## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-103/2008 od 14. lipnja 2011.

### NN 77/2011 (7.7.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-103/2008 od 14. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1641

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenula C. B. d.d. Z., koju zastupa punomoćnica A. K., dipl. iur., na sjednici održanoj 14. lipnja 2011. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-6211/06-2 od 9. listopada 2007.

– presuda i presuda na temelju priznanja Općinskog suda u Zagrebu broj: P-10500/02 od 1. veljače 2006.

III. Predmet se vraća Općinskom građanskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM REPUBLIKE HRVATSKE

1. Podnositeljica C. B. d.d. Z. podnijela je ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-6211/06-2 od 9. listopada 2007., kojom je odbijena njezina žalba i potvrđena presuda i presuda na temelju priznanja Općinskog suda u Sesvetama (ispravno: u Zagrebu) broj: P-10500/02 od 1. veljače 2006.

Navedenom prvostupanjskom odlukom utvrđeno je da je tužiteljica M. V. C. suvlasnica 1/2 stambene zgrade i dvorišta u Z., M. 5 (u daljnjem tekstu: sporna nekretnina; sporna zgrada kada se upućuje samo na zgradu), slijedom čega su joj prvotuženik (njezin suprug T. C.) i drugotuženica (podnositeljica) dužni dozvoliti da se na temelju te odluke uknjiži kao suvlasnica 1/2 sporne nekretnine bez tereta.

2. Ustavni sud pribavio je spis sudskog predmeta Općinskog suda u Zagrebu broj: P-10500/02.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. U ovom su predmetu po ocjeni Ustavnog suda bitne sljedeće činjenice i okolnosti:

– 22. travnja 1989. tužiteljica i prvotuženik sklopili su brak;

– 3. travnja 1990. između M. H., kao primateljice uzdržavanja, i prvotuženika, kao davatelja uzdržavanja, zaključen je ugovor o doživotnom uzdržavanju kojim se prvotuženik obvezao da će sam ili putem tužiteljice osigurati primateljici uzdržavanja potrebnu njegu, a ona je njemu u nasljedstvo ostavila sve svoje nekretnine;

– 4. listopada 1991. umrla je primateljica uzdržavanja;

– 9. travnja 1992. prvotuženik se uknjižio u zemljišnim knjigama kao vlasnik sporne zgrade;

– 6. listopada 1992. i 29. veljače 1996. podnositeljica je zasnovala zaloge na spornoj nekretnini;

– 20. lipnja 1997. brisano je društveno vlasništvo na zemljištu na kojem se nalazi sporna zgrada;

– 31. srpnja 1997. podnositeljica je, na temelju ugovora o kreditu od 3. lipnja 1997., zasnovala zalog na spornoj nekretnini;

– 19. svibnja 1999. podnositeljica je Općinskom sudu u Zagrebu podnijela prijedlog za ovrhu nad spornom nekretninom radi naplate kredita koje je prvotuženik koristio kod nje;

– 1. listopada 1999. Općinski sud u Zagrebu donio je rješenje o ovrsi broj: Ovr-1255/1999;

– 10. listopada 2002. tužiteljica je podnijela tužbu Općinskom sudu u Zagrebu, navodeći da je prvotuženik upisan kao vlasnik sporne nekretnine stečene u braku te da podnositeljica vodi ovršni postupak nad tom nekretninom u cijelosti radi naplate kredita koje je prvotuženik koristio kod nje, zbog čega je tužbenim zahtjevom tražila da se utvrdi da je ona suvlasnica 1/2 sporne nekretnine, slijedom čega su joj tuženici dužni dozvoliti uknjižbu tog suvlasništva bez tereta;

– 1. veljače 2006. prvostupanjski sud usvojio je tužiteljičin tužbeni zahtjev presudom i presudom na temelju priznanja (prvotuženik je, naime, priznao tužbeni zahtjev) broj: P-10500/02, navevši u obrazloženju kako je nesporno da je prvotuženik upisan u zemljišnim knjigama kao vlasnik sporne nekretnine, kao i to da je radi osiguranja svog potraživanja podnositeljica upisala založno pravo na njoj, dok je sporna pasivna legitimacija podnositeljice te je li u vrijeme zasnivanja založnog prava na spornoj nekretnini prvotuženik bio njezin isključivi vlasnik. Prvostupanjski sud je nadalje naveo kako je tužiteljica u svom iskazu navela:

»... da su ona i suprug dohranjivali gospođu M. H. i zaključili s njom Ugovor o doživotnom uzdržavanju. Da je točno da je kao davatelj uzdržavanja naznačen njezin suprug, ali da je on tada radio, a da je ona preuzela svu brigu o izvršavanju ugovornih obveza, na način da je brinula o zdravlju gospođe H., odlascima kod liječnika, plaćanju računa i drugo... da su na temelju tog ugovora nakon njezine smrti 1991. g. stekli vlasništvo nekretnine, da je znala da je njezin suprug upisan u zemljišne knjige kao vlasnik nekretnine, ali da je smatrala da nije od važnosti što ona nije upisana, budući su nekretninu stekli u braku, tako da je znala da je i ona suvlasnik nekretnine... da joj je poznato da je nad ovom nekretninom zasnovana hipoteka, što je povezano s poslovima njezinog supruga i kreditom koji je podigao... da je hipoteka zasnovana 1992. g. iako nije posve sigurna... da joj je poznato da je tijekom 1992. g. njezin suprug digao kredit od 50.000 DEM, dok u pogledu drugog kredita navodi da je podignut u okviru njegovog poslovanja, da nije znala za detalje poslovanja i da taj novac nije došao u kuću, odnosno da s njime nisu raspolagali. Nadalje, na pitanje da li se protivila zasnivanju hipoteke na nekretnini, tužiteljica je izjavila da joj se iznos od 50.000 DEM nije činio velik, da je smatrala da firma dobro posluje i da joj se njegov postupak činio razumnim.«

