### NN 27/2015 (11.3.2015.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5614/2013 i dr. od 22. siječnja 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

586

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnim tužbama pokrenuli Ivo Besjedica iz Orašca, kojeg zastupa Tomislav Grahovac, odvjetnik iz Zagreba i Pero Vićan iz Dubrovnika, kojeg zastupa Čedo Prodanović, odvjetnik iz Zagreba, na sjednici održanoj 22. siječnja 2015. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavne tužbe se usvajaju.

II. Ukidaju se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-Us 114/12-7 od 10. srpnja 2013. te

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: K-Us-70/09 od 1. lipnja 2012. (u osuđujućem dijelu koji se odnosi na podnositelje Ivu Besjedicu i Peru Vićana).

III. Predmet se u ukinutom dijelu vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ivo Besjedica iz Orašca i Pero Vićan iz Dubrovnika, kojeg u postupku kod Ustavnog suda zastupa Čedo Prodanović, odvjetnik iz Zagreba (u daljnjem tekstu: podnositelji) podnijeli su dopuštene i pravodobne ustavne tužbe smatrajući da su im presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-Us 114/12-7 od 10. srpnja 2013. povrijeđena ustavna i konvencijska prava.

1.1. Podnositelj Ivo Besjedica ustavnu tužbu protiv osporene presude Vrhovnog suda, podnio je zastupan po odvjetniku Anti Maduniću iz Zagreba.

Odvjetnik Ante Madunić preminuo je u prosincu 2013. godine, a podnositelj Ivo Besjedica izvijestio je Ustavni sud da će ga u daljnjem tijeku ustavnosudskog postupka zastupati Tomislav Grahovac, odvjetnik iz Zagreba.

2. Podnositelj Ivo Besjedica smatra da su mu osporenom presudom Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava iz članaka 14. stavak 2., 29. stavak 2., 31. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), a poziva se i na povrede članaka 115. stavka 3., 116. stavka 1. i 119. stavka 2. Ustava.

Povrijeđenima smatra i članke 6. i 7. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) te članak 2. Protokola br. 7 uz Konvenciju.

2.1. Podnositelj Pero Vićan smatra da su mu osporenom presudom Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava iz članaka 29. stavka 1. i 31. stavka 1. Ustava. Povrijeđenima smatra i članke 6. stavak 1. i 7. stavak 1. Konvencije.

3. Ustavna tužba podnositelja Ive Besjedice zaprimljena je pod brojem: U-III-5614/2013, a ustavna tužba podnositelja Pere Vićana pod brojem: U-III-5577/2013. Budući da su oba podnositelja ustavne tužbe podnijeli protiv iste presude Vrhovnog suda, donesene u istom kaznenom postupku u kojem je Ivo Besjedica bio III. okrivljeni, a Pero Vićan V. okrivljeni, Ustavni sud odlučio je spojiti navedene ustavnosudske predmete i o njima odlučiti jednom odlukom.

4. Osporenu presudu Vrhovni sud donio je odlučujući u drugostupanjskom postupku o žalbama podnositelja izjavljenima protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: K-Us-70/09 od 1. lipnja 2012. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

Prvostupanjskom presudom podnositelji: Ivo Besjedica kao III. okrivljeni i Pero Vićan kao V. okrivljeni, proglašeni su krivima za postupanje detaljno opisano u točki 1. izreke. Izreka prvostupanjske presude glasi:

»1/ u kolovozu 1998. godine u Dubrovniku, V okrivljeni Pero Vićan u nakani da se znatno nepripadno okoristi društvo ‘Dubrovačko primorje’ d.d. zatražio od III okrivljenog Ive Besjedice, zemljišnoknjižnog suca Općinskog suda u Dubrovniku da upiše pravo vlasništva u korist društva ‘Dubrovačko primorje’ d.d. na svim nekretninama koje je prije pretvorbe koristilo, iako je znao da većina nekretnina u postupku pretvorbe nije procijenjena u vrijednost društvenog kapitala, a što je III okrivljeni Ivo Besjedica kao sudac zadužen za predmet i učinio, na način da je 26 kolovoza 1998. godine, u zemljišno knjižnom predmetu Z-322/98, postupajući po prijedlogu društva ‘Dubrovačko primorje’ d.d. od 06. veljače 1998. godine, kojeg je podnio V okrivljeni Pero Vićan bez pravne osnove, protivno članku 47. Zakona o privatizaciji, upisao pravo vlasništva u korist tog trgovačkog društva na površini od 215.631 m2, dakle, na svim nekretninama na lokaciji ‘Vrtovi sunca’, u k.o. Orašac, z.k.ulošku 882 i 702, unatoč tome što je u istom zemljišno knjižnom predmetu imao rješenje o iskazu nekretnina Hrvatskog fonda za privatizaciju 943-01/96-01/230 urbroj: 563-04-403/96-5, od 29. svibnja 1996. godine, a iz kojeg rješenja je bilo jasno vidljivo da je u pretvorbi vrijednost društvenog kapitala procijenjeno svega 62.500 m2 zemljišta, čime je omogućio društvu ‘Dubrovačko primorje’ d.d. vlasničko raspolaganje s 153.131 m2 neprocijenjenog zemljišta, na koji način je pribavljena društvu ‘Dubrovačko primorje’ d.d. znatna nepripadna materijalna dobit u iznosu od 8.470.430,00 eura, što u kunskoj protuvrijednosti iznosi 63.988.338,76 kuna, na štetu Hrvatskog fonda za privatizaciju

– dakle, III okrivljeni Ivo Besjedica kao službena osoba s ciljem da drugom pribavi znatnu imovinsku korist prekoračio granice svoje ovlasti, a kaznenim djelom pribavljena je znatna imovinska korist, a V okrivljeni Pero Vićan drugoga s namjerom potaknuo da kao službena osoba s ciljem da drugome pribavi znatnu imovinsku korist prekoračio granice svoje ovlasti, a kaznenim djelom pribavljena je znatna imovinska korist,

– čime su počinili kaznena djela protiv službene dužnosti i to – III okrivljeni Ivo Besjedica zlouporabom položaja i ovlasti opisano i kažnjivo po članku 337. stavak 1. i 4. Kaznenog zakona, a V okrivljeni Pero Vićan poticanjem na zlouporabu položaja i ovlasti opisano i kažnjivo po članku 337. stavak 1. i 4. u svezi članka 37. stavak 1. Kaznenog zakona,

te se na temelju odredbe članka 337. stavak 1. i 4. u svezi s člankom 57. stavak 2. točka b) Kaznenog zakona (NN 110/97), III okrivljeni IVO BESJEDICA i V okrivljeni PERO VIĆAN

osuđuju

NA KAZNU ZATVORA

U TRAJANJU OD 10 (DESET) MJESECI SVAKI

Na temelju odredbe članka 67. KZ-a, na III okrivljenog Ivu Besjedicu i V okrivljenog Peru Vićana se

primjenjuje

UVJETNA OSUDA

te izrečena kazna zatvora spram III okrivljenog Ive Besjedice i V okrivljenog Pere Vićana neće biti izvršena ukoliko u roku od 3 (tri) godine ne počine novo kaznenog djelo.«

4.1. Prvostupanjska presuda preinačena je presudom Vrhovnog suda u pravnoj oznaci kaznenog djela i odluci o kazni (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda). Izreka drugostupanjske presude glasi:

»I. Povodom žalbi Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta, opt. Ive Besjedice i opt. Pere Vićana, a po službenoj dužnosti, preinačuje se pobijana presuda u osuđujućem dijelu u pravnoj oznaci djela, te se izriče da su opt. Ivo Besjedica i opt. Pero Vićan djelima za koja su proglašeni krivima pod toč. 1. izreke te presude, počinili kaznena djela protiv službene dužnosti i to: opt. Ivo Besjedica zlouporabom položaja i ovlasti iz čl. 291. st. 2. u svezi st. 1. Kaznenog zakona (‘Narodne novine’ br. 125/11 i 144/12 – u daljnjem tekstu: KZ/11), a opt. Pero Vićan poticanjem na zlouporabu položaja i ovlasti iz čl. 291. st. 2. u svezi st. 1. i u svezi čl. 37. KZ/11.

II. Uslijed odluke pod I. i djelomičnim prihvaćanjem žalbe USKOK-a preinačuje se pobijana presuda u odluci o kazni te se opt. Ivo Besjedica i opt. Pero Vićan na temelju čl. 291. st. 2. uz primjenu čl. 48. st. 2. i čl. 49. st. 1. toč. 4. KZ/11, osuđuju na kazne zatvora u trajanju od po deset (10) mjeseci svaki od optuženika.

Na temelju čl. 55. st. 1. i 2. KZ/11 izrečene kazne zatvora se opt. Ivi Besjedici i opt. Peri Vićanu zamjenjuju radom za opće dobro na način da se jedan dan zatvora zamjenjuje sa dva sata rada.

Ako se osuđenici u roku od osam dana od dana za koji su pozvani ne jave nadležnom tijelu za probaciju, ili im se poziv nije mogao dostaviti na adresu koju su dali sudu ili ne daju pristanak za rad za opće dobro, počinje postupak izvršenja kazni na koje su osuđeni.

Ako optuženici svojom krivnjom u cijelosti ili djelomično ne izvrše rad za opće dobro u određenom roku, sud će donijeti odluku kojom određuje izvršenje kazne u cijelosti ili u neizvršenom dijelu.

III. Odbijaju se kao neosnovane žalbe opt. Ive Besjedice, opt. Pere Vićana, društva Dubrovačkog primorja d.d. te u ostalom dijelu žalba USKOK-a i u pobijanom, a nepreinačenom dijelu potvrđuje se presuda suda prvog stupnja.«

II. POSTUPCI KOJI SU PRETHODILI USTAVNOSUDSKOM POSTUPKU

5. Za potrebe ustavnosudskog postupka zatraženi su: spis predmeta Županijskog suda u Zagrebu broj: K-Us-70/09 u kojem je odlučivano o kaznenoj odgovornosti podnositelja i spis predmeta Općinskog suda u Dubrovniku broj: Z-322/98 u kojem je podnositelj Ivo Besjedica kao zemljišnoknjižni sudac donio rješenje broj: Z-322/98 od 26. kolovoza 1998.

A. Zemljišnoknjižni predmet Općinskog suda u Dubrovniku

6. Zahtjevom za uknjižbu, koji je 6. veljače 1998. podnijelo Dubrovačko primorje, hotelsko-turističko i trgovačko društvo iz Dubrovnika, a koji je potpisao direktor društva podnositelj Pero Vićan (V. okrivljeni) zatraženo je sljedeće:

»Na temelju Prijavnog lista broj: 932-07/95-01/624 i Građevinske dozvole broj: UP-I-05/5-3134-86 od 05.09.1986. godine molimo da izvršite uvrštenje čest. zgr. i čest. zem. po popisu iz Prijavnog lista (u naravi Apartmansko naselje ‘Dubrovački vrtovi sunca’), u zemljišne knjige i izvršite upis vlasništva na DUBROVAČKO PRIMORJE d.d. Dubrovnik.«

U privitku zahtjeva dostavljeni su Prijavni list broj: 932-07/95-01/624 i Građevinska dozvola broj: UP-I-05/5-3134-86 od 5. rujna 1986.

