## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-464/2013 od 28. veljače 2013.

### NN 37/2013 (28.3.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-464/2013 od 28. veljače 2013.

37 28.03.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-464/2013 od 28. veljače 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

674

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo A. Z. iz Ukrajine, kojeg zastupa Lj. P. V., odvjetnik u Odvjetničkom društvu R. & V. iz Z., na sjednici održanoj 28. veljače 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj ustavne tužbe je državljanin Ukrajine A. Z., čije izručenje zahtijevaju vlasti Ukrajine – Okružni sud u Shevchenkivsku, na temelju uhidbenog naloga broj: 4-2610/4451/2012 od 22. veljače 2012., radi kaznenog djela iz članka 190. stavka 4. Kaznenog zakona Ukrajine (koje odgovara kaznenom djelu prijevare iz članka 224. stavka 4. hrvatskog Kaznenog zakona – »Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07., 102/08. i 57/11.; u daljnjem tekstu: KZ/97).

Podnositelj je uhićen 29. srpnja 2012. na graničnom prijelazu Bajakovo; sudac istrage Županijskog suda u Vukovaru, rješenjem broj: Kir-313/12-4 od 30. srpnja 2012., odredio je pritvor radi izručenja te se podnositelj nalazi u ekstradicijskom pritvoru Zatvora u Osijeku.

Rješenjem Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv-205/12-5 (Kir-313/12) od 18. rujna 2012. utvrđeno je da je udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje, koje su propisane člancima 33. i 34. stavcima 1. i 3. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04.; u daljnjem tekstu: ZoMPPKS).

Podnositeljeva žalba protiv tog rješenja odbijena je rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: I Kž-738/12-4 od 18. prosinca 2012.

Podnositelj je ustavnu tužbu podnio protiv navedenih rješenja Županijskog suda u Vukovaru i Vrhovnog suda.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 25. stavkom 1., 26. te 29. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), kao i prava zajamčena člancima 3. i 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija) odnosno člankom 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju.

Podnositelj je ustavnoj tužbi priložio preslike i prijevode pisama svojeg branitelja u Ukrajini, odvjetnika O. O. T., kao i nekolicine drugih građana Ukrajine koji podnositelja osobno poznaju (pročelnice Instituta za pedijatriju, opstetriciju i ginekologiju Nacionalne akademije medicinskih znanosti Ukrajine Lj. F. Ć., svjetskog boksačkog prvaka i čelnika stranke U., V. K. – u ime Dobrotvorne organizacije Fond braće Kličko, protojereja V. K., igumana Sv. Irininske parafije Ukrajinske pravoslavne crkve, M. M. – vođe oporbene deputatske frakcije »Naša Ukrajina – Narodna Samoobrana« u Vrhovnom sovjetu Ukrajine).

Spomenuta pisma, prema navodima podnositelja, upućena su nadležnim sudovima u Republici Hrvatskoj odnosno predsjedniku Hrvatskog helsinškog odbora. U njima se zagovara da podnositelj ne bude izručen Ukrajini, ukazuje na iznimno visok poslovni ugled i osobno poštenje podnositelja, koji je jedan od najutjecajnijih ljudi u Ukrajini i gospodarstvenik s velikim kapitalom, na političku pozadinu cijelog slučaja, povezanu sa sudskim procesima protiv bivših najviših ukrajinskih dužnosnika, danas oporbenih političara, kao što su J. T. i J. L. (u korist potonjeg presudu je donio i Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu /u daljnjem tekstu: Europski sud/), odnosno na to da je Ukrajina država u kojoj, u okviru pravosudnog i penalnog sustava, građanima nije zajamčen ni minimum temeljnih prava koja se inače redovito priznaju građanima europskih država – članica Vijeća Europe i potpisnica Konvencije. Autori pisama izražavaju sumnju da bi se u odnosu na podnositelja ustavne tužbe moglo od nadležnih pravosudnih tijela i penalnih ustanova u Ukrajini očekivati postupanje sukladno jamstvima ljudskih prava, općeprihvaćenim u drugim europskim državama. Sadržaj ustavne tužbe podnositelja jednim je dijelom reproduciranje sadržaja navedenih pisama.

