## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1842/2002 od 25. siječnja 2006. i izdvojeno mišljenje

### NN 16/2006 (13.2.2006.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1842/2002 od 25. siječnja 2006. i izdvojeno mišljenje

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**410**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Jasna Omejec, Željko Potočnjak,
Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko
Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i Milan Vuković, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula M. T.
iz Z., koju zastupa punomoćnik Č. P., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 25.
siječnja 2006. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude
Županijskog suda u Zagrebu, broj: Gž-9758/00-2 od 28.
svibnja 2002. godine.

Tom presudom odbijena je žalba podnositeljice i
potvrđena presuda Općinskog suda u Zagrebu, broj: Ps-1052/94
od 9. lipnja 2000. godine. Navedenom prvostupanjskom presudom usvojen je otkaz
ugovora o korištenju stana, te je naloženo tuženicima V. T. i njegovoj supruzi
M., podnositeljici ustavne tužbe, da isele iz stana koji se nalazi u Z., u
površini od 89 m2 i da taj stan slobodan od osoba i
stvari predaju u posjed tužiteljici – Republici Hrvatskoj, te da joj nadoknade
troškove postupka.

2. Podnositeljica smatra da su joj osporenim
presudama parničnih sudova povrijeđene odredbe članaka 14. stavka 2., 28. i 35.
Ustava Republike Hrvatske.

Povrede navedenih ustavnih odredaba obrazlaže
žalbenim razlozima koji se svode na tvrdnje o bitnim povredama postupovnog prava, pogrešno i nepotpuno utvrđenom
činjeničnom stanju i pogrešnoj primjeni materijalnog prava.

U bitnome ističe kako iz same dikcije odredbe
članka 102a. tada važećeg Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine«, broj
51/85., 42/86., 37/88., 47/89., 22/90., 22/92., 58/93. i 70/93.; u daljnjem
tekstu: ZSO) proizlazi da stanarsko pravo prestaje onima koji su sudjelovali
ili sudjeluju u neprijateljskoj djelatnosti protiv Republike Hrvatske.

Ona, da nikada nije izvršavala bilo kakvu
neprijateljsku djelatnost protiv Republike Hrvatske, te da protiv nje nikada
nije bio pokrenut, a kamo li dovršen kazneni postupak za takvo ili slično
djelo.

Drugim riječima, da je osporenim presudama
“oglašena krivom” za vršenje neprijateljske djelatnosti bez pravomoćne sudske
presude i bez utvrđenja postojanja krivnje.

Predlaže da ovaj Sud usvoji njenu ustavnu tužbu,
ukine osporene presude parničnih sudova i predmet vrati prvostupanjskom sudu na
ponovni postupak i odlučivanje.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen
je spis predmeta Općinskog suda u Zagrebu, broj: Ps-1052/94.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

4. Uvidom u spis predmeta, osporene odluke i
ostalu dokumentaciju koja se u njemu nalazi, razvidno je da je Republika
Hrvatska, za Ministarstvo obrane, zastupana po Javnom pravobranitelju Republike
Hrvatske, protiv podnositeljice i njenog supruga podigla tužbu radi otkaza
stanarskog prava na stanu navedenom u točki 1. ove odluke.

Tužba je podnijeta na temelju odredbi članka
102a. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o stambenim odnosima (»Narodne
novine«, broj 22/92. – u daljnjem tekstu: ZID ZSO), kojim odredbama je
propisano da stanarsko pravo prestaje onima koji su sudjelovali ili sudjeluju u
neprijateljskoj djelatnosti protiv Republike Hrvatske. Osporenom
prvostupanjskom odlukom tužbeni zahtjev tužiteljice je usvojen, jer je u tijeku
provedenog postupka, a uvidom u presudu Okružnog suda u Varaždinu, broj:
K-30/1992-25 od 16. ožujka 1993. godine, koja je potvrđena presudom Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: IKŽ-664/93-4 od 12. siječnja 1994. godine,
utvrđeno da je suprug podnositeljice V. T. kao general-major i komandant 32.
korpusa, u vremenskom razdoblju od 15. do 22. rujna 1991. godine u Varaždinu
tijekom oružanog sukoba između tzv. JNA i Oružanih
snaga Republike Hrvatske, protivno odredbama Konvencije o zaštiti građanskih
osoba za vrijeme rata s ostalim optuženima naređivao potčinjenima
borbena djelovanja nasumce po civilnim objektima i civilnim osobama u gradu i
obližnjim naseljima N. i N. V., zbog kojeg je djela i osuđen na kaznu zatvora u
trajanju od 15 godina.

