## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5092/2012 od 20. studenoga 2013.

### NN 25/2014 (24.2.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5092/2012 od 20. studenoga 2013.

25 24.02.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5092/2012 od 20. studenoga 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

460

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula R. U. iz I., koju zastupaju M. P. i M. P., odvjetnici u I., na sjednici održanoj 20. studenoga 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-
-1194/11-2 od 24. travnja 2012., ispravljena rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x-1194/11-3 od 9. listopada 2012.,

– presuda Županijskog suda u Splitu broj: Gžp-47/11 od 2. lipnja 2011.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Splitu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnijela je R. U., hrvatska državljanka s prebivalištem u I. (u daljnjem tekstu: podnositeljica), koju u postupku pred Ustavnim sudom zastupaju M. P. i M. P., odvjetnici iz I. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

Podnositeljica u ustavnoj tužbi tvrdi da su joj sudskim presudama povrijeđeni ljudska prava i temeljne slobode (u daljnjem tekstu: ustavna prava) zajamčeni Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Ustavnu tužbu podnosi protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev-x-1194/11-2 od 24. travnja 2012. (ispravljenu rješenjem Vrhovnog suda broj: Rev-x-1194/11-3 od 9. listopada 2012.) i presude Županijskog suda u Splitu broj: Gžp-47/11 od 2. lipnja 2011. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda).

1.1. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je i izvršen uvid u spis Općinskog suda u Imotskom broj: P-193/10.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. U provedenom parničnom postupku u kojem su donesene osporene presude nadležni sudovi odlučivali su o tužbenom zahtjevu podnositeljice da joj Republika Hrvatska na ime duševnih bolova, koje trpi kao majka, naknadi štetu zbog naročito teškog invaliditeta njezina djeteta (sina).

Tužbeni zahtjev podnesen je na temelju članka 201. stavka 3. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZOO), koji propisuje da u slučaju naročito teškog invaliditeta neke osobe sud može dosuditi, među ostalima, i njezinim roditeljima pravičnu novčanu naknadu za njihove duševne bolove.

2.1. Naime, dana 30. srpnja 1991. u mjestu Z. kod I. patrola Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske otvorila je rafalnu paljbu po automobilu u kojem se kao suputnik nalazio podnositeljičin sin M. U., koji je tom prigodom, u 19. godini života, pogođen s jedanaest (11) metaka, zadobivši teške tjelesne ozljede s ustrijelnim ranama.

Pravomoćnom presudom Općinskog suda u Zagrebu broj: XI-Pn-134/06 od 31. ožujka 2006., koja je potvrđena presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: XXV-Gžn-2397/06 od 31. listopada 2006., utvrđeno je da je za štetu koju je pretrpio podnositeljičin sin odgovorna Republika Hrvatska i na temelju članka 218. Zakona o službi u oružanim snagama (»Narodne novine« broj 52/91.) i na temelju članka 154. ZOO-a (to jest po općim pravilima o odgovornosti za štetu).

Protiv petorice optuženih za počinjenje kaznenog djela zbog događaja u kojem je stradao podnositeljičin sin kazneni postupak obustavljen je 2000. godine na temelju Zakona o općem oprostu (»Narodne novine« broj 80/96.).

3. Rješenjem Ureda za rad, zdravstvo i socijalnu skrb, Ispostava Imotski, klasa: UP/I-562-02/95-01/28, ur. broj: 2181-03/2-95-1 od 12. listopada 1995. podnositeljičinom sinu priznato je 100% oštećenje organizma za stalno, slijedom čega ima pravo na osobnu invalidninu i ortopedski dodatak prvog stupnja.

Sudski vještak prim. dr. M. A., specijalist kirurg – traumatolog procijenio je da trajne posljedice umanjuju životnu aktivnost podnositeljičina sina za 90% te da je potpuno onemogućen u obavljanju primjerenih i uobičajenih svakodnevnih imalo težih fizičkih poslova, zbog čega mu je neophodna svakodnevna tuđa pomoć i njega od tri (3) sata dnevno, a potrebna mu je i svakodnevna pomoć medicinski kvalificirane osobe od jedan (1) sat dnevno. Na saslušanju podnositeljičina sina, koji danas živi u Z., na okolnosti u čemu se sastoji tuđa pomoć, on je u prvostupanjskom postupku izjavio:

»... u stanu u kojem živim imam ženu koja mi vrši spremanje stana i kuhanje, koja mi glača odjeću, nabavlja namirnice i sve poslove koje ja ne mogu raditi ... Što se tiče medicinske pomoći koja mi je potrebna jedan sat dnevno svakodnevno, jer u trenucima kada dolazi do promjene vremena ja se nisam u stanju ustati iz kreveta jer imam bolove uslijed koji nisam u mogućnosti poduzet nikakvu fizičku aktivnost te mi je tada potrebna pomoć u vidu fizioterapeuta i masera. Potrebu za ovakvom pomoći imam i kada ne jedem dijetnu hranu budući da ja ima propisanu dijetnu prehranu. Ja svakodnevno obavljam masažu stručne osobe bez koje ne mogu živjeti, a obavljam i fizikalnu terapiju stručne osobe bez koje također ne bih mogao. Ne bavim se nikakvim sportskim aktivnostima, čak ne mogu i duže hodati, ne mogu voziti bicikl, a isto tako ni voziti automobil duže vrijeme a primoran sam se koristiti automobil koji ima ugrađen automatski mjenjač jer ne mogu mijenjati brzine radi problema s rukom.

