 2011.

### NN 13/2011 (31.1.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-53/2008 od 20. siječnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

262

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Davor Krapac, Ivan Matija i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. O. iz V., na sjednici održanoj 20. siječnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Varaždinu broj: Gž-7/06-9 od 12. rujna 2007. kojom je potvrđena presuda Općinskog suda u Varaždinu broj: P-1000/03-23 od 2. studenoga 2005.

Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja kojim je tražio utvrđenje da u ostavinu iza pok. J. O. ulazi i njegov zahtjev za povratom imovine izjavljen u upravnom predmetu na temelju Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine te utvrđenje da podnositelj na temelju nagodbe između prednika podnositelja pok. J. O. i prednika tuženih pok. J. O., te nagodbe sklopljene između podnositelja i drugotužene i trećetužene, a koja ima snagu ovršne isprave, stječe pravo vlasništva na nekretninama u V. na način pobliže označen u izreci presude. Također je odbijen zahtjev podnositelja kojim je tražio da se na temelju pravomoćnog i ovršnog djelomičnog rješenja Varaždinske županije, Ureda za imovinsko-pravne poslove od 3. svibnja 2003. te u istom postupku sklopljene nagodbe stranaka, odredi na teret prednika trećetužene N. N., upis prava vlasništva podnositelja na spornim nekretninama (točka I. izreke). Točkom II. izreke naloženo je podnositelju da tuženima nadoknadi troškove parničnog postupka u iznosu od 8.296,00 kn.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske kao i da je povrijeđen članak 5. stavak 2. Ustava. Navodi da se osporene presude temelje na pogrešno utvrđenom činjeničnom stanju te na pogrešnoj primjeni materijalnog prava. Ističe da njegovom pok. ocu J. O. kao bratu pok. J. O. (supruga prvotužene M. O. te oca drugotužene J. O. V. i trećetužene N. N.), a time i podnositelju kao nasljedniku J. O., u smislu članka 9. Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine« broj 92/96., 39/99., 42/99. – ispravak, 92/99., 43/00., 131/00., 27/01., 65/01., 118/01., 80/02. i 81/02. – ispravak; u daljnjem tekstu: Zakon o naknadi) te odluke i rješenja Ustavnog suda broj: U-I-673/1996 i dr. (»Narodne novine« broj 39/99. i 42/99. – ispravak), pripada pravo na naknadu za oduzetu imovinu iza pok. J. O. Smatra da dogovori od 20. kolovoza 1996. i dodatak dogovorima od 12. prosinca 1996. predstavljaju oporuku, odnosno ugovor o raspodjeli ostavinske imovine za života te da nagodba sklopljena pred upravnim tijelom 10. siječnja 2001. predstavlja ovršnu ispravu.

Podnositelj također detaljno navodi tijek upravnog postupka koji se vodio pred Uredom za imovinsko-pravne poslove Varaždinske županije kao i postupanje sudova u ostavinskim postupcima koji su vođeni iza smrti pok. J. i J. O. te osporava činjenična utvrđenja i zakonitost odluka donesenih u tim postupcima.

Podnositelj nadalje navodi da su članovi vijeća koji su sudjelovali u donošenju osporene drugostupanjske odluke sudjelovali u donošenju prvostupanjskih odluka u drugim postupcima koje je podnositelj pokrenuo pred Općinskim sudom u Varaždinu.

Predlaže da Ustavni sud usvoji tužbu, ukine osporene presude te predmet vrati na ponovno odlučivanje.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnesene na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine" broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku predmet spora bio je zahtjev podnositelja za utvrđenje da u ostavinu iza pok. J. O. ulazi i njegov zahtjev za povrat oduzete imovine te utvrđenje da podnositeljevu ocu, pok. J. O., bratu pok. J. O., a time i podnositelju, pripada pravo na suvlasnički dio pok. J. O. na spornim nekretninama. Podnositelj je tužbenim zahtjevom tražio i utvrđenje da dogovori od 20. kolovoza 1996. i 12. prosinca 1996. kao i sporazum sklopljen 10. siječnja 2001. na ročištu kod Ureda za imovinsko-pravne poslove predstavljaju osnove za stjecanje prava vlasništva podnositelja na spornim nekretninama.

U postupku je utvrđeno:

– prednici stranaka J. O. i J. O. su 20. kolovoza 1996. potpisali dogovore, a 12. prosinca 1996. dodatak dogovorima o podjeli imovine koja će im pripasti nakon denacionalizacije zgrade u V. kao i povratom konfiscirane imovine u O.,

– J. i J. O. su 3. ožujka 1997. podnijeli Uredu za imovinsko-pravne poslove Varaždinske županije zahtjev za povrat oduzete imovine, međutim, obojica su preminuli tijekom trajanja navedenog postupka. Stoga su njihova djeca stupila u postupak kao nasljednici,

– podnositelj te drugotužena i trećetužena su 10. siječnja 2001. kod Ureda za imovinsko-pravne poslove sklopili sporazum o podjeli imovine,

