## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-788/2013 od 28. veljače 2013.

### NN 32/2013 (15.3.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-788/2013 od 28. veljače 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

582

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Miroslav Šeparović, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Davor Krapac i Antun Palarić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo V. P. iz R. A., sada u Zatvoru u D., kojeg zastupa J. F., odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 28. veljače 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je V. P. iz R. A., kojeg zastupa J. F., odvjetnik iz S.

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja vijeća Odjela za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta Županijskog suda u Splitu broj: Kv-Us-18/13 od 8. veljače 2013., kojim je odbijena podnositeljeva žalba podnesena protiv rješenja sutkinje istrage Odjela za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta Županijskog suda u Splitu broj: Kir-Us-20/13 od 4. veljače 2013.

Tim rješenjem podnositelju je, po osnovama propisanim u članku 123. stavku 1. točkama 1. i 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11. i 121/11. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: ZKP/08), određen istražni zatvor – na način da istražni zatvor po tom rješenju može trajati najdulje mjesec dana, a počinje teći od dana ukidanja istražnog zatvora koji je protiv podnositelja određen prethodno donesenim pravomoćnim rješenjem sutkinje istrage Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kir-33/13 od 23. siječnja 2013.

Osporenim rješenjima određen je (odnosno potvrđen) istražni zatvor protiv podnositelja zbog osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo opisano kao »neovlašteno posjedovanje, proizvodnja i trgovina drogama i tvarima zabranjenim u športu«, počinjeno u sastavu zločinačke organizacije, iz članka 329. stavka 1. točke 4. u svezi s člankom 190. stavkom 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/12.; u daljnjem tekstu: KZ/11).

Iz ustavne tužbe proizlazi da podnositelj smatra povrijeđenim ljudska prava i temeljne slobode zajamčene člankom 22. i člankom 31. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Povrijeđenima smatra i prava iz članaka 5. i 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 1/06. i 2/10.; u daljnjem tekstu: Konvencija), kao i iz članka 4. Protokola broj 7 uz Konvenciju.

Ukazuje i na povredu prava iz članka 4. stavka 7. Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima (»Službeni list« SFRJ, Međunarodni ugovori, broj 7-35/71.; Odluka o objavljivanju mnogostranih međunarodnih ugovora kojih je Republika Hrvatska stranka na temelju notifikacije o sukcesiji, »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 12/93.; u daljnjem tekstu: Međunarodni pakt) – pri čemu očigledno ima u vidu članak 14. stavak 7. tog Međunarodnog pakta (jer se istaknuti članak 4. ne odnosi na pitanja koja smatra spornim u konkretnom slučaju). Također se poziva na presudu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) u predmetu Maresti protiv Republike Hrvatske i druge presude u sličnim predmetima.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Na zahtjev Općinskog državnog odvjetništva u Dubrovniku, sutkinja istrage Županijskog suda u Dubrovniku donijela je rješenje broj: Kir-33/13 od 23. siječnja 2013., kojim je, na temelju članka 124. stavka 1. i članka 127. stavka 1. ZKP/08, protiv podnositelja odredila istražni zatvor, zbog osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo iz članka 190. stavka 2. KZ/11 (neovlašteno posjedovanje, proizvodnja i trgovina drogama i tvarima zabranjenim u športu).

Prema tom rješenju, istražni zatvor ima se računati od 22. siječnja 2013. u 03,00 sata.

Navedeno rješenje potvrdilo je izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Dubrovniku rješenjem broj: Kv-18/13 od 28. siječnja 2013.

Na zahtjev USKOK-a Općinsko državno odvjetništvo u Dubrovniku dostavilo je spis predmeta USKOK-u, radi ocjene nadležnosti, te je USKOK svojim podneskom pod brojem K-Us-20/13 od 28. siječnja 2013. izvijestio o preuzimanju kaznenog progona podnositelja ustavne tužbe, utvrdivši da je riječ o kaznenom djelu iz članka 329. stavka 1. točke 4. KZ/11 (neovlašteno posjedovanje, proizvodnja i trgovina drogama i tvarima zabranjenim u športu, počinjeno u sastavu zločinačke organizacije), za koje je nadležan USKOK. Nalogom broj: K-Us-20/13 (Is-Us-3/13) od istog datuma USKOK je naložio provođenje istrage.

Dana 4. veljače 2013. održano je usmeno ročište pred Županijskim sudom u Splitu te je istog dana sutkinja istrage Odjela za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta Županijskog suda u Splitu donijela rješenje broj: Kir-Us-20/13, kojim se protiv podnositelja određuje istražni zatvor – na način da istražni zatvor po tom rješenju može trajati najdulje mjesec dana, a počinje teći od dana ukidanja istražnog zatvora koji je određen pravomoćnim rješenjem sutkinje istrage Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kir-33/13 od 23. siječnja 2013.

Vijeće Odjela za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta Županijskog suda u Splitu potvrdilo je navedeno rješenje svojim rješenjem broj: Kv-Us-18/13 od 8. veljače 2013., u povodu kojeg je podnesena ustavna tužba.

U međuvremenu, 5. veljače 2013., sutkinja istrage Županijskog suda u Dubrovniku donijela je rješenje broj: Kir-47/13, kojim je ukinut istražni zatvor određen njezinim ranijim rješenjem broj: Kir-33/13 od 23. siječnja 2013.

Prema tome, istražni zatvor protiv podnositelja, na temelju (sada ukinutog) rješenja broj: Kir-33/13, trajao je od 22. siječnja 2013. do 5. veljače 2013., a od tog dana nadalje traje na temelju (ovdje osporenog) rješenja broj: Kir-Us-20/13 i može, prema tom rješenju, trajati najdulje mjesec dana (odnosno do 5. ožujka 2013.).

