## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-153/1999 od 4. ožujka 2004. i izdvojeno mišljenje

### NN 49/2004 (16.4.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-153/1999 od 4. ožujka 2004. i izdvojeno mišljenje

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1140

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu sudac Petar Klarić, predsjednik, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i
Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom V. Ć. iz P., koju
zastupaju S. S., R. B. i T. V., odvjetnici iz P., na sjednici održanoj 24. ožujka
2004. godine, donio je

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu protiv presude Upravnog suda
Republike Hrvatske, broj: Us-5229/1997-4 od 12. studenoga 1998. godine, kojom
je odbijena njena tužba podnijeta protiv rješenja Ministarstva prostornog uređenja,
graditeljstva i stanovanja, klasa: UP/II-371-01/97-06/21, urbroj: 531-05/2-97-2
od 1. travnja 1997. godine. Točkom I. izrjeke tog rješenja poništeno je rješenje
Županije istarske, Ureda za prostorno uređenje, stambeno-komunalne poslove,
graditeljstvo i zaštitu okoliša, Ispostava u Puli, klasa: UP/I-371-02/95-05/38,
urbroj: 2163-05/1-96-12 od 20. prosinca 1996. godine; točkom II. izrjeke
podnositeljici je naloženo iseljenje iz stana u P., te da isti slobodan od
osoba i stvari preda vlasniku stana – Ministarstvu obrane Republike Hrvatske;
točkom III. izrjeke odbijen je zahtjev podnositeljice za donošenje rješenja
koje zamjenjuje odluku davatelja stana o priznavanju stanarskog prava na
navedenom stanu.

Poništenim prvostupanjskim rješenjem podnositeljici
je u dopunjenom ispitnom postupku priznato stanarsko pravo na navedenom stanu
nakon smrti nositelja stanarskog prava, njenih roditelja (1990. godine oca,
1995. godine majke). Svoju odluku o priznanju stanarskog prava prvostupanjsko
upravno tijelo temelji na sljedećim činjenicama:

– podnositeljica je živjela s roditeljima u spornom
stanu od 1968. godine;

– po
završetku studija u Z., 1981. godine vratila se u P.;

–
upisala je poslijediplomski studij na Prirodoslovno-mate­ma­tičkom fakultetu u
Zagrebu, a 1989. godine prihvaćen je njen pri­jedlog za izradu doktorske
disertacije;

–
upisana je u popis birača Grada P., na adresi A. M. 8, od 1981. godine;

– bila
je prijavljena na Zavodu za zapošljavanje u Puli kao privremeno nezaposlena
osoba u razdoblju od 9. siječnja 1981. do 18. svibnja 1981. godine i nije joj
bio ponuđen posao;

– za vrijeme boravka u Z. u više navrata stanovala je
u stanu kod svoje sestrične, gdje je boravila i za vrijeme pripremanja
doktorske disertacije;

– od 1981. godine zaposlena je na poslovima asistenta
u Geološko-paleontološkom zavodu, Prirodoslovno-matematičkog fa­kul­teta u
Zagrebu, a koje zaposlenje se prema Zakonu o visokim učilištima (»Narodne
novine«, broj 59/96 – pročišćeni tekst, 14/00, 67/00, 94/00 i 129/00) smatra
radom na određeno vrijeme i uvjetovano je stjecanjem doktorata znanosti;

– nigdje nije bila zaposlena osim na
Prirodoslovno-mate­ma­tič­kom fakultetu;

– zdravstvenu zaštitu od 1985. godine ostvarivala je
u Domu zdravlja studenata Zagreb – Dispanzer medicine rada.

Analizirajući sve provedene dokaze prvostupanjsko
upravno ti­jelo utvrdilo je da je podnositeljica bila član porodičnog do­maćinstva,
da je u tom stanu trajno zadovoljavala svoje stambene potrebe, a njena
povremena izbivanja bila su vezana isklju­čivo uz redovno školovanje, a nakon
toga stručno usavršavanje i specijalizaciju, koji se, prema stajalištu tog
tijela, ne mogu smatrati prekidom zajedničkog stanovanja.

