### NN 122/2019 (12.12.2019.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1876/2018 i U-III-1898/2018 od 14. studenoga 2019.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2425

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnim tužbama pokrenuli Lidija Horvat iz Zagreba i Silvano Radobuljac iz Pule, na sjednici održanoj 14. studenoga 2019. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba podnositeljice Lidije Horvat se usvaja.

II. Ustavna tužba podnositelja Silvana Radobuljca se djelomično usvaja.

III. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: Gž-1483/2016-2 od 6. veljače 2018.

– presuda Općinskog suda u Novom Zagrebu broj: Pn-2/2016-44 od 27. travnja 2016.

IV. Predmet se vraća Općinskom sudu u Novom Zagrebu na ponovni postupak.

V. Utvrđuje se da je zbog dugotrajnosti sudskog postupka podnositeljici Lidiji Horvat povrijeđeno pravo na suđenje u razumnom roku zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te joj se na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) određuje primjerena naknada u iznosu od 9.500,00 kuna.

VI. Naknada iz točke V. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri (3) mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositeljice Ministarstvu pravosuđa Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

VII. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba podnositelja Silvana Radobuljca odbacuje se u dijelu koji se odnosi na povredu prava na suđenje u razumnom roku, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje odluke

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavne tužbe podnijeli su Lidija Horvat iz Zagreba (U-III-1876/2018; u daljnjem tekstu: prvopodnositeljica) i Silvano Radobuljac iz Pule (U-III-1898/2018; u daljnjem tekstu: drugopodnositelj), tužitelji u parničnom postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku (u daljnjem tekstu: podnositelji).

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: Gž-1483/2016-2 od 6. veljače 2018. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda), kojom je odbijena žalba podnositelja i potvrđena presuda Općinskog suda u Novom Zagrebu broj: Pn-2/2016-44 od 27. travnja 2016. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

Prvostupanjskom presudom odbijeni su tužbeni zahtjevi podnositelja, kojima je svaki od njih radi naknade štete tražio 80.000,00 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama.

2. Podnositelji smatraju da su im osporenom presudom povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. i člankom 35. Ustava te da su povrijeđeni članak 6. stavak 1. i članak 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija). Prvopodnositeljica smatra da joj je osporenom presudom povrijeđeno i ustavno pravo zajamčeno člankom 28. Ustava te da je povrijeđen članak 6. stavak 2. Konvencije. Iako se izričito ne poziva na te odredbe, iz sadržaja drugopodnositeljeve ustavne tužbe proizlazi da i on smatra da je došlo do povrede istih.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Novom Zagrebu broj: Pn-2/2016.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku predmet spora bili su tužbeni zahtjevi podnositelja kojima je svaki od njih tražio naknadu štete nastale objavom predmetnog novinskog članka. Ostale bitne činjenice i okolnosti razmatranog predmeta vidljive su iz obrazloženja prvostupanjske i drugostupanjske presude.

4.1. U obrazloženju prvostupanjske presude u bitnome navedeno je:

»(...) ono što je sporno i što je osnovni izvor povrede prava osobnosti tužitelja na koju se pozivaju tužitelji jest oprema teksta koja na osebujan način stvara štetnu informaciju. To je u prvom redu naslov teksta, te druga grafička oprema na koje upućuje i zahtjev za ispravak informacije. Tipično je da naslove i drugu opremu određuje urednik što je slučaj i ovom slučaju kako ističe svjedokinja (...).

Točni su navodi tužbe da isti naslov predstavlja tvrdnju koja je istaknuta veličinom slova i položajem naslova, te koja nema u sebi srž informacije da se samo radi o prijavi jer se bezuvjetno tvrdi da su 'Odvjetnici klijente tražili preko pedofila u zatvoru'. Sadržaj naslova popraćen slikama tužitelja po ocjeni suda ostavlja ružan prvi dojam na svakog čitatelja koji otvori predmetnu stranicu novina, jer je to prvo što uočava. Posebno je neugodno što ih se dovodi u nedopuštenu poslovnu suradnju sa 'pedofilom u zatvoru', koja je društvena kategorija među najnižima u shvaćanju opće javnosti. Takav naslov, posebno grafički istaknut iznad ostavlja krivi dojam u odnosu na sadržaj samog članka koji prenosi sadržaj prijave i sumnje utvrđene od strane zatvorske uprave. Ovdje valja istaknuti da s druge strane, već nadnaslov sadrži djelomično pojašnjenje 'Zbog povrede kodeksa zatvor u Remetincu prijavio pravnike Silvana Radobuljca i Lidiju Horvat', kao i prvi okvir iznad tekst 'OBRANA' u kojem se iznose tvrdnje II-tužiteljice.

Tuženik tvrdi da bi svaki prosječni čitatelj bez obzira na njegove sposobnosti pročitao cijeli tekst i očito kako smatra tuženik proanalizirao i promislio sav sadržaj istoga, a da bi dobio uravnoteženu informaciju, dok tužitelj tvrde da je naslov članka vrlo upečatljiv te da znatan broj čitatelja prelistavanjem dnevnih novina stječe isključivo dojam putem naslova. Zbog navedenog je sporna činjenica utjecaja ovako iznesenih informacija na čitatelje Večernjeg lista o prijavi HOK-u protiv tužitelja gdje naslov stvara dojam izvjesnosti, a tek tekst članka daje pravu informaciju.

Sud prihvaća da se načelno može ustvrditi da sav tekst novinskih članaka nije jednakovrijedan, te da o veličini i položaju, te o grafičkoj obradi ovisi i značaj informacija i primjerice cijena oglasnih prostora, kao i da se velik dio informacije u komunikaciji među ljudima prenosi neverbalno, a ovdje u slučaju novina grafičkim komuniciranjem. Također je poznato da senzacija povećava interes i prodaju medija, pa je često u medijima prisutan određeni otklon od naslova i sadržaja cijele informacije iz teksta. Međutim, u ovom konkretnom slučaju nije dovoljno obrazloženo niti dokazano da bi kod prosječnog čitatelja ovako izložene informacije opravdano stvarale i ostavljale negativan dojam, i u kojem razmjeru čitatelja koji bi dovoljan za ocjenu o postojanju povrede prava tužitelja. Ovdje je dodatno bilo potrebno razlučiti i povrede prava koje nastaju već iz čitanja pravilno prenesnih činjenica iz prijave HOK-u iz teksta članka, za koje tuženi ne može odgovarati temeljem čl. 21. st. 4. toč. 1. ZM-a, te prekomjerne i protupravne povrede nastale opisanim odabirom naslovom i grafičkog rješenja članka.

Kako je na tužiteljima teret dokaza za ove bitne činjenice koje se spominju u tužbi i tijekom postupka te na koje upire i tuženik, sud temeljem čl. 221.a ZPP-a zaključuje da iste nije dokazane u mjeri preko opisane načelne mogućnosti koja nije dovoljna za utvrđivanje jasne uzročnosti između naslova i grafičke obrade i povreda te intenziteta i obima povreda. Zbog navedenog se ne može utvrditi postojanje svih elemenata odgovornosti za štetu, i to poglavito uzročne veze između protupravne štetne radnje – objave naslova neprimjerenog sadržaju članka naglašenog grafičkom obradom i nastalih povreda te njihov intenzitet, pa je tužbene zahtjeve tužitelja valjalo odbiti u cijelosti.

Ove činjenice nije bilo moguće utvrditi iz iskaza tužitelja i svjedokinja (...), jer niti jedna od tih osoba nema potrebna stručna znanja i isustva u ocjeni i razlučivanju potrebnih činjenica. Sud prihvaća kako je već navedeno općepoznate činjenice o postojanju utjecaja opreme teksta i učinku na čitatelje o čemu svakako svjedoče svi ovi iskazi, ali detaljno i relevantno razlučivanje tih učinaka, posebno u odnosu na postojanje neprotupravnog i protupravnog dijela neugodnosti koju tužitelji trpe, se ne može izvršiti na temelju njih, a iz iskaza svjedokinja je jasno da ovo razgraničenje nisu jasno izvršile.«

4.2. U obrazloženju drugostupanjske presude u bitnome navedeno je:

»Vezano uz žalbeni razlog o počinjenju bitne povrede odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 1. ZPP u svezi s odredbom čl. 221a ZPP koji u žalbi iznosi 2. tužiteljica, navodeći kako je prvostupanjski sud odbio prijedlog za saslušanje svjedoka (...) jer su navedeni svjedoci predloženi na iste okolnosti kao i saslušani svjedoci (...), valja odgovoriti kako je točan žalbeni navod kako je prvostupanjski sud pogrešno primijenio pravilo o teretu dokazivanja u smislu odredbe čl. 221a. ZPP, jer se isto pravilo ne može primijeniti u slučaju kada prvostupanjski sud ne izvede sve predložene dokaze. Tek u slučaju kada se na temelju svih izvedenih dokaza ne može sa sigurnošću utvrditi neka činjenica, o postojanju činjenice zaključit će se primjenom pravila o teretu dokazivanja.

No, nepravilna primjena odredbe čl. 221a. ZPP nije bila, niti je mogla biti od utjecaja na donošenje zakonite i pravilne odluke, zbog čega nije počinjena navedena bitna povreda na koju upire 2. tužiteljica i to iz sljedećih razloga.

Tužitelji u tužbi kao i prethodno upućenom zahtjevu za objavu ispravka objavljene informacije kao štetnu radnju navode opremu spornog članka, odnosno njegov naslov 'Odvjetnici klijente tražili preko pedofila u zatvoru'. Smatraju kako naslov teksta prejudicira utvrđenje da je sadržaj podnijete prijave istinit i osporavaju da bi postupali na način kako je to prikazano u podnijetoj prijavi.

Na temelju gore navedene opreme spornog članka prvostupanjski sud utvrđuje kako oprema spornog članak na 'osebujan način stvara štetnu informaciju' no potom utvrđuje kako 1. tužitelj i 2. tužiteljica nisu dokazali uzročno posljedičnu vezu između te protupravne štetne radnje i nastalih povreda, slijedom čega utvrđuje neosnovanost njihova tužbenog zahtjeva.

Prema utvrđenju ovoga suda, prvostupanjski sud pogrešno utvrđuje postojanje protupravnosti objavom navedenog naslova jer isti objektivno nije podoban nanijeti štetu bilo 1. tužitelju, bilo 2. tužiteljici. Tim naslovom se ni na koji način ne prejudicira utvrđenje da je sadržaj nesporno podnijete prijave Hrvatskoj odvjetničkoj komori istinit, kako neosnovano tvrde 1. i 2. tužitelji. Također su neosnovani i žalbeni navodi kako se tim naslovom 1. tužitelju i 2. tužiteljici vrijeđa presumpcija nevinosti jer se ni na koji način, bilo opremom spornog članka, bilo sadržajem istoga 1. tužitelju i 2. tužiteljici ne stavlja na teret počinjenje bilo kakvog kaznenog djela (već se iznosi činjenica podnošenja disciplinske prijave i moguće vođenje disciplinskog postupka povodom iste).

Niti daljnjim tekstom objavljenog članka tužiteljima nije od strane tuženika nanesena šteta, na što osnovano tuženik ukazuje tijekom postupka.

Iz sadržaja cjelokupnog članka jasno proizlazi kako se člankom prenosi sadržaj prijave koja je prije objave spornog članka podnijeta Hrvatskoj odvjetničkoj komori zbog povrede Kodeksa odvjetničke etike od strane 1. tužitelja i 2. tužiteljice. Iz očitovanja predsjednika Komore proizlazi kako će se disciplinski postupak tek provesti. U članku se potom navodi izjava 2. tužiteljice koja je u svoje ime i ime 1. tužitelja potvrdila postojanje prijave protiv njih i iznijela tvrdnju kako su oboje osporili osnovanost iste i potvrdila kako je (...) njihova stranka koju zastupaju.

Iz sadržaja iskaza 2. tužiteljice (s kojim je izrijekom bio suglasna i 1. tužitelj koji je saslušan nakon nje) proizlazi kako oboje zaključuju da je prijava Odvjetničkoj komori odmazda uprave Zatvorskog sustava prema njima jer nisu znali kako spriječiti tužbe koje su u velikom broju (zastupajući preko sto zatvorenika) podnijeli zbog uvjeta u zatvorima.

Slijedom navedenog, posebno istaknuta kvalifikacija kaznenog djela jedne od njihovih stranaka, tužiteljima nije objektivno niti mogla nanijeti bilo kakvu štetu jer se u svom svakodnevnom radu susreću sa strankama protiv kojih se ili vode kazneni postupci ili su već na izdržavanju kazni zbog počinjenih kaznenih djela te i nadalje zastupaju i (...), bez obzira na prirodu kaznenog djela zbog kojeg je osuđen.

Šteta zbog objave spornog članka eventualno je mogla nastati njihovoj stranci čije je puno ime i prezime, kvalifikacija te okolnosti počinjenja kaznenog djela objavom sporne informacije učinjeno dostupno širem krugu čitatelja, no isto nije predmet ovoga postupka, niti na bilo koji način može utjecati na isti.

Na žalbene navode 2. tužiteljice kojima ukazuje na sadržaj svog iskaza kojima je istakla svoju edukaciju i rezultate svoga rada, valja odgovoriti kako isti nisu bili predmetom spornog članka zbog čega niti prvostupanjski sud nije imao posebnog razloga cijeniti njezin iskaz u tom dijelu. Iz njezinog iskaza kao i iz iskaza svjedoka (...) proizlazi kako su posljedice proizašle objavom spornog članka (koje ona doživljava kao štetu) u uzročnoj vezi s činjenicom podnošenja disciplinske prijave Hrvatskoj odvjetničkog komori i interesom koji su razlozi te prijave proizveli u njezino okolini. Slijedom navedenog, prvi uzrok nastanka štete za koju 1. tužitelj i 2. tužiteljica tvrde da im je nastala je činjenica podnošenja disciplinske prijave Hrvatskoj odvjetničkoj komori (povodom koje se nesporno vodi postupka), a ne objava spornog članka od strane tuženika.

Vezano uz sadržaj objavljene informacije u daljnjem tekstu samog članka, prvostupanjski sud je u postupku pravilno utvrdio kako se u članku iznose navodi prijave Ministarstva pravosuđa, Uprave za zatvorski sustav, Hrvatskoj odvjetničkoj komori, zatim izjava predsjednika Hrvatske odvjetničke komore (...) o mogućim sankcijama, a nakon toga izjave 2. tužiteljice koja navodi da je upoznata sa prijavom, da je (...) nudio ugovore na svoju ruku i demantira osnovanost prijave i prihvaća iskaz autorice članka utvrđujući da je njezino postupanje bilo profesionalno i uravnoteženo jer su kontaktirane sve zainteresirane strane. Prvostupanjski sud pravilno utvrđuje i postojanje interesa javnosti za događaje o kojima je pisano i pravilno cijeni sadržaj članka uravnoteženim i objektivnim izvještajem o radnjama javnog tijela, koje je prijavilo 1. tužitelja i 2. tužiteljicu Hrvatskoj odvjetničkoj komori za moguće povrede Kodeksa odvjetničke etike i posljedično navedenom pravilno sadržajno primjenjuje materijalno pravo sadržano u odredbi čl. 21. st. 4. toč. 1. i 3. ZM, utvrđujući kako ne postoji protupravnost u postupanju tuženika vezano uz sadržaj samog članka koji je objavljen, a što žalbenim navodima 1. tužitelja i 2. tužiteljice nije dovedeno u sumnju.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. Prvopodnositeljica u bitnome navodi da su novine (tuženik) »senzacionalistički objavile bombastičan naslov« ne prenijevši njime točnu informaciju (sukus) članka. Nadalje u tom pogledu u bitnome navodi (pri citiranju sadržaja izostavljen je poseban način označavanja teksta):

»Tvrdnja drugostupanjskoga suda da informacija iz naslova teksta nije podobna da naškodi časti i ugledu podnositeljice je potpuno netočna. (...) Tekst uopće nije pisan sa namjerom informiranja javnosti već sa ciljem blaćenja neke osobe, ovdje konkretno odvjetnika tj. podnositeljice. To je vidljivo ne samo iz izbora riječi – tražili klijente putem pedofila, već i iz posprdnih navoda da su preko osobe koja je osuđena na deset godina robije zbog silovanja maloljetne kćeri bivših prijatelja tražili klijente koje će uz proviziju od 30 posto zastupati zbog naknade štete protiv države. Dakle, ovdje je u korelaciju silovanja maloljetne kćeri prijatelja stavljena odvjetnička nagrada za zastupanje i u to u sporu protiv države, čime se želi naglasiti koliko su ovi odvjetnici prema mišljenju autora loši.

U ustavnoj odluci broj U-III-1298/12, Ustavni sud je zaključio:

'U konkretnom slučaju, tužiteljica obnaša dužnost sutkinje, čiji rad ima temeljnu ulogu u državi vladavine prava. Zbog takve uloge, rad sudova treba uživati povjerenje javnosti i mora se štititi od neutemeljenih napada (predmet Prager i Oberschlick protiv Austrije, presuda, vijeće, 26. travnja 1995., zahtjev br. 15974/90). Ustavni sud posebno napominje da sudovi, kao i ostale institucije, nisu imuni na kritiku i kontrolu, no ta kritika nikada ne smije prijeći određene granice, a osobito treba jasno razlikovati kritiku i klevetu, o čemu, prema ocjeni Ustavnog suda, podnositelj nije vodio računa kad je objavio sporni članak.'

U konkretnom slučaju podnositeljica je po zanimanju odvjetnica. Iako se ne mogu primijeniti istovjetna utvrđenja kao za suca, i odvjetništvo je po Zakonu o odvjetništvu samostalna i neovisna služba, a za obavljanje zanimanja ključno je osim stručnog znanja i etičnost u postupanju odnosno odvjetnikova čast i ugled, koja je osim za njega osobno, značajna i za obavljanje službe, a sukladno tome i profesionalni rast i razvoj, novčane prihode i ostalo.

(...)

U provstupanjskoj presudi koja je ukinuta od strane Županijskog suda u Velikoj Gorici, sud je vrlo dobro zaključio: 'U pogledu štete i visine štete sud je proveo dokaze saslušanjem tužitelja i svjedoka (...) koji su svi odvjetnici po struci, te se kreću u pravosudnim krugovima i potvrđuju da je vijest imala velikog odjeka u profesionalnim krugovima ali i šire, što je sud prihvatio kao životno uvjerljivo, te da je stavljanje odvjetnika u kontekst nedopuštene suradnje s 'pedofilom u zatvoru' vrlo neugodno ljudskom i profesionalnom smislu, posebno imajući na umu da obavljanje odvjetničke službe ovisi o reputaciji jednog odvjetnika, te je njegov ugled vrlo važan.'

Tvrdnja drugostupanjskog suda da kvalifikacija kaznenog djela jedne od njihovih stranaka ('pedofil') tužiteljima nije objektivno niti mogla nanijeti štetu jer se u svom svakodnevnom radu susreću sa strankama protiv kojih se ili vode kazneni postupci ili su na izdržavanju kazne (...) jest točna u kontekstu zastupanja te osobe u kaznenom postupka, kada sasvim sigurno nitko od stranaka u postupku ne bi tu osobu nazivao pedofilom, ali tvrdnja da je netko (odvjetnik) nabavljao stranke putem pedofila i to onog koji je silovao kćer bivših prijatelja te da je to radio za proviziju od 30 posto kako bi tužio državu, jest doista gnjusna, i osim svega netočna.«

Povredu pretpostavke nedužnosti prvopodnositeljica obrazlaže primjenom mjerila Engel na to pitanje.