Usvajajući tužbeni zahtjev tužiteljice u odnosu
na podnositeljicu kao njegovu suprugu, a drugotuženicu
u provedenom parničnom postupku, sudovi su zauzeli stajalište da stanarsko
pravo prestaje i njoj obzirom da je isto izvedeno iz stanarskog prava njenog
supruga, te da slijedi njegovu pravnu sudbinu. Pritom su se sudovi poslužili
analognom primjenom odredbe članka 64. stavka 2. ZSO-a, kojom je propisano da
kada stanarsko pravo stekne jedan od bračnih drugova koji zajedno stanuju,
stanarsko pravo ima i drugi bračni drug.

Stajališta izražena u prvostupanjskoj presudi
prihvaća i ovaj Sud.

5. Analizom osporenih presuda, Ustavni sud je
utvrdio da se iste temelje na mjerodavnim odredbama ZSO-a, te da podnositeljici
nisu povrijeđena ustavna prava na koja ona upućuje u svojoj ustavnoj tužbi.

6. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa
stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenim
presudama podnositeljici, u konkretnom slučaju, nije povrijeđeno ustavno pravo
jednakosti pred zakonom.

Pravna stajališta navedena u osporenim presudama
nadležnih sudova zasnivaju se na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog
prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava. Ustavni sud
utvrđuje da su nadležni sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u
provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim
presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i
samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Ustavni sud iz navedenih razloga nije prihvatio navode
podnositeljice da joj u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred
zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

7. Člankom 28. Ustava jamči se jednakost svih
pred zakonom.

*Svatko je
nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se
pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.*

Iz sadržaja navedene ustavne odredbe razvidno je
da ona sadrži predmnijevu nevinosti osoba prije
pravomoćnog utvrđivanja njihove odgovornosti za počinjeno kazneno djelo.

U spornoj pravnoj situaciji osporene presude
proizašle su iz parničnog postupka u kojemu se odlučivalo o osnovanosti
tužbenog zahtjeva radi otkaza stanarskog prava. S obzirom na činjenicu da se
osporenim presudama nije odlučivalo o kaznenoj odgovornosti podnositeljice,
odredba članka 28. Ustava u konkretnom slučaju ne može biti mjerodavna za
procjenjivanje postojanja povreda njenih ustavnih prava.

8. Članak 35. Ustava glasi:

*Svakom se
jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života,
dostojanstva, ugleda i časti.*

Nakon analize provedenog postupka, obrazloženja
osporenih sudskih presuda, te navoda iz ustavne tužbe, Ustavni sud utvrđuje da
navedena ustavna odredba nije povrijeđena. Sudovi su proveli postupak sukladno
mjerodavnom materijalnom i postupovnom pravu, a za
svoja utvrđenja i stajališta dali valjane razloge, za koje se ne bi mogao
izvesti zaključak da su arbitrarna ili da na bilo koji način osporavaju
podnositeljici pravo na zaštitu ugleda i časti.

9. Slijedom navedenog, a na temelju odredbi
članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno je kao u
izreci.

10. Odluka o objavi temelji se na odredbi članka
29. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-1842/2002

Zagreb, 25. siječnja 2006.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**dr****. sc. Petar Klarić**, v. r.

