## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-803/1997 od 5. srpnja 2000.

### NN 70/2000 (18.7.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-803/1997 od 5. srpnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1539

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu: Velimir Belajec, kao predsjednik Vijeća te suci Marijan
Hra­njski, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao članovi Vijeća, u
predmetu ustavne tužbe K. C. iz V., zastupane po S. P., odvjetnici iz Z., na
sjednici Vijeća održanoj dana 5. srp­nja 2000. godine, jednoglasno je donio s­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukida:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-2403/1996-2 od 20.
ožujka 1997. godine.

II. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovno
odlučiva­nje.

Obrazlože­nje

1. K. C. iz V. podnijela je po punomoćnici pravodobnu i dopuštenu
ustavnu tužbu u svezi s presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, navedenom u
izreci ove odluke. Tom je presudom prihvaćena revizija tuženika u predmetnom
radnom sporu, poduzeća »H«. d.o.o. iz V., te preinačene presude Županijskog
suda u V., broj: Gž-355/96-2 od 23. svib­nja 1996. i Općinskog suda u V., broj:
P-522/93, na način da se podnosite­ljica ustavne tužbe odbija s tuženim
zahtjevom na ponište­nje rješe­nja tuženika, broj: 616/91 od 11. svib­nja 1991.
o prestanku ­njezinog radnog odnosa.

Naime, kako se to u ustavnoj
tužbi navodi, podnosite­ljica, po zanima­nju dipl. arhitektica, bila je
zaposlena kod tuženika nešto više od tri mjeseca, kada joj je izdano sporno
rješe­nje, kojim se raskida ­njezin radni odnos pozivom na članak 20. Zakona o
radnim odnosima (»Narodne novine«, broj 19/90, nastavno: ZRO – odnosi se na
obvezu izrade programa osigura­nja prava radnika kada zbog tehničkih i
organizacijskih unapređe­nja prestane potreba za ­njihovim radom), uz obrazlože­nje
da je došlo do sma­nje­nja obujma poslova i privremenog ukida­nja radnog mjesta
odgovornog projektanta (otkazni razlog predviđen člankom 78. alinejom 1. istog
Zakona – trajnije i veće sma­nje­nje obujma posla).

Rješe­njem o prestanku radnog odnosa upućena je da može u roku od 8 dana
od uruče­nja rješe­nja pokrenuti postupak pred nad­ležnim sudom, što je ona i
učinila, tražeći, u bitnome, ponište­nje navedenog rješe­nja i vraća­nje na
rad.

Ističe da je istodobno pokušala nastali spor mirno riješiti u kontaktima
s direktorom poduzeća, odnosno ­nje­govim savjetnikom, a u dva navrata je
posredovao i inspektor rada, te sastavio o tome zapisnike, međutim sve bez
uspjeha. Već u tužbi Općinskom sudu da je istakla kako joj nije bilo omogućeno
tražiti zaštitu pred drugostupa­njskim tijelom u okviru poduzeća i da je zato
morala u ostav­ljenom kratkom roku reagirati podnoše­njem tužbe sudu.

2. Sudovi prvog i drugog stup­nja
u konačnici su usvojili tuž­beni zahtjev podnosite­ljice (prethodila je još
jedna prvostupa­nj­ska presuda u korist podnosite­ljice i ukidna drugostupa­njska
odluka, ali ne iz razloga nedopuštenosti tužbe), a iz cjelokupnog tijeka
parničnog postupka i svih donesenih odluka razvidno je, bilo na konkludentan
ili na izričit način, stajalište sudova kako su ispu­njene procesne
pretpostavke za ­njihovo postupa­nje, jer je nedopustivo da podnosite­ljica
snosi štetne pos­ljedice pogrešne upute o pravnom lijeku, te da se stoga ima
smatrati da je postupila suklad­no članku 83. Zakona o osnovnim pravima iz
radnog odnosa (»Narodne novine«, broj 34/91, nastavno: ZOPRO), tj. da je odluka
o prestanku radnog odnosa postala konačna, jednako kao u situaciji kada
drugostupa­njsko tijelo u poduzeću ne donese u propisanom roku odluku o
zahtjevu radnika za zaštitu prava.

