## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3759/2009 od 3. ožujka 2011.

### NN 36/2011 (28.3.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3759/2009 od 3. ožujka 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

846

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo A. M. iz P., kojeg zastupa M. Z., odvjetnik iz P., na sjednici održanoj 3. ožujka 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Puli broj: Kž-574/08 od 8. lipnja 2009.

Tom su presudom, kao neosnovane, odbijene žalbe Općinskog državnog odvjetništva u Pazinu i podnositelja, kao okrivljenika, te je potvrđena presuda Općinskog suda u Pazinu broj: K-35/07 od 30. listopada 2007.

Navedenom presudom prvostupanjskog suda podnositelj je proglašen krivim da je počinio kazneno djelo protiv javnog reda – nasilničkim ponašanjem iz članka 331. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07 i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ), te je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od pet (5) mjeseci, a na temelju članaka 73. i 76. KZ-a prema podnositelju je istodobno primijenjena i sigurnosna mjera obveznog liječenja od ovisnosti – koja će trajati do prestanka razloga zbog kojih je primijenjena, ali u svakom slučaju do prestanka izvršenja kazne zatvora.

Na temelju članka 122. stavka 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak., 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP) podnositelj je oslobođen obveze naknade troškova kaznenog postupka.

2. Podnositelj smatra da mu je osporenim odlukama kaznenih sudova povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, kao i članak 4. Protokola broj 7 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Povrede navedenog ustavnog i konvencijskog prava podnositelj obrazlaže navodima koji se mogu svesti na povrede postupovnog prava, pogrešno i nepotpuno utvrđeno činjenično stanje i pogrešnu primjenu materijalnog prava.

Pobliže obrazlažući navedeno, podnositelj u bitnome ističe:

»(...)

Naime, u ovom predmetu se okrivljeniku dva puta paralelno sudi, na način da se protiv njega za isto djelo, odnosno za istu njegovu radnju, već vodi ranije pokrenuti postupak pred Prekršajnim sudom u Pazinu, a taj postupak je pokrenut 12.02.2007. godine pod brojem J-24/07, a zatim je spojen na broj J-2/07.

Prema odredbama zakona u tom postupku povodom optužbe za predmetno kažnjivo djelo nastupila je zastara progona 12. 02. 2009.

D o k a z: uvid u spise J-24/07 i J-2/07 Prekršajnog suda u Pazinu.

Povreda spomenutog prava okrivljenika proizlazi iz presude Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu od 25. lipnja 2009. godine u predmetu broj 55759/07, Maresti v. Croatia.

Naime, Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu presudom od 25. lipnja 2009. godine u predmetu broj 55759/07, Maresti v. Croatia zauzeo je stajalište da se »kazneni postupak« u smislu članka 4. Protokola 7 mora tumačiti u svjetlu generalnih principa koji se tiču sadržaja riječi »optužba za kažnjivo djelo" i »kazna« te da se ne može dopustiti nacionalnim zakonodavstvima da zaobilaze smisao i sadržaj Članka 4. Protokola 7 na način da za kažnjiva djela i kazne propisuju različite podnazive (kaznena djela, prekršaji i slično).

U toj presudi je Europski sud utvrdio da su sudovi Republike Hrvatske povrijedili okrivljenikovo temeljno ljudsko pravo iz čl. 4. Protokola br. 7. uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (Strasbourg, 22. studenog 1984) – pravo da se ne bude dva puta suđen ili kažnjen u istoj stvari, jer je za istu radnju već suđen pred Prekršajnim sudom u Pazinu.

Europski sud je u istoj odluci napomenuo da u hrvatskom pravnom nazivlju nije potpuno jasno da li »prekršaji« spadaju pod »kaznena djela«, te da procesno pravno nazivlje nacionalnog zakonodavstva ne može biti jedini kriterij relevantan za primjenu pravila ne bis in idem u smislu članka 4. Protokola 7 Konvencije, jer bi to moglo dovesti do rezultata koji su suprotni duhu i smislu Konvencije.

