## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-918/2004 od 2. veljače 2005.

### NN 26/2005 (23.2.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-918/2004 od 2. veljače 2005.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

468

Ustavni sud Republike Hrvatske,
u Drugom vijeću za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna
Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrkonjić,
Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom
tužbom J. i D. K. iz Z., koje zastupa D. R., odvjetnik iz Z., na sjednici
održanoj 2. veljače 2005. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se: presuda i
rješenje Županijskog suda u Zagrebu, broj: Gž-1516/03-2 od 13. siječnja 2004.
godine i presuda i rješenje Općinskog suda u Zagrebu, broj: Ps-761/00 od 17.
listopada 2002. godine, u dijelu koji se odnosi na ugovor o prodaji stana,
broj: Su-004920/93 sklopljen dana 9. ožujka 1993. godine između Grada Zagreba,
kao prodavatelja i J. i D. K., kao kupaca, površine 109,11 m2, koji
se nalazi u zgradi u Z.

III. Predmet se u navedenom
dijelu vraća na ponovni postupak Općinskom sudu u Zagrebu.

IV. Ova odluka objavit će se u
»Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je
protiv presude i rješenja Županijskog suda u Zagrebu, broj: Gž-1516/03-2 od 13.
siječnja 2004. godine, kojima je odbijena žalba podnositelja (između ostalih
tuženika) i potvrđena presuda i rješenje Općinskog suda u Zagrebu, broj:
Ps-761/00 od 17. listopada 2002. godine.

Navedenom presudom utvrđeno je
da je (između ostalih) ništav ugovor o kupoprodaji stana u stambenom objektu u
Z., sklopljen između Grada Zagreba, kao prodavatelja i podnositelja kao kupca
dana 9. ožujka 1993. godine.

2.
Iz ustavne tužbe podnositelja može se zaključiti da smatraju kako su navedenim
presudama u odnosu na njihov ugovor o prodaji stana povrijeđene ustavne odredbe
članka 14. stavka 2. i 48. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

U
ustavnoj tužbi navode da smatraju kako je došlo do pogrešne primjene
materijalnog prava u odnosu na njihov stan. Smatraju da su sudovi pogrešno
zaključili da je sporni stan u vrijeme sklapanja spornog ugovora bio obuhvaćen
zabranom raspolaganja na temelju Zakona o zabrani prijenosa prava raspolaganja
i korištenja određenih nekretnina u društvenom vlasništvu na druge korisnike
odnosno u vlasništvo fizičkih i pravnih osoba (»Narodne novine«, broj 53/90., u
daljnjem tekstu: Zakon o zabrani). Smatraju da je njihov ugovor o prodaji,
sklopljen dana 9. ožujka 1993. godine, zakonito sklopljen prije nego je za
spornu zgradu u kojoj se nalazi taj stan uvedena zabrana raspolaganja Zakonom o
dopuni Zakona o zabrani (»Narodne novine«, broj 70/93., stupio na snagu 20.
srpnja 1993. godine), koji u članku 1. propisuje da se u osnovnom tekstu Zakona
o zabrani, u članku 1. iza stavka 1, dodaje novi stavak 2., koji glasi:

Zabrana
iz članka 1. stavka 1. ovoga Zakona odnosi se i na sve odluke o konfiskaciji,
neovisno o tome koji organ je donio odluku o konfiskaciji i primjenom kojeg
propisa je odluka o konfiskaciji donijeta i izvršena.

Sukladno
navedenom, predlažu ukidanje prvostupanjske i drugostupanjske presude i
vraćanje predmeta na ponovno suđenje nadležnom sudu.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3.
Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela
jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim
ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena
Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu)
samoupravu.

Ustavni
sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj
tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama pojedinca
došlo do nedo­puštenog posizanja u Ustavom zaštićena ljudska prava i temeljne
slobode. Pritom se Ustavni sud, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li upravna
tijela i sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili
dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja
ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4.
Općinski sud u Zagrebu, u dijelu obrazloženja osporene presude koji se odnosi
na sporni ugovor o prodaji navodi da je u vrijeme sklapanja istoga na snazi bio
Zakon o zabrani. Uvidom u izvod presude, broj: Vkr-2583/50 vidljivo je da je M.
V. (prijašnja vlasnica) proglašena krivom zbog krivičnog djela iz članka 11.
Zakona o krivičnim djelima protiv naroda i države i to na kaznu lišenja slobode
s prisilnim radom u trajanju od 18 mjeseci, kao i na konfiskaciju cjelokupne
imovine.

Taj Sud utvrđuje da se Zakonom o
zabrani, između ostaloga, zabranjuje pravni promet i nekretninama koje su konfiscirane
na temelju Zakona o potvrdi i izmjenama i dopunama Zakona o konfiskaciji
imovine i o izvršenju konfiskacije od 9. lipnja 1945. (»Službeni list FNRJ«,
broj 61/46.), te kako je sporna zgrada konfisicirana na temelju upravo tog
Zakona, zabrana raspolaganja se odnosila i na sporni stan.

Kako je odredbom članka 4.
Zakona o zabrani propisano da je pravni posao sklopljen protivno odredbama
navedenog Zakona ništav, to je stoga, taj Sud navedeni ugovor oglasio ništavim
u smislu odredbe članka 103. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj
53/91.).