Podnositelj nadalje tvrdi da je postupak koji se protiv njega vodi u Ukrajini politički uvjetovan činjenicom da je odbio veliki dio svoje imovine besplatno prenijeti na treće osobe, i to osobe povezane s vladajućom strukturom u Ukrajini, to jest da se postupak samo formalno vodi zbog kredita u iznosu 6.282.790,00 USD, kojeg je podigao kod R. B. Naime, podnositelj smatra da trenutačne ukrajinske vlasti nastoje preko njega doći do podataka o umiješanosti bivšeg zamjenika i povjerenika bivše premijerke J. T. – A. A. Š. (a i same J. T.) – u pronevjeru sredstava R. B., pri čemu ne prezaju ni od »prisilnog« prikupljanja dokaza, a zbog čega se osjeća i životno ugroženim. Da to nije bez osnove, smatra podnositelj, dokazuje činjenica da je već mrtav jedan od ključnih svjedoka u postupku, G. P., zatim atentat na bivšeg suvlasnika i predsjednika R. B. S. D. u ožujku 2012. godine, kao i sveopće medijsko proglašavanje podnositelja jednim od organizatora »razbacivanja« novca R. B.

Za sebe podnositelj navodi da je uspješni ukrajinski poduzetnik i vlasnik lanca uglednih restorana »K. k.«, te da su mu tijekom 2010. godine počele stizati »ponude« o »podjeli« te imovine, koje su bivale sve ozbiljnije i uključivale čak i prijetnje smrću. Njegovo odbijanje »ponuda« i prijetnji kulminiralo je odlukom o zatvaranju deset restorana iz lanca tijekom ljeta i jeseni 2010. godine, unatoč postojanju urednih dozvola za njihov rad. Ispitivanja po istražiteljima ukrajinske Sigurnosne službe (SSU), kako navodi podnositelj, počela su u kolovozu 2010. i trajala sve do svibnja 2011., bez pokretanja ikakvog postupka.

S obzirom na opisane okolnosti, u svibnju 2011. podnositelj je, kako navodi, bio prisiljen napustiti teritorij Ukrajine, nakon čega je protiv njega pokrenut kazneni postupak, mjesec dana kasnije uslijedila je zapljena imovine, raspisivanje tjeralice nakon osam mjeseci, a sve uz brojna kršenja postupovnih pravila.

Podnositelj ukazuje na nedopustive manjkavosti ukrajinskog pravosudnog i penalnog sustava, koji građanima ne jamče minimum temeljnih prava koja se inače priznaju građanima europskih država. Također ukazuje na visoko mjesto Ukrajine na ljestvici država protiv kojih se vodi najveći broj postupaka pred Europskim sudom i na velik broj presuda koje taj sud donosi, utvrđujući postojanje povreda konvencijskih prava na štetu građana Ukrajine (slučajevi Lutsenko, Kovalj, Harčenko, Šalimov i dr.). Smatra da u kaznenim postupcima pred ukrajinskim sudovima ne postoji presumpcija nedužnosti kakva je poznata u Europi, već, naprotiv, vrijedi presumpcija krivnje – pa je udio oslobađajućih u svim donesenim kaznenim presudama tek 0,2%, za razliku od prosječno 30% u ostalim europskim državama (na što je upozoravao i povjerenik Vijeća Europe za ljudska prava T. H.). Također se ne osigurava pravično i pošteno suđenje ni u jednom aspektu – od prakse samovoljnog uhićivanja i pritvaranja, nepoštivanja bilo kakvih prava pritvorene osobe, praktično neograničene mogućnosti trajanja pritvora, izostanka pravnih sredstava putem kojih bi pritvorenik osporavao zakonitost pritvora, do u potpunosti nehumanih uvjeta koji vladaju u ukrajinskim zatvorima (nedostatak prostora, nedostupnost zdravstvene zaštite čak i uz plaćanje itd.), a u kojima, izravno zbog tih razloga, umire velik broj ljudi, čak i prije početka suđenja – u 2010. godini je taj broj iznosio 806 zatvorenika, a u 2011. godini dvostruko, što je potvrdila i ukrajinska Državna služba kaznionica.

