## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-857/2008 od 1. listopada 2008.

### NN 123/2008 (24.10.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-857/2008 od 1. listopada 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**3544**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća,
u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo F. P. iz T., kojeg zastupa Z. M.,
odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 1. listopada 2008. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske
broj: I. Kž-82/05-6 od 15. studenoga 2007. godine, kojom je prihvaćena žalba
državnog odvjetnika, te je preinačena presuda Županijskog suda u Splitu broj:
Kus-4/0415 od 15. studenoga 2007. godine, na način da se podnositelju ustavne
tužbe, kao optuženom za kazneno djelo iz članka 347. stavka 1. Kaznenog zakona
(»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 50/00. – odluka Ustavnog suda Republike
Hrvatske broj: U-I-241/2000, 129/00., 51/01., 105/04., 84/05. i 71/06., u
daljnjem tekstu: KZ) za koje je prvostupanjskom presudom oglašen krivim,
utvrđuje kazna zatvora u trajanju od 10 mjeseci, dok mu se za kazneno djelo iz
članka 312. stavka 1. KZ-a prihvaća po sudu prvog stupnja utvrđena kazna zatvora
u trajanju od tri mjeseca, pa se podnositelj, na temelju članka 60. stavka 2.
točke c) KZ-a, osuđuje na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od jedne godine.
Istom presudom žalba podnositelja ustavne tužbe odbijena je kao neosnovana.
Prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim zbog kaznenog djela
primanja mita iz članka 347. stavka 1. KZ-a te je osuđen na kaznu zatvora u
trajanju od 6 mjeseci, te je oglašen krivim za kazneno djelo krivotvorenja
službene isprave iz članka 312. stavka 1. KZ-a, za koje mu je utvrđena kazna
zatvora u trajanju od tri mjeseca, pa je uz primjenu odredaba o stjecaju osuđen
na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od sedam (7) mjeseci, u koju mu je
uračunato vrijeme provedeno u pritvoru. Istom je presudom, na temelju članka 77.
KZ-a, podnositelju izrečena sigurnosna mjera zabrane obavljanja poslova kontrole
i raspolaganja financijskim sredstvima u tijelima državne vlasti i jedinicama
lokalne samouprave, te trgovačkim društvima u državnom vlasništvu i jedinicama
lokalne uprave, u trajanju od dvije (2) godine.
2. Podnositelj smatra da su mu presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao i
presudom Županijskog suda u Splitu povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima
29. i 30. Ustava Republike Hrvatske, kao i odredbe članaka 5. i 6. Konvencije za
zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni
ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i
1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).
2.1. Podnositelj ističe da su obje osporavane presude imale u »dokaznoj građi«
dokaze koji su pribavljeni uz poduzimanje posebnih mjera, koje su u Zakonu o
kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99.,
58/02., 143/02. i 62/03.) označene pod glavom IV., koja nosi naziv »Posebni
izvidi kaznenih djela privremenim ograničenjem ustavnih prava i sloboda«, a
uređene člancima 180. do 183. tog Zakona. Podnositelj ističe da je provedbu tih
mjera odredio istražni sudac u posebnom spisu te da je nalog o provođenju tih
mjera priložen spisu, ali tek nakon što je okončan veći dio dokaznog postupka i
pred samo zaključenje glavne rasprave. Nadalje, ističe da su sve dokazne radnje
provedene na temelju spoznaja dobivenih na temelju takvih izvidnih radnji, ali
da postupak nije proveden sukladno odredbama članaka 182. i 182.a Zakona o
kaznenom postupku, tj. da u spisu ne prileži dokaz da su posebne mjere iz članka
180. Zakona o kaznenom postupku naložene po istražnom sucu na zahtjev ovlaštenog
tužitelja te da nema dokaza o valjanom načinu njihovog provođenja, kako to traže
odredbe članaka 182. i 182.a Zakona o kaznenom postupku, posebice stoga što sam
nalog istražnog suca nema propisani sadržaj, nejasan je način, opseg i mjesto
provođenja naloženih mjera, a posebice nema naznaka o tome »kako je nadležni
operativno-tehnički centar za nadzor telekomunikacija u ovlaštenoj službi na
propisani način provodio te mjere« unatoč toga što prema odredbi članka 182.a
Zakona o kaznenom postupku redarstvene vlasti su dužne dostavljati o provedbi
mjera dnevna izvješća niti su po isteku određene mjere sastavile o tome posebno
izvješće za istražnog suca koje mora imati sadržaj s taksativno određenim
elementima, te sažetu prosudbu pitanja u kojoj je mjeri primjena pojedine mjere
doprinijela njezinom cilju opisanom u nalogu. Stoga smatra da su prvostupanjska
presuda i drugostupanjska presuda donesene na temelju nezakonitog dokaza kojeg
je sud trebao izdvojiti iz spisa.
