## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2501/2008 od 16. listopada 2008.

### NN 131/2008 (12.11.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2501/2008 od 16. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3769

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Željko Potočnjak i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo S. M. iz Š., kojeg zastupa M. B. iz S., na sjednici održanoj 16. listopada 2008. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj, državljanin BiH, podnio je ustavnu tužbu na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-11291/2007-6 od 11. travnja 2008., kojom je odbijena tužba podnositelja podnijeta protiv rješenja Povjerenstva Vlade Republike Hrvatske za rješavanje o žalbama tražitelja azila i azilanata klasa: UP/II-217-01/07-08/37, ur. broj: 50443-07/02 od 30. listopada 2007. godine.

Drugostupanjskim rješenjem odbijena je žalba podnositelja izjavljena protiv rješenja Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske broj: 511-01-74-UP/I-5174/3-2007 od 31. kolovoza 2007., kojim je odbijen podnositelj sa zahtjevom za azil u Republici Hrvatskoj.

2. Podnositelj smatra da su osporenim aktima povrijeđena njegova ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 19. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 54. stavkom 1., te odredbe članaka 3. i 117. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske.

U ustavnoj tužbi podnositelj uglavnom ponavlja navode iznesene tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku. Podnositelj navodi da se nalazi u ekstradicijskom pritvoru u Zatvoru u S. (koji podnositelj naziva Zatvor B.), nakon što su nadležna tijela BiH podnijela zahtjev za njegovim izručenjem, zbog navodnog ubojstva jednog od zapovjednika vojske RS. Ističe da je nadležnim tijelima Republike Hrvatske podnio zahtjev za priznavanje prava na azil iz razloga što bi, zbog svog političkog mišljenja, odnosno neslaganja sa političkim i vojnim vodstvom »samozvane« RS, u slučaju izručenja u BiH – RS, bio podvrgnut mučenju, nečovječnom i ponižavajućem postupanju i kažnjavanju. Ističe da se zbog navedenih razloga 1993. godine predao hrvatskoj vojsci, dezertiravši iz vojske RS, a do pritvaranja živio je u Š. u izvanbračnoj zajednici s državljankom Republike Hrvatske, s kojom ima dvoje djece koji su hrvatski državljani. Smatra da je ispunio uvjete za priznavanje statusa azilanta, te da su osporenim rješenjima kao i presudom Upravnog suda povrijeđena njegova ustavna prava na koja se poziva u ustavnoj tužbi.

Predlaže ustavnu tužbu usvojiti, ukinuti presudu Upravnog suda i osporena rješenja, te predmet vratiti na ponovni postupak.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Ministarstva unutarnjih poslova broj: 511-01-74-UP/I-5174/8-07.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. Odredba članka 33. Ustava propisuje:

Strani državljanin i osobe bez državljanstva mogu dobiti utočište u Republici Hrvatskoj, osim ako su progonjeni za nepolitičke zločine i djelatnosti oprečne temeljnim načelima međunarodnog prava.

Stranac koji se zakonito nalazi na teritoriju Republike Hrvatske ne može biti protjeran ni izručen drugoj državi, osim kad se mora izvršiti odluka donesena u skladu s međunarodnim ugovorom i zakonom.

Članak 33. stavak 1. Ustava ustavna je osnova za donošenje propisa koji uređuju pravni položaj stranaca i osoba bez državljanstva. Stavak 2. ustavno je jamstvo da stranac koji se zakonito nalazi na teritoriju Republike Hrvatske ne može biti protjeran ni izručen drugoj državi, osim kad se mora izvršiti odluka donesena u skladu s međunarodnim ugovorom i zakonom.

Članak 4. Zakona o azilu (»Narodne novine« broj 103/03.) glasi:

Pravo na azil

Članak 4.