Rješenjem Općinskog suda u Dubrovniku broj: Z-322/98 od 26. kolovoza 1998. dozvoljen je zatraženi upis. U uvodu rješenja navedeno je sljedeće:

»Na temelju Ugovora o razgraničenju imovinsko-pravnih odnosa i drugih prava i obveza nastalih zajedničkim poslovanjem i radom u sklopu HTP-a Dubrovnik, rješenja Fi-162/90 Okružnog privrednog suda u Splitu, rješenja R-1271/93 Javnog pravobraniteljstva Republike Hrvatske, prijavnog lista br. 932-07/95-01/624 Ureda za katastar u Dubrovniku te čl. 365 i 367 st. 2 Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima, d o z v o l j a v a s e:«

6.1. Hrvatski fond za privatizaciju podnio je žalbu protiv navedenog rješenja. Rješenjem broj: Gž-1071/08 od 18. rujna 2008. Županijski sud u Dubrovniku djelomično je usvojio žalbu. U točki II. izreke (mjerodavne za ovaj ustavnosudski postupak) navodi se sljedeće:

»II. Žalba Hrvatskog fonda za privatizaciju djelomično je osnovana, a djelomično neosnovana pa se rješenje Općinskog suda u Dubrovniku pod posl. br. Z-322/98 od 26. kolovoza 1998. godine u preostalom pobijanom dijelu:

a) potvrđuje glede provedbe prijavnog lista Ureda za katastar Dubrovnik posl. br. UP-932-07/95-01/624 od 1. listopada 1995. godine i nalaže brisanje zabilježbe žalbe u tom dijelu,

b) preinačuje u dijelu glede uknjižbe prava vlasništva nekretnina:

– čest. zgr. 371 i čest. zgr. 1020 z.ul. 648 k.o. Orašac,

– čest. zgr. 389 i čest. zgr. 1181/10 z.ul. 652 k.o. Orašac,

– čest. zgr. 366 i 387 i čest. zem. 2065 z.ul. 882 k.o. Orašac,

– čest. zgr. 367 i čest. zem. 2066 z.ul. 882 k.o. Orašac,

– čest. zgr. 368 i čest. zem. 2069 z.ul. 882 k.o. Orašac,

– čest. zem. 567/2, 110, 115, 699/2, 913/8, 1034/2 i 1609/1, 460/1, 459/14, 82, 576/1, 576/4, 1034/4, 1004, 1007/2, 913/9, 1034/6 z.ul. 648 k.o. Orašac,

– čest. zem. 1169/1, 1169/2, 1170, 1181/2, 1181/3, 1181/1 z.ul. 652 k.o. Orašac,

na način da se odbija prijedlog za uknjižbu, te se nalaže brisanje provedenog upisa, uspostava prijašnjeg zemljišnoknjižnog stanja i brisanje zabilježbe žalbe.«

6.1.1. U obrazloženju rješenja u odnosu na točku II. izreke navedeno je:

»... predlagatelj je pored isprava na koje se prvostupanjski sud pozvao u pobijanom rješenju priložio i rješenje Hrvatskog fonda za privatizaciju Klasa: 943-01/96-01/230 Ur.broj: 563-04-403/96-5 od 29. svibnja 1996. godine, koji se nalazi u spisu, a kojim rješenjem je utvrđeno koje nekretnine su procijenjene u vrijednost društvenog kapitala u postupku pretvorbe, a koje rješenje i služi za potrebe upisa nekretnina u zemljišnu knjigu. Dakle, baš odredbom članka 42. Zakona o privatizaciji (‘Narodne novine’, broj 21/96, 71/97, 16/98 i 73/00 – dalje: ZP), a koji je stupio na snagu 22. ožujka 1996. godine određeno je da Hrvatski fond za privatizaciju izdaje rješenje kojim se utvrđuju nekretnine koje su procijenjene u vrijednost društvenog kapitala u postupku pretvorbe i to na zahtjev stranke o njenom trošku.

Dalje, uzimajući u obzir članak 47. ZP-a neprocijenjene nekretnine ne mogu ex lege postati vlasništvo predlagatelja, odnosno mogu eventualno postati vlasništvo pravnih osoba koje ih koriste samo nakon provedenog upravnog postupka od strane Hrvatskog fonda za privatizaciju, dakako u slučaju da takve nekretnine čine tehnološku cjelinu.

A to u konkretnom slučaju znači da nije bilo osnova za pozivanje na odredbe članka 365., te dalje članka 367. stavak 2. ZV-a jer je baš odredba članka 390. ZV-a imala za cilj pored ostalog i da spriječi da pravila o pretvorbi prava upravljanja, korištenja i raspolaganja u pravo vlasništva djeluju i glede ‘stvari koje nisu ušle u društveni kapital pravnih osoba u postupku pretvorbe’, dakle da djeluje u pogledu stvari na kojima je pravo upravljanja, korištenja i raspolaganja pripadalo društvenim poduzećima koja su bila podvrgnuta pretvorbi, ali te stvari nisu unesene u društveni kapital u postupku pretvorbe njihovog subjekta.

Stoga, konstatirati je da iz isključive zakonske odredbe članka 390. ZV-a proizlazi argumentum ad contrario da je pretpostavka da bi se dotadašnje pravo korištenja i raspolaganja na nekoj stvari temeljem odredbe ZV-a prešlo u pravo vlasništva je i ta – da stvar koja je objekt tog prava bude ‘unesena u društveni kapital pravnih osoba u postupku pretvorbe’.

(...)

Predlagatelj traži uknjižbu prava vlasništva, a da bi se ista dozvolila to moraju biti ispunjene ne samo pretpostavke koje se traže za provedbu svakog upisa (materijalne pretpostavke – pravilo o knjižnom predniku, opće pretpostavke valjanosti tabularne isprave, te postupovne pretpostavke), već i posebne pretpostavke za uknjižbu (članak 52. – 55. ZZK-a), s tim da se one razlikuju ovisno o tome provodi li se uknjižba na temelju privatne ili javne isprave.

A kao što je već rečeno većina nekretnina u pobijanom dijelu rješenja nije procijenjena u vrijednost društvenog kapitala u postupku pretvorbe predlagatelja dok su tri čestice zemlje na kojima su uvrštene zgrade (...) samo djelom procijenjene u društveni kapital u postupku pretvorbe, a kako taj dio ni razlomkom nije određen (što je jedna od posebnih pretpostavki za uknjižbu prava vlasništva) to ni za taj dio nije bilo moguće provesti uknjižbu prava vlasništva u zemljišnoj knjizi.«

6.2. Dopisom broj: Z-6783/08 od 6. svibnja 2009. Županijski sud u Dubrovniku izvijestio je o provedbi točke II. izreke njegovog rješenja u zemljišnim knjigama.

B. Predmet Županijskog suda u Zagrebu broj: K-Us-70/09

7. Optužnicom broj: UK-188/08 od 29. listopada 2009. Državnog odvjetništva Republike Hrvatske, Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (djelomično izmijenjenom dopisom od 17. listopada 2011., list 1226 spisa) podnositelji, kao III. i V. okrivljeni:

»III okrivljeni Ivo Besjedica i V okrivljeni Pero Vićan,

1.) u kolovozu 1998. godine u Dubrovniku, V okrivljeni Pero Vićan u nakani da se znatno nepripadno okoristi društvo ‘Dubrovačko primorje’ d.d. zatražio od III okrivljenog Ive Besjedice, zemljišnoknjižnog suca Općinskog suda u Dubrovniku, da upiše pravo vlasništva u korist društva ‘Dubrovačko primorje’ d.d. na svim nekretninama koje je prije pretvorbe koristilo, iako je znao da većina nekretnina u postupku pretvorbe nije procijenjena u vrijednost društvenog kapitala, a što je III okrivljeni Ivo Besjedica kao sudac zadužen za predmet i učinio, na način da je 26. kolovoza 1998. u zemljišnoknjižnom predmetu Z-322/98 postupajući po prijedlogu društva ‘Dubrovačkog primorja’ d.d. od 6. veljače 1998. kojeg je podnio V okrivljeni Pero Vićan, bez pravne osnove, protivno članku 47. Zakona o privatizaciji upisao pravo vlasništva u korist tog trgovačkog društva na površini od 215.631 m2, dakle na svim nekretninama na lokaciji ‘Vrtovi sunca’, u k.o. Orašac, z.k. ulošku 882 i 702, unatoč tome što je u istom zemljišnoknjižnom predmetu imao rješenje o iskazu nekretnina Hrvatskog fonda za privatizaciju 943-01/96-01/230, urbroj: 563-04-403/96-5 od 29. svibnja 1996. a iz kojeg rješenja je bilo jasno vidljivo da je u pretvorbi u vrijednosti društvenog kapitala procijenjeno svega 62.500 m2 zemljišta, čime je omogućio društvu ‘Dubrovačko primorje’ d.d. vlasničko raspolaganje s 153.131 m2 neprocijenjenog zemljišta, na koji način je pribavljena društvu ‘Dubrovačko primorje’ d.d., znatna nepripadna materijalna dobit u iznosu 346.849.146,00 kn na štetu Hrvatskog fonda za privatizaciju,

– dakle III okrivljeni Ivo Besjedica kao službena osoba s ciljem da drugom pribavi znatnu imovinsku korist prekoračio granice svoje ovlasti, ... pa je time počinio kazneno djelo protiv službene dužnosti ... zlouporabom položaja i ovlasti opisano i kažnjivo po članku 337. stavku 1. i 4. Kaznenog zakona ...«

7.1. Podnositelj Ivo Besjedica u prigovoru, osobito u odnosu na citirani dio optužnice, istaknuo je:

»Iz svih dokumenata na koje se državni odvjetnik poziva, pa ni iz drugih dokaza na koje upire, nikakvom uobičajenom tehnikom zdravog i životnog zaključivanja, ne može se naći uporište da bi u konkretnom slučaju bilo nekakove kriminalne povezanosti suokrivljenika, a koju onako olako optužba svodi na poticanje za počinjenje kaznenog djela, pa da bi se uopće moglo govoriti o suvislosti takove tvrdnje, jer u protivnom, kao što je ovdje slučaj, nema podloge za zaključivanje o tome.

Na kraju prigovora ovoj inkriminaciji, ali ne manje važno, nego suštinski bitno, ističemo kako se u ovom predmetu u krajnjoj liniji sve svodi na jednu bitnu temu, a to je problem tumačenja odredbe čl. 47. Zakona o privatizaciji, jer od toga ovisi ocjena možebitne protupravnosti djelovanja okrivljenika, ali se pri tome prvenstveno treba imati u vidu sve one dvojbe glede tumačenja toga, a koje su se tada pojavile i egzistirale u praksi.