Iskaz tužiteljice sud je u cijelosti prihvatio »jer je djelovao uvjerljivo, istinito i posve realno, uzevši u obzir sve okolnosti slučaja«, dok podnositeljičin prigovor promašene pasivne legitimacije nije prihvatio jer ona »ima stvarno pravni zahtjev u odnosu na predmetnu nekretninu«. Sud je utvrdio da »predmetna nekretnina predstavlja bračnu tečevinu tužiteljice i prvotuženika te da su oni suvlasnici te nekretnine, svaki u 1/2 dijela«. Takvo svoje pravno stajalište obrazložio je sljedećim razlozima:

»... predmetnu nekretninu su kao bračni drugovi stekli tijekom braka, na način da su sa M. H. zaključili Ugovor o doživotnom uzdržavanju, te su u trenutku smrti primateljice uzdržavanja, oni postali vlasnici odnosno suvlasnici predmetne nekretnine. Nije od važnosti što je u Ugovoru o doživotnom uzdržavanju kao davatelj uzdržavanja naznačen samo I-tuženik, već je odlučno da su tužiteljica i I-tuženik kao bračni drugovi tijekom braka zajednički sudjelovali u realiziranju tog ugovora, svojim zajedničkim sredstvima. Ovdje se primjenjuju odredbe čl. 277 i 278 Zakona o braku i porodičnim odnosima, koji je vrijedio u vrijeme stjecanja bračne tečevine i zasnivanja založnog prava. Prema tim odredbama, zajednička imovina bračnih drugova je ona imovina koju su stekli radom za vrijeme trajanja bračne zajednice, ili potječe iz te imovine, što je ovdje slučaj, a kod utvrđivanja suvlasničkih dijelova, udio bračnog druga određuje se prema njegovom doprinosu u stjecanju te imovine. (...) Ova okolnost utjecala je na prava II-tuženika C. b., kao stjecatelja založnog prava, jer to pravo II-tuženik nije mogao steći na dijelu nekretnine koji je u vlasništvu tužiteljice, a s kojom nije sklopljen sporazum o osnivanju založnog prava. U ovom slučaju primjenjuje se odredba čl. 269 Zakona o obveznim odnosima, koja određuje da je za sklapanje pravovaljanog Ugovora o zalogu, potrebno da zalogodavac ima sposobnost za raspolaganje stvarima koje daje u zalog. I-tuženik nije imao sposobnost raspolaganja u cijelosti predmetnom nekretninom već samo u 1/2 dijela. S obzirom na izloženo, u odnosu na suvlasnički dio tužiteljice i upisivanje hipoteke od strane II-tuženika na cijeloj nekretnini, možemo reći da se radi o stjecanju prava od nevlasnika. Stoga, bez obzira na pozivanje II-tuženice na načelo povjerenja u zemljišne knjige, u ovom slučaju prednost ima i primjenjuje se načelo da nitko na drugoga ne može prenijeti više prava nego što ga sam ima.«;

– 5. lipnja 2006. podnositeljica je podnijela žalbu protiv prvostupanjske presude;

– 9. listopada 2007. drugostupanjski sud odbio je podnositeljičinu žalbu navevši u obrazloženju osporene presude u bitnome sljedeće:

»Kako je tužiteljica sa I tuženikom kao bračnim drugom predmetnu nekretninu stekla za vrijeme važenja Zakona o braku i porodičnim odnosima (»Narodne novine« br. 11/78, 45/89 i 59/90) to je pravilno prvostupanjski sud postupio kada je vlasničko pravo tužiteljice povodom te nekretnine, te valjanost ugovora o zalogu te nekretnine između I tuženika i II tuženika prosuđivao upravo po tom zakonu (čl. 361 st. 2. Obiteljskog zakona 'Narodne novine' br. 116/03, 17/04 i 136/04). Dakle, nije u pravu II tuženik kada u žalbi navodi da je prvostupanjski sud pogrešno primijenio odredbe Obiteljskog zakona. Iz obrazloženja pobijane presude nedvojbeno je vidljivo da je u konkretnom slučaju prvostupanjski sud i to pravilno primijenio čl. 277. i čl. 278. Zakona o braku i porodičnim odnosima. Kako se II tuženik u žalbi poziva na povjerenje u zemljišne knjige, ovdje je za ukazati da se na konkretan slučaj ne primjenjuje Zakon o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« br. 91/96, 68/98, 137/99, 22/00, 73/00 i 114/01), pa dakle, niti odredba čl. 123. st. 1. tog zakona, obzirom da je čl. 388. st. 2. tog zakona određeno da se stjecanje, promjena, pravni učinci i prestanak stvarnih prava do stupanja na snagu tog zakona prosuđuju prema pravilima koja su se primjenjivala u trenutku stjecanja, promjene i prestanka prava i njihovih pravnih učinaka, te obzirom da je predmetna hipoteka na predmetnoj nekretnini zasnovana prije stupanja na snagu Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima. Na sporni odnos stranaka povodom zasnivanja predmetne hipoteke na predmetnoj nekretnini valja dakle, primijeniti Zakon o osnovnim vlasničkopravnim odnosima (»Narodne novine« br. 53/91, 9/92 i 77/92). Štiteći povjerenje u istinitost zemljišnih knjiga na način propisan Zakonom o vlasništvu i drugim stvarnim pravima omogućava se poštenom stjecatelju derivatno stjecanje prava vlasništva i drugih stvarnih prava na nekretninama od nevlasnika. Međutim, takva mogućnost stjecanja nekretnina od nevlasnika nije postojala prema odredbama Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima, jer je tim zakonom zaštita poštenog stjecanja stvari od nevlasnika bila propisana odredbom čl. 31. isključivo kao stjecanje pokretnina i to samo u trima slučajevima... Proizlazi dakle, da je prema Zakonu o osnovnim vlasničkopravnim odnosima, samo u navedenim slučajevima odstupljeno od opće pravnog načela da nitko na drugog ne može prenijeti više prava, nego što ga sam ima, te da je u sukobu tog načela i načela povjerenja u zemljišne knjige taj zakon dao prednost prvom načelu. Sukladno tome, a s obzirom na činjenicu da je tužiteljica prije sklapanja sporazumu o osnivanju spornog založnog prava i upisa tog prava u zemljišne knjige bila suvlasnica na predmetnoj nekretnini, II tuženik, unatoč dobroj vjeri glede stjecanja založnog prava na suvlasničkom djelu tužiteljice, to pravo nije stekao. Obzirom na žalbeni navod II tuženika da bi tužiteljica svoje pravo mogla tek štititi podnošenjem brisovne tužbe i to pod pretpostavkama određenim zakonom, za ukazati je na slijedeće. Brisovnom tužbom mogu se štititi samo prava uknjižena u zemljišnim knjigama, pa izvanknjižni vlasnik nije aktivno legitimiran za podnošenje brisovne tužbe. To međutim nije zapreka da izvanknjižni vlasnik svoja stvarna prava na nekretnini štiti u posebnoj parnici zahtijevajući dozvolu upisa svoga stvarnog prava u zemljišne knjige. Okolnost da bi tužiteljica znala za postojanje predmetne hipoteke na predmetnoj nekretnini nije od utjecaja za ishod ovog spora, jer kao što je već rečeno, I tuženik nije mogao na II tuženika prenijeti više prava na predmetnoj nekretnini nego što ga je sam imao. Pogrešno II tuženik smatra da je u konkretnom slučaju došlo do promjene vlasništva nekretnine, a radi koje okolnosti zasnovano založno pravo ne bi prestalo, a niti bi trpilo izmjene (čl. 299. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima). U konkretnom slučaju nije došlo do promjene vlasništva na predmetnoj nekretnini nakon zasnivanja predmetne hipoteke, već je, kako to pravilno utvrđuje prvostupanjski sud tužiteljica sa I tuženikom predmetnu nekretninu stekla kao zajedničku imovinu bračnih drugova... prije zasnivanja predmetne hipoteke.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

4. Podnositeljica ističe da su joj osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 49. stavkom 1. Ustava. Iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da je podnesena i zbog povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava.

U bitnome navodi kako je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom, umjesto ZV-a, pogrešno primijenjen Zakon o osnovnim vlasničkopravnim odnosima (»Narodne novine« broj 53/31.), koji nije bio na snazi u trenutku zasnivanja zaloga 31. srpnja 1997. Nadalje navodi da je dovedena u neravnopravan položaj u odnosu na tužiteljicu koja je utvrđena vlasnicom polovine predmetne nekretnine bez tereta, čime je podnositeljica izgubila upisanu hipoteku, iako je prvotuženiku isplatila iznos kredita, koji nikada nije vraćen. Ističe kako je u postupku utvrđeno da je tužiteljica znala za postojanje sporne hipoteke. Nadalje ističe da je u pogledu sporne nekretnine Općinski sud u Zagrebu donio rješenje o ovrsi broj: Ovr-1255/99 od 1. listopada 1999., koje je postalo pravomoćno jer je potvrđeno rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-10734/00-2 od 6. studenoga 2001. Također ističe da u tom ovršnom postupku tužiteljica nije kao treća osoba upućena u parnicu radi proglašenja ovrhe nedopuštenom.

