## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-319/1995 od 15. lipnja 2001.

### NN 63/2001 (13.7.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-319/1995 od 15. lipnja 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1044

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlu­či­va­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci
Marijan Hra­njski, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća,
u povodu ustavne tužbe L. L. iz V., zastupanog po punomoćniku Ž. D., odvjetniku
iz P., na sjednici Vijeća održanoj 15. lip­nja 2001., donio je jednoglasno

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– rješe­nje Republičkog vijeća za prekršaje, broj: J-375/95 od 30. ožujka
1995. godine i

– rješe­nje Suca za prekršaje u V., broj: 4-301/95 od 23. ožujka 1995.
godine.

II. Predmet se vraća Prekršajnom sudu u V. na ponovno postupa­nje.

```
Obrazlože­nje
```

1. Ustavnom tužbom podnosite­lj osporava rješe­nje
Repub­ličkog vijeća za prekršaje, broj: J-375/95 od 30. ožujka  1995. godine, kojim je žalba podnosite­lja
izjav­ljena protiv rješe­nja Suca za prekršaje u V., broj: 4-301/95 od 23. ožujka
1995. godine, dje­lomično uvažena, te je preinačeno prvostupa­njsko rješe­nje u
odluci o zaštitnoj mjeri tako da je podnosite­lju izrečena zaštitna mjera uda­lje­nja
s teritorija Republike Hrvatske u traja­nju od 6 mjeseci.

Prvostupa­njskim
rješe­njem podnosite­lj je oglašen krivim što je kao stranac s produženim
boravkom u Republici Hrvatskoj od 5. ve­ljače 1994. do 5. ve­ljače 1995.
godine, boravio u Republici Hrvatskoj, a nije prije isteka roka važe­nja odobre­nja
za produženi boravak podnio zahtjev za produže­nje odobre­nja za produženi
boravak sve do 16. ožujka 1995. godine, čime je počinio prekršaj iz članka 76.
stavka 1. točke 2. i stavka 3. Zakona o kreta­nju i boravku stranaca (»Narodne
novine«, broj 53/91, 22/92, 26/93, 29/94 i 22/99) – odluka Ustavnog suda
Republike Hrvatske, broj U-I-406/94). Podnosite­lj je kaž­njen novčanom kaznom
te mu je izrečena i zaštitna mjera uda­lje­nja u traja­nju od 2 godine, a rješe­nje
o prekršaju postalo je izvršno odmah.

2. Podnosite­lj
smatra da mu je osporavanim rješe­njima pov­rijeđeno ustavno pravo na pravično
suđe­nje iz članka 29. Ustava i ustavno pravo iz članka 33. stavka 2. Ustava.

Smatra da je či­njenično
sta­nje pogrešno i nepotpuno utvr­đeno, jer da je sudac za prekršaje izvršio
uvid u podnosite­ljevu putovnicu i osobnu kartu, utvrdio bi da se i na
putovnici i na osobnoj karti za stranca nalazi upisan produženi boravak od 22.
trav­nja 1994. do 22. trav­nja 1995. godine. Iz navedenog zak­ljučuje da je
podnosite­lj pravodobno podnio zahtjev za produže­nje odobre­nja za produženi
boravak (16. ožujka 1995. godine), da nije počinio prekršaj zbog koje­g je kaž­njen.

3. Prema odredbi članka
59. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99) svaka fizička i pravna osoba može podnijeti Ustavnom sudu
ustavnu tužbu ako smatra da joj je odlukom sudbene, upravne vlasti, ili drugih
tijela koja imaju javne ovlasti, povrijeđeno jedno od ­njenih Ustavom utvrđenih
sloboda i prava čovjeka i građanina.

Ustavni sud u
postupku u povodu ustavne tužbe utvrđuje je li u postupku odlučiva­nja o
pravima i obvezama podnosite­lja došlo do ustavno nedopuštenog posiza­nja u
teme­ljne slobode i prava čovjeka i građanina, tj. je li povrijeđeno ustavno
pravo podnosite­lja. Za Ustavni sud relevantne su či­njenice od čije­g postoja­nja
ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava propisano je da svatko ima pravo da
zakonom ustanov­ljeno neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku
odluči o ­nje­govim pravima i obvezama, ili o sum­nji ili optužbi zbog kaž­njivog
djela.

Prema članku 33. stavku 2. Ustava stranac koji se zakonito nalazi na
teritoriju Republike Hrvatske ne može biti protjeran ni izručen drugoj državi,
osim kad se mora izvršiti odluka donesena u skladu s međunarodnim ugovorom i
zakonom.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Prema odredbama članka 45. stavka 1. Zakona o prekršajima (»Narodne
novine«, broj 2/73, 5/73, 21/74, 9/80, 25/84, 52/87, 27/88, 43/89, 8/90, 41/90,
59/90, 91/92 i 33/95) tijelo koje vodi prekršajni postupak dužno je istinito i
potpuno utvrditi sve či­njenice značajne za donoše­nje pravilne i zakonite
odluke. Ono je dužno s jednakom paž­njom utvrditi kako či­njenice koje terete
okriv­ljenog, tako i one koje mu idu u prilog.

Odredbom članka 47. propisano je da u prekršajnom postupku tijelo nadležno
za vođe­nje postupka ocje­njuje dokaze po slobodnom uvjere­nju.

Prekršajni postupak se, prema odredbi članka 84. stavka 1. provodi brzo
i kratko, ali tako da se time ne ometa donoše­nje pravilne i zakonite odluke.
Prema stavku 2. istog članka dokaziva­nje će se ograničiti na či­njenice koje
su bitne za utvrđiva­nje materijalne istine.