Kod toga ponajprije podvlačimo da je okrivljenik u svom očitovanju podnesenom sudu još tijekom istrage vrlo detaljno izložio svu problematiku koja je u to vrijeme bila povezana s praktičnom primjenom propisa iz čl. 47. Zakona o privatizaciji, a što je upotpunjeno i potkrijepljeno ukazivanjem na mišljenja i pravna stajališta istaknutih autora, relevantne pravne stručne izvore i konkretnu sudsku praksu, ...

Posebno ukazujemo da su i u Hrvatskom saboru uvidili da je zapravo riječ o pravnoj praznini, pa je zato 2006. i izmijenjen Zakon o vlasništvu i drugim stvarnim pravima.

Dakle, bit stvari je u tome da se sada okrivljenik tereti za dato sudačko mišljenje i odluku u situaciji kada je i sam zakonodavac i to petnaest godina nakon sporne odluke, praktički priznao svoju grešku u tom smislu da ranije nije bilo potpunog i jasnog propisa. (...)«

7.1.1. Podnositelj Pero Vićan u prigovoru protiv optužnice naveo je sljedeće:

»Sud navodi da je kazneno djelo poticanja iz čl. 37. KZ akcesorne prirode i da ne egzistira ukoliko ne postoji i osnovno djelo, rokovi zastare za poticanje računaju se prema rokovima zastare glavnog djela, u ovome slučaju kazenog djela zlouporabe položaja i ovlasti ... postoji osnovana sumnja da je navedeno kazneno djelo počinjeno danom donošenja rješenja o uknjižbi nekretnina ... dakle 26.08.1998.g., tako da je istražni zahtjev podnesen u zakonskom roku.

Ovakvo pravno stajalište Vrhovnog suda, kojem se priklanja i USKOK, u potpunosti je neprihvatljivo.

Naime, bez obzira što je kazneno djelo poticanja akcesorne prirode, poticatelj – sudionik počinjenja kaznenog djela odgovara za radnje koje je sam poduzeo i to na način i u vrijeme kada ih je poduzimao.

Stoga se kod sudioništva rok (pa i zastarni – op. P.V.) računa od časa kada je sudionik poduzeo svoju radnju, za svakog sudionika zasebno (tako i Ana Garečić, ‘Kazneni zakon u sudskoj praksi’, str 17...).

Jedina radnja, koja inače po našem stajalištu i nema karakter poticanja, koju je u svrhu ‘knjiženja’ poduzeo V. okr. Pero Vićan je potpis na ‘Zahtjevu za uknjižbu’ zemljišno-knjižnom odjelu Općinskog suda u Dubrovniku u ime Dubrovačkog primorja d.d., a koji zahtjev je podnesen 06.02.1998.g.

Nakon toga okrivljeni, uopće nije na bilo koji način postupao vezano uz navedeni predmet uknjižbe, pa niti u ‘kolovozu 1998.g.’ kao što je to radi izbjegavanja zastare kaznenog progona iskonstruirano u optužnici.

(...)

... optužnicom povrijeđene i odredbe čl. 2. st. 2. KZ-a (nullum crimen sine lege) i čl. 368. st. 1. toč. 4. ZKP-a (glede kaznenog djela koje je predmet optužbe primijenjen je zakon koji se ne može primijeniti).

Naime, u odnosu na žalbeni navod V okrivljenika da se u inkriminirano vrijeme kazneno djelo iz čl. 337 KZ-a moglo počiniti samo ako je protupravna imovinska korist bila pribavljena fizičkoj, a ne i pravnoj osobi, Vrhovni sud RH je dao potpuno neosnovano, gotovo voluntarističko obrazloženje, koje se nota bene kosi sa njegovim usvojenim i obzanjenim pravnim stajalištima i brojnom dosadašnjom praksom.«

7.2. Rješenjem vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-us-44/10 K-US-70/09 od 25. veljače 2010. odbijeni su prigovori podnositelja (kao i prigovori ostalih okrivljenika).

8. Nakon provedenog dokaznog postupka podnositelj Ivo Besjedica proglašen je krivim zbog kaznenog djela protiv službene dužnosti zlouporabom položaja i ovlasti iz članka 337. stavaka 1. i 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispr., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07., 152/08. i 57/11.; u daljnjem tekstu: KZ/97). Podnositelj Pero Vićan proglašen je krivim zbog kaznenog djela poticanja na počinjenje kaznenog djela protiv službene dužnosti zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 37. stavka 1. KZ-a/97.

8.1. Županijski sud u Zagrebu je u obrazloženju prvostupanjske presude, u odnosu na podnositelja Ivu Besjedicu, naveo:

»Obranu III okrivljenika Ive Besjedice iskazanu u odnosu na točku 1. izreke presude, a iz koje proizlazi poricanje učina ovog kaznenog djela, ovaj sud je ocijenio kao obranu koja je u dijelu proturječna sebi samoj te kao obranu usmjerenu na otklanjanje kaznene odgovornosti. Sama obrana III okrivljenika u tom je dijelu suprotna analizi tog dijela obrane sa preostalim predmetima koje ovaj okrivljenik kao sudac Općinskog suda u Dubrovniku prije, za vrijeme ili nakon inkriminiranog događaja u sličnim ili istovrsnim predmetima – rješavao. (...)

... potrebno je istaknuti i da je III okrivljenik bio dugi niz godina sudac zemljišnoknjižnog odjela i da je kako sam navodi u svojoj obrani dnevno i 100 tinjak rješenja te naravi potpisivao. Sam navodi da je osobno razmatrao složenije predmete i da je ovaj konkretan predmet bio takav teži – složeniji predmet. Nesporna je bila i okolnost da je III okrivljenik znao što predstavlja valjan temelj za upis prava vlasništva, odnosno da je to rješenje HFP-a. Svijest o valjanom temelju za upis prava vlasništva predstavljaju upravo činjenice koje proizlaze iz drugih rješenja koje je ovaj okrivljenik donio prije ili nakon spornog rješenja. (...)

U prilog tom zaključku suda potrebno je dovesti u svezu i postupanje III okrivljenika Ive Besjedice u predmetu koji se odnosi na istu nekretninu gotovo deset godina kasnije. Da taj sudac III okrivljenik dobro zna o kojoj je nekretnini riječ, da dobro zna da je ista prodana Josipu Kordiću od strane društva ‘Dubrovačko primorje’ d.d. kojeg je zastupao direktor društva V okrivljenik Pero Vićan vidljiva je iz nekoliko razgovora koje je isti vodio i koji su preslušani tijekom dokaznog postupka. (...) Ovo njegovo konkretno znanje, uz prihvaćanje njegova vlastita iskaza o brojnosti predmeta koje je na dnevnoj razini rješavao, ukazuju i na njegovu svijest o protupravnosti vlastitog postupanja prilikom sporne uknjižbe te predstavlja još jedan argument kao dokaz o njegovu znaju o protupravnosti vlastitog postupanja još 1998. godine prilikom donošenja rješenja.

Sve te činjenice u svojoj ukupnosti ukazuju da je III okrivljenik Ivo Besjedica kao sudac, a time i službena osoba u Općinskom sudu u Dubrovniku znajući da može uknjižiti pravo vlasništva samo na onim nekretninama koje su procijenjene po HPF-u, svjesno postupio protivno članku 47. Zakona o privatizaciji i uknjižio pravo vlasništva na cijeloj površini zemljišta ..., na koji način je kazneno djelo počinio u izravnoj namjeri. Ti dokazi govore o svijesti i htijenju koja i čini bitno subjektivno obilježje kaznenog djela zlouporabe. Uz ranije opisana objektivna obilježja, koja se odnose na njegovo svjesno postupanje protivno članku 47. Zakona o privatizaciji, te imajući na umu da je njegovim postupanjem za društvo ... pribavljena velika materijalna dobit, utvrđeno je da je III okrivljenik Ivo Besjedica kao sudac Općinskog suda u Dubrovniku, a time i službena osoba, počinio kazneno djelo iz članka 337. stavak 1. i 4. KZ-a za koje je i oglašen krivim. Podredno ta utvrđenja ukazuju i da nije moguće prihvatiti navod koji je tijekom postupka pokušala dokazati obrana, a to je da je u ovom konkretnom predmetu procesuiran isključivo jer je izrazio pravni stav o cjelini čestica. Taj navod III okrivljenika, da je procesuiran zbog izraženog pravnog stava, III okrivljeni nije podupro dokazujući istovjetnost postupanja prilikom izrade sličnih rješenja uspoređujući međusobno rješenja koja je isti donio na istovrstan način, već je opravdanje za svoje postupanje opravdavao pravnom prazninom i nekim drugim odlukama u sličnim predmetima pozivajući se samo na dispozitiv rješenja zanemarujući pri tome činjenicu da se u uvodima tih rješenja poziva na rješenje HPF-a o iskazu nekretnina. Stoga je i potrebno svako od tih pojedinih rješenja promatrati svako za sebe te ga dovesti u svezu sa radom konkretnog suca koji je odluku izradio zbog čega pravna teorija ili eventualno postupanje nekih drugih sudaca na koja se također pokušao pozvati III okrivljenik, za ovaj konkretan postupak nisu relevantna i njima se ne može dokazivati lI osporavati kaznena odgovornost III okrivljenika ...«

8.2. U odnosu na podnositelja Peru Vićana, u obrazloženju prvostupanjske presude Županijski sud u Zagrebu, naveo je:

»Iskaz V okrivljenika Pere Vićana ovaj sud u relevantnim dijelovima koji se tiču opstojnosti inkriminiranog kaznenog dijela nije ocijenio istinit već kao iskaz kojim se pokušava otkloniti kaznena odgovornost. U tom smislu nije istinitim cijenjen niti njegov navod da mu nije poznato da bi postojalo rješenje HFP-a od 29. svibnja 1996. godine. Naime, u tim dijelovima neprihvaćenog iskaza ovog okrivljenika njegov je iskaz suprotan sa analizom pisanih dokaza, a podredno i događanjima koja proizlaze kao nesporna iz samih razgovora koji su preslušani te iskazima saslušanih svjedoka ... Posebice je međutim relevantnim cijenjen njegov navod koji se odnosi na činjenicu da je u inkriminirano vrijeme (tijekom 1998. godine) upravo on bio direktor trgovačkog društva ‘Dubrovačko primorje’, kao i da je upravo on potpisao zahtjev za uknjižbu prava vlasništva na nekretninama ‘Dubrovačkog primorja’.

(...) potrebno naglasiti da III okrivljenik Ivo Besjedica ne osporava da je prilikom izrade svog rješenja bio upoznat sa rješenjem HFP-a u kojem je sadržan iskaz procijenjenih nekretnina, koje međutim nije citirano u preambuli rješenja Općinskog suda ... Navedena analiza ukazuje na zaključak da je V okrivljenik Pero Vićan koji prilikom samog podnošenja zahtjeva za uknjižbu nije dostavio potrebnu dokumentaciju, upravo u kolovozu 2008. godine (pogrešno naveden mjesec i godina, pravilno: kolovoz 1998. – op. Ustavnog suda) svjestan da je potrebna dokumentacija zatražena i pristigla u spis predmeta, kao i svjestan sadržaje iste, od III okrivljenika Ive Besjedice zatražio da upiše pravo vlasništva u korist trgovačkog društva ‘Dubrovačko primorje’ d.d. na svim nekretninama koje je prije pretvorbe koristilo usprkos činjenici da to nije proizlazilo iz naknadno pribavljene i uložene (u kolovozu te iste godine) dokumentacije u spis predmeta ...

