### NN 17/2018 (21.2.2018.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-208/2018 od 25. siječnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

367

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Branko Brkić, predsjednik Vijeća, te suci Andrej Abramović, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko i Goran Selanec, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnim tužbama pokrenuo Nurettin Oral, trenutno u Zatvoru u Osijeku, kojeg u postupku zastupaju Sandra Dražić Karalić, odvjetnica iz Vukovara i Sanja Bezbradica Jelavić, odvjetnica Odvjetničkog društva Jelavić & partneri j. t. d. iz Zagreba, na sjednici održanoj 25. siječnja 2018. jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Privremeno se odgađa izvršenje:

– rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž 587/17-4 od 12. prosinca 2017. i

– rješenja Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv II-182/17-30 (Kir-397/17) od 17. listopada 2017.

II. Ovo rješenje stupa na snagu danom donošenja, a privremena odgoda izvršenja rješenja iz točke I. ove izreke ostaje na snazi do okončanja postupka pred Ustavnim sudom Republike Hrvatske.

III. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Nurettin Oral, trenutno u Zatvoru u Osijeku (u daljnjem tekstu: podnositelj), državljanin Republike Turske, s prebivalištem u Bernu, Zollikofen, Švicarska Konfederacija, ustavnom tužbom od 12. siječnja 2018., koju je podnijela punomoćnica podnositelja Sandra Dražić Karalić, odvjetnica iz Vukovara i ustavnom tužbom od 16. siječnja 2018. i njenom dopunom od 17. siječnja 2018., koju je podnijela punomoćnica Sanja Bezbradica Jelavić, odvjetnica iz Zagreba, osporava sudske odluke donesene u postupku radi utvrđenja jesu li ispunjene pretpostavke za izručenje podnositelja Republici Turskoj na temelju Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04.), a radi vođenja kaznenog postupka zbog kaznenog djela »povreda nacionalnog jedinstva i teritorijalnog integriteta« iz članaka 302., 53., 63., 58/9 Kaznenog zakona Republike Turske i članka 5. Antiterorističkog zakona 3713 Republike Turske, po međunarodnoj tjeralici Interpola Ankara, Republika Turska, objavljenoj 8. studenoga 2016., broj: 2016/70372, što odgovara kaznenom djelu protiv čovječnosti i ljudskog dostojanstva – terorizma iz članka 97. stavka 1. točke 1. i stavka 3. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11., 144/12., 56/15. i 61/15.; u daljnjem tekstu: KZ/11).

1.1. Riječ je o odlukama:

– rješenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž 587/17-4 od 12. prosinca 2017. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje) i

– rješenju Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv II-182/17-30 (Kir-397/17) od 17. listopada 2017. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

2. U ustavnim tužbama i dopuni ustavne tužbe podnositelj ističe povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14., 21., 26., 29. stavkom 1., 31. stavkom 1., 33. stavkom 2. i 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.). Podnositelj ističe i povredu članaka 2., 3., 6., 7. stavka 1. i 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) i članka 1. Protokola broj 12 uz Konvenciju.

2.1. Podnositelj je u dopuni ustavne tužbe od 17. siječnja 2018. također podnio prijedlog na temelju članka 67. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) kojim predlaže odgodu ovrhe osporenih rješenja do donošenja odluke Ustavnog suda o podnositeljevoj ustavnoj tužbi.

II. RAZLOZI PODNOSITELJA ZA ODGODU IZVRŠENJA OSPORENIH RJEŠENJA

3. Podnositelj ustavne tužbe navodi sljedeće:

»Vrhovni sud RH je u svojoj odluci o dopuštenju izručenja naveo da za izručenje nije odlučan podatak što je podnositelj status izbjeglice stekao u Švicarskoj 'jer Švicarska nije članica Europske unije'. No, takvo obrazloženje Vrhovnog suda je paušalno i netočno, jer obveza priznanja statusa izbjeglice za RH proizlazi iz međunarodnih ugovora koji su prema članku 141. Ustava iznad nacionalnih zakona.

(...)

S obzirom na sve navedeno, neovisno o tome što Švicarska nije članica EU, Republika Hrvatska ima obvezu u skladu s Konvencijom o pravnom položaju izbjeglica iz 1951. i Protokolom iz 1967. g., a na temelju koje Konvencije je i Švicarska priznala Nurettinu Oralu status izbjeglice, te u skladu sa Europskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava koja također obvezuje obje države, odbiti izručenje Nurettina Orala Republici Turskoj.

