## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1090/2008 od 13. studenoga 2008.

### NN 141/2008 (5.12.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1090/2008 od 13. studenoga 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3970

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Snježana Bagić, Slavica Banić, Ivan Matija, Željko Potočnjak i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli N. G. i L. G. M. iz Z., kojeg zastupa N. G., na sjednici održanoj 13. studenoga 2008. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-339/07-2 od 5. lipnja 2007. godine kojom je odbijena revizija podnositelja izjavljena protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-4213/06 od 3. listopada 2006. godine. Tom je presudom odbijena žalba podnositelja i potvrđena presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: P-1325/02 od 4. travnja 2006. godine.

Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja kojim su od I. tuženika D. P. iz Z. i II. tuženika H. o. k. (kao osiguravatelja odvjetnika od odgovornosti za štetu počinjenu trećima u obavljanju odvjetništva), tražili solidarnu isplatu iznosa od 322.452,80 kn sa zakonskim zateznim kamatama, na ime naknade štete nastale propustom I. tuženika u zastupanju tužitelja M. M. u predmetu koji se pred Općinskim sudom u Zagrebu vodio pod brojem: P-371/97.

2. Podnositelji smatraju da su osporenim presudama povrijeđena njihova ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske. Pored toga, ukazuju i na povredu članaka 3. i 117. stavka 3. Ustava.

Obrazlažući povrede ustavnih prava, podnositelji, u bitnom ističu da je u parničnom postupku koji se pred Općinskim sudom u Zagrebu vodio pod brojem: P-371/97, tužitelj M. M. izgubio spor samo zbog toga što je tijekom parničnog postupka utvrđeno da je tužitelj ustupio svoju tražbinu prema tuženiku u tom postupku (A. k. B. d.o.o. Z.), podnositeljima ustavne tužbe, te da je tužiteljev punomoćnik u tom postupku (I. tuženik u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku), unatoč saznanju o navedenom ustupu, nastavio voditi parnicu kao da ustupa nije ni bilo. Stoga smatraju da je I. tuženik, neprofesionalnim vođenjem parnice nanio štetu, najprije M. M., a potom i podnositeljima, budući da su oni navedenim postupanjem izgubili mogućnost naplate tražbine. Stoga smatraju da su sudovi, odbivši njihov tužbeni zahtjev, pogrešno primijenili materijalno pravo i povrijedili njihovo ustavno pravo jednakosti pred zakonom zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Predlažu ukidanje osporene presude Vrhovnog suda i vraćanje predmeta nadležnom sudu na ponovni postupak.

Na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) predlažu odgodu ovrhe odluke o plaćanju parničnog troška do donošenja odluke o ustavnoj tužbi.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi ili nadležna tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Iz spisa Općinskog suda u Zagrebu broj: P-1325/02 razvidno je sljedeće:

Dana 23. siječnja 1997. godine, M. M. (otac podnositelja ustavne tužbe i bivši suprug podnositeljice) pokrenuo je parnični postupak pred Općinskim sudom u Zagrebu protiv A. k. B. d.o.o. Z., radi isplate protuvrijednosti iznosa od 29.600 DEM, kojeg je tuženik primio od tužitelja na ime kupnje automobila. Budući da tužitelj nije uplatio dva uzastopna mjesečna obroka, predao je prodavatelju automobil, te tražio povrat uplaćenih sredstava. U tom postupku tužitelja je zastupao punomoćnik D. P., odvjetnik u Z.

Ugovorom o ustupu potraživanja od 23. siječnja 1997. godine, M. M. ustupio je svoju tražbinu prema A. k. B. d.o.o. Z. na podnositelja u 3/5 i na podnositeljicu u 2/5, zbog neispunjene obveze uzdržavanja podnositelja. Člankom 8. tog ugovora stranke su ugovorile da ako podnositelji ne naplate potraživanje i ako sud obije tužiteljev (cedentov) tužbeni zahtjev, sve njegove obveze prema podnositeljima »ostaju netaknute« te će podnositelji nastaviti redovite sudske postupke.

Polazeći od činjenice da je tužitelj na dan podnošenja tužbe ustupio svoje potraživanje podnositeljima ustavne tužbe (a s kojim je tuženik bio upoznat); da podnositelji nisu stupili u tu parnicu, a s obzirom da se od trenutka notifikacije, tražbina može valjano ispuniti samo novom vjerovniku (cesionaru), Općinski sud u Zagrebu je presudom broj: P-371/97 od 21. travnja 1999. godine odbio tužbeni zahtjev M. M. zbog pomanjkanja aktivne legitimacije.

Presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-10775/99-2 od 17. listopada 2000. godine, odbijena je žalba tužitelja i potvrđena prvostupanjska presuda.

Postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku pokrenuli su podnositelji protiv odvjetnika D. P., koji je zastupao tužitelja u postupku koji se vodio pod brojem: P-371/97, te H. o. k., tražeći od tuženika solidarnu isplatu iznosa od 322.452,80 kn sa zakonskim zateznim kamatama, smatrajući da su načinom na koji je I. tuženik, kao punomoćnik tužitelja, »vodio parnicu«, pretrpjeli štetu u visini iznosa sporne (ustupljene tražbine). Tvrdnju o odgovornosti I. tuženika za štetu podnositelji su temeljili na tome da I. tuženik (nakon ustupa sporne tražbine) nije subjektivno preinačio tužbu (isticanjem podnositelja kao tužitelja i njihovim uključivanjem u parnicu), te da protiv pravomoćne presude nije podnio izvanredni pravni lijek.