2.1. Osporenim rješenjem sutkinje istrage Županijskog suda u Splitu, koje je potvrđeno osporenim rješenjem vijeća istog Suda, podnositelju je određen istražni zatvor po osnovama propisanim u članku 123. stavku 1. točkama 1. i 3. ZKP/08.

U prvostupanjskom rješenju se navodi da osnovana sumnja u počinjenje terećenog kaznenog djela proizlazi iz naloga za provođenje istrage, kaznene prijave te priloga uz nalog i prijavu – prije svega iz potvrda o privremenom oduzimanju predmeta (među ostalim, preko 232 kg marihuane) i službenih zabilješki.

Navodi se, zatim, da je podnositelj osoba koja nema prebivališta ni boravišta u Republici Hrvatskoj i koja je strani državljanin pa ga ništa ne veže za područje Republike Hrvatske, a uzimajući u obzir i težinu terećenog kaznenog djela, postoji bojazan od bijega radi izbjegavanja kaznene odgovornosti.

Nadalje, podnositelja se tereti za udruživanje s više osoba, prema prethodno stvorenom planu i dogovoru i unaprijed podijeljenim zadacima, radi kupnje i daljnje prodaje većih količina droge, a uzimajući u obzir da su mu sredstva koja ostvaruje radom nedostatna za podmirenje životnih potreba – kada se upustio u činjenje kaznenih djela, postoji i bojazan od ponavljanja kaznenog djela, unatoč činjenici da ranije nije osuđivan.

U istom rješenju navodi se i sljedeće:

»... uzimajući u obzir da je protiv osumnjičenika rješenjem Županijskog suda u Dubrovniku od 23. siječnja 2013.g. broj Kir-33/13 određen istražni zatvor u trajanju od mjesec dana, a koji mu se ima računati od 22. siječnja 2013. g. za istaknuti je da istovremeno ne može biti u istražnom zatvoru po dva rješenja, te će mu se istražni zatvor po ovom rješenju računati nakon što mu istekne ili bude ukinut istražni zatvor po rješenju Županijskog suda u Dubrovniku.«

2.2. Drugostupanjskim osporenim rješenjem Županijski sud u Splitu u cijelosti se suglasio s razlozima za određivanje istražnog zatvora, navodeći, između ostalog, sljedeće:

»... osnovana sumnja proizlazi iz ... zapisnika policijskog istražitelja PP G. ... o pretrazi teretnog vozila marke 'S.' kojeg koristi osumnjičeni V. P. (...) ali i iz priloga kaznene prijave, posebno rukom pisanih napomena osumnjičenog V. P. iz kojih bi proizlazilo kako je postupao zajedno sa osobama imena ili nadimaka B. i C. te je financirao nabavu vozila i droge s napomenama iznosa plaćanja, a uz činjenicu da su u vozilu pronađene velike količine droge skrivene u za to prepravljenim dijelovima vozila (...)«

U istom rješenju navodi se i sljedeće:

»U pogledu prigovora branitelja kako se protiv osumnjičenika ne mogu paralelno voditi dva kaznena postupka navesti je da se kazneni postupak vodi protiv osumnjičenog pred USKOK-om koji je preuzeo kazneni progon od ODO-Dubrovnik dok pred ODO-Dubrovnik nije ni pokrenut kazneni postupak nego su se provodile samo dokazne radnje pa stoga nije ni mogao biti obustavljen kazneni postupak.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi osobito ističe, kako navodi, »pravnu pikanteriju«, to jest okolnost da je osporeno prvostupanjsko rješenje doneseno »pro futuro« odnosno doneseno je u vrijeme kada je na pravnoj snazi bilo rješenje drugog suda o određivanju istražnog zatvora, s time da će osporeno rješenje stupiti na snagu u budućnosti, u trenutku kada to rješenje drugog suda više ne bude na pravnoj snazi.

Podnositelj smatra da je takvo određivanje istražnog zatvora izravno suprotno članku 124. ZKP/08, jer je određivanje istražnog zatvora »konzumirano« trenutkom kada je osumnjičeniku uručeno rješenje i kada on potvrdi primitak. Pored toga, rješenje mora sadržavati odredbu o uračunavanju vremena tijekom kojeg je osoba bila lišena slobode prije određivanja istražnog zatvora, što osporeno rješenje ne sadrži. Nadalje, nema podataka da je Općinsko državno odvjetništvo u Dubrovniku doista obustavilo kazneni progon radi kaznenog djela iz članka 190. stavka 2. KZ/11. Postoji, zatim, i praktičan problem, a taj se sastoji u činjenici da se podnositelj ne nalazi u istražnom zatvoru u S., već u D. Budući da se postupak, nakon što ga je preuzeo USKOK, vodi u S. i da je podnositeljev branitelj iz S., podnositelju neće biti omogućene posjete branitelja u D.

Sve navedeno podnositelj smatra povredom pravila ne bis in idem, koje je zajamčeno Ustavom (članak 31. stavak 2.), Konvencijom (članak 4. Protokola broj 7 uz Konvenciju), Međunarodnim paktom (članak 14. stavak 7.) i ZKP/08 (članak 12. stavak 1.), a čije poštovanje zahtijeva i Europski sud u brojnim svojim presudama.

Podnositelj se, nadalje, osvrće na razloge na temelju kojih je osporenim rješenjima određen (odnosno potvrđen) istražni zatvor.

