## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-633/2010 od 22. travnja 2010.

### NN 60/2010 (13.5.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-633/2010 od 22. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1962

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli T. W. i S. V. W., oboje iz R. Nj., koje zastupa D. B., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 22. travnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-99/09 od 15. listopada 2009. godine, te se predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-99/09 od 15. listopada 2009., kojim je, kao nedopuštena, odbačena revizija podnositelja (tuženika u parničnom postupku radi utvrđenja nepostojanja služnosti prolaza i zabrane) podnesena protiv presude Županijskog suda u Zadru broj: Gž-1380/08 od 28. lipnja 2008. godine.

Navedenom presudom potvrđena je presuda Općinskog suda u Zadru broj: P-3380/04 od 24. svibnja 2007., kojom je prihvaćen tužbeni zahtjev tužitelja te je utvrđeno kako u odnosu na podnositelje ne postoji pravo stvarne služnosti prolaza i provoza preko dijela nekretnine oznake zem. čest. 2025/23 K.O. R. za korist nekretnine oznake zem. čest. 2005/20 K.O. R. te je podnositeljima zabranjeno daljnje izvršavanje prolaza i provoza preko dijela nekretnine oznake zem. čest. 2025/23. K.O. R.. Točkom II. izreke prvostupanjske presude odbijen je, u cijelosti kao neosnovan, tužbeni zahtjev u odnosu na trećetuženika.

2. Podnositelji smatraju da su im osporenim rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 26. i 29. Ustava te članak 5. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnositelji ističu da su oni kao supružnici, zajedno, ovlaštenici jednog povlasnog dobra zbog čega im je nejasan stav Vrhovnog suda Republike Hrvatske kako njihovo pravo može biti djeljivo odnosno kako se može u konkretnom slučaju raditi o djeljivoj činidbi budući da oboje hodaju ili se voze u prolazu do jedne svoje nekretnine. Zbog navedenog smatraju da se u ovoj pravnoj stvari ne radi o više zahtjeva kako to pogrešno tumači Vrhovni sud Republike Hrvatske i primjeni članka 37. stavka 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03., u daljnjem tekstu: ZPP) već da je riječ o jednom zahtjevu koji se odnosi na podnositelje kao tuženike u parničnom postupku koji proizlazi iz iste pravne osnove. Kako u konkretnom slučaju vrijednost predmeta spora pobijanog dijela presude prelazi 100.000,00 kn podnositelji smatraju da je Vrhovni sud Republike Hrvatske, kada je odbacio reviziju podnositelja, postupio protivno članku 382. stavku 1. ZPP-a.

Ustavnom sudu predlažu usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenog rješenja Vrhovnog suda i vraćanje predmeta istome sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom, Vrhovni sud Republike Hrvatske je osporenim rješenjem odbacio reviziju podnositelja kao nedopuštenu budući da je utvrdio kako vrijednost predmeta spora pobijanog dijela presude ne prelazi 100.000,00 kn.

Vrhovni sud utvrđuje da je predmet spora u konkretnom slučaju zahtjev tužitelja na utvrđenje da u odnosu na podnositelje (kao prvo i drugotuženike) ne postoji pravo stvarne služnosti prolaza i provoza pa se podnositeljima zabranjuje daljnje izvršavanje prolaza i provoza na označenom dijelu nekretnine.

Vrhovni sud dalje utvrđuje da se vrijednost predmeta spora odlučna za ocjenu dopuštenosti revizije u ovom slučaju utvrđuje prema vrijednosti predmeta spora u odnosu na svakog pojedinog podnositelja jer se radi o sadržajno djeljivoj činidbi.

Kako je tužitelj u tužbi naznačio vrijednost predmeta spora u visini od 101.000,00 kn, to se, u konkretnom slučaju, sukladno članku 37. stavku 2. ZPP-a, vrijednost predmeta spora dijeli na dva podnositelja. Obzirom da prema svakom od podnositelja vrijednost predmeta spora iznosi 50.500,00 kn, dakle manje od zakonom propisanog iznosa od 100.000,00 kn, Vrhovni sud odbacio je reviziju podnositelja kao nedopuštenu.

5. Iz navedenog proizlazi da je Vrhovni sud pri odlučivanju o dopuštenosti revizije u konkretnom predmetu – utvrđenje nepostojanja prava stvarne služnosti prolaza i provoza – zauzeo stajalište da je revizija nedopuštena zbog toga što je riječ o sadržajno djeljivoj činidbi.

Stoga Ustavni sud smatra da je za odlučivanje o osnovanosti ustavne tužbe u ovom ustavnosudskom predmetu potrebno, prethodno, odrediti pravnu narav instituta stvarne služnosti, te shodno tome utvrditi radi li se o djeljivoj ili nedjeljivoj činidbi.

Institut (stvarne) služnosti uređen je Zakonom o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08. i 38/09., u daljnjem tekstu: ZOVO) – Glava 2. – stvarne služnosti (članci 186. do 198.).

