## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-4942/2010 od 3. studenoga 2010.

### NN 129/2010 (19.11.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-4942/2010 od 3. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3395

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Davor Krapac, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula N. J. iz Z., koju zastupaju I. F. i K. V., odvjetnici iz Z., na sjednici održanoj 3. studenoga 2010. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja u odnosu na rješenje vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 12-II-Kv-Us-83/10-2 Kir-Us-332/10 od 16. rujna 2010., u dijelu koji se odnosi na produljenje istražnog zatvora na temelju osnove iz članka 123. stavka 1. točke 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08. i 76/09.), te se u odnosu na osnovu za produljenje istražnog zatvora iz članka 123. stavka 1. točke 3. Zakona o kaznenom postupku ukidaju:

– rješenje vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 12-II-Kv-Us-83/10-2 Kir-Us-332/10 od 16. rujna 2010. i

– rješenje suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 24-Kir-Us-332/10 od 9. rujna 2010.

II. Ustavna tužba se odbija u odnosu na rješenje vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 12-II-Kv-Us-83/10-2 Kir-Us-332/10 od 16. rujna 2010., u dijelu koji se odnosi na produljenje istražnog zatvora na temelju osnove iz članka 123. stavka 1. točke 2. Zakona o kaznenom postupku.

III. Predmet se, u ukinutom dijelu, vraća sucu istrage Županijskog suda u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: 12-II-Kv-Us-83/10-2 Kir-Us-332/10 od 16. rujna 2010., kojim je odbijena žalba podnositeljice podnesena protiv rješenja suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 24-Kir-Us-332/10 od 9. rujna 2010.

Tim je rješenjem podnositeljici do 9. studenoga 2010. produljen istražni zatvor, određen rješenjem suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: Kir-Us-286/10 od 11. kolovoza 2010.

Istražni je zatvor podnositeljici produljen na temelju zakonske osnove iz članka 123. stavka 1. točaka 2. i 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08. i 76/09., u daljnjem tekstu: ZKP), u postupku koji se protiv podnositeljice kao I. osumnjičenice vodi zbog osnovane sumnje da je počinila kaznena djela iz članaka 333. stavaka 1. i 3., 337. stavaka 1., 3. i 4., te 312. stavaka 1. i 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 152/08. i 76/09., u daljnjem tekstu: KZ).

2. Podnositeljica smatra da su osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 16., 22., 25., 28. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

U ustavnoj tužbi podnositeljica u bitnome ističe kako osporena rješenja uopće nemaju valjanog obrazloženja o razlozima zbog kojih joj je istražni zatvor produljen. Kronološki navodi činjenice konkretnog kaznenog postupka (od donošenja prvog rješenja suca istrage o određivanju istražnog zatvora do donošenja osporenog rješenja Županijskog suda u Zagrebu). Smatra da osporeno rješenje Županijskog suda nije zakonito (kao ni rješenje suca istrage Županijskog suda u Zagrebu) jer obrazloženje ne sadrži dostatne razloge o postojanju osnovane sumnje da je upravo podnositeljica počinila kaznena djela za koje se provodi istraga.

Pobijajući »koluzionu opasnost« kao osnovu za produljenje istražnog zatvora (članak 123. stavak 2. ZKP-a) navodi kako je neprihvatljivo tumačenje sudova da postoje osobite okolnosti koje upućuju na zaključak kako bi podnositeljica boravkom na slobodi mogla utjecati na sadržaj dokumentacije knjigovodstva F. M. d.o.o. Navedeno iz razloga što je:

»ta dokumentacija fiksirana u pretrazi koju je USKOK proveo temeljem rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Kir-Us-302/10 od 1. rujna 2010. već se nalazi u posjedu USKOK-a.«

Nadalje ističe da je podneskom u predmetu istrage broj: K-Us-207/10 Kir-Us-286/10 od 1. rujna 2010. zatražila izdavanje dozvole za posjet javnog bilježnika i ovjeravanja njezinog potpisa na punomoći kojom bi kćer ovlastila za poduzimanje statusnih promjena u društvu F. M. d.o.o. posebno; donošenje odluke o njezinom razrješenju kao direktorice društva F. M. d.o.o. i potpisivanje Ugovora o prijenosu prava upravljanja njezinim poslovnim udjelom u društvu F. M. d.o.o. na drugu osobu.

