## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-932/2009 od 11. listopada 2012.

### NN 121/2012 (5.11.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-932/2009 od 11. listopada 2012.

121 05.11.2012 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-932/2009 od 11. listopada 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2639

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Ž. B. d.d. u stečaju iz Ž., koju zastupa M. M., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 11. listopada 2012., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gzz-13/06-2 od 26. studenoga 2008. (u daljnjem tekstu: osporeno rješenje Vrhovnog suda), kojim je prihvaćen zahtjev za zaštitu zakonitosti te su preinačene presude Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-4999/01 od 29. listopada 2002. i Trgovačkog suda u Osijeku broj: P-1242/99 od 28. lipnja 2001., na način da je prihvaćen tužbeni zahtjev tužitelja (LB IF. A.G. Z.).

Prvostupanjskom presudom odbijen je tužitelj s tužbenim zahtjevom upravljenim na predaju u posjed dva izvornika mjeničnih blanketa – međunarodnih mjenica (pobliže opisanih u izreci presude) izdanih u Županji.

2. Podnositeljica (tuženica) smatra da su osporenim rješenjem Vrhovnog suda, zbog pogrešne primjene materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 19. stavkom 2., 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) te članci 3., 19. stavak 1. i 115. stavak 3. Ustava.

U ustavnoj tužbi, u bitnom, navodi:

»IMAJUĆI U VIDU SADRŽAJ ČLANKA (istaknula podnositeljica, op. Ustavnog suda) 1. Ugovora o izdavanju bankovnih deviznih garancija zaključeni između Ž. b. dd Ž. I Ž.C. dd Ž., podnositelj ustavne tužbe Ž. b. dd u stečaju Ž. nalazi se u pravno valjanom posjedu navedenih dvaju bankovnih mjeničnih blanketa.

(...)

... odluka koja se pobija ovom ustavnom tužbom otvara pravnu mogućnost da vjerovnici koji imaju sredstvo osiguranja izgube ista po nalogu suda, pogrešno tumačeći odredbe materijalnih propisa, a primatelju omoguće više kratnu naplatu i po sredstvima garancije i po priznatoj tražbini u stečajnom postupku.«

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenog rješenja.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

4. U konkretnom slučaju, Vrhovni sud je prihvatio zahtjev za zaštitu Državnog odvjetništva Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: DORH) te je preinačenjem nižestupanjskih odluka zbog pogrešne primjene materijalnog prava usvojio tužbeni zahtjev.

Vrhovni sud u obrazloženju osporenog rješenja navodi:

»Predmetne vlastite mjenice izdao je Ž. c. d.d. iz Ž. u korist remitenata T. srl., V. S. 3 iz I., koji je mjenice indosirao na tužitelja, pa tužitelju kao indosataru pripada kako pravo iz mjenica, tako i pravo na mjenice koje ostvaruje u ovom sporu.

... time što je u stečajnom postupku priznao potraživanje tužitelja na temelju bankarskih garancija kojima je jamčio za ispunjenje mjeničnih obveza izdavatelja mjenica, tuženik nije stekao pravo na posjed mjeničnih papira. To pravo postojalo bi samo u slučaju isplate intervencijom, koja prema odredbi čl. 58. st. 2. Zakona o mjenici (»Narodne novine«, broj 74/94) obuhvaća cjelokupnu svotu koju bi inače imao namiriti onaj za koga se intervenira, jer nakon isplate mjenice intervencijom imalac mjenice mora predati mjenicu intervenijentu imaocu (čl. 61. st. 2. ZM).

(...)

Priznanje tražbine u stečajnom postupku nema značenje isplate, već nakon priznanja tražbine stečajni vjerovnik stječe pravo na namirenje tražbine u skladu s odredbama Stečajnog zakona.

Budući da tuženik ni ne tvrdi da je namirio priznatu tražbinu tužitelja iz predmetnih mjenica, sudovi su materijalno pravo pogrešno primijenili ... i slijedom toga tužbeni zahtjev ocijenili neosnovanim.«

5. Ustavna tužba podnositeljice razmotrena je (i) s aspekta povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Pri razmatranju ustavne tužbe podnositeljice Ustavni sud polazio je od stajališta da se sudski postupci moraju provesti u skladu s ustavnim načelom vladavine prava, kao najvišom vrednotom ustavnog poretka Republike Hrvatske, pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene, već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

Ustavno pravo na pravično suđenje jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Arbitrarnim se može ocijeniti pojedinačni akt pri čijem je donošenju njegov donositelj bez razboritih ili bez ikakvih razloga odstupio od ustaljene prakse, nije uzeo u obzir očigledno mjerodavan propis ili je mjerodavni propis pogrešno protumačio i primijenio, na način i u mjeri koja konkretni pojedinačni akt čini pravno neprihvatljivim.

5.1. Ocjenu, vezanu uz osiguranje i provedbu ustavnog jamstva u primjeni prava, proveo je Vrhovni sud u skladu s člankom 116. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 116.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni.

(...)«

Vrhovni sud je prihvatio zahtjev za zaštitu zakonitosti DORH-a te je preinačio nižestupanjske odluke zbog pogrešne primjene materijalnog prava »kada su (sudovi – op. Ustavnog suda) zaključili da tužitelju ne pripada pravo zahtijevati da mu tuženik preda posjed predmetnih mjeničnih papira«, za što je dao argumentirane razloge u suglasju s odredbama mjerodavnog Zakona o mjenici.

5.2. Ocjena je Ustavnog suda da osporenim rješenjem podnositeljici nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava.

6. Iz razloga navedenih u prethodnim točkama ove odluke, Ustavni sud ocjenjuje da podnositeljica, postupanjem Vrhovnog suda i načinom na koji je taj sud obrazložio osporeno rješenje, nije dovedena u nejednak položaj pred zakonom niti je podnositeljica dala ustavnopravno relevantne razloge kojima bi dokazala svoje navode o neