### NN 81/2015 (22.7.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-120/13-7 od 28. svibnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1566

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda, Jasminke Jenjić, predsjednice vijeća, mr. sc. Mirjane Juričić i Lidije Rostaš Beroš, članica vijeća, te više sudske savjetnice Tatjane Ilić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Odjela za korporativne regulatorne poslove, Zagreb, Savska cesta 32, kojeg zastupa Maja Mandić, po generalnoj punomoći Su-992/2009, protiv tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, sada Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, koju zastupa dr. sc. Dražen Lučić, predsjednik Vijeća, uz sudjelovanje zainteresirane osobe VIPnet d.o.o. iz Zagreba, Vrtni put 1, koju zastupa Nikola Klisović, dipl. iur., rukovoditelj odjela za pravne poslove, radi poništenja rješenja klasa: UP/I-344-08/13-03/15, urbroj: 376-05/MB2-13-11 (DM) od 29. studenog 2013., u predmetu rješavanja spora između operatora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 28. svibnja 2015.

presudio je

I. Odbija se kao neosnovan tužbeni zahtjev za poništenje rješenja Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, klasa: UP/I-344-08/13-03/15, urbroj: 376-05/MB2-13-11 (DM) od 29. studenog 2013.

II. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženog tijela utvrđeno je, u točki I. da VIPnet d.o.o. ima pravo na naknadu od trgovačkog društva Hrvatski Telekom d.d., i to:

a) za zakašnjenje u realizaciji usluge najma korisničke linije za 202 korisnika navedena u specifikaciji VIPneta od 30. listopada 2013. u iznosu iz članka 5. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za usluge najma korisničke linije,

b) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a, klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 za sve korisnike navedene u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 27. rujna 2013. u iznosu mjesečne naknade iz dodatka 3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu najma korisničke linije,

c) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u ispunjavanju obveza u rokovima propisanih odlukom HAKOM-a, klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 za sve korisnike navedene u specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d. od 27. rujna 2013. pri čemu je ukupan iznos naknada za zakašnjenje potrebno uključiti mjesečne naknade iz dodatka 3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu najma korisničke linije i veleprodajne naknade iz članka 8.2.1. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa Internetu koja je bila u primjeni do 1. listopada 2013.

i

d) za zakašnjenje Hrvatskog Telekoma d.d. u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa za sve korisnike navedene u specifikaciji VIPneta d.o.o. od 30. listopada 2013., u visini cjelokupnog iznosa veleprodajne naknade prema članku 9.2.3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa Internetu koje je bilo u primjeni do 1. listopada 2013. Točkom II. izreke rješenja naloženo je Hrvatskom Telekomu d.d. u roku od 8 dana od primitka ovog rješenja izvršiti obračun naknada iz točke I. rješenja i isplatiti je VIPnetu u navedenom roku.

Tužitelj je osporio navedeno rješenje pravovremenom tužbom prvenstveno osporavajući tuženikovu nadležnost i ovlasti za odlučivanje o predmetnoj stvari smatrajući ga ništavim s obzirom na to da je donesena u stvari iz sudske nadležnosti. Naime, državno tijelo može postupati u nekoj stvari samo ako je na to izričito pravnim normama ovlašteno pa kako je predmetni spor pokrenuo VIPnet protiv tužitelja tražeći isplatu za zakašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga, te otklanjanja smetnje, odnosno kvarova istih usluga pa drži tužitelj da se radi o imovinsko-pravnom sporu, a ne o sporu iz članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama slijedom čega bi bio nadležan za odlučivanje odgovarajući sud. S obzirom na to da nadležnost tuženog tijela nije izričito propisano za odlučivanje o isplati naknada za kašnjenja u realizaciji veleprodajnih usluga drži da veza s obvezama iz Zakona o elektroničkim komunikacijama je daleka i posredna slijedom čega nalazi osporeno rješenje ništavim. Pri tome upućuje na rješenje Visokog upravnog suda pod poslovnim brojem: UsII-16/2013-6 od 18. travnja 2013. godine i rješenje Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, pod poslovnim brojem: Pž-6663/12-3 od 23. listopada 2012. koje uz tužbu u preslici prilaže.

Nadalje, tužitelj drži da je pogrešno primijenjeno materijalno pravo s obzirom na to da tuženi nije primijenio odredbu članka 353. Zakona o obveznim odnosima koja govori o ugovornoj kazni o kojoj se očito u predmetnoj stvari radi. VIPnet je primio ispunjenje obveza, a da nikada nije priopćio tužitelju da zadržava svoje pravo na naknadu, odnosno ugovornu kaznu u smislu odredbe članka 353. stavka 5. Zakona o obveznim odnosima. U odnosu na izraženi stav tuženika u osporenom rješenju o nemogućnosti primjene Zakona o obveznim odnosima upućuje da se materijalni propisi neposredno primjenjuju i u upravnom postupku sukladno odredbi članka 2. Zakona o općem upravnom postupku, a navode tuženika da se radi o naknadi iz zakona ne nalazi obrazloženim ni dokazanim.

Tužitelj drži da je povrijeđeno načelo materijalne istine i načelo saslušanja stranaka s obzirom na to da mu naknadno očitovanje VIPneta nije pravovremeno dostavljeno pa proizlazi da tuženi nije proveo postupak u skladu s odredbama ZUP-a. Nadalje, tužitelj nalazi da je pogrešno primijenjena odredba članka 98. stavka 3. Zakona o općem upravnom postupku koja propisuje da izreka mora biti kratka i određena, a protivno tome je osporeno rješenje tako koncipirano da ne sadrži čak ni parametre za izračunavanje iznosa koje tužitelj mora platiti po osporenom rješenju pa isto nije izvršivo, a stranka je dovedena u položaj da ne zna pouzdano koliko treba platiti.

Također tužitelj osporava i dio obveze određene za naknadu za kašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa Internetu upućujući na odredbe odgovarajuće Standardne ponude HT-a za uslugu veleprodajnog pristupa Internetu odnosno Standardne ponude BSA koja propisuje da je operator korisnik dužan obavijestiti tužitelja o nastalim smetnjama, jer je u protivnom omogućena zloporaba prava.

Tužitelj predlaže da Sud održi raspravu ako ne zauzme stajalište da pogrešna primjena materijalnog prava te formalno i procesno pravni nedostaci osporenog rješenja nisu sami za sebe dovoljan razlog za oglašavanja rješenja ništavim, odnosno za poništenje istog bez rasprave.

Zaključno, predlaže da prvenstveno Sud oglasi ništavim utuženo rješenje, a podredno da ga poništi.

Tuženo tijelo, pozvano na odgovor u smislu odredbe članka 32. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14., dalje u tekstu: ZUS), protivi se tužbi prvenstveno ukazujući na odredbu članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12. i 80/13. – dalje u tekstu: ZEK) koji upravo daje ovlaštenje i obvezu tuženome donijeti odluku o rješenju spora između dvaju ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ZEK-a u najkraćem roku, a najkasnije u roku od 4 mjeseca. S obzirom na to da je predmet ovog postupka spor između VIPneta i HT-a u vezi s regulatornom obvezom pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže iz članka 61. ZEK-a, određenom tužitelju odlukama donesenim u postupku analize mjerodavnih tržišta i to tržišta veleprodajnog širokopojasnog pristupa od 17. srpnja 2009., klasa i broja koji navodi kao i tržišta pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike od 6. travnja 2011., koju klasu i broj također navodi, tuženi je bio dužan odlučiti o zahtjevu VIPneta. Osporava također i značaj priloženih sudskih odluka iz razloga koje podrobno navodi, a također se osvrće i na navode u vezi primjene odredbe članka 353. Zakona o obveznim odnosima.

Očituje se tuženi i o prigovorima tužbe glede načela materijalne istine i saslušanja stranaka navodeći da je pitanje dostavljanja određenih podataka jasno obrazloženo u osporenom rješenju.

Nadalje, vezano uz prigovore tužbe na izreku osporenog rješenja navodi kako su parametri za izračunavanje dužnih iznosa vrlo jasno određeni s obzirom na to da je VIPnet dostavio specifikaciju uz zahtjev za pokretanjem spora 9. rujna 2013., koju je dopisom od 30. listopada 2013. smanjio za iznos sukladno primjedbama HT-a, a na zahtjev HT specifikacija dostavljena 3. prosinca elektroničkom poštom. Zaključno, tužitelj spori i da je HT prosječno kasnio u slanju obavijesti da se kvar/smetnja ne nalazi u području njegove odgovornosti 3 dana, a kod određenih zahtjeva i do 9 dana što je u suprotnosti s njegovim rokovima iz Standardne ponude u okviru članka 8.5.1. za uslugu veleprodajnog pristupa Internetu na osnovi čega predlaže tužbu odbiti kao neosnovanu.

Odgovor na tužbu podnio je VIPnet d.o.o. u svojstvu zainteresirane osobe, uglavnom se pridružujući navodima odgovora tuženog tijela. Posebno ukazuje da je rješenje doneseno u okviru izvršenja regulatornih obveza tužitelja, koje je sam transponirao u svoje standardne ponude pa je po njegovom mišljenju nadležnost tuženika u predmetnom sporu nedvojbena. S tim u vezi opširno se osvrće na odnos standardne ponude tužitelja za odgovarajuću uslugu u pitanju i ugovora sklopljenog među strankama naglašavajući da ugovor nikad nije bio predmet pregovaranja niti se u njemu naknadno pregovaralo, a niti su u njemu propisane bilo kakve odredbe o penalizaciji za kašnjenje u realizaciji pojedinačnih zahtjeva već su se primjenjivale odredbe standardnih ponuda koje su bile na snazi. Naglašava da se u slučaju nesuglasja između odredaba standardne ponude tužitelja i pojedinih odredaba ugovora primjenjuju odredbe standardne ponude te da su zbog izbjegavanja dvojbi cijene i uvjeti utvrđeni u standardnoj ponudi tužitelja koje se ne mogu ugovorom mijenjati.

