## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3846/2012 od 10. rujna 2013.

### NN 120/2013 (27.9.2013.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3846/2012 od 10. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2588

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. B. iz Z., kojeg zastupa L. B., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 10. rujna 2013. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske broj: Jž-1040/11 od 7. ožujka 2012.,

– presuda Prekršajnog suda u Zagrebu broj: XXV-J-1476/10 od 25. studenoga 2010.

III. Predmet se vraća Prekršajnom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

Ustavna tužba se odbacuje u dijelu koji se odnosi na povredu prava na razumnu duljinu sudskog postupka, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je M. B. iz Z., kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa L. B., odvjetnica u Z. (u daljnjem tekstu: podnositelj).

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu presudom Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Visoki prekršajni sud) broj: Jž-1040/11 od 7. ožujka 2012. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) te presudom Prekršajnog suda u Zagrebu broj: XXV-J-1476/10 od 25. studenoga 2010. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

1.1. Prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim za počinjenje prekršaja iz članka 13. Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira (»Narodne novine« broj 47/90., 55/91. i 29/94., u daljnjem tekstu: ZoPJRM):

»(...) što je dana 17. svibnja 2010. godine oko 12,30 sati u Zagrebu, u Varšavskoj ulici kod kbr. 7 remetio javni red i mir, na način da je rukama udarao po metalnoj ogradi gradilišta 'Cvjetni prolaz' (...) zbog čega mu se izriče novčana kazna u iznosu od 200,00 kuna (dvjestokuna).«

Drugostupanjskom presudom odbijena je kao neosnovana podnositeljeva žalba te je potvrđena prvostupanjska presuda.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Prekršajnog suda u Zagrebu broj: XXV-J-1476/10 te je Ustavni sud 4. ožujka 2013. izvršio pregled videosnimke na CD-u koji je spisu priložen kao dokazni prijedlog podnositelja.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Podnositelj se dana 17. svibnja 2010. pridružio prijavljenom, zakonitom i mirnom prosvjedu u Zagrebu, u Varšavskoj ulici. Pri tome je zajedno s ostalih 200-tinjak prosvjednika vikao »Ne damo Varšavsku« i rukama udarao po metalnoj ogradi gradilišta »Cvjetni prolaz«. U jednom trenutku metalna ograda je pala u ograđeni prostor koji su osiguravali zaposlenici zaštitarske tvrtke »S. M.«. Jedan od zaštitara je uz uporabu sile savladao podnositelja i zadržao ga u prostorijama »H.-g.« do dolaska policije. Nakon obavljenog razgovora, protiv podnositelja je podnesena prekršajna prijava. U optužnom prijedlogu Policijske uprave Zagrebačke, I. Policijske postaje Zagreb podnositelju se stavilo na teret:

»(...) da je dana 17. svibnja 2010. godine u Zagrebu, u Varšavskoj ulici kod kbr. 7, rukama i nogama udarao po metalnoj ogradi gradilišta 'Cvjetni prolaz', kojom prilikom je vikao 'Ne damo Varšavsku', a potom zajedno s drugim prosvjednicima povukao metalnu ogradu te ju srušio na pod, nakon čega je preko srušene ograde sam potrčao u ograđeni prostor koji su osiguravali zaposlenici zaštitarske tvrtke, te se progurao između zaštitara u ograđeni prostor, da bi ga potom zaštitar ... (osobno ime izostavljeno – op. Ustavnog suda) savladao uz uporabu sile i zadržao do dolaska policije, koje ponašanje je tužitelj pravno označio kao prekršaj iz članka 6. Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira.«

Podnositelj je u svojoj obrani priznao da je zajedno s ostalim prosvjednicima udarao po metalnoj ogradi i vikao »Ne damo Varšavsku«. Međutim, opovrgnuo je da je s prosvjednicima povukao metalnu ogradu i srušio je na tlo te preko nje utrčao u ograđeni prostor kojeg su štitili zaštitari »S. M.«. Nakon saslušanja podnositelja i svjedoka, Prekršajni sud u Zagrebu zaključio je da se iskazi svjedoka koji se odnose na utrčavanje podnositelja u štićeni prostor preko srušene metalne ograde i proguravanje između zaštitara u ograđeni prostor ne slažu s video zapisom na CD-u koji je podnositelj uložio u spis. Prekršajni sud u Zagrebu je reproducirani videozapis u cijelosti ocijenio vjerodostojnim. Pri tome je donio sljedeći zaključak:

»(...)