Nadalje, navodi kako je u drugom sličnom predmetu presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gzz-101/01-2 od 31. siječnja 2002., odbijen zahtjev za zaštitu zakonitosti te potvrđena presuda Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-344/00-3 od 2. travnja 2001., kojom je uvažena žalba tuženika i preinačena prvostupanjska presuda na način da je, u pravnoj situaciji koja je odgovarajuća situaciji povodom koje je podnesena ova ustavna tužba, odbijen tužbeni zahtjev tužiteljice kojim je zatražila utvrđenje suvlasništva nekretnine na temelju bračne stečevine. Odbijanje tužbenog zahtjeva u tom predmetu obrazloženo je zaštitom povjerenja u zemljišne knjige jer je u tom slučaju u trenutku osiguranja kredita (zaključenjem Sporazuma o osiguranju novčane tražbine prijenosom prava vlasništva na nekretnini vezanim uz zaključenje Ugovora o kreditu od 12. studenoga 1997.) na snazi bio ZV.

Također navodi kako je »potvrdom prvostupanjske presude, te nedopuštanjem izjavljivanja revizije, onemogućena Ustavom zajamčena kontrola zakonitosti osporavane odluke, odnosno pravo na žalbu... Na taj način osporavana presuda je postala prvostupanjska odluka, protiv koje nema redovnog niti izvanrednog pravnog lijeka«. Podnositeljica navodi kako je takvo postupanje bilo nužno, iako revizija nije dopuštena s obzirom na utvrđenu vrijednost spora u iznosu od 20.000,00 kn, jer je »odluka o sporu ovisna o materijalnim i postupovnim pitanjima važnim za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana, a kako je u sličnim slučajevima, već zauzet stav drugostupanjskih sudova, to je i Županijski sud u Zagrebu, trebao provjeriti sudsku praksu koja je objavljivana u Izboru odluka Vrhovnog suda Republike Hrvatske i omogućiti intervenciju revizijskog suda da pridonese rješavanju konkretnog slučaja«.

Što se tiče ustavnog prava zajamčenog člankom 49 stavkom 1. Ustava, podnositeljica u bitnome navodi kako se osporenom presudom utječe na naplatu njezina potraživanja i time onemogućava poslovanje zbog gubitka te tako utječe na njezino »daljnje poslovanje, odnosno kreditiranje ostalih subjekata«.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih presuda i odgodu ovrhe prvostupanjske presude do odluke o ustavnoj tužbi.

IV. MJERODAVNO PRAVO I SUDSKA PRAKSA

A. MJERODAVNO PRAVO

1) Zakon o braku i porodičnim odnosima (»Narodne novine« broj 11/78., 45/89. i 59/90., u daljnjem tekstu: ZBPO)

Mjerodavne odredbe ZBPO-a glase:

»Članak 277.

Imovina koju su bračni drugovi stekli radom za vrijeme trajanja bračne zajednice, ili potječe iz te imovine, njihova je zajednička imovina.

(...)«

»Članak 283.

(1) Zajedničkom imovinom bračni drugovi raspolažu sporazumno.

(...)«

2) Obiteljski zakon (»Narodne novine« broj 162/98., u daljnjem tekstu: ObZ/98)

Mjerodavna odredba ObZ-a/98 glasi:

»Članak 363.

(...)

(2) Danom primjene ovoga Zakona ne mijenjaju se prava i dužnosti stečena po prijašnjim propisima.«

3) Obiteljski zakon (»Narodne novine« broj 116/03., 17/04., 136/04. i 107/07., u daljnjem tekstu: ObZ/03)

Mjerodavna odredba ObZ-a/03 glasi:

»Članak 361.

(...)

(2) Danom primjene ovoga Zakona ne mijenjaju se prava i dužnosti stečena po prijašnjim propisima.«

4) Zakon o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZOO)

Mjerodavne odredbe ZOO-a glase:

»Članak 103.

(1) Ugovor, koji je protivan Ustavu Republike Hrvatske, prisilnim propisima te moralu društva ništav je ako cilj povrijeđenog pravila ne upućuje na neku drugu sankciju ili ako zakon o određenom slučaju ne propisuje što drugo.

(2) Ako je sklapanje određenog ugovora zabranjeno samo jednoj strani, ugovor će ostati na snazi ako u zakonu nije što drugo predviđeno za određeni slučaj, a strana koja je povrijedila zakonsku zabranu snosit će odgovarajuće posljedice.«

»Članak 969.

Za sklapanje pravovaljanog ugovora o zalogu potrebno je da zalogodavac ima sposobnost za raspolaganje stvarima koje daje u zalog.«

5) Zakon o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08., 38/09. i 153/09., u daljnjem tekstu: ZV)

Mjerodavne odredbe ZV-a glase:

»Članak 1.

(...)

(6) Što god je zakonom određeno za pravo vlasništva i vlasnike, vrijedi na odgovarajući način i za sva druga stvarna prava, ako za njih nije što posebno određeno zakonom niti proizlazi iz njihove pravne naravi.

(...)«

»Članak 31.

Vlasništvo obvezuje i vlasnik je dužan pridonositi općem dobru, pa je općenito prilikom izvršavanja svoga prava dužan postupati obzirno prema općim i tuđim interesima koji nisu protivni njegovu pravu, a osobito...

(...)«

»Članak 57.

(...)