(...)

Nesporno je da ja vozim auto ... koji je prilagođen mojim potrebama, dakle ima robotizirani mjenjač, upravlja se samo jednom rukom i jednom nogom, ima mjenjač na volanu. Ja auto mogu voziti samo na gradskim relacijama, na dugim relacijama uvijek se vozim s prijateljima ili poznanicima i to samo kad su povoljne vremenske prilike.

U odnosu na navode ... da sam ja prokurist ja to ne negiram da sam to bio određeno vrijeme međutim ja sam nezaposlen jer moje zdravstveno stanje to ne dozvoljava, moji prijatelji su mi dodijelili tu ulogu isključivo iz razloga da imaju izlike sa mnom se vidjeti jedanput tjedno na jedan do dva sata dnevno odnosno izvući me iz kuće i na takav način pripomoći u pokušaju moje resocijalizacije. ...

... u ovoj firmi nikakva sredstva ja svojim radom nisam ostvario niti u vidu plaće imam ikakva primanja jer sam ja nesposoban za bilo kakav rad.«

Prvostupanjski sud zaključio je »da kod istog postoji postotak tjelesnog oštećenja od 90%«, pri čemu je i tuženica Republika Hrvatska priznala činjenicu »da je kod sina tužiteljice uslijed predmetnog ozljeđivanja zaostao trajni invaliditet u omjeru 90%«.

1) Prvostupanjska presuda

4. Nakon provedenog dokaznog postupka i utvrđenog činjeničnog stanja, Općinski sud u Imotskom donio je 24. lipnja 2010. presudu broj: P-193/10, kojom je usvojio podnositeljičin tužbeni zahtjev i naložio Republici Hrvatskoj (tuženici) da podnositeljici isplati iznos od 220.000,00 kuna s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama i troškovima postupka u iznosu od 24.846,00 kuna.

Ta je presuda donesena u ponovljenom postupku, nakon što je Županijski sud u Splitu 2009. ukinuo prvotnu presudu Općinskog suda u Splitu kojom je također bio usvojen tužbeni zahtjev podnositeljice.

4.1. Prvostupanjski sud je postojanje naročito teškog invaliditeta podnositeljičina sina obrazložio na sljedeći način:

»... sud uzima da je dokazano:

(...)

– da je u ovom parničnom postupku koji je tekao pred Općinskim sudom u Zagrebu broj XI-Pn-134/06 ... utvrđeno da je sin tužiteljice M. U. u ovom štetnom događaju ... zadobio brojne i teške ozljede s trajnim posljedicama, da je stradao u dobi od 19 godina i da će još dugo trpjeti ove posljedice, te da kod istog postoji postotak tjelesnog oštećenja od 90%. U tom događaju M. U. da je zadobio hemoragični šok, strijelnu ranu desne nadlaktice, desnog prsišta s prsnućem lijevog pluća, nagnječenje gornjih dijelova desne nadlaktične kosti, prijelom ključne kosti, gangrenu tankog crijeva i difuznu upalu potrbušnice, te da mu je odstranjen donji dio lijevog plućnog krila i recesirano tanko crijevo u dužini od 50 cm, te je i otklesan dio glave desne nadlaktične kosti,

(...)

... sud je pročitao rješenje Ureda za rad, zdravstvo i socijalnu skrb ... u kojem rješenju se navodi da se U. M. ... priznaje 100% oštećenja organizma za stalno slijedom čega ima pravo na osobnu invalidninu i ortopedski dodatak prvog stupnja. ...

Iz mišljenja prim. dr. M. A. specijaliste kirurga i traumatologa proizlazi da trajne posljedice umanjuju životnu aktivnost M. U. za 90%, odnosno da funkcija desnog gornjeg ekstremiteta, uključivši i rame, lopaticu i ključnjaču je svedeno na minimum, da postoje teške trbušne tegobe, sa izrazitim poremećajem probave koja se prvenstveno očituje u tvrdokornog crijevnog zatvora, da je došlo do teškom oštećenja plućne funkcije sa posljedičnim ubrzanim umanjenjem, da postoje posljedice na psihofizičkom planu u vidu reaktivne anksiozno-depresivne neuroze. Nakon iznesenog citirani vještak iznosi svoje mišljenje u kojem navodi da navedene trajne posljedice svele su funkciju desne ruke na minimum, teško oštetili funkciju disanja i funkciju trbušnih organa te da postoje teške posljedice na psihofizičkom planu. Uslijed takvih trajnih posljedica Mariu Ujeviću je potpuno onemogućeno obavljanje svakodnevnih imalo težih fizičkih poslova, pa navodi kao primjer pospremanje u kući, nošenja imalo težih i većih predmeta, odlaska u veće kupovine, osobnog toaleta i higijene.

(...)

