## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-203/1997 od 8. travnja 1998.

### NN 52/1998 (14.4.1998.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-203/1997 od 8. travnja 1998.

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Jadranko Crnić, predsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac i Mladen Žuvela, odlučujući o ustavnoj
tužbi A. V. iz Z., zastupanog od odvjetnika u Z. M. M., na sjednici održanoj
8. travnja 1998. godine, donio je ovu

## **ODLUKU**

I. Usvaja se ustavna tužba te se ukida presuda Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, broj Kzz 31/1995-2 od 3. prosinca 1996.

II. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

III. Ova će se odluka objaviti u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Ustavna tužba podnijeta je u povodu u izreci navedene presude u krivičnom
predmetu podnositelja ustavne tužbe kao privatnog tužitelja protiv okrivljenika
I. B. iz Z. (Ovdje se ne navode akademski naslovi A. V. i I. B., no iz
spisa proizlazi da su obojica doktori znanosti i sveučilišni profesori,
s tim da je privatni tužitelj pedagog, a okrivljeni defektolog). Presuda
je donijeta u povodu zahtjeva za zaštitu zakonitosti državnog odvjetnika
Republike Hrvatske, podnesenog u korist I. B., protiv pravomoćne presude
Općinskog suda u Z. od 4. siječnja 1994. broj: K-287/92 (u osporenoj presudi
pogrešno se navodi da je presuda Općinskog suda donijeta 1992. godine)
i presude Županijskog suda u Gradu Z. od 30. rujna 1994. broj: Kž-485/94.

Navedenom presudom Općinskog suda presuđeno je da je okrivljeni I. B.
kriv što je:

"1)

U "Školskim novinama" br. 14 od 31. 3. 1992. godine u rubrici "Pisma",
u članku pod naslovom "Novo isljeđivanje A. V." za privatnog tužitelja
naveo: "... koji je kao SKOJ-partizan dopro i do Bleiburga, koji je više
od četiri desetljeća kao KPJ-SKJ-vojnik i pripuznik dopunjavao, prekrajao
i stvarao boljševičku pedagogiju u nas, koji je pred sam kraj boljševizma
bio istodobno (nikad se ne zna!) član dviju suprotnih partija: SKJ i HDS
(nakon disidentstva iz HDZ), ... i koji, nakon što mu je izmakla "solarna",
danas bez pardona atakira na "težačku" stolicu"...

dakle, putem tiska drugoga uvrijedio

2)

u izdvojenom mišljenju od 22. 6. 1992. godine, koje je dostavio Znanstveno-nastavnom
vijeću Filozofskog fakulteta - Pedagogijske znanosti za privatnog tužitelja
iznio:

a) "... o epohi sovjetsko-patakijevsko-šimlešinsko-vukasovićevske pedagogije"
i da je ta pedagogija pisana u tradiciji izrazito sovjetsko-boljševičke
provenijencije, kao teoriji proizvodnje samih proizvođača i primjernih
podanika bez inicijative i osobnosti.

b) da se privatni tužitelj na drugom kongresu pedagoga Hrvatske (Dubrovnik
1988.) "svrstao uz snage političkog i pedagoškog statusa quo-a ante" i
da je bio "na čelu bloka boljševičke restauracije",

c) da je "A. V. gotovo pola stoljeća bio "vojnik Partije", koji je zdušno
gradio i podržavao Yu-boljševičku stvarnost", tako zdušno da se nekoliko
godina u svome angažmanu bilježio kao dvostruki član SKJ (tj. istodobno
je bio član u dvije partijske ćelije). Kad je boljševizam bio na izdisaju
uoči izbora, radi vlastita budućnosnog probitka A. V. je - po toj logici
dvostruke partijske multiplikacije - u cijelom interregnumskom razdoblju
bio članom dviju posve suprotstavljenih političkih organizacija: SKJ i
HDS.

d) ... s obzirom na njegovu dirigiranu i autoritarnu pedagogiju, njegov
je odnos prema studentima isto tako autoritaran i nedemokratski. O tome
postoji niz svjedočanstava studenata (kada su mu studenti štrajkali na
PMF-u, zatim objavljene satiričke pjesmice, natpisi i tisku i dr.) tj.
da on ne poznaje ravnopravni dijalog, niti ima istinsku suradničku komunikaciju,
što se vidi i po istupima pomoću čuvene intelektualne dresure s karticama.