2.2. Osim toga, podnositelj ističe da mu nije bilo omogućeno pošteno suđenje u
vidu zajamčenog prava na ispitivanje ili davanje na ispitivanje svjedoka optužbe
i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao svjedoka optužbe. Nadalje,
smatra da je određivanjem sigurnosne mjere iz članak 77. KZ-a, koja se sastoji u
zabrani obavljanja zvanja, djelatnosti ili dužnosti u trajanju od dvije godine,
ugroženo njegovo ustavno pravo na dostupnost javnih službi svim građanima pod
jednakim uvjetima, jer smatra da je nezakonito osuđen u nepravilno provedenom
postupku. Nadalje ističe, sve da je i utvrđena njegova krivnja za počinjeno
djelo na zakonit i pravilan način, a s obzirom na izostanak bilo kakve
posljedice, bila bi ugrožena njegova egzistencija, jer bi bio onemogućen u
ostvarivanju sredstava za uzdržavanje njegove obitelji.
Ustavnom sudu Republike Hrvatske predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje
osporenih presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske i Županijskog suda u Splitu.
Podneskom od 1. srpnja 2008. godine podnositelj je pozivom na odredbu članka 45.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), a
misleći vjerojatno na odredbu članka 67. Ustavnog zakona, zatražio da se do
odluke o ustavnoj tužbi podnositelja donese rješenje kojim će se odgoditi
izvršenje kazne zatvora.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili
optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu
se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili
činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one
činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. Ustavni sud ocjenjivao je eventualne povrede podnositeljevih ustavnih prava s
aspekta povrede odredbe članka 29. stavaka 1. i 4. Ustava, ocijenivši da je
navedena odredba mjerodavna u konkretnom slučaju.
Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:
*Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u
razumnom roku odluči (...) o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.*Odredbom članka 29. stavka 4. Ustava propisano je:
*Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.*5. Razmatrajući osporene presude i navode ustavne tužbe, te spis Županijskog
suda u Splitu, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti koje bi ukazivale na
povredu navedenih ustavnih prava.
5.1. U konkretnom slučaju krivnja podnositelja je utvrđena u kaznenom postupku
nakon provedenog dokaznog postupka pred Županijskim sudom u Splitu. Podnositelju
je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati uz branitelja,
izjašnjavati se i predlagati dokaze u odnosu na odlučujuće činjenice, te
poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje, uključujući i ispitivanje
svjedoka optužbe. Iz presude prvostupanjskog suda razvidno je koje dokaze je taj
sud proveo i na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je podnositelj počinio
kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze,
te činjenice o kojima ovisi opstojnost kaznenih djela koja su se podnositelju
stavljala na teret optužnicom, prvostupanjski sud je za svoja utvrđenja i
stajališta dao valjane pravne razloge.
5.2. U žalbi protiv prvostupanjske presude podnositelj je u odnosu na povredu
kaznenog postupka istaknuo, uz ostalo, »... da se u dijelu koji se odnosi na
poduzimanje posebnih izvida kaznenih djela, koji u sebi sadržava privremena
ograničenja ustavnih prava i sloboda u smislu članka 180. i dr. ZKP-a, u
konkretnom slučaju radilo o ponašanju organa kaznenog postupka suprotnom stavku
5. (koja određuje izvršenje poduzetih mjera iz točke 4. i 5., koje su
primijenjene u konkretnom slučaju, ne smije predstavljati poticanje na
počinjenje kaznenog djela) pa budući da su te radnje obavljene suprotno
navedenoj odredbi, da se radi o nezakonitom dokazu, u smislu odredbe članka 9
ZKP-a, tj. da je dokaz pribavljen uz povredu odredaba Kaznenog postupka.....«.