Prvopodnositeljica također navodi:

»(...) vidljivo je da su sudovi tumačili zakon na štetu podnositeljice, protivno dotadašnjoj sudskoj praksi, kada su tvrdili da podnositeljica 'nije dokazala da li kod prosječnog čitatelja objava naslova neprimjerenog sadržaja opravdano stvara i ostavlja negativan dojam' i da se oprema ne može gledati odvojeno od teksta.

(...)

Presudom se vrijeđa pravo na pravični postupak i zbog tvrdnje drugostupanjskog suda 'da Večernji list nije slikovnica već dnevna tiskovina u kojoj se informacije prenose pisanom riječju' pri čemu se misli na to da fotografije podnositeljice i prvotužitelja kao i oprema teksta nisu važni niti odlučni, već samo napisani tekst ispod naslova, a što je netočno i protivno sveukupnoj dotadašnjoj sudskoj praksi (...) Potpuno je jasno da bombastični naslovi i fotografije prodaju tiskovine, pogotovo dnevne listove, pa je takvo utvrđenje nepravično i krajnje pristrano i neobjektivno.

(...)

Podnositeljica konačno ističe da je povrijeđeno i njezino pravo na suđenje u razumnom rok.

Tužba je podnijeta još u srpnju 2012. godine, a pravomoćna odluka donijeta je u veljači 2018., a dostavljena podnositeljici u travnju 2018.g, dakle od podnošenja tužbe do pravomoćnosti proteklo je gotovo punih 6 godina, što predstavlja nerazumno dugo trajanje postupka.

Podnositeljica je iscrpila sva pravna sredstva za podnošenje prigovora s ovog osnova.

Podnositeljica je dana 30. rujna 2015. godine podnijela zahtjev za zaštitu prava za suđenje u razumnom roku. Županijski sud u Velikoj Gorici donio je dana 09. listopada 2015. g. Rješenje kojim određuje rok od 6 mjeseci u kojem se mora donijeti odluka u predmetu Gž-1439/15. Ako je viši sud donio odluku u prosincu iste godine, postupak je do pravomoćnosti opet trajao još 2,5 godina, a ukupno 6 godina. Stoga treba zaključiti da upotrijebljeno pravno sredstvo nije bitno utjecalo na ubrzanje postupka, a niti je bilo kompenzatorno, odnosno nije podnositeljici pružilo pravičnu novčanu naknadu zbog povrede njezinog prava na suđenje u razumnom roku.«

Prvopodnositeljica zaključno predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje predmetnih presuda i utvrđivanje povrede prava na suđenje u razumnom roku uz dosudu pravične novčane naknade zbog te povrede.

6. Drugopodnositelj u bitnome navodi:

»Promjena stava koja je uslijedila nakon ukidajuće drugostupanjske odluke, bez izvođenja bilo kojeg dodatnog dokaza, nakon ročišta u trajanju od manje od 15 minuta bez bilo kakve relevantne procesne aktivnosti (osim čitanja ukidbene odluke), ukazuje na neprihvatljivo arbitriranje koje se ogleda kroz promjenu stave bez ikakve izmjene činjenične osnove zaključivanja.

(...)

Međutim, objava informacije u rubrici Aktualnosti (sa sadržajem koji zauzima pola stranice) od čega je dominantan naslov koji se odnosi na neistinitu tvrdnju uz objavu fotografije (koja je uzgred rečeno vremenski podosta udaljena od trenutka objave i odnosi se na situaciju iz domene privatnosti) indicijalno ukazuje na izostanak dobre vjere u postupanju medija.

(...)

Izraženi modus postupanja jedan je od načina obmanjivanja,a sastoji se od neusklađenosti naslova i cjelokupne opreme teksta sa tekstom (zato je i takav modus predviđen kao povreda profesionalnog kodeksa).

Sam naslov je ujedno i povreda presumpcije nevinosti budući da se iz istoga može izvesti zaključak kako je krivnja osoba na koju se odnosi dokazana – izražen je u modusu afirmacije.«

Drugopodnositelj zaključno predlaže utvrđivanje povreda ustavnih i konvencijskih prava i ukidanje drugostupanjske presude.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Polazeći od prigovora podnositelja te okolnosti konkretnog slučaja, za ocjenu osnovanosti ustavnih tužbi mjerodavna su prava zajamčena člancima 29. stavkom 1., 35. i 38. stavcima 1. i 2. Ustava, te prava zajamčena člancima 6. stavkom 1., 8. i 10. Konvencije.

7.1. Navedene odredbe Ustava glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

»Članak 35.

Svakomu se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti.«

»Članak 38.

Jamči se sloboda mišljenja i izražavanja misli.

Sloboda izražavanja misli obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa i slobodno osnivanje svih ustanova javnog priopćavanja.

Zabranjuje se cenzura. Novinari imaju pravo na slobodu izvještavanja i pristupa informaciji.

(...)«

7.2. Navedene odredbe Konvencije glase:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

(1) Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ... svatko ima pravo da ... sud pravično ... ispita njegov slučaj.

(...)«

»Članak 8.

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I OBITELJSKOG ŽIVOTA

(1) Svatko ima pravo na poštovanje svoga privatnog i obiteljskog života, ...

(...)«

»Članak 10.

SLOBODA IZRAŽAVANJA

(1) Svatko ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo obuhvaća slobodu mišljenja i slobodu primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja javne vlasti i bez obzira na granice. (...)

(2) Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanim zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni ... radi zaštite ugleda ili prava drugih ...«

A. Zaštita osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti u kontekstu slobode mišljenja i izražavanja misli (članci 35. i 38. stavci 1. i 2. Ustava)

8. Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) je u nizu presuda koje se odnose na pravo na slobodu izražavanja utvrdio načelna stajališta kako slijedi.

8.1. Sloboda izražavanja predstavlja jedno od temeljnih načela demokratskog društva i jedan od osnovnih uvjeta za njegov napredak i za ispunjenje svakog pojedinca. Pravo na slobodu izražavanja odnosi se ne samo na »informacije« ili »ideje« koje su blagonaklono prihvaćene ili se ne smatraju uvredljivima ili ne izazivaju nikakvu reakciju, nego i na one koje vrijeđaju, šokiraju ili uznemiruju. To zahtijevaju pluralizam, tolerancija i slobodoumlje bez kojih nema »demokratskog društva«. Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanima zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni. Ta ograničenja moraju biti strogo tumačena, a potreba za njima mora biti uvjerljivo utvrđena (usporedi s predmetima ESLJP-a Guja protiv Moldavije [Vv], br.14277/04, § 69., presuda od 12. veljače 2008.; i Bédat protiv Švicarske [Vv], br. 56925/08, § 48., presuda od 29. ožujka 2016.).