dakle, drugoga uvrijedio

3)

u istom izdvojenom mišljenju kao pod točkom 2) od 22. 6. 1992. godine
kojeg je dostavio Znanstveno-nastavnom vijeću Filozofskog fakulteta - Pedagogijske
znanosti, za privatnog tužitelja između ostalog naveo: "Više puta je izbivao
s nastave radi agitacije i bavljenja osobnim političkim poslovima, a nikada
nije tražio niti dobio legitimni dopust. U tom smislu najdrastičniji je
posljednji slučaj, kada je pred sam kraj školske godine svojevoljno napustio
radne i nastavne obveze za mjesec dana, da bi tek kasnije (nakon deset
dana) post festum dobio pokriće za svoje privatne političko-promotivne
turneje po svijetu)

dakle, za drugoga iznosio štogod neistinito što može škoditi njegovoj
časti i ugledu,

4)

u mišljenju dostavljenom Znanstveno-nastavnom vijeću - Odjela pedagogijskih
znanosti Filozofskog fakulteta u Z. od 6. 10. 1992. godine iznio za privatnog
tužitelja na stranici 4 mišljenja "Naime, poznato je da je A. V. središnji
arhitekt boljševičke pedagogije u nas"

dakle, drugoga uvrijedio

čime je djelima pod točkama 1-4 počinio krivična djela protiv časti
i ugleda i to pod točkom 1, 2. i 4. - uvredama, pod točkom 1. iz čl. 76.
st. 2. KZRH i pod točkama 2. i 4. kriv. djelo iz čl. 76. st. 1. KZRH, a
djelom pod točkom 3 - klevetom - iz čl. 75. st. 1. KZRH."

Za navedena djela I. B. izrečena je uvjetna osuda, jedinstvena kazna
zatvora u trajanju od osam mjeseci, s tim da se ona neće izvršiti ako okrivljeni
u roku od jedne godine ne učini novo krivično djelo.

Županijski sud u Gradu Z. pod brojem XVII-Kž-485/94-2 dana 30. rujna
1994. presudio je da se odbijaju žalbe okrivljenog I. B. i privatnog tužitelja
A. V. kao neosnovane te da se potvrđuje presuda suda prvog stupnja.

Nakon drugostupanjske presude I. B. obratio se je ustavnom tužbom Ustavnom
sudu smatrajući da su mu povrijeđena ustavna prava iz članaka 38. i 54.
Ustava, tj. sloboda mišljenja i izražavanja misli i pravo na rad te slobode
rada. Njegova ustavna tužba, odlukom Suda, broj: U-III-96/1995 od 28. lipnja
1995., bila je odbijena. Sud je utvrdio da se inkriminirane riječi, napisane
od strane podnositelja, ne mogu smatrati dopuštenom kritikom naučnog rada,
već su usmjerene na povredu osobne ličnosti i ugleda te da stoga podnositelju
u ustavnoj tužbi navedena ustavna prava nisu povrijeđena.

Presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, u povodu koje je podnijeta
ustavna tužba u ovom predmetu, utvrdila je da je zahtjev za zaštitu zakonitosti
državnog odvjetnika Republike Hrvatske od 23. studenoga 1995. godine osnovan
te da se preinačuje pravomoćna presuda, tj. "... presuda Općinskog suda
u Z. od 4. siječnja 1992. (pravilno: 1994.) godine br. K-287/92 i presuda
Županijskog suda u Gradu Z. od 30. rujna 1994. godine br. Kž-485/94."

Izrekom je dalje presuđeno da se optuženik I. B. na temelju članka 340.
točke 1. ZKP oslobađa od optužbi da bi putem tiska, tj. člankom u "Školskim
novinama" br. 14 od 31. ožujka 1992. pod naslovom "Novo isljeđivanje A.
V." podnositelja uvrijedio, da bi u Izdvojenom mišljenju od 22. lipnja
1992. napisanom za Znanstveno-nastavno vijeće Filozofskog fakulteta - Pedagogijske
znanosti podnositelja uvrijedio, da bi u istom Izdvojenom mišljenju za
podnositelja iznosio nešto neistinito što može škoditi njegovoj časti i
ugledu, te da bi u Mišljenju od 6. listopada 1992. godine, dostavljenom
Znanstveno-nastavnom vijeću - Odjelu pedagogijskih znanosti Filozofskog
fakulteta u Z. podnositelja uvrijedio.

Prema daljem tekstu izreke, privatni tužitelj (podnositelj ustavne tužbe)
dužan je nadoknaditi troškove krivičnog postupka iz članka 87. stavka 2.
točke 1. do 6. ZKP, nužne izdatke okrivljenika te nužne izdatke i nagradu
njegova branitelja.