(3) Kad je stvar na temelju zakona u zajedničkom vlasništvu dvaju ili više zajedničara, nema utjecaja na to činjenica da je u zemljišnim knjigama ili bilo gdje drugdje prikazana kao vlasništvo samo nekoga od njih, osim prema trećim osobama čije se povjerenje u prometu štiti.

(...)«

»Članak 61.

(1) Zajedničkim stvarima raspolažu zajedničari zajednički; pojedini od njih može stvarju raspolagati samo na temelju ovlasti koju su mu za to dali svi ostali.

(2) Iznimno, od stavka 1. ovoga članka, a radi zaštite povjerenja u pravnom prometu, treća će osoba moći, na temelju pravnoga posla koji nije sklopljen sa svim zajedničarima, steći pravo vlasništva:

(...)

– na nekretninama pod pretpostavkama pod kojima se štiti povjerenje u zemljišne knjige ako vlasništvo nije bilo upisano u zemljišnim knjigama kao zajedničko.

(3) Odredbe stavka 2. ovoga članka na odgovarajući se način primjenjuju i na stjecanje drugih stvarnih prava na zajedničkoj stvari.

(...)«

»Članak 124.

(1) Stjecatelj koji je, postupajući s povjerenjem u zemljišne knjige, u dobroj vjeri stekao pravo vlasništva neke nekretnine, stekao je tu nekretninu kao da na njoj ne postoje tuđa prava, tereti ni ograničenja koja u tom trenutku nisu bila upisana, niti je iz zemljišnih knjiga bilo vidljivo da je zatražen njihov upis.

(...)«

»Članak 366.

(1) Od dana stupanja na snagu ovoga Zakona, u Republici Hrvatskoj vrijedi načelo pravne jedinstvenosti određeno člankom 9. ovoga Zakona, ako posebnim zakonom nije što drugo određeno.

(2) Uspostava jedinstvenosti nekretnine provodi se po odredbama ove glave, ako posebnim zakonom nije drukčije određeno.

(...)«

»Članak 367.

(1) Ako je do stupanja na snagu ovoga Zakona na zemljištu u društvenom vlasništvu izgrađena zgrada u nečijem vlasništvu te je upisana u zemljišnoj knjizi kao zemljišnoknjižno tijelo zasebno od zemljišta na kojem je izgrađena, vlasnik zgrade steći će pravo vlasništva cijele nekretnine spajanjem svih tih zemljišnoknjižnih tijela u jedno uz upis prava vlasništva na spojenom tijelu u korist vlasnika zgrade.

(2) Nadležni će sud u slučaju iz stavka 1. ovoga članka odrediti spajanje zemljišnoknjižnih uložaka u jedan na zahtjev vlasnika zgrade.

(...)«

»Članak 388.

(1) Stjecanje, promjena, pravni učinci i prestanak stvarnih prava od stupanja na snagu ovoga Zakona prosuđuju se prema njegovim odredbama, ako ovim prijelaznim i završnim odredbama ili posebnim zakonom nije drukčije određeno.

(...)

(5) Zaštita povjerenja u istinitost i potpunost zemljišnih knjiga određena ovim Zakonom neće se primjenjivati u korist stjecanja do kojih dođe do 1. siječnja 2010., ako se njime stječe nekretnina na kojoj je bilo upisano društveno vlasništvo, a nije brisano prije nego što je ovaj Zakon stupio na snagu.

(...)«

»Članak 396.

Ovaj Zakon stupa na snagu 1. siječnja 1997. godine.«

B. MJERODAVNA SUDSKA PRAKSA

1) Praksa Ustavnog suda Republike Hrvatske

5. Ustavni sud podsjeća da se vlasništvo u smislu članka 48. stavka 1. Ustava »mora vrlo široko tumačiti«, jer obuhvaća »načelno sva imovinska prava« (v., primjerice, odluke Ustavnog suda broj: U-III-661/1999 od 13. ožujka 2000.; U-III-72/1995 od 11. travnja 2000.; U-III-551/1999 od 25. svibnja 2000.; U-III-476/2000 od 14. lipnja 2000., U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009., itd.), što uključuje i gospodarske interese koji su po naravi stvari vezani uz imovinu, ali i legitimna očekivanja stranaka da će njihova imovinska prava, zasnovana na pravnim aktima, biti poštivana, a njihovo ostvarenje zaštićeno.

Ustavni sud podsjeća i na ustaljeno pravno stajalište Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) o sadržaju pojma vlasništva, izraženo, između ostalog, i u odluci o dopuštenosti zahtjeva u predmetu Gavella protiv Hrvatske od 11. srpnja 2006. (zahtjev broj 33244/02):

»Vlasništvo može biti 'postojeće vlasništvo' ili 'imovina', uključujući potraživanja u odnosu na koja podnositelj zahtjeva može tvrditi da ima barem 'legitimno očekivanje' (koje mora biti konkretnije naravi od same nade) da će biti ostvarena, to jest da će dobiti djelotvorno uživanje prava vlasništva (...) Potraživanje se može smatrati 'imovinom' samo kad je dovoljno utvrđeno da se može ovršiti (suffisamment établie pour etre exigible)... Ni o kakvom 'legitimnom očekivanju' ne može biti riječi kad ne postoji potraživanje za koje je dostatno utvrđeno da je 'imovina'. Uvjetno potraživanje, pak, ne može se smatrati 'imovinom' (...) Prema mišljenju Suda potraživanje je uvjetno kad ovisi o budućem nesigurnom događaju.«

Polazeći od navedenog Europski sud priznaje da se i legitimna očekivanja stranaka pod određenim pretpostavkama moraju smatrati »imovinom« pod zaštitom članka 1. Protokola br. 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), koji uređuje zaštitu vlasništva.