Drugim riječima, pravo na slobodu izražavanja nije apsolutno pravo. Članak 10. Konvencije, kao ni članak 38. Ustava, ne jamči neograničenu slobodu izražavanja. Sloboda izražavanja može biti ograničena ako je to nužno u demokratskom društvu.

8.2. Test nužnosti u demokratskom društvu zahtijeva da sud pred kojim se nađe »zahtjev« za ograničenje nečije slobode izražavanja utvrdi je li ograničenje slobode izražavanja prijeko društveno potrebno i je li ono razmjerno legitimnom cilju, te da za to ograničenje navede relevantne i dostatne razloge (usporedi sa Satakunnan Markkinapörssi Oy i Satamedia Oy protiv Finske [Vv], br. 931/13, presuda od 27. lipnja 2017.). Ograničenje prava na slobodu izražavanja mora se razmotriti u kontekstu slučaja u cjelini, uključujući sadržaj izjava i kontekst u kojem su one dane (usporedi s Europapress holding d.o.o. protiv Hrvatske, br. 25333/06, § 54., presuda od 22. listopada 2009.).

8.3. U okolnostima u kojima sporna izjava utječe na ugled, čast, dostojanstvo ili prava drugih, taj je »sukob« potrebno rješavati vaganjem relevantnih čimbenika koji se odnose na dvije zaštićene vrijednosti: s jedne strane, pravo na slobodu izražavanja, i s druge strane, pravo na poštovanje osobnog života drugih (usporedi s Von Hannover protiv Njemačke (br. 2) [Vv], br. 40660/08 i 60641/08, §§ 104. – 107., presuda od 7. veljače 2012.; Axel Springer AG protiv Njemačke [Vv], br. 39954/08, §§ 85. – 88., presuda od 7. veljače 2012.; Couderc i Hachette Filipacchi Associés protiv Francuske [Vv], br. 40454/07, §§ 90. – 93., presuda od 10. studenoga 2015.; i Medžlis Islamske zajednice Brčko i drugi protiv Bosne i Hercegovine [Vv], br. 17224/11, § 77., presuda od 27. lipnja 2017.).

Riječ je o pravima koja zaslužuju jednaku zaštitu te je zadatak sudova postići pravičnu ravnotežu tih prava. U slučajevima koji zahtijevaju vaganje između tih dviju vrijednosti ishod za osobu koja tvrdi da joj je nečijim javnim istupom povrijeđeno dostojanstvo, čast ili ugled, u načelu, treba biti jednak kao da se odlučuje o prigovoru povrede slobode izražavanja misli (usporedi s Narodni list d.d. protiv Hrvatske, br. 2782/12, § 70., presuda od 8. studenoga 2018.).

8.4. Kako bi se osigurala dosljednost i izbjeglo diskrecijsko odlučivanje pri odgovaranju na pitanje koje od sukobljenih prava preteže u konkretnom slučaju i kojemu od njih je potrebno pružiti zaštitu, ESLJP je u predmetu Axel Springer AG protiv Njemačke [Vv] (br. 39954/08, presuda od 7. veljače 2012.) naveo sljedeće okolnosti prema kojima načelno ocjenjuje je li u konkretnom slučaju postignuta pravična ravnoteža između sukobljenih prava: a) doprinos raspravi u javnom interesu; b) u kojoj mjeri je osoba u pitanju poznata javnosti i kakav je sadržaj danih izjava; c) prethodno ponašanje osobe na koju se izjava odnosi; d) metode prikupljanja informacija i njihova provjerljivost; e) sadržaj, forma i posljedice objavljene informacije; f) ozbiljnost dosuđene sankcije i obeshrabrujući učinak (tzv. chilling effect).

8.5. Ustavni sud u tom smislu ističe da je u više svojih odluka (na primjer broj: U-III-7479/2014 od 16. prosinca 2015., broj: U-III-2195/2016 od 2. studenoga 2016. i broj: U-III-2588/2016 od 8. studenoga 2016., sve na www.usud.hr), prihvatio gore navedena načelna stajališta ESLJP-a, te je ispitujući opravdanost prigovora miješanja u jamstvo slobode mišljenja i izražavanja misli tijekom ustavnosudskih postupaka proveo test nužnosti u demokratskom društvu.

9. Ustavni sud utvrđuje da je u razmatranom slučaju ključno pitanje može li netočan difamirajući naslov novinskog članka sam po sebi (to jest, neovisno o ostatku članka) izazvati nematerijalnu štetu koja bi opravdala dosudu pravične novčane naknade. U tom je smislu u središtu interesa ovog predmeta okolnost navedena pod »e)« u točki 8.4. obrazloženja ove odluke (i rješenja): »e) sadržaj, forma i posljedice objavljene informacije«.

9.1. Ustavni sud ističe da je prije donošenja osporene drugostupanjske presude Vrhovni sud glede pitanja može li naslov novinskog članka sam po sebi (to jest, neovisno o ostatku članka) izazvati nematerijalnu štetu koja bi opravdala dosudu pravične novčane naknade ispunio svoju ustavnu zadaću iz članka 116. stavka 1. Ustava da kao najviši sud osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni. Naime, Vrhovni sud je u obrazloženju rješenja broj: Rev-1414/16-2 od 14. rujna 2016., među ostalim, naveo:

»Pošavši od zaključka da je članak korektno napisan te da je tužitelj mogao tek s naslovom biti uvrijeđen, pa čak i doživjeti neugodne osjećaje, ali da se ne može govoriti o uredničkom pretjerivanju u naslovu koji bi imao za posljedicu nanošenje boli intenziteta koji bi opravdao novčanu satisfakciju, sudovi nižeg stupnja odbijaju tužbeni zahtjev.

U svezi s navedeni pravnim stavom tužitelj u suštini postavlja sljedeće pitanje:

Je li samo naslov ('...') podoban izazvati nematerijalnu štetu koja bi opravdala dosudu pravične novčane naknade?

Kao razlog važnosti postavljenog pitanja tužitelj se poziva na odluku Županijskog suda u Zagrebu poslovni broj Gžn-186/06-2 od 26. rujna 2006.

Suprotno pravnom shvaćanju suda prvog i drugog stupnja, ovaj sud je pravnog shvaćanja da je gledano u svojoj ukupnosti, već i sam navedeni naslov podoban izazvati povredu prava osobnosti na ugled, dobar glas i čast iz čl. 19. st. 2. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine', broj 35/05, 41/08, 125/11 – dalje: ZOO) koja u smislu odredbe čl. 1100. st. 1. ZOO-a opravdava dosudu pravične novčane naknade, jer se tekst objavljenog članka mora sagledati u cjelini s naslovom i podnaslovom, kao i činjenicom da naslov ne odgovara tekstu članka nego iskrivljuje informaciju iz članka i takvoj iskrivljenoj informaciji daje drugi značaj.