Zahtjev za zaštitu zakonitosti u ovom predmetu bio je podnijet temeljem
odredaba članka 355. točke 1. tada važećeg Zakona o krivičnom postupku
("Narodne novine", br. 52/91, 34/93, 38/93 i 28/96) i članka 79. stavka
1. tada važećeg Krivičnog zakona Republike Hrvatske ("Narodne novine",
br. 32/93, 38/93, 16/96 i 28/96).

Prema navedenoj odredbi Zakona o krivičnom postupku, povreda Krivičnog
zakona postoji ako je Krivični zakon povrijeđen u pitanju - pored ostalog
- je li djelo za koje se optuženik goni krivično djelo, a prema navedenoj
odredbi Krivičnog zakona Republike Hrvatske neće se kazniti tko se uvredljivo
izrazio o drugome u znanstvenom, književnom ili umjetničkom djelu, ozbiljnoj
kritici, vršenju službene dužnosti, novinarskog posla, političke i druge
društvene djelatnosti, obrani nekog prava ili pri zaštiti opravdanih interesa,
ako iz načina izražavanja ili drugih okolnosti proizlazi da to nije počinjeno
u namjeri vrijeđanja.

Podnositelj ustavne tužbe u ovom predmetu A. V. obratio se Ustavnom
sudu smatrajući da su mu u izreci navedenom presudom povrijeđena prava
iz odredbe članka 35. Ustava.

Ustavna tužba A. V. dostavljena je I. B. na odgovor kako bi se izjasnio
o njezinim navodima.

I. B., u tom dijelu postupka zastupan od odvjetnika Z. Ž. O., odgovorio
je Ustavnom sudu da je Vrhovni sud pravilno utvrdio činjenično stanje o
prvim dvjema presudama, a da o pravilnosti utvrđenosti činjeničnog stanja
Ustavni sud ne sudi. Zatim, navodi ostala pitanja za koja zaključuje da
o njima Ustavni sud nije nadležan raspravljati: o pitanju da li se stručnost
ili znanstvenost teksta mjeri time gdje je objavljen: o tvrdnji da je istina
da je A. V. "... bio u KPJ te je tom činjenicom priznavao i tzv. tekovine
NOB-a i jugokomunističku etiku, ... križne puteve i Bleiburg", zatim o
tvrdnji da "... profesor koji u istoj ustanovi sjedi s čovjekom i posve
drukčije struke, a ne samo tako bliskih specijalizacija, ima znanstvenu
i ćudorednu dužnost iskazati svoj stav o onome što drži izrazito štetnim
nazovimo i djelatnošću drugoga." Kao opća zamjerka ustavnoj tužbi navodi
se da "Ustavni sud ne može odlučivati o presudama sudova u području utvrdbe
činjeničnog stanja ili procjene kvalifikacije kažnjivog djela i tome slično."

Ustavna tužba je osnovana.

Podnositelj smatra povrijeđenim svoja ustavna prava iz odredbe članka
35. Ustava Republike Hrvatske prema kojoj se svakom čovjeku i građaninu
jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života, dostojanstva,
ugleda i časti. On se je obratio Ustavnom sudu tražeći pravnu zaštitu svog
dostojanstva, ugleda i časti kao znanstvenik koji je svoj duhovni i fizički
život posvetio jednoj znanstvenoj disciplini, a njegov se cjelokupni znanstveni
rad ocjenjuje uvredljivim nizanjem političkih "etiketa".

Polazište ustavne tužbe i Ustavni sud je prihvatio smatrajući da se
znanstvenikov znanstveni opus ne smije ocjenjivati putem političkih stavova
nositelja tog opusa. Argumenti protiv nečijih političkih stavova mogu oslikavati
samo njegovu političku orijentaciju, a ne ono što je ta osoba u znanosti
stvorila. Zato osporavati nekoga u pitanjima njegove znanstvene discipline,
argumentima koji nisu argumenti te discipline, znači neutemeljeno rušiti
u očima struke, javnosti uopće, a kad je riječ o sveučilišnom profesoru
i u očima studenata, ona stajališta i vrijednosti kojima se je taj znanstvenik
bavio. Primjerice, kolikih, kojih i kakvih je političkih partija istodobno
privatni tužitelj bio članom je pitanje koje može oslikavati samo njegova
politička gledišta, a nikako njegova znanstvena gledišta, i ne može se
upotrijebiti kao argument za osporavanje njegova znanstvenog opusa.

