## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III-491/2000 od 6. lipnja 2000.

### NN 60/2000 (20.6.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III-491/2000 od 6. lipnja 2000.

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

**1335**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu: Velimir Belajec, kao predsjednik Vijeća te suci Marijan
Hranjski, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao članovi Vijeća,
odlučujući o ustavnoj tužbi M.A.R. iz C., na sjednici Vijeća održanoj dana
6. lipnja 2000. godine, jednoglasno je donio sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

- presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-8585/1997-4 od
9. prosinca 1999. godine,

- rješenje župana Županije p.-g., klasa: UP/II-112-02/97-02/103, urbroj:
2170-11-02-97-2 od 5. rujna 1997. godine i

- rješenje župana Županije p.-g., klasa: UP/I-112-02/97-02/01, urbroj:
2170-11-02-97-652 od 21. srpnja 1997. godine.

II. Predmet se vraća županu Županije p.-g. na ponovni postupak.

Obrazloženje

1. M.A.R. iz C. podnijela je pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu u
povodu presude Upravnog suda Republike Hrvatske navedene u izreci, kojom
je odbijena njezina tužba u upravnom sporu protiv rješenja drugog stupnja
župana Županije p.-g. od 5. rujna 1997. Tim je rješenjem odbijen prigovor
podnositeljice protiv rješenja prvog stupnja istog donositelja, od 21.
srpnja 1997., kojim je razriješena položaja predstojnika Pododsjeka Županijskog
ureda za prostorno uređenje, stambeno-komunalne poslove, graditeljstvo
i zaštitu okoliša u Ispostavi C. Istodobno je posebnim rješenjem istog
donositelja postavljena na službeničko mjesto suradnika za prostorno uređenje
u istom tijelu državne uprave.

Podnositeljica, u bitnome, prigovara zakonitosti svih donesenih odluka
i tvrdi da su joj povrijeđena ustavna prava. Ističe povrede odredaba članka
16. Ustava Republike Hrvatske (ograničavanje sloboda i prava samo zakonom
i u cilju zaštite sloboda i prava drugih ljudi, te pravnog poretka, javnog
morala i zdravlja), članka 18. (jamstvo prava na žalbu protiv pojedinačnih
pravnih akata donesenih u prvostupanjskom postupku pred sudom ili drugim
ovlaštenim tijelom; iznimno isključenje prava na žalbu u slučajevima određenim
zakonom i uz osiguranje druge pravne zaštite), članka 19. (utemeljenost
pojedinačnih akata državne uprave na zakonu; sudska kontrola zakonitosti
tih akata), te članka 26. Ustava (jednakost pred sudovima i drugim državnim
tijelima).

Ističe da rješenja koja su joj dostavljena nemaju obrazloženje, odnosno
da formulacija prema kojoj je razriješena s položaja Żradi utvrđenih potreba
službeŽ ne predstavlja obrazloženje, a svakako ne takvo koje bi omogućavalo
ostvarenje prava na učinkovitu žalbu. Njezini prigovori glede nedostatnosti
obrazloženja odnose se jednako i na presudu Upravnog suda, koji se, kako
navodi, uopće ne bavi počinjenim povredama u prethodnom postupku. U svezi
s obvezom obrazlaganja odluka upravnih tijela poziva se na odluke Ustavnog
suda Republike Hrvatske, broj: U-I-284/94 od 13. studenoga 1996. i U-III-577/98
od 23. prosinca 1998. godine.

Pored navedenog ukazuje i na propust donositelja osporavanih rješenja
glede kolektivnim ugovorom propisanog obvezatnog konzultiranja sindikata
pri donošenju odluka koje se tiču prava, obveza i odgovornosti službenika
i namještenika. Smatra, naime, da je postupljeno protivno zakonu i kolektivnom
ugovoru kada u konkretnom slučaju nije pribavljeno mišljenje sindikata,
već je rješenjem drugog stupnja konstatirano kako je to mišljenje trebala
zahtijevati ranije, samoinicijativno i u određenom kratkom roku.

Konačno, navodi da je rješenjem o postavljenju, protivno zakonu, svrstana
i u niži platni razred.

Zbog navedenog predlaže ukidanje svih donesenih odluka.

Ustavna tužba je osnovana.

2. Analizom dokumentacije priložene ustavnoj tužbi, svih osporavanih
odluka, odredaba Zakona o državnim službenicima i namještenicima i o plaćama
nositelja pravosudnih dužnosti (ŻNarodne novineŽ, broj 74/94, 86/94 i 7/95,
nastavno: Zakon o državnim službenicima), kao i odredaba Kolektivnog ugovora
za državne službenike i namještenike (ŻNarodne novineŽ, broj 25/96, nastavno:
Kolektivni ugovor), te navoda i razloga ustavne tužbe, a u svjetlu istaknutih
povreda Ustava, osobito članaka 18., 19. stavka 2. i članka 26., Ustavni
sud Republike Hrvatske utvrdio je sljedeće:

U konkretnom je slučaju postupka razrješenja podnositeljice ustavne
tužbe s položaja predstojnika pododsjeka tijela državne uprave prethodio
postupak ocjenjivanja sukladno Zakonu o državnim službenicima, te je u
tom postupku rad podnositeljice u razdoblju od rujna 1995. do kolovoza
1996. godine ocijenjen ocjenom ŻuspješanŽ. Nezadovoljna ovakvom ocjenom
podnijela je prigovor koji je odbijen (krajem 1996.) uz obrazloženje da
je ta ocjena donesena na temelju mišljenja neposredno nadređenog službenika,
koji smatra da je njezin rad u cjelini uspješan, uz određene propuste koji
onemogućuju ocjenjivanje višom (ujedno i najvišom zakonom propisanom) ocjenom.