Na navedena pravna stajališta Europskog suda Ustavni sud se već pozvao u svojoj odluci broj: U-I-2921/2003, U-I-3114/2003, U-I-3615/2003, U-I-483/2004, U-I-2833/2004, U-I-3172/2005, U-I-2565/2007, U-I-2150/2008, U-I-3787/2008 od 19. studenoga 2008. (»Narodne novine« broj 137/08.) i broj: U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009. (»Narodne novine« broj 88/09.), pa mu na ovom mjestu preostaje samo to da ih opetovano ocijeni sukladnim članku 48. stavku 1. Ustava, a time i primjenjivim u ustavnopravnom poretku Republike Hrvatske.

6. U svojoj odluci broj: U-III-493/2002 od 13. listopada 2004. (objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 150/04.), kojom je odbio ustavnu tužbu u tom predmetu, Ustavni sud je u bitnome naveo:

»4. Polazeći od odredaba članka 283. ZBPO i članka 103. stavka 1. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine', broj 53/91, 73/91, 3/94, 7/96 i 112/99, u daljnjem tekstu: ZOO), prvostupanjski sud je zauzeo stajalište da je ugovor o prodaji predmetne nekretnine sklopljen između prvotuženika i podnositelja ustavne tužbe, ništav. Slijedom toga, usvojio je tužbeni zahtjev tužiteljice, osim u dijelu kojim je od prvotuženika zatražena predaja posjeda nekretnine. Županijski sud je odbio podnositeljevu žalbu kao neosnovanu i potvrdio prvostupanjsku presudu, prihvativši stajalište prvostupanjskog suda da je prvotuženik, sklopivši ugovor o prodaji s drugotuženikom, raspolagao zajedničkom imovinom protivno kogentnoj normi iz članka 283. ZBPO, što ima za posljedicu ništavost tog pravnog posla. U odnosu na žalbeni navod podnositelja da je u konkretnom slučaju stekao pravo vlasništva na temelju povjerenja u zemljišne knjige, Županijski sud ističe da zemljišnoknjižni upis ima svoj učinak samo u slučaju ispunjenja općih i posebnih pretpostavki za uknjižbu propisanih odredbama ZZK. Kako jedna od tih pretpostavki nije ispunjena (valjanost pravnog posla), stajalište je tog suda da se u konkretnom slučaju ne može steći pravo vlasništva niti na temelju povjerenja u zemljišne knjige.

5. Prema odredbi članka 277. ZBPO, imovina koju su bračni drugovi stekli radom za vrijeme trajanja bračne zajednice ili potječe iz te imovine njihova je zajednička imovina. Uporište za tvrdnju da je ugovor o prodaji nekretnine sklopljen između B. F. i podnositelja ništav, sudovi nalaze u odredbama članka 283. ZBPO i članka 103. stavka 1. ZOO-a. Odredbom članka 283. stavka 1. ZBPO propisano je da zajedničkom imovinom bračni drugovi raspolažu sporazumno, dok je stavkom 2. istog članka propisano da svojim udjelom u zajedničkoj imovini jedan bračni drug ne može samostalno raspolagati niti ga opteretiti pravnim poslom među živima. Prema odredbi članka 103. stavka 1. ZOO-a, ugovor koji je protivan Ustavu Republike Hrvatske, prisilnim propisima te moralu društva ništav je ako cilj povrijeđenog pravila ne upućuje na neku drugu sankciju ili ako zakon u određenom slučaju ne propisuje što drugo. Polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u parničnom postupku, kao i navedenih zakonskih odredaba, Ustavni sud je utvrdio da su sudovi, usvojivši tužbeni zahtjev tužiteljice, postupili sukladno mjerodavnim propisima.«

7. U svojoj odluci broj: U-III-821/2007 od 18. lipnja 2008. (objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 78/08.), Ustavni sud se, odbijajući ustavnu tužbu, pozvao na svoje prethodno citirano stajalište iz odluke broj: U-III-493/2002 od 13. listopada 2004. Dakle, potvrdio je stajalište iz navedene odluke.

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku odlukama redovnih sudova podnositeljici je kao drugotuženici naloženo dozvoliti tužiteljici da se na nekretnini, na kojoj je podnositeljica imala upisano založno pravo (hipoteku) na cijeloj nekretnini na temelju valjane isprave (ugovora o kreditu sklopljenog s prvotuženikom – suprugom tužiteljice), uknjiži tužiteljica kao suvlasnica jedne polovine sporne nekretnine, i to bez tereta u korist podnositeljice na svom suvlasničkom dijelu. Budući da je zbog nevraćanja kredita podnositeljica za njegovo ostvarivanje (prisilnu naplatu dospjele tražbine) ishodila pravomoćnu ovršnu ispravu, Ustavni sud ocjenjuje da je podnositeljica imala legitimno očekivanje da će svoju tražbinu moći ostvariti u cijelosti, odnosno prisilnom naplatom tražbine na cijeloj spornoj nekretnini.

