## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us"5438/2003-7 od 26. listopada 2006.

### NN 16/2007 (9.2.2007.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us"5438/2003-7 od 26. listopada 2006.

# UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**666**

## PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u Vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Darka
Vlahinje, kao predsjednika Vijeća, mr. sc. Marije Kriletić i Borisa Markovića,
kao članova Vijeća, te više sudske savjetnice Jadranke Jelić kao zapisničarke, u
upravnom sporu tužitelja Pliva d.d. iz Zagreba, Ulica grada Vukovara 49, kojeg
zastupa predsjednik Uprave mr. Željko Čović, a njega Vesna Vasiljević, protiv
rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja Republike Hrvatske,
klasa: UP/II-030-03/2002-01/44, urbroj: 580-02-03-17-04 od 13. veljače 2003.,
radi ocjene sporazuma o distribuciji proizvoda, u nejavnoj sjednici Vijeća
održanoj 26. listopada 2006.

### PRESUDIO JE

I. Tužba se usvaja.
Poništava se rješenje Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja Republike
Hrvatske, klasa: UP/II-030-03/2002-01/44, urbroj:580-02-03-17-04 od 13. veljače
2003.
II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama« i »Službenom glasniku«
Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja.

```
Obrazloženje
```

Osporenim rješenjem prema točki I. u ugovoru pod nazivom Sporazum o distribuciji
proizvoda, sklopljenim 6. lipnja 2002. između tužitelja i poduzetnika INFAI-NMR
GmbH, utvrđuju se ništavim odredbe: a) odredba članka 2. stavka 2. u cijelosti i
b) odredba članka 5. stavka 1. u dijelu koji glasi: »INFAI obvezuje sebe i svoje
združene tvrtke da neće neizravno prodavati Proizvode na Teritoriju«. Prema
točki II. izreke nalaže se tužitelju da odredbe članaka koje su utvrđene
ništavim u točki 1. ove izreke briše i u roku od 30 dana od dana dostave ovog
rješenja tužitelju dostavi dokaz o izvršenju ovog naloga. Prema točki III.
obvezuje se tužitelj da za slučaj ugovaranja novih odredbi u Sporazumu o
distribuciji proizvoda tuženom tijelu na ponovnu ocjenu u roku od 30 dana od
dana sklapanja dostavi novi sporazum o distribuciji proizvoda ili aneks istog.
Prema točki IV. ocjena tuženog tijela o Ugovoru iz točke I. izreke ovog rješenja
odnosi se samo na njegovu suglasnost s propisima Republike Hrvatske i vrijedi
samo za primjenu istog na području primjene Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja, tj. na području Republike Hrvatske. Prema točki V. podnositelj
prijave poduzetnik Pliva d.d. obveznik je plaćanja upravne pristojbe u iznosu od
9.400,00 kn koja se uplaćuje u korist državnog proračuna Republike Hrvatske u
roku od 8 dana od dana dostave rješenja. Prema točki VI. ovo rješenje bit će
objavljeno u »Narodnim novinama«.
Tužitelj osporava zakonitost pobijanog rješenja što u aktu nije pravilno
primijenjen zakon, što je akt donesen od nenadležnog tijela, što se u postupku
koji je aktu prethodio nije postupilo prema pravilima postupka, te što je
nepotpuno utvrđeno činjenično stanje. Navodi da je dana 6. lipnja 2002. sklopio
ugovor o distribuciji s poduzetnikom INFAI GmbH iz Republike Njemačke, te je u
skladu s odredbom iz članka 12. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja ugovor
dostavio na ocjenu tuženom tijelu dana 24. lipnja 2002. Smatra da se je tuženo
tijelo pogrešno pozvalo na odredbe o svojoj nadležnosti u ovom slučaju, jer da
nadležnost tuženika u povodu dostave ugovora prema članku 12. Zakona o zaštiti
tržišnog natjecanja postoji upravo prema tom članku Zakona na koji se tuženo
tijelo uopće ne poziva, te eventualno, članak 35. istog Zakona (pod
pretpostavkom da se pod pojmom ocjene iz članka 12. Zakona podrazumijeva upravni
postupak a ne stručno mišljenje te da se pod pojmom radnja iz stavka 1. članka
35. Zakona podrazumijeva i ugovor odnosno ugovorna odredba). Tužitelj smatra da
ne postoji tužiteljeva nadležnost za donošenje odluke o utvrđivanju ništavosti
ugovora jer da to nije propisano Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja, dok je
za utvrđivanje ništavosti ugovora upravo određena sudska nadležnost prema Zakonu
o sudovima i Zakonu o parničnom postupku. Tužitelj iznosi da odredbe iz članka
12. Zakona treba tumačiti u pravcu da tuženo tijelo donosi samo stručno
mišljenje. Dalje navodi da su točka I. i II. izreke osporenog rješenja u
proturječju jer da se utvrđuje ništavost određenih odredbi ugovora i istovremeno
nalaže njihovo brisanje, a osim toga da izmjena ugovora nije moguća bez suglasja
obiju ugovornih strana. Stoga smatra da je točka II. izreke rješenja neizvršiva
i kao takva ništava. Točku IV. izreke rješenja nalazi nerazumljivom i