Citirani stav Europskog suda za ljudska prava o zabrani paralelnog suđenja za kazneno djelo i prekršaj jest i logičan i u skladu s načelima i teorijom kaznenog prava. Naime, osim već citiranih pravilnih zaključaka Europskog suda u odluci 55759/07, Maresti v. Croatia, treba napomenuti i to da prema teoriji kaznenog prava, ako je jednom radnjom istovremeno počinjen prekršaj i kazneno djelo, tada je prekršaj uvijek inkludiran u kazneno djelo, zbog svojeg značajno nižeg stupnja neprava.

Dakle, prekršaj i kazneno djelo nikada ne mogu biti u idealnom sticaju, jer prekršaj u odnosu na kazneno djelo uvijek predstavlja nekažnjivo prateće djelo, i to prema kaznenopravnom institutu konsumpcije kao prividnog stjecaja.

(...)«

Podnositelj, dalje, navodi kako se dodatna povreda prava na pravično suđenje sastoji u tome što je osuđen na pet (5) mjeseci zatvora, a da pri tome činjenični opis optužbe uopće ne predstavlja ostvarenje bića kaznenog djela nasilničkog ponašanja iz članka 313. stavka 1. KZ-a.

Ističe kako sudovi tvrde da je postojala namjera iživljavanja, a dokazi govore da predmetne zgode »(...) u svijesti okrivljenika uopće nije postojala izravna namjera iživljavanja nad oštećenicom. (...)«.

Zbog svega navedenog predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporene presude drugostupanjskog suda.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljeni su spisi Prekršajnog suda u Pazinu broj: J-56/08 i Općinskog suda u Pazinu broj: K.35/07.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. Uvidom u pribavljeni spis Prekršajnog suda u Pazinu, Ustavni sud utvrdio je sljedeće:

– Ministarstvo unutarnjih poslova Republike Hrvatske, Policijska uprava istarska, Policijska postaja Pazin, na temelju članka 170. Zakona o prekršajima (»Narodne novine« broj 88/02., 122/02., 187/03., 105/04. i 127/04.; u daljnjem tekstu: ZP), podnijela je 14. veljače 2007. Prekršajnom sudu u Pazinu zahtjev za pokretanje prekršajnog postupka protiv podnositelja zbog počinjenja prekršaja iz članka 13. Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira (»Narodne novine« broj 5/90., 30/90. i 47/90.).

5.1. Rješenjem o prekršaju Prekršajnog suda u Pazinu broj: J-2/07 od 15. svibnja 2007. podnositelj je, između ostaloga, proglašen krivim što je 9. veljače 2007. u 16.30 sati, u alkoholiziranom stanju (alkotestom utvrđeno 2,29 g/kg alkohola u organizmu), ušao u trgovinu »A.« u P., te ni s čime izazvan počeo vikati i galamiti na vlasnicu trgovine I. V. i zaposlenicu E. Č., tražeći da mu zamjene tenisice koje je prethodno kupio u susjednoj trgovini, ne obazirući se na njihove molbe, te u jednom trenutku fizički nasrnuo na vlasnicu trgovine, uhvativši je desnom šakom ruke za lijevu podlakticu, a onda se udaljio iz objekta.

Za počinjeni prekršaj, označen u izreci navedenog rješenja pod b), Prekršajni sud mu je izrekao kaznu zatvora u trajanju od 10 (deset) dana.

5.2. Protiv navedenog rješenja o prekršaju podnositelj je podnio žalbu Visokom prekršajnom sudu Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Visoki prekršajni sud).

Odlučujući o žalbi podnositelja, Visoki prekršajni sud svojim rješenjem broj: Jž-2630/07 od 25. listopada 2007. usvojio je žalbu, po službenoj dužnosti ukinuo pobijano rješenje i predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

Visoki prekršajni sud odlučio je tako jer je utvrdio da je u prvostupanjskom postupku počinjena apsolutno bitna postupovna povreda iz članka 209. stavka 1. točke 8. ZP-a, te da činjenično stanje koje je prethodilo donošenju pobijanog rješenja nije u potpunosti i točno utvrđeno.

