## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-388/2008 od 6. ožujka 2012.

### NN 38/2012 (30.3.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-388/2008 od 6. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

988

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Aldo Radolović, zamjenik predsjednice Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Duška Šarin, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Š. K. iz B., kojeg zastupa I. D., odvjetnik u R., na sjednici održanoj 6. ožujka 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je Š. K., s prebivalištem u B., kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa I. D., odvjetnik u R. (u daljnjem tekstu: podnositelj). Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu sudskom odlukom povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.; u daljnjem tekstu: ustavna prava).

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Rijeci broj: Gž-4587/04 od 12. prosinca 2007. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda), kojom je potvrđena presuda Općinskog suda u Rabu broj: P-147/01 od 4. listopada 2004. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

Podnositelj ustavnu tužbu podnosi zbog toga što smatra da je prvostupanjsku presudu donijela osoba koja na dan objave natječaja za imenovanje na dužnost suca nije ispunjavala uvjet potrebnog radnog staža na poslovima sudskog savjetnika nakon položenog pravosudnog ispita, pa je i osporenu presudu donijela u vrijeme kad nije imala svojstvo suca.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) zatražena je dostava parničnog spisa Općinskog suda u Rabu broj: P-147/01 te izvješće Državnog sudbenog vijeća (u daljnjem tekstu: DSV) o imenovanju L. P.-M. za suca Općinskog suda u Rabu.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

3. U nastavku se prvo navode činjenice vezane uz parnični postupak koji je podnositelj vodio u dva stupnja pred redovnim sudovima. U tom se postupku odlučivalo o imovinskopravnom sporu između podnositelja i njegova brata.

Nakon toga se navode činjenice vezane uz postupak pred Upravnim sudom Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud), presuda kojega – prema mišljenju podnositelja – dokazuje da su mu pravomoćnom presudom redovnog suda u prethodno navedenom parničnom postupku povrijeđena ustavna prava.

a) Parnični postupak

4. U parničnom je postupku prvostupanjski sud utvrdio da je tužitelj-protutuženik (brat podnositelja ustavne tužbe) građenjem na tuđem zemljištu, sukladno članku 24. Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 92/94., 74/95., 57/96., u daljnjem tekstu: ZOVO), stekao pravo vlasništva 1/2 dijela nekretnine označene kao k.č. br. 461/4 k.o. B.. U obrazloženju presude prvostupanjski sud je naveo:

»Suglasnim iskazima svjedoka i stranaka saslušanih u dokazne svrhe nedvojbeno je utvrđeno da su roditelji stranaka svom sinu ovdje tužitelju J. K. početkom 70-ih godina prošlog stoljeća dozvolili da nadogradi kat obiteljske kuće, a s tim su bila upoznata sva braća i sestre.

(...)

Obzirom da je u postupku nedvojbeno utvrđeno da je tužitelj izgradio kat kuće, da je isti bio dovršen 1974.g., te da je bio savjestan graditelj jer je gradio uz dozvolu vlasnika zemljišta čija je volja i bila da dobije svoj stan na katu kuće, tužbeni je zahtjev valjalo prihvatiti na temelju članka 24. ZOVO.«

Istom presudom odbijen je protutužbeni zahtjev podnositelja, kojim je zahtijevao utvrđenje da je on stekao pravo vlasništva sporne nekretnine u cijelosti, na temelju ugovora o dosmrtnom uzdržavanju sklopljenog između podnositelja i oca stranaka, I. K., te utvrđenje ništavim ugovora o dosmrtnom uzdržavanju sklopljenog između tužitelja-protutuženika i I. K. glede navedene nekretnine. Mjerodavni dio obrazloženja prvostupanjske presude glasi:

»... obzirom da je tuženik u vrijeme zaključenja Ugovora o dosmrtnom uzdržavanju sa svojim ocem I. K. dana 03. listopada 2000. dobro znao da je njegov brat ovdje tužitelj uz suglasnost i dozvolu oba roditelja izgradio kat roditeljske kuće kako bi sebi osigurao stan, da je kat kuće dovršen 1974. g. i da u njemu tužitelj živi sa svojom obitelji od 1980. g. sve do danas, a pri gradnji kata mu je čak i pomagao fizičkim radom, proizlazi da isti u času sklapanja tog ugovora i predaje zahtijeva za upis svog prava vlasništva nije postupao u dobroj vjeri jer je dobro znao da prijeporna nekretnina ne pripada u cijelosti njegovom ocu već da je ista u vlasništvu i njegova brata koji je na njoj izgradio stan.