Slijedom navedenog, a polazeći od stajališta navedenih u točki 5. ovog obrazloženja, Ustavni sud utvrđuje da je osporenim odlukama došlo do miješanja u podnositeljičino pravo vlasništva.

Stoga u konkretnom slučaju ocjena osnovanosti ustavne tužbe ovisi od odgovora na pitanje:

– jesu li učinci osporenih sudskih odluka doveli do povrede ustavnog jamstva prava vlasništva podnositeljice u materijalnom, odnosno postupovnom aspektu (članak 48. stavak 1. Ustava)?

9. Mjerodavne odredbe Ustava glase:

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

»Članak 50.

Zakonom je moguće u interesu Republike Hrvatske ograničiti ili oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti.

Poduzetnička se sloboda i vlasnička prava mogu iznimno ograničiti zakonom radi zaštite interesa i sigurnosti Republike Hrvatske, prirode, ljudskog okoliša i zdravlja ljudi.«

Mjerodavne odredbe Protokola br. 1. uz Konvenciju glase:

»Članak 1.

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva.

Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnog prava.

Prethodne odredbe, međutim, ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s općim interesom ili za osiguranje plaćanja poreza ili drugih doprinosa ili kazni.«

10. U postupku je utvrđeno da je sporna nekretnina stečena radom supružnika za vrijeme trajanja bračne zajednice. Obzirom na vrijeme stjecanja kao mjerodavan zakon utvrđen je ZBPO, prema kojem takva imovina predstavlja njihovu zajedničku imovinu (članak 277. ZBPO-a), kojom oni raspolažu sporazumno (članak 283. stavak 1. ZBPO-a).

Slijedom navedenog, a polazeći od utvrđenja navedenih u točki 3. ovog obrazloženja prema kojem, sažeto: »nitko na drugog ne može prenijeti više prava nego što ga sam ima«, sudovi su tužiteljicu utvrdili suvlasnicom sporne zajedničke imovine. Stajalište sudova je da u odnosu između navedenog načela kao općeg pravnog načela i načela povjerenja u zemljišne knjige, prednost treba dati navedenom načelu.

Ustavni sud prihvaća stajalište redovnih sudova da su za utvrđivanje statusa sporne imovine, kao zajedničke imovine bračnih drugova, kao i načina raspolaganja njome, mjerodavne, prije svega, odredbe ZBPO-a. Međutim, u odsutnosti posebnih odredbi u tom zakonu kao lex specialis, u pogledu valjanosti raspolaganja tom imovinom kao zajedničkim vlasništvom, primjenjuju se odredbe općih propisa. U okolnostima konkretnog slučaja, to su odredbe ZOO-a (o apsolutnoj ili djelomičnoj ništavosti pravnih poslova) te ZV-a (o zajedničkom vlasništvu).

Iz mjerodavnih odredbi ZV-a (članak 61. stavak 2.), citiranih u točki 11. ovog obrazloženja, proizlazi da iznimno, a radi zaštite povjerenja u pravnom prometu, treća osoba može na temelju pravnog posla, koji nije sklopljen sa svim zajedničarima, steći pravo vlasništva na nekretninama pod pretpostavkama pod kojima se štiti povjerenje u zemljišne knjige, ako vlasništvo nije bilo upisano u zemljišnim knjigama kao zajedničko. Naime, polazeći od načela zaštite povjerenja trećih u pravnom prometu, u takvoj situaciji treća osoba valjano će steći pravo vlasništva na cjelokupnoj zajedničkoj imovini, ako se utvrdi da je ta treća osoba pošteni stjecatelj odnosno da je postupala u skladu s načelom povjerenja u zemljišne knjige.

Proizlazi, dakle, da je za prosudbu o pravnoj valjanosti odnosno nevaljanosti raspolaganja zajedničkom imovinom u odnosu na treće osobe, bitna pretpostavka savjesnost i poštenje te treće osobe.

Polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjuje relevantnim, mutatis mutandis, sljedeće pravno stajalište Europskog suda, izraženo u predmetu Depalle protiv Francuske (presuda, Veliko vijeće, 29. ožujka 2010., zahtjev br. 34044/02, § 85.):

»85. (...) Po shvaćanju Suda, pitanje je li kuća bila zakonito izgrađena ne treba biti predmet razmatranja u aktualnom slučaju. Navodna nezakonitost zgrade se u svakom slučaju ne može zamjeriti podnositelju, posebno zbog toga što nije osporeno da je 'vlasništvo' stekao u dobroj vjeri. Njegova situacija je zbog toga očito potpuno drugačija od situacije onoga tko je svjesno izgradio zgradu bez dozvole...«

U konkretnom slučaju sudovi, međutim, ovu činjenicu nisu uopće utvrđivali. Smatrali su da (ne)savjesnost tužiteljice kao zajedničke (neupisane) vlasnice nije od utjecaja na ishod postupka, s time što sama savjesnost podnositeljice kao hipotekarnog vjerovnika nije dovedena u pitanje. Ustavni sud primjećuje da se u okolnostima konkretnog slučaja takvo stajalište redovnih sudova čini ustavnopravnom neprihvatljivim.