... sud je saslušao tužiteljicu i njezinog sina M. U. koji su u svojim iskazima detaljno opisali zdravstveno stanje M. U., kako se ono manifestira u svakodnevnom životu i kako sve to utječe na tužiteljicu i njezinu okolinu.«

4.2. Prvostupanjski sud u presudi je utvrdio da je »potrebno analizirati da li taj nesporno utvrđeni invaliditet od 90% se može smatrati naročito teškim invaliditetom, slijedom čega bi se tužiteljici mogla temeljem čl. 201. st. 3. ZOO dosuditi novčana naknada u slučaju teškog invaliditeta njezinog sina«. Dalje je utvrdio:

»Pri ocjenjivanju prava tužiteljice na isplatu pravične novčane naknade zbog naročito teškog invaliditeta bliske osobe valja imati na umu dva temeljna elementa:

1. Utvrđeni postotak invaliditeta ozlijeđene osobe koji je u ovom slučaju 90%

2. Vanjske manifestacije invaliditeta ozlijeđenog koje u tužiteljice (majke) izazivaju duševne boli.«

4.3. Kad je riječ o članku 201. stavku 3. ZOO-a (v. točku 8. obrazloženja ove odluke), prvostupanjski sud zauzeo je stajalište da »odredba čl. 201. st. 3. ZOO ne propisuje mjerila za prosudbu naročito teškog invaliditeta, niti tumačenje prema kojem naročito teški invaliditet postoji samo ako se kreće u granicama potpunog invaliditeta, jer to ne proizlazi iz sadržaja čl. 201. st. 3.«, te je nastavio:

»Osim toga iz citiranog članka ne proizlazi ni to da posrednim oštećenicima u ovom slučaju tužiteljici samo 'iznimno' se priznaje pravo na naknadu nematerijalne štete u slučajevima naročito teškog invaliditeta izravnog oštećenika. Pravo na nematerijalnu štetu u slučaju iz čl. 201. st. 3. ZOO-a, naime, nije propisano kao 'iznimka', do njegove primjene dolazi uvijek kad se ispune pretpostavke propisane tom pravnom normom ... (Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske br: U-3-576/2000 od 24. siječnja 2007.).«

Nakon što je iznio mišljenje da se u članku 201. stavku 3. ZOO-a nigdje ne spominje da naročito teški invaliditet »mora izazivati kod prosječnih ljudi dodatne aspekte, i da tek u tom slučaju tužiteljica ima pravo na dosuđivanje pravične novčane naknade«, prvostupanjski sud zaključio je da se invaliditet podnositeljičina sina ima smatrati »naročito teškim invaliditetom« u smislu članka 201. stavka 3. ZOO-a. Utvrdio je da »svakodnevno proživljavanje svih tih zdravstvenih problema s disanjem, probavom, psihom, odnosno strepiti kakvog će psihičkog stanja biti njezin sin, da li će imati problema s dišnim organima, da li će mu biti uredna probava, da li će doći do još nekakvih dodatnih pogoršanja, po ocjeni ovog suda je osobito teški invaliditet sina tužiteljice, i kad se nesporno utvrđeni postotak invaliditeta od 90% poveže sa opisanim vanjskim manifestacijama, opravdava se dosuđivanje pravične novčane naknade za duševne boli koje trpi tužiteljica kao bliska osoba, a sve kako propisuje čl. 201. st. 3. ZOO.«

Protiv te presude žalbu je podnijela tuženica Republika Hrvatska, zastupana po Općinskom državnom odvjetništvu u Imotskom.

2) Osporene presude

5. Usvajajući žalbu tuženice, Županijski sud u Splitu preinačio je osporenom drugostupanjskom presudom prvostupanjsku presudu te je odbio podnositeljičin tužbeni zahtjev.

Taj se sud u osporenoj presudi zadržao isključivo na drugom od dva pravna standarda koja su za primjenu članka 201. stavka 3. ZOO-a izgrađena u sudskoj praksi, to jest na »vanjskoj manifestaciji invaliditeta ozlijeđenog«, kako je taj standard nazvao prvostupanjski sud (v. točku 4.2. obrazloženja ove odluke). Drugostupanjski sud ga naziva »pojavnom stranom« invaliditeta. Zauzeo je stajalište da članak 201. stavak 3. ZOO-a obuhvaća »iznimne situacije«, a da ga, s obzirom na drugi standard za njegovu primjenu, »valja tumačiti restriktivno«. Utvrdio je:

»... ovdje se radi o stanovitom proširivanju kruga osoba koje imaju pravo na naknadu nematerijalne štete koju trpe zbog toga što im je bliski srodnik preživjevši traumu ostao doživotni i to, naročito teški invalid.

Iznimnost situacije koja je obuhvaćena ovom zakonskom odredbom upućuje na to da sud u savom« (pravilno: svakom – op. Ustavni sud) »konkretnom slučaju treba dati smisao pravnom standardu sadržanom u pojmu naročito teškog invaliditeta. Očigledno, zakonodavac pravo na naknadu nematerijalne štete za duševne boli zbog trajnih posljedica traume nije imao namjere priznavati i u onim slučajevima kada se određeni invaliditet s obzirom na svoju pojavnu stranu ne bi mogao nazvati izuzetno teškim. To znači da odredbu članka 201. stavka 3. ZOO-a valja tumačiti restriktivno tj. na način da se naknada koja je njome propisana priznaje samo u izuzetnim slučajevima invaliditeta koji se prema prosječnim shvaćanjima ima smatrati teškim.«

5.1. Županijski sud u Splitu odgovorio je na zaključak prvostupanjskog suda da je »tužiteljica izložena teškim duševnim traumama koje opravdavaju dosuđivanje zatražene naknade« ovako:

»Ne dovodeći u sumnju intenzitet i trajanje duševnih boli koje tužiteljica osjeća zbog toga što njezin sin ne može niti će moći 'punim plućima' kročiti kroz život, ovaj sud smatra da, prilikom odlučivanja o tužbenom zahtjevu osnovu nije valjalo tražiti u snazi i trajanju majčine boli ... nego u odgovoru na pitanje: je li sin tužiteljice, uz povremenu tuđu pomoć, sposoban za samostalni život ili je pak bez kontinuirane pomoći treće osobe nesposoban funkcionirati u svakodnevnom životu.