Očitovanjem od 6. rujna 2010. USKOK se usprotivio zatraženom, zbog čega podnositeljica smatra da je:

»svojim protivljenjem USKOK onemogućio ostvarenje prestanka postojanja zakonskih razloga za produljenje istražnog zatvora iz članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a.«

Sudac istrage Županijskog suda u Zagrebu i vijeće Županijskog suda u Zagrebu, rješavajući o produljenju istražnog zatvora po osnovi iz članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a navedeno uopće ne spominju, već kao razloge »reiteracijske opasnosti« upućuju na iskazanu upornost vršenja kaznenih djela za koja se sumnjiči zbog čega bi boravkom na slobodi mogla nastaviti sa kriminalnom aktivnošću. Sagledavajući opisano u odnosu na iskazanu namjeru za njezino razrješenje kao direktorice društva F. M. d.o.o. i potpisivanje Ugovora o prijenosu njezinih prava upravljanja poslovnim udjelom u društvu F. M. d.o.o. na drugu osobu, podnositeljica ne smatra da je »reiteracijska opasnost« u konkretnom slučaju obrazložena relevantnim činjenicama. Okolnosti, istaknute kao osobite koje upućuju na opasnost od ponavljanja kaznenog djela ili dovršenja pokušanog kaznenog djela, podnositeljica nalazi »okolnostima eventualnog počinjenja kaznenog djela«, a ne razlozima »reiteracijske opasnosti« iz članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a.

Podnositeljica apostrofira da je navedeno istakla u žalbi protiv rješenja suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 24-Kir-Us-332/10 od 9. rujna 2010., a vijeće Županijskog suda u Zagrebu u obrazloženju osporavanog rješenja broj: 12-II-Kv-Us-83/10-2 Kir-Us-332/10 od 16. rujna 2010. o istome se nije očitovalo, već je u odnosu na »reiteracijsku opasnost« kao jednu od osnova produljenja istražnog zatvora u konkretnom slučaju prihvatilo utvrđenja i navode rješenja suca istrage.

Naposljetku ističe da osim paušalne konstatacije sudova da se mjera istražnog zatvora ne može zamijeniti primjenom bilo koje blaže mjere predviđene ZKP-om, odnosno mjerom jamstva, osporavana rješenja ne sadrže razloge zbog kojih te druge mjere koje bi bile blaže u odnosu na istražni zatvor ne bi dolazile u obzir. Takvim postupanjem sudova povrijeđenim nalazi načelo razmjernosti propisano člankom 16. stavkom 2. Ustava, jer se radi o najtežoj zakonskoj mjeri osiguranja osumnjičenika u istražnom zatvoru u kaznenom postupku.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih rješenja.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

Ustavna tužba je osnovana u odnosu na rješenje vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 12-II-Kv-Us-83/10-2 Kir-Us-332/10 od 16. rujna 2010. u dijelu izreke koji se odnosi na produljenje istražnog zatvora podnositeljice po osnovi iz članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a.

4. Članak 123. stavak 1. točka 3. ZKP-a glasi:

»Članak 123. stavak 1. točka 3.

(1) Istražni zatvor se može odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo i ako:

(...)

3) osobite okolnosti upućuju na opasnost da će ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo, ili da će počiniti teže kazneno djelo za koje je prema zakonu moguće izreći kaznu zatvora od pet godina ili težu kaznu, kojim prijeti.

(...)«

Razmatrajući navode podnositeljice ustavne tužbe, obrazloženja osporenih rješenja, te cjelokupni spis predmeta, Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku utvrdio povredu ustavnih prava podnositeljice u odnosu na produljenje istražnog zatvora po osnovi iz članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a, polazeći od sljedećih stajališta:

4.1. Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u daljnjem tekstu: Europska konvencija). Članak 5. stavak 1. Europske konvencije glasi:

»Članak 5. stavak 1.