\*
\*   \*

Na temelju članka 27. stavka 3. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02.,
42/02. – pročišćeni tekst) i članka 50. Poslovnika Ustavnog suda Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 181/2003.), objavljujemo

## IZDVOJENO MIŠLJENJE

### uz Odluku broj: U-III-1842/2002 od 25. siječnja 2006.

I. Protivimo se izreci i obrazloženju Odluke
broj: U-III-1842/2002 od 25. siječnja 2006. godine (u daljnjem tekstu: Odluka)
kojom je odbijena ustavna tužba gospođe M. T. protiv presude Županijskog suda u
Zagrebu, broj: Gž-9758/00-2 od 28. svibnja 2002.
godine i presude Općinskog suda u Zagrebu, broj: Ps-1052/94
od 9. lipnja 2000. godine.

II. Sporne sudske presude temelje se na članku
102a. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o stambenim odnosima (»Narodne
novine«, broj 22/92. – ZID ZSO) u vezi s člankom 64. stavkom 2. Zakona o
stambenim odnosima (ZSO).

Članak 102a. stavak 1. ZID ZSO-a propisuje:

Članak 102a. stavak 1.

*Stanarsko
pravo prestaje onima koji su sudjelovali ili sudjeluju u neprijateljskoj
djelatnosti protiv Republike Hrvatske.*

U članku 102a. stavku 1. ZID ZSO-a izrijekom je propisano
da stanarsko pravo prestaje samo onim osobama koje su sudjelovale ili sudjeluju
u neprijateljskoj djelatnosti protiv Republike Hrvatske. Otkazni razlog,
propisan člankom 102a. stavkom 1. ZID ZSO-a, posebna je osnova za otkaz
stanarskog prava koja se ne može protezati na druge (su)nositelje stanarskog
prava ako oni sami nisu pravomoćnom presudom u kaznenom postupku osuđeni za
neprijateljsko djelovanje protiv Republike Hrvatske. Smatramo da je svako drugo
tumačenje članka 102a. stavka 1. ZID ZSO-a protivno temeljnim ljudskim pravima
zajamčenim Ustavom Republike Hrvatske, a osobito članku 28. Ustava koji sadrži
presumpciju nevinosti.

Dokaz o sudjelovanju u neprijateljskoj
djelatnosti protiv Republike Hrvatske, naime, može biti samo pravomoćna sudska
odluka o utvrđenju počinjenja navedenog kaznenog djela. To proizlazi iz članka
28. Ustava, koji propisuje da je svatko nedužan dok mu se pravomoćnom sudskom
presudom ne utvrdi krivnja. Sukladno tome, u rješenju broj: U-I-116/1992 od 24.
lipnja 1992. godine te odlukama broj: U-III-326/1995 od 24. veljače 1999.,
U-III-435/2000 od 17. svibnja 2000. i U-III-457/2000 od 13. prosinca 2000.
godine, Ustavni sud je zauzeo pravno stajalište da je postojanje pravomoćne
sudske odluke o utvrđenju djela propisanog člankom 102a. ZID ZSO-a pravna
pretpostavka za njegovu primjenu na nositelja stanarskog prava.

U odnosu na podnositeljicu ustavne tužbe nisu
ispunjene pret­postavke za primjenu članka 102a.
stavka 1. ZID ZSO-a. Protiv podnositeljice nikada nije pokrenut kazneni postupak
za utvrđenje eventualne odgovornosti za kazneno djelo neprijateljskog
djelovanja protiv Republike Hrvatske.

Nadležni sudovi su u konkretnom slučaju pogrešno
protumačili legalnu svrhu članka 102a. stavka 1. ZID ZSO-a. Tumačenjem članka
64. stavka 2. ZSO-a, kojim je propisano da kad stanarsko pravo stekne jedan od
bračnih drugova, koji zajedno stanuju, stanarsko pravo ima i drugi bračni drug
(iz te odredbe su sudovi, argumentum a contrario, izveli pogrešan zaključak: kada se stanarsko
pravo, u ovom slučaju, otkazuje jednom bračnom drugu, tada se otkazuje i
drugome koji s njim stanuje), i njegovim povezivanjem s pogrešno protumačenom
legalnom svrhom članka 102a. stavka 1. ZID ZSO-a, nadležni sudovi su neosnovano
presudili o otkazu ugovora o korištenju stana podnositeljici ustavne tužbe.
Time su neposredno povrijedili njezino ustavno pravo na jednakost pred zakonom,
zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