Tužiteljičin sin, kako proizlazi iz sadržaja spisa, živi daleko od tužiteljice (u Z.) što upućuje na to da svoj život može organizirati daleko od majke, on se samostalno kreće, upravlja automobilom (istina, s automatskim mjenjačem), prema priloženim fotografijama takvog je izgleda koji ne odaje na prvi pogled sve brojne zdravstvene tegobe, a prema vlastitom kazivanju socijaliziran je jer ima krug prijatelja koji su ga imenovali prokuratorom određene tvrtke. Sve ovo govori u prilog zaključku da se kod tužiteljičinog sina ne radi o onakvom, naročito teškom invaliditetu koji kao uvjet za priznavanje na naknadu nematerijalne štete propisuje odredba članka 201. stavak 3. ZOO-a.

Stoga je, primjenom odredbe članka 373. točka 3. ZPP-a uvažena žalba tužene, pobijana presuda preinačena i tužbeni zahtjev odbijen u cijelosti.«

Županijski sud preinačio je i odluku o troškovima postupka odredivši da je podnositeljica dužna naknaditi Republici Hrvatskoj troškove postupka u iznosu od 10.750,00 kuna.

6. Vrhovni sud odbio je kao neosnovanu podnositeljičinu reviziju te je potvrdio drugostupanjsku presudu.

6.1. Obrazlažući neosnovanost revizijskog razloga bitne povrede odredaba parničnog postupka, Vrhovni sud je naveo:

»Suprotno tvrdnji tužiteljice ne postoji proturječnost između onoga što se u razlozima presude navodi o sadržaju isprava i samih tih isprava i presuda ima dostatne razloge o odlučnim činjenicama.

Prvostupanjski sud donoseći presudu kojom je tužbeni zahtjev prihvaćen polazi od utvrđenja o postojanju invaliditeta sina tužiteljice u omjeru od 90% koji se manifestira u vidu minimalne funkcionalnosti desne ruke (ramena, lopatice i ključnjače), trbušnih tegoba s izrazitim poremećajima probave, oštećenja plućne funkcije i tegoba na psihičkom planu, dok usput, ne smatrajući taj podatak odlučnim, navodi da je po rješenju Ureda za rad, zdravstvo, i socijalnu skrb ispostava Imotski: Klasa: UP/I– 562-02/95-01/28 ur. br. 2181-03/2-95-1 od 10. listopada 1995. sinu tužiteljice utvrđeno oštećenje organizma u omjeru od 100%. Time što i drugostupanjski sud u pobijanoj presudi nije dao razloge vezano na tu činjenicu, koju ni prvostupanjski sud nije smatrao odlučnom, drugostupanjski sud nije počinio bitnu povredu odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. toč. 11. ZPP na koju ukazuje tužiteljica.

Presudu kojom je prihvatio tužbeni zahtjev prvostupanjski sud nije temeljio na činjenici da je razvoj neurološke bolesti same tužiteljice posljedica duševnih boli koje trpi zbog naročito teškog invaliditeta sina, jer tužiteljica tu činjenicu na temelju predloženih i izvedenih dokaza nije dokazala, pa je, vezano na tu činjenicu, neprihvatljiva i tvrdnja tužiteljice o nedostatnim razlozima presude i manjkavosti činjeničnog stanja na kojem se temelji drugostupanjska presuda.«

6.2. Obrazlažući neosnovanost revizijskog razloga pogrešne primjene materijalnog prava, Vrhovni sud je naveo:

»Predmet spora je zahtjev za naknadu štete na ime duševnih boli zbog naročito teškog invaliditeta bliske osobe, temeljen na odredbi čl. 201. st. 3. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine' broj 53/91, 73/91, 111/93, 3/94, 7/96, 91/96, 112/99 i 88/01 – dalje: ZOO).

U sudskoj praksi prihvaćeno je pravno shvaćanje izraženo u odluci Ustavnog suda Republike Hrvatske posl. br. U-III-576/2000 od 24. siječnja 2007., prema kojem pri ocjeni postoji li naročito teški invaliditet kao osnova za dosuđenje pravične novčane naknade treba utvrđivati ne samo postotak invaliditeta, već i pojavne oblike (vanjske, trajne i stalne manifestacije) kroz koje se taj invaliditet očituje, jer spomenuti elementi tek u svojoj ukupnosti predstavljaju temelj za procjenu pripada li posrednom oštećeniku pravo na pravičnu novčanu naknadu.