U odnosu na postojanje bojazni od bijega (članak 123. stavak 1. točka 1. ZKP/08) podnositelj u ustavnoj tužbi ne navodi protuargumente, dok u odnosu na opasnost od ponavljanja kaznenog djela (članak 123. stavak 1. točka 3. ZKP/08) ističe da je netočan navod iz osporenih rješenja kako mu sredstva koja ostvaruje radom nisu dostatna za podmirenje životnih potreba. Podnositelj ističe kako, naprotiv, ostvaruje plaću od 700 eura, što je više od prosječne plaće u Republici Hrvatskoj, kako je vlasnik trgovačkog društva, velikog stana i vrijednog osobnog vozila. Tvrdi da o njegovoj navodnoj povezanosti s drugim osobama u svezi s počinjenjem terećenog kaznenog djela ne postoji niti jedan podatak.

Stoga – a na to, kako ističe podnositelj, upućuje i praksa Vrhovnog i Ustavnog suda – o opasnosti od ponavljanja kaznenog djela ne može se prosuđivati na temelju samo jedne okolnosti. Mora se raditi o sklopu osobitih okolnosti koje uključuju broj i vrstu ranije počinjenih kaznenih djela, iskazanu upornost, osobne sklonosti, životne prilike, narav kaznenog djela itd. Pritom se poziva na stajališta Ustavnog suda iznesena u brojnim odlukama.

Zbog svega smatra da je arbitrarnim postupanjem (članak 6. Konvencije) donositelja osporenih rješenja povrijeđeno njegovo pravo na slobodu (članak 22. Ustava, članak 5. stavak 1. točka c/ Konvencije).

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih rješenja.

IV. MJERODAVNO PRAVO

4. Mjerodavni članci 12. stavak 1., 123. stavak 1. točke 1. i 3., 124. stavak 2. točka 4. i 130. stavci 1. i 2. ZKP/08 glase:

»Članak 12.

(1) Nitko ne može biti ponovno kazneno progonjen za djelo za koje je već bio suđen i za koje je donesena pravomoćna sudska presuda.

(...)«

»Članak 123.

(1) Istražni zatvor se može odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo i ako:

1) je u bijegu ili osobite okolnosti upućuju na opasnost da će pobjeći (krije se, ne može se utvrditi njezina istovjetnost i slično),

(...)

3) osobite okolnosti upućuju na opasnost da će ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo, ili da će počiniti teže kazneno djelo za koje je prema zakonu moguće izreći kaznu zatvora od pet godina ili težu kaznu, kojim prijeti,

(...)

Članak 124.

(...)

(2) Izreka rješenja o istražnom zatvoru sadrži, osim podataka iz članka 272. stavka 1. ovog Zakona, i:

(...)

4) odredbu o uračunavanju vremena za koje je osoba koja se zatvara bila lišena slobode prije donošenja rješenja o istražnom zatvoru s naznakom trenutka uhićenja,

(...)«

»Članak 130.

(1) Istražni zatvor određen rješenjem suca istrage ili vijeća može trajati najdulje mjesec dana od dana lišenja slobode.

(2) Iz opravdanih razloga sudac istrage na prijedlog državnog odvjetnika može produljiti istražni zatvor i to prvi puta za još najviše dva mjeseca, a zatim, za kaznena djela za koja se vodi redoviti kazneni postupak, ili kad je to propisano posebnim zakonom, za još najviše tri mjeseca.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Podnositelj smatra povrijeđenim svoja ustavna prava odnosno prava zajamčena međunarodnim aktima.

Odredbe Ustava koje podnositelj ističe glase:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

»Članak 31.

(...)

Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom.

(...)«

Istaknute odredbe međunarodnih akata glase:

Članak 5. stavak 1. točka c) i članak 6. stavak 1. Konvencije:

»Članak 5.

PRAVO NA SLOBODU I SIGURNOST

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima ...:

(...)

c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;

(...)

Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni, neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj (...)

(...)«

Članak 4. stavak 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju:

»Članak 4.

PRAVO DA SE NE BUDE DVA PUTA SUĐEN ILI KAŽNJEN U ISTOJ STVARI

1. Nikome se ne može ponovo suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku iste države za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom te države.

(...)«

Članak 14. stavak 7. Međunarodnog pakta:

»Članak 14.

(...)

7. Nitko ne može biti gonjen ili kažnjen zbog krivičnog djela u vezi kojeg je već bio oslobođen krivnje ili osuđen pravomoćnom presudom prema zakonu i krivičnom postupku svake zemlje.«

Ustavna tužba nije osnovana.

6. Uvidom u rješenja osporena ustavnom tužbom Ustavni sud utvrdio je sljedeće:

Rješenje sutkinje istrage Županijskog suda u Dubrovniku od 23. siječnja 2013. bilo je doneseno na zahtjev Općinskog državnog odvjetništva u Dubrovniku, u svezi s osnovanom sumnjom da je podnositelj počinio kazneno djelo neovlaštenog posjedovanja, proizvodnje i trgovine drogama i tvarima zabranjenim u športu. Općinsko državno odvjetništvo u Dubrovniku nije poduzimalo nikakve daljnje radnje kaznenog progona podnositelja.

Dana 28. siječnja 2013. USKOK je preuzeo kazneni progon, utvrdivši da je riječ o kaznenom djelu počinjenom u sastavu zločinačke organizacije, za koje je nadležan USKOK. Istog dana USKOK je naložio provođenje istrage.

Sutkinja istrage Županijskog suda u Splitu donijela je osporeno rješenje od 4. veljače 2013. na zahtjev USKOK-a.