Republika Hrvatska priznat će pravo na azil strancu koji se ne nalazi u zemlji svog podrijetla te se zbog osnovanog straha od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja ne može, ili se zbog toga straha ne želi staviti pod zaštitu dotične zemlje, ili osobi bez državljanstva koja se nalazi izvan zemlje prethodnog boravišta, a koja se ne može, ili se zbog toga straha ne želi vratiti u tu zemlju.

5. Uvidom u osporene akte i dokumentaciju koja prileži, razvidno je da je podnositelj 26. lipnja 2007. podnio nadležnom upravnom tijelu zahtjev za azil u Republici Hrvatskoj.

5.1. U zahtjevu je kao razloge naveo strah od proganjanja zbog pripadnosti društvenoj skupini i političkom mišljenju koji su bitno različiti od političkog razmišljanja političke strukture koja je na vlasti u BiH – RS.

U provedenom postupku utvrđeno je da je podnositelju azila rješenjem Istražnog centra Županijskog suda u Splitu broj: Kir-1132/07 od 5. lipnja 2007., određen ekstradicijski pritvor na temelju raspisane međunarodne tjeralice broj: IP-I-PL-5502/02-12 od 17. prosinca 2002. godine. Temeljni sud u P. u spisu broj: KI-28/93 dao je nalog za raspisivanje tjeralice zbog počinjenja kaznenog djela iz članka 36. stavak 1. RS – posebni dio. Po navedenoj tjeralici podnositelj je uhićen u S. 5. lipnja 2007., te je i tijekom postupka azila ostao smješten u Zatvoru u S.

Odlučujući o zahtjevu podnositelja u provedenom upravnom postupku, prvostupanjsko upravno tijelo odbilo je zahtjev podnositelja kao očito neutemeljen u smislu članka 42. stavka 1. podstavka 3. Zakona o azilu, ocijenivši da mu prema članku 43. stavku 1. podstavku 2. istog Zakona nedostaje sadržaj, odnosno podnositelj nije ukazivao da bi bio izložen strahu od proganjanja u smislu članka 4. Zakona.

Odlučujući o žalbi podnositelja drugostupanjsko upravno tijelo odbilo je žalbu kao neosnovanu, ocijenivši ne vjerodostojnim navod podnositelja da bi njegov život ili sloboda bili ugroženi tijekom sudskog postupka kojim ga u BiH – RS terete za navodno ubojstvo.

5.2. Upravni sud Republike Hrvatske, u postupku kontrole zakonitosti pojedinačnih akata, prihvatio je utvrđenja i pravna stajališta nadležnog upravnog tijela te osporeno rješenje ocijenio zakonitim, zbog čega je tužbu podnositelja odbio kao neosnovanu.

U obrazloženju osporene presude navodi se da se u konkretnom slučaju ne radi o osnovanom strahu podnositelja od proganjanja zbog rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja u smislu članka 4. Zakona o azilu. Političko mišljenje podrazumijeva izražavanje mišljenja ili uvjerenja koja su različita od mišljenja ili uvjerenja stranke ili organizacije koja kontrolira državu ili dio državnog područja. Ni jedan od navoda podnositelja u navedenom zapisniku ne ukazuje da je podnositelj izražavao takvo mišljenje u vrijeme bijega u Republiku Hrvatsku. Također se ne bi radilo o okolnosti da podnositelj pripada određenoj društvenoj skupini čiji članovi dijele uvjerenja na kojima se temelji njihov identitet ili svijest te ih se ne žele odreći.

Pored navedenoga tijekom upravnog postupka pribavljena su i izvješća Human Rights Watch, January 2007. B and H, Country summary, kao i Report on Human Rights Practices. Iz navedenih izvješća u bitnome proizlazi da su sudski postupci u RS javni, da optuženici imaju pravo na službenog branitelja, pravo uvida u sve spise, pozivanja i ispitivanja svjedoka, te pravo žalbe, iz čega proizlazi da bi tužitelj u slučaju izručenja u RS imao garantirana osnovna prava u redovnom kaznenom postupku.