Drugostupanjski sud, ocjenjujući sukladno izraženom pravnom shvaćanju postojanje naročito teškog invaliditeta sina tužiteljice, zaključio je da se u konkretnom slučaju ne radi o naročito teškom invaliditetu koji u smislu odredbe čl. 201. st. 3. ZOO opravdava dosuđenje naknade te je pravilno primijenio materijalno pravo kada je tužbeni zahtjev ocijenio neosnovanim.«

6.3. Vrhovni sud na kraju je zaključio:

»Prema odredbi čl. 396.a. ZPP, kada revizijski sud odbije reviziju iz čl. 382. st. 1. ZPP, može umjesto posebnog obrazloženja pozvati se na razloge iz prvostupanjske presude, odnosno drugostupanjske presude, ako ih prihvaća.

Budući da ovaj sud u cijelosti prihvaća iznesene razloge u obrazloženju prvostupanjske« (rješenjem Vrhovnog suda broj: Rev-x 1194/11-3 od 9. listopada 2012. ispravljena je riječ 'prvostupanjske' u 'drugostupanjske' – op. Ustavni sud) »presude, revidentica se na iste upućuje u smislu citirane zakonske odredbe, a koja će se sukladno st. 2. čl. 396.a ZPP-a objaviti na internetskim stranicama.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

7. Obrazlažući povrede svojih ustavnih prava, podnositeljica se poziva na prvostupanjsku presudu za koju smatra da je utemeljena na nalazima i mišljenjima medicinskih vještaka (v. točku 4.1. obrazloženja ove odluke). Na više mjesta u ustavnoj tužbi prigovara tome što joj »nisu poznati razlozi kojima se Vrhovni sud vodio prilikom odbijanja revizije«.

U ustavnoj tužbi posebno ističe da izvod iz povijesti sinovljeve bolesti, koji je dostavila u sudski spis, jasno pokazuje kako je, unatoč svih medicinskim zahvatima, u njegovom organizmu »ostalo neizvađenih komada stranog tijela (metaka, gelera) koje nije moguće odstraniti da se pri tome ne ugrozi život sina«, a koji predstavljaju trajnu i ozbiljnu opasnost za njegov život.

7.1. Osvrćući se na utvrđenje drugostupanjskog suda o tome da članak 201. stavak 3. ZOO-a, u odnosu na standard »pojavne strane« invaliditeta, treba tumačiti restriktivno jer je riječ o zakonskoj iznimci (v. točku 5. obrazloženja ove odluke), podnositeljica izriče svoje mišljenje da »više sudaca Općinskog suda u Imotskom koji su svi od reda usvajali tužbeno traženje tužiteljice zasigurno predstavljaju dio 'prosječnog shvaćanja' osobito teškog invaliditeta, a posebice to prosječno shvaćanje predstavlja komentar koji je od strane sumještana upućen tužiteljici da 'živa žalost je gora nego mrtva žalost' koji komentar jasno i plastično prikazuje stanje sina ... i nje same kao majke. Naime, zar komentar sumještana da bi podnositeljici zahtjeva kao majci bilo lakše da joj je sin smrtno stradao u predmetnom štetnom događaju, nego što je ovakav kakav jest, nije dostatna okolnost koja nameće zaključak da prema prosječnom shvaćanju kod sina tužiteljice uistinu postoji osobito teški invaliditet«. U tom smislu utvrđuje:

»Podnositeljica ustavne tužbe pita se postoji li potpuniji, odnosno naročito teži invaliditet od 100% koji je utvrđen njenom sinu, te se nadalje pita je li predmet sudskoga postupka dosuda pravične novčane naknade za duševne boli zbog naročito teškog invaliditeta sina ili je pak predmet sudskog postupka reakcija okoline na invaliditet i zdravstveno stanje sina tužiteljice.«

7.2. Dalje navodi da je tijekom prvostupanjskog postupka dostavila u spis rješenje HZMO-a, Područne službe u Splitu od 1. listopada 2004., kojim joj je priznato 90% oštećenje organizma zbog neizlječive bolesti na neurološkoj bazi (torticolis), koje »oboljenje je u izravnoj vezi sa ozljeđivanjem sina i njegovim cjelokupnim stanjem, naime, stanje sina tužiteljice i vanjske manifestacije stanja nakon njegovog ozljeđivanja u tolikoj je mjeri narušilo kvalitetu života tužiteljice da se isto reflektiralo na njeno zdravstveno stanje na način da je teško obolila i danas je 90% invalid …«.

7.3. Podnositeljičin prigovor vezan uz utvrđenje drugostupanjskog suda o tome da podnositeljica osjeća duševne bolove »zbog toga što njezin sin ne može niti će moći 'punim plućima' kročiti kroz život« glasi:

»Podnositeljica ustavne tužbe jednostavno se mora osvrnuti na navod odluke Županijskog suda u Splitu gdje se kaže: 'Ne dovodeći u sumnju intenzitet i trajanje duševnih boli koje tužiteljica osjeća zbog toga što njezin sin ne može niti će moći 'punim plućima' kročiti kroz život, ...', naime, podnositeljica ustavne tužbe jednostavno kao čovjek, posebice kao majka, nije zaslužila ovakav cinizam, ovakovo ponižavanje i omalovažavanje od strane bilo koga, posebice suda, neovisno o tome je li netko drži da joj pripada ili ne pripada navedeno pravo.