U odnosu na račun oznake 41023673 od 6. kolovoza 2013. navodi da sadrži naknadu za usluge koje nisu propisane ni ugovorom uključene u bilo koju standardnu ponudu tužitelja već su rezultat isključivo odluke tuženog o jedinstvenoj proceduri, klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 od 28. kolovoza 2012., a koji se odnosi na suglasnost koju postojeći operator mora dati na raskid ugovora s krajnjim korisnikom koji želi prijeći drugom operatoru nepokretne mreže. Navedena odluka je donesena kako bi se osiguralo da dominanti operator na tržištu ne odgađa mogućnost sklapanja ugovora alternativnih operatora s krajnjim korisnicima.

Zaključno, zainteresirana osoba predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.

Odgovori tuženog i zainteresirane osobe dostavljeni su tužitelju na očitovanje, u smislu odredbe članka 6. ZUS-a.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Odlučujući o tužbenom zahtjevu u predmetnoj stvari, a imajući na umu sva činjenična i pravna pitanja, cijeneći rezultate provedenog upravnog postupka kod tuženog tijela, sadržaj dostavljenog spisa upravnog postupka, priložene isprave od strane tužitelja i zainteresirane osobe te odgovarajuće odredbe ZEK-a, Sud nije našao isti osnovanim.

Naime, na osnovi sadržaja spisa predmeta proizlazi da je tuženo tijelo provelo postupak po zahtjevu trgovačkog društva VIPnet d.o.o. za rješavanje regulatornog spora koji se odnosi na plaćanje računa za zakašnjenje u realizaciji zahtjeva za uspostavljanje veleprodajnih usluga, otklanjanje smetnji i davanje suglasnosti na jedinstvene izjave.

Tijekom postupka zahtjev podnositelja dostavljen je tužitelju koji se očitovao dopisom od 27. rujna 2013. i osporio osnovanost i visinu potraživanja VIPneta (potraživanje po tri računa u iznosu od 775.893,46 kn).

Tuženi HAKOM je zakazao i održao usmenu raspravu na dan 24. listopada 2013. na koju su pristupili svi pozvani – tužitelj, tuženi i zainteresirana osoba te su u raspravljajući ostale pri iznesenim navodima, uz što je VIPnet d.o.o.o. zatražio dodatni rok za očitovanje na HT-ovu specifikaciju naknada, odnosno na visinu zahtjeva, što mu je omogućeno.

U svom očitovanju od 30. listopada 2013. VIPnet d.o.o. je umanjio svoj početni zahtjev za određeni iznos po svakom od ispostavljenih računa.

Ocjenjujući sve provedeno, Sud prvenstveno ne prihvaća prigovor tužbe o nenadležnosti HAKOM-a za odlučivanje o predmetnoj stvari. Naime, prema odredbi članka 20. stavka 1. ZEK-a, HAKOM je nadležan za rješavanje sporova između operatora pa je tako propisano da u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz tog Zakona ili spora između operatora i drugih pravnih osoba koje se koriste uslugama pristupa i/ili međupovezivanja na temelju tog Zakona, Agencija mora, na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu, donijeti odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od 4 mjeseca od dana pokretanja postupka, koji rok se može tek samo iznimno produžiti. Prema stavku 3. istog članka ZEK-a, u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. tog Zakona, te svaka obveza koju Agencija određuje operatoru u svrhu rješenja spora mora se temeljiti na odredbama toga Zakona. Prema stavku 5. istog članka, postupak rješavanja spora iz tog članka Zakona ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Proizlazi da se u predmetnoj stvari radi o sporu između operatora uzrokovanom neizvršavanjem određenih regulatornih obveza koje je tuženo tijelo odredilo tužitelju kao dominantnom operatoru i to u vezi s regulatornom obvezom pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže iz članka 61. ZEK-a. Navedene regulatorne obveze određene su tužitelju nakon provedene analize mjerodavnih tržišta i to tržišta veleprodajnog širokopojasnog pristupa, odlukom klasa: 344-01/09-01/1079, urbroj: 376-11-09-01 od 17. srpnja 2009. i tržišta pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike, odlukom tuženog klasa: UP/I-344-01/10-01/456, urbroj: 376-11-11-25 od 6. travnja 2011.

