## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1714/2011 od 7. travnja 2011.

### NN 43/2011 (15.4.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1714/2011 od 7. travnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1030

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Davor Krapac, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo B. B. iz N. V., kojeg zastupaju odvjetnici O. d. V., J., Š., S., J. & J. iz R., na sjednici održanoj 7. travnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba je podnesena protiv rješenja izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Rijeci broj: Kio-47/11, Kv-I-124/11 od 22. ožujka 2011., kojim je odbijena žalba podnositelja, a prihvaćena žalba državnog odvjetnika te je preinačeno rješenje istražnog suca Županijskog suda u Rijeci broj: Kio-47/11 od 16. ožujka 2011. na način da je pritvor protiv podnositelja određen i na temelju zakonskih osnova iz članka 102. stavka 1. točaka 3. i 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP), pored zakonske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 2. ZKP-a, na temelju koje je pritvor već bio određen navedenim rješenjem istražnog suca (u kojem je dijelu to rješenje potvrđeno odbijanjem podnositeljeve žalbe).

2. Rješenjem Županijskog suda u Rijeci broj: Kio-47/11 od 16. ožujka 2011., u povodu istražnog zahtjeva Županijskog državnog odvjetništva u Rijeci, protiv podnositelja, kao drugoosumnjičenika (i još četiri osobe), određeno je provođenje istrage zbog osnovane sumnje da je počinio kaznena djela protiv službene dužnosti, protiv vjerodostojnosti isprava i protiv sigurnosti platnog prometa i poslovanja i to, u stjecaju, pomaganjem u zlouporabi položaja i ovlasti (članak 337. stavci 1. i 4. u svezi s člancima 38. i 61. Kaznenog zakona – »Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ) i pranjem novca (članak 279. stavak 1. KZ-a).

3. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu povrijeđena ustavna prava i to, kako navodi, članak 27. Ustava Republike Hrvatske, kojim je uređena samostalnost i neovisnost odvjetništva, i pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava).

Podnositelj tvrdi kako je iz rješenja o provođenju istrage potpuno razvidno da ga se tereti za kaznena djela počinjena u svojstvu odvjetnika te da je pritvoren protivno članku 16. Zakona o odvjetništvu (»Narodne novine« broj 9/94., 117/08., 50/09., 75/09. i 18/11.), prema kojem pritvaranje odvjetnika zbog kaznenog djela počinjenog u pružanju pravne pomoći nije moguće bez prethodnog odobrenja vijeća nadležnog suda sastavljenog od trojice sudaca. Takvog prethodnog odobrenja u konkretnom slučaju nije bilo.

Smatra da je neprihvatljivo obrazloženje izvanraspravnog vijeća, u povodu podnositeljeve žalbe, koje, u odnosnom dijelu, smatra da nije riječ o inkriminacijama vezanim uz podnositeljevo svojstvo odvjetnika, već uz njegovo svojstvo (jednog od) osnivača odnosno (bivšeg) člana uprave određenih trgovačkih društava. Smatra da je takvo stajalište izvanraspravnog vijeća u koliziji s činjeničnim opisom kaznenih djela koja mu se stavljaju na teret, citirajući odgovarajuće dijelove činjeničnog opisa iz rješenja o provođenju istrage.

Podnositelj, nadalje, ističe da je neprihvatljiva argumentacija izvanraspravnog vijeća u dijelu u kojem je pritvor određen na temelju članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, jer da konkretne okolnosti inkriminiranih kaznenih djela ni po čemu nisu takve da bi se mogle ocijeniti »posebno teškima«, napose u svjetlu pravnih stajališta izraženih kroz praksu Vrhovnog suda Republike Hrvatske, vezanih uz postojanje posebno teških okolnosti u smislu točke 4. stavka 1. članka 102. ZKP-a (poziva se, konkretno, na rješenja Vrhovnog suda broj: Kž-691/08, Kž-237/08 i Kž-672/03).

Predlaže ukidanje rješenja izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Rijeci.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

5. Uvidom u rješenje Županijskog suda u Rijeci broj: Kio-47/11 od 16. ožujka 2011., kojim se određuje provođenje istrage protiv podnositelja i drugih suosumnjičenika, Ustavni sud je utvrdio da činjenični opisi dvaju kaznenih djela koja se, među ostalim, podnositelju stavljaju na teret sadrže sljedeće navode: 1) „...a odvjetnik II-B. B., kao jedan od osnivača TD »V. r.«, a predstavljajući se kao odvjetnik TD »H.« i TD »V. r.«..."; 2) „...I-okr. A. M. (...) te II-okr. B. B. kao odvjetnik, a oba kao osnivači Š.-k. z. »B.«...«.