Nakon toga, polovinom 1997., uslijedilo je podnositeljičino razrješenje
s položaja, te postavljenje na drugo radno mjesto. Obrazloženja odgovarajućih
rješenja iscrpljuju se isključivo u navođenju činjenice razrješenja Żradi
utvrđenih potreba službeŽ, odnosno činjenice postavljenja, uz utvrđivanje
prava iz radnog odnosa koja joj u svezi s novim radnim mjestom pripadaju.

Rješenje doneseno povodom prigovora podnositeljice na određeni način
sanira posljedice nedostatnosti obrazloženja prvostupanjskog rješenja,
pa se u njemu navodi da je nadležni župan Ż... prateći dosadašnji rad Pododsjeka...Ž,
a imajući u vidu činjenicu da je podnositeljica Ż... na dužem bolovanju
tijekom 1997...Ž (od veljače do srpnja) Ż... ocijenio da je potrebno imenovati
drugog službenika... u cilju učinkovitijeg obavljanja poslova...Ž.

Istim je rješenjem, međutim, u povodu traženja podnositeljice da u postupku
bude razmotreno mišljenje sindikata, konstatirano da je podnositeljica
trebala osobno zatražiti zaštitu od sindikalnog povjerenika ili druge ovlaštene
osobe sindikata, a ne u prigovoru upućenom županu. Naime, kako bi župan
razmotrio mišljenje sindikalnog povjerenika, ono da mu je trebalo biti
dostavljeno u roku utvrđenom za rješavanje prigovora.

Upravni se sud svojom presudom suglasio s navedenim rješenjem, prihvaćajući
na opisani način dopunjeno obrazloženje, te utvrđujući da je pravo i odgovornost
župana da u datoj situaciji reagira razrješenjem s položaja osobe, koja
u određenom momentu nije mogla udovoljavati zahtjevima tog radnog mjesta.
Utvrđuje također da Zakon o državnim službenicima jamči poštivanje stečenog
zvanja, radnog staža i godina službe, ali ne i plaće vezane uz određeni
položaj. Upravni sud, međutim, u osporavanoj presudi iznosi i stajalište
suglasno stajalištu župana, glede sudjelovanja sindikalne organizacije,
tj. da je angažiranje sindikata Kolektivnim ugovorom (članak 84.) predviđeno
samo na zahtjev službenika.

3. Članak 84. Kolektivnog ugovora glasi: ŻOdlučujući o izjavljenom prigovoru
službenika ili namještenika na odluku iz čl. 83. (o ostvarivanju prava,
obveza i odgovornosti - op. Suda) čelnik tijela državne vlasti ili druga
ovlaštena osoba, dužan je prethodno razmotriti mišljenje sindikalnog povjerenika
ili druge ovlaštene osobe sindikata, ako to zahtijeva službenik ili namještenik.Ž

Nadalje, članak 103. Kolektivnog ugovora glasi: Ż(1) Prije donošenja
odluke važne za položaj službenika ili namještenika, čelnik državne vlasti
ili druga ovlaštena osoba mora zatražiti mišljenje od sindikalnog povjerenika
ili drugog ovlaštenog predstavnika sindikata o namjeravanoj odluci, mora
mu pravodobno dostaviti sve odgovarajuće podatke važne za donošenje odluke
i razmatranje njezina utjecaja na položaj službenika ili namještenika.
(2) Važnim odlukama iz stavka 1. smatraju se osobito oduke: ... - o premještaju
ili stavljanju na raspolaganje... (3) Čelnik tijela državne vlasti ili
druga ovlaštena osoba dužna je razmotriti primjedbe sindikalnog povjerenika
prije donošenja odluke iz stavka 1.Ž

Kako je, uz navedeno, istim Kolektivnim ugovorom (članak 83.) propisano
i da sve odluke o ostvarivanju prava, obveza i odgovornosti službenika
i namještenika moraju biti službeniku, odnosno namješteniku dostavljene
u pisanom obliku, s obrazloženjem i uputom o pravnom lijeku, to je o osporavanim
odlukama donesenim u konkretnom slučaju potrebno istaknuti sljedeće:

4. Osporavana odluka prvog stupnja nije obrazložena na način koji bi
osiguravao ostvarenje ustavnog jamstva prava na žalbu, budući da to jamstvo
ne podrazumijeva samo mogućnost pukog izjavljivanja žalbe u njezinom formalnopravnom
smislu, već mogućnost iznošenja argumentiranih žalbenih razloga koji će
povećati izglede žalitelja da sa svojom žalbom uspije u žalbenom postupku.
Žalitelju kojem nisu poznati razlozi na kojima se temelji akt kojim je
nezadovoljan oduzima se u velikoj mjeri mogućnost izjavljivanja učinkovite
žalbe, te se na taj način vrijeđa njegovo ustavno pravo.