(...)

Obzirom da tuženik nije priložio a niti je naveo dokaze da je između tužitelja i oca stranaka tijekom 2001. g. sklopljen Ugovor o dosmrtnom uzdržavanju, a niti je naveo i predložio dokaze da bi taj ugovor bio sklopljen u prijevari ili u zabludi, a imajući u vidu i činjenicu da u drugom dijelu protutužbenog zahtjeva traži utvrđenje ništavosti tog ugovora jer da je isti sklopljen u zabludi ili prijevari, koji su razlozi za poništenje, a ne za utvrđenje ništavosti ugovora, i taj je dio protutužbenog zahtjeva valjalo odbiti kao neosnovan.«

Drugostupanjskom presudom u cijelosti su prihvaćena pravna i činjenična utvrđenja prvostupanjskog suda te je žalba podnositelja odbijena kao neosnovana.

Presuda je postala pravomoćna 12. prosinca 2007.

b) Postupak pred Upravnim sudom

5. Postupak pred prvostupanjskim sudom vodila je sutkinja L. P.-M., koja je za suca Općinskog suda u Rabu imenovana odlukom DSV-a broj: IS-43/03 od 26. studenoga 2003., a stupila je na dužnost 15. prosinca 2003.

Presudom Upravnog suda broj: Zpa-5/04 od 2. prosinca 2004. poništena je odluka DSV-a od 26. studenog 2003. kojom je navedena sutkinja imenovana za suca Općinskog suda u Rabu, iz razloga što na dan objave natječaja 12. veljače 2003. nije ispunjavala uvjet potrebnog radnog staža na poslovima sudskog savjetnika nakon položenog pravosudnog ispita. Navedena presuda Upravnog suda dostavljena je L. P.-M. dana 23. ožujka 2005.

Odlukom DSV-a od 5. srpnja 2005. L. P.-M. ponovno je imenovana za suca Općinskog suda u Rabu.

Nije sporno da je na dan imenovanja (26. studenoga 2003.), odnosno stupanja na dužnost suca (15. prosinca 2003.), a time i na dan donošenja sporne presude (4. listopada 2004.), L. P.-M. ispunjavala uvjet potrebnog radnog staža za imenovanje na dužnost suca.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

6. Podnositelj smatra da mu je osporenim presudama povrijeđeno ustavno jamstvo jednakosti pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava), ustavno pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava) i ustavno jamstvo prava vlasništva (članak 48. Ustava).

Povrijeđenim smatra i članak 115. (u ustavnoj tužbi naveden kao »članak 117.«) i članak 121. Ustava.

Povrijeđenim smatra i pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

7. Obrazlažući povredu ustavnog prava na pravično suđenje podnositelj navodi:

»Žalba tuženika podnijeta protiv cit. prvostupanjske presude odbijena je cit. presudom i rješenjem Županijskog suda u Rijeci od 12. prosinca 2007., posl. br. Gž-4587/04, mada je prvostupanjsku presudu donijela L. P.-M. koja u vrijeme suđenja i donošenja prvostupanjske presude nije bila sudac, nije imala svojstvo suca.

L. P.-M. nezakonito je imenovana za suca Općinskog suda u Rabu Odlukom državnog sudbenog vijeća od 26. studenoga 2003. (...) Međutim, presudom Upravnog suda RH od 02. prosinca 2004. broj Zpa-5/04, ova je Odluka o imenovanju iste poništena sa svim pravnim posljedicama poništenja ex tunc.