Rješavajući o žalbi vlasnika stana, Ministarstva
obrane Republike Hrvatske, drugostupanjsko upravno tijelo je na temelju utvrđenih
činjenica zaključilo da je u konkretnom slučaju došlo do prekida zajedničkog
stanovanja podnositeljice s roditeljima, te da izbivanje podnositeljice iz
navedenog stana, s obzirom na dugo vremensko razdoblje u kojem je
podnositeljica izbivala iz stana, ne predstavlja izbivanje kakvo ima u vidu
odredba članka 12. stavka 2. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine«,
broj 51/85, 42/86 i 22/92).

U presudi kojom odbija tužbu podnositeljice, Upravni
sud ističe da je prema upravnosudskoj praksi i izbivanje radi zaposlenja u
drugom mjestu, ako član porodičnog domaćinstva nije mogao naći posao u svom
mjestu stanovanja, smatrano opravdanim razlogom izbivanja iz stana. Međutim,
smatra pravilnim zaključak drugostupanjskog tijela da je rad podnositeljice u
Z., odnosno izbivanje iz spornog stana izgubilo karakter privremenosti, te da
je nastao prekid zajednice stanovanja s roditeljima. Pravilnim smatra i zaključak
drugostupanjskog tijela da podnositeljica, budući je nakon završetka studija
nastavila kontinuirano živjeti i raditi u Z., u času smrti stanara nije bila i član
njegova porodičnog domaćinstva, bez obzira na činjenicu ranijeg zajedničkog
stanovanja, te eventualnu namjeru podnositeljice da se nakon obrane doktorske
disertacije stalno nastani u P.

2. Podnositeljica smatra da su joj rješenjem
drugostupanj­skog upravnog tijela i presudom Upravnog suda, zbog pogrešne
primjene materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava zajam­čena člancima 48.
i 65. Ustava Republike Hrvatske. Ističe da su činjenice utvrđene u upravnom
postupku nesporne, te dodaje da je u međuvremenu, za vrijeme trajanja upravnog
postupka, stekla titulu doktora znanosti.

Povrede
navedenih ustavnih prava podnositeljica nalazi u ocjenama drugostupanjskog
upravnog tijela i Upravnog suda da je njezino izbivanje iz stana izgubilo
karakter privremenosti, čime je izgubila stanarsko pravo i mogućnost otkupa, a
time vlasništvo stana, te da je stjecanjem fakultetske diplome završila studij.
Smatra, naime, da njezin poslijediplomski studij ta tijela ne ocjenjuju kao
nastavak školovanja već kao »kontinuirani život i rad u Z.«. Činjenica
stjecanja titule doktora znanosti trebala bi, prema mišljenju podnositeljice,
biti jedini limitirajući faktor koji može odrediti koliko će nečije školovanje
trajati i kako daleko će napredovati u svom obrazovanju.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

3.
Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Us­tavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst), svatko može
podnijeti Ustavnom sudu us­tavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom
tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne)
samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim
pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno
ljudsko pravo ili temeljna sloboda za­jamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno
pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu.

Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u
granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja
o pravima i obvezama podnositelju povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u
pravilu, ne upušta u pitanje jesu li upravna tijela i sudovi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su
samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Iako podnositeljica u ustavnoj tužbi ne navodi
izrijekom povredu ustavnog jamstva jednakosti zajamčenog člankom 14. stavkom 2.
Ustava, ustavna tužba se temelji na njezinom stajalištu da je materijalno pravo
pogrešno primijenjeno, čime neizravno ukazuje na povredu tog ustavnog prava.

Razmatrajući navode ustavne tužbe, osporene akte i
mjerodavno materijalno pravo, Ustavni sud je utvrdio da presudom Upravnog suda
i rješenjem drugostupanjskog upravnog tijela, podnositeljici nije povrijeđeno
ustavno pravo zajamčeno odredbom članka 14. stavka 2. Ustava.

