## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1458/2008 od 30. lipnja 2009.

### NN 88/2009 (22.7.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1458/2008 od 30. lipnja 2009.

88 22.07.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:
U-III-1458/2008 od 30. lipnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2185

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo HEP-O. d. s. d.o.o. iz Z., kojeg zastupaju odvjetnici iz Odvjetničkog društva R. i partneri u Z., na sjednici održanoj 30. lipnja 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžr-759/07-2 od 20. studenoga 2007.

– presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Pr-4747/05-14 od 20. lipnja 2006. u točkama I. i III. izreke.

III. Predmet se vraća Općinskom građanskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnima novinama«.

Obrazloženje

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžr-759/07-2 od 20. studenoga 2007., kojom je, kao neosnovana, odbijena žalba tuženika, HEP-O. d. s. d.o.o. (podnositelja ustavne tužbe) protiv točaka I. i III. izreke presude Općinskog suda u Zagrebu broj: Pr-4747/05-14 od 20. lipnja 2006.

Točkom I. izreke prvostupanjske presude obvezan je podnositelj da tužitelju, M. Š. iz G., isplati iznos od 4.400,00 kn s kamatama. Točkom II. izreke odbijen je tužbeni zahtjev za naknadu troškova postupka, dok je točkom III. izreke odbijen tuženikov zahtjev za naknadu troškova postupka.

2. Podnositelj povrijeđenim smatra ustavna prava zajamčena odredbama članaka 14. stavka 2. i 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske, kao i odredbe članaka 3. i 5. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnositelj u bitnome navodi da je 23. svibnja 2002. sklopljeni novi kolektivni ugovor (u daljnjem tekstu: KU 02.) između podnositelja kao poslodavca i H. e. s. HEP-a d.d., ali ne i N. s. r. HEP-a, čiji je tužitelj član. Smatra pogrešnim stajalište sudova da se zbog tih okolnosti na tužitelja primjenjuje raniji kolektivni ugovor od 22. prosinca 1999. (u daljnjem tekstu: KU 99.), jer da u smislu članka 201. Zakona o radu (»Narodne novine« broj 38/95., 54/95., 65/95., 102/98., 17/01., 82/01., 114/03., 123/03., 142/03. i 30/04. – u daljnjem tekstu: ZOR) nije donijeta odluka o proširenju primjene KU 02. Drži da se na temelju članka 195. ZOR-a pravna pravila iz ranijeg kolektivnog ugovora primjenjuju samo do sklapanja novog kolektivnog ugovora.

Pogrešnim smatra i stav drugostupanjskog suda da podnositelj nije dokazao, da se pridržavao postupka sklapanja novog kolektivnog ugovora propisanog člankom 186. ZOR-a, unatoč činjenici, da kod podnositelja djeluju dva sindikata. Ovo obrazlaže navodom da je tužitelj potvrdio sudjelovanje N. s. r. HEP-a u sindikalnom pregovaračkom odboru, ali i odustajanje tog sindikata od sklapanja kolektivnog ugovora, jer je smatrao da su njime prava radnika drastično smanjena.

Ističe da u konkretnom slučaju nije riječ o sporu u vezi valjanosti KU 02. zbog čega podnositelj ne mora dokazati sudjelovanje svih sindikata u pregovaračkom odboru.

Poziva se na praksu Županijskog suda u Varaždinu, suprotnu osporenoj presudi Županijskog suda u Zagrebu.

Predlaže usvojiti ustavnu tužbu i ukinuti osporene presude.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi ili nadležna tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Predmet parničnog postupka, koji je prethodio ustavnosudskom, bio je tužbeni zahtjev M. Š. protiv tuženika za isplatu ukupnog iznosa od 4.400,00 kn s kamatama, na ime razlike regresa za godišnji odmor i božićnice za 2002. godinu, te na ime razlike naknade za Uskrs i regresa za godišnji odmor za 2003. godinu.