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

a) ako je zatvoren u skladu sa zakonom nakon presude nadležnog suda;

b) ako je zakonito uhićen ili pritvoren zbog nepoštovanje zakonitog sudskog naloga radi osiguranja izvršenja neke zakonom propisane obveze;

c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;

(...)«

Polazeći od navedenih načela pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku, Ustavni sud uvažio je činjenicu da s aspekta zaštite ljudskih prava istražni zatvor predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Istražni zatvor se, naime, određuje prije nego što je protiv osumnjičenika podignuta optužnica, pa u razdoblju istražnog zatvora još uvijek u cijelosti važi ustavna predmnijeva nevinosti, zajamčena člankom 28. Ustava koji glasi:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

Određivanje istražnog zatvora kao mjere oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu u razdoblju prije podizanja optužnice ne smije se za zatvorenika pretvoriti u kaznu. Stoga je istražni zatvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja kaznenog postupka. Stoga ZKP za određivanje istražnog zatvora uvijek traži kumulativno postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila kazneno djelo i postojanje barem jednog od razloga taksativno nabrojanih u članku 123. stavku 1. ZKP-a, u konkretnom slučaju onog iz točke 3.

Zbog navedene zakonske svrhe i pravne prirode istražnog zatvora, zakonodavac je u članku 122. ZKP-a propisao sljedeće:

»Članak 122.

(1) Čim prestanu razlozi zbog kojih je istražni zatvor određen, on se mora ukinuti i zatvorenika se mora postiti na slobodu.

(2) Pri odlučivanju o istražnom zatvoru, posebno o njegovu trajanju, vodit će se posebno računa o razmjeru između težine počinjenog kaznenog djela, kazne koja se, prema podacima kojima raspolaže sud, može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja istražnog zatvora. (...)

(3) U predmetu u kojemu je određen istražni zatvor postupa se osobito žurno (članak 11. stavak 2.).«

Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud) u tom je smislu u presudi W. v. Switzerland od 26. studenoga 1992. izrazio pravno stajalište prema kojem je opravdanost produljenja pritvora (op. istražnog zatvora) ovisna o okolnostima konkretnog slučaja, koje (okolnosti) moraju biti takve da upućuju na postojanje općeg (javnog) interesa koji je tako važan i značajan da, unatoč presumpciji nevinosti, preteže nad načelom poštivanja slobode pojedinca.

4.2. Uvažavajući prethodne navode, Ustavni sud utvrđuje da je u rješenju u kojem se određuje produljenje istražnog zatvora, kao zakonska mjera kojom se oduzima temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju provođenja istražnog postupka i prije podizanja optužnice, nadležni sud dužan navesti i podrobno obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se svako daljnje produljenje istražnog zatvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud je dužan pažljivo ispitati opravdanost produljenja istražnog zatvora s obzirom na okolnosti svakog konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti daljnje postojanje zakonske osnove za određivanje mjere zadržavanja zatvorenika, te podrobno obrazložiti razloge zbog kojih smatra da zakonski i legitimni ciljevi istražnog zatvora i dalje postoje.

5. Uvidom u osporavana rješenja i dokumentaciju koja prileži spisu ovosudnog predmeta, razvidno je sljedeće.

Rješenjem suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 24-Kir-Us-332/10 od 9. rujna 2010., protiv podnositeljice kao I. osumnjičenice, na temelju osnova iz članka 123. stavka 1. točaka 2. i 3. ZKP-a, produljen je istražni zatvor u trajanju od dva (2) mjeseca, tako da joj istražni zatvor može trajati do 9. studenoga 2010.

Prema članku 123. stavku 1. točki 3. ZKP-a, istražni zatvor će se odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, ako osobite okolnosti opravdavaju bojazan da će ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo ili da će počiniti kazneno djelo kojim prijeti (»reiteracijska opasnost«).

Podneskom u predmetu istrage broj: K-Us-207/10 Kir-Us-286/10 od 1. rujna 2010., podnositeljica se kao I. osumnjičena obratila sudu sa molbom da joj se izda dozvola za posjet javnog bilježnika i odobri potpisivanje punomoći kojom bi druga osoba u ime podnositeljice, kao jedinog osnivača i vlasnika poslovnog udjela društva F. M. d.o.o. Z., mogla provesti statusne promjene u tom društvu. Iz obrasca priložene punomoći razvidno je da bi se statusne promjene društva F. M. d.o.o. sastojale između ostalog u donošenju odluka o razrješenju direktora društva i imenovanju novog direktora društva, zaključenje Ugovora o prijenosu prava upravljanja poslovnim udjelom podnositeljice u društvu F. M. d.o.o. na drugu osobu, te prijavu gore navedenih promjena u registru Trgovačkog suda.