Pri tome Republika Hrvatska mora uzeti u obzir da je odlukom izvršnog odbora UNHCR-a utvrđeno eksteritorijalno važenje statusa izbjeglice, a pritom da je u skladu s čl. 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, pravnom stečevinom EU odnosno čl. 19. Povelje o temeljnim pravima EU, čl. 78. Ugovora o funkcioniranju EU, te čl. 21. Direktive 2011/95/EU; kao i prema čl. 9. st. 2. Ustava Republike Hrvatske te čl. 12. st. 1 t. 4. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, zabranjeno izručenje podnositelja Republici Turskoj, te je Republika Hrvatska morala odbiti zamolbu Republike Turske za međunarodnu pravnu pomoć.«

Nadalje, podnositelj ističe da se on u Turskoj tereti za kazneno djelo koje je u Turskoj političko kazneno djelo, te smatra da »podvođenje klasičnog političkog kaznenog djela veleizdaje odnosno 'povrede nacionalnog jedinstva i teritorijalnog integriteta' pod terorizam na temelju Zakona protiv terorizma (1991) omogućuje Turskoj da traži izručenje na osnovu tvrdnje da se radi o kaznenom djelu protiv vrijednosti zaštićenih međunarodnim pravom, u kojem slučaju zamoljena država može dopustiti izručenje. Već ova okolnost potvrđuje da bi podnositelju bilo povrijeđeno pravo zajamčeno čl. 3. Konvencije, ali i pravo na pravično suđenje zajamčeno čl. 6. Konvencije«. U ustavnoj tužbi ističe:

»Međutim, čak i kada bi se radilo o kaznenom djelu terorizma, i u tom slučaju je temeljem članka 12. st. 1. t. 4. ZOMPO-a VSRH morao odbiti zamolbu Republike Turske za izručenje.

Primjer su recentne odluke iz drugih zemalja Europske unije koje su odbijale izručenje u predmetima koji se u ključnim karakteristikama izručenika podudaraju s predmetom podnositelja ove ustavne tužbe.«

Također ističe:

»Podnositelj bi formalno pravno, u Turskoj trebao biti oslobođen optužbe primjenom Zakona o oprostu. No, pod opravdanom pretpostavkom da će doći do kršenja jamstva iz čl. 6. Europske konvencije, a Podnositelj tvrdi da će sigurno doći do povrede prava na pravično suđenje, tada podnositelj može biti proglašen krivim, protivno turskim nacionalnim propisima, a predviđena kazna za inkriminirano kazneno djelo je kazna 'teškog doživotnog zatvora'. Kazna se sastoji od držanja osuđenika u samici, s pravom na samo jedan sat boravka na svježem zraku. Osuđenici imaju prava na samo jedan desetominutni telefonski poziv svaka dva tjedna, a posjete mogu primati u trajanju od jednog sata također samo jedanput u dva tjedna. Zatvorenici osuđeni na teški doživotni zatvor, a koji su osuđeni za terorizam nemaju pravo podnijeti zahtjev za prijevremeni uvjetni otpust, što znači da su osuđeni na zatvor u samici do kraja života.«

Podnositelj nadalje ističe da će on izručenjem biti izložen flagrantnim kršenjima prava na pošteno suđenje koje je zajamčeno člankom 29. Ustava i člankom 6. Konvencije. Također ističe da je »razvidno ... da Republika Turska ne poštuje temeljna ljudska prava i temeljne slobode te u sklopu povrede prava na pošteno suđenje ujedno postupa suprotno jamstvima koja su propisana u članku 7. st. 1. Konvencije, jer uvođenjem članka 5. Antiterorističkog zakona 3713 u potpunosti onemogućava podnositelju pravo na pošteno suđenje odnosno da u slučaju osuđujuće presude bude osuđen na bilo što blaže od teškog doživotnog zatvora bez mogućnosti uvjetnog otpusta«.

Također napominje da »VSRH nije uzeo u obzir niti činjenicu da je podnositelj u Švicarskoj živio sa svojom suprugom i s dvoje mlt. djece (koji su i dalje u Švicarskoj, u Bernu), pa bi odlukom o izručenju u odnosu na podnositelja došlo i do eklatantnog kršenja prava na obiteljski život, jer se njegovoj mlt. djeci oduzima pravo na život i odrastanje u obitelji, na roditeljsku skrb i uzdržavanje od jednog roditelja kojemu je, uz navedeno, priznat izbjeglički status koji mu omogućuje uživanje prava iz dosega čl. 8. Konvencije«.