5.3. U ponovljenom postupku, a na temelju članka 196. stavka 1. ZP-a, Prekršajni sud u Pazinu donio je rješenje broj: J-56/08 od 19. listopada 2009., kojim je protiv podnositelja obustavio prekršajni postupak jer je, uvidom u spis, utvrdio da je u tom predmetu nastupila apsolutna zastara, odnosno da je od počinjenja prekršaja proteklo dvostruko vrijeme propisano odredbom članka 76. stavka 5. ZP-a, nakon kojeg se prekršajni postupak više ne može voditi.

6. Uvidom u pribavljeni spis Općinskog suda u Pazinu broj: K-35/07, razvidno je da je Općinsko državno odvjetništvo u Pazinu, postupajući po kaznenoj prijavi Policijske postaje Pazin, protiv podnositelja podiglo optužni prijedlog broj: K-DO-59/07 od 3. svibnja 2007. zbog počinjenja kaznenog djela protiv javnog reda – nasilničkim ponašanjem, opisano i kažnjivo po članku 331. stavku 1. KZ-a.

6.1. Činjenični opis kaznenog djela koji je optužnim prijedlogom podnositelju stavljen na teret u bitnome se poklapa s činjeničnim opisom prekršaja (točka 5.1. ove odluke) za koje prekršajno djelo je prekršajni postupak obustavljen zbog nastupa apsolutne zastare.

Na temelju provedenog dokaznog postupka pred prvostupanjskim kaznenim sudom, u kojem je provedeno i medicinsko vještačenje, utvrđeno je da je podnositelj počinio kazneno djelo iz članka 331. KZ-a, na način opisan u činjeničnom supstratu izreke prvostupanjske presude.

U osporenoj odluci prvostupanjski sud je istaknuo:

»(...)

Kazneno djelo čini svatko onaj tko radi iživljavanja nasiljem, zlostavljanjem ili osobito drskim ponašanjem na javnom mjestu dovede drugoga u ponižavajući položaj.

Radi se o tradicionalnom deliktu nasilja na javnom mjestu, supsidijarnog značenja što znači da će biti ostvareno ako ne prevladavaju elementi nekog drugog težeg kaznenog djela. Inače je kazneno djelo opće naravi (delictum communiom), odnosno može ga počiniti svatko. Što se tiče radnji djela sastoji se u dovođenju drugoga na javnom mjestu u ponižavajući položaj i to nasiljem, zlostavljanjem ili osobito drskim ponašanjem, s time da je potrebno da radnja bude inspirirana iživljavanjem počinitelja.

Što se tiče objektivnog elementa – javno mjesto, sudska praksa smatra u tom smislu mjesto na koje javnost ima veće ili manje mogućnosti pristupa.

Pod nasiljem valja prvenstveno razumjeti uporabu tjelesne snage na koji način počinitelj povrjeđuje tjelesni integritet druge osobe, oduzima joj slobodu kretanja ili uopće slobodu odlučivanja u svojim postupcima, dok se pod »osobito drskim ponašanjem« podrazumijevaju sva ona ponašanja koja u znatnoj mjeri odstupaju od usvojenih normi pristojnog ponašanja, kao i nasilnički odnos prema stvarima, s time da će se pod »osobito drskim« smatrati i grubo vrijeđanje osoba, dakle, teži oblici napada na čast i ugled druge osobe, kao i teže povrede osjećaja druge osobe. Konačno,« ponižavajući položaj« je položaj kojim se povredom dostojanstva dovodi do bespomoćnosti drugoga ili do takvog stanja koje u očima trećeg izaziva sućut.