(...)

... sve utvrđene okolnosti: ... u ukupnosti predstavljaju dokaze koji upućuju da je upravo V okrivljenik Pero Vićan postupajući u izravnoj namjeri, htijući radnju djela kao svoju, u kolovozu 1998. godine zatražio od III okrivljenika suca Općinskog suda u Dubrovniku da donese rješenje o upisu u Zemljišne knjige na površini koja nije bila procijenjena u vrijednost društvenog kapitala.... nesporno je da je V okrivljenik Pero Vičan (Vićan, op. Ustavnog suda) bio svjestan da traži uknjižbu prava vlasništva na nekretninama koje nisu bile procijenjene po HFP-u (a što je ranije obrazloženo) od suca Općinskog suda III okrivljenika Ive Besjedice, tražeći da on (III okrivljenik) kao službena osoba izvrši tu nedopuštenu radnju pa je tako V okrivljenik i izvršio na njega utjecaj i kod njega stvorio odluku da isti postupi protivno članku 47. Zakona o privatizaciji. Na opisani način V okrivljenik Pero Vićan je III okrivljenika Ivu Besjedicu potaknuo na počinjenje kaznenog djela ostvarujući subjektivna i objektivna obilježja kaznenog djela za koje je i oglašen krivim.

(...)

Odlučujući o vrsti i visini kazneno pravne sankcije u odnosu na ... V okrivljenika Peru Vićana sud je cijenio sve olakotne i otegotne okolnosti (...) U odnosu na V okrivljenika Peru Vićana sud je osim činjenice da je isti u vršenju ovog kaznenog djela imao svojstvo poticatelja cijenio i činjenicu da ovo kazneno djelo ovaj počinitelj ne bi izvršio da nije bilo prihvaćanja njegovog traženja od strane III okrivljenika Ive Besjedice ... kod ovog okrivljenika je također cijenjena izravna namjera njegovog postupanja koja predstavlja najteži oblik krivnje, ali i činjenica da je ovim kaznenim djelom upravo za trgovačko društvo ‘Dubrovačko primorje’ d.d. kojem je on bio direktor, nastupila znatna nepripadna materijalna dobit. (...)«

9. U žalbi izjavljenoj protiv prvostupanjske presude, podnositelj Ivo Besjedica ukazao je na više razloga zbog kojih presudu Županijskog suda u Zagrebu smatra nezakonitom. Za potrebe ovog ustavnosudskog postupka, Ustavni sud ističe dijelove njegovih navoda u kojima ističe da je zapravo osuđen za »delikt« sudačkog mišljenja:

»Ad 2) Pogrešno utvrđeno činjenično stanje

Pogrešnost utvrđenog činjeničnog stanja nalazimo u tome što je prvostupanjski sud na temelju provedenih dokaza izveo pogrešne činjenične zaključke glede odlučnih činjenica, a u prvom redu to se odnosi na postojanje onog subjektivnog elementa djela – namjere.

Naime, središnje pitanje ovog procesa i problem presuđenja leži upravo u ispravnom zaključivanju subjektivnog odnosa optuženika spram navodnog počinjenja djela, a za što prvostupanjski sud u obrazloženju pobijane presude nije dao valjanu argumentaciju, jer nije uzeo u obzir sve okolnosti i činjenice o kojima je trebao voditi računa.

Zbog toga uvodno ističemo da je optuženik Ivo Besjedica ustvari osuđen za delikt sudačkog mišljenja, ... u ovom slučaju uopće nije riječ o kaznenom djelu, već o legitimnom i legalnom izražavanju pravnog stajališta što je pravo i obveza svakog suca, pa tako i Ive Besjedice.

Kada se pažljivije analizira činjenični opis kaznenog djela pod 1. presude, a s time u vezi i njeno obrazloženje, proističe da se optuženiku u suštini inkriminira samo to da nije pravilno primijenio čl. 47. Zakona o privatizaciji, pa to je više nego evidentno pitanje primjene materijalnog prava a ne kazneno djelo.

(...)

U obrazloženju presude nije naveden ni jedan dokaz da bi opt. Ivo Besjedica dopustio uknjižbu u namjeri da omogući Peri Vićanu da se on ili trgovačko društvo Dubrovačko primorje d.d. nepripadno okoriste.

(...)

Opt. Besjedica kao sudac nadležan rješavati zemljišnoknjižne predmete u Općinskom sudu u Dubrovniku nije učinio ništa protuzakonito.

Naprotiv, postupao je u skladu sa svojim sudačkim ovlastima i riješio jedan zemljišoknjižni predmet, tumačeći nejasan čl. 47. Zakona o privatizaciji, onako kako je smatrao da je zakonito, a to nikakvom konstrukcijom ne može biti njegov krimen.

U presudi se ustvrđuje da je znao da većina nekretnina u postupku pretvorbe nije procijenjena u vrijednosti društvenog kapitala, te se izražava pravno stajalište da u takvoj situaciji opt. Besjedica nije smio dopustiti zahtijevanu uknjižbu.

Zbog toga je tu upravo i samo riječ o primjeni čl. 47. Zakona o privatizaciji, a ne o postupanju optuženika u namjeri da omogući Dubrovačkom primorju d.d. stjecanje nepripadne materijalne koristi.«

9.1. U žalbi koju je podnositelj Pero Vićan izjavio protiv prvostupanjske presude Ustavni sud osobito ističe:

»... u postupanju III. okr. Ive Besjedice nisu stekla sva bitna obilježja kaznenog djela iz čl. 337. st. 1. i 4. KZ-a, pa samim time u konkretnom sluačju nužno otpada i kaznena odgovornost V. okr. kao poticatelja na ovo kazneno djelo ... nesporno je da je III. okr. navedeno rješenje (rješenje Zemljišnoknjižnog odjela, Općinskog suda u Dubrovniku broj: Z-322/98 od 26. kolovoza 1998., op. Ustavnog suda) donio primjenom – tumačenjem odredbi čl. 47. Zakona o privatizaciji ... formulacija ovog propisa je pravno nejasna i isti je bio u sudskoj praksi sudova u Republici Hrvatskoj različito tumačen i primjenjivan ... u inkriminirano vrijeme nije postojalo stajalište Vrhovnog suda RH koje bi tu praksu ujednačilo i time snagom argumenata obvezalo sve suce na takvu primjenu ... evidentno da je III. okr. Ivo Besjedica izrazio pravno stajalište utemeljeno na propisima koje se moglo tumačiti na barem nekoliko načina ... valja naglastiti da postupanje III. okr. suca Besjedice nije bilo usamljeno, niti iznimka – njegovo pravno stajalište nije odudaralo od sudske prakse i drugih sudova ... pozivanje III. okr. na kaznenu odgovornost u takvoj pravnoj situaciji predstavlja zapravo pozivanje na odgovornost zbog mišljenja izraženog pri donošenju sudbene odluke, što je surpotno odredbama čl. 121. st. 2. Ustava RH (čl. 119. st. 2. Ustava, op. Ustavnog suda) i čl. 8. st. 2. Zakona o sudovima, prema kojima sudac ne smije biti pozvan na odgovornost ili kažnjen za izraženo mišljenje pri donošenju sudske odluke. Ostaje nejasno zbog čega je jedino III. okr. inkriminiran za naprijed navedeno postupanje, kada su na identičan način postupali mnogi suci u Republici Hrvatskoj. Kako, dakle, u konkretnom slučaju ne postoji kaznena odgovornost III okrivljenika kao izvršitelja inkriminiranog kaznenog djela, onda ne može postojati niti kaznena odgovornost V okrivljenika kao poticatelja, jer je ta odgovornost akcesorne prirode.

Osim toga, iz provedenog dokaznog postupka ne postoji niti jedan dokaz ili niz povezanih indicija da bi V okr. Pero Vićan III okrivljenog Ivu Besjedicu bilo kada, pa tako i u kolovozu 1998. god., poticao da donese upravo takvo rješenje, niti da su u vezi tog predmeta III i V okrivljeni ikada osobno ili preko drugog uopće kontaktirali ...

(...)

Tijekom postupka u odnosu na V okr. Peru Vićana, pogrešnim zaključivanjem suda, povrijeđene su odredbe čl. 368. st. 1. i 3. ZKP-a, jer postoje okolnosti koje isključuju kazneni progon V okrivljenika – nastupila je relativna zastara kaznenog progona. Naime, USKOK je propustio zakonski rok unutar kojeg je trebao podnijeti istražni zahtjev protiv V okr., te je u cilju saniranja vlastitog propusta iskonstruirao bez ikakvog dokaza ili indicija u spisu, da je V okr. u kolovozu 1998. god. ‘zatražio od III okr. da upiše pravo vlasništva u korist trgovačkog društva ‘Dubrovačko primorje’ d.d na svim nekretninama ...’«

10. Vrhovni sud je u žalbenom postupku, po službenoj dužnosti, preinačio prvostupanjsku presudu u pravnoj oznaci djela i podnositelja Ivu Besjedicu proglasio krivim za počinjenje kaznenog djela protiv službene dužnosti zlouporabom položaja i ovlasti iz članka 291. stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/12.; u daljnjem tekstu: KZ/11), a podnositelja Peru Vićana za poticanje na počinjenje kaznenog djela protiv službene dužnosti zlouporabom položaja i ovlasti iz članka 37. KZ-a/11. U preostalom dijelu odbio je žalbe oba podnositelja.

10.1. U odnosu na žalbene navode podnositelja Ive Besjedice (citirane u točki 9. obrazloženja ove odluke) istaknuo je:

»Nisu osnovane niti žalbe optuženika zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja.

Optuženik Besjedica pogrešno utvrđeno činjenično stanje nalazi u utvrđenju prvostupanjskog suda u pogledu subjektivnog elementa djela, odnosno namjere, tvrdeći da je u stvari proglašen krivim zbog delikta sudačkog mišljenja (...) opt. Besjedica zanemaruje činjenicu da je prilikom donošenja rješenja o uknjižbi bio upoznat s rješenjem Hrvatskog fonda za privatizaciju ... u kojem su bile navedene nekretnine društvenog poduzeća ... koje su u postupku pretvorbe procijenjene u vrijednost društvenog kapitala trgovačkog društva (...) opt. Besjedica niti ne osporava u obrani svoje saznanje o tom rješenju, već se jednostavno na njega ne osvrće.

Kada se saznanje o postojanju tog rješenja poveže sa sadržajem odredbe čl. 47. Zakona o privatizaciji, kako to pravilno čini prvostupanjski sud, osnovano se zaključuje o subjektivnom elementu djela.«

10.2. U odnosu na žalbene navode podnositelja Pere Vićana istaknuo je:

»Osnovano prvostupanjski sud na temelju tako provedenih dokaza i njihove analize zaključuje da opt. Vićan nakon što je, naknadno, navedena dokumentacija priložena u spis, potiče opt. Besjedicu da donese sporno rješenje o upisu vlasništva. Upravo pribavljanje rješenja Fonda o iskazu nekretnina bilo je, prema prvostupanjskom sudu, poticaj opt. Vićanu da zatraži od opt. Besjedice da postupi kako ga se tereti, a takav zaključak prihvaća i ovaj drugostupanjski sud.