Ustavna tužbe L. P.-M. podnijeta protiv cit. presude Upravnog suda RH odbijena je Odlukom Ustavnog suda RH od 13. srpnja 2005. broj U-III-1626/05, tako da L. P.-M. u vrijeme donošenja pobijane prvostupanjske presude Općinskog suda u Rabu... nije bila sudac, pa je ta presuda nezakonita i protuustavna.«

Podnositelj predlaže da Ustavni sud ustavnu tužbu usvoji, ukine osporene presude i parnični predmet vrati prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

7.1. Podnositelj je istovremeno, na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona, predložio odgodu upisa osporavane presude u zemljišne knjige do donošenja odluke o ustavnoj tužbi.

IV. MJERODAVNO PRAVO

8. Za ocjenu o povredi ustavnog prava podnositelja na pravično suđenje mjerodavan je članak 66. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92., u daljnjem tekstu: ZUS), koji glasi:

»Članak 66.

O zahtjevu za zaštitu ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina, ako je takva sloboda ili pravo povrijeđeno konačnim pojedinačnim aktom a nije osigurana druga sudska zaštita odlučuje sud nadležan za upravne sporove odgovarajućom primjenom ovoga zakona.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

9. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom, Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljene slobode zajamčene Ustavom.

10. Uvažavajući činjenicu da je prvostupanjski postupak u ovome predmetu vođen pred sutkinjom u odnosu na koju je odluka DSV-a o njezinu imenovanju za suca prvostupanjskog suda poništena presudom Upravnog suda na temelju zahtjeva za zaštitu ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina, kojeg je podnijela protukandidatkinja u natječajnom postupku na temelju članka 66. ZUS-a, Ustavni sud ocijenio je da u ovom predmetu mora odgovoriti na sljedeća pitanja:

– je li Upravni sud ovlašten poništavati (anulirati) osporene pojedinačne akte u postupcima zaštite ustavnih prava koji se vode na temelju članka 66. ZUS-a s pravnim učinkom ex tunc,

– ovisno o odgovoru na prethodno pitanje, dovodi li presuda Upravnog suda, kojom taj sud poništava odluku DSV-a o imenovanju za suca osobe koja je donijela prvostupanjsku presudu u parničnom postupku, utjecaja na ustavno pravo podnositelja ustavne tužbe (stranke u dotičnom parničnom postupku), na zakonom ustanovljen sud i na ustavno jamstvo njegova prava vlasništva u procesnom smislu?

11. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama,...

(...)«

Članak 48. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

Mjerodavni dio članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi... svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. (...)

(...)«

1) »Zakonom ustanovljeni sud« (članak 29. stavak 1. Ustava)

12. Pojam »zakonom ustanovljeni sud« ne odnosi se samo na pravni temelj postojanja »suda«, već i na sastav suda pred kojim je taj postupak vođen.

Istovjetno stajalište zastupa i Europski sud za ljudska prava. Tako je u predmetu Fatullayev protiv Azerbajdžana (presuda, 22. travnja 2010., zahtjev broj 40984/07), taj sud istaknuo:

»144. Sud iznova ponavlja da je cilj izraza 'ustanovljen zakonom' u članku 6. Konvencije osigurati 'da sudska organizacija u demokratskom društvu ne ovisi o diskreciji izvršne vlasti, nego da je uređena zakonom koje izvire iz parlamenta' (vidjeti Gurov protiv Moldove, br. 36455/02, § 34., 11. srpnja 2006). Izraz 'ustanovljen zakonom' ('established by law') obuhvaća ne samo pravni temelj za samo postojanje 'sudišta' ('tribunal'), nego također i za sastav sudačkog vijeća (bench) u svakom slučaju (vidjeti Posokhov protiv Rusije, br. 63486/00, § 39., ECHR 2003-IV).«

13. Članci 115. stavak 1., 118. stavak 1. i 120. stavci 1. do 5. Ustava glase:

»Članak 115.

Sudbenu vlast obavljaju sudovi.

(...)«

»Članak 118.

Sudačka dužnost povjerava se osobno sucima.

(...)«

»Članak 120.

Sudačka dužnost je stalna.