Županijski sud u Zagrebu,
rješavajući o žalbi podnositelja, navodi kako je prvostupanjski sud pravilno
usvojio postavljeni tužbeni zahtjev u odnosu na sporni stan, koji je u
društveno vlasništvo prešao temeljem konfiskacije, te da je ugovor o prodaji od
9. ožujka 1993. godine zaključen protivno članku 1. Zakona o zabrani. Taj sud
nadodaje:

»Pritom, po ocjeni ovoga suda,
nije od značaja da je Zakon o dopuni Zakona o zabrani stupio na snagu nakon što
je zaključen navedeni ugovor. Taj Zakon nije argument za tvrdnju da je tek
njime zabranjen prijenos prava raspolaganja i korištenja nekretnina koje su u
društveno vlasništvo prešle konfiskacijom. Tim Zakonom dodan je u Zakon o
zabrani novi stavak 2. u članak 1., koji propisuje da se zabrana odnosi na sve
odluke o konfiskaciji (...). Nije, dakle, riječ niti o izmjeni Zakona o
zabrani, već samo o njegovoj dopuni (Zakon ima naziv »Zakon o dopuni
Zakona...«, dakle, ne o izmjeni). Dopunjava se samo ono što je već bilo propisano.
Bilo bi potpuno neprihvatljivo smatrati da je volja zakonodavca 1990. godine
bila da se od zabrane izuzmu stanovi koji su nacionalizirani, a ne i oni koji
su konfiscirani. Dakle, Zakonom o dopuni Zakona o zabrani iz 1993. godine samo
je objašnjeno i jasnije propisano ono što je u suštini već bilo propisano
Zakonom o zabrani i bez te dopune.«

5. Uvidom u spis predmeta i
obrazloženje osporenih odluka, Ustavni sud utvrđuje da je pravno stajalište
izraženo u navedenim presudama pogrešno.

U razrješenju spornog odnosa
valja krenuti od navedenih zakonskih odredbi Zakona o zabrani, ali i stajališta
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, izraženo u presudi broj: Rev-672/96 od 25.
travnja 1996. godine.

6. U konkretnom slučaju, sporna
nekretnina oduzeta je prijašnjoj vlasnici M. V. na temelju odluke u kaznenom
postupku koji je proveo Vojni sud Komande zagrebačkoga vojnog područja dana 10.
siječnja 1946. godine, broj: K-8/46. U njemu kazna konfiskacije imovine nije
bila izrečena na temelju Zakona o potvrdi i izmjenama i dopunama Zakona o
konfiskaciji i o izvršenju konfiskacije od 9. lipnja 1945. (objavljen u
»Službenom listu FNRJ«, broj 61 dana 30. srpnja 1946. godine), jer je kazna
izrečena prije stupanja na snagu tog Zakona (sukladno svom članku 33. taj je
Zakon stupio na snagu osmog dana od dana objave, dakle 7. kolovoza 1946.
godine).

Kako Zakon o zabrani u svom
članku 1. stavku 1. taksativno navodi samo Zakon o potvrdi i izmjenama i
dopunama Zakona o konfiskaciji imovine i o izvršenju konfiskacije od 9. lipnja
1945. godine, koji je stupio na snagu 7. kolovoza 1946. godine, te kako je
sporna nekretnina oduzeta konfiskacijom 10. siječnja 1946. godine, ista nije
bila pod zabranom raspolaganja u vrijeme sklapanja spornog ugovora dana 9.
ožujka 1993. godine.

Zabrana raspolaganja za spornu
nekretninu uvedena je 20. srpnja 1993. godine stupanjem na snagu Zakona o
dopunama Zakona o zabrani, što znači da je ugovor o prodaji od 9. ožujka 1993.
godine u trenutku sklapanja bio valjan. Pri tome, Ustavni sud utvrđuje da je
pogrešno naprijed citirano pravno stajalište Županijskog suda u Zagrebu, jer je
Zakon o dopunama Zakona o zabrani novi zakon kojim se uvodi novi krug
nekretnina za koje vrijedi zabrana raspolaganja i to od dana njegovog stupanja
na snagu. Tim se Zakonom ne daje objašnjenje postojećeg Zakona o zabrani, te se
ni u kojem slučaju ne može smatrati da je Zakon o dopunama zakona o zabrani
stupio na snagu na isti dan kada i Zakon o zabrani.

7.
Dakle, ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Sud je utvrdio da je u konkretnom slučaju povrijeđeno ustavno pravo jednakosti
pred zakonom. Naime, sudovi su odstupili od ustaljene sudske prakse u sličnim
postupcima, a da pri tome za svoje stajalište, kako je naprijed navedeno, nisu
dali valjane razloge, tako da se dijelom osporene presude mogu smatrati
arbitrarnima.

8.
Na naprijed opisani način povrijeđeno je i ustavno jamstvo vlasništva propisano
odredbom članka 48. stavka 1. Ustava. Sudo­vi su pogrešno i arbitrarno
primijenili odredbe materijalnog prava na konkretan slučaj, čime je pravo
vlasništva podnositelja na spornom stanu nezakonito bilo dovedeno u pitanje.

9.
Slijedom navedenog, temeljem članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao
u izreci. Odluka o objavi ove Odluke temelji se na odredbama članka 29.
Ustavnog zakona.

Broj:
U-III-918/2004
Zagreb, 2. veljače 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća **dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 26/2005-468