5.3. Vrhovni sud Republike Hrvatske, odlučujući o žalbi podnositelja ustavne
tužbe, ocijenio je da je sud prvog stupnja na pravilno i potpuno utvrđeno
činjenično stanje pravilno primijenio odgovarajuće odredbe mjerodavnog
materijalnog i postupovnog prava, te da nije ni počinio povredu odredaba
kaznenog postupka iz odredbe članka 367. stavka 2. ZKP-a, odnosno da bi se
pobijana prvostupanjska presuda temeljila na nezakonitim dokazima. U
obrazloženju svoje presude taj sud ističe:
*»Ne radi se o poticanju na izvršenje kaznenog djela primanjem mita u smislu
članka 180. stavka 5. ZKP-a kada je optuženik, prije nego su naloženi posebni
izvidi tajnog praćenja i snimanja te simuliranog davanja potkupnine, zatražio od
oštećenika novac kako bi mu predao uredan zapisnik o inspekcijskom nadzoru. O
nedozvoljenom poticanju moglo bi se raditi samo onda kada bi oštećenik, u
dogovoru s policijom, upornim nagovaranjem ili na drugi način utjecao na
optuženika da stvori odluku o počinjenju kaznenog djela, što ovdje svakako nije
slučaju budući je optuženik zahtijevao predaju novca od oštećenika prije
izdavanja naloga za primjenu mjere iz članka 180. stavka 1. točke 3 i 5. ZKP-a,
tj ubrzo nakon provedenog inspekcijskog nadzora u trgovačkom društvu »S. a.«
d.o.o. S. Stoga, bez obzira što oštećenik naknadno telefonski kontaktirao
optuženika, kako bi mu predao zatraženi novac, ne radi se o poticanju kakvo ima
u vidu odredba članka 180. stavka 5. ZKP-a«.*
6. Takvom odlukom i njezinim obrazloženjem Vrhovni sud Republike Hrvatske je
argumentirano odgovorio na žalbene navode podnositelja, ocijenivši ih
neosnovanima. On je također ocijenio da je primijenjena sigurnosna mjera zabrane
obavljanja poslova kontrole i raspolaganja financijskim sredstvima u trajanju od
dvije godine u svemu sukladna odredbi članka 77. KZ-a, te zakonito izrečena od
strane prvostupanjskog suda. Prema ocjeni Vrhovnog suda i prvostupanjskog suda,
karakter počinjenih kaznenih djela primanja mita i krivotvorenja službene
isprave, koja je podnositelj počinio u funkciji inspektora Ministarstva
financija Republike Hrvatske, Porezne uprave, takav je da izaziva nepovjerenje u
profesionalni i moralni lik optuženika, zbog čega mu se slični poslovi, barem u
periodu od sljedeće dvije godine, ne mogu povjeriti, te da će se na taj način,
primjenom te sigurnosne mjere, otkloniti stanja koja bi u buduće mogla
doprinijeti ponavljanju sličnih kaznenih djela.
7. U ustavnoj tužbi podnositelj je ponovno prigovorio zakonitosti izdavanja
naloga o primjeni tri posebne izvidne mjere iz članka 180. stavka 1. točka 3.,
4. i 5. Zakona o kaznenom postupku, ali sada s drugačijim obrazloženjem od onoga
kojeg je u pogledu njihove sporne primjene isticao pred Vrhovnim sudom Republike
Hrvatske. Za razliku od ranijeg prigovora istaknutog u tvrdnji da je primjena
tih mjera dovela do provokacije na počinjeno kazneno djelo – koju odredba članka
180. stavak 5., u pogledu mjere uporabe prikrivenog istražitelja i pouzdanika
(članak 180. stavak 1. točka 4.) i mjere simuliranog davanja potkupnine (članak
180. stavak 1. točka 3.), izričito zabranjuje – u ustavnoj tužbi je prigovorio
načinu njihovog određivanja u nalogu istražnog suca (gore točka 2.1.).
8. Provjeravajući taj prigovor podnositelja, Ustavni sud je prema podacima iz
spisa prvostupanjskog i drugostupanjskog postupka utvrdio da sporni nalog
istražnog suca Županijskog suda u Splitu broj: Kir-US-8/04 od 3. veljače 2004.
doista ne sadrži sadržaj propisan odredbama Zakona o kaznenom postupku. One
predviđaju sljedeće:

*Članak 180.*

*(1) Ako se izvidi kaznenih djela ne bi mogli provesti na drugi način ili bi bili
skopčani s nerazmjernim teškoćama, na zahtjev državnog odvjetnika istražni sudac
može protiv osobe za koju postoje osnove sumnje da je sama počinila ili zajedno
s drugim osobama sudjelovala u kaznenom djelu iz članka 181. ovog zakona
odrediti mjere kojima se privremeno ograničavaju određena ustavna prav građana i
to:
(...)