III. Osim nepravilnim, obrazloženje Odluke
smatramo i nepot­punim, jer ne sadrži navode o dva
pravna pitanja.

Prvo, u obrazloženju Odluke nisu navedeni
razlozi zbog kojih je Ustavni sud u konkretnom slučaju odstupio od dotadašnjeg
pravnog stajališta, izraženog u rješenju broj: U-I-116/1992 od 24. lipnja 1992.
godine i odlukama broj: U-III-326/1995 od 24. veljače 1999., U-III-435/2000 od
17. svibnja 2000. i U-III-457/2000 od 13. prosinca 2000. godine.

Drugo, Ustavni sud se u obrazloženju Odluke nije
osvrnuo na pravni položaj članova porodičnog domaćinstva nakon otkaza ugovora o
korištenju stana podnositeljici ustavne tužbe. Iako članovi porodičnog
domaćinstva podnositeljice ustavne tužbe nisu bili stranke u parničnom postupku
u kojem je podnositeljici ustavne tužbe otkazan ugovor o korištenju stana, zbog
važnosti presuda sudova za njih i njihova prava u odnosu na sporni stan, a
polazeći od ustavnih odredbi o obitelji i njezinoj zaštiti, smatramo da je
Ustavni sud u Odluci trebao objasniti i njihov pravni položaj.

Budući da to Ustavni sud nije učinio, smatramo
opravdanim na ovom mjestu utvrditi nesporne činjenice vezane uz pravni položaj
članova porodičnog domaćinstva nakon otkaza ugovora o korištenju stana
podnositeljici ustavne tužbe. Članak 102a. stavak 2. ZID ZSO-a propisuje:

Članak 102a. stavak 2.

*Vlasnik
stana, nakon sudske odluke o otkazu ugovora o korištenju stana, odlučit će o
davanju na korištenje dotičnog stana članovima porodičnog domaćinstva ili
drugog odgovarajućeg stambenog prostora.*

Sukladno navedenoj odredbi, u prvostupanjskoj
presudi Općinskog suda u Zagrebu, broj: Ps-1052/94 od
9. lipnja 2000. godine, kojom je otkazan ugovor o korištenju stana
podnositeljici ustavne tužbe i njezinom suprugu (tuženima u parničnom
postupku), utvrđena je sljedeća obveza vlasnika spornog stana:

»Kako je temeljem iskaza svjedoka pouzdano
utvrđeno da su kćer i sin tuženih sa obiteljima kao članovi porodičnog
domaćinstva nositelja stanarskog prava kontinuirano koristili sporni stan,
vlasnik stana odlučit će o davanju na korištenje dotičnog stana u smislu
navedene zakonske odredbe.«

Drugostupanjski sud, odlučujući o žalbi
podnositeljice, potvrdio je pravnu valjanost utvrđene obveze vlasnika spornog
stana (Republike Hrvatske) da donese odluku o davanju na korištenje spornog
stana, odnosno drugog odgovarajućeg stambenog prostora, članovima porodičnog
domaćinstva podnositeljice ustavne tužbe.

Ustavni sud se u Odluci nije osvrnuo na tu
pravnu obvezu vlasnika stana (Republike Hrvatske).

Polazeći od ustavnih odredbi o obitelji i
njezinoj zaštiti, smatramo da je Ustavni sud u Odluci trebao istaknuti obvezu
Republike Hrvatske da donese odluku o davanju na korištenje dotičnog stana ili
drugog odgovarajućeg stambenog prostora članovima porodičnog domaćinstva
podnositeljice ustavne tužbe.

Na temelju navedenog, protivimo se izreci i
obrazloženju Odluke.

U Zagrebu, 2. veljače 2006.

Suci

**prof****. dr. sc. Jasna Omejec**, v. r.

**prof****. dr. sc. Željko Potočnjak**, v. r.

**Agata Račan, dipl. iur**., v. r.

**prof****. dr. sc. Smiljko Sokol**, v. r.

Odluka, NN 16/2006-410