U odnosu na subjektivni element – krivnju, predmetno kazneno djelo može biti počinjeno samo s namjerom, s time da se pretpostavlja utvrđenje posebnog obilježja tog djela odnosno namjere »iživljavanja«.

U konkretnom slučaju, po motrištu ovog suda poslovni prostor oštećenice – u kojem ona ima obrt koji se bavi prodajom i krojenjem odjevnih predmeta u svakom slučaju predstavlja javno mjesto jer građani konkretnije svaki kupac ima mogućnost pristupa u trgovinu.

Okrivljenik A. M. proglašen je krivim za dva učina kaznenog djela i to za radnje nasilja i osobito drskog ponašanja.

Isti u nekoliko navrata jako stišće oštećenicu za nadlaktice, te usprkos njezinim molbama isti ju ne odmah pušta, pa joj dakle time oduzima slobodu kretanja, odnosno slobodu odlučivanja o svojim postupcima,a u svakom slučaju govoreći joj da je pokvarena, nudeći joj spolni odnos, te dirajući je rukama po ramenima, njezinim rukama i grudima grubo vrijeđa oštećenicu kao osobu, a takvo ponašanje okrivljenika zaista u znatnoj mjeri odstupa od usvojenih normi pristojnog ponašanja.

Postupajući na opisani način po motrištu ovoga suda oštećenica je dovedena u ponižavajući položaj.

U konkretnom slučaju, po motrištu ovog suda okrivljenik A. M. postupa s namjerom, jer iako pod utjecajem alkohola utvrđeno je da je smanjeno ubrojiv, no, isti zna da je ušao u obrt upravo oštećenice te postupajući odnosno ponašajući se na opisani način ima namjeru što i čini, iživljavati se nad oštećenicom.

(...)«

6.2. Protiv navedene odluke prvostupanjskog suda žalbe su podnijeli i podnositelj i Općinski državni odvjetnik, (koji žalbom pobija prvostupanjsku presudu u pogledu kaznene sankcije, smatrajući je prenisko odmjerenom, op. Ustavnog suda).

Odlučujući o žalbi podnositelja, drugostupanjski sud odbio je žalbu utvrdivši da je prvostupanjski sud na pravilno utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenio mjerodavno materijalno pravo. Taj sud ispitao je presudu suda prvog stupnja i u odnosu na bitne povrede odredaba kaznenog postupka, na koje pazi po službenoj dužnosti u smislu članka 367. ZKP-a, nije našao da bi one u provedenom kaznenom postupku bile počinjene.

7. Analizom navoda ustavne tužbe, navoda i razloga istaknutih u osporenim odlukama kaznenih sudova, Ustavni sud utvrdio je da podnositelju u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje povredom načela »ne bis in idem«.

Pri takvom stajalištu je Ustavni sud pošao od članka 31. stavka 2. Ustava, kao i od članka 4. stavka 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju.

Članak 31. stavak 2. Ustava glasi:

»Članak 31.

(...)

Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom.

(...)«

Članak 4. stavak 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju glasi:

»Članak 4.

1. Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku iste države za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom te države.

(...)«

Iz navedenih odredaba Ustava i Protokola broj 7 Konvencije razvidno je da se nikome ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom.

Povreda navedene zabrane ima značenje povrede materijalnoga kaznenog, odnosno prekršajnog prava, ali i jednog od apsolutno zaštićenih prava propisanih člankom 4. Protokola broj 7 uz Konvenciju.

O povredi navedenog načela, u kumulaciji kaznene i prekršajne odgovornosti za činjenično isto djelo, svoje stajalište izrazio je u svojoj odluci Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud) u predmetu Maresti protiv Hrvatske (presuda, 23. srpnja 2009., zahtjev broj 55759/07),iz koje se izdvaja:

»(...)