Također, na temelju odredbe članka 58. ZEK-a određena je regulatorna obveza transparentnosti na gore navedenim tržištima na temelju koje je tužitelj bio obvezan izraditi standardnu ponudu za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa i standardnu ponudu za uslugu najma korisničke linije.

Nadalje, odlukom tuženoga od 28. kolovoza 2012. klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 386-11/12-07 (Odluka o jedinstvenoj proceduri) propisano je pravo operatora na naknadu za kašnjenje HT-a u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim točkom 1. te odluke u svezi obrade jedinstvenih izjava u propisanim rokovima.

Navedene regulatorne obveze utvrđene su tužitelju kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom upravo radi ostvarivanja učinkovitog tržišnog natjecanja na mjerodavnim tržištima čime se u konačnici štite interesi krajnjih korisnika usluga. Određene regulatorne obveze tužitelj je unio u svoje standardne ponude pa se očigledno radi o obvezama koje proizlaze iz zakona i nisu podložne slobodnoj volji ugovornih strana, davatelja i korisnika usluge. O sporovima koji proizlaze vezano uz izvršavanje regulatornih obveza iz zakona tuženo je tijelo dužno rješavati što otklanja osnovanost prigovora o nenadležnosti, odnosno o uzurpiranju sudske nadležnosti što bi predmetnu odluku činilo ništavom.

Odlučujući u okviru svoje nadležnosti HAKOM odlučuje o pravima operatora korisnika u odnosu na obveze utvrđene dominantnom operatoru pa se stoga radi o utvrđivanju prava, a ne o odlučivanju o naknadi štete, odnosno isplati, za što bi bio nadležan sud, a na što upućuje i odredba stavka 5. članka 20. ZEK-a iz koje jasno proizlazi da odlučivanje HAKOM-a o pravu, odnosno obvezi ne isključuje i sudsku nadležnost u vezi isplate odgovarajuće, odnosno dužne naknade.

Kako je, dakle, riječ o pravu odnosno obvezi koja proizlazi iz zakona, a ne o slobodnim ugovornim odnosima stranaka, vezano uz prigovore o pravnoj prirodi navedene naknade, Sud nalazi pravilnim tumačenju tuženog tijela. Regulatorne obveze određene od strane tuženoga i unesene u standardnu ponudu tužitelja nisu i ne mogu biti predmet ugovaranja što je osnova za određivanje penala u smislu odredbi članka 350. do 356. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« 35/05., 41/08. i 125/11.).

Sud ne nalazi osnovanim ni daljnje procesne prigovore tužitelja o nerazumljivosti izreke koju drži protivnom odredbi članka 98. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09. – dalje u tekstu: ZUP). Kod toga valja imati na umu da je osporeno rješenje doneseno u primjeni propisa u specifičnome pravnom području reguliranom ZEK-om i brojnim pravilnicima te da je izrekom utvrđena obveza tužitelju u smislu izvršavanja standardne ponude u kojoj su transponirane određene regulatorne obveze. Stoga Sud ocjenjuje da je izreka dovoljno odrediva jer su dane jasne poveznice za pojedine obveze tužitelja u odnosu na odredbe standardnih ponuda.

U odnosu na navodnu povredu načela materijalne istine i saslušanja stranaka počinjenu nepravovremenim, po tužitelju, dostavljanjem očitovanja trgovačkog društva VIPnet d.o.o. nakon održane rasprave valja napomenuti da navedeni podnesak samo sadrži snižavanje visine postavljenog zahtjeva, pa time nije povrijeđen zakon u mjeri da bi utjecalo na odluku u spornoj stvari.

U pogledu zahtjeva za održavanje rasprave u predmetnoj stvari, ZUS u odredbi članka 36. regulira kada se upravni spor može provesti bez rasprave, odnosno, a contrario, kada je rasprava obavezna. Iz te odredbe međutim ne proizlazi da stranka može održavanje rasprave uvjetovati pozitivnim ishodom spora, dakle donošenjem odluke u svoju korist kao što je tužitelj zahtjevom tužbe predložio. Kako je u predmetnoj stvari činjenično stanje nesporno a sporna bila sama primjena materijalnog i postupovnog propisa, Sud nalazi da nije udovoljeno ZUS-om propisanim uvjetima za održavanje rasprave.

Na osnovi izloženog, Sud je razmatranjem svih spornih pitanja došao do zaključka da nisu ostvareni razlozi tužbe što tužbeni zahtjev čini neosnovanim slijedom čega ga Sud odbija odgovarajućom primjenom odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a.

Odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-120/13-7

Zagreb, 28. svibnja 2015.

Predsjednica vijeća

Jasminka Jenjić, v. r.

81 22.07.2015 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-120/13-7 od 28. svibnja 2015.