## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3182/2011 od 23. svibnja 2013.

### NN 67/2013 (5.6.2013.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3182/2011 od 23. svibnja 2013.

67 05.06.2013 Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3182/2011 od 23. svibnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1345

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za rješavanje pretpostavki za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Ivan Matija, predsjednik Vijeća, te sutkinje Slavica Banić i Duška Šarin, članice Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenulo J. p. E. B. i H. d.d., S., B. i H., koje zastupa Z. P., odvjetnica iz S., na sjednici održanoj 23. svibnja 2013. jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud) broj: Us-8421/2009-4 od 24. ožujka 2011. kojim je, kao nedopuštena, odbačena tužba podnositelja protiv tuženika Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Ministarstvo pravosuđa), zbog nedonošenja rješenja za davanje suglasnosti za raspolaganje nekretninama u Republici Hrvatskoj (pobliže označenim u tužbi podnesenoj Upravnom sudu).

Upravni sud odbacio je tužbu podnositelja ocijenivši da je u konkretnom slučaju upravni spor pokrenut zbog nedonošenja akta u stvari u kojoj se ne donosi upravni akt u smislu mjerodavnih odredaba Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.; u daljnjem tekstu: ZUS).

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjem povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1., 19. stavkom 2., 26. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te članci 5. i 133. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja razloge iznesene u tužbi Upravnom sudu. Navodi da je 31. svibnja 2007. tuženiku kao nadležnom ministarstvu podnio zahtjev za izuzimanje od zabrane raspolaganja određenim nekretninama na teritoriju Republike Hrvatske, odnosno zahtjev za davanje suglasnosti za raspolaganje tim nekretninama (pobliže navedene u zahtjevu), te da tuženik nije donio upravni akt već je dopisom od 20. ožujka 2008. obavijestio podnositelja da se suglasnost može izdati samo za konkretan pravni posao pod pretpostavkom da su ispunjeni svi propisani uvjeti, priložene sve potrebne isprave i mišljenja nadležnih organa. Podnositelj dalje navodi da je podneskom od 14. svibnja 2008. odgovorio na navedeni dopis tuženika u kojem opetovano traži »da se donese upravni akt –
rješenje kojim će odlučiti o njegovom zahtjevu na način da mu izda suglasnost za raspolaganje navedenim nekretninama«. Budući da ni nakon požurnice podnositelja od 26. svibnja 2009. tuženik nije odlučio o njegovu zahtjevu, podnositelj je podnio Upravnom sudu tužbu radi nedonošenja rješenja o njegovu zahtjevu.

Podnositelj smatra da je Ministarstvo pravosuđa u skladu s mjerodavnim odredbama Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 47/09.) bilo dužno »riješiti zahtjev podnositelja i donijeti upravni akt – rješenje kojim će odlučiti o zahtjevu podnositelja«, odnosno izdati podnositelju suglasnost za raspolaganje na navedenim nekretninama. Ističe da suglasnost Ministarstva pravosuđa ima sva obilježja upravnog akta u smislu članka 6. ZUS-a te da postoji mjerodavni propis na temelju kojeg se u konkretnom slučaju donosi upravni akt. Smatra da je u konkretnom slučaju trebalo primijeniti Aneks G Ugovora o pitanju sukcesije koji je potpisan u Beču 2001. godine.

Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i naloži Upravnom sudu da meritorno odluči o njegovoj tužbi koju je podnio 8. srpnja 2009.

Ustavna tužba nije dopuštena.

3. Podneskom od 7. siječnja 2013. od podnositelja je zatraženo očitovanje radi utvrđenja njegove aktivne legitimacije za podnošenje ustavne tužbe u konkretnom slučaju. Zatraženo je da navede činjenice koje pokazuju da je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku vodio spor koji se ticao privatnopravne, a ne javnopravne sfere njegova djelovanja, to jest da je vodio spor, u kojem je bila riječ o njegovoj imovini u smislu privatnog, a ne javnog prava.