Sudac će biti razriješen sudačke dužnosti:

– ako to sam zatraži,

– ako trajno izgubi sposobnost obavljati svoju dužnost,

– ako bude osuđen za kazneno djelo koje ga čini nedostojnim obavljanja sudačke dužnosti,

– ako u skladu sa zakonom, zbog počinjenoga teškoga stegovnog djela tako odluči Državno sudbeno vijeće,

– kad navrši sedamdeset godina.

Protiv odluke o razrješenju sudačke dužnosti sudac ima pravo u roku od 15 dana od dana dostave odluke, podnijeti Ustavnom sudu Republike Hrvatske žalbu o kojoj Ustavni sud odlučuje na način i u sastavu određenom Ustavnim zakonom o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Protiv odluke Državnoga sudbenog vijeća o stegovnoj odgovornosti sudac ima, u roku od 15 dana od dana dostave odluke, pravo žalbe Ustavnom sudu Republike Hrvatske. O žalbi odlučuje Ustavni sud na način i po postupku kako je to određeno Ustavnim zakonom o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

U slučajevima iz stavka 3. i 4. ovoga članka Ustavni sud dužan je odlučiti u roku od 30 dana od primitka žalbe. Odluka Ustavnog suda isključuje pravo na ustavnu tužbu.

(...)«

Člankom 120. Ustava propisano je pravo na žalbu samo protiv odluke DSV-a o razrješenju sudačke dužnosti i o stegovnoj odgovornosti suca. U tim slučajevima nije dopuštena ustavna tužba.

Međutim, Ustavom nije propisano pravo na žalbu ili drugo odgovarajuće pravno sredstvo protiv odluke DSV-a o imenovanju suca. Stoga o eventualnim povredama ustavnih prava učinjenih tim odlukama Ustavni sud odlučuje u postupku zaštite ustavnih prava koji se pokreće ustavnom tužbom, nakon što su iscrpljena sva prethodno raspoloživa pravna sredstva.

13.1. Članak 121. stavci 1. do 3. Ustava glase:

»Članak 121.

Državno sudbeno vijeće je samostalno i neovisno tijelo koje osigurava samostalnost i neovisnost sudbene vlasti u Republici Hrvatskoj.

Državno sudbeno vijeće, u skladu s Ustavom i zakonom, samostalno odlučuje o imenovanju, napredovanju, premještaju, razrješenju i stegovnoj odgovornosti sudaca i predsjednika sudova, osim predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske.

Odluke iz stavka 2. ovoga članka Državno sudbeno vijeće donosi na nepristran način, a na temelju kriterija propisanih zakonom.

(...)«

Sukladno navedenim ustavnim odredbama, da bi određena osoba imala svojstvo suca, odlučno je postojanje odluke DSV-a o imenovanju te osobe na dužnost suca.

14. Ustav ne predviđa mogućnost da osobi, jednom imenovanoj za suca, dužnost suca prestane presudom Upravnog suda kojom se poništava odluka DSV-a o imenovanju suca zbog toga što u trenutku raspisivanja natječaja dotična osoba nije ispunjavala uvjete za imenovanje na dužnost suca.

Stoga se ta osnova prestanka dužnosti suca izvodi iz prakse Upravnog suda, koji je prihvatio stajalište da odluke DSV-a o imenovanju sudaca nisu upravni akti, ali su konačni pojedinačni akti protiv kojih nije osigurana druga sudska zaštita, a kojima je moguće povrijediti ustavom zajamčena prava i slobode »čovjeka i građanina«, to jest protukandidata u natječajnom postupku imenovanja sudaca (članak 66. ZUS-a).

Ustavni sud je u svojoj dosadašnjoj praksi prihvatio navedeno tumačenje Upravnog suda. Sukladno tome, zaštita ustavnih prava u području imenovanja sudaca u prvom je redu ustrojena pred Upravnim sudom. Postupak se pokreće tzv. zahtjevom za zaštitu ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina (članak 66. ZUS-a). Protiv pravomoćne presude Upravnog suda, donesene u navedenom postupku zaštite ustavnih prava iz članka 66. ZUS-a, nezadovoljna stranka može podnijeti ustavnu tužbu Ustavnom sudu.