Istražni zatvor po prethodnom rješenju sutkinje istrage Županijskog suda u Dubrovniku ukinut je već sljedećeg dana, 5. veljače 2013.

6.1. U svojoj odluci broj: U-I-448/2009 i dr. od 19. srpnja 2012. (»Narodne novine« broj 91/12.), analizirajući s ustavnopravnog i konvencijskog gledišta veliki broj odredaba ZKP/08, Ustavni sud je, imajući u vidu i praksu Europskog suda, detaljno obrazložio stajališta vezana uz pojmove »kaznenog progona«, »kaznenog postupka«, njihovog početka, završetka i dr.

Uvažavajući i u konkretnom slučaju supstancijalno načelo, prema kojem (u svrhu primjene ustavnih i konvencijskih jamstava) kazneni progon odnosno kazneni postupak stvarno mogu započeti i prije nego što je to zakonom, formalno, propisano (prema ZKP/08 kazneni progon započinje upisom kaznene prijave u upisnik ili svakom radnjom ili mjerom ograničenja osobnih prava i sloboda koju poduzima nadležno tijelo, a usmjerena je razjašnjavanju sumnje da je određena osoba počinila kazneno djelo, dok kazneni postupak započinje trenutkom potvrđivanja optužnice), ocjena je Ustavnog suda da položaj podnositelja ustavne tužbe prije 28. siječnja 2013. odnosno donošenja USKOK-ovog naloga o provođenju istrage supstancijalno nije bio položaj osobe protiv koje se vodi kazneni postupak. Podnositeljev se položaj u tom razdoblju može označiti kao položaj osobe podvrgnute kaznenom progonu, u smislu provođenja prethodnog postupka.

Prethodni postupak čini mreža međusobno isprepletenih neformalnih postupanja i formaliziranih radnji državnog odvjetnika (i policije po njegovu nalogu), no u konkretnom slučaju Općinsko državno odvjetništvo u Dubrovniku – izuzev što je zatražilo određivanje istražnog zatvora protiv podnositelja – nije poduzelo ni jednu drugu radnju. Nedugo nakon toga kazneni progon preuzeo je USKOK, poduzimajući radnje usmjerene na utvrđivanje osnovanosti sumnje da je podnositelj počinio kazneno djelo – čiji je oblik izvršenja po određenim obilježjima drugačiji od oblika izvršenja kaznenog djela za koje je podnositelj prvobitno bio osumnjičen, što je i uvjetovalo promjenu nadležnosti tijela kaznenog progona. Istražni zatvor određen na zahtjev Općinskog državnog odvjetništva u Dubrovniku je praktično istodobno ukinut.

Dakle, unatoč činjenici da (izuzev akta o ukidanju istražnog zatvora kojeg je, na zahtjev Općinskog državnog odvjetništva u Dubrovniku, odredila sutkinja istrage Županijskog suda u Dubrovniku) u trenutku podnošenja ustavne tužbe nije postojao drugi akt koji bi formalno označio da je postupanje protiv podnositelja u nadležnosti Općinskog državnog odvjetništva u Dubrovniku okončano – stajalište je Ustavnog suda da u konkretnom slučaju ne postoje razlozi zbog kojih bi podnositelj mogao osnovano tvrditi kako se protiv njega istodobno provode dva kaznena postupka za isto kazneno djelo.

6.2. Neovisno o tome, ali imajući u vidu prihvaćeni standard prema kojem se postupovna jamstva iz članka 6. Konvencije ne odnose isključivo na kazneni postupak u užem smislu te s obzirom na činjenicu da podnositelj, u svakom slučaju, jest osoba podvrgnuta kaznenom progonu, Ustavni sud je razmotrio pitanje koje podnositelj ističe, a to je pitanje koje upućuje na povredu njegova prava na obranu (članak 6. stavak 3. točka c/ Konvencije).

Podnositelj, naime, problematizira pitanje održavanja kontakata s braniteljem, s obzirom na okolnost da se on fizički nalazi u istražnom zatvoru u D., dok je njegov branitelj u S. (s obzirom na postupak koji se provodi u S.) – i postavlja pitanje tko će u D. njegovom branitelju iz S. izdati dozvolu za posjetu.

Ako se zanemare pitanja praktičnosti i ekonomičnosti postupanja nadležnih tijela, koja su podnositelja – i nakon što je u predmetu došlo do promjene stvarne i mjesne nadležnosti – zadržala u istražnom zatvoru u D., iako se postupak sada vodi u S., za Ustavni je sud trenutačno relevantno to što se »povreda« o kojoj je ovdje riječ evidentno još nije dogodila, već podnositelj tek očekuje da će se ili da bi se mogla dogoditi – iz razloga koje ni na koji način nije objasnio.

Razlog takvom očekivanju ne može biti mjerodavni zakon, jer ZKP/08 ne sadrži ni jednu odredbu koja bi u bilo kojem stadiju postupanja i na bilo koji način ograničavala kontakte branitelja – odvjetnika i njihovih branjenika, a da bi to ograničavanje bilo povezano s okolnošću što se braniteljev odvjetnički ured nalazi »izvan područja« ustanove za osobe lišene slobode u kojoj je smješten njegov branjenik. Konačno, i člankom 29. stavkom 2. alinejama 3. i 4. Ustava zajamčena je sloboda izbora branitelja i nesmetano kontaktiranje osumnjičenika, okrivljenika odnosno optuženika s braniteljem. To jamstvo nedvojbeno isključuje takva ograničenja ili uvjetovanja koja bi bila povezana s bilo kakvim administrativno-teritorijalnim podjelama.