(...)

U dijelu žalbi zbog povrede kaznenog zakona optuženici ističu da su u inkriminirano vrijeme kazneno djelo iz čl. 337. KZ/97 moglo počiniti samo ako je protupravna imovinska korist bila pribavljena fizičkoj, a ne i pravnoj osobi pri čemu se opt. Vićan poziva na pravno shvaćanje Kaznenog odjela Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 2. studenog 2000. broj Su-252/IV/00.

Radi se o pravnom shvaćanju od 2. siječnja 2001. koje je ubrzo napušteno pa pravilnim tumačenjem odredbe čl. 337. KZ/97 pojam ‘drugom’ obuhvaćao je fizičku i pravnu osobu, što je člankom 125. Zakona o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona (‘Narodne novine’, broj 71/06) samo pojašnjeno, kada je riječ ‘drugom’ zamijenjena riječima ‘drugoj pravnoj ili fizičkoj osobi’.

Kako je već obrazloženo u rješenju ovog suda od 24. ožujka 2009. broj IV Kž 12/09 navedena izmjena predstavlja izvornu volju zakonodavca dakle, volju koja je postojala i u trenutku donošenja Kaznenog zakona koji je bio na snazi tempore criminis. Prema tome, pribavljanje imovinske koristi drugoj pravnoj osobi je bilo predviđeno kao bitno obilježje inkriminiranog kaznenog djela po stoga nisu osnovane žalbe u tom dijelu.

Neosnovano opt. Vićan u žalbi zbog povrede zakona ističe da je u odnosu na njega nastupila relativna zastara kaznenog progona, smatrajući da ju je trebalo računati od podnošenja zahtjeva za uknjižbu, 6. veljače 1998. godine, je nakon toga optuženik nije poduzimao niti jednu radnju vezano uz predmet uknjižbe.

Kako je već ranije obrazloženo poticanje od strane opt. Vićana je realizirano nakon što je sporna dokumentacija uložena u spis, prije svega rješenje Fonda o iskazu nekretnina, nakon čega je opt. Besjedica 26. kolovoza 1998. godine donio sporno rješenje u spisu Z-322/98 pa se rokovi zastare računaju od tog datuma.

Kako se sve događalo u kolovozu 1998. godine, a istražni zahtjev je podnesen 22. srpnja 2008. nije nastupila relativna zastara kaznenog progona.

Stoga nisu ostvarene povrede kaznenog zakona na koje ukazuju optuženici.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

11. U iznimno opširnoj ustavnoj tužbi, podnositelj Ivo Besjedica istaknuo je (u citatu nisu posebno označeni dijelovi teksta koje je podnositelj istaknuo tamnijom bojom, osim podnaslova):

»U odnosu na povredu čl. 14. st. 2., čl. 31. st. 1., 115. st. 3. i 116. st. 1. Ustava Republike Hrvatske te čl. 7. Europske konvencije o ljudskim pravima

Prvostupanjskom presudom Podnositelj je oglašen krivim da bi u kolovozu 1998.g. počinio kazneno djelo protiv službene dužnosti – zlouporabu položaja i ovlasti opisano i kažnjivo po čl. 337. st. 1. i 4. Kaznenog zakona, na način da bi postupajući na način činjenično opisan u izreci osuđujućeg dijela presude pribavio znatnu imovinsku korist pravnoj osobi, odnosno TD Dubrovačko primorje d.d.

Tempore criminis na snazi je bio Kazneni zakon (NN 110/97, 27/98) koji u čl. 337. navodi ...

Prema stajalištu Kaznenog odjela VSRH II-Kr-24/00 od 2. siječnja 2001. pod pojmom ‘drugi’ razumije se samo fizička osoba, a ne i pravna osoba, a koje je stajalište Vrhovnog suda pravnoobvezujuće za sve odjele Vrhovnog suda kao i za sve nadležne sudove u Republici Hrvatskoj budući da se istima osigurava jedinstvena primjena zakona i ravnopravnost građana te jednakosti svih pred zakonom na području Republike Hrvatske.

Tek čl. 129. Zakona o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona (NN 71/06), koji je stupio na snagu 1. listopada 2006., određeno je kako se ‘u članku 337. stavku 1. riječ: ‘drugome’ zamjenjuje s riječima: ‘drugoj pravnoj ili fizičkoj osobi’.

U odnosu na povredu ustavnog prava iz čl. 29. st. 1. Ustava Republike Hrvatske

(...)

Drugostupanjski sud je ... usvojio žalbu državnog odvjetnika smatrajući da se samo bezuvjetnom kaznom zatvora može ostvariti svrha kažnjavanja, pritom navodeći kako je ‘prvostupanjski sud precijenio značaj olakotnih a podcijenio značaj otegotnih okolnosti, posebno društvenu opasnost ovakvih kaznenih djela kada ih čine pravosudni dužnosnici, što narušava povjerenje u pravosuđe’(...)

... u teoriji kaznenog prava neprijeporno je da okolnosti koje je zakon već uzeo u obzir prilikom propisivanja kaznenog okvira za određeno kazneno djelo sud ne smije još jednom uzeti u obzir kod odmjeravanja kazne, jer bi se inače ista okolnost (na štetu optuženika) vrednovala dva puta ...

(...)

Podnositelj smatra da su mu je ustavno pravo na pravičan postupak povrijeđeno i ne dostavljanjem mišljenja nadležnog Državnog odvjetnika na žalbu podnositelja o kojoj se raspravljalo na sjednici drugostupanjskog suda na koji je način spram Podnositelja povrijeđeno tzv. načelo jednakosti oružja (stranaka u postupku).

(...) Pravo na kontradiktorni postupak znači, u kaznenom predmetu, da i optužba i obrana moraju dobiti priliku saznati za očitovanja i dokaze koje je dostavila i predložila druga strana i dati primjedbe na njih. (...)

U odnosu na povredu ustavnog prava iz čl. 18. st. 2. Ustava u svezi s čl. 6. st. 1. Europske konvencije o ljudskim pravim i Protokola broj 7 uz Konvenciju

... drugostupanjski sud u svojoj presudi nije (se) očitovao na neke od ključnih žalbenih argumenata koji se tiču postojanja poticanja kao i trenutka navodnog poticanja V okrivljenika na Podnositelja a time i stvaranja svijesti u Podnositelja da počini inkriminirano djelo.

(...)

U spisu predmeta ne postoji niti jedan materijalni niti personalni dokaz da bi Podnositelj izdao ikakav nalog za pribavljanje dokumentacije ... opstrukcijom načela in dubio pro reo, prvostupanjski sud zaključio da bi takav nalog Podnositelja postojao (...)

Postojanje navodnog naloga Podnositelja, izdanog navodno 26.08.1998.g., isključivo i jedino predstavlja konstrukciju ovlaštenog tužitelja usmjerenu pokušaju da se anulira nastup relativne zastare pokretanja kaznenog postupka protiv V okrivljenika (...)

U odnosu na povredu ustavnog prava iz čl. 119. st. 2. Ustava Republike Hrvatske

Čl. 119. st. 2. Ustava Republike Hrvatske je određeno kako suci i suci porotnici koji sudjeluju u suđenju ne mogu biti pozvani na odgovornost za izraženo mišljenje ili glasovanje pri donošenju sudbene odluke, osim ako se radi o kršenju zakona od strane suca koje je kazneno djelo.

(...) Podnositelj se inkriminira da bi tzv. neprocijenjeno (turističko) zemljište uknjižio pravnoj osobi, slijedniku nekadašnjeg društvenog poduzeća, bez odobrenja Fonda za privatizaciju, te da isto čini kazneno djelo iz čl. 337. st. 4. Kaznenog zakona.

Podnositelj smatra da mu je prvostupanjskom i drugostupanjskom presudom povrijeđeno ustavno pravo iz čl. 119. st. 2. Ustava budući da je u inkriminiranom razdoblju u svezi pretvorbi društvenih poduzeća postojao veliki broj gorućih nerazriješenih pravnih pitanja, čije je rješavanje uzrokovalo oprečnu praksu sudova, a upravo jedno od najvažnijih pitanja bilo je pitanje osnove, trenutka i načina stjecanja vlasništva tzv. neprocijenjenog zemljišta u turizmu.

(...)

U praksi je postalo nesporno da su tzv. neprocijenjena zemljišta nedvojbeno predstavljala dio tehnoloških cjelina ugostiteljsko – turističkih objekata (hotela, kampova i dr.), čije bi odvajanje objekta od zemljišta značilo nemogućnost daljnjeg opstanka i rada tih cjelina.

Zbog navedenoga, jedna frakcija u pravnoj teoriji i pravosuđu je zauzela stav kako su trgovačka društva na temelju Zakona o vlasništvu postala vlasnici takovih neprocijenjenih turističkih cjelina, budući da se radi o zemljištima koja su tehnološki nedjeljiva, u smislu da su ugostiteljsko turistički objekti (hoteli ...) procijenjeni u temeljni kapital te time ostali su vlasništvo trgovačkog društva nastalih pretvorbom, iz kojeg razloga i zemljišta na kojima su objekti izgrađeni moraju dijeliti njihovu pravnu i vlasničku sudbinu, kako je to određeno čl. 366 i 395b Zakona o vlasništvu, odnosno pravilima za uspostavljanje načela jedinstva nekretnine prilikom pretvaranja društvenog prava vlasništva u vlasništvo, u kom je smislu vlasništvo tzv. neprocijenjenih turističkih zemljišta stečeno temeljem samog zakona a upis u zemljišne knjige je samo deklaratorne naravi.

Navedenom se stavu, prilikom donošenja pobijanog rješenja, priklonio i Podnositelj.«

11.1. Prigovori iz ustavne tužbe podnositelja Pere Vićana:

»1. U odnosu na navod podnositelja da se u inkriminirano vrijeme kazneno djelo iz čl. 337. KZ-a moglo počiniti samo ako je protupravna imovinska korist bila pribavljena fizičkoj, a ne i pravnoj osobi ...

(...)

Vrhovni sud RH zaključuje da navedena izmjena kaznenog zakona predstavlja izvornu volju zakonodavstva, dakle volju koje je postojala i u trenutku donošenja kaznenog zakona koji je bio na snazi tempore criminis ...

Ovakvo stajalište Vrhovnog suda RH je potpuno neosnovano. Prije svega riječ ‘drugom’ nije zamijenjena nego dopunjena riječima ‘drugoj pravnoj ili fizičkoj osobi’ što ukazuje na volju zakonodavca da proširi zonu kažnjivosti, (...) toga je bio svjestan i sam Vrhovni sud RH koji je u dosadašnjoj praksi davao potpuno drugačije tumačenje ovog zakonskog propisa ... (pravno stajalište Su-252/IV od 02.11.2000.g.) (...) Vrhovni sud RH je u razdoblju od donošenja navedenog pravnog shvaćanja (konca 2000. god.) pa sve do donošenja Zakona o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona (2006.god.) pa i kasnije donio niz presuda u skladu s tako izraženim pravnim shvaćanjem.