Ustavni sud je utvrdio da su osporeni akti donijeti
sukladno Zakonu o stambenim odnosima, pri čemu su Upravni sud i drugostupanjsko
upravno tijelo obrazložili svoja stajališta, za koja je nedvojbeno da nisu
posljedica proizvoljnog tumačenja i pogrešne primjene materijalnog prava te da
nisu protivna ustaljenoj praksi.

5. Prema odredbi članka 48. stavka 1. Ustava jamči se
pravo vlasništva. Ustavni sud, temeljem članka 48. Ustava, štiti pravo vlasništva
na ustavnopravnoj razini na način da priječi tijelima državne vlasti ograničavanje
ili oduzimanje tog prava, osim ako je ograničavanje ili oduzimanje zasnovano na
zakonu.

Odredbom članka 65. stavka 2. Ustava svakomu je
dostupno, pod jednakim uvjetima, srednjoškolsko i visokoškolsko obrazovanje u
skladu s njegovim sposobnostima.

S obzirom da je predmet upravnog postupka i spora
koji su prethodili ustavnoj tužbi, priznanje stanarskog prava, Ustavni sud ne
nalazi da bi aktima donijetim u takvom postupku podnositeljici bila povrijeđena
navedena ustavna prava.

6. Slijedom iznijetog, na temelju odredbi članaka 73.
i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlu­če­no je kao u
točki I. izreke.

Odluka
o objavi iz točke II. izreke temelji se na odredbi članka 29. stavka 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj:
U-III-153/1999

Zagreb,
24. ožujka 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

\* \* \*

Na
temelju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/00. – pročišćeni tekst) i članaka 50. i 51.
Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 181/03.)
dajem

### IZDVOJENO MIŠLJENJE uz odluku broj: U-III-153/1999 od 24. ožujka 2004. godine

Protivim
se izreci i obrazloženju odluke, broj: U-III-153/1999, donesene na sjednici
Ustavnog suda Republike Hrvatske 24. ožujka 2004. godine (u daljnjem tekstu:
Odluka).

I.

Iz
spisa predmeta razvidno je sljedeće činjenično stanje:

–
nositelji stanarskog prava na spornom stanu u P. bili su roditelji
podnositeljice ustavne tužbe, s kojima je podnositeljica živjela u tom stanu od
1968. godine;

–
podnositeljica se nakon završetka studija u Z. vratila u P. gdje nije mogla naći
zaposlenje;

– 1981. godine je upisala poslijediplomski studij na
Prirodoslovno-matematičkom fakultetu u Zagrebu, zaposlivši se pritom kao
asistent na Geološko-paleontološkom zavodu Prirodoslovno-matematičkog fakulteta
u Zagrebu, koje zaposlenje se smatra radom na određeno vrijeme i uvjetovano je
stjecanjem doktorata znanosti;

– 1986. godine podnositeljica je obranila magistarski
rad i stekla znanstveno zvanje magistra prirodnih znanosti iz područja
geologije, 1989. godine prihvaćen je njen prijedlog za izradu doktorske
disertacije, a u tijeku upravnog postupka radi priznanja stanarskog prava nakon
smrti njenih roditelja (1990. godine oca, 1995. godine majke) podnositeljica je
obranila doktorsku disertaciju i stekla titulu doktora znanosti;

– za vrijeme boravka u Z. stanovala je u stanu kod
svoje sestrične;

– podnositeljica ima prijavljeno prebivalište u P.,
na adresi spornog stana, a upisana je u popis birača Grada P.

Na temelju tako utvrđenog činjeničnog stanja
prvostupanjsko upravno tijelo utvrdilo je da je podnositeljca bila član porodičnog
domaćinstva, da je u tom stanu trajno zadovoljavala svoje stambene potrebe, a
njena povremena izbivanja bila su vezana isključivo uz redovno školovanje, stručno
usavršavanje i specijalizaciju, koji se prema stajalištu tog tijela ne smatraju
prekidom zajedničkog stanovanja.