6.3. Ustavni sud ne nalazi osnovanim podnositeljeve tvrdnje da je u konkretnom slučaju došlo do povrede pravila ne bis in idem, koje je zajamčeno Ustavom (članak 31. stavak 2.), Konvencijom (članak 4. Protokola broj 7 uz Konvenciju), Međunarodnim paktom (članak 14. stavak 7.) i ZKP/08 (članak 12. stavak 1.), kao ni da bi bilo povrijeđeno podnositeljevo pravo na obranu, zajamčeno člankom 6. stavkom 3. Konvencije.

7. Ustavni sud je, sa stajališta postupovnih jamstava iz članka 6. stavka 1. Konvencije, razmotrio i prigovor podnositelja da osporeno rješenje sutkinje istrage u S. nije smjelo biti doneseno »unaprijed« i s odgođenim pravnim učincima, kao i da ono ne sadrži odredbu o uračunavanju vremena lišenja slobode proteklog prije donošenja tog rješenja, u smislu članka 124. stavka 2. točke 4. ZKP/08 (cit. u točki 4. ovog obrazloženja).

Nedvojbeno je da je osporeno rješenje doneseno dok je prethodno pravomoćno rješenje sutkinje istrage Županijskog suda u Dubrovniku još bilo na pravnoj snazi, no donošenje osporenog rješenja isključivo je posljedica zakonite promjene nadležnosti tijela koja postupaju u konkretnom predmetu. Uz to, u osporenom je rješenju izrijekom navedeno kada će ono i pod kojim pretpostavkama stupiti na snagu, čime su izbjegnuti paralelni pravni učinci dvaju rješenja o određivanju istražnog zatvora.

Stoga Ustavni sud ne nalazi da bi iz opisanih okolnosti donošenja osporenog rješenja za podnositelja proizlazila kakva povreda postupovnih jamstava.

7.1. Podnositelj je prema prethodnom pravomoćnom rješenju sutkinje istrage Županijskog suda u Dubrovniku bio lišen slobode od 22. siječnja 2013. do 5. veljače 2013., kada je ista sutkinja istrage ukinula istražni zatvor (zbog preuzimanja kaznenog progona od strane USKOK-a i donošenja novog, ovdje osporenog rješenja). Dakle, na temelju prethodnog rješenja podnositelj je bio lišen slobode 14 dana. Osporeno rješenje suca istrage Županijskog suda u Splitu doneseno je 4. veljače 2013., s trajanjem istražnog zatvora od najdulje mjesec dana, a s početkom od dana ukidanja prethodnog rješenja, to jest od 5. veljače 2013.

Prigovori podnositelja ne odnose se, međutim, na pitanje bi li uračunavanjem prethodnog lišenja slobode u trajanju od 14 dana, istražni zatvor po osporenom rješenju, eventualno, trebao trajati kraće od mjesec dana, koliko je njime određeno. Podnositelj, naprotiv, smatra da uračunavanje vremena prethodnog lišenja slobode uopće nije ni moguće u situaciji kada se rješenje donosi »pro futuro« pa da osporeno rješenje baš zbog toga ni ne sadrži odredbu o uračunavanju koju bi inače, sukladno članku 124. ZKP/08, trebalo sadržavati.

Podnositelj, naime, navodi:

»(...) Ta odredba (članak 124. ZKP/08 – op. Ust. suda) propisuje obvezu suca istrage odnosno nadležnog suda da osim naznake naloga o provođenju istrage te zakonske osnove za istražni zatvor navede i rok na koji je određen istražni zatvor te odredbu o uračunavanju vremena za koje je osoba koja se zatvara bila lišena slobode prije donošenja rješenja o istražnom zatvoru sa naznakom trenutka uhićenja. Dakle, odredba čl. 124. st. 2. toč. 4 ZKP-a ukazuje na nemogućnost odlučivanja u maniri 'pro futuro' ...«

Dodajući tome i podnositeljev prigovor da je određivanje istražnog zatvora »konzumirano« trenutkom kada je osumnjičeniku uručeno rješenje i kada on potvrdi primitak (misli se, očigledno, na prvo rješenje kojim se određuje istražni zatvor i na to da uopće nije moguće donošenje još jednog rješenja o određivanju istražnog zatvora u istoj pravnoj stvari dok istražni zatvor već traje – op. Ust. suda), proizlazi da podnositelj zapravo izražava stajalište kako je rješenje koje se u konkretnom slučaju osporava ništav akt, jer sadrži takve procesne nedostatke da mu se ne mogu priznati nikakvi pravni učinci.

7.2. Kako je razvidno, članak 124. ZKP/08 propisuje kao sastavni dio rješenja o određivanju istražnog zatvora (i) odredbu o uračunavanju vremena za koje je osoba koja se zatvara bila lišena slobode prije donošenja rješenja o istražnom zatvoru. Gramatičkim tumačenjem proizlazilo bi da je riječ o uračunavanju vremena lišenja slobode po nekoj drugoj (postupovnoj) pravnoj osnovi, a ne po osnovi istražnog zatvora (primjerice, po osnovi pritvora). No supstancijalni pristup nalaže da težište u tumačenju ove pravne norme bude na pitanju faktičnog oduzimanja slobode – što vodi do zaključka da se uračunavanje vremena prethodnog lišenja slobode odnosi na lišenje slobode do kojeg je došlo po bilo kojoj (postupovnoj) pravnoj osnovi. S tog bi gledišta i osporeno rješenje trebalo sadržavati odredbu o uračunavanju.