Posebno podnositelj ističe da su sudbena tijela Republike Hrvatske dužna, osim ispitivanja formalnih pretpostavki za izručenje – čemu u konkretnom slučaju ne bi bilo u cijelosti udovoljeno – ispitati i stanje ljudskih prava u državi moliteljici, kako onih na pošteno suđenje pred nepristranim sudom, tako i onih na poštovanje dostojanstva uhićenih osoba i na pridržavanje načela čovječnosti u postupanju. S tog aspekta nadležni sudovi u Republici Hrvatskoj konkretan predmet nisu razmatrali, unatoč brojnim upozorenjima podnositeljeve obrane na neprihvatljive standarde zaštite temeljnih ljudskih prava u Ukrajini i na političke motive kaznenog progona podnositelja.

Predlaže se ukidanje osporenih rješenja Vrhovnog suda odnosno Županijskog suda u Vukovaru.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

4. U svojoj ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo povrede članaka 25. stavka 1., 26. te 29. Ustava, kao i članaka 3. i 6. Konvencije odnosno članka 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju. Iz sadržaja tužbe razvidno je da podnositelj, pozivajući se na članak 29. Ustava ima u vidu stavak 1. te ustavne odredbe, a pozivajući se na članak 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju ukazuje na sadržaj stavka 1. te konvencijske odredbe.

Članak 25. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 25.

Sa svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupati čovječno i poštivati njegovo dostojanstvo.

(...)«

Člankom 26. Ustava propisano je:

»Članak 26.

Svi su državljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.«

Članak 29. stavak 1. glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.«

Članak 3. Konvencije propisuje:

»Članak 3.

ZABRANA MUČENJA

Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.«

Članak 6. stavak 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. (...)«

Članak 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju glasi:

»Članak 1.

ZAŠTITA VLASNIŠTVA

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojeg vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnoga prava.

(...)«

5. Utvrđujući da je u konkretnom slučaju udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje podnositelja, Županijski sud u Vukovaru u prvostupanjskom je rješenju od 18. rujna 2012. najprije utvrdio da je udovoljeno pretpostavkama iz članaka 33. i 34. stavaka 1. i 3. ZoMPPKS-a, za izručenje podnositelja ustavne tužbe Ukrajini, na temelju uhidbenog naloga broj: 4-2610/4451/2012 od 22. veljače 2012., radi kaznenog djela iz članka 190. stavka 4. (zbog očite omaške u pisanju naveden je članak 194. stavak 2. – op. Ust. suda) Kaznenog zakona Ukrajine, koje odgovara kaznenom djelu prijevare iz članka 224. stavka 4. hrvatskog KZ/97.

U obrazloženju rješenja Županijskog suda u Vukovaru navedeno je da je izvanraspravno vijeće izvršilo uvid u spis suca istrage te da je udovoljeno pretpostavkama za odobrenje izručenja, i to:

– podnositelj nije državljanin Republike Hrvatske, već Ukrajine,

– kazneno djelo zbog kojeg se izručenje traži nije počinjeno na teritoriju Republike Hrvatske niti na štetu hrvatskih državljana,

– kazneno djelo zbog kojeg se izručenje traži jest kazneno djelo i prema Kaznenom zakonu Republike Hrvatske,

– nije nastupila zastara kaznenog progona,

– podnositelj nije zbog istog kaznenog djela osuđen u Republici Hrvatskoj niti je protiv njega zbog istog kaznenog djela u Republici Hrvatskoj vođen kazneni postupak,

– identitet podnositelja je nedvojbeno utvrđen,

– postoji osnovana sumnja da je podnositelj počinio terećeno kazneno djelo, što proizlazi iz preslike zahtjeva za izručenje, te

– ne postoje zapreke iz članaka 35. i 36. ZoMPPKS-a.