Naime, nesporno je da je opće načelo prava da nitko ne može na drugoga prenijeti više prava nego što ga sam ima. Međutim, i u tom slučaju prijenos mora biti u skladu s drugim općim načelima prava, u koja svakako spada i načelo savjesnosti i poštenja u pravnom prometu. Poštovanje ovog načela podrazumijeva ispitivanje savjesnosti svakog od sudionika određenog pravnog odnosa. Svako drugačije postupanje protivno je načelima vladavine prava i pravne sigurnosti kao najviših vrednota ustavnog poretka.

10.1. Primjeni li se navedeno stajalište na konkretan slučaj, to znači da se utvrđivanje savjesnosti u pravnom prometu nije moglo ograničiti samo na podnositeljicu (je li postupala s povjerenjem u zemljišne knjige), već i na tužiteljicu, koja je prema utvrđenjima iz točke 3. ovog obrazloženja od početka znala za raspolaganja svog supruga – sklapanje ugovora o kreditu s podnositeljicom, te zasnivanje hipoteke na cijeloj nekretnini radi osiguranja njegova vraćanja. Ona im se nije protivila jer ih je smatrala »razumnim«, pa posljedično nije ništa poduzimala da ih spriječi niti da zaštiti svoja vlasnička prava.

U vezi s navedenim, Ustavni sud napominje da je tužiteljica imala mogućnost zaštititi svoje pravo (zajedničkog) vlasništva sporne nekretnine jer je isključivo o njezinoj inicijativi ovisilo hoće li poduzeti odgovarajuće pravne radnje (zahtijevati upis, pokrenuti parnični postupak radi utvrđenja, zahtijevati zabilježbu spora, tražiti proglašenje ovrhe nedopuštenom i dr.). Međutim, tužiteljica nije poduzela nijednu od navedenih radnji, već je tužbu za utvrđenje svog suvlasničkog dijela podnijela tek tri (3) godine nakon donošenja rješenja o ovrsi, a njezin suprug, drugotuženik u tom parničnom postupku, priznao je tužbeni zahtjev.

Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da je u osobitim okolnostima konkretnog slučaja činjenica savjesnosti ili nesavjesnosti (prethodnog) postupanja tužiteljice bitna za pravilnu primjenu mjerodavnog materijalnog prava odnosno za prosudbu ima li mjesta primjeni načela povjerenja u zemljišne knjige.

U vezi s navedenim, Ustavni sud nadalje primjećuje da je u konkretnom slučaju, prilikom brisanja društvenog vlasništva na zemljištu, bila riječ o uspostavi načela pravnog jedinstva nekretnine iz članka 367. u vezi s člankom 366. ZV-a, na koju uspostavu se ne odnosi načelo (odgode) povjerenja u zemljišne knjige (točka 3. ovog obrazloženja).

Osim toga, u času kad bračni drug koji je upisan kao isključivi vlasnik nekretnine raspolaže dalje tom nekretninom u korist treće osobe, zemljišnoknjižno stanje nije neistinito, već nepotpuno pa u korist treće osobe, ako su za to ispunjene pretpostavke, nastupaju pravni učinci zaštite povjerenja u potpunost, a ne u istinitost zemljišnih knjiga.

10.2. Ustavni sud ovom odlukom djelomično odstupa od svog dosadašnjeg stajališta o apsolutnoj ništavosti pravnog posla sklopljenog po (samo) jednom bračnom drugu, predmet kojeg je zajednička imovina bračnih drugova, uslijed koje (ništavosti) kod takvih raspolaganja ne vrijedi (derogira se) načelo povjerenja u zemljišne knjige u korist trećih (odluke broj: U-III-493/2002 od 13. listopada 2004. i U-III-821/2007 od 18. lipnja 2008. – vidi točke 6. i 7. obrazloženja ove odluke).

Sukladno utvrđenjima u prethodnim točkama obrazloženja ove odluke, Ustavni sud smatra da će se u svakom pojedinačnom slučaju, uzimajući u obzir osobite okolnosti svakoga konkretnog slučaja, valjanost pravnog posla morati procjenjivati ovisno o ponašanju, savjesnosti i dobroj vjeri svih sudionika određenog pravnog odnosa, uključujući i bračnog druga koji (eventualno) nije bio sudionik tog odnosa.

11. Slijedom svega navedenog, Ustavni sud utvrđuje da je podnositeljici osporenim presudama povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava u procesnom (postupovnom) aspektu, budući da o njezinom pravu vlasništva nije odlučeno u pravičnom sudskom postupku.

12. Zbog utvrđenja povrede ustavnog prava podnositeljice zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao eventualne povrede drugih ustavnih prava koje je podnositeljica istaknula u ustavnoj tužbi.

13. Slijedom iznesenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

14. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

15. Budući da je o podnositeljičinoj ustavnoj tužbi odlučeno, Ustavni sud nije razmatrao prijedlog za donošenje rješenja o odgodi ovrhe osporene presude, podnesen na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-103/2008

Zagreb, 14. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 77/2011-1641