6. Polazeći od razloga i navoda ustavne tužbe, Ustavni sud ispitivao je ustavnu tužbu podnositelja s aspekta povrede članka 23. stavka 1. koji glasi:

Nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvom obliku zlostavljanja(...)

Podnositelj osporava presudu Upravnog suda, smatrajući da ima pravo na azil u Republici Hrvatskoj sukladno njezinim propisima. Razlozi za pokretanje postupka traženja azila navedeni su u točki 2. obrazloženja ove odluke, a svode se na strah podnositelja od mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja zbog njegovog političkog razmišljanja koji je bitno različit od političkog razmišljanja političke strukture koja je na vlasti u BiH – RS, te na strah u pravedno i neovisno suđenje u tom entitetu BiH (podnositelju bi se trebalo suditi u Temeljnom sudu u P.).

Ustavni sud ocjenjuje da je ustavnopravno prihvatljivo stajalište Upravnog suda Republike Hrvatske navedeno u točki 5.2. obrazloženja ove odluke, da se u konkretnom slučaju ne radi o osnovanom strahu od proganjanja zbog rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili političkog mišljenja, kako to ističe podnositelj u ustavnoj tužbi. Niti navodi ustavne tužbe ne upućuju na zaključak da bi podnositelj zbog svog političkog mišljenja bio »podvrgnut mučenju, nečovječnom i ponižavajućem postupanju i kažnjavanju« u slučaju da ne ostvari pravo na azil u Republici Hrvatskoj.

Ustavni sud ocjenjuje da je kazneno djelo za koje se osnovano sumnja da je podnositelj počinio nepolitičke prirode. Stoga utvrđuje da je osporena presuda Upravnog suda Republike Hrvatske valjano obrazložena i da se temelji na ustavnopravno prihvatljivom stajalištu, te podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo propisano člankom 23. stavkom 1. Ustava.

Zaključno, Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju nije povrijeđen ni članak 19. stavak 2. Ustava čiju povredu ističe u ustavnoj tužbi.

7. Ustavni sud je imao u vidu i stajalište Europskog suda za ljudska prava. Tako u obrazloženju presude u predmetu Saadi protiv Italije, broj 37201/06 od 28. veljače 2008. godine, navodi se da zabrana mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja iz članka 3. Konvencije predstavlja jednu od temeljnih vrijednosti demokratskog društva. Što se tiče općeg stanja u određenoj zemlji Sud je često u tu svrhu uvažavao informacije iz izvješća nezavisnih međunarodnih organizacija za zaštitu ljudskih prava kao Amnesty International ili vladine izvore, kao i Ministarstva vanjskih poslova SAD-a. Međutim, mogućnost zlostavljanja zbog nesređene situacije u zemlji primateljici sama po sebi ne predstavlja povredu članka 3. Konvencije (Fatgan Katani and others v. Germany, broj 67679/01 od 31. svibnja 2001.), te kada Sud iz dostupnih izvora sazna za opću situaciju, podnositeljevi navodi u pojedinom slučaju moraju biti potkrijepljeni drugim dokazima. Da bi kazna ili postupanje koje ju prati moglo biti ocjenjeno kao »nečovječno« ili »degradirajuće« ona mora u svakom slučaju ići iznad onoga neizbježnoga elementa trpljenja ili poniženja povezanog s danim oblikom legitimnog postupanja ili kažnjavanja (Labita v. Italy, broj 26772/95.).

8. Ustavni sud napominje da je podnositelj podnio i ustavnu tužbu protiv akta o izručenju broj: U-III-2963/2008. Uvidom u rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-269/08 od 8. svibnja 2008. godine, utvrđeno je da je zadovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje podnositelja državi moliteljici, BiH zbog kaznenog djela ubojstva iz članka 36. stavka 1. Kaznenog zakona RS.

9. Odluka iz točke I. izreke donijeta je na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, dok se odluka o objavi (točka II. izreke) temelji na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2501/2008

Zagreb, 16. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Agata Račan, v. r.

Odluka, NN 131/2008-3769