Podnositelj doduše, ispravno tumači da u konkretnom slučaju uračunavanje već proteklog vremena lišenja slobode nije bilo moguće pa ga zato u osporenom rješenju i nema. Naime, »proteklo vrijeme« podrazumijeva da je riječ o stanju koje je »dovršeno«, o činjenici koja je u trenutku uračunavanja nepromjenjiva i poznata. Stoga »proteklo vrijeme« nije moguće uračunati »unaprijed«, dok ono još teče i dok se ne zna koliko će ono u konačnici biti – hoće li teći sve do dopuštenog maksimalnog roka trajanja ili će biti ukinuto prije toga.

No, iz okolnosti da osporenom rješenju nedostaje uračunavanje proteklog vremena lišenja slobode, kao jedan od zakonom propisanih sastojaka, ne slijedi zaključak da zbog toga rješenje nije ni smjelo biti doneseno odnosno da bi zbog ovog nedostatka predstavljalo pravni akt s takvim procesnim nedostacima da mu se ne mogu priznati pravni učinci. Ovo, među ostalim, i iz razloga što navedeni nedostatak nije posljedica propusta suda, već objektivnih čimbenika koji proizlaze iz mjerodavnog zakona (odnosno njegovih nedorečenosti). Jednako tako, glede pitanja je li, načelno, uopće moguće sukcesivno donošenje dvaju rješenja o određivanju istražnog zatvora, Ustavni sud ponavlja da je donošenje osporenog rješenja, u sadržaju kakav on jest, zakonita posljedica zakonite promjene nadležnosti tijela kaznenog progona u konkretnom predmetu. U protivnom, da osporena rješenja nisu donesena, podnositeljev istražni zatvor temeljio bi se na prijedlogu odnosno odluci nenadležnih tijela.

Navedenome valja dodati i činjenicu da se, inače, obveza uračunavanja već proteklog vremena lišenja slobode proteže na cjelokupan tijek kaznenog postupka, tako da eventualne manjkavosti samog zakona, pa i subjektivne pogreške i propusti nadležnih tijela, u načelu, nemaju takvih posljedica po prava osoba lišenih slobode koje se naknadno ne bi mogle kompenzirati. Maksimalno moguće vrijeme lišavanja slobode podvrgnuto je propisanim limitima, a u pravnom sustavu Republike Hrvatske predviđena su i odgovarajuća učinkovita pravna sredstva za slučajeve kada dođe do određenih prekoračenja za koja bude utvrđeno da nemaju osnove u zakonu.

8. Glede podnositeljevih prigovora utemeljenosti zakonskih osnova za primjenu mjere istražnog zatvora, Ustavni sud ponavlja svoje načelno stajalište da je u rješenju u kojem se određuje (ili produljuje) istražni zatvor, kao zakonska mjera kojom se oduzima temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju provođenja istražnog postupka i prije podizanja optužnice, nadležni sud dužan navesti i podrobno obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se određivanje (ili produljenje) istražnog zatvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Kazneni sud dužan je pažljivo ispitati opravdanost određivanja (odnosno produljenja) istražnog zatvora s obzirom na okolnosti svakog konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi, navesti i podrobno obrazložiti razloge iz kojih proizlazi postojanje zakonske osnove za određivanje mjere oduzimanja slobode (a osobito je dužan podrobno obrazložiti okolnosti zbog kojih smatra da zakonski i legitimni razlozi za lišavanje slobode i nadalje postoje, kada odlučuje o produljenju istražnog zatvora).

9. Razmatrajući navode ustavne tužbe i osporena rješenja, Ustavni sud utvrdio je da su ona donesena po nadležnom sucu istrage odnosno po nadležnom sudu, a na temelju mjerodavnih odredaba ZKP/08, uz navođenje valjanih pravnih razloga na kojima su utemeljena.

Ocjena je Ustavnog suda da su ta rješenja dostatno obrazložena, jer je iz njih potpuno razvidno uslijed kojih je pravno relevantnih činjenica i okolnosti USKOK podnio prijedlog za određivanje istražnog zatvora i zbog čega je osporenim rješenjima određeni istražni zatvor opravdana, razmjerna i nužna mjera.

Napominje se da podnositelj ustavnom tužbom nije ni osporio stajalište donositelja osporenih rješenja o razlozima koji, u njegovom slučaju, opravdavaju bojazan od bijega.

10. U odnosu na ustavnosudsku praksu na koju se podnositelj poziva, vezano uz standarde obrazlaganja zakonske osnove za istražni zatvor propisane u članku 123. stavku 1. točki 3. ZKP/08, treba reći da odluka broj: U-III-4300/2007 nije ni u kakvoj korelaciji s konkretnim slučajem, već je riječ o, pretpostavlja se, pogrešnom navođenju brojčane oznake predmeta.

U odnosu na odluke u kojima je Ustavni sud iznio svoja stajališta o mjerilima relevantnim za ocjenu opasnosti od ponavljanja kaznenog djela napominje se da su praksa i stajališta Vrhovnog suda, Ustavnog suda i Europskog suda u primjeni (tamo) pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 3. Zakona o kaznenom postupku iz 1997. godine (što je u cijelosti primjenjivo i na zakonsku osnovu iz članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP/08) detaljno navedeni u odluci Ustavnog suda broj: U-III-887/2008 od 5. ožujka 2008. (»Narodne novine« broj 34/08. i www.usud.hr). U toj je odluci Ustavni sud, među ostalim, naveo sljedeće (osobito relevantne dijelove teksta istaknuo Ustavni sud):

»(...) 7. Prema članku 102. stavku 1. točki. 3. ZKP pritvor će se odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, ako osobite okolnosti opravdavaju bojazan da će ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo ili da će počiniti kazneno djelo kojim prijeti.