5.1. U žalbi protiv prvostupanjskog rješenja i pravodobnoj dopuni žalbe podnositelj je naveo, u sažetijem obliku, isto što navodi i u ustavnoj tužbi. U osnovi, podnositelj izražava stajalište da je njegov problem s ukrajinskom R. B. isključivo građanskopravne prirode, a da je kazneni postupak konstruiran iz političkih razloga i provodi se na posve nezakonit način, dok će u slučaju izručenja Ukrajini, s obzirom na pozadinu cijelog slučaja, podnositelj biti izložen teškim kršenjima temeljnih ljudskih prava.

U tekstu žalbe i dopune žalbe navedeno je da podnositelj prilaže u dokaz svojih tvrdnji određenu pisanu dokumentaciju, imenovanu kao »potvrda R. B.« o namirenju, »izjava« podnositelja službenicima SSU, »izvadak iz registra«, »obavijest Vrhovnog sovjeta Ukrajine«, »izvješća o stanju ljudskih prava u Ukrajini«, »izvadak iz gospodarskog lista ‘Korespondent’«, »potvrde MUP-a Ukrajine«, »prijevodi« itd. No, Ustavni sud primjećuje da niti jedan od navedenih dokumenata ne prileži spisu predmeta Županijskog suda u Vukovaru, nije naveden u popisu pismena tog spisa, niti iz osporenog prvostupanjskog rješenja proizlazi bilo kakvo utvrđenje ili stajalište tog suda, vezano uz eventualno izvršen uvid u dokumentaciju. Sudeći prema nazivlju, čini se da nije riječ o istovjetnoj dokumentaciji kakvu je podnositelj priložio ustavnoj tužbi (navedena u točki 2. ovog obrazloženja).

5.2. U osporenom drugostupanjskom rješenju, donesenom 18. prosinca 2012., Vrhovni sud se najprije osvrnuo na pogrešnu numeraciju mjerodavne odredbe Kaznenog zakona Ukrajine i na postojanje međunarodnih ugovora koji Republiku Hrvatsku, protivno stajalištu podnositelja, obvezuju na izručivanje Ukrajini, a u dijelu obrazloženja bitnom za konkretan ustavnosudski postupak naveo je sljedeće:

»Ne stoje niti žalbeni prigovori da je izručenje motivirano isključivo političkim razlozima te da nema dokaza za osnovanu sumnju da je žalitelj počinio određeno kazneno djelo, jer za takav zaključak nije dostatna okolnost da se radi o gospodarstveniku s velikim kapitalom koji navodno spada među deset najutjecajnijih ljudi u Ukrajini, budući da s druge strane osnovana sumnja ... proizlazi iz zahtjeva za izručenje ... i priložene dokumentacije – Odluke o pokretanju sudskog postupka ..., Odluke o pozivu na sud u svojstvu optuženog ..., Odluke o potrazi za optuženim ..., Odluke o pritvoru ... i Potvrde o dokazima ...«

Vrhovni sud se nije osvrnuo na dokumentaciju koju je podnositelj, navodno, priložio, ni na okolnost da ta dokumentacija u spisu predmeta ne postoji.

6. Pisana dokumentacija na koju se podnositelj poziva u ustavnoj tužbi priložena je ustavnoj tužbi te je Ustavni sud u nju i izvršio uvid.

Utvrdio je da je riječ, kako je već spomenuto, o pismima ukrajinskih uglednika, koja su datirana s 28. kolovoza 2012., 31. kolovoza 2012., 1. rujna 2012., 14. prosinca 2012. i 17. prosinca 2012., pojedina od njih adresirana su na Županijski sud u Vukovaru, pojedina na Vrhovni sud, a jedno na predsjednika Hrvatskog helsinškog odbora. Od navedenih pisama tri su napisana prije nego što je doneseno prvostupanjsko osporeno rješenje u konkretnom slučaju, a dva neposredno prije donošenja osporenog drugostupanjskog rješenja. Ni na jednom od njih nije vidljiv žig primatelja, kao potvrda da je pismo doista (i kada) zaprimljeno, niti takva pisma prileže spisu Županijskog suda u Vukovaru.