5. U konkretnom slučaju, zahtjevom za pokreta­nje prekr­šaj­nog postupka
podnosite­lju je stav­ljeno na teret da nije prije isteka roka važe­nja odobre­nja
za produženi boravak, do 5. ve­ljače 1995. godine, podnio zahtjev za produže­nje
tog odobre­nja, već ga je podnio tek 16. ožujka 1995. godine, čime je počinio
prekršaj iz članka 26. stavka 3. Zakona o kreta­nju i boravku stranaca.

Navedenom odredbom propisano je da je zahtjev za produže­nje odobre­nja
za produženi boravak stranac dužan podnijeti prije isteka važe­nja odobre­nja
za produženi boravak.

Dakle, u konkretnom slučaju
bitne či­njenice koje je bilo potrebno utvrditi radi ocjene je li poči­njen
navedeni prekršaj jesu rok važe­nja odobre­nja za produženi boravak i datum
podnoše­nja zahtjeva za produže­nje tog odobre­nja.

Prvostupa­njsko tijelo te či­njenice
smatra dokazanim na teme­lju zahtjeva za pokreta­nje prekršajnog postupka i
prizna­nja podnosite­lja, koji je prema navodima u obrazlože­nju prvostupa­nj­skog
rješe­nja u cijelosti priznao poči­njeni prekršaj.

Drugostupa­njsko tijelo
nalazi či­njenično sta­nje u potpunosti i točno utvrđenim, pri čemu, s obzirom
na prizna­nje podnosite­lja na sasluša­nju, nespornom nalazi či­njenicu da
podnosite­lj nije prije isteka roka važe­nja odobre­nja produženog boravka
zatražio da­lj­nje odobre­nje.

Uz ustavnu tužbu podnosite­lj
je priložio presliku osobne karte za stranca izdane od VI. PS Đ. u kojoj je
navedeno da podnosite­lj ima odobreni produženi boravak od 22. trav­nja 1994.
do 22. trav­nja 1995. godine. Također je priložio rješe­nje Ministarstva rada i
socijalne skrbi, Zavoda za zapoš­ljava­nje, Središ­nje službe Z., klasa:
UP-II-100-02/95-01/259, ur. broj: 344-06/2-95-04 od 26. trav­nja 1995. godine,
kojim je poništeno prvostupa­njsko rješe­nje Zavoda te je izdana radna dozvola
za podnosite­lja od 13. siječ­nja 1995. godine do 22. trav­nja 1995. godine, do
dana proteka roka za koje vrijedi odobre­nje za produženi boravak u Republici
Hrvatskoj. Prvostupa­njskim rješe­njem Zavoda za zapoš­ljava­nje bio je odbijen
zahtjev Pekarske rad­nje iz V. za izdava­nje radne dozvole za podnosite­lja iz
razloga što u evidenciji Zavoda među nezaposlenim osobama ima osoba koje ispu­njavaju
uvjete koje poslodavac zahtijeva za zasniva­nje radnog odnosa sa strancem.

Nada­lje, u zahtjevu za izdava­nje odobre­nja za produženi boravak koji
je podnosite­lj podnio PU V. – s. dana 16. ožujka 1995. godine kao datum ulaska
u Republiku Hrvatsku podnosite­lj je naveo 22. trav­nja 1992. godine.

Iz podataka u javnim ispravama izdanim od nadležnih tijela Republike
Hrvatske razvidno je, dakle, da je podnosite­lj imao odobren produženi boravak
do 22. trav­nja 1995. godine te da podnoseći zahtjev za izdava­nje odobre­nja
za produženi boravak dana 16. ožujka 1995. godine nije počinio prekršaj zbog
koje­g je kaž­njen.

Razvidno je, nasuprot tome, da sudovi u konkretnom slučaju svoje uvjere­nje
o poči­njenom prekršaju teme­lje na prizna­nju podnosite­lja. Međutim, s
obzirom na nepodudarnost tog prizna­nja s materijalnim dokazom, osobnom
iskaznicom za stranca, te s obzirom na či­njenicu da je podnosite­lj stranac,
može se zak­ljučiti da je u konkretnom slučaju prvostupa­njski sud propustio
postupiti prema odredbi stavka 2. članka 45. kojom je propisano da je tijelo
koje vodi prekršajni postupak dužno starati se za to da nezna­nje i neukost
stranaka ne idu na štetu ­njihovih prava.

6. Sukladno navedenom, Ustavni sud utvrđuje da je prvo­stupa­njski sud
propustio potpuno i istinito utvrditi jednu od bitnih či­njenica za ispu­nje­nje
bića prekršaja koje je podnosite­lju stav­ljeno na teret.

Prethodno je navedeno da se dokaziva­nje u prekršajnom postupku ograničava
na či­njenice koje su bitne za utvrđiva­nje materijalne istine, te da nadležno
tijelo ocje­njuje dokaze po slobodnom uvjere­nju. No, premda je prekršajni postupak,
za razliku od kaznenog postupka, kratak i provodi se brzo te stoga i nije
opterećen strogošću postupovnih pravila Zakona o kaznenom postupku (»Narodne
novine«, broj 110/97, 27/98, 58/99 i 112/99), ta kratkoća i brzina postupa­nja
ne smiju ići na štetu istinitog i potpunog utvrđe­nja stvarnog či­njeničnog sta­nja
te donoše­nja pravilne i zakonite odluke.

Prema ocjeni ovog Suda opisani propusti prvostupa­njskog i drugostupa­njskog
suda takvog su intenziteta da su rješe­njima, donijetim na teme­lju tako
provedenog postupka, podnosite­lju povrijeđena ustavna prava iz članaka 29.
stavka 1. i 33. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske.

7. Slijedom iznijetog, na teme­lju odredbi članaka 69. i 70. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-319/1995
Zagreb, 15. lip­nja 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 63/2001-1044