Slijedom navedenog s obzirom da zbog pogrešnog pravnog pristupa nižestupanjskih sudova, nisu raspravljene pravnorelevantne činjenice, valjalo je prihvatiti reviziju tužitelja i obje nižestupanjske presude ukinuti te predmet vratiti sudu prvog stupnja na ponovno suđenje primjenom odredbe iz čl. 395. st. 2. ZPP-a.«

9.2. Vrhovni sud je naknadno potvrdio to stajalište (vidi, primjerice, rješenje broj: Rev-400/2018-2 od 4. srpnja 2018.).

9.3. Vrhovni sud je i prije prethodno spomenutih odluka neizravno izrazio to stajalište (vidi rješenje broj: Rev 305/00-2 od 14. rujna 2000.).

9.4. Ustavni sud ocjenjuje da je s aspekta ustavne obveze štovanja i zaštite dostojanstva, ugleda i časti svakoga (članak 35. Ustava) – uključujući i tu zaštitu u kontekstu slobode izražavanja (članak 38. stavci 1. i 2. Ustava) – riječ o ustavnopravno prihvatljivom stajalištu Vrhovnog suda te da u osporenoj drugostupanjskoj odluci, donesenoj nakon što je Vrhovni sud to stajalište zauzeo u vršenju svoje ustavne zadaće osiguravanja jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni, nisu izneseni relevantni i dostatni razlozi zbog kojih bi u razmatranom slučaju eventualno bilo potrebno odstupiti od tog stajališta.

Naime, drugostupanjska presuda izražava stajalište da naslov predmetnog članka »objektivno nije podoban nanijeti štetu« podnositeljima jer se njime »ni na koji način ne prejudicira utvrđenje da je sadržaj nesporno podnijete prijave Hrvatskoj odvjetničkoj komori istinit«. Međutim, takvo obrazloženje drugostupanjske presude previđa činjenicu da se ta prijava u razmatranom naslovu uopće ni ne spominje nego se u naslovu kategorički tvrdi da su (podnositelji) »Odvjetnici klijente tražili preko pedofila u zatvoru«, a ispod tog naslova su u središtu članka postavljene slike prvopodnositeljice i drugopodnositelja, koje zauzimaju više od polovine širine članka i trećinu njegove visine.

9.5. Prvostupanjska presuda pak polazi od stajališta »da se načelno može ustvrditi da sav tekst novinskih članaka nije jednakovrijedan, te da o veličini i položaju, te o grafičkoj obradi ovisi i značaj informacija i primjerice cijena oglasnih prostora, kao i da se velik dio informacije u komunikaciji među ljudima prenosi neverbalno, a ovdje u slučaju novina grafičkim komuniciranjem«.

Međutim, razrađujući taj načelni pristup u odnosu na okolnosti razmatranog slučaja, obrazloženje prvostupanjske presude se u značajnoj mjeri pretvorilo u suprotnost prethodno citiranom načelno deklariranom stajalištu. Naime, u tom obrazloženju se nadalje navodi da »nije dovoljno obrazloženo niti dokazano da bi kod prosječnog čitatelja ovako izložene informacije opravdano stvarale i ostavljale negativan dojam, i u kojem razmjeru čitatelja koji bi dovoljan za ocjenu o postojanju povrede prava tužitelja«.

Ustavni sud ističe da se takvim tumačenjem gubi iz vida notorna činjenica da određeni nezanemariv broj čitatelja barem ponekad čita samo naslove nekih članaka i gleda njima priložene fotografije, da neki čitatelji to čine često te da neki to čine (gotovo) uvijek. Kad se uzmu u obzir takvi čitatelji, nedvojbeno je da kod prosječnog takvog čitatelja predmetni naslov stvara negativan dojam. Zanemarivanje tih činjenica rezultiralo je zanemarivanjem bavljenja prvostupanjske presude time jesu li podnositelji dužni trpjeti štetu u odnosu na takve čitatelje. Osim toga, članak 35. Ustava ne štiti samo ugled nego i osjećaj časti, a u konačnici i ljudsko dostojanstvo.

U tom kontekstu ustavnopravno je neprihvatljivo obrazloženje prvostupanjske presude da bitne činjenice koje se spominju u tužbi i tijekom postupka nisu »dokazane u mjeri preko opisane načelne mogućnosti koja nije dovoljna za utvrđivanje jasne uzročnosti između naslova i grafičke obrade i povreda te intenziteta i obima povreda« te da se zbog toga »ne može utvrditi postojanje svih elemenata odgovornosti za štetu, i to poglavito uzročne veze između protupravne štetne radnje – objave naslova neprimjerenog sadržaju članka naglašenog grafičkom obradom i nastalih povreda te njihov intenzitet, pa je tužbene zahtjeve tužitelja valjalo odbiti u cijelosti«.

9.6. Polazeći od svega prethodno navedenoga, Ustavni sud ocjenjuje da je podnositeljima povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 35. Ustava.

10. Stoga je na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), odlučeno kao u točkama od I. do IV. izreke ove odluke.

B. Pretpostavka nedužnosti

11. Ustavni sud utvrđuje da prigovori podnositelja vezani uz članak 28. Ustava odnosno članak 6. stavak 2. Konvencije, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporena presuda mogla utjecati na ostvarivanje sadržaja ustavnih odnosno konvencijskih normi iz tih odredbi Ustava odnosno Konvencije, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom odnosno Konvencijom.

C. Pravo na suđenje u razumnom roku

a) pregled radnji u postupku

12. Predmetni parnični postupci radi naknade štete pred prvostupanjskim sudom (naknadno spojeni; vidi u daljnjem tekstu) pokrenuti su 4. srpnja 2012. tužbama podnositelja protiv tuženika Večernji list d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu.

Rješenjem od 9. srpnja 2012. tužba drugopodnositelja dostavljena je tuženiku na odgovor, kojeg je tuženik dostavio sudu podneskom od 3. rujna 2012.

Na ročištu održanom 20. prosinca 2012. određeno je priklapanje pet drugih predmeta istog suda razmatranom predmetu te da će se o spajanju tog predmeta s predmetom u kojem prvopodnositeljica traži naknadu štete odlučiti pismenim putem.

Rješenjem od 7. svibnja 2013. potonji predmeti su spojeni radi provođenja zajedničkog raspravljanja i donošenja zajedničke odluke. Prije tog spajanja je rješenjem od 9. srpnja 2012. tužba prvopodnositeljice dostavljena tuženiku na odgovor, kojeg je tuženik dostavio sudu podneskom od 24. srpnja 2012.

Nakon tog spajanja prvopodnositeljica je 14. svibnja 2013. podnijela prijedlog za određivanje privremene mjere.