Iz citiranih dijelova činjeničnih opisa (širih od dijelova istih citata koje podnositelj navodi u ustavnoj tužbi – op.), kao i iz činjeničnih opisa terećenih kaznenih djela u cjelini, potpuno je razvidno da nije riječ o terećenju za kaznena djela koja bi podnositelj počinio u svojstvu punomoćnika ovlaštenog za pružanje pravne pomoći, već za kaznena djela počinjena u svezi s poslovanjem trgovačkih društava čiji je osnivač (i) podnositelj, a pri čemu se podnositelj poslužio činjenicom što, kao odvjetnik i osoba koja poznaje pravo, ulijeva veće povjerenje osobama s kojima stupa u poslovne kontakte – a kako je to u osporenom rješenju obrazložilo i izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Rijeci, povodom istovjetnih podnositeljevih žalbenih navoda, koje ponavlja i u ustavnoj tužbi.

6. Stoga prigovori podnositelja, vezani uz izostanak prethodnog odobrenja nadležnog sudskog vijeća u smislu članka 16. Zakona o odvjetništvu, kako je to navelo i izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Rijeci, nisu relevantni.

Pritom, međutim, Ustavni sud napominje da podnositeljevo pozivanje na povredu »ustavnog prava« iz članka 27. Ustava također nije ustavnopravno relevantno, budući da članak 27. Ustava samo definira odvjetništvo kao samostalnu i neovisnu službu, čija je obveza pružati svakome pravnu pomoć u skladu sa zakonom. Članak 27. Ustava, prema tome, ne sadrži ustavna prava i ustavom zajamčene temeljne slobode koje bi Ustavni sud štitio u postupku koji se pokreće ustavnom tužbom, u smislu članka 62. Ustavnog zakona te nije samostalna osnova na kojoj bi se mogla temeljiti ustavna tužba.

7. U ustavnoj tužbi podnositelj, nadalje, prigovara zbog povrede prava na pravično suđenje, koja bi proizlazila iz okolnosti da je osporenim rješenjem izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Rijeci pritvor protiv njega određen i po osnovi članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, iako, prema podnositelju, nije riječ o »posebno teškim« okolnostima djela.

7.1. Ustavni sud je utvrdio da je prethodno, rješenjem istražnog suca, prijedlog nadležnog državnog odvjetništva za određivanje pritvora po osnovama iz točaka 2., 3. i 4. stavka 1. članka 102. ZKP-a bio prihvaćen samo u pogledu pritvorske osnove iz točke 2., uz obrazloženje da je u tijeku istrage potrebno saslušati određene svjedoke koji su s osumnjičenicima u bliskoj poslovnoj vezi odnosno u višegodišnjoj poslovnoj suradnji i poznanstvu, što ukazuje na opasnost od ometanja kaznenog postupka mogućim utjecanjem na te svjedoke.

Prijedlog za određivanje pritvora po osnovama iz točaka 3. i 4. stavka 1. članka 102. ZKP-a bio je odbijen, s obrazloženjem istražnog suca da ne postoje osobite okolnosti koje bi ukazivale na opasnost od ponavljanja kaznenih djela jer je riječ o neosuđivanim osobama i o znatnom proteku vremena od počinjenja prvog kaznenog djela uz koje se vežu ostala. Visina pribavljene protupravne imovinske koristi nije ocijenjena posebno teškom okolnošću u mjeri potrebnoj za ispunjenje pretpostavki iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.

7.2. U osporenom drugostupanjskom rješenju izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Rijeci suglasilo se s ocjenom istražnog suca u pogledu postojanja opasnosti od utjecanja na svjedoke (članak 102. stavak 1. točka 2. ZKP-a) i odbilo žalbu podnositelja (i prvoosumnjičenika).

Međutim, prihvaćajući žalbu državnog odvjetnika protiv rješenja istražnog suca, to je vijeće zauzelo stajalište da višegodišnje činjenje terećenih kaznenih djela ukazuje na upornost i visok stupanj kriminalne volje osumnjičenika odnosno na postojanje opasnosti od daljnjeg činjenja kaznenih djela (članak 102. stavak 1. točka 3. ZKP-a).

Također je, za razliku od istražnog suca, vijeće ocijenilo da izuzetno visoki iznos protupravne imovinske koristi (7.404.852,00 kuna), pribavljene povezivanjem i udruživanjem, na temelju unaprijed smišljenog plana za pribavljanje milijunskih iznosa, odnosno tako visok iznos za koji je oštećeno više trgovačkih društava (od kojih je jedno sada u stečaju, a jedno je inozemno), terećena kaznena djela određuje kao djela počinjena na način koji bitno odstupa od uobičajenog načina izvršenja takvih kaznenih djela (članak 102. stavak 1. točka 4.).