Podnesak je dostavljen na očitovanje USKOKU koji se usprotivio traženju podnositeljice sa sljedećim obrazloženjem.

»Iz sadržaja dostavljenih pismena za koja se traži odobrenje ovjere potpisa po javnom bilježniku, proizlazi da ti dokumenti predstavljaju radnju kojom bi I osumnjičena N. J., kao osnivač i direktor osumnjičene pravne osobe, prenijela poslovni udio za vrijeme dok traje istraga na drugu osobu i na taj način dalje nesmetano u potpunosti upravljala trgovački društvom IV osumnjičenom F. M. d.o.o., u odnosu na koju pravnu osobu je također istraga u tijeku. Slijedom iznijetog, smatram da nema osnova za izdavanje dozvole za posjet od strane javnog bilježnika I osumnjičenoj N. J. kako bi potpisala pismena koja su nam dostavljena na uvid (nacrt punomoći, nacrt ugovora o prijenosu poslovnog udjela, nacrt odluke o razrješenju direktora i nacrt odluke o imenovanju direktora).«

Za potrebe ustavnosudskog postupka o navodima iz ustavne tužbe zatraženo je očitovanje suca istrage Županijskog suda u Zagrebu.

Dopisom od 26. listopada 2010. sudac istrage dostavio je svoje očitovanje u kojem je između ostalog navedeno.

»Također, u odnosu na navode tužbe koji se odnose na uskratu posjeta od strane javnog bilježnika, ističem da je činjenica da sudac istrage odobrava posjete zatvorenicima (čl. 139. st. 1. ZKP-a), time da u slučaju uskrate tog prava nije dužan donijeti nikakvu formalnu odluku. Ovdje se, međutim, ne radi o konzumiranju tog prava već prava na raspolaganje svojom imovinom ovjerom odgovarajućih dokumenata od strane bilježnika. Obzirom na to, a i načelno cijeneći činjenicu da je državno odvjetništvo nadležno tijelo koje u skladu sa odredbama Zakona o kaznenom postupku (NN 152/08. i 76/09.) provodi istragu, smatram da bi eventualno zainteresirana osoba u ovom postupku mogli biti samo oni.«

U privitku dopisa dostavljene su i preslike zapisnika sa ročišta održanog u svezi određivanja istražnog zatvora podnositeljici kao I. osumnjičenoj (prije donošenja rješenja suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 1 Kir-Us-286/10 od 11. kolovoza 2010.) i ročišta održanog u svezi produljenja istražnog zatvora podnositeljici kao I. osumnjičenoj (prije donošenja rješenja suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 24-Kir-Us-332/10 od 9. rujna 2010.).

5.1. Odlučujući o daljnjoj opstojnosti osnove za produljenje istražnog zatvora podnositeljici po članku 123. stavku 1. točki 3. ZKP-a, u rješenju suca istrage Županijskog suda u Zagrebu između ostalog je navedeno:

»Što se tiče produživanja istražnog zatvora temeljem čl. 123. st. 1. točke 3. ZKP-a, prema mišljenju ovog suca i taj zahtjev USKOKA je osnovan jer su imenovane djelo činile kroz duži vremenski period što znači da su pokazale izričitu upornost u vršenju djela. Ako se tome doda i izuzetno velika protupravno stečena imovinska korist za koju se I i III osumnjičenice terete, sigurno je da bi imenovane boravkom na slobodi nastavile sa kriminalnom aktivnošću. Sasvim je sigurno da se bojazan od utjecaja na svjedoke, kao i bojazan od ponavljanja kaznenog djela od strane I i III osumnjičenice u ovoj fazi kaznenog postupka ne može otkloniti primjenom blažih mjera iz zakona o kaznenom postupku.«

Sudac istrage Županijskog suda u Zagrebu u obrazloženju svog rješenja, nije se očitovao o podnesku podnositeljice od 1. rujna 2010. (I. osumnjičene) kojim je zatražila izdavanje dozvole za posjet javnog bilježnika i ovjeravanja punomoći kojom bi kćer ovlastila za poduzimanje statusnih promjena u društvu F. M. d.o.o.