(...)

Naime, postavlja se logično pitanje zbog čega bi se zakonodavac upuštao u izmjenu Kaznenog zakona, ako je u njemu već prethodno sve riješeno i jasno ... Vrhovni sud RH uopće nije dao razumno obrazloženje zbog čega je imao potpuno neujednačene kriterije suđenja i zauzimao potpuno divergentne pravne stavove što je rezultiralo potpuno različitim odlukama u jednakim pravnim situacijama.

Ovakva nedosljedna praksa Vrhovnog suda RH dovela je do stvaranja trajne neizvjesnosti i pravne nesigurnosti čime je podnositelju uskraćeno pošteno suđenje pred tim sudom.

(...)

Također su prekršene odredbe čl. 7. Europske konvencije o ljudskim pravima i već navedenog čl. 31. st. 1. Ustava RH jer su u odnosu na podnositelja prekršene odredbe o zabrani retroaktivne primjene kaznenog zakonodavstva – u odnosu na njega je primijenjen zakon – kazneno djelo koje nije bilo propisano u trenutku kada je počinjeno. (a ne radi se o slučaju primjene blažeg zakona za počinitelja).

(...)

2. Tijekom postupka u odnosu na podnositelja Peru Vićana povrijeđene su odredbe članka 368. st. 1. i 3. ZKP-a, jer postoje okolnosti koje isključuju kazneni progon podnositelja – nastupila je relativna zastara kaznenog progona.

(...) izmišljen je kao determinirajući (koji prekida nastup relativne zastare kaznenog progona) nekakav dogovor podnositelja i III. okr. ‘iz kolovoza 1998. god. u Dubrovniku’.

Tijekom dokaznog postupka utvrđeno je da je jedina radnja koju je u svrhu ‘knjiženja’ poduzeto podnositelj potpis na ‘Zahtjevu za uknjižbu’ zemljišno-knjižnom odjelu Općinskog suda u Dubrovniku u ime Dubrovačkog primorja d.d., koji zahtjev je podnesen 06.02.1998. god.

Nakon toga podnositelj uopće nije na bilo koji način postupao vezano uz navedeni predmet uknjižbe, pa niti u ‘kolovozu 1998. god.’ kao što je to radi izbjegavanja zastare kaznenog progona konstruirala optužba u optužnom aktu. (...) bez obzira što je kazneno djelo poticanja akcesorne prirode, poticatelj – sudionik počinjenja kaznenog djela odgovara za radnje koje je sam poduzeto i to na način i u vrijeme kada ih je poduzimao ... Županijski sud u Zagrebu u svrhu ‘rješenja’ tog problema u obrazloženju pobijane presude provodi svoju ‘analizu’ u cilju dokazivanja aktivnih radnji podnositelja – traženja od III. okr. Ive Besjedice donošenje nezakonitog rješenja o uknjižbi prava vlasništva i to upravo na dan 26. kolovoza 1998. god ... u obrazloženju prvostupanjske presude ... između ostalog navodi da ‘analizira suda ukazuje na zaključak da je podnositelj koji prilikom samog podnošenja zahtjeva za uknjižbu nije dostavio potrebnu dokumentaciju, upravo u kolovozu 1998. god. svjestan da je potrebna dokumentacija zatražena i pristigla u spis predmeta, kao i svjestan sadržaja iste, od III okrivljenika Ive Besjedice zatražio da upiše pravo vlasništva u korist trgovačkog društva Dubrovačko primorje na svim nekretninama’. S obzirom da je do izrade spornog rješenja došlo isti dan kada je stavljena uredovna zabilješka o pribavljenoj dokumentaciji koja je uložena u spis predmeta, Županijski sud zaključuje da je ‘u tom trenutku (26.08.1998. god.) postojao konsenzus između III okrivljenika i podnositelja o sadržaju rješenja o upisu prava vlasništva koje je trebalo donijeti III okrivljenik ... Županijski sud ... potvrdu za utvrđenje stvarnog datuma ovog virtualnog konsenzusa između III okrivljenika i podnositelja nalazi u činjenici brzine postupanja III okrivljenika (...) u donošenju rješenja nakon pristizanja potrebne dokumentacije te u tome, uz činjenicu da je III okrivljenik ispustio u preambuli predmetnog rješenja o uknjižbi navesti i rješenje HPF-a vidi ‘jasan dokaz’ da je u kolovozu, dok se čekala dokumentacija, i došlo do traženja podnositelja za određenim postupanjem III okr. Ive Besjedice, kao i da je tada nastupila odluka III okrivljenika da udovolji tom traženju (...) Naprosto je neobjašnjivo zaključivanje suda na temelju kojeg je ‘sa sigurnošću utvrdio’ kada je podnositelj navodno izvršio radnju poticanja III okrivljenika.«

IV. MJERODAVNO PRAVO

12. Članci 37. i 291. KZ-a/11 mjerodavni za konkretan slučaj glase:

»Poticanje

Članak 37.

(1) Tko drugoga s namjerom potakne na počinjenje kaznenog djela, kaznit će se kao da ga je sam počinio.

(2) Tko drugoga s namjerom potakne na počinjenje kaznenog djela za koje je pokušaj kažnjiv, a djelo ne bude niti pokušano, kaznit će se kao za pokušaj toga kaznenoga djela.

(3) U slučaju neprikladnog pokušaja poticanja, poticatelj se može osloboditi kazne.«

»Zlouporaba položaja i ovlasti

Članak 291.

(1) Službena ili odgovorna osoba koja iskoristi svoj položaj ili ovlast, prekorači granice svoje ovlasti ili ne obavi dužnost pa time sebi ili drugoj osobi pribavi korist ili drugome prouzroči štetu, kaznit će se kaznom zatvora od šest mjeseci do pet godina.

(2) Ako je kaznenim djelom iz stavka 1. ovoga članka pribavljena znatna imovinska korist ili je prouzročena znatna šteta, počinitelj će se kazniti kaznom zatvora od jedne do dvanaest godina.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

A. U odnosu na podnositelja Ivu Besjedicu

13. Ustavni sud je za ocjenu osnovanosti ustavne tužbe podnositelja Ive Besjedice utvrdio mjerodavnim članke 29. stavak 1. i 119. Ustava, koji glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 119.

(...)

Suci ... koji sudjeluju u suđenju ne mogu biti pozvani na odgovornost za izraženo mišljenje ... pri donošenju sudbene odluke, osim ako se radi o kršenju zakona od strane suca koje je kazneno djelo.

(...)«

Ustavni sud polazi od stajališta da se sudski postupci moraju provesti u skladu s ustavnim načelom vladavine prava kao najvišom vrednotom ustavnog poretka Republike Hrvatske pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne primjene, već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, u ovom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda bila utvrditi može li se način na koji je Županijski sud u Zagrebu u prvostupanjskoj presudi objedinio rezultate provedenog postupka i u osuđujućem dijelu podnositelja proglasio odgovornim za počinjenje kaznenog djela protiv službene dužnosti zlouporabom položaja i ovlasti, te načinom na koji je obrazložio svoju odluku, a potom i razlozi kojima je tu odluku potvrdio Vrhovni sud u osporenoj presudi – smatrati arbitrarnim i je li takvim postupanjem povrijeđeno podnositelju pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

14. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom podnositelj je pravomoćno osuđen da je kao uredujući zemljišnoknjižni sudac, dakle, kao službena osoba zlouporabio svoj položaj te s ciljem da drugome pribavi znatnu imovinsku korist, prekoračio granice svoje ovlasti (članak 291. KZ-a/11) time što je svjesno postupio protivno članku 47. Zakona o privatizaciji i trgovačkom društvu »Dubrovačko primorje« d. d. omogućio uknjižbu prava vlasništva (i) na nekretninama koje nisu unesene u kapital tog trgovačkog društva u postupku pretvorbe.

Slijedom navedenog, konkretan ustavnosudski predmet odnosi se na utvrđenje dosega slobode sudačkog uvjerenja i mišljenja te njegove zaštite u okviru jamstva sadržanog u prvom dijelu stavka 2. članka 119. Ustava kojim je propisano da »suci ... koji sudjeluju u suđenju ne mogu biti pozvani na odgovornost za izraženo mišljenje ili glasovanje pri donošenju sudbene odluke ...«

S obzirom na to ustavno jamstvo, svako odlučivanje o tome je li sudac počinio kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti, zahtijeva povećanu i pažljivu ocjenu sudova.

15. Polazeći od navedenog, Ustavni sud početno ističe da, načelno, svako (eventualno) pogrešno tumačenje i primjena određenog propisa kao mjerodavnog u pojedinom slučaju, sama po sebi nije i ne može značiti prekoračenje sudačke ovlasti i zlouporabu službenog položaja suca pa i kada se drugome prouzroči šteta ili pribavi imovinska korist.

Da bi se osnovano moglo zaključiti kako je doista riječ o zlouporabi sudačke ovlasti, moraju egzistirati očigledni razlozi iz kojih bi bilo razvidno kako je riječ o mišljenju suca koje izlazi izvan granica prihvatljivog, koje je samo po sebi apsurdno i koje očigledno pri tumačenju i primjeni nekog propisa favorizira rješenje određenog pravnog pitanja u korist ili na štetu nekog od sudionika u postupku.

Bitni razlikovni moment za osnovanost zaključka o eventualnoj »zlouporabi položaja suca« utvrđenje je da se počinjenom materijalnopravnom ili postupovnopravnom povredom očito, primjerice utjecalo na pravni položaj jedne stranke u postupku, a zbog čega je druga stranka dovedena u diskriminatorni položaj (npr. dokazano svjesno/namjerno ponašanje suca protivno načelu jednakosti oružja stranaka).

Pri tome, za odgovornost suca zbog počinjene »zlouporabe položaja« nije bitno da je njegovom radnjom (ili propuštanjem) ostvaren cilj koji se prekoračenjem službenih ovlasti (suca) želio postići, već je riječ o formalnom kaznenom djelu koje je dovršeno u trenutku počinjenja radnje.

Nadalje, za kaznenu odgovornost suca traži se postojanje (nedvojbene) svijesti suca o dosegu koje njegovo izraženo pravno mišljenje u tumačenju i primjeni propisa znači za ishod postupka te svijest i namjera da se drugima pribavi imovinska korist odnosno da se drugima nanese šteta.

15.1. Stoga, puka protivnost mišljenja (izraženog stajališta) suca o primjeni nekog propisa koje je eventualno suprotno sudskoj praksi i u njoj etabliranim stajalištima, ne može sama po sebi nedvojbeno uputiti na »postojanje namjere suca« usmjerene na zlouporabu njegovog službenog položaja.