Vrhovni sud, međutim, u
revizijskoj odluci zauzima suprotno stajalište – da je podnosite­ljica, bez
obzira na uputu datu u rješe­nju, morala najprije zatražiti zaštitu u samom
poduzeću, pa da stoga nije postupila sukladno članku 83. ZOPRO i nije stekla
pravo tražiti zaštitu pred sudom. Vrhovni sud, dakle, smatra konkretnu tužbu
nedopuštenom. Na osnovi takvog stajališta, taj Sud odbija tužbeni zahtjev.

3. Podnosite­ljica smatra povrijeđenim svoja ustavna prava iz članka 18.
(jamstvo prava na žalbu protiv pojedinačnih prvo­stupa­njskih pravnih akata;
iznimno isk­ljuče­nje tog prava zakonom, uz osigura­nje druge pravne zaštite),
članka 26. (jednakost pred sudovima i drugim državnim tijelima) i članka 54.
Ustava Republike Hrvatske (pravo na rad i slobodu rada; dostupnost sva­kog
radnog mjesta pod jednakim uvjetima).

Predlaže ukida­nje odluke
Vrhovnog suda.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Ustavni sud Republike
Hrvatske, na teme­lju analize dokumentacije u spisu predmeta, osporavane
odluke, drugih odluka donesenih u predmetnom parničnom postupku, očitova­nja
tuženi­ka u sporu dostav­ljenog ovom Sudu, mjerodavnog radnopravnog
zakonodavstva, te navoda i razloga podnesene ustavne tužbe, utvrdio je s­ljedeće:

Bitno sporno pita­nje
konkretnog parničnog postupka jest pita­nje ispu­nje­nja procesnih pretpostavki
za pokreta­nje parničnog postupka u radnopravnom sporu pred nadležnim sudom.

Kako je posve razvidno iz
dokumentacije u spisu predmeta (raspravnih zapisnika, odluka), od samog početka
parničnog postupka nadležni sud i parnične stranke upustili su se u rasprav­lja­nje
o glavnoj stvari, te je cjelokupan postupak u oba navrata vo­đen u tom pravcu,
unatoč početnom prigovoru preura­njenosti tužbe koje­g je stavio tuženik (a
koji je odbijen zbog već spomenutih razloga – pogrešne upute o pravnom lijeku
za koju odgovornost, po stajalištu sudova, snosi samo tuženik). Tek u stadiju
odlučiva­nja o reviziji tuženika, koja se teme­ljila na argumentaciji meritorne
prirode, revizijski sud, pazeći po službenoj dužnosti na primjenu materijalnog
prava, bavi se isk­ljučivo pita­njem dopuš­tenosti podnesene tužbe.

Unatoč tome što iz cjelokupne
dokumentacije praktično proizlazi kao nesporno među strankama da je bilo
pokušaja rješa­va­nja nastalog spora unutar poduzeća i da pri tom nije bilo ni­kakvih
naznaka o osniva­nju arbitraže, niti je podnosite­ljici na bilo koji način
sugerirano da podnese prigovor nekom tijelu u podu­zeću, Vrhovni sud smatra da
podnosite­ljica nije smjela postupiti po datoj uputi o pravnom lijeku i obratiti
se sudu. Taj Sud postupa pritom sukladno odredbi članka 395. Zakona o parnič­nom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, 91/92 i 112/99, nastavno: ZPP) –
prihvaća reviziju i sam preinačuje presudu. Pre­ina­­če­nje se, međutim,
sastoji u odbija­nju tužbenog zahtjeva kao neosnovanog uz obrazlože­nje o ­nje­govoj
nedopuštenosti, u kojem bi slučaju tužba trebala biti odbačena.

Pita­nje odbija­nja ili
odbaciva­nja tužbe, dakako, nije od presudnog značaja za parničnu stranku, ali
svakako to jest pita­nje eventualne prekluzije na zakonu uteme­ljenih prava.

Polazna osnova osporavane
revizijske odluke neosporno je sukladna sadržaju članka 83. stavaka 1. i 2.
ZOPRO. Te odredbe glase: »Radnik koji nije zadovo­ljan konačnom odlukom
nadležnog organa u organizaciji ili ako taj organ ne donese odluku u roku od 30
dana od dana podnoše­nja zahtjeva odnosno prigovora, ima pravo u idućem roku od
15 dana tražiti zaštitu svojih prava pred nadležnim sudom. Zaštitu prava pred
nadležnim sudom ne može tražiti radnik koji prethodno nije tražio zaštitu prava
pred nadležnim organom u organizaciji, osim prava na novčano potra­živa­nje«.