Reproducirani video zapis koji je u cijelosti ocijenjen vjerodostojnim, a posebice iz razloga jer njegovoj vjerodostojnosti nije prigovarao nitko od stranaka odnosno sudionika postupka, u spornom dijelu pokazuje drugačiju dinamiku događaja, a iz istoga je razvidno da se okrivljenik nalazio u masi prosvjednika otprilike na samoj ogradi, kada je nasilno odveden odnosno odguran u štićeni prostor, dakle reproducirana snimka u spornom dijelu u cijelosti pobija iskaze svjedoka u kojima oni navode da je okrivljenik pretrčao preko metalne ograde i ušao u štićeni prostor te se progurao između zaštitara, u kojem dijelu su njihovi iskazi ocijenjeni nevjerodostojnim.

(...)«

S obzirom na utvrđeno činjenično stanje, Prekršajni sud u Zagrebu zaključio je da ponašanje podnositelja nema obilježja naročite drskosti odnosno nepristojnosti, koja obilježja predstavljaju kvalificirani oblik prekršaja iz članka 6. ZoPJRM-a, već da je u konkretnom slučaju riječ o prekršaju iz članka 13. ZoPJRM-a, te je izmijenio činjenični opis prekršaja na način opisan u izreci prvostupanjske presude (v. točku 1.1. obrazloženja ove odluke). Pri tome je svoju odluku obrazložio na sljedeći način:

»(...)

Po ocjeni ovog suda lupanje okrivljenika po metalnoj ogradi kojom je bio ograđen štićeni prostor, po svojem sadržaju odstupa odnosno prelazi granice mirnog, odnosno dopuštenog načina izražavanja na javnom prosvjedu, pa je navedeno ponašanje okrivljenika ocijenjeno kao prekršaj remećenja javnog reda i mira.

Naime, lupanje prosvjednika po metalnoj ogradi remeti mir ostalih građana koji ne sudjeluju u prosvjedu, predstavlja napad na imovinu koja se nalazi na prostoru na kojem se održava mirni prosvjed, a čiji pad je posljedično mogao izazvati izravnu pogibelj.

(...)«

4. Protiv prvostupanjske presude podnositelj je podnio žalbu Visokom prekršajnom sudu koji ju je odbio kao neosnovanu. U obrazloženju presude Visokog prekršajnog suda između ostalog je navedeno:

»(...)

Tijekom provedenog suđenja dokazana je odlučna činjenica da je okrivljenik kritične zgode svoje nezadovoljstvo iskazivao na neadekvatan i nedozvoljen način lupanjem po metalnoj ogradi gradilišta, što se pod parolom mirnog okupljanja i izražavanja mišljenja ne bi moglo prihvatiti kao pristojno, mirno i primjereno ponašanje, a napose na činjenicu da ograda nešto predstavlja i legalno je postavljena.

(...)

Temelji demokratskog društva ne mogu se cijeniti samo u korist jednog pojedinca, zanemarujući ostale pojedince kojima je ponašanjem jednog pojedinca narušen mir. Sama potreba intervencije kritične zgode u odnosu na ponašanje okrivljenika u sebi sadrži činjenicu da okrivljenik izražavanje svojih temeljnih prava nije ostvarivao na legalan način i legalnim sredstvima.

(...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povredu članka 14. Ustava obrazlažući je na sljedeći način:

»(...)

U pobijanim presudama se zanemaruje nesporna činjenica da je podnositelj postupao identično kao i ostalih 200-tinjak prosvjednika, kao i da je svjedok ... (osobno ime izostavljeno – op. Ustavnog suda), zaštitar zaposlen u privatnoj tvrtci, na raspravi od 25. 10. 2010.g. ... na pitanje punomoćnice podnositelja zbog čega je iz mase izvukao baš podnositelja, odgovorio: 'mogao sam bilo koga od prosvjednika u tom trenutku uhvatiti ...', te dalje navodeći: 'ja sam lišio slobode samo okrivljenika ...' te ga odveo u prostorije 'H.-g.', iako je na prosvjedu bilo policije ...

(...)

Podnositelju je neprihvatljiv stav drugostupanjskog suda da 'sama činjenica da li je okrivljenik bio diskriminiran u predmetnom slučaju, nije odlučna za postojanje prekršaja'. Propisima je zajamčena jednakost građana, stoga pokretanje i vođenje prekršajnog postupka protiv podnositelja, tj. samo i jedino protiv njega, iako je postupao jednako kao i ostalih 200-tinjak prosvjednika, predstavlja povredu čl. 14. Ustava i čl. 14. EK.

(...)«

Podnositelj također navodi povredu prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava:

»(...)