Podneskom od 13. veljače 2014. prvopodnositeljica je požurivala postupanje suda.

Na ročištu održanom 17. travnja 2014. glavna rasprava je zbog promjene raspravnog suca počela iznova, saslušani su podnositelji, utvrđeno je da su priklopljeni spisi svih predmeta predloženih na ročištu održanom 20. prosinca 2012. (od kojih je jedan kopiran i priložen u predmetni spis), rasprava je odgođena zbog saslušanja svjedoka, tuženik je pozvan da se u roku od petnaest dana očituje na podnesak podnositelja zaprimljen na tom ročištu te da u pogledu utvrđivanja činjenica točno odredi svoje daljnje prijedloge za priklapanje spisa, dok je tužiteljica pozvana na iduće ročište dostaviti na uvid izvornike priloženih isprava.

Rješenjem od 17. travnja 2014. odbačen je prijedlog prvopodnositeljice za određivanje privremene mjere.

Podneskom od 9. svibnja 2014. tuženik se očitovao na podnesak zaprimljen na ročištu od 17. travnja 2014.

Podneskom od 24. lipnja 2014. podnositeljica je predložila da se izvrši spajanje predmetnog spisa i drugog spisa u kojem je tužila istog tuženika radi prestanka povrede prava osobnosti i uklanjanja opasnosti štete.

Podneskom od 9. srpnja 2014. drugotužiteljica se očitovala na podnesak tuženika od 9. svibnja 2014.

Na ročištu održanom 1. rujna 2014. saslušani su svjedoci, izvršen je uvid u dio originala isprava čije su preslike prethodno priložene u spis, odlučeno da će se pribaviti prijava Disciplinskoj komisiji Hrvatske odvjetničke komore (u daljnjem tekstu: HOK) i zatražiti informacija o ishodu postupka pokrenutog tom prijavom, a HOK je podneskom od 11. rujna 2014. dostavila obavijest da postupak povodom predmetne prijave još nije meritorno odlučen.

Podneskom od 17. rujna 2014. drugotužiteljica je sudu dostavila sudsku praksu koju je smatrala relevantnom za razmatrani predmet.

Sud je dopisom od 26. studenoga 2014. ponovio zahtjev HOK-u da dostavi prijavu Disciplinskoj komisiji, što je HOK učinila podneskom od 12. prosinca 2014. U međuvremenu je prvopodnositeljica 4. prosinca 2014. podnijela prvostupanjskom sudu požurnicu s prijedlogom za zakazivanje rasprave u predmetu.

Na ročištu održanom 4. veljače 2015. saslušana je svjedokinja te zaključena glavna rasprava i određeno da će se ročište za objavu presude održati 9. ožujka 2015.

Rješenjem od 17. travnja 2015. stranke su obaviještene da će daljnji postupak (prethodno vođen kod Općinskog građanskog suda u Zagrebu) biti proveden pred novim sudom (Općinskim sudom u Novom Zagrebu) te da će se ročište za objavu presude održati 6. svibnja 2015. (umjesto prethodno određenog 9. ožujka 2015.), o čemu su stranke prethodno telefonski obaviještene 6. ožujka iste godine.

Presudom broj: Pn-479/15-32 od 6. svibnja 2015. usvojen je djelomično tužbeni zahtjev podnositelja (za iznos od 30.000,00 kn), dok je u preostalom dijelu (za iznos od 50.000,00 kn) odbijen.

Na navedenu presudu tuženik je izjavio žalbu 21. svibnja 2015., prvopodnositeljica 25. svibnja 2015., a drugopodnositelj 27. svibnja 2015.

Prvopodnositeljica je 6. listopada 2015. podnijela zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku.

Predsjednik drugostupanjskog suda rješenjem broj: Su-Gzp I-16/15-14 od 9. listopada 2015. odredio je rok od šest (6) mjeseci od dana dostave tog rješenja sucu u kojem se mora donijeti odluka u predmetu broj: Gž-1439/15.

Drugostupanjski sud je rješenjem broj: Gž-1439/15-4 od 2. prosinca 2015. ukinuo presudu broj: Pn-479/15-32 od 6. svibnja 2015. te predmet vratio na ponovno suđenje prvostupanjskom sudu, koji je tu presudu primio 18. prosinca 2015.

Na ročištu održanom 11. travnja 2016. odbijeni su svi daljnji dokazni prijedlozi stranaka te je glavna rasprava zaključena.

Prvostupanjska presuda donesena je 27. travnja 2016. (vidi točku 1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

Podnositelji su 12. svibnja 2016. podnijeli žalbe protiv te presude.

Drugostupanjska presuda donesena je 6. veljače 2018. (vidi točku 1. obrazloženja ove odluke i rješenja), prvopodnositeljica primila ju je 11. travnja 2018., a drugopodnositelj 13. travnja 2018.

b) mjerodavno pravo

13. U rješenju broj: U-IIIVs-3669/2006 i dr. od 2. ožujka 2010. (»Narodne novine« broj 34/10.) Ustavni sud opisao je razvoj pravne zaštite ustavnog prava na suđenje u razumnom roku od trenutka njegovog uvođenja u hrvatski pravni sustav, stupanjem na snagu Promjene Ustava Republike Hrvatske 9. studenoga 2000. (»Narodne novine« broj 113/00.), do stupanja na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 153/09.).

U rješenju broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014. (»Narodne novine« broj 8/15.) Ustavni sud opisao je i daljnji razvoj tog mehanizma pravne zaštite sve do 14. ožujka 2013. kada je stupio na snagu Zakon o sudovima (»Narodne novine« broj 28/13.; u daljnjem tekstu: ZoSud/13). U glavi VI. tog zakona pod nazivom »Zaštita prava na suđenje u razumnom roku« propisan je novi, drugačiji model zaštite prava na suđenje u razumnom roku u odnosu na onaj koji je bio na snazi u ranijem zakonodavnom razdoblju.

ZoSud/13 do danas je izmijenjen nekoliko puta:

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 33/15.)

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 82/15.)

– Uredbom o dopuni Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 82/16.)

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 67/18.).

Odredbe koje se odnose na zaštitu prava na suđenje u razumnom roku (članci 63. do 70.) nisu mijenjane.

14. Pregled pravnih sredstava za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku u razdoblju od 2002. do 2013. godine (stupanja na snagu ZoSud-a/13) Ustavni sud dao je u odluci broj: U-IIIA-1031/2014 od 27. travnja 2016. (»Narodne novine« broj 50/16.).

c) dopuštenost ustavne tužbe

15. Sukladno stajalištu Ustavnog suda iz rješenja broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014., jedna od pretpostavki za dopuštenost ustavne tužbe podnesene na temelju članka 63. Ustavnog zakona zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku jest ta da su podnositelji prethodno koristili dopušteno pravno sredstvo protiv nerazumne duljine postupka.