8. Ustavni sud ističe da članak 102. stavak 1. točka 4. ZKP-a ne propisuje koja se legitimna svrha ostvaruje pritvaranjem počinitelja po toj osnovi, kao što to inače propisuje za ostale pritvorske osnove. Stoga je osobito važno da tijela kaznenog postupka ispravno procijene nužnost njezine primjene. To je, pak, jedino moguće s obzirom na očekivanu, a ne i zaprijećenu kaznu počinitelju. U suprotnom, procjena bi se temeljila na pogrešnoj primjeni načela razmjernosti, koje je propisano kao temeljno načelo primjene pritvora, kako to proizlazi iz članka 101. stavaka 2. i 3. ZKP-a. Kako, naime, težina svakog zahvata u neko ljudsko pravo mora biti razmjerna njezinom legitimnom cilju, onda, u slučaju kada je zakon taj cilj kod pritvaranja po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a neizravno povezao s težinom kazne za neko od kataloških kaznenih djela, tijelo kaznenog postupka mora u primjeni takve mjere izvršiti »test« prema načelu razmjernosti s posebnom osjetljivošću: utvrditi ne samo prikladnost mjere (okolnost da se inkriminirano ponašanje može podvesti pod opis nekog od kataloških kaznenih djela), nego i ustanoviti da je preliminarno oduzimanje slobode nužno (jer ne može biti zamijenjeno lakšom mjerom) te da je u razmjeru s kaznom koja bi mogla biti izrečena počinitelju u konkretnom slučaju (uravnoteženost). Kod posljednjeg, to znači uvažiti sve poznate okolnosti koje bi se, u slučaju utvrđene krivnje, po KZ-u morale počinitelju uzeti u obzir pri izboru i odmjeri kazne, a da se kod toga ne imputira krivnja počinitelju, koja je inače, ustavno i procesnopravno, isključivi predmet glavne rasprave i presude. Takvim stavljanjem u korelaciju navedenih okolnosti sa ciljem koje je KZ postavio inkriminiranjem kaznenih djela (navedenih u katalogu članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a), može se doći do zaključka da bi oduzimanje slobode kroz primjenu pritvorske mjere stajalo u ravnoteži s oduzimanjem slobode primjenom zatvorske kazne u konkretnom slučaju. Tijelo kaznenog postupka dužno je, dakako, obrazložiti da takva korelacija postoji.

9. Prema ocjeni Ustavnog suda, osporeno rješenje, obrazloženo na način izložen u točki 7.2. (treći odjeljak) ovog obrazloženja, sadrži razloge koji na relevantan i dostatan način govore o prikladnosti i nužnosti primjene članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, kao i o postojanju ravnoteže i razmjernosti između mjere pritvaranja i kazne koja bi mogla biti izrečena podnositelju te, u bitnome, obuhvaća sve, u vrijeme odlučivanja o pritvoru poznate, okolnosti koje bi se, u slučaju utvrđene krivnje, prema mjerodavnom zakonu morale uzeti u obzir pri izboru i odmjeri kazne. U tom smislu ono ne izlazi izvan okvira pravnih stajališta vezanih uz primjenu članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, oblikovanih u praksi sudova u Republici Hrvatskoj, uključujući i pravna stajališta iz konkretnih rješidbi Vrhovnog suda, na koja se podnositelj u ustavnoj tužbi poziva.

10. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno je pravo na pravično suđenje. Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

Osim valjanosti razloga za primjenu mjere pritvora po osnovi članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, Ustavni sud je imao u vidu i okolnost da je riječ o osporenom rješenju kojim se pritvor određuje po prvi put odnosno da se pritvor, osim po toj osnovi, određuje i po drugim zakonskim osnovama (koje podnositelj ustavnom tužbom ne osporava, osim načelno – smatrajući da, kao odvjetnik, ne može biti pritvoren bez ispunjenja određenih naprijed spomenutih pretpostavki), kao i da pritvor protiv podnositelja, do podnošenja ustavne tužbe, traje svega 11 dana, a prema do sada donesenim rješenjima može trajati do 14. travnja 2011.

Stoga je Ustavni sud ocijenio da ukupnost položaja podnositelja ustavne tužbe nakon donošenja osporenog rješenja nije takva da bi nepravičnim odlučivanjem ili na drugi način bilo dovedeno u pitanje njegovo pravo na osobnu slobodu.

11. Zbog izloženih razloga, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točki I. izreke.

12. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1714/2011

Zagreb, 7. travnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Davor Krapac, v. r.

Odluka, NN 43/2011-1030