U ZKP-u članak 102. stavak 1. točka 3., na temelju kojega je podnositelju produljen pritvor zbog opasnosti ponavljanja kaznenog djela ('reiteracijska opasnost') ima preventivni karakter očuvanja javne sigurnosti. No, zakon je ograničio primjenu pritvora po toj osnovi s obzirom na težinu kaznenog djela, vrstu kaznenog djela i opasnost ponavljanja kaznenog djela: nije dovoljno samo postojanje osnovane sumnje da je određena osoba počinila kazneno djelo te postojanje 'osobitih okolnosti' koje opravdavaju bojazan da će (ta osoba) ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo ili da će počiniti kazneno djelo kojim prijeti' (članak 102. stavak 1. točka 3. ZKP) nego mora postojati opasnost od počinjenja kaznenog djela protiv imovine ili drugog kaznenog djela zapriječenog kaznom od najmanje tri godine zatvora (članak 102. stavak 2. ZKP). Kada je sam zakon tako restriktivno propisao ovu pritvorsku osnovu s obzirom na njezinu svrhu, očito je da njezina primjena u procjeni opasnosti od počinjenja drugog kaznenog djela mora biti restriktivna odnosno da ne smije biti apstraktna, činjenično neutemeljena i isključivo preventivna, bez opravdanja ranijom, dokazanom, opasnošću počinitelja kaznenog djela (arg. iz obrazloženja odluke broj: U-III-1162/1997 od 2. prosinca 1998. godine, na koju se poziva podnositelj u konkretnoj ustavnoj tužbi).

7.1. Odredba članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP može se pravilno primijeniti tako da sud najprije utvrdi postojanje činjenica iz kojih proizlazi konkretna i razborito predvidiva bojazan od ponavljanja kaznenog djela a zatim i da se radi o opasnosti ponavljanja istog ili istovrsnog djela. To je stajalište jasno izraženo već u starijoj praksi Europskog suda za ljudska prava o primjeni odredbe članka 5. stavka 1. točke a) Europske konvencije o ljudskim pravima koja glasi: '... Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: ... c) .. kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprječavanja izvršenja kaznenog djela...' koju Europski sud za ljudska prava tumači tako da se mjere osiguranja okrivljenikove prisutnosti zbog bojazni recidive mogu primijeniti samo u okviru kaznenih istraga i samo u cilju sprječavanja konkretnih i specifičnih kaznenih djela ('concrete and specific offences', presuda u predmetu Guzzardi protiv Italije, § 102).

Tu praksu slijedi i praksa Vrhovnog suda Republike Hrvatske, koja ističe ne samo da pri odlučivanju o primjeni pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP 'sama okolnost težine djela nije dovoljna za opstojnost mjere pritvora temeljem članka 102. stavka 1. t. 3. ZKP'; rješenje VSRH II Kž-655/03 od 14. listopada 2003., nego se kao činjenice koje bojazan ponavljanja specifičnih kaznenih djela čine konkretnom moraju utvrditi barem neke od sljedećih: a) pripadnost organiziranoj kriminalnoj skupini (rješenja II Kž-692/06 od 18. studenoga 2006., II Kž-715/06 od 25. rujna 2006., II Kž-678/06 od 13. rujna 2006.) ili organiziranje grupe ljudi koja je imala za cilj činjenje kaznenih djela (rješenje VSRH II Kž-702/06 od 21. rujna 2006.), b) ranija višekratna osuđivanost (rješenje VSRH II Kž-703/06 od 21. rujna 2006.); ili ranija osuđivanost u kombinaciji s 'kontinuitetom i odlučnošću namjere u kaznenom djelu' zajedno s usporednim vođenjem još jednog kaznenog postupka protiv okrivljenika (rješenje VSRH II Kž-712/06 od 6. listopada 2006.), odnosno 'kriminalna količina uz okolnost ranije osuđivanosti' (rješenje VSRH Kž-834/05 od 25. studenoga 2005.) ili ranija osuđivanost koja 'pokazuje nepoštivanje zakona i društvenih normi ponašanja' (rješenje VSRH II Kž-721/06 od 25. rujna 2006.), c) psihička labilnost (kod okrivljenika koji je 'primarno osoba s disocijalnim poremećajem ličnosti i alkoholnom ovisnošću, psihičke razine ovisnosti te simptomima posttraumatskog stresnog poremećaja', (rješenje VSRH II Kž-695/06 od 20. rujna 2006.), tako i rješenje VSRH II Kž-694/06 od 18. rujna 2006. te rješenje VSRH II Kž-673/06 od 13. rujna 2006., d) zlouporaba opojnih droga (rješenja VSRH II Kž-681/06 od 15. rujna 2006., II Kž-686/06 od 15. rujna 2006. i II Kž-679/06 od 13. rujna 2006.), e) veći stupanj upornosti i osobite bezobzirnosti u izvršenju pojedinih kriminalnih radnji (rješenje VSRH II Kž-707/06 od 21. rujna 2006., II Kž-658/06 od 4. rujna 2006. i II Kž 657/06 od 1. rujna 2006.).