Uistinu, sin tužiteljice ne živi punim plućima baš iz razloga što mu je jedan dio pluća kirurški odstranjen, stoga ovakav nastup odluke Županijskog suda u Splitu podsjeća na poznatu situaciju sa haških suđenja za ratne zločine kada okrivljenik svjedoku koji je u ratnim strahotama ostao bez obje noge upućuje komentar 'kako su u laži kratke noge'.

Ukoliko već sud ne poštuje majku, njenu patnju, njenu bol ipak je u obvezi sagledati odnos podnositeljice ustavne tužbe i njenog sina kroz Ustavom i Zakonom zaštićeni odnos roditelja i djece, kao i kroz okolnost da uz sve nedaće koje je tijekom života prate podnositeljica ustavne tužbe ipak ima zajamčeno pravo na osobni i obiteljski život, čast, ugled i dostojanstvo, što je sud u obvezi makar priznati i u skladu tih prava prema sudioniku postupka se i ponašati.«

Iz prethodnih je navoda razvidno da podnositeljica smatra povrijeđenim svoje ustavno pravo na poštovanje osobnog i obiteljskog života i dostojanstva, zajamčeno člankom 35. Ustava. Osim toga, izrijekom navodi da joj »u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom zajamčena čl. 14. st. 2, 26. i 29. st. 1. Ustava RH«, slijedom čega predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka.

IV. MJERODAVNO PRAVO

8. Članak 201. stavak 3. ZOO-a u relevantno je vrijeme glasio:

»Osobe koje imaju pravo na novčanu naknadu u slučaju smrti ili teškog invaliditeta

Članak 201.

(...)

(3) U slučaju naročito teškog invaliditeta neke osobe sud može dosuditi njezinu bračnom drugu, djeci i roditeljima pravičnu novčanu naknadu za njihove duševne bolove.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

9. Odredba Ustava, mjerodavna za konkretan slučaj, glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

10. Sudovi višeg stupnja utvrdili su da podnositeljica ne ispunjava zakonske pretpostavke za priznavanje pravične novčane naknade za duševne bolove zbog invaliditeta svoga sina.

Kad je riječ o tome jesu li u konkretnom slučaju ispunjene pretpostavke propisane člankom 102. stavkom 3. ZOO-a, Ustavni sud polazi od načelnog pravnog stajališta koje je usklađeno s onim Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP). Taj sud, naime, opetovano ističe da u načelu ne smije svojim vlastitim stajalištem zamijeniti stajalište domaćih vlasti o tome jesu li podnositelji zahtjeva ispunili zakonske pretpostavke za ostvarenje nekog prava sve dok odluke domaćih vlasti ne otkrivaju nikakvu arbitrarnost, dok su dostatno obrazložene i, u odgovarajućim slučajevima, upućuju na relevantne sudske odluke i sudsku praksu (v. predmet Damjanac protiv Hrvatske, presuda, 24. listopada 2013., zahtjev br. 52943/10, § 91.). Takav pristup prihvaća i Ustavni sud.

11. Središnje pitanje na koje je trebalo odgovoriti u sudskom postupku bilo je: je li riječ o naročito teškom invaliditetu osobe koja je s podnositeljicom ustavne tužbe nedvojbeno u srodstvu koje zahtijeva članak 102. stavak 3. ZOO-a (sin i majka).

Suprotno prvostupanjskom, drugostupanjski sud ocijenio je da u konkretnom slučaju ne postoji naročito teški invaliditet podnositeljičina sina. Vrhovni sud sa svoje strane nije iznio posebno obrazloženje razloga zbog kojih smatra da u podnositeljičinom slučaju nije riječ o naročito teškom invaliditetu njezina sina, nego se pozvao na razloge iz drugostupanjske presude.

12. Ustavni sud podsjeća da je u svojoj odluci broj: U-III-576/2000 od 24. siječnja 2007. (»Narodne novine« broj 18/07.) ocijenio ustavnopravno neprihvatljivim sudsko tumačenje da »naročito teški invaliditet« postoji »samo ako se invaliditet kreće u granicama potpunog invaliditeta« budući da takav stav nema uporište u sadržaju mjerodavnog članka 201. stavka 3. ZOO-a.

Također je zauzeo stajalište da pravo na nematerijalnu štetu u slučaju naročito teškog invaliditeta iz članka 201. stavka 3. ZOO-a nije predviđeno kao iznimka, već do njegove primjene dolazi uvijek kad su ispunjene pretpostavke propisane tom pravnom normom. Riječ je o dvama pretpostavkama: prvo, o postojanju naročito teškog invaliditeta izravnog oštećenika; drugo, o postojanju duševnih bolova određenog intenziteta i trajanja kod posrednih oštećenika, koji su bolovi u uzročnoj vezi s nastupom naročito teškog invaliditeta izravnog oštećenika.

13. Ograničavajući se u svojoj presudi na tumačenje sadržaja, značenja i domašaja pojavnih oblika invaliditeta (standarda vanjske manifestacije invaliditeta), Županijski sud u Splitu navodi da »zakonodavac pravo na naknadu nematerijalne štete za duševne boli zbog trajnih posljedica traume nije imao namjere priznavati i u onim slučajevima kada se određeni invaliditet s obzirom na svoju pojavnu stranu ne bi mogao nazvati izuzetno teškim. To znači da odredbu članka 201. stavka 3. ZOO-a valja tumačiti restriktivno tj. na način da se naknada koja je njome propisana priznaje samo u izuzetnim slučajevima invaliditeta koji se prema prosječnim shvaćanjima ima smatrati teškim«.