Drugim riječima, »obična« nepravilnost odluke suca, utvrđena na temelju pogrešnog mišljenja suca izraženog u vezi s primjenom nekog propisa kao mjerodavnog u pravnoj stvari o kojoj odlučuje, nije i ne može biti dostatna za konstataciju postojanja osnovane sumnje na zlouporabu položaja sudačke ovlasti i zlouporabu službenog položaja suca, te kazneni progon suca za učin kaznenog djela iz članka 291. stavka 2. KZ-a/11.

Ustavni sud ponavlja da granicu, nakon koje se više ne bi moglo bez (eventualne) sumnje na »zlouporabu službenog položaja i ovlasti« opravdati mišljenje suca izraženo u vezi s tumačenjem određenog propisa kao mjerodavnog za rješavanje nekog pravnog spora, nalazi u utvrđenju da je sudac postupao u potpunosti svjestan da primjena određenog propisa kao mjerodavnog u konkretnom predmetu dovodi do očite povrede načela vladavine prava, pravne sigurnosti objektivnog pravnog poretka i elementarnog narušavanja rada pravosuđa.

16. Primjenjujući navedena pravila na konkretan slučaj, Ustavni sud ponavlja da prvostupanjski sud, a što je potvrdio i drugostupanjski sud, odgovornost podnositelja, u bitnome zasniva na činjenici da je svjesno postupio protivno članku 47. Zakona o privatizaciji i u korist trgovačkog društva »Dubrovačko primorje« d. d. omogućivši uknjižbu prava vlasništva na nekretninama lokacije »Vrtovi sunca« koje nisu iskazane kao procijenjene u vrijednosti društvenog kapitala pravnog prednika tog društva tijekom pretvorbe pa stoga nisu mogle biti uknjižene kao vlasništvo tog trgovačkog društva. Pri tome svijest o protupravnosti njegovog postupanja predstavljaju »... upravo činjenice koje proizlaze iz drugih rješenja koje je ovaj okrivljenik donio prije ili nakon spornog rješenja .... U prilog tom zaključku suda potrebno je dovesti u svezu postupanje III okrivljenika Ive Besjedice u predmetu koji se odnosi na istu nekretninu gotovo deset godina kasnije ...« (vidi točku 8.1. obrazloženja ove odluke).

Po ocjeni sudova ti dokazi dostatno govore o svijesti i htijenju na postupanje protivno članku 47. Zakona o privatizaciji što i čini bitno subjektivno obilježje kaznenog djela zlouporabe koja se, uz ranije opisana objektivna obilježja, pokazuju odlučnim za ocjenu o njegovoj krivnji.

Ustavni sud primjećuje da iz obrazloženja osporenih presuda, osobito obrazloženja presude prvostupanjskog suda, proizlazi da se objektivna obilježja kaznenog djela zlouporabe, prije svega, nalaze u činjenici da je podnositelj kao sudac Općinskog suda u Dubrovniku prije, za vrijeme ili nakon inkriminiranog događaja postupao drukčije u sličnim ili istovrsnim predmetima, kao i da je bio dugogodišnji zemljišnoknjižni sudac koji je rješavao složene predmete. Stoga svijest o valjanom temelju za upis prava vlasništva predstavljaju upravo činjenice koje proizlaze iz drugih rješenja koja je podnositelj donio prije ili nakon spornog rješenja (vidi str. 33 obrazloženja prvostupanjske presude i str. 7 obrazloženja drugostupanjske presude).

Nije na Ustavnom sudu upuštati se u ocjenu jesu li sudovi u konkretnom slučaju uopće napravili razliku između subjektivnih ili objektivnih obilježja bića kaznenog djela za koje je podnositelj osuđen, budući da je to u nadležnosti redovnih sudova. Međutim, ne može se ne primijetiti da su sudovi svakako bili dužni obrazložiti na koji način su došli do saznanja o postojanju objektivnih obilježja bića kaznenog djela. Sudovi, istina, utvrđuju da u prilog tome govori njegovo postupanje u istovrsnim predmetima prije, tijekom i nakon spornog upisa.

Naime, kako su to utvrdili, je li tome doista tako, iz obrazloženja odluka sudova se ne vidi. Paušalna ocjena o možebitnom drukčijem postupanju u istovrsnim predmetima, bez navođenja konkretnih predmeta i njihove analize, dakle, objektivnih pokazatelja nije prihvatljivo, a osobito u specifičnim okolnostima konkretnog slučaja, ako se ima na umu da se odlučuje o postupanju u okviru slobode sudačkog uvjerenja i prava na mišljenje te utvrđuje je li uredujući sudac prešao granicu između slobode sudačkog uvjerenja (mišljenja) i kažnjivog ponašanja odnosno o »postojanju namjere« suca usmjerene na zlouporabu njegovog službenog položaja (vidi točku 8.1. obrazloženja ove odluke). Upitnim, stoga, ostaje kako se uopće može govoriti o namjeri ili svijesti suca za takvo postupanje bez prethodne temeljite analize njegovog postupanja u drugim istovrsnim predmetima. Dakle, bez detaljnog navođenja činjenica na temelju kojih se izvode zaključci o postojanju objektivnog obilježja djela. Takvo što u konkretnom slučaju potpuno je izostalo.

16.1. Tim više što je Zakon o privatizaciji stupio na snagu 1996. godine, da je u praksi doista izazivao dvojbe, osobito primjena članka 47. tog Zakona koji se odnosi na postupanje s nekretninama koje nisu procijenjene u kapital pravnih osoba tijekom pretvorbe.

O tome svjedoče i brojni članci objavljeni u znanstvenim i stručnim krugovima o ovoj problematici, primjerice: dr. sc. Jadranko Crnić i Mladen Žuvela, Pretvorba, privatizacija, denacionalizacija – pravni status neobuhvaćenih odnosno neprocijenjenih nekretnina, Informator, br. 4909, Zagreb, 2001.; dr. sc. Jadranko Crnić i Mladen Žuvela, Pretvorba, privatizacija, denacionalizacija – pravni status neobuhvaćenih odnosno neprocijenjenih nekretnina, Informator, br. 4910-4911, Zagreb, 2001.; dr. sc. Jadranko Crnić i Mladen Žuvela, Pretvorba, privatizacija, denacionalizacija – pravni status neobuhvaćenih odnosno neprocijenjenih nekretnina, Pravo i porezi, br. 3, Zagreb, 2001.; dr. sc. Hrvoje Kačer, Neka pitanja (stranputice) hrvatske pretvorbe i privatizacije, Informator, br. 5062-5063, Zagreb, 2002.; dr. sc. Hrvoje Kačer, Još neka pitanja (stranputice) hrvatske pretvorbe i privatizacije, Informator, br. 5097, Zagreb, 2003.; dr. sc. Nikola Gavela i dr. sc. Tatjana Josipović, Pravni učinci pretvorbe društvenih poduzeća, Informator, br. 5106-5107, Zagreb, 2003.; dr. sc. Nikola Gavella i dr. sc. Tatjana Josipović, Pravni učinci pretvorbe društvenih poduzeća (2. dio), Informator, br. 5108, Zagreb, 2003.; dr. sc. Robert Peček, Povrat poljoprivrednog i šumskog zemljišta u postupku denacionalizacije, Informator, br. 5106-5107, Zagreb, 2003.; Agata Račan, Neke napomene uz pretvorbu društvenih poduzeća, Informator, br. 5133, Zagreb, 2003.; Agata Račan, Pretvorba na temelju prijelaznih odredaba Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima, Informator, br. 5133, Zagreb, 2003.; Hrvoje Vukić, O pretvorbi i članku 47. Zakona o privatizaciji – pokušaj rasprave, Hrvatska pravna revija, Zagreb, 2004. O toj temi je 29. svibnja 2003. održan i Okrugli stol (u organizaciji Novog informatora d.o.o. za novinsku, nakladničku i trgovačku djelatnost u suradnji s časopisom za pravnu teoriju i praksu »Vladavina prava« pod nazivom »Aktualnosti hrvatske pretvorbe i privatizacije«), a kao podloga za raspravu korišteni su upravo navedeni radovi. Svi autori, neovisno o tome koje su stajalište osobno zastupali, ističu da su se u stručnoj literaturi pojavila dva suprotna stajališta o pravnom sljedništvu pravne osobe nastale pretvorbom te o sadržaju i dosegu članka 47. Zakona o privatizaciji.

Sažeto, u odnosu na prvo sporno pitanje (pravnog sljedništva pravne osobe nastale pretvorbom) prema jednom stajalištu, nekretnine koje nisu unesene u društveni kapital, ušle su u imovinsku masu pravne osobe nastale pretvorbom po pravilima o sljedništvu. Prema drugom stajalištu, pravna osoba nastala pretvorbom pravni je sljednik samo u pogledu onih nekretnina koje su procijenjene u vrijednosti društvenog kapitala. U biti, prijepor je (bio) o tome mogu li se ili ne izjednačiti statusni i stvarnopravni učinci pretvorbe društvenog poduzeća u trgovačko društvo. Prema prvom stajalištu, ne samo da je dotadašnje društveno poduzeće pretvoreno u d.d. ili d.o.o. (statusni učinak), nego su ujedno pretvorena u pravo vlasništva dotadašnja prava korištenja i raspolaganja na onim stvarima koje su u postupku pretvorbe društvenog poduzeća prijavljene i procijenjene kao društveni kapital u tom poduzeću. Prema tom shvaćanju, pravni temelj za stjecanje (upis) prava vlasništva na nekretninama stečenim pretvorbom je (samo) odluka o pretvorbi koju je donio organ upravljanja društvenog poduzeća (pod uvjetom da je suglasnost za provođenje namjeravane pretvorbe svojim pravomoćnim rješenjem dala Agencija Republike Hrvatske za restrukturiranje i razvoj odnosno Hrvatski fond za privatizaciju).

Prema drugom stajalištu, pretvorba društvenog poduzeća u trgovačko društvo ima samo jedan neposredan učinak – statusnu pretvorbu društvenog poduzeća u trgovačko društvo (d.o.o. ili d.d.) pa je za pretvorbu prava upravljanja, raspolaganja ili korištenja nužan poseban pravni temelj upisa (autori koji su zagovarali ovo stajalište našli su ga u članku 360. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima – op. Ustavnog suda).

U odnosu na drugo sporno pitanje (sadržaja i dosega članka 47. Zakona o privatizaciji), prema jednom stajalištu, po samom zakonu postale su vlasništvo Hrvatskog fonda za privatizaciju nekretnine koje nisu procijenjene u vrijednost društvenog kapitala u postupku pretvorbe na temelju Zakona o pretvorbi. Prema drugom, suprotnom stajalištu, ta odredba nema karakter norme koja bi isključivala primjenu odredbi o pretvorbi prava korištenja i prava raspolaganja u pravo vlasništva pa se stoga ne može ni prihvatiti stajalište da su takve (neprocijenjene) nekretnine postale vlasništvo Hrvatskog fonda za privatizaciju na temelju samog zakona (članka 47. Zakona o privatizaciji). Uslijed navedenih dijametralno suprotstavljenih stajališta, neki autori zagovarali su pristup da se dvojbe o sadržaju i dosegu navedenog članka Zakona trebaju tumačiti u korist stranke (»pretvorene« pravne osobe).