Vijeće Županijskog suda u Zagrebu, rješenjem od 16. rujna 2010., odbilo je žalbu podnositeljice i u cijelosti potvrdio rješenje suca istrage. U osporenom rješenju obrazložena je kriminalna djelatnosti koja se stavlja na teret podnositeljici i sama po sebi opravdava bojazan od nastavka njezine protupravne aktivnosti na slobodi. O žalbenim navodima kojima je podnositeljica skrenula pažnju na iskazanu namjeru otklanjanja »reiteracijske opasnosti« vijeće Županijskog suda u Zagrebu nije se očitovalo.

6. Ustavni sud još jednom upućuje na činjenicu da članak 123. stavak 1. točka 3. ZKP-a, na temelju kojeg je kao jedne od osnova podnositeljici produljen istražni zatvor zbog opasnosti ponavljanja kaznenog djela (»reiteracijska opasnost«) ima preventivni karakter očuvanja javne sigurnosti.

Već iz uvodnog dijela te odredbe (»Istražni zatvor se može odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo i ako...«) slijedi da u pogledu navedenih okolnosti »dugotrajnosti kriminalnog djelovanja« (suokrivljenika) te »stupnja njihove organiziranosti i povezanosti« mora postojati ne samo utvrđeni odnos između svih suokrivljenika nego i razborita vjerojatnost da bi zbog takvog odnosa pojedini suokrivljenik na slobodi mogao nastaviti s istom ili sličnom nedopuštenom djelatnošću (presuda Europskog suda za ljudska prava u predmetu Ciulla protiv Italije, § 40).

Zakon je ograničio primjenu istražnog zatvora po toj osnovi s obzirom na težinu kaznenog djela, vrstu kaznenog djela i opasnost ponavljanja kaznenog djela, te nije dovoljno samo postojanje osnovane sumnje da je određena osoba počinila kazneno djelo. Traži se, naime, postojanje »osobitih okolnosti« koje opravdavaju bojazan da će (ta osoba) ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo ili da će počiniti kazneno djelo kojim »prijeti«.

Kada zakon restriktivno propisuje osnovu za određivanje mjere zadržavanja u istražnom zatvoru s obzirom na njezinu svrhu, očito je da njezina primjena u procjeni opasnosti od počinjenja drugog kaznenog djela mora biti restriktivna odnosno mora biti potpuno prilagođeno okolnostima konkretnog slučaja.

Stajalište je ovog suda da se članak 123. stavak 1. točka 3. ZKP može pravilno primijeniti samo u slučaju kada sud najprije utvrdi postojanje činjenica iz kojih proizlazi konkretna i razborito predvidiva bojazan od ponavljanja kaznenog djela, a zatim i da se radi o opasnosti ponavljanja istog ili istovrsnog djela.

To je stajalište jasno izraženo već u starijoj praksi Europskog suda u primjeni odredbe članka 5. stavka 1. točke a). Europske konvencije koju Europski sud tumači tako da se mjere osiguranja okrivljenikove prisutnosti zbog bojazni recidive mogu primijeniti samo u okviru kaznenih istraga i samo u cilju sprječavanja konkretnih i specifičnih kaznenih djela (»concrete and specific offences«, presuda u predmetu Guzzardi protiv Italije, § 102).

Tu praksu slijedi i praksa Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) i u brojnim odlukama Vrhovnog suda nalazi se zahtjev da se mora raditi o opasnosti recidiva istog ili sličnog kaznenog djela (rješenja broj: II Kž-688/04 od 30.IX.2004., broj: II Kž-706/06 od 21.IX.2006, broj: II Kž-1/07 od 5.I.2007., broj: II Kž-616/06 od 18.IX.2006., broj: II Kž-666/06 od 6.IX.2006., broj: II Kž-661/06 od 6.IX.2006., broj: II Kž-668/06 od 13.IX.2006., broj: II Kž-677/06 od 13.IX.2006., broj: II Kž-691/06 od 18.IX.2006., broj: II Kž-108/07 od 20.II.2007., broj: II Kž-471/07 od 23.VII.2007). Takvo stajalište Vrhovnog suda opravdano je i nužno kod procjene opasnosti recidiva jer se ta procjena daje kao prognoza, a ne kao utvrđenje činjenica budućeg ponašanja počinitelja kaznenog djela. Kada se naime, prognoza opasnog ponašanja počinitelja ne bi vezala na (istovrsno) kazneno djelo za koje se vodi kazneni postupak, ne bi se »bojazan« ponavljanja kaznenog djela mogla smatrati razboritom i predvidivom.