– djelomičnim rješenjem Ureda za imovinsko-pravne poslove Varaždinske županije od 3. svibnja 2001., koje je postalo pravomoćno 3. siječnja 2003., podnositelj je odbijen sa zahtjevom za povrat imovine budući da je utvrđeno da je J. O. izuzimanjem od nacionalizacije i ostavljanjem u vlasništvu stana kao posebnog dijela zgrade namiren u svom suvlasničkom dijelu. Istim rješenjem naloženo je G. V. da trećetuženoj N. N. kao zakonskoj nasljednici J. O. preda u posjed i vlasništvo, između ostalog, i sporne nekretnine,

– iza smrti pok. J. O. donijeto je rješenje o nasljeđivanju broj: O-733/00-4 od 19. listopada 2000., na temelju kojeg je njegovu imovinu u cijelosti naslijedila prvotužena,

– iza smrti pok. J. O. donijeto je rješenje o nasljeđivanju broj: O-1168/00-3 od 21. prosinca 2000., te je njegovu imovinu naslijedio podnositelj,

– na spornim nekretninama su na temelju ugovora o kupoprodaji kao vlasnici upisane treće osobe.

Prvostupanjski sud odbio je tužbeni zahtjev podnositelja jer je utvrdio da dogovori od 20. kolovoza 1996. te dodatak dogovorima od 12. prosinca 1996. ne predstavljaju oporuku u smislu članka 6. Zakona o nasljeđivanju (»Narodne novine« broj 52/71., 47/78. i 56/00.; u daljnjem tekstu: ZN) niti ugovore o ustupanju i raspodjeli imovine za života kojima bi u smislu članka 111. ZN-a bila ustupljena, odnosno razdijeljena imovina djeci i potomcima. Taj sud smatra da navedeni dogovori ne sadrže niti formalne niti sadržajne pretpostavke propisane ZN-om.

Prvostupanjski sud također ističe da je već u upravnom postupku od strane nadležnog upravnog tijela, pravomoćnim rješenjem u skladu s člankom 9. Zakona o naknadi u svezi s odlukom i rješenjem Ustavnog suda, određen ovlaštenik, obveznik i predmet naknade za oduzetu imovinu, kao i da se zbog sadržaja izjava stranaka danih 10. siječnja 2001. na zapisnik kod Ureda državne uprave, te zbog nesudjelovanja svih ovlaštenih osoba, navedene izjave ne mogu, u smislu članka 75. Zakona o naknadi, smatrati nagodbom sklopljenom pred nadležnim upravnim tijelom.

Drugostupanjski sud je potvrdio prvostupanjsku presudu te istaknuo da niti jedna od pravnih osnova koje navodi podnositelj ne predstavljaju temelj nasljeđivanja, odnosno stjecanja prava vlasništva na spornim nekretninama.

5. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud utvrdio je da u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Ocjena je Ustavnog suda da se pravna stajališta navedena u osporenim odlukama nadležnih sudova zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da su sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

6. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

U konkretnoj pravnoj stvari odlučivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta razvidno je da je podnositelju bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu. Ujedno, podnositelj je bio u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok su osporene odluke obrazložene na ustavnopravno prihvatljiv način, te donesene sukladno odredbama mjerodavnog prava.

Činjenica koju ističe podnositelj u ustavnoj tužbi, da su članovi vijeća koji su sudjelovali u donošenju osporene drugostupanjske odluke sudjelovali u donošenju prvostupanjskih odluka u drugim postupcima koje je podnositelj pokrenuo pred Općinskim sudom u Varaždinu, prema ocjeni Ustavnog suda nije od utjecaja na zakonitost akata koji se u ovom ustavnosudskom postupku osporavaju.

Stoga, Ustavni sud, sagledavajući postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku kao jedinstvenu cjelinu, smatra da osporenim odlukama podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

7. Podnositelj smatra povrijeđenim pravo vlasništva, zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava.

Ustavni sud na temelju članka 48. Ustava štiti pravo vlasništva na ustavnopravnoj razini na način da priječi tijelima državne vlasti ograničavanje ili oduzimanje tog prava, osim ako je ograničavanje ili oduzimanje zasnovano na zakonu.

U slučaju zadiranja u vlasništvo od strane drugih pravnih subjekata (fizičkih ili pravnih osoba) radi se, u pravilu, o imovinskim sporovima privatnog prava. Ustavni sud ispituje i takvu odluku sudbene i druge vlasti kada ocijeni da je osporena odluka, prosuđujući je kroz zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom, utemeljena na neprihvatljivom pravnom stajalištu ili je tako pogrešna i bez razboritog pravnog obrazloženja da ju je moguće ocijeniti samovoljnom.

Ustavni sud u slučaju podnositelja ustavne tužbe nije utvrdio postojanje takvih okolnosti.

8. Člankom 26. Ustava propisano je da su svi državljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti te nije mjerodavan u ovom slučaju (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-884/2004, »Narodne novine« broj 2/05.).

9. Slijedom navedenog, a na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

10. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-53/2008

Zagreb, 20. siječnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 13/2011-262