neodređenom jer se odnosi samo na područje primjene Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja tj. na područje Republike Hrvatske, dok se u točki I. i II. izreke to
ne navodi već se ove odredbe odnose na cjelokupan ugovoreni teritorij koji ne
obuhvaća samo područje Republike Hrvatske.
U odnosu na obrazloženje osporenog rješenja tužitelj nalazi da su iznijeti
razlozi neprihvatljivi. Kriteriji i standardi prava Europske unije o ocjeni
vertikalnih sporazuma na koje se tuženo tijelo poziva, ne navodeći izvor, da
nisu ništa drugo nego članak 81. Ugovora o osnivanju Europske zajednice te
propisi Komisije Europske unije za provođenje članka 81. a kojim se izričito
navode nedozvoljeni i dozvoljeni uvjeti ugovora, s time da članak 81. rečenog
Ugovora i rečeni propis predstavljaju propise Europske unije koji reguliraju
tržišno natjecanje unutar zajedničkog tržišta, tj. unutar Europske unije.
Tužitelj smatra da se odredba članka 35. Privremenog sporazuma o trgovinskim i s
njima poreznim pitanjima između RH i Europske zajednice odnosno članka 70.
Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju između Europske zajednice i njihovih
država članica i Republike Hrvatske nikako ne može tumačiti kao obveza (a niti
ovlaštenje) organa ili drugih tijela Republike Hrvatske da direktno primjenjuje
navedene odredbe ugovora i »instrumente tumačenja koji su usvojile institucije
zajednice«, već samo kao obveza RH kao potpisnice tih sporazuma na usklađivanje
svog zakonodavstva iz područja tržišnog natjecanja s legislativom Europske
unije. Tužitelj ističe da vertikalni sporazumi nisu regulirani Zakonom o zaštiti
tržišnog natjecanja. Prihvaćanjem stajališta da bi se u Republici Hrvatskoj
mogli primijeniti kriteriji sadržani u odredbama Ugovora o osnivanju Europske
zajednice i »instrumentima tumačenja koje su usvojile institucije Zajednice« bez
da su te odredbe i »instrumenti« objavljeni u međunarodnom ugovoru ili preuzeti
i objavljeni u hrvatskom zakonu tužitelj daje značaj dopuštanja direktne
primjene stranog prava u Republici Hrvatskoj, a protivno načelu zakonitosti iz
članka 4. Zakona o općem upravnom postupku i članku 19. Ustava Republike
Hrvatske.
Tužitelj izražava shvaćanje da prema odredbama članka 8. Zakona o zaštiti
tržišnog natjecanja proizlazi da je za ocjenu ograničavanja ili sprječavanja
slobodnog tržišnog natjecanja iz članka 7. toga Zakona potrebno ocijeniti sve
relevantne okolnosti slučaja, a osobito uvjete na tržištu. Niti jednom odredbom
da Zakon ne predviđa posebnu kategoriju ili vrstu ograničenja tržišnog
natjecanja koja bi bila zabranjena »per se« tj. na koju se ne bi imao
primjenjivati članak 8. Zakona. Tužitelj postavlja pitanje na temelju čega je
tuženo tijelo utvrdilo da se u ovom slučaju radi o medicinskom proizvodu koji se
ne izdaje na liječnički recept jer to u obrazloženju rješenja nije navedeno, a
koji je upravo prema Zakonu o lijekovima i medicinskim proizvodima određen kao
lijek i koji je od nadležnog Ministarstva zdravstva registriran kao lijek koji
se izdaje »na recept samo ljekarnama i zdravstvenim ustanovama«. Nisu utvrđene i
druge okolnosti slučaja i ostali tržišni uvjeti (primjerice: radi li se o
proizvodu koji jest ili bi trebao biti na listi HZZO-a s tzv. registriranom
cijenom, kakovi su propisi o prodaji lijekova u Republici Hrvatskoj te s tim u
svezi je li uopće moguć paralelni uvoz lijeka na tržište Hrvatske, koliko
sličnih proizvoda ima na tržištu Hrvatske i izvan njega, je li korištenje
navedenog proizvoda vezano na neki drugi proizvod i dr.).
Konačno, tužitelj navodi da je odluka u upravnom postupku donijeta bez da je
tužitelj kao stranka u postupku ikad i na bilo koji način bio pozvan da se
očituje na bilo koju okolnost slučaja te da je zbog toga što mu nije bilo
omogućeno da sudjeluje u postupku počinjena povreda načela saslušanja stranke iz
članka 8. Zakona o upravnom postupku.
Tužitelj predlaže da Sud tužbu usvoji i poništi osporeno rješenje.
Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu navodi da je osporeno rješenje donijeto na
temelju pravilno utvrđenog činjeničnog stanja, sukladno odredbama Zakona o
zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 48/95, 52/97 i 89/98), te
navodi razloge iz obrazloženja osporenog rješenja. Tužiteljev procesni prigovor
smatra da je bez utjecaja na rješavanje stvari te ističe da je činjenično stanje
nesporno utvrđeno.
Tuženo tijelo predlaže da Sud tužbu odbije.
Tuženo tijelo ni nakon drugog traženja nije poslalo spise pred­meta, pa je Sud
odlučio riješiti stvar i bez spisa temeljem ovlasti iz članka 33. stavka 3.
Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92, 77/92).