6.1. Razlozi navedeni u točki 5.1. ove odluke, a koji su izdvojeni iz obrazloženja rješenja istražnog suca Županijskog suda u Zagrebu i rješenja vijeća Županijskog suda u Zagrebu u pogledu postojanja reiteracijske opasnosti u odnosu na podnositeljicu ustavne tužbe – prema članku 123. stavku 1. točki 3. ZKP, proturječe pravilnoj primjeni toga propisa. I od strane suca istrage, kao i od strane vijeća Županijskog suda u Zagrebu, zanemarena je naime činjenica da je podnositeljica iskazala želju da joj se odobri posjet javnog bilježnika sa ciljem ovjeravanja punomoći kojom bi drugu osobu ovlastila za poduzimanje statusnih promjena u društvu F. M. d.o.o. (između ostalog: donošenje odluke o njezinom razrješenju kao direktorice društva F. M. d.o.o. i potpisivanje Ugovora o prijenosu prava upravljanja njezinim poslovnim udjelom u društvu F. M. d.o.o.).

Zbog navedenog Ustavni sud smatra da je u konkretnom slučaju, u postupku odlučivanja o opstojnosti osnove za produljenje istražnog zatvora podnositeljici po članku 123. stavku 1. točki 3. ZKP-a, sudac istrage Županijskog suda u Zagrebu pogrešno utvrdio okolnosti koje opravdavaju zadržavanje podnositeljice po toj osnovi, a koje su kao bitne navedene u točki 6. obrazloženja ove odluke.

6.2. U pogledu dijela članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a koji za primjenu istražnog zatvora u slučaju opravdane bojazni počinjenja kaznenog djela traži postojanje »osobitih okolnosti« koje takvu bojazan opravdavaju, valja podsjetiti na stajališta Europskog suda u primjeni odredbe članka 5. stavka 1. točke c. Europske konvencije. Po njima, postojanje osnove za produljenje istražnog zatvora iz toga propisa, ne može se utvrditi upućivanjem samo na istovrsnost kaznenog djela za koje postoji bojazan recidive, samo na prijašnji život i ponašanje okrivljenika ili samo na njegovu raniju kažnjavanost nego se moraju uzeti u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja, uključujući osobne okolnosti i karakter okrivljenika, visinu štete, njegovu upornost i učestalost kažnjivih radnji koje je poduzimao i sl. (presude Europskog suda u predmetima Clooth protiv Belgije, § 40; Muller protiv Francuske, § 44; Matznetter protiv Austrije, § 9), jer se samo tako može ustanoviti postojanje pretežnosti javnog interesa za oduzimanje osobne slobode nad očuvanjem toga prava.

To je posebice važno kod produljenja istražnog zatvor po osnovi prema kojoj je prvobitno bio određen zato što u takvom slučaju razlozi za njegovo postojanje, kao mjere koja najviše pogađa temeljno pravo na osobnu slobodu, moraju biti kvalitativno jači.

Ustavni sud utvrđuje da osporenim rješenjem vijeća Županijskog suda u Zagrebu od 16. rujna 2010. nisu u dovoljnoj mjeri procijenjene činjenice kojima su kao relevantnim obrazloženi razlozi opstojnosti »reiteracijske opasnosti« u konkretnom slučaju, u odnosu na podnositeljicu.

Ustavni sud ukazuje da je upravo iskazana namjera i želja podnositeljice kao I. osumnjičene da joj se putem javnog bilježnika omogući poduzimanje određenih pravnih radnji u cilju provođenja statusnih promjena u društvu F. M. d.o.o., poglavito donošenja odluke o njezinom razrješenju kao direktorice društva F. M. d.o.o. i potpisivanje Ugovora o prijenosu prava upravljanja njezinim poslovnim udjelom u društvu F. M. d.o.o., vrlo važna okolnosti o kojoj je svakako trebalo voditi računa prilikom prognoze ponašanja podnositelja kao I. osumnjičene na slobodi.

Stajalište je Ustavnog suda da je vijeće Županijskog suda u Zagrebu, rješavajući o žalbi podnositeljice kao I. osumnjičenice bez obrazloženja istu ostavilo u nedoumici oko pitanja koje još činjenice i s kojom izvjesnošću treba pokazati da bi otklonila sumnju o postojanju bojazni svoje kriminalne recidive.