Vrhovni se sud u svojoj presudi zadržao samo na ponavljanju dva pravna standarda koja su nakon odluke Ustavnog suda broj: U-III-576/2000 od 24. siječnja 2007. izgrađena u sudskoj praksi i nije se nijednom riječju osvrnuo na tumačenje Županijskog suda u Splitu o sadržaju, značenju i domašaju standarda vanjske manifestacije invaliditeta.

Naime, Vrhovni sud pozvao se u osporenoj presudi na odluku Ustavnog suda broj: U-III-576/2000 od 24. siječnja 2007., ističući samo to, da je u vezi s člankom 201. stavkom 3. ZOO-a u sudskoj praksi prihvaćeno pravno shvaćanje »prema kojem pri ocjeni postoji li naročito teški invaliditet kao osnova za dosuđenje pravične novčane naknade treba utvrđivati ne samo postotak invaliditeta, već i pojavne oblike (vanjske, trajne i stalne manifestacije) kroz koje se taj invaliditet očituje, jer spomenuti elementi tek u svojoj ukupnosti predstavljaju temelj za procjenu pripada li posrednom oštećeniku pravo na pravičnu novčanu naknadu«.

14. S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud u ovom se ustavnosudskom postupku ograničava na utvrđenje da se izraženo pravno stajalište Županijskog suda u Splitu o sadržaju, značenju i domašaju standarda vanjske manifestacije invaliditeta razlikuje od interpretacije tog standarda koju je prihvatio prvostupanjski sud u svojoj presudi.

Čini se da je riječ o bitnim razlikama u pravnom shvaćanju sudova kad je riječ o tom standardu. Naime, prvostupanjski sud standard vanjske manifestacije invaliditeta izravnog oštećenika (»ozlijeđenog«) neposredno povezuje s duševnim bolovima koje te manifestacije izazivaju kod posrednog oštećenika (u konkretnom slučaju, podnositeljice ustavne tužbe kao majke).

Suprotno tome, drugostupanjski sud taj standard ne povezuje s duševnim bolovima posrednog oštećenika. Štoviše, taj sud izrijekom naglašava da »prilikom odlučivanja o tužbenom zahtjevu osnovu nije valjalo tražiti u snazi i trajanju majčine boli«. Županijski sud u Splitu taj standard svodi na ocjenu koja se zasniva na dojmu koji izravni oštećenik ostavlja na prosječne ljude u društvenom okruženju. To proizlazi iz odgovora koje je taj sud dao na pitanje: je li izravni oštećenik sposoban za samostalni život ili je pak bez kontinuirane pomoći treće osobe nesposoban funkcionirati u svakodnevnom životu, ali i iz njegova utvrđenja da se naknada iz članka 201. stavka 3. ZOO-a »priznaje samo u izuzetnim slučajevima invaliditeta koji se prema prosječnim shvaćanjima ima smatrati teškim« (v. točke 5., 5.1. i 15.1. obrazloženja ove odluke).

Nije na Ustavnom sudu da ujednačava sudsku praksu u tom pitanju. Na njemu je da utvrdi kako navedene razlike u shvaćanju standarda vanjske manifestacije invaliditeta između sudova izravno utječu na odlučivanje o tome ispunjavaju li stranke pretpostavke propisane člankom 201. stavkom 3. ZOO-a. Stoga je osnovano zaključiti da je uz primjenu članka 201. stavka 3. ZOO-a vezan i određeni stupanj pravne nepredvidljivosti za stranke u sudskim postupcima, što izravno narušava pravnu sigurnost.

Vrhovni sud nije otklonio pravnu neizvjesnost i nepredvidljivost koje očito stvara sudska praksa kad je riječ o primjeni standarda vanjske manifestacije invaliditeta, iako je na predmetu koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku to mogao učiniti.

15. Kad je riječ o načinu na koji Županijski sud u Splitu shvaća standard vanjske manifestacije invaliditeta, koji podnositeljica osporava u svojoj ustavnoj tužbi, Ustavni sud primjećuje kako taj sud za svoju ocjenu da u slučaju podnositeljičina sina nije riječ o »izuzetnom slučaju invaliditeta« odnosno da se invaliditet podnositeljičina sina »prema prosječnim shvaćanjima« ne može smatrati teškim, nije dao dostatne i relevantne razloge.

15.1. Naime, Županijski sud u Splitu zauzeo je stajalište da za odluku o (ne)osnovanosti tužbenog zahtjeva podnositeljice u smislu članka 201. stavka 3. ZOO-a isključivo treba odgovoriti na pitanje je li sin podnositeljice sposoban za samostalan život ili je bez kontinuirane pomoći trećih nesposoban funkcionirati u svakodnevnom životu. U tim je okvirima u presudi naveo da podnositeljičin sin »živi daleko od tužiteljice (u Z.) što upućuje na to da svoj život može organizirati daleko od majke, on se samostalno kreće, upravlja automobilom (istina, s automatskim mjenjačem), prema priloženim fotografijama takvog je izgleda koji ne odaje na prvi pogled sve brojne zdravstvene tegobe, a prema vlastitom kazivanju socijaliziran je jer ima krug prijatelja koji su ga imenovali prokuratorom određene tvrtke. Sve ovo govori u prilog zaključku da se kod tužiteljičinog sina ne radi o onakvom, naročito teškom invaliditetu koji kao uvjet za priznavanje na naknadu nematerijalne štete propisuje odredba članka 201. stavak 3. ZOO-a«.