U provedenom postupku sudovi su u potpunosti zanemarili činjenicu da je podnositelj na prvoj raspravi održanoj pred prvostupanjskim sudom predao CD na kojem je bila video snimka događaja, koja snimka u potpunosti potvrđuje obranu podnositelja koji poriče počinjenje prekršaja!

(...) podnositelj je pobijanim presudama oglašen krivim za optužbu koja mu nije predočena (jer je sud izmijenio činjenični opis, a propustio je podnositelju to priopćiti), a pored toga mu je optužnim prijedlogom sastavljenim po policiji stavljeno na teret počinjenje prekršaja iz članka 6. Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira, dok je presudom prvostupanjskog suda oglašen krivim za prekršaj iz članka 13. istog zakona! (...)«

Konačno, podnositelj smatra da mu je osporenim presudama povrijeđeno pravo na javno okupljanje i mirni prosvjed zajamčeno člankom 42. Ustava. U ustavnoj je tužbi u tom pogledu navedeno:

»(...)

Kako je prosvjed na kojem je sudjelovao ovaj podnositelj bio prijavljen i po svom karakteru miran, zaštićen je EK!

(...)

Prema dubokom uvjerenju podnositelja, mirni prosvjed ne podrazumijeva tihi prosvjed (...)

Podnositelj se kao i u žalbi protiv prvostupanjske presude poziva na presudu ECHR, koji je u predmetu G. protiv Njemačke (1989.) – na koju se argumentaciju drugostupanjski sud nije ni osvrnuo, čim je došlo do povrede podnositeljevih prava na djelotvoran pravni lijek ... – utvrdio da prava na slobodu okupljanja i udruživanja kao temeljna prava demokratskog društva ne treba restriktivno tumačiti. (...)

Dakle, lupanje prosvjednika po metalnoj ogradi ne može se podvesti pod prekršaj remećenja javnog reda i mira, već pod pravo na slobodu mirnog okupljanja.

(...)«

Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe i povrede članaka 16., 18., 26. i 28. Ustava.

Također smatra povrijeđenim prava zajamčena člancima 1., 6. stavcima 1. i 3., 11., 13. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

Predlaže usvajanje ustavne tužbe te ukidanje osporenih presuda.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. S obzirom na navode ustavne tužbe i okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud je ustavnu tužbu podnositelja razmotrio s aspekta članka 42. zasebno i u vezi s člankom 16. Ustava.

Mjerodavni članci Ustava glase:

»Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

Članak 42.

Svakom se priznaje pravo na javno okupljanje i mirni prosvjed u skladu sa zakonom.«

7. Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku nalazi potrebnim odgovoriti na sljedeće pitanje:

Je li podnositelju, time što su ga sudovi proglasili krivim za remećenje javnog reda i mira jer je za vrijeme prijavljenog, zakonitog i mirnog prosvjeda rukama udarao po metalnoj ogradi, povrijeđeno ustavno pravo na javno okupljanje i mirni prosvjed iz članka 42. Ustava?

Ustavni sud napominje da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom, Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

8. Pravo na javno okupljanje jedno je od temeljnih demokratskih prava usmjereno k izražavanju i promicanju političkih, socijalnih i nacionalnih uvjerenja i ciljeva te se kao takvo ne smije restriktivno tumačiti. Na zakonodavcu je zahtjevna zadaća pronaći ravnotežu između prava i sloboda drugih (ne-sudionika javnih okupljanja) kao i očuvanja javnog reda i mira s jedne strane te između prava na javno okupljanje i mirni prosvjed kao temeljne političke slobode pojedinca u demokratskom društvu s druge strane. Ustavni sud smatra da za svako ograničenje javnih okupljanja po osnovi zaštite prava i sloboda drugih mora postojati ozbiljan stupanj izvjesnosti da će zadiranje u prava i slobode drugih biti prekomjerno, odnosno nerazumno. Takvo stajalište izrazio je i Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Ashughyan protiv Armenije (presuda, 17. srpnja 2008., zahtjev br. 33268/03).