U dopuni ustavne tužbe nadalje navodi:

»III. S obzirom da je u predmetu Podnositelja VSRH donio pravomoćnu odluku o izručenju, sukladno Zakonu o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, konačnu odluku o izručenju donosi Ministar pravosuđa.

S obzirom da odluka Ministra pravosuđa o dopuštenju izručenja Turskoj prema čl. 57. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima postaje izvršna odmah, podnositelj predlaže da radi sprječavanja flagrantnih kršenja njegovih temeljnih ljudskih prava, naslovljeni sud primjeni odredbu članka 67. stavak 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu RH, te donese odluku o odgodi izvršenja izručenja Turskoj, jer bi provedbom ekstradicije podnositelju bila nanesena nepopravljiva šteta, a odgoda nije suprotna javnom interesu niti bi se odgodom nanijela nekome veća šteta.

(...)

Podnositelj smatra da je postupanje Ustavnog suda koje predlaže obuhvaćeno pozitivnim obvezama Republike Hrvatske koje proizlaze iz Europske konvencije o zaštiti ljudskih prava, u odnosu na povrede ljudskih prava na koje upire Podnositelj.

Podnositelj prijedlog podnosi smatrajući da argumentacija iz predane ustavne tužbe daje dovoljno uvida Ustavnom sudu za procjenu o nenadoknadivoj šteti koja prijeti Podnositelju.

Podnositelj se obvezuje bez odlaganja dostaviti Ustavnom sudu odluku Ministra pravosuđa.«

III. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. Člankom 67. stavkom 2. Ustavnog zakona određeno je:

»Članak 67.

(...)

(2) Na prijedlog podnositelja ustavne tužbe Ustavni sud može odgoditi ovrhu do donošenja odluke, ako bi ovrha prouzročila podnositelju tužbe štetu koja bi se teško mogla popraviti, a odgoda nije suprotna javnom interesu niti bi se odgodom nanijela nekome veća šteta.«

5. Polazeći od navoda ustavnih tužbi podnositelja Ustavni sud ocjenjuje nespornim da je u konkretnom ustavnosudskom postupku riječ o složenom predmetu u kojemu je neophodno izvršiti uvid u spis Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv II-182/17 (Kir-397/17). Nakon toga je potrebno analizirati opširne ustavne tužbe podnositelja, te njihovu dopunu kao i osporena rješenja.

6. Slijedom navedenog, Ustavni sud prihvatio je navode iz dopune ustavne tužbe podnositelja iz kojih proizlazi da bi izvršenjem osporenih rješenja, odnosno dopuštenjem izručenja, za podnositelja mogle nastati teške i nepopravljive posljedice.

Stoga, polazeći od navoda podnositelja u ustavnim tužbama, a osobito uzimajući u obzir činjenicu da je podnositelju u Švicarskoj Konfederaciji priznat status izbjeglice i da se podnositelj u Republici Hrvatskoj nalazi u ekstradicijskom pritvoru, te smatrajući očitim da odgoda pravnih učinaka osporenih rješenja u konkretnom slučaju nije suprotna javnom interesu niti bi se tom odgodom nekome nanijela veća šteta, dok bi istodobno izostanak odgode podnositelju mogao prouzročiti štetu koja bi se teško mogla popraviti, Ustavni sud prihvatio je prijedlog za odgodu ovrhe u ovom slučaju.

Ustavni sud ističe da je riječ o privremenoj odgodi, koja traje do donošenja odluke Ustavnog suda o osnovanosti ustavnih tužbi podnositelja. Ovo rješenje ni na koji način ne prejudicira odluku o tom pitanju.

Stoga, u konkretnom slučaju, Ustavni sud smatra ispunjenim pretpostavke iz članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona, za privremenu odgodu ovrhe do donošenja konačne odluke o osnovanosti navoda iz ustavnih tužbi podnositelja.

7. Sukladno navedenom, na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona doneseno je rješenje kao u izreci.

8. Točka III. izreke rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-208/2018

Zagreb, 25. siječnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
 dr. sc. Branko Brkić, v. r.