Europski sud uzima u svojoj praksi da činjenica što je kod okrivljenika u vremenu između počinjenja kaznenog djela i pokretanja kaznenog postupka nastupila promjena u zaposlenju u kojemu je počinio kazneno djelo, u načelu otklanja bojazan specifične recidive (presuda u predmetu Stögmüller protiv Austrije § 14).

Pravni argumenti kojima je Županijski sud u Zagrebu opravdao produljenje istražnog zatvora podnositeljici u konkretnom slučaju nisu razlozi za primjenu članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a.

6.3. Slijedom navedenog, Ustavni sud nalazi da su osporavanim rješenjem vijeća Županijskog suda u Zagrebu (kao i rješenjem suca istrage Županijskog suda u Zagrebu) povrijeđena podnositeljici ustavna prava zajamčena člankom 22. i člankom 28. Ustava.

7. Slijedom navedenoga, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I. i III. izreke ove odluke.

Ustavna tužba nije osnovana u odnosu na rješenje vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 12-II-Kv-Us-83/10-2 Kir-Us-332/10 od 16. rujna 2010. u dijelu izreke koji se odnosi na produljenje istražnog zatvora podnositeljice po osnovi iz članka 123. stavka 1. točke 2. ZKP-a.

8. Prema članku 123. stavku 1. točki 2. ZKP-a, istražni zatvor može se odrediti protiv osobe koja je osnovano sumnjiva da je počinila kazneno djelo i postoji osnovana sumnja da će uništiti, sakriti, izmijeniti ili krivotvoriti dokaze ili tragove važne za kazneni postupak ili da će ometati kazneni postupak utjecajem na svjedoke, sudionike ili prikrivače, s time da tako određeni istražni zatvor mora biti ukinut čim budu prikupljeni ili izvedeni dokazi zbog čijeg je osiguranja bio određen, a najkasnije do završetka glavne rasprave.

Određivanje istražnog zatvora za podnositeljicu po ovoj osnovi, sudac istrage obrazložio je potrebom ispitivanja točno određenih svjedoka, kao i bojazni da bi podnositeljica boravkom na slobodi mogla ometati istražni postupak utjecajem na njih.

»Radi se o svjedocima niza trgovačkih društava s kojima su I i III osumnjičenice surađivale i to kroz duži vremenski period. One bi mogle iskoristiti svoj položaj, a sve radi umanjivanja kaznene odgovornosti. Osim toga iste bi mogle pokušati i manipulirati sa dokumentacijom bez obzira na činjenicu da je veći dio dokumentacije oduzet, ali je sasvim sigurno da i u drugim trgovačkim društvima postoji još dokumentacije koju bi osumnjičenice mogle prepraviti u svoju korist.«

Vijeće Županijskog suda u Zagrebu, rješenjem broj: 12-II-Kv-Us-83/10-2 Kir-Us-332/10 od 16. rujna 2010., u odnosu na osnovu iz članka 123. stavka 1. točke 2. ZKP-a za produljenje istražnog zatvora podnositeljici odbilo je žalbu i potvrdilo naznačeno rješenje suca istrage Županijskog suda u Zagrebu.

8.1. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta, u ustavnoj tužbi, navedenih ustavnih prava, Ustavni sud ističe sljedeće:

U konkretnom slučaju, nadležna tijela sudbene vlasti su u propisanom postupku utvrdila da postoje uvjeti propisani člankom 123. stavkom 1. točkom 2. ZKP-a, te, pravilno, produljila istražni zatvor protiv podnositeljice ustavne tužbe po toj zakonskoj osnovi.

Sudovi su argumentirano obrazložili okolnosti radi kojih je protiv podnositeljice i drugih osumnjičenika, neophodno produljenje istražnog zatvora po osnovi iz članka 123. stavka 1. točke 2. ZKP.

Stajalište je Ustavnog suda da stoga podnositeljici nisu povrijeđena u ustavnoj tužbi navedena ustavna prava, a u odnosu na produljenje istražnog zatvora po osnovi iz članka 123. stavka 1. točke 2. ZKP-a.

9. Slijedom iznijetog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki II. izreke ove odluke.

10. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4942/2010

Zagreb, 3. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Davor Krapac, v. r.

Odluka, NN 129/2010-3395