Ustav štiti samo mirni prosvjed. Okupljanje se neće smatrati mirnim ukoliko je organizirano sa specifičnom namjerom da se čini ili potiče nasilje ili ometanje javnog reda, ili ako su podnositelj i/ili njegovi sudemonstratori sami činili nasilna djela tijekom okupljanja. Međutim, okupljanje će biti mirno i ukoliko je došlo do ometanja javnog reda i mira ako podnositelj i ostali demonstranti nisu aktivno sudjelovali u činjenju nasilja. Isto proizlazi i iz prakse ESLJP-a. Tako su u predmetu G. protiv Njemačke (odluka, 6. ožujka 1989., zahtjev br. 13079/87), na koji se podnositelj u ustavnoj tužbi poziva, prosvjednici demonstrirali na način da su zauzimanjem sjedećeg položaja fizički onemogućili ulazak u tvornicu ispred koje se održavao prosvjed, što prema njemačkim zakonima nije bilo dopušteno. Europska komisija za ljudska prava smatrala je, međutim da pravo na slobodu mirnog okupljanja, kao jedno od temeljnih demokratskih prava, ne treba tumačiti restriktivno, budući da u ovom slučaju demonstranti nisu bili nasilni i samo su pružali pasivan otpor.

Mirno okupljanje ne znači da uopće ne smije doći ni do kakvog uznemiravanja okoline. Međutim, ono ne smije biti pretjerano. Uzevši u obzir činjenicu da su pravo na javno okupljanje i pravo na mirni prosvjed politička prava, i kao takva su bitna i nužna za slobodu izražavanja u demokratskom društvu, razumljivo je da će u pravilu implicirati izražavanje nezadovoljstva ili izražavanje određenog zahtjeva odnosno poruke, a ne samo razmjenu mišljenja istomišljenika. Takvo stajalište Ustavni je sud zauzeo u odluci broj: U-I-241/1998 od 31. ožujka 1999. (»Narodne novine« broj 38/99.).

Raspon ponašanja koja predstavljaju prekoračenje granice do koje se mirni prosvjed štiti ne smije se usko tumačiti, a pojam »miran« mora se tumačiti tako da uključi i ponašanja koja mogu na određeni način smetati osobama koje se protive idejama ili tvrdnjama koje se na mirnom prosvjedu iznose, pa čak i ponašanja koja privremeno koče, usporavaju ili sprječavaju aktivnosti treće strane. Ukoliko prilikom javnog okupljanja dođe do slučajnog nasilja ili nereda, pojedinci koji u tim neredima ne sudjeluju neće izgubiti zaštitu prava na javno okupljanje i mirni prosvjed.

9. Ustavni sud napominje da članak 16. stavak 1. Ustava izrijekom dopušta da se ljudska prava i temeljne slobode (ustavna prava) mogu ograničavati samo zakonom i to samo iz Ustavom propisanih razloga. S druge strane, kad odlučuju u sudskim, upravnim ili drugim postupcima nadležna tijela dužna su primjenjivati zakonske odredbe kojima se ograničavaju određena ustavna prava iz članka 16. stavka 1. Ustava, na način da ta ograničenja budu razmjerna naravi potrebe za njima u svakom pojedinom slučaju. To ustavno jamstvo, propisano u članku 16. stavku 2. Ustava, Ustavni sud štiti u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom, ali ne kao samostalnu pravnu osnovu. Po naravi stvari, jamstvo razmjernosti ograničenja ustavnih prava ne može se u ustavnoj tužbi isticati samostalno, nego samo u odnosu prema nekom ustavnom pravu sadržanom u drugim odredbama Ustava. Tako je u konkretnom slučaju povreda jamstva razmjernosti ispitana u vezi s pravom na javno okupljanje i mirni prosvjed iz članka 42. Ustava.

Prava i slobode drugih (to jest ne-sudionika okupljanja), na koja bi javna okupljanja mogla utjecati, u pravilu uključuju pravo na privatnost, pravo na mirno uživanje vlasništva, pravo na slobodu kretanja, a pod određenim uvjetima i pravo na osobnu sigurnost i slobodu. Zaštita prava i sloboda drugih može biti opravdana osnova za ograničenje prava na slobodu javnog okupljanja. Istodobno, međutim, polazeći od činjenice da javna okupljanja konstituiraju, per definitionem, samo privremeno miješanje u prava i slobode drugih i polazeći od potrebe za održavanjem i unapređenjem tolerancije u demokratskom društvu, Ustavni sud napominje da za svako ograničenje javnih okupljanja po toj osnovi mora postojati ozbiljan stupanj izvjesnosti da će zadiranje u prava i slobode drugih biti prekomjerno, odnosno nerazumno. To je stajalište Ustavni sud zauzeo u odluci broj: U-I-295/2006, U-I-4516/2007 od 6. srpnja 2011. (»Narodne novine« broj 82/11.).

10. Primijenivši navedena pravila na konkretan slučaj, Ustavni sud primjećuje da izreke osporenih odluka ne korespondiraju s obrazloženjima koja su sudovi za njih dali. Naime, podnositelj je proglašen krivim za remećenje javnog reda i mira samo zato što je rukama udarao po ogradi gradilišta »Cvjetni prolaz« (v. toč. 1.1. obrazloženja ove odluke).