Člankom 186. stavkom 1. ZOVO-a stvarna služnost određena je kao stvarno pravo svagdašnjeg vlasnika određene nekretnine (povlasna nekretnina) da se za potrebe te nekretnine na određeni način služi nečijom nekretninom (poslužna nekretnina), čiji svagdašnji vlasnik to mora trpjeti ili mora propuštati određene radnje glede svoje nekretnine koje bi inače imao pravo činiti.

U pogledu izvršavanja tog prava kada je riječ o suvlasništvu na povlasnoj nekretnini, stavkom 4. istog članka propisano je da, kad je povlasna nekretnina u vlasništvu više suvlasnika ili zajedničkih vlasnika, svaki od njih ima jednako pravo izvršavanja stvarnih služnosti u korist povlasne nekretnine.

Prema tome, stvarna ili realna služnost pravni je odnos između vlasnika dviju nekretnina, pri čemu je jedna u pravnom položaju povlasnog ili gospodujućeg dobra (praedium dominans), a druga u pravnom položaju poslužnog dobra (praedium serviens).

Kod stvarne služnosti uvijek je riječ o dva dobra u vlasništvu različitih osoba, a služnost se osniva u korist svakodobnog vlasnika jednog dobra, a na teret svakodobnog vlasnika drugog dobra. Služnost, njezino izvršavanje ili neizvršavanje, »slijedi« nekretninu, a ne vlasnika nekretnine.

Polazeći od navedenog, stvarne služnosti u pravnoj teoriji smatraju se nedjeljivim pravom. One terete cijelu poslužnu nekretninu i vezane su sa cijelom povlasnom nekretninom pa pojedini suvlasnik ne može osnovati služnost na svom odgovarajućem suvlasničkom dijelu. Prema tome, nedjeljiva je i obveza da se u nečiju korist osnuje služnost puta jer se služnost ne može osnivati na dijelove.

Stoga, kada više osoba kao suvlasnici ili suposjednici »dijele« pravo služnosti, oni imaju jednaka prava (članak 186. stavak 1. ZOVO-a).

Slijedom navedenog, (i) u konkretnom slučaju – u sporu za utvrđenje nepostojanja stvarne služnosti prolaza i provoza, riječ je o sadržajno nedjeljivoj činidbi u pogledu izvršavanja koje svi ovlaštenici prava (tuženici kao suvlasnici odnosno suposjednici) imaju jednaka prava.

Stoga, u procesnom smislu, riječ je o slučaju iz članka 201. ZPP-a kada je spor po zakonu ili po prirodi stvari moguće riješiti samo na jednak način prema svakom podnositelju, pa svi subjekti u jednoj stranačkoj ulozi predstavljaju jednu jedinstvenu stranku.

U takvim slučajevima ne dolazi do primjene članka 37. stavka 2. ZPP-a o podjeli vrijednosti predmeta spora prema broju podnositelja.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da način na koji je Vrhovni sud u konkretnom slučaju tumačio i primijenio mjerodavno materijalno pravo nije bio predvidljiv za podnositelje koji su mogli razumno očekivati da će imati status jedinstvene stranke u postupku, uslijed kojeg je podnositeljima onemogućen pristup sudu.

6. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Pravo na pristup sudu, kao jedno od prava imanentnih pravu na pravično suđenje, koje čini sadržaj članka 29. stavka 1. Ustava, jest pravo na pokretanje postupka pred sudom. Ono nije apsolutno, već može biti podložno izvjesnim ograničenjima. Podrazumijeva se kako su ograničenja dopuštena, jer pravo na pristup sudu po samoj svojoj naravi zahtijeva da država to pitanje normativno uredi (a takvo pravno stajalište izraženo je i u brojnim presudama Europskog suda za ljudska prava, između ostalog i u presudi Zovanović protiv Hrvatske /12877/02/ od 9. prosinca 2004.). Država, dakle, kroz pozitivne propise uređuje i ograničava pravo na pristup sudu. U konkretnom slučaju to ograničenje sadržano je u odredbama ZPP-a o pretpostavkama za dopuštenost revizije.

Napominje se da je zadaća Ustavnog suda, u odnosu na sadržaj članka 29. stavka 1. Ustava, između ostalog, ocijeniti je li postupak koji je prethodio ustavnosudskom bio vođen na način koji podnositelju ustavne tužbe osigurava pravo na pravično suđenje to jest utvrditi eventualno postojanje postupovnih povreda koje bi, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, upućivale na to da nije bio vođen na način koji bi podnositelju osigurao pravično suđenje.

Slijedom utvrđenja i stajališta izloženih u točkama 4. i 5. ove odluke, Ustavni sud ocjenjuje da je osporenim rješenjem podnositeljima povrijeđeno ustavno pravo na pristup sudu, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

7. Budući da je utvrđena povreda ustavnih prava podnositelja, zajamčenih člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao ostale povrede koje su podnositelji istakli u ustavnoj tužbi.

8. Na temelju članka 73. i članka 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke.

9. Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-633/2010

Zagreb, 22. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 60/2010-1962