15. Ustavni sud podsjeća da članak 66. ZUS-a ne uređuje upravni spor niti se u tom postupku pred Upravnim sudom kontrolira zakonitost upravnih ni bilo kojih drugih konačnih pojedinačnih akata protiv kojih u pravnom poretku Republike Hrvatske nema druge sudske zaštite.

Glavno i jedino pitanje u tom postupku jest kontrola pojedinačnih akata, protiv kojih u pravnom poretku Republike Hrvatske nema druge sudske zaštite, s aspekta eventualnih povreda »ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina«. S obzirom na navedeno, pravila ZUS-a, koja uređuju upravni spor, samo se odgovarajuće primjenjuju u posebnom postupku iz članka 66. ZUS-a, a sama je zaštita osobita zbog njezina isključivog ograničenja na navodne povrede ustavnih prava, bez provedbe kontrole uobičajenih povreda zakonitosti prema pravilima upravnog spora.

16. Ne ulazeći u razloge koji su doveli do toga da u pravnom poretku Republike Hrvatske postoje dva gotovo istovjetna pravna sredstva zaštite ustavnih prava, Ustavni sud podsjeća da kontrola iz članka 66. ZUS-a potječe iz prava bivše SFRJ (1977.), a zadržana je i poslije 1991., to jest nakon što je u ustavnom poretku Republike Hrvatske Ustavni sud postao nadležan za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom putem instituta ustavne tužbe.

Pravno sredstvo iz članka 66. ZUS-a uklonjeno je iz ustavnog poretka Republike Hrvatske 1. siječnja 2012., stupanjem na snagu novog Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 20/10.).

17. Upravni sud dužan je u takvim okolnostima primjenjivati članak 66. ZUS-a vodeći računa o temeljnom institucionalnom ustroju Republike Hrvatske u području zaštite ustavnih prava.

Članak 125. alineja 4. Ustava u tom smislu propisuje:

»Članak 125.

Ustavni sud Republike Hrvatske:

– (...)

– odlučuje povodom ustavnih tužbi protiv pojedinačnih odluka državnih tijela,... kad su tim odlukama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode,... zajamčeni Ustavom Republike Hrvatske,

(...).«

Članak 76. stavak 1. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 76.

(1) Odlukom kojom se ustavna tužba usvaja, Ustavni sud ukida osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo.

(...)«

Načelno, dakle, nijedno tijelo u državi nije ovlašteno poništavati odluke DSV-a o imenovanju sudaca, ali ni druge pojedinačne akte iz članka 66. ZUS-a, jer je ustavotvorac u postupcima koji se vode zbog povreda ustavnih prava pojedinačnim aktima iz članka 125. alineje 4. Ustava učinke zaštite ograničio na ukidanje (kasaciju) tih akata.

Iz navedenih razloga, Upravni sud prekoračuje granice Ustava kad u postupku iz članka 66. ZUS-a u »odgovarajućoj primjeni« tog zakona poništava (anulira) osporene pojedinačne akte, jer anulacijske ovlasti u postupcima zaštite ustavnih prava nema nijedno tijelo u državi, pa ni Ustavni sud koji je po Ustavu jedini nadležan za zaštitu ustavnih prava. U takvoj je situaciji očita ustavnopravno neutemeljenost ustrajavanja na primjeni članka 66. ZUS-a na način na koji se to činilo do 1991. godine.

Zaključno, anulaciju pojedinačnih akata iz članka 66. ZUS-a Upravni je sud dosada provodio neposrednom, a ne (zahtijevanom) odgovarajućom primjenom tog zakona, što je dovelo do pogrešne sudske prakse Upravnog suda, koji i u postupcima po članku 66. ZUS-a pojedinačne akte poništava, umjesto da ih – u skladu s uređenjem zaštite ustavnih prava koje je na snazi od 1991. godine – ukida.

Na opisanu pogrešnu praksu Upravnog suda Ustavni sud je već upozorio u odluci broj: U-III-443/2009 od 30. travnja 2009. (»Narodne novine« broj 65/09.).