Iz izreka osporenih presuda uopće nije vidljivo da je inkriminirani događaj počinjen u posebnim okolnostima – tijekom prijavljenog, zakonitog i mirnog prosvjeda, koji uživa zaštitu Ustava i Konvencije, a koja činjenica je bitna u konkretnom slučaju, osobito stoga što se kod razgraničenja koja ponašanja ulaze u sferu prekršaja u »redovnim« okolnostima i u okolnostima mirnog prosvjeda ne primjenjuju isti kriteriji. S tim u vezi, Ustavni sud je u svojoj odluci broj: U-I-295/2006, U-I-4516/2007 od 6. srpnja 2011. naveo:

»... Procjena karaktera pojedinog okupljanja provodi se po naravi stvari od slučaja do slučaja (case by case basis) u pravno reguliranom postupku, zajedno s procjenom prihvatljivosti konkretnog okupljanja s aspekta članka 16. Ustava, a osobito s aspekta državne sigurnosti i svih drugih sigurnosnih aspekata, uključujući opasnost od terorizma, ali i s aspekta opasnosti od povreda prava i sloboda drugih ljudi te opasnosti od ugrožavanja najdragocjenije kulturne i povijesne baštine... ovlasti policije redovito obuhvaćaju i mogućnost izricanja odgovarajućih naloga i uvjeta ovisno o okolnostima svakog konkretnog slučaja, ali i mogućnost sudskog nadzora njezine konačne odluke.«

Ustavni sud uočava da sudovi u obrazloženju svojih odluka iznose svoja stajališta o razlozima zbog kojih smatraju da je ponašanje podnositelja prešlo granice dopuštenog ponašanja na prosvjedu. Međutim, takva obrazloženja u očitom su neskladu s navedenim činjeničnim opisom u izrekama osporenih odluka. Pri tome ni Visoki prekršajni sud ni Prekršajni sud u Zagrebu nisu obrazložili na koji je to način podnositeljevo udaranje po ogradi dovelo do zadiranja u prava i slobode drugih. Čak i uzevši u obzir da je ograda po kojoj je podnositelj (zajedno s ostalih 200-tinjak prosvjednika) lupao rukama srušena, odnosno da je došlo do uništenja tuđe imovine, ostaje činjenica da je podnositelj u izreci proglašen krivim samo zato što je rukama udarao po ogradi.

Lupanje po ogradi stvara buku, koja se smatra uobičajenom na javnim okupljanjima, odnosno prosvjedima. Takvo postupanje podnositelja samo po sebi ne predstavlja neprikladno i neprimjereno ponašanje u sklopu mirnog prosvjeda, pa se ne može smatrati ni prekršajem.

Sukladno tome, osporenim odlukama došlo je do povrede podnositeljeva prava na javno okupljanje i mirni prosvjed iz članka 42. Ustava zasebno i zajedno s člankom 16. Ustava.

11. Utvrdivši povrede prava na javno okupljanje i mirni prosvjed, Ustavni sud nije razmatrao ostale prigovore podnositelja.

12. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke. Točka IV. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Obrazloženje rješenja

13. U ustavnoj tužbi podnositelj ukazuje i na nerazumno dugo trajanje prekršajnog postupka, smatrajući da mu je time povrijeđeno njegovo ustavno pravo na suđenje u razumnom roku.

Ustavna tužba nije dopuštena u dijelu koji se odnosi na povredu prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

14. Članak 72. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu: (…) ako je ustavna tužba (…) nedopuštena. Tužba je nedopuštena: (…) ako podnositelj tužbe u prethodnom postupku nije koristio dopušteno pravno sredstvo (…)«

15. Ustavni sud utvrđuje nedopuštenim dio ustavne tužbe kojim podnositelj osporava razumnost duljine već okončanog sudskog postupka na temelju članka 62. Ustavnog zakona, jer podnositelj prethodno nije koristio dopuštena pravna sredstva za ubrzanje sudskog postupka u vrijeme kad je taj postupak još bio u tijeku (stajalište Ustavnog suda, mutatis mutandis, izraženo u odluci i rješenju broj: U-III-3053/2005 od 28. studenoga 2007., objavljeno u »Narodnim novinama« broj 1/08.).

16. Stoga je na temelju članka 72. Ustavnog zakona doneseno rješenje kao u izreci.

Broj: U-III-3846/2012

Zagreb, 10. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 120/2013-2588