U konkretnom je slučaju, međutim, rješenje doneseno u drugostupanjskom
postupku povodom prigovora podnositeljice, u određenoj mjeri ispravilo
nedostatke obrazloženja prvostupanjskog rješenja, obrazlažući nešto šire
razloge koji su motivirali nadležnog župana da donese rješenje o razrješenju
podnositeljice s dotadašnjeg položaja.

Unatoč tome, ovo je rješenje, kako proizlazi iz naprijed citiranih odredaba
Kolektivnog ugovora, u dijelu koji se odnosi na sudjelovanje sindikalne
organizacije u konkretnom postupku, u izravnoj suprotnosti s tim odredbama.
Očigledno je, naime, da je odredba članka 84. Kolektivnog ugovora, na koju
se donositelj rješenja poziva, na grub način pogrešno protumačena i primijenjena,
dok odredbe članka 103. Kolektivnog ugovora, iako također predstavljaju
mjerodavan propis do čije je primjene u konkretnom slučaju moralo doći,
uopće nisu uzete u obzir.

Na jednak način pravilnost primjene članka 84. prosuđuje i Upravni sud
u svojoj presudi, ne obazirući se na propuštanje primjene odredaba članka
103.

5. Članak 26. Ustava jest razrada i primjena općeg načela jednakosti
(stavka 1. članka 14. Ustava) na područje sudske i druge pravne zaštite.
Radi se o posebnom slučaju načela jednakosti koje svakome zajamčuje jednaku
zaštitu prava u postupku pred sudovima, drugim državnim tijelima i tijelima
koja imaju javne ovlasti. U svom materijalnopravnom smislu ovo će pravo
biti povrijeđeno, između ostalog, ako doneseni pravni akt u cjelini ili
djelomično niti s jednog mogućeg gledišta nije pravno prihvatljiv, a posebice
će to biti slučaj kada nije uzet u obzir očigledno mjerodavan propis ili
je propis na grub način pogrešno shvaćen. U takvom se slučaju donesena
odluka može ocijeniti arbitrarnom ili samovoljnom, te ona nedvojbeno ima
značenje povrede ustavnog prava na jednakost.

Slijedom izloženog razvidno je da je do povrede ovog ustavnog prava
podnositeljice u konkretnom slučaju došlo donošenjem osporavane odluke
u povodu njezinog prigovora, te se povreda proteže i na postupanje Upravnog
suda, tj. osporavanu presudu tog Suda. Stoga je moguće zaključiti da je
presudom Upravnog suda u izvjesnom smislu povrijeđeno i ustavno jamstvo
sudske kontrole zakonitosti pojedinačnih upravnih akata iz članka 19. stavka
2. Ustava, shvaćeno u širem smislu. Naime, to jamstvo ne bi se trebalo
iscrpljivati u pravu na pokretanje upravnog spora protiv upravnog akta,
već sadržaj tog jamstva valja tumačiti na način da je nadležni sud u propisanom
postupku dužan u punom smislu riječi odlučiti o zakonitosti tog akta.

6. Osporavane odluke, u dijelovima koji se odnose na postavljenje podnositeljice
na drugo radno mjesto i njezina materijalna prava vezana uz to radno mjesto,
sukladne su odredbama Zakona o državnim službenicima (članci 99., 133.
i 165.), te joj u tom smislu prava nisu povrijeđena.

7. Glede u ustavnoj tužbi istaknute povrede odredaba članka 16. Ustava
ukazuje se potrebnim navesti da ta ustavna odredba predstavlja razradu
općeg načela zakonitosti koje proizlazi iz članaka 3. i 5. Ustava. Iz sadržaja
te odredbe razvidno je da ona predstavlja izuzetak od općepriznatih i općeprimjenjivih
ustavnih jamstava o pravima i slobodama građana - područje zakonodavnog
rezervata koje ostavlja prostora za nužna ograničenja tih sloboda i prava
u najširem smislu, ali samo na temelju određene vrste akata državne vlasti
i samo zbog Ustavom utvrđenih univerzalnih interesa.

Imajući u vidu izloženi smisao i cilj navedene ustavne odredbe, proizlazi
da se njezin sadržaj ne odnosi na konkretan slučaj, niti podnesena ustavna
tužba pruža ustavnopravno relevantne razloge za ocjenu o postojanju povrede
ove ustavne odredbe.

8. Na osnovi svega iznesenog, a temeljem odredaba članaka 69. i 72.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (ŻNarodne novineŽ, broj
99/99), donesena je odluka kao u izreci.

Broj: U-III-491/2000

Zagreb, 6. lipnja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Ostalo, NN 60/2000-1335