16. U konkretnom slučaju prvopodnositeljica je koristila pravo sredstvo koje joj je bilo na raspolaganju na temelju ZoSud-a/13, zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, te je predsjednik drugostupanjskog suda rješenjem broj: Su-Gzp I-16/15-14 od 9. listopada 2015. odredio je rok od šest (6) mjeseci od dana dostave tog rješenja sucu u kojem se mora donijeti odluka u predmetu broj: Gž-1439/15.

Budući da je prvopodnositeljica koristila pravno sredstvo koje joj je bilo na raspolaganju, Ustavni sud utvrđuje da je ustavna tužba u konkretnom slučaju dopuštena te će razmotriti njezinu osnovanost (za drugopodnositelja vidi obrazloženje rješenja).

d) osnovanost ustavne tužbe

17. Ustavni sud ponavlja da se razumnost duljine postupka uvijek mora procjenjivati u svjetlu okolnosti konkretnog slučaja prema sljedećim kriterijima: složenosti predmeta, ponašanju podnositelja i nadležnih tijela te važnosti predmeta postupka za podnositelje.

U konkretnom slučaju Ustavni sud razmatra postupanje nadležnih sudova i prvopodnositeljice u razdoblju od podnošenja tužbe 4. srpnja 2012. do primanja osporene drugostupanjske presude 11. travnja 2018. (razmatrano razdoblje).

1) Duljina sudskog postupka

18. Prvopodnositeljica je 4. srpnja 2012. podnijela prvostupanjskom sudu tužbu radi naknade štete. U trenutku odlučivanja o ustavnoj tužbi postupak je okončan i to donošenjem drugostupanjske presude koju je prvopodnositeljica primila 11. travnja 2018. Ustavni sud utvrđuje da je parnični postupak u konkretnom slučaju od podnošenja tužbe prvostupanjskom sudu (4. srpnja 2012.) do primanja osporene drugostupanjske presude (11. travnja 2018.) trajao pet (5) godina, devet (9) mjeseci i sedam (7) dana.

2) Složenost sudskog predmeta

19. Ustavni sud ocjenjuje da se u konkretnom slučaju ne radi o složenom predmetu.

3) Postupanje nadležnih sudova

20. Ustavni sud utvrdio je da je prvostupanjski sud nakon podnošenja tužbe održao četiri ročišta nakon čega je donio presudu. Ustavni sud utvrđuje da je u tom razdoblju došlo do značajnije neaktivnosti suda. Naime, između ročišta održanih 20. prosinca 2012. i 17. travnja 2014. (razdoblje od gotovo šesnaest mjeseci) prvostupanjski sud je jedino donio rješenje o spajanju predmeta od 7. svibnja 2013.

Prvopodnositeljica je 6. listopada 2015. podnijela zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku te je predsjednik drugostupanjskog suda rješenjem broj: Su-Gzp I-16/15-14 od 9. listopada 2015. odredio rok od šest (6) mjeseci od dana dostave tog rješenja sucu u kojem se mora donijeti odluka u predmetu broj: Gž-1439/15, a drugostupanjski sud je povodom žalbe tuženika unutar tog roka (za nepuna dva mjeseca) ukinuo prvostupanjsku presudu i vratio predmet na ponovno suđenje prvostupanjskom sudu.

U ponovljenom postupku prvostupanjski sud održao je jedno ročište, nakon čega je donio prvostupanjsku presudu.

Žalbeni postupak protiv te presude trajao je gotovo dvadesetdva mjeseca (s dostavom drugostupanjske presude prvopodnositeljici gotovo dvadesttri mjeseca).

4) Ponašanje podnositelja ustavne tužbe

21. Ustavni sud ocjenjuje da prvopodnositeljica tijekom postupka nije pridonijela njegovoj duljini.

22. Imajući u vidu ukupno trajanje postupka (bez doprinosa podnositeljice tom trajanju), znatniju neaktivnost prvostupanjskog suda tijekom prvotnog prvostupanjskog postupka te činjenicu da je drugi žalbeni postupak trajao gotovo dvadesetdva mjeseca (s dostavom drugostupanjske presude prvopodnositeljici gotovo dvadesttri mjeseca) – to jest gotovo četiri puta duže od roka koji je bio određen povodom zahtjeva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku tijekom prvog žalbenog postupka u razmatranom predmetu – Ustavni sud ocjenjuje da je prvopodnositeljici povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje u dijelu koji se odnosi na razumnu duljinu postupka, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Ustavni sud utvrđuje visinu naknade zbog povrede ustavnog prava na suđenje u razumnom roku uzimajući u obzir okolnosti svakog pojedinog predmeta, uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i socijalnih prilika u Republici Hrvatskoj.

23. Utvrdivši da je ustavna tužba prvopodnositeljice u tom dijelu osnovana, u smislu članka 63. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama V. i VI. izreke. Odluka o objavi ove odluke (točka VII. njezine izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Obrazloženje rješenja

24. U ustavnoj tužbi drugopodnositelj navodi i to da mu je trajanjem razmatranog parničnog postupka povrijeđeno ustavno pravo na suđenje u razumnom roku, to jest jedan od aspekata prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava. Prethodno nekorištenje dopuštenih pravnih sredstava za ubrzanje sudskog postupka u vrijeme kad je taj postupak još bio u tijeku opravdava sljedećim navodima:

»Budući da se radi o pravu koje je konstitucionalizirano podnošenje zahtjeva za zaštitu prava cijeni se osnovanim i u situaciji kada prethodno nije korišten mehanizam koji je predviđen zakonom.

Neefikasnost tog sustava i moguće implikacije na položaj sudionika u postupku koji se istim koristi argument su za tezu o potrebi izravne zaštite ustavnog prava.«

Polazeći od svog stajališta izraženog u rješenju broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014., objavljenog u »Narodnim novinama« broj 8/15., Ustavni sud utvrđuje nedopuštenim dio ustavne tužbe u kojem drugopodnositelj osporava nerazumnu dugotrajnost već okončanog sudskog postupka.

25. Člankom 72. Ustavnog zakona propisano je:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu: ... ako je ustavna tužba ... nedopuštena. Tužba je nedopuštena: ... ako podnositelj tužbe u prethodnom postupku nije koristio dopušteno pravno sredstvo ...«

26. Slijedom navedenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, doneseno je rješenje kao u točki I. njegove izreke. Odluka o objavi ovog rješenja (točka II. njegove izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj:     U-III-1876/2018
 U-III-1898/2018

Zagreb, 14. studenoga 2019.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.