63. Glede ovoga predmeta, Sud primjećuje da je podnositelj zahtjeva u odnosu na prekršaj i kazneno djelo proglašen krivim kao isti okrivljenik za isto ponašanje i u istome vremenskom okviru. S tim u vezi on primjećuje da definicija prekršaja na temelju članka 6. Zakona o prekršajima protiv javnoga reda i mira ne sadrži kao takva nanošenje tjelesne ozljede, dok je element presudan za kazneno djelo nanošenja teške tjelesne povrede iz članka 99. Kaznenog zakona. Međutim, Prekršajni sud u Pazinu u svojoj je odluci izričito naveo da je podnositelj zahtjeva kriv, inter alia, i za udaranje D.R. u glavu svojim šakama, te za to što ga je šakama i nogama udarao po cijelom tijelu. Fizički napad na D.R. je tako predstavljao element prekršaja za koji je podnositelj zahtjeva proglašen krivim. U kaznenom postupku pred Općinskim sudom podnositelj zahtjeva je ponovno proglašen krivim za, inter alia, udaranje D.R. Događaji opisani u odlukama donesenim u oba postupka dogodili su se na autobusnom kolodvoru u Pazinu 15. lipnja 2006. godine oko 19 sati. Očigledno je da se obje odluke odnose na točno isti događaj i na iste radnje.

64. Sud ne može nego zaključiti da su činjenice koje predstavljaju prekršaj za koji je podnositelj zahtjeva osuđen u biti iste kao i one koje predstavljaju kazneno djelo za koje je također osuđen.

65. Uračunavanje četrdeset dana kazne zatvora koju je izrekao prekršajni sud u kaznu zatvora od godinu dana koju je izrekao Općinski sud ne mijenja činjenicu da je podnositelju zahtjeva dva puta suđeno za isto djelo.

(...)«.

8. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrdio je da u konkretnom slučaju nije povrijeđeno načelo zabrane suđenja dva puta u istoj pravnoj stvari (ne bis in idem) kako to pogrešno smatra podnositelj.

Kao što je to navedeno u točki 5.3. obrazloženja ove odluke, u ponovljenom je postupku Prekršajni sud u Pazinu donio rješenje kojim je protiv podnositelja obustavio prekršajni postupak jer je utvrdio da je u tom predmetu nastupila apsolutna zastara.

Zastara je institut kaznenog, odnosno prekršajnog prava, prema kojem zbog proteka vremena prestaje pravo države na primjenu odgovarajućeg zakonodavstva (u konkretnom prekršajnog).

Primjena prekršajnopravne sankcije poslije dužeg vremena nije svrsishodna, kazna gubi svoju aktualnost, a time nestaje i njena svrha.

Dakle, rješenjem o obustavi postupka zbog nastupa apsolutne zastare, Prekršajni sud u Pazinu nije odlučivao o krivnji podnositelja, pa u konkretnom slučaju niti ne postoje okolnosti koje isključuju kazneni progon, budući da podnositelj nije za isti činjenični supstrat pravomoćno osuđen ili oslobođen u prekršajnom postupku.

Ovdje se radi o tzv. formalnoj odluci (rješenju) suda o obustavi postupka, a ne o odluci kojom se ulazilo u meritum i odlučivalo o krivnji podnositelja.

Stoga Ustavni sud nije utvrdio da bi u konkretnom slučaju, na štetu podnositelja, bilo povrijeđeno načelo ne bis in idem,a samim time i izvršena povreda članka 29. stavka 1. Ustava, u vezi s člankom 31. stavkom 2. Ustava.

9. O drugim osporavajućim razlozima nezakonitosti prvostupanjske presude kaznenog suda, kojima podnositelj pokušava dokazati kako »(...) uopće nije postojala izravna namjera iživljavanja nad oštećenicom (...)«, pa samim time kako uopće niti nema djela za koje je okrivljen, svoju ocjenu dao je u osporenoj odluci drugostupanjski sud, očitujući se o žalbenim navodima podnositelja, a tu ocjenu prihvaća i Ustavni sud.

10. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

11. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3759/2009

Zagreb, 3. ožujka 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 36/2011-846