Polazeći od tih dvojbi, ovdje navedenih samo sažeto, i u dijelu relevantnom za ovaj ustavnosudski postupak, autori su isticali da je loša normativa u pretvorbi i privatizaciji činjenica koju ne treba posebno obrazlagati, a da se to osobito odnosi na normativno rješenje iz članka 47. Zakona o privatizaciji, koji svojom podnormiranošću, nejasnoćom i nedorečenošću trpi ozbiljne kritike. Stoga su ukazivali na potrebu njegove izmjene i/ili dopune, ili bar davanja posebnih uputa tijelima nadležnim za njegovu provedbu, osobito što zbog naprijed opisanih različitih stajališta i dvojbi u stručnoj literaturi, ni stajališta niti postupanja nadležnih upravnih tijela i sudova također nisu bila usuglašena. Dakle, postojala je različita praksa u njihovom postupanju. To se (osobito) odnosilo na praksu zemljišnoknjižnih sudova u fazi utvrđivanja jesu li ostvarene zemljišnoknjižne pretpostavke za upis prava vlasništva u korist društva nastalog pretvorbom (npr. o knjižnom predniku odnosno o tabularnoj ispravi). Naime, sporno je bilo je li dovoljno zemljišnoknjižnom sudu samo dokazati izvodom iz sudskog registra da je nastalo (trgovačko) društvo pravni sljednik društvenog poduzeća ili je potrebna i posebna isprava sa svim navedenim nekretninama koje su ušle u procjenu vrijednosti društvenog poduzeća. Predlagalo se da se to pitanje riješi barem davanjem uputa zemljišnoknjižnim sudovima o načinu postupanja pri upisu vlasništva u korist trgovačkih društava nastalih pretvorbom.

Prema tome, očito je, čak i iz ovako sažetog prikaza, da je pitanje pretvorbe i privatizacije, osobito primjene članka 47. Zakona o privatizaciji, a sukladno tome i pitanje upisa prava vlasništva stvari nastalih pretvorbom (pa i onih koje su procijenjene u društveni kapital pravnih osoba nastalih pretvorbom) izazvalo niz prijepora, dvojbi i međusobno suprotstavljenih stajališta, kako u stručnoj literaturi, tako i u praksi. Štoviše, zbog (dijametralno) suprotstavljenih stajališta u znanstvenoj i stručnoj javnosti, praksa nije mogla odgovore na svoja praktična pitanja i dvojbe pronaći u stručnoj literaturi, odnosno svaki sudac ili drugi pravni praktičar mogao je birati između one opcije za koju je po svojem stručnom znanju i uvjerenju smatrao da je pravilna.

Primjenjujući navedeno na konkretan slučaj, Ustavni sud ističe da je u konkretnom slučaju riječ o upisu koji je proveden 1998. godine, dakle »samo« dvije godine nakon donošenja Zakona o privatizaciji, kada su naprijed navedene dvojbe u primjeni bile još izraženije, budući da u to vrijeme (odnosno dvije godine nakon njegovog stupanja na snagu kada je proveden sporni upis) nije bila razrađena, a osobito ne ustaljena praksa o upisu takvih nekretnina. Nadalje, nije logično ni pravno prihvatljivo da se podnositelju stavlja na teret njegovo postupanje, učinjeno deset godina nakon provedbe inkriminiranog upisa, kada se protekom relativno dugog vremenskog razdoblja praksa u međuvremenu ustalila.

16.2. Ustavni sud ističe da presude sudova ne bi smjele biti rezultat »zakašnjelog razvitka« sudske prakse pri objektivnom određenju sadržaja, smisla i dosega mjerodavnih pravnih normi koje treba primijeniti u pojedinom slučaju. O toj pojavi je Ustavni sud izrazio sljedeće pravno shvaćanje u predmetu broj: U-III-5807/2010 od 30. travnja 2013. (»Narodne novine« broj 57/13.):

»24.3. Međutim, s obzirom da kazneni postupci slični podnositeljevom u domaćem pravnom sustavu u pravilu traju više godina, na sudovima je velika odgovornost pri ostvarenju te zadaće jer njihove presude ne bi smjele biti rezultat ‘zakašnjelog razvitka’ sudske prakse pri ‘objektivnom određivanju sadržaja, smisla i dosega’ članaka 292., 337. i 339. KZ-a, kao i svih drugih pravnih normi općenito. O toj se pojavi može govoriti onda kad sudovi u praksi na konkretan slučaj primijene mjerila za procjenu postojanja navedenih kaznenih djela koja su se u međuvremenu, do donošenja pravomoćne presude, već izgradila, ali nisu postojala ili nisu bila standardizirana odnosno ustaljena u sudskoj praksi u vrijeme kad su djela – više godina poslije toga kvalificirana kao kaznena – počinjena.«

Navedena stajališta primjenjiva su mutatis mutandis i na konkretan slučaj.

Bez takve razrade i analize podnositeljevog postupanja, ne može se sa sigurnošću tvrditi da je kod podnositelja postojala namjera za počinjenje kaznenog djela. Tim više što je protiv njegove odluke moguća žalba drugostupanjskom sudu koji je nadležan otkloniti eventualne propuste i pogreške nižih sudova u primjeni mjerodavnog materijalnog prava, što je u konkretnom slučaju i učinjeno.

17. Ustavni sud primjećuje da je u zemljišnoknjižnom predmetu za koji se tereti podnositelj, odlučujući o žalbi Hrvatskog fonda za privatizaciju protiv prvostupanjskog rješenja i ocjenjujući kako »u konkretnom slučaju nije bilo osnova za pozivanje na odredbe članka 365., te dalje članka 367. stavka 2. ZV-a«, ispravak u odnosu na tumačenje i primjenu propisa mjerodavnog za ocjenu dopuštenosti zahtjeva zatraženog upisa proveo Županijski sud u Dubrovniku.

U točki II. izreke rješenja Županijskog suda u Dubrovniku broj: Gž-1071/08 od 18. rujna 2008. djelomično je usvojena žalba Hrvatskog fonda za privatizaciju i preinačeno prvostupanjsko rješenja broj: Z-322/98 od 26. kolovoza 1998., u dijelu kako je to navedeno u točki 6. obrazloženja ove odluke te je u provedbi tog rješenja uspostavljeno zemljišnoknjižno stanje kakvo je bilo prije upisa dozvoljenog rješenjem Općinskog suda u Dubrovniku broj: Z-322/98 od 26. kolovoza 1998.

17.1. Slijedom svega navedenog, Ustavnom sudu ne preostaje drugo nego utvrditi da u postupku koji je prethodio ustavnosudskom, redovni sudovi nisu naveli relevantne, dostatne i ozbiljne razloge na temelju kojih su utvrdili da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret – da je kao uredujući zemljišnoknjižni sudac namjerno dopustio protuzakonit upis, čime je počinio kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 291. KZ-a/11. U specifičnim okolnostima kaznenog djela koje mu se stavlja na teret, sudovi su bili dužni navesti jasne i konkretne razloge na temelju kojih su utvrdili da je kod podnositelja postojala svijest i namjera za počinjenje kaznenog djela odnosno zbog čega smatraju da je u konkretnom slučaju svojim postupanjem podnositelj kao sudac prekoračio granice prava na svoje sudačko mišljenje i uvjerenje i ušao u kaznenu sferu. Drugim riječima, kako su utvrdili da je podnositelj doista postupao u potpunosti svjestan da primjena određenog propisa kao mjerodavnog u konkretnom predmetu dovodi do očite povrede načela vladavine prava i pravne sigurnosti, te drugima pribavlja koristi odnosno nanosi šteta (vidi načelna pravna stajališta Ustavnog suda u točkama 15. i 15.1. obrazloženja ove odluke).

17.2. U svezi s navedenim, Ustavni sud ističe da je za ocjenu suglasnosti s ustavnim zahtjevima, način na koji je proveden postupak vezan uz dokazivanje, uvijek relevantno obrazloženje sudova.

Ustavni sud u svojoj je praksi, usklađenoj s praksom Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), utvrdio načela koja se moraju poštivati da bi se sudski postupak mogao ocijeniti pravičnim, osobito u dijelu u kojem je naglašeno da odluke sudova moraju sadržavati razloge na kojima se zasnivaju (vidi odluku Ustavnog suda broj: U-III-2160/2011 od 9. svibnja 2013., »Narodne novine« broj 58/13.)

ESLJP je u predmetu Ajdarić protiv Hrvatske (presuda, 13. prosinca 2011., zahtjev br. 20883/09) naveo:

»34. Također, prema uspostavljenoj sudskoj praksi Suda koja održava načelo povezano s pravilnim radom pravosuđa, presude sudova i sudišta trebaju na odgovarajući način sadržavati razloge na kojima se osnivaju. Mjera do koje se primjenjuje ova dužnost davanja obrazloženja može se razlikovati prema naravi odluke i treba se utvrditi u svjetlu okolnosti predmeta (vidi predmet García Ruiz protiv Španjolske [VV], br. 30544/96, stavak 26., ECHR 1999-I, s daljnjim upućivanjima).«

17.3. Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da su osporavane presude zbog nedostatnosti obrazloženja razloga na kojima se temelje arbitrarne, uslijed čega podnositelju Ivi Besjedici nisu osigurani standardi pravičnog suđenja koje mu jamči članak 29. stavak 1. Ustava.

17.4. Budući da je ustavnu tužbu usvojio iz naprijed navedenih razloga, Ustavni sud ostale navode podnositelja o povredi drugih aspekata prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava odnosno člankom 6. Konvencije, kao ni povredi drugih ustavnih i konvencijskih prava, nije razmatrao.

B. U odnosu na podnositelja Peru Vićana

18. Podnositelj Pero Vićan kao V. okrivljeni u istom kaznenom postupku proglašen je krivim za poticanje (članak 37. KZ-a/11) III. okrivljenog Ive Besjedice na počinjenje kaznenog djela zlouporabe položaja i ovlasti (članak 291. KZ-a/11). Inkriminacija podnositelja, s aspekta članka 37. KZ-a/11 akcesorno je povezana sa inkriminacijom za koju je terećen III. okrivljeni Ivo Besjedica.

18.1. Budući da je kazneno djelo za koje je suđen podnositelj Pero Vićan akcesorne naravi u odnosu na kazneno djelo za koje je osporenim presudama proglašen krivim podnositelj Ivo Besjedica, a akcesornost pretpostavlja postojanje djela glavnog počinitelja djelo o kojem ovisi, Ustavni sud nije posebno ispitivao osnovanost navoda iz ustavne tužbe podnositelja Pere Vićana, već je osporene presude ukinuo i u odnosu na podnositelja Peru Vićana kao poticatelja počinjenja kaznenog djela za koje se tereti podnositelj Ivo Besjedica.

19. Zbog svih izloženih razloga, na temelju članaka 74. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5614/2013

U-III-5577/2013

Zagreb, 22 siječnja 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

dr. sc. Snježana Bagić, v. r.