Slijedi zaključak da nadležni sudovi nisu imali uvida ni u kakvu dokumentaciju, izuzev one dostavljene po nadležnim tijelima Ukrajine, kao države moliteljice, a postupali su sukladno člancima 33., 34. stavcima 1. i 2. i 35. ZoMPPKS-a, koji glase:

»Izručenje stranca

Članak 33.

Stranac može biti izručen drugoj državi radi kaznenog progona ili izvršenja sankcije koja uključuje oduzimanje slobode, ako je ta država zatražila izručenje, ili je na zahtjev odnosno uz suglasnost Republike Hrvatske preuzela kazneni progon ili izvršenje kaznene presude.

Članak 34.

(1) Stranac koji je na temelju odluke stranoga pravosudnog tijela države koja izručenje traži, okrivljen ili osuđen radi kaznenih djela kažnjivih u skladu sa zakonom te države, izručit će se toj državi, radi vođenja kaznenog postupka, odnosno radi izvršenja sankcija koja uključuje lišavanje slobode, ako takva djela sadrže bitna obilježja kaznenih djela i prema domaćem pravu.

(2) Izručenje radi vođenja kaznenog postupka može se odobriti samo za kaznena djela koja su prema domaćem pravu kažnjiva kaznom zatvora ili sigurnosnom mjerom s lišenjem slobode na najduže razdoblje od barem jedne godine ili primjenom strože kazne.

(...)

Odbijanje izručenja

Članak 35.

(1) Izručenje se neće dopustiti:

1. ako je osoba čije se izručenje traži državljanin Republike Hrvatske,

2. ako je djelo zbog kojeg se traži izručenje počinjeno na području Republike Hrvatske, protiv nje ili njezina državljanina,

3. ako djelo zbog kojeg se traži izručenje nije kazneno djelo i po domaćem zakonu i po zakonu države u kojoj je počinjeno,

4. ako je po domaćem zakonu nastupila zastara kaznenog gonjenja ili zastara izvršenja kazne prije nego što je strani državljanin pritvoren ili kao okrivljenik ispitan,

5. ako je stranac čije se izručenje traži zbog istog djela od domaćeg suda već osuđen, ili ako je za isto djelo od domaćeg suda pravomoćno oslobođen, osim ako se stječu uvjeti za ponavljanje kaznenog postupka predviđeni Zakonom o kaznenom postupku, ili ako je protiv stranca u Republici Hrvatskoj zbog istog djela počinjenog prema Republici Hrvatskoj pokrenut kazneni postupak, a ako je pokrenut postupak zbog djela počinjenog prema državljaninu Republike Hrvatske – ako nije položeno osiguranje za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva oštećenika,

6. ako nije utvrđena istovjetnost osobe čije se izručenje traži,

7. ako nema dovoljno dokaza za osnovanu sumnju da je stranac čije se izručenje traži počinio određeno kazneno djelo ili da postoji pravomoćna presuda.

(2) Izručenje se može odbiti ako Republika Hrvatska može preuzeti progon kaznenog djela ili izvršenje strane kaznene presude, a to se čini prikladnim s obzirom na socijalnu rehabilitaciju okrivljenika.«

7. Ustavni sud napominje da Europski sud u svojoj praksi zauzima pravno stajalište da postupci izručenja, za razliku od članka 3. Konvencije, ne ulaze u područje primjene članka 6. stavka 1. Konvencije, osim iznimno – kada bi izručeniku u zemlji moliteljici bila pričinjena ili prijetila »flagrantna uskrata pravičnog suđenja« (»...a flagrant denial of a fair trial in the requesting country«). To stajalište Europski sud je, nakon razmatranja postupka izručenja u kontekstu članka 3. Konvencije, po prvi put izrazio u predmetu Soering protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, Plenarna sjednica, 7. srpnja 1989., zahtjev br. 14038/88, §§ 91. i 113.), izrekavši u pogledu postupka izručenja, u kontekstu obje navedene konvencijske odredbe, u bitnome, sljedeće:

»91. ... odluka države ugovornice da izruči bjegunca može dati povoda pitanju iz članka 3., i stoga uključuje odgovornost te države po Konvenciji, kada su izloženi bitni razlozi za vjerovanje da će se dotična osoba, ako je se izruči, suočiti sa stvarnim rizikom podvrgavanja mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni u zemlji moliteljici.

(...)

113. (...) Sud ne isključuje da bi se na temelju odluke o izručenju izuzetno moglo postaviti pitanje iz članka 6. u okolnostima u kojima je bjegunac pretrpio ili je izložen riziku trpljenja flagrantne uskrate pravičnog suđenja u zemlji moliteljici. (...)«

To je stajalište kasnije potvrđeno u brojnim presudama Europskog suda, primjerice u predmetima Maaouia protiv Francuske (presuda, Veliko vijeće, 5. listopada 2000., zahtjev br. 39652/98, §§ 40-41.) i Mamatkulov i Askarov protiv Turske (presuda, Veliko vijeće, 4. veljače 2005., zahtjev br. 46827/99 i 46951/99, §§ 90-91.).

Pritom je Europski sud na sljedeći način definirao »flagrantnu uskratu pravičnog suđenja« u predmetu Ahorugeze protiv Švedske (presuda, 27. listopada 2011., zahtjev br. 37075/09, §§ 114-115.):

»114. Pojam ‘flagrantna uskrata pravičnog suđenja’ smatra se istoznačnim sa suđenjem koje je očito suprotno odredbama članka 6. ili načelima koja su u njemu sadržana ...

115. Treba naglasiti da, u dvadesetdvogodišnjoj praksi nakon presude u slučaju Soering, Sud nikada nije utvrdio da bi neko izručenje ili protjerivanje prekršilo članak 6. To ukazuje da je test ‘flagrantne uskrate pravičnog suđenja’ restriktivan test. Flagrantna uskrata pravičnog suđenja nadilazi puke nepravilnosti ili nedostatke jamstava u postupku na raspravi kao one koje bi mogle dovesti do kršenja članka 6. ukoliko se događaju u samoj državi ugovornici. Ono što se zahtijeva su povrede načela pravičnog suđenja zajamčenog člankom 6. koje su tako teške da poništavaju ili dokidaju samu bit prava zajamčenog tim člankom Konvencije.«

8. Prethodno navedena pravna stajališta su, mutatis mutandis, primjenjiva i u ovom predmetu.

Iz prethodno navedenih obrazloženja prvostupanjske i drugostupanjske odluke redovnih sudova koji su rješavali o izručenju podnositelja Ukrajini (točke 5. i 5.2. obrazloženja ove odluke) nedvojbeno proizlazi da je prvostupanjski i drugostupanjski postupak proveden sukladno zakonskim odredbama te da u njemu nije bilo nikakve flagrantne uskrate pravičnosti na strani tih sudova.

Nadalje, podnositelj nije u postupku pred tim sudovima pokazao da bi mu u kaznenom postupku u Ukrajini prijetila opasnost u smislu povrede članka 3. Konvencije ili pak da bi mu na suđenju odnosno u kaznenom postupku bila pričinjena ili prijetila flagrantna povreda prava na pravično suđenje. To je učinio tek u ustavnoj tužbi.

U svezi s time nužno je napomenuti da se Ustavni sud u svojim predmetima u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako, i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ustavna prava.