Podnositelj je dostavio očitovanje i sljedeću dokumentaciji: Zakon o električnoj energiji (»Službene novine Federacije BiH« broj 41/2002.), Statut Javnog preduzeća Elektroprivreda Bosne i Hercegovine d.d. Sarajevo (u daljnjem tekstu: Statut), Pravilnik o organizaciji Javnog preduzeća Elektroprivreda Bosne i Hercegovine d.d. Sarajevo, dozvole za rad – licence za rad izdane od Regulatorne komisije za električnu energiju u Federaciji Bosna i Hercegovina i izvod iz sudskog registra Općinskog suda u Sarajevu od 2. studenoga 2012.

3.1. Iz dostavljene dokumentacije je razvidno:

– podnositelj je dioničko društvo koje »obavlja djelatnosti proizvodnje električne energije; distribucije električne energije, snabdijevanje električnom energijom; trgovanje; zastupanje i posredovanje na domaćem tržištu električne energije, kao i druge djelatnosti utvrđene Statutom, radi stjecanja dobiti« (članak 2. Statuta);

– rješenjem Federalne agencije za privatizaciju o odobrenju izvršene privatizacije u sudski registar, broj 03-19-309/04 od 23. siječnja 2004., odobren je upis izvršene privatizacije državnog kapitala u visini od 10% ukupnog temeljnog kapitala podnositelja, osim »državnog kapitala organizacionog dijela Preduzeća koji se bavi prenosom električne energije, čime je navedeni dio državnog kapitala privatiziran putem javne ponude dionica« (članak 4. Statuta);

– prema članku 58. Statuta, Skupština podnositelja najmanje jednom godišnje podnosi Parlamentu Federacije Bosne i Hercegovine izvještaj o radu i poslovanju koji uključuje i financijski izvještaj i izvještaje revizora, Nadzornog odbora i Odbora za reviziju;

– prema članku 59. stavku 2. Statuta »Aktom Vlade Federacije Bosne i Hercegovine može biti utvrđeno da Skupština Društva o svim ili o pojedinim pitanjima iz svoje nadležnosti odlučuje većinom glasova većom od dvotrećinske i/ili natpolovične većine zastupljenih dionica s pravom glasa«;

– Zakonom o električnoj energiji, koji je donio Parlament Federacije Bosne i Hercegovine, uređuje se elektroenergetski sistem, elektroprivredne djelatnosti, razvoj tržišta električne energije i institucije za reguliranje tržišta, opći uvjeti za isporuku električne energije i dr. Tim su zakonom dani pravni okviri za stvaranje uvjeta za razvoj tržišta električne energije imajući u vidu javne i privatne interese na koje ima utjecaja u djelatnostima proizvodnje, distribucije i snabdijevanja električnom energijom (članci 1. i 2.).

4. Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da je podnositelj pravna osoba koja je organizacijski i funkcionalno povezana s Bosnom i Hercegovinom – Federacijom Bosne i Hercegovine pa ne može biti nositelj ustavnih prava u smislu članka 125. alineje 4. Ustava.

5. Članak 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisuje:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu: ako nije nadležan; ako je ustavna tužba nepravodobna, nepotpuna, nerazumljiva ili nedopuštena. Tužba je nedopuštena: ... ako je tužbu podnijela osoba koja nije ovlaštena za njezino podnošenje (...)«

6. Tijekom ustavnosudskog postupka utvrđeno je da podnositelj nije ovlašten za podnošenje ustavne tužbe u smislu članka 125. alineje 4. Ustava jer u konkretnoj pravnoj situaciji ne može biti nositelj ustavnih prava.

Naime, javna trgovačka društva i slična komercijalna poduzeća u državnom vlasništvu moraju biti dostatno institucionalno i funkcionalno neovisna o državi da bi mogla tražiti zaštitu ustavnih prava. Prema ocjeni Ustavnog suda, podnositelj ne ispunjava te zahtjeve.

7. Slijedom navedenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u izreci.

8. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3182/2011

Zagreb, 23. svibnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Ivan Matija, v. r.

Rješenje, NN 67/2013-1345