Općinski sud u Zagrebu je osporenom presudom odbio tužbeni zahtjev podnositelja kao neosnovan. U obrazloženju osporene presude, prvostupanjski sud je, u bitnom, istaknuo da je za subjektivno preinačenje tužbe potreban pristanak tuženika, te da je u konkretnom slučaju postojala vjerojatnost da tuženik na preinaku ne pristane. Pored toga, istaknuto je da bi, čak i u slučaju tuženikovog pristanka na preinaku tužbe, bilo u suprotnosti s Kodeksom odvjetničke etike da I. tuženik zastupa podnositelje dok istovremeno u drugim postupcima koji se vode između istih parničnih stranaka, zastupa M. M.

Nadalje, prvostupanjski sud je ocijenio da su podnositelji, nakon potpisivanja ugovora o cesiji, imali pravnu mogućnost samostalno pokrenuti parnični postupak protiv A. k. B. d.o.o. Z., te da su svojim propustom sami prouzročili nastanak eventualne štete.

Prihvaćajući činjenična utvrđenja i pravna stajališta prvostupanjskog suda, Županijski sud je odbio podnositeljevu žalbu kao neosnovanu i potvrdio prvostupanjsku presudu.

Utvrdivši da u parničnom postupku nisu počinjene postupovne povrede, te da je pravilno primijenjeno materijalno pravo, Vrhovni sud je odbio reviziju podnositelja kao neosnovanu. U obrazloženju osporene presude, Vrhovni sud je, između ostalog, istaknuo da su podnositelji (kao cesionari), propustivši pokrenuti samostalni parnični postupak protiv tuženika, sami prouzročili eventualnu štetu. Pored toga, Vrhovni sud ističe da je I. tuženik saznao za ugovor o cesiji 20. siječnja 1999. godine, kada je sporna tražbina već bila zastarjela, te da je podnositeljica odbila poziv I. tuženika da stupi u tu parnicu. Slijedom iznijetog, Vrhovni sud je prihvatio zaključak nižestupanjskih sudova da na strani I. tuženika nema propusta u zastupanju, kao ni odgovornosti u smislu članka 154. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 107/95., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu ZOO), a radi čega nema odgovornosti ni II. tuženika.

5. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud ističe sljedeće:

Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu tog ustavnog jamstva u konkretnom slučaju proveo je Vrhovni sud Republike Hrvatske u skladu s člankom 118. stavkom 1. Ustava, koji propisuje:

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jednaku primjenu zakona i ravnopravnost građana.

Vrhovni sud Republike Hrvatske postupao je u granicama svoje nadležnosti propisane člankom 118. stavkom 1. Ustava. Pravna stajališta navedena u osporenoj presudi Vrhovnog suda Republike Hrvatske i u presudama nižestupanjskih sudova zasnivaju se na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da su nadležni sudovi sva tri stupnja, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Iz navedenih razloga Ustavni sud nije prihvatio navode podnositelja da im u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

6. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava propisano je:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta razvidno je da je prvostupanjski parnični sud, sukladno mjerodavnim odredbama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99. i 117/03.) proveo dokazni postupak. Također je razvidno da je podnositelju bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu, te da je bio u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok su osporene odluke valjano obrazložene te donesene sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava.

Zbog navedenog, Sud smatra da osporenim odlukama podnositeljima nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

7. U odnosu na tvrdnju podnositelja o povredi njihovog ustavnog prava vlasništva, zajamčenog odredbom članka 48. stavka 1. Ustava, valja reći da je u konkretnom slučaju predmet spora bio obveznopravni zahtjev za naknadu štete, pa Ustavni sud utvrđuje da članak 48. stavak 1. Ustava nije mjerodavan.

8. Osvrćući se na tvrdnju podnositelja da im je I. tuženik, neprofesionalnim vođenjem parnice, nanio štetu, budući da su oni (kao cesionari) uslijed njegovog propusta izgubili mogućnost naplate tražbine, Ustavni sud ističe sljedeće:

Cesija je ugovor kojim vjerovnik svoju otuđivu tražbinu prenosi na drugu osobu. Od trenutka notifikacije, dužnik (cesus) može valjano ispuniti obvezu samo novom vjerovniku (cesionaru). U parnici koju pokreće cedent protiv dužnika (cesusa), cedent ne može uspjeti sa zahtjevom da tuženik njemu ispuni tražbinu jer više nije vjerovnik.

Promatrajući procesnu situaciju u konkretnom slučaju u svjetlu gore navedenih činjenica, kao i onih utvrđenih u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku (a osobito činjenice da je podnositeljica odbila stupiti u parnicu), Sud prihvaća ocjenu sudova koji su donijeli osporene presude da se (ne)postupanje I. tuženika ne može smatrati propustom koji je podnositeljima uzrokovao štetu, niti su podnositelji uslijed propusta I. tuženika izgubili mogućnost naplate tražbine.

9. Članci 3. i 117. stavak 3. Ustava, na čiju povredu podnositelji također ukazuju, ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

10. Slijedom navedenog, na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

11. Budući da je Sud o ustavnoj tužbi donio meritornu odluku, o prijedlogu podnositelja za odgodu ovrhe nije odlučivao.

12. Točka II. izreke, temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1090/2008

Zagreb, 13. studenoga 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Agata Račan, v. r.

Odluka, NN 141/2008-3970