Uvidom u pisma ukrajinskih pošiljatelja, citiranih u točki 2. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud je zaključio da je o sumnjama u nepravične postupke ukrajinskih vlasti prema osumnjičenicima za kaznena djela podnositelj trebao pravovremeno obavijestiti prvostupanjski i drugostupanjski sud izručenja u ovom slučaju, kako bi ti sudovi mogli, preko Ministarstva vanjskih i europskih poslova, pribaviti relevantne obavijesti o stanju zaštite ljudskih prava u Ukrajini i iz tih obavijesti utvrditi eventualno postojanje kršenja ili velike ugroženosti tih prava. Kada podnositelj te obavijesti tek sada iznosi pred Ustavnim sudom, preostaje jedino da navedenu provjeru zaštite ljudskih prava u Ukrajini izvrši ministar pravosuđa prije svoje konačne odluke o (ne)izručenju sukladno članku 57. stavcima 1. do 4. ZoMPPKS-a koji glase:

»Rješenje ministra pravosuđa

Članak 57.

(1) Pravomoćno rješenje kojim je utvrđeno da je udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje, zajedno sa spisom predmeta dostavlja se Ministarstvu pravosuđa.

(2) Ministar pravosuđa donosi rješenje kojim dopušta ili ne dopušta izručenje.

(3) U rješenju kojim dopušta izručenje ministar pravosuđa navest će:

1. da se izručenik ne može kazneno progoniti za drugo kazneno djelo počinjeno prije izručenja, osim ako se tog prava odrekao sukladno članku 40. stavku 2. ovoga Zakona,

2. da se prema izručeniku ne može izvršiti kazna za drugo prije izručenja počinjeno kazneno djelo, osim ako se tog prava odrekao sukladno članku 40. stavku 2. ovoga Zakona,

3. da se izručenik ne može izručiti trećoj državi radi kaznenog progona ili izvršenja kazne zatvora za djelo počinjeno prije izručenja, bez dopuštenja ministra pravosuđa Republike Hrvatske.

(4) Osim navedenih uvjeta, ministar pravosuđa može rješenjem iz stavka 2. ovoga članka postaviti državi moliteljici i druge uvjete za izručenje.

(...)«

U tom kontekstu nije isključena ni primjena načela specijaliteta, propisanog člankom 37. ZoMPPKS-a, na koje se podnositelj poziva, a koje (u relevantnom dijelu) glasi:

»Načelo specijaliteta

Članak 37.

(1) Izručenje će se dopustiti pod uvjetom da država moliteljica izručenika:

(...)

2. ne ograničava u njegovim osobnim pravima iz razloga koji nije nastao u vezi s izručenjem,

(...)«

9. Ustavni sud je po prvi puta izložio svoja načelna stajališta o opsegu ustavnosudske zaštite u predmetima izručenja u odluci donesenoj u predmetu broj: U-III-5270/2012 od 22. siječnja 2013. (»Narodne novine« broj 15/13.). U navedenoj odluci Ustavni sud se priklonio restriktivnom pristupu Europskog suda u toj materiji, opisanom u točki 7. obrazloženja ove odluke.

Ustavni sud smatra da ne postoje razlozi za drugačiji pristup ocjeni o povredama ljudskih prava u postupcima ekstradicije i međunarodne kaznenopravne pomoći. S jedne strane, strani državljanin u zamoljenoj državi nema ustavno pravo biti neizručen, a s druge strane, postupci izručenja nisu kazneni postupci u kojima bi se odlučivalo o nečijoj krivnji i kazni, nego se svode na pružanje pravne zaštite interesa strane države (države moliteljice) za kažnjavanjem počinitelja kaznenog djela, kojem treba udovoljiti vodeći računa o načelima međunarodne suradnje i solidarnosti u borbi protiv kriminala, kako se ne bi dogodilo da zbog formalističkih interpretacija dođe do odbijanja pružanja međunarodne kaznenopravne pomoći i stvaranja faktične »sigurne luke« u zamoljenoj državi za počinitelje kaznenih djela s međunarodnim elementom.

10. Slijedom navedenog, Ustavni sud nije našao da su podnositelju osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava pa je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donio odluku kao u točki I. izreke.

11. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-464/2013
Zagreb, 28. veljače 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 37/2013-674