Tužitelj je tužbeni zahtjev temeljio na člancima 63. i 64. KU 99. sklopljenog između tuženika i N. s. r. HEP-a, čiji je član, kao i ostalih sindikata kod tuženika (H. e. s. HEP-a »H.« i N. s. o. r. HEP-a »T.«). Pri tome se pozvao na presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-17/04 od 13. ožujka 2004. kojom je taj sud poništio podnositeljev otkaz KU 99. i odredio primjenu svih odredbi KU 99. između podnositelja i navedenih sindikata do sklapanja novog kolektivnog ugovora.

Podnositelj je osporio tužbeni zahtjev navevši da u konkretnom slučaju nema mjesta primjeni KU 99. Prema podnositeljevom mišljenju KU 99. se primjenjuje do sklapanja novog kolektivnog ugovora, odnosno do 23. svibnja 2002., kada je sklopljen KU 02., nakon čega su 4. veljače 2004. i 30. prosinca 2005. sklopljena i dva nova kolektivna ugovora. Smatra neodlučnom činjenicu da KU 02. nisu potpisali svi sindikati uključujući i tužiteljev, jer se KU 02. primjenjuje na sve radnike, neovisno o njihovom članstvu u određenom sindikatu.

Prvostupanjski sud je pozivom na odredbe članaka 189. i 201. ZOR-a zaključio da bi se KU 02. mogao primijeniti na tužitelja, samo ako je naknadno postao član udruge koja je sklopila KU 02., ukoliko je pristupio KU 02., postao član udruge koja je naknadno pristupila KU 02., ili ako je ministar nadležan za rad na prijedlog stranke KU 02. proširio njegovu primjenu na osobe koje nisu sudjelovale u njegovom sklapanju, odnosno koje mu nisu naknadno pristupile. Budući da taj sud smatra da podnositelj nije dokazao postojanje navedenih uvjeta, utvrdio je, da se na tužitelja primjenjuje KU 99. Iz istih razloga ništavom smatra odredbu iz članka 3. KU 02., koja propisuje primjenu tog ugovora i na sve ostale podnositeljeve radnike. Zbog navedenog je prvostupanjski sud usvojio tužbeni zahtjev.

Drugostupanjski sud je odbio podnositeljevu žalbu protiv prvostupanjske presude. Pri tome je istaknuo da podnositelj nije tvrdio niti dokazao, da se u pregovorima pridržavao odredbe članka 186. stavka 1. ZOR-a. Zbog toga taj sud smatra, da se pitanje primjene novog kolektivnog ugovora na sindikate i njihove članove, koji mu nisu pristupili, u ovom postupku ne može promatrati u smislu odredbe članka 189. ZOR-a.

5. Ocjenjujući navode ustavne tužbe s aspekta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud ističe sljedeće:

Iz spisa proizlazi da je tužitelj tijekom parničnog postupka naveo da u konkretnom slučaju nije postignut dogovor i da je sindikat, čiji je on član (N. s. r. HEP-a), odustao od sklapanja KU 02. (uz obrazloženje da »su prava radnika drastično smanjena u usporedbi s KU od 22.12.1999. godine«), implicitno potvrdivši time sudjelovanje tog sindikata u radu pregovaračkog odbora sindikata za sklapanje KU 02. Iz toga valja nadalje zaključiti da tužitelj odnosno njegov sindikat nisu osporavali broj članova niti sastav pregovaračkog odbora, odnosno pregovarački postupak propisan člankom 186. ZOR-a. U suprotnom bi u okviru svojih ovlasti iz tog zakonskog članka Gospodarsko-socijalno vijeće odnosno ministar nadležan za rad odlučili o broju članova i sastavu pregovaračkog odbora. Stoga je ocjena Ustavnog suda da je postupak pregovaranja o sklapanju KU 02. bio zakonito proveden, te da je netočan zaključak drugostupanjskog suda o propustu podnositelja, da dokaže, da se pridržavao članka 186. stavka 1. ZOR-a.