*Tužba je osnovana.*

Dana 6. lipnja 2002. INFAL, Institut za medicinsku analitiku i NMR Imaging GmbH,
Gottfried-Hagen-Str. 60-62, D-5115 Köln, SR Njemačka i tužitelj sklopili su
sporazum o distribuciji proizvoda pod nazivom: dišni komplet Heliobacter Test
INFAL set 13 C Urea za masovnu spektroetrioju odraslih i djece starije od 12
godina i heliobacter test INFAL Kits 13C Urea za infracrvenu spektroskopiju
odraslih i djece starije od 12 godina. Taj je sporazum tužitelj dana 24. lipnja
2002. dostavio tuženom tijelu. Radi se o sporazumu koji pripada u krug sporazuma
iz članka 11. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«,
broj 48/95, 52/97 i 89/98). Tuženo je tijelo bilo ovlašteno postupati u ovoj
pravnoj stvari.
Pravila ponašanja i sustav mjera za zaštitu slobodnog natjecanja na tržištu
uređena su Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja. Stručne i upravne poslove u
svezi sa zaštitom tržišnog natjecanja u smislu ovoga Zakona obavlja Agencija za
zaštitu tržišnog natjecanja (članak 27. stavak 1. Zakona). Radom Agencije
rukovodi ravnatelj kojeg imenuje i razrješava Sabor (članak 29. stavak 1.).
Prema odred­bama članka 35. stavka 1. Zakona za radnje kojima se sprječava ili
ograničava tržišno natjecanje ili zloupotrebljuje monopolistički ili vladajući
položaj, ravnatelj će rješenjem naložiti obustavu takvog postupanja, dok je
prema stavku 2. predviđeno da će rješenjem iz stavka 1. ovoga članka odredit rok
za otklanjanje nedostataka prema okolnostima slučaja, odnosno rok za ispunjenje
posebnih uvjeta. Prema odredbama članka 12. Zakona sporazumi iz članka 10. i 11.
ovoga Zakona podnose se na ocjenu Agenciji za zaštitu tržišnog natjecanja u roku
od 30 dana od dana zaključenja sporazuma. Prema tome, za ocjenu rečenog
sporazuma nadležno je tuženo tijelo, koje je ovlašteno i dužno u cilju
sprječavanja ili ograničavanja tržišnog natjecanja postupiti u skladu s
odredbama iz članka 35. Zakona.
Odredbama članka 7. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja određeno je
da su zabranjeni sporazumi kojima je cilj, posljedica ili mogući učinak
ograničavanje ili sprječavanje slobodnog tržišnog natjecanja, te se navode
sporazumi koji se osobito takvim smatraju. Prema stavku 2. Zakona ništavi su
sporazumi zabranjeni stavkom 1. ovoga članka. Prema članku 11. stavku 1. Zakona
sporazumi poduzetnika, koji po svojoj prirodi i sadržaju odgovaraju nekom od
ugovora: o specijalizaciji, o isključivoj distribuciji, o selektivnoj
distribuciji, o isključivoj kupnji, o franchisingu te o istraživanju i razvoju,
neće se smatrati sporazumima iz članka 7. ovoga Zakona, ako ispunjavaju uvjete
utvrđene ovim Zakonom. U tom smislu tuženo tijelo bilo je nadležno ocijeniti
predmetni sporazum.
U stvarima zaštite tržišnog natjecanja primjenjuju se postupovna pravila
navedena Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja i Zakona o općem upravnom
postupku. Prema odredbama članka 3. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91 i 103/96 – Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske) u
upravnim područjima za koje je zakonom propisan poseban postupak, postupa se po
odredbama tog Zakona. Po odredbama ovog zakona postupa se u svim pitanjima koja
nisu uređena posebnim zakonom. Prema odredbama članka 1. stavka 1. istog Zakona
po ovom Zakonu dužna su postupati tijela državne uprave i druga državna tijela,
kad u upravnim stvarima, neposredno primjenjujući propise, rješavaju o pravima,
obvezama ili pravnim interesima građana odnosno pravnih osoba ili druge stranke.