17.1. Slijedom iznijetog, imajući u vidu ovlasti Upravnog suda pri odlučivanju o zahtjevu za zaštitu ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina na temelju članka 66. ZUS-a, Ustavni sud utvrđuje da se presuda Upravnog suda kojom se takav zahtjev usvaja, unatoč činjenici što njezina izreka glasi »poništava se«, treba smatrati presudom s kasacijskim, a ne anulacijskim učincima.

U odnosu na odluke DSV-a o imenovanju sudaca, dakle, ima se smatrati da se presudama Upravnog suda one mogu stavljati izvan snage samo ex nunc.

18. U konkretnom slučaju, u prvostupanjskom postupku sudila je sutkinja L. P.-M. (pred kojom se vodio postupak u prvom stupnju i koja je donijela prvostupanjsku presudu). Ona je Odlukom DSV-a, broj: IS-43/03 od 26. studenoga 2003., imenovana za suca Općinskog suda u Rabu, a stupila je na dužnost 15. prosinca 2003. Međutim, na temelju zahtjeva za zaštitu ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina kojeg je podnijela protukandidatkinja (članak 66. ZUS-a) presudom Upravnog suda broj: Zpa-5/2004 od 2. prosinca 2004. »poništena« je Odluka broj: IS-43/03 od 26. studenog 2003. DSV-a o njezinu imenovanju.

Sukladno utvrđenjima sadržanim u točkama 17. i 17.1. obrazloženja ove odluke, ima se smatrati da je presuda Upravnog suda o »poništenju« odluke DSV-a o imenovanju L. P.-M. za sutkinju Općinskog suda u Rabu imala kasacijski učinak, odnosno da je djelovala od 23. ožujka 2005. (to jest od dana kada je presuda Upravnog suda dostavljena L. P.-M.) do 5. srpnja 2005. (to jest do donošenja Odluke DSV-a kojom je L. P.-M. ponovno imenovana za suca Općinskog suda u Rabu).

19. Ustavni sud posebno napominje da prethodna utvrđenja nikako ne znače da zakonodavac nije ovlašten propisati postupak sudske kontrole zakonitosti pojedinačnih akata o imenovanju sudaca, u kojem bi nadležni sud imao ovlast poništenja (anulacije) nezakonitih odluka DSV-a s djelovanjem ex tunc. Ta ovlast zakonodavca nije sporna i ovom se odlukom ona ne dovodi u pitanje.

Međutim, sve dok zakonodavac takav put pravne zaštite protiv odluka DSV-a o imenovanju sudaca ne propiše, odnosno dok je bilo na snazi rješenje prema kojem se sudska zaštita protiv tih odluka ostvarivala u posebnom postupku pred Upravnim sudom utemeljenim na članku 66. ZUS-a, učinci odluka Upravnog suda – doneseni u tim postupcima – moraju odgovarati učincima koje ustavotvorac predviđa za odluke koje se donose u specifičnim postupcima zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

20. Zbog navedenih je razloga neutemeljen prigovor podnositelja da mu je povrijeđeno ustavno pravo na zakonom ustanovljen sud (članak 29. stavak 1. Ustava i članak 6. stavak 1. Konvencije) zbog toga što je prvostupanjsku presudu, u parničnom postupku u kojem je podnositelj bio stranka, donijela osoba koja, prema njegovu mišljenju, u trenutku njezina donošenja nije imala »svojstvo suca«.

20.1. Štoviše, kad bi se i zanemarile formalne ustavnopravne smetnje zbog kojih presude Upravnog suda, donesene u postupcima pokrenutim zahtjevom za zaštitu ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina iz članka 66. ZUS-a, ne mogu imati anulacijske učinke, ostaje činjenica da je na dan imenovanja (26. studenoga 2003.), odnosno stupanja na dužnost suca (15. prosinca 2003.), a time i na dan donošenja sporne presude (4. listopada 2004.), L. P.-M. ispunjavala uvjet potrebnog radnog staža za imenovanje na dužnost suca.