Osim toga, u brojnim odlukama Vrhovnog suda Hrvatske nalazi se zahtjev da se mora raditi o opasnosti recidive istog ili sličnog kaznenog djela (rješenja II Kž-688/04 od 30. rujna 2004., II Kž-706/06 od 21. rujna 2006., II Kž-1/07 od 5. siječnja 2007., II Kž-616/06 od 18. rujna 2006., II Kž-666/06 od 6. rujna 2006., II Kž-661/06 od 6. rujna 2006., II Kž-668/06 od 13. rujna 2006., II Kž-677/06 od 13. rujna 2006., II Kž-691/06 od 18. rujna 2006., II Kž-108/07 od 20. veljače 2007., II Kž-471/07 od 23. srpnja 2007.). Takvo stajalište Vrhovnog suda Republike Hrvatske opravdano je i nužno kod procjene opasnosti recidive, jer se ta procjena daje kao prognoza, a ne kao utvrđenje činjenica budućeg ponašanja počinitelja kaznenog djela. Kada se, naime, prognoza opasnog ponašanja počinitelja ne bi vezala na (istovrsno) kazneno djelo za koje se vodi kazneni postupak, ne bi se 'bojazan' ponavljanja kaznenog djela mogla smatrati razboritom i predvidivom.

7.2. U pogledu drugog dijela članka 102. stavka 1. točke. 3. ZKP koji za primjenu pritvora u slučaju opravdane bojazni počinjenja kaznenog djela traži postojanje 'osobitih okolnosti' koje takvu bojazan opravdavaju, valja podsjetiti na stajališta Europskog suda za ljudska prava u primjeni odredbe članka 5. stavka 1. točke c. Europske konvencije o ljudskim pravima. Po njima, postojanje pritvorske osnove iz toga propisa, ne može se utvrditi upućivanjem samo na istovrsnost kaznenog djela za koje postoji bojazan recidive, samo na prijašnji život i ponašanje okrivljenika ili samo na njegovu raniju kažnjavanost nego se moraju uzeti u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja, uključujući osobne okolnosti i karakter okrivljenika, visinu štete, njegovu upornost i učestalost kažnjivih radnji koje je poduzimao i sl. (presude Europskog suda za ljudska prava u predmetima Clooth protiv Belgije, § 40; Muller protiv Francuske, § 44; Matznetter protiv Austrije, § 9), jer se samo tako može ustanoviti postojanje pretežnosti javnog interesa za oduzimanje osobne slobode nad očuvanjem toga prava. To je posebice važno kod produljenja pritvora po osnovi prema kojoj je prvobitno bio određen zato što u takvom slučaju razlozi za njegovo postojanje, kao mjere koja najviše pogađa temeljno pravo na osobnu slobodu, moraju biti kvalitativno jači. (...)«

10.1. U konkretnom slučaju iz osporenih rješenja proizlazi suglasno stajalište sutkinje istrage i vijeća Županijskog suda u Splitu da se osoba kojoj su za zadovoljenje životnih potreba dostatni prihodi koje stječe radom ne upušta u situacije koje je dovode u vezu s ozbiljnim kaznenim djelima, a na tu vezu u konkretnom slučaju upućuje pronalazak iznimno velike količine droge u posebno prepravljenom skrovištu unutar kamiona kojeg koristi podnositelj, kao i naznake samog podnositelja da je uključeno više osoba iz više država.

Iz navedenog, prema ocjeni Ustavnog suda, proizlazi konkretna i razborito predvidiva bojazan od ponavljanja kaznenog djela, i to upravo istovrsnog, povezanog sa zlouporabom droga (nije, naime, razborito vjerovati da prepravljanje kamiona i prijevoz 232 kg droge mogu rezultirati samo jednim kaznenim djelom zlouporabe droga), kao i zaključak da do sada poznate okolnosti upućuju na to kako je riječ o skupini organiziranoj radi preprodaje droge na području više država. Pritom valja imati u vidu i da je podnositelj strani državljanin s prebivalištem u inozemstvu – što nije samo razlog za bojazan od bijega, već i da ta činjenica podnositelju može olakšati činjenje kaznenih djela.

Ustavni sud, prema tome, ne nalazi da bi se osporena rješenja, u pogledu ocjene opasnosti od ponavljanja kaznenog djela, oslanjala samo na jedan kriterij, kako to tvrdi podnositelj – koji prigovara i da njegova dosadašnja neosuđivanost nije uzeta u obzir. Valja istaknuti da nečija ranija neosuđivanost, uopće ili za specifična kaznena djela, sama po sebi, nije zapreka utvrđenju da postoji bojazan od (budućeg) ponavljanja specifičnih kaznenih djela. Također valja napomenuti da podnositeljevi navodi iz ustavne tužbe – kako je on, protivno utvrđenju iz osporenih rješenja, materijalno dobro situirana osoba – ničim ne demantiraju zaključak donositelja osporenih rješenja da podnositelju nisu dostatna sredstva koja ostvaruje radom pa se stoga upušta u kažnjive djelatnosti. Naprotiv, ukoliko je podnositelj doista situiran kako navodi, ta okolnost samo dodatno učvršćuje stajalište izraženo u osporenim rješenjima.

11. Slijedom svega navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da u slučaju odlučivanja o postojanju zakonom propisanih osnova podnositeljevog istražnog zatvora nije bilo nepravičnog i arbitrarnog suđenja (postupanja) donositelja osporenih rješenja odnosno povrede jamstava iz članka 6. Konvencije te da, posljedično, a imajući u vidu i sva utvrđenja i stajališta Ustavnog suda navedena u točkama 6. do uključivo 7.2. ovog obrazloženja, podnositelju nije povrijeđeno pravo na slobodu, zajamčeno člankom 22. Ustava odnosno člankom 5. stavkom 1. točkom c) Konvencije.

12. Stoga je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), donesena odluka kao u izreci.

13. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-788/2013

Zagreb, 28. veljače 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

Miroslav Šeparović, v. r.

Odluka, NN 32/2013-582