3) tajno praćenje i tehničko snimanje osoba i predmeta,
4) uporaba prikrivenih istražitelja i pouzdanika
5) simulirana kupnja predmeta, simulirano davanje potkupnine i simulirano
primanje potkupnine,
(...)*

*Članak 180.a*

*Tehničke snimke, isprave i predmeti pribavljeni pod uvjetima i na način iz
članka 180. stavka 1. točke 1., 2., 3., 4., 5. i 6. i članka 182. ovog Zakona
mogu se upotrijebiti kao dokaz u kaznenom postupku.*

*Članak 182.*

*(1) Mjere iz članka 180. ovog zakona određuje istražni sudac pisanim
obrazloženim nalogom. Nalog izvršavaju redarstvene vlasti. U nalogu se navode
raspoloživi podaci o osobi protiv koje se mjere primjenjuju, činjenice iz kojih
proizlazi potreba njihovog poduzimanja te rok njihova trajanja koji mora biti
primjeren ostvarenju njezina cilja, kao i način, opseg i mjesto provođenja
mjere.
(...)*
(6) Ako su mjere iz članka 180. ovoga Zakona poduzete bez naloga istražnog suca
ili je postupljeno protivno odredbi članka 180. [....] ovoga Zakona, dokazi za
koje se iz tako prikupljenih podataka i obavijesti saznalo ne mogu se
upotrijebiti u kaznenom postupku.
8.1. Kada, naime, nalog istražnog suca o primjeni posebnih izvidnih mjera, osim
izreke u kojoj se nabrajaju posebne izvidne mjere koje će se primijeniti protiv
određene osobe, u obrazloženju ne sadrži ništa drugo do konstatacije koja
ponavlja da je USKOK podnio zahtjev za primjenom posebnih izvidnih mjera protiv
neke osobe »jer da postoje osnove sumnje da je počinila kazneno djelo« te da te
osnove sumnje proizlaze iz »prijedloga Sektora krim. Policije PU SD te posebno
zapisnika o zaprimanju kaznene prijave«, onda je razvidno da time takav nalog
krši ustavno jamstvo nepovredivosti osobnog i obiteljskog života iz članka 35.
Ustava, te slobodu i tajnost svih oblika općenja iz članka 36. stavka 1. Ustava.
8.2. Ustavni sud upozorava da se jamstva osobnih prava mogu ograničiti samo radi
ostvarenja cilja propisanog zakonom i razmjerno naravi potrebe za takvim
ograničenjem, o čemu pravilno i zakonito odlučuje sud (*v. mutatis mutandis*,
odluku Ustavnog suda broj: U-III-4286/2007 od 26. prosinca 2007.). Sporni je
nalog, prema citiranim odredbama Zakona o kaznenom postupku, morao u konkretnom
slučaju sadržavati (a) valjanu ocjenu »osnova sumnje da je [podnositelj] sam
počinio ili zajedno s drugim osobama sudjelovao« u nekom od kataloških kaznenih
djela iz članka 181. Zakona o kaznenom postupku, te (b) ocjenu da se izvidi
kaznenih djela »ne bi mogli provesti na drugi način ili bi bili skopčani s
nerazmjernim teškoćama«. Samo takav njegov sadržaj građanima jamči da će
postojanje »osnova sumnje« na kataloško kazneno djelo prethoditi određivanju
neko od posebnih izvidnih mjera, da će postojati određeni minimalni stupanj
vjerojatnosti takvog *konkretnog* – a ne pretpostavljanog – kaznenog djela te da
će nalog, kao jasno artikulirano raspolaganje sredstvima državne prisile, biti
logičan i uvjerljiv te u kasnijem stadiju postupka, provjerljiv pred drugim
sudskim tijelima.
8.3. Kada tako nije postupljeno, onda je nalog o primjeni posebnih izvidnih
mjera prekršio Zakon o kaznenom postupku. Posljedica toga već je izrijekom
predviđena u tome zakonu. Na izričaj u članku 180.a ».. pod uvjetima i na način
iz članka 180. stavka 1. točke 1., 2., 3., 4., 5. i 6...«, te izričaj u članku
182. stavku 6. *»..Ako su mjere iz članka 180. ovoga Zakona poduzete bez naloga
istražnog suca ili je postupljeno protivno odredbi članka 180...«.* Zakon o
kaznenom postupku nadovezuje nedopuštenost uporabe u kaznenom postupku dokaza
pribavljenih nezakonito određenim posebnim izvidnim mjerama i time zaštićuje
spomenuta ustavna prava građana u inače dopuštenoj primjeni posebnih izvidnih
mjera.