Ustavni sud dužan je ponoviti da je u primjeni standarda vanjske manifestacije invaliditeta za Županijski sud u Splitu bila presudna »izvanjska slika« podnositeljičina sina odnosno dojam koji on ostavlja na prosječne ljude u društvenom okruženju. Drugim riječima, umjesto vanjskim manifestacijama njegova invaliditeta, drugostupanjski sud svoju je pažnju usmjerio na »vanjske manifestacije« podnositeljeva svakodnevnog života u kojima je njegov život sličan životu zdravih osoba. Smije li nastojanje podnositeljičina sina, ali i svih drugih invalida općenito, da žive, što je više moguće, životom zdravih osoba biti korišteno u sudskim postupcima kao argument za dokazivanje kako u konkretnim slučajevima nisu ispunjeni zahtjevi koje postavlja standard vanjske manifestacije invaliditeta u smislu članka 201. stavka 3. ZOO-a, nije pitanje na koje bi trebao odgovoriti Ustavni sud. Na njemu je da utvrdi kako Vrhovni sud nije odgovorio na to pitanje, iako je to s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja mogao i bio dužan učiniti.

15.2. Prethodno je već rečeno da se Županijski sud u Splitu u osporenoj presudi zadržao isključivo na drugom od dva pravna standarda koja su za primjenu članka 201. stavka 3. ZOO-a izgrađena u sudskoj praksi. Drugim riječima, taj je sud u cijelosti zanemario prvi standard objektivnog stupnja invaliditeta izravnog oštećenika, odnosno nesporno postojanje iznimno visokog postotka sinovljeva invaliditeta (90%) kao objektivne činjenice i prvog mjerila za odlučivanje o pravima stranaka na temelju članka 201. stavka 3. ZOO-a. Štoviše, Županijski sud u Splitu u osporenoj presudi taj standard uopće nije razmatrao pa se mora zaključiti da ga nije ni uzeo u obzir prilikom izricanja svoje konačne ocjene u primjeni članka 201. stavka 3. ZOO-a na taj slučaj.

15.3. Zaključno, obrazloženje presude Županijskog suda u Splitu iscrpljuje se u cijelosti u bavljenju standardom vanjske manifestacije invaliditeta, iako je sud bio dužan ocjenjivati ga zajedno sa standardom objektivnog stupnja invaliditeta izravnog oštećenika jer »tek u svojoj ukupnosti predstavljaju temelj za procjenu pripada li posrednom oštećeniku pravo na pravičnu novčanu naknadu«, kako je to utvrdio Vrhovni sud. Takvo postupanje Županijskog suda u Splitu samo po sebi predstavlja povredu prava podnositeljice na pravično suđenje, na koju povredu Vrhovni sud nije upozorio u svojoj presudi.

16. Što se tiče presude Vrhovnog suda, njome su »u cijelosti« prihvaćeni razlozi izneseni u obrazloženju drugostupanjske presude. Neovisno o razlozima zbog kojih je Vrhovni sud propustio u ovom predmetu ispitati relevantna pitanja, ostaje činjenica da je paušalnim prihvaćanjem drugostupanjske presude zapravo pristao na očito selektivan, parcijalan i jednostrani pristup Županijskog suda u Splitu, kako je to prethodno obrazloženo. Taj pristup, prema ocjeni Ustavnog suda, nije primjeren specifičnim okolnostima konkretnog slučaja. Štoviše, čini se da odstupa i od mjerila koja sudovi uobičajeno upotrebljavaju pri prosudbi o postojanju naročito teškog invaliditeta.

17. Iz navedenih se razloga ocjene Županijskog suda u Splitu u osporenoj presudi moraju smatrati arbitrarnima, pri čemu takve ocjene Vrhovni sud u svojoj presudi nije razmotrio niti ih je na bilo koji način pokušao razjasniti ili ispraviti.

18. Na kraju, u povodu navoda Županijskog suda u Splitu o tome da podnositeljica osjeća duševne bolove »zbog toga što njezin sin ne može niti će moći 'punim plućima' kročiti kroz život«, a polazeći od činjenice da je podnositeljičinu sinu jedan dio pluća kirurški doista odstranjen, Ustavni sud ne smatra podnositeljičine prigovore, iznesene u točki 7.3. obrazloženja ove odluke, pretjeranima.

U tom smislu podsjeća da su sudovi dužni svoje sudske ocjene oblikovati tako da u okolnostima konkretnih slučajeva uvažavaju dostojanstvo svake stranke u postupku jer je to jedini način na koji se može izgrađivati i održavati povjerenje u sudove, sudski sustav i vladavinu prava.

19. Sukladno navedenom, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom prvostupanjskom postupku, Ustavni sud prihvatio je navode podnositeljice da joj je u konkretnom slučaju povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

20. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke ove odluke.

Objava odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (točka IV. izreke).

Broj: U-III-5092/2012

Zagreb, 20. studenoga 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 25/2014-460