S ovog stajališta gledano, sporni dijelovi B. napisa nisu znanstvena
kritika V. djela, koja bi po prirodi stvari mogla sadržavati i negativne
stavove o njemu, nego i po ocjeni ovog Suda predstavljaju nizanje političkih
kvalifikacija, čime se vrijeđaju ustavna prava podnositelja kao znanstvenika
na dostojanstvo, ugled i čast.

U tom nizanju Vrhovni sud nije našao postojanje namjere vrijeđanja,
a da to ničim nije dokazao, osim tvrdnjom da je to "očito", i da je opis
svih djela istrgnut iz cjeline čime je utvrđena intencija koju cjeline
tekstova nemaju.

Ustavni sud ovaj razlog nije prihvatio smatrajući da su sporni dijelovi
sami po sebi dovoljni za postojanje kaznenih djela, kako su ih utvrdili
sudovi prvog i drugog stupnja. Inače, istrgnuta citiranja posve su uobičajeni
način argumentiranja u znanstvenom postupku pa to vrijedi i za postupak
obrane znanstvenog statusa podnositelja ustavne tužbe; tko citira knjigu
ili bilo koji tekst ne može prepisati cijelu knjigu, odnosno taj tekst,
nego uzima iz teksta ono što je za njegovu tvrdnju relevantno.

Međutim, upravo čitanje cjelina za koje pledira Vrhovni sud, prema ocjeni
Ustavnog suda, ostavlja dojam osobne netrpeljivosti i nepostojanja u njima
onog potrebnog odmaka, one objektivne distance, koja mora biti svojstvena
ozbiljnoj kritici, kako nečijeg znanstvenog opusa, tako i nečijih političkih
stavova.

Nakon što je utvrdio da se u spornim dijelovima tekstova ne radi o sudovima
o kvaliteti V. znanstvenog rada - koji, kao što ispravno drži i Vrhovni
sud, uopće ne mogu biti predmetom raspravljanja pred sudom - nego o diskvalifikaciji
podnositeljevih političkih stavova, ovaj se je Sud bavio i pitanjem jesu
li ocjene o podnositelju ustavne tužbe iznijete bez namjere vrijeđanja,
što je bitno pitanje sa stajališta opravdanosti primjene citirane zakonske
odredbe članka 79. (75.) Krivičnog zakona Republike Hrvatske o nekažnjavanju
za krivična djela.

Ocjena je ovog Suda da se ne može reći da namjera vrijeđanja ne postoji
ako se u svezi s podnositeljem govori kao o vojniku partije, o "proizvodnji
primjernih podanika bez inicijative i osobitosti", o zdušnom građenju i
podržavanju Yu-boljševičke stvarnosti ili o "čuvenoj intelektualnoj dresuri
s karticama".

Posebno je neprihvatljivo stajalište Vrhovnog suda da izrazom "pripuznik"
okrivljenik nije išao za tim da bi vrijeđao privatnog tužitelja, već da
bi u stručnoj kritici pojačao izrečene sudove, odnosno da je ta riječ služila
primarno moralno stručnom interesu zaštite pedagoške znanstvene oblasti.

Pravomoćne presude Općinskog i Županijskog suda u ovom predmetu preinačene
su sa stajališta članka 79. stavka 1. KZRH (odnosno članka 75. stavka 1.
u pročišćenom tekstu) u pogledu uvreda, a točka 3) izreke također je preinačena
sa stajališta da okrivljenik "kada je to tvrdio, nije iznio ništa neistinito".

Pritom je okrivljenik tvrdio da je podnositelj "... više (je) puta izbivao
s nastave radi agitacije i bavljenja osobnim političkim poslovima, a da
nikad nije tražio niti dobio legitimni dopust". Presuda suda prvog stupnja
podrobno je obrazložila posve obratno, da se radi o neistinitim činjeničnim
tvrdnjama koje mogu škoditi časti i ugledu neke osobe.

Na temelju iznijetog, ovaj Sud je utvrdio da podnositelju jesu povrijeđena
ustavna prava iz članka 35. Ustava pa je odlučeno kao u izreci.

Ova se odluka temelji na odredbi članka 59. Poslovnika Ustavnog suda
Republike Hrvatske ("Narodne novine", br. 29/94), a njezina objava na odredbi
članka 20. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
("Narodne novine", br. 13/91).

Broj: U-III-203/1997
Zagreb, 8. travnja 1998.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik **Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 52/1998-654