Slijedom citiranih odredaba,
pod pretpostavkom da je drugo­stupa­njsko tijelo u poduzeću postojalo ili da je
postojala i bila poštivana normativna podloga za osniva­nje takvog tijela,
podno­site­ljica se zaista trebala obratiti tom tijelu, a tek potom sudu.

Međutim, nakon analize
cjelokupnog spisa predmeta razvidno je da tuženik u vrijeme nastanka spornih
odnosa nije formirao tijelo koje bi bilo nadležno za odlučiva­nje u takvim
sporovima, a niti iskazao takvu namjeru. Da je namjera, naime, postojala, tada
ne bi bilo nikakvog razumnog razloga, a osobito ne nakon bezuspješnih pokušaja
mirnog rješava­nja spora, upućivati radnika na podnoše­nje tužbe sudu. Pored
toga, nakon što je u predmetnoj pravnoj stvari u dva navrata proveden parnični
postupak, tuženik po prvi put u svom pismenom očitova­nju Ustavnom sudu
Republike Hrvatske od 5. ve­ljače 2000. navodi kako je, u tada važećem
Kolektivnom ugovoru (»Narodne novine«, broj 35/90), bila predviđena dužnost
osniva­nja *ad hoc* arbitraža,  pa
da bi, u slu­čaju da je podnosite­ljica izjavila prigovor, takva arbitraža bila
osno­vana. Izložena tvrd­nja potvrđuje či­njenicu da pod pretpostav­kom
zakonitog postupa­nja nije bilo teme­lja upućivati stranku na pogrešan pravni
put, odnosno či­njenicu na kojoj podnosite­ljica i zasniva svoju ustavnu tužbu
– da joj je bila uskraćena mogućnost korište­nja zakonom propisanog pravnog
sredstva protiv odluke donesene u prvom stup­nju.

Ovu povredu ­njezinih prava
sanirali su sudovi provodeći parnične postupke, ali je Vrhovni sud osporavanom
odlukom tu povredu ponovo osnažio, što s ustavnopravnog aspekta ima znače­nje
povrede ustavnog prava iz članka 18. Ustava Republike Hrvatske.

5. Glede u tužbi istaknute
povrede članka 26. Ustava, a u uskoj svezi s prethodno izloženim glede povrede
prava na žalbu, ističe se da ta ustavna odredba upravo jamči svakome jednaku
zaštitu prava u postupku pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima.
Zaštita koja proizlazi iz ovog posebnog slučaja opće­g načela jednakosti
podrazumijeva upravo zaštitu pojedinca od narušava­nja i uskrate, prije sve­ga,
procesnih ustavnih prava.

Sadržaj tih prava čini u
širem smislu pruža­nje mogućnosti stranci da sudjeluje u postupku, tj. da se o ­njenim
pravima, dužnostima i interesima pravično sudi pred nadležnim tijelom ustanov­ljenim
zakonom. Navedeno konkretno znači da će povreda načela jednakosti postojati,
primjerice, ako stranci nije data mogućnost da iznosi či­njenice i predlaže
dokaze, ako se nadležno tijelo ne izjasni o ­njezinim navodima važnim za
odlučiva­nje, ako pojedinačni akt ne bude obrazložen, a svakako i u slučaju
kada joj bude onemogućeno korište­nje zakonom dopuštenog pravnog lijeka.

U tom smislu konkretan slučaj
sadrži sve elemente povrede načela jednakosti, jer je, naime, zbog uskrate
prava na korište­nje pravnog lijeka, došlo do situacije da propisani postupak
pred nad­ležnim tijelom, u kojem bi podnosite­ljica mogla sudjelovati, nije
niti vođen, a što je u konačnici, osporavanom odlukom Vrhovnog suda, dovelo do
prekluzije ­njezinih prije sve­ga procesnih prava.

6. Iz opisanih povreda prava
podnosite­ljice ustavne tužbe nužno slijedi zak­ljučak o postoja­nju povrede ­njezinog
prava na rad. Naime, slijedom osporavane odluke podnosite­ljici je radni odnos
prestao, te je izgubila mogućnost u zakonom propisanom postupku tražiti zaštitu
svojih prava iz radnog odnosa – onih koja su na zakonu uteme­ljena.

7. Zbog izloženih razloga, na
teme­lju odredaba članaka 69. i 72., a uz poziv na odredbe članka 73. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99),
donesena je odluka kao u izreci.

Broj: U-III-803/1997
Zagreb, 5. srp­nja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 70/2000-1539