Prema stavku 2., po ovom Zakonu dužne su postupati i druge pravne osobe, kad u
obavljanju javnih ovlasti rješavaju u upravnim stvarima. U ovom slučaju tuženo
je tijelo zanemarilo temeljne odredbe Zakona o općem upravnom postupku.
Odredbama članka 49. stavka 1. Zakona o općem upravnom postupku propisano je da
je stranka osoba na čiji je zahtjev pokrenut postupak ili protiv koje se vodi
postupak, ili koja radi zaštite svojih prava ili pravnih interesa ima pravo
sudjelovati u postupku. Prema članku 50. stavku 1. istog Zakona stranka u
upravnom postupku može biti svaka fizička i pravna osoba. Prema točki 2. izreke
osporenog rješenja tuženo tijelo nalaže tužitelju da briše odredbe iz sporazuma
koje smatra ništavim, premda se radi o sporazumu građanskog prava u kojem
sudjeluju dvije ravnopravne strane, pa se prema tome i nalog može odnositi samo
na obje.
Jedno od osnovnih načela upravnog postupka je načelo saslušanja stranke. Prema
odredbama članka 8. stavka 1. Zakona o općem upravnom postupku prije donošenja
rješenja stranci se mora pružiti mogućnost da se izjasni o činjenicama i
okolnostima koje su od važnosti za donošenje rješenja, dok se prema stavku 2.
Zakona rješenje može donijeti bez prethodnog izjašnjenja stranke samo u
slučajevima kad je to zakonom dopušteno. Postupak do donošenja rješenja uređen
je u XI. glavi Zakona. Prema članku 135. Zakona prije donošenja rješenja imaju
se utvrditi sve činjenice i okolnosti koje su značajne za rješenje i strankama
omogućiti da ostvare i zaštite svoja prava i pravne interese. To se može
izvršiti u skraćenom postupku ili u posebnom ispitnom postupku. Skraćeni
postupak nije predviđen Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja, niti se ovdje
radi o situaciji iz članka 141. Zakona o općem upravnom postupku kad se može
donijeti rješenje u skraćenom postupku. Prema tome, u ovom slučaju bilo je
potrebno prije donošenja rješenja provesti poseban ispitni postupak, a moguće i
usmenu raspravu, s obzirom na tužiteljeve prigovore glede utvrđenog činjeničnog
stanja (članak 142. i 149. Zakona o općem upravnom postupku).
Glede primjene prava valja reći da je odredbama članka 140. Ustava Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst i 55/01 – ispr.)
propisano da međunarodni ugovori koji su sklopljeni i potvrđeni u skladu s
Ustavom i objavljeni, koji su na snazi, čine dio unutarnjeg pravnog poretka
Republike Hrvatske, a po pravnoj su snazi iznad zakona. Prema tome, mogao je
biti u primjeni u ovom slučaju Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju između
Republike Hrvatske i Europske zajednice i njihovih država članica, te Privremeni
sporazum o trgovinskim i s njima povezanim pitanjima između Republike Hrvatske i
Europske zajednice, dok kriteriji, standardi i instrumenti tumačenja Europske
zajednice na koje se poziva tuženo tijelo a nisu sadržani u tekstu tih
sporazuma, niti su preuzeti i objavljeni u bilo kojem drugom hrvatskom zakonu
ili propisu, ne mogu biti izvor prava.
Trebalo je stoga tužbu uvažiti temeljem članka 39. stavka 2. Zakona o upravnim
sporovima i osporeno rješenje poništiti, s time da tuženo tijelo donese novo
rješenje pridržavajući se prema članku 62. istog Zakona pravnog shvaćanja suda i
njegovih primjedaba u pogledu postupka.
Odluka o objavi presude u Službenom glasilu Republike Hrvatske i Službenom
glasilu tuženog tijela temelji se na odredbi iz članka 37a. Zakona o zaštiti
tržišnog natjecanja.

Broj: Us-5438/2003-7
Zagreb, 26. listopada 2006.

Predsjednik Vijeća
**Darko Vlahinja**, v. r.

Presuda, NN 16/2007-666
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)