Stoga činjenica da ona taj uvjet, prema utvrđenju Upravnog suda, nije ispunjavala na dan raspisivanja natječaja za suca 12. veljače 2003. nije mogla »kontaminirati« prvostupanjsku presudu u tolikom stupnju da bi se u ovom ustavnosudskom postupku mogla utvrditi a priori povreda prava podnositelja na pošteno suđenje, tim više što je drugostupanjski sud potvrdio i formalnu i materijalnu zakonitost prvostupanjske presude.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo podnositelja na zakonom ustanovljen sud, koja je povreda navodno učinjena time što je prvostupanjsku presudu u parničnom postupku, u kojem je podnositelj bio stranka, donijela osoba koja na dan raspisivanja natječaja za suca nije ispunjavala uvjet potrebnog radnog staža (nema povrede članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije),

2) Jamstvo prava vlasništva (članak 48. stavak 1. Ustava)

21. Ustavni sud dužan je primijetiti da su prigovori podnositelja o povredi članka 48. stavka 1. Ustava usmjereni na parnični postupak koji se vodio u prvom stupnju (v. točku 4. obrazloženja ove odluke).

Ustavni sud opetovano ponavlja da u postupcima, u kojima ocjenjuje prigovore podnositelja o navodnoj povredi ustavnog prava na pravično suđenje, ispituje eventualno postojanje te povrede na način da sudski postupak u svim stupnjevima sagledava kao jedinstvenu cjelinu i po toj osnovi ocjenjuje je li on bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

22. U konkretnom je slučaju prvostupanjska presuda, kojoj podnositelj prigovara, bila predmet kontrole zakonitosti pred sudom drugog stupnja, u povodu žalbe koju je protiv prvostupanjske presude podnio podnositelj.

Kao što je prethodno rečeno, nadležni drugostupanjski sud potvrdio je i formalnu i materijalnu zakonitost prvostupanjske presude.

22.1. Ustavni sud razmotrio je sudski spis tog parničnog predmeta. On nije našao nijednu činjenicu ili okolnost koja bi upućivala da su prvostupanjski postupak te kontrola zakonitosti prvostupanjske presude pred sudom drugog stupnja provedeni na način nepravičan za podnositelja u smislu članka 29. stavka 1. u vezi s člankom 48. stavkom 1. Ustava, to jest na način koji bi mogao ukazivati na eventualnu povredu ustavnog jamstva podnositeljeva prava vlasništva u njegovu procesnom aspektu.

22.2. Osim prigovora vezanih uz imenovanje sutkinje koja je donijela prvostupanjsku presudu, ni sam podnositelj u ustavnoj tužbi ne iznosi druge prigovore koji bi se odnosili na rad nadležnog suda u prvom stupnju. On također ne iznosi ni prigovore koji bi se odnosili na rad suda u drugom stupnju, tijekom provedbe žalbenog postupka u dotičnom parničnom postupku.

23. Stoga se može utvrditi da se dotični parnični postupak proveo na način koji ne otvara sumnje u navodnu povredu ustavnog jamstva podnositeljeva prava vlasništva (članak 48. stavak 1. Ustava) u procesnom aspektu.

3) Ostali prigovori podnositelja

24. Istovjetne prigovore koji su navedeni uz članak 29. stavak 1. Ustava, podnositelj u ustavnoj tužbi navodi i kao razloge povrede članaka 14. stavak 2., 115. i 121. Ustava. Ustavni sud ih s tih aspekata nije razmatrao zbog očite neosnovanosti (članak 14. stavak 2. Ustava), odnosno zbog toga što se na njima ne mogu temeljiti prigovori o povredama ustavnih prava u pojedinačnim slučajevima (članci 115. i 121. Ustava).

25. Ustavni sud je utvrdio nepotrebnim razmatranje prijedloga podnositelja za odgodu ovrhe osporene presude (članak 67. stavak 2. Ustavnog zakona), budući da je o ustavnoj tužbi meritorno odlučio.

26. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

27. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-388/2008

Zagreb, 6. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenik predsjednice

dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 38/2012-988