9. No, podnositelj nije taj prigovor iz ustavne tužbe iznio niti na glavnoj
raspravi pred prvostupanjskim sudom niti u žalbi na presudu (v. gore točke 2. i
5.) nego po prvi put u ustavnoj tužbi. Štoviše, on ga nije koristio niti u
drugim, posebnim pravnim sredstvima koja Zakon o kaznenom postupku pruža
okrivljeniku tijekom postupka za osporavanje valjanosti dokaza koji se unose u
spis predmeta. Iz spisa predmeta pred prvostupanjskim sudom vidljivo je da
podnositelj nije koristio zahtjev za izdvajanje zapisnika o nezakonitim dokazima
i službenim zabilješkama policije tijekom istrage – na čijem je kraju istražni
sudac po službenoj dužnosti, rješenjem broj: Kio-US-3/04 od 22. ožujka 2004.,
izdvojio (članak 78. stavak 1.) određene policijske dokaze iz policijskih izvida
koji su prethodili istrazi. Također, podnositelj je mogao protiv optužnice
USKOK-a, broj: UK-18/04 od 9. travnja 2004., podnijeti prigovor te osporiti
zakonitost naloga o određivanju posebnih izvidnih mjera, o kojem bi odlučilo
izvanraspravno vijeće prije glavne rasprave (članak 274. stavak 4.) i eventualno
izdvojilo nezakonite dokaze, ali to nije učinio.
Tim propustima podnositelj je bitno umanjio mogućnost redovnih sudova da
reagiraju na povredu zakona (gore točka 8.1.) koju je istaknuo tek u ustavnoj
tužbi. Zakon o kaznenom postupku u članku 379. stavku 1. doduše propisuje da
drugostupanjski sud mora po službenoj dužnosti ispitati postojanje nekih bitnih
povreda kaznenog postupka, među kojima i one iz članka 367. stavka 2., koji se
odnose na uporabu nezakonitih dokaza. No, ta dužnost ne može biti neograničena:
kada je, naime, u konkretnom slučaju, žalba podnositeljeva branitelja istakla
prigovor pobijanja prvostupanjske presude po osnovi nezakonitih dokaza, ali se
pri tome ograničila samo na isticanje zabranjene provokacije na kazneno djelo,
odnosno povredu odredbe članka 180. stavka 5. Zakona o kaznenom postupku (gore
točka 5.3.), onda je u takvoj procesnoj situaciji drugostupanjski sud izgubio
legitimnu osnovu proširivanja prigovora nezakonitosti dokaza, jer bi time
prekršio načelo stranačke dispozitivnosti u žalbenom postupku. Njega utvrđuje
Zakon o kaznenom postupku izričajem spomenutog članka 379. stavka 1., koji
glasi: *»Drugostupanjski sud ispituje presudu u onom dijelu u kojem se pobija
žalbom i iz osnova iz kojih se pobija.«.* Premda poštivanje prava čovjeka i
vladavina prava, kao najviše vrednote ustavnog poretka, Republici Hrvatskoj i
njezinim državnim (pravosudnim) tijelima nalažu stalnu dužnost da skrbe za
točnost presuda njezinih sudova u pogledu rješavanja pravnih pitanja – u koja
neprijeporno spadaju i pitanja zakonitosti pribavljanja i uporabe dokaza u
kaznenom postupku – ipak se načelo stranačke dispozitivnosti u određenom dijelu
kaznenog postupka, kako ga je ustanovio zakonodavac, ne smije ograničiti
ekstenzivnim tumačenjem navedene dužnosti sudova niti se pred Ustavnim sudom
ustavnopravnim tumačenjem zakonskih normi može određivati – proširivati ili
sužavati – koncept stranačke autonomije kojeg zakonodavac zastupa u konstrukciji
(sudskog) kaznenog postupka.
10. Stoga Ustavni sud ocjenjuje da navedenim propustom podnositelj nije iscrpio
dopušteni pravni put u dijelu svojih prigovora prvostupanjskoj i
drugostupanjskoj presudi. No, kako je ustavnu tužbu razmotrio u cijelosti,
imajući u vidu i druge iznesene razloge koje je ocijenio neosnovanima, nije ju
na temelju članka 72. Ustavnog zakona u tom dijelu odbacio kao nedopuštenu nego
je, utvrdivši da osporenim presudama podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo
zajamčeno člankom 29. stavkom 4. Ustava, kao niti ustavno pravo na pravično
suđenje zajamčeno odredbom članka 29. stavka 1. Ustava, na temelju odredbi
članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučio o ustavnoj tužbi u cijelosti kao u
izreci.
11. Uslijed odluke o ustavnoj tužbi o prijedlogu za odgodu ovrhe primjenom
odredbe članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona nije rješavano.
12. Objava ove odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog
zakona.

Broj: U-IIII-857/2008
Zagreb, 1. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 123/2008-3544
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)