Ustavni sud ističe da valja razlikovati obvezatnost kolektivnog ugovora od njegove primjene.

U slučaju kada kolektivni ugovor ne sklope svi sindikati aktivni na nekom području, (ne)obvezatnost kolektivnog ugovora se očituje u tome, da za osobe, koje nisu sklopile kolektivni ugovor, ne važi obveza socijalnog mira – te se osobe nisu dužne pridržavati postupka mirenja, odnosno drugog način mirnog rješavanja kolektivnih sporova, ukoliko je isti propisan. Dakle, osobe, koje nisu vezane kolektivnim ugovorom, mogu poduzeti štrajk ili drugi oblik industrijske akcije i mimo obveznog mirenja propisanog člankom 203. ZOR-a.

S druge strane, primjena kolektivnog ugovora na (sve) radnike kod određenog poslodavca proizlazi iz izjednačenosti statusa članova sindikata, koji su potpisali kolektivni ugovor, sa statusom nečlana. Naime, odredbom članka 2. ZOR-a propisana je zabrana nejednakog postupanja prema radnicima (koji ne smiju biti stavljeni u nepovoljniji položaj od drugih osoba na temelju rase, boje kože, spola, bračnog stanja... članstva ili ne članstva u sindikatu i dr.). Drugim riječima, na temelju zabrane diskriminacije iz navedenog zakonskog članka, radnik, koji nije član sindikata potpisnika kolektivnog ugovora, može ostvarivati prava, koja je poslodavac obvezan osigurati članovima sindikata, s kojima je sklopio (novi) kolektivni ugovor, pri čemu treba imati u vidu da se pravna pravila iz prethodnog kolektivnog ugovora prestaju primjenjivati na temelju odredbe članka 195. ZOR-a.

Ustavni sud primjećuje da je odredbom članka 3. stavka 2. KU 99., kojeg je sklopio tužiteljev sindikat, propisano, među ostalim, da se taj kolektivni ugovor primjenjuje i na radnike, koji nisu bili članovi sindikata potpisnika KU 99., niti su naknadno postali njihovi članovi. Ista odredba sadržana je u članku 3. stavku 2. KU 02.

Imajući u vidu navedene odredbe oba kolektivna ugovora i ZOR-a, Ustavni sud zaključuje da u konkretnom slučaju valja primijeniti KU 02., a ne KU 99.

Slijedom iznijetog ocjena je Ustavnog suda da su sudovi ustavnopravno neprihvatljivim tumačenjem mjerodavnog materijalnog prava, poistovjetili obvezatnost kolektivnog ugovora i primjenu kolektivnog ugovora. Takvim tumačenjem sudovi su stvorili pravnu situaciju, u kojoj bi sklapanje i primjena kolektivnog ugovora (čemu su prethodili zakonito provedeni pregovori) bili spriječeni zbog protivljenja već samo jednog od aktivnih sindikata kod određenog poslodavca. Pri tome bi članovi sindikata, koji su stranke kolektivnog ugovora, mogli biti stavljeni u nejednak položaj u odnosu na nečlanove tih sindikata, te bi slijedom toga poslodavcu u odnosu na njegove radnike bilo onemogućeno primijeniti načelo zabrane diskriminacije iz članka 2. ZOR-a. Na opisani je način povrijeđeno podnositeljevo ustavno pravo jednakosti pred zakonom zajamčeno odredbom članka 14. stavka 2. Ustava.

6. Utvrdivši povredu ustavnog prava zajamčenog odredbom članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao eventualnu povredu drugih ustavnih prava istaknutih u ustavnoj tužbi.

7. Slijedom navedenog, na temelju odredbi članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I-III. izreke.

8. Objava odluke iz točke IV. izreke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1458/2008

Zagreb, 30. lipnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 88/2009-2185