Drugostupanjsko
upravno tijelo i Upravni sud, suprotno za­ključku prvostupanjskog upravnog
tijela, na temelju istih činjenica ocijenili su da je u konkretnom slučaju došlo
do prekida zajedničkog stanovanja podnositeljice s roditeljima, s obzirom na
dugo vremensko razdoblje u kojem je podnositeljica izbivala iz stana. Iz tih
razloga su odbili njezin zahtjev za donošenje rješenja koje zamjenjuje odluku
davatelja stana o priznanju stanarskog prava na predmetnom stanu, te joj naložili
iseljenje iz stana.

II.

Mjerodavne odredbe Zakona o stambenim odnosima, na
koje su se upravna tijela i sud pozvali glase:

Članak 12. stavak 1.

Članovima porodičnog domaćinstva stanara, prema ovom
zakonu, smatraju se bračni drug te osobe koje zajedno s njim stanuju posljednje
dvije godine, i to: srodnici po krvi u pravoj liniji i njihovi bračni drugovi
(...).

Članak 12. stavak 2.

Izbivanje iz stana osoba iz stava 1. ovog člana –
radi izvršavanja vojne obveze, školovanja, specijalizacije, liječenja i sl. –
ne smatra se prekidom zajedničkog stanovanja.

III.

Razmatrajući spis predmeta i odluke donijete u
konkretnom slučaju, mišljanja sam da je osporenim aktima, rješenjem
drugostupanjskog upravnog tijela i presudom Upravnog suda, podnositeljici
povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom, zajamčeno odredbom članka
14. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske, i to u materijalnopravnom smislu.

Prema ustaljenom stajalištu Ustavnog suda, povreda
jednakosti u materijalnopravnom smislu očituje se, pored ostalog, u pogrešnom
tumačenju, odnosno primjeni mjerodavnog propisa, što pojedinačni akt čini
pravno neprihvatljivim.

Naime, na činjenično stanje utvrđeno u dopunjenom
prvostupanjskom upravnom postupku, suprotno zaključku prvostupanjskog upravnog
tijela, drugostupanjsko upravno tijelo i Upravni sud, također primjenjujući
odredbu članka 12. stavka 2. Zakona o stambenim odnosima, zaključuju da je došlo
do prekida zajedničkog stanovanja podnositeljice s roditeljima. Navedeno
obrazlažu iznoseći svoje stajalište da je nakon završetka studija
podnositeljica nastavila kontinuirano živjeti i raditi u Z., odnosno pozivajući
se na dugo vremensko razdoblje u kojem je podnositeljica izbivala iz stana.

Kod takve primjene materijalnog prava drugostupanjsko
upravno tijelo i Upravni sud zanemaruju nesporne činjenice da je podnositeljica
1981. godine upisala poslijediplomski studij, kojeg je završila 1986. godine
obranivši magistarski rad i stekavši znanstveno zvanje magistra prirodnih
znanosti iz područja geologije; da je 1989. godine prihvaćen njen prijedlog za
izradu doktorske disertacije; te da je u tijeku upravnog postupka
podnositeljica i obranila doktorsku disertaciju i stekla titulu doktora
znanosti.

Iz navedenih činjenica, kao i činjenice da ima
prijavljeno prebivalište u P., te da je u Z. uglavnom stanovala kod rodbine, može
se zaključiti da je razlog izbivanja podnositeljice iz spornog stana prije
svega stručno usavršavanje koje, kao jedan od primjerice navedenih razloga u članku
12. stavku 2. Zakona o stambenim odnosima, ne dovodi do prekida zajedničkog
stanovanja.

Sukladno navedenom, mišljenja sam da su
drugostupanjsko upravno tijelo i Upravni sud, na nesporne činjenice utvrđene u
prvostupanjskom upravnom postupku, pogrešno primijenili materijalno pravo kada
su ocijenili da izbivanje podnositeljice ne pred­stavlja izbivanje kakvo ima u
vidu odredba članka 12. stavka 2. Zakona o stambenim odnosima. Smatram stoga da
je osporenim odlukama podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno
odredbom članka 14. stavka 2. Ustava.

Sudac
**Emilija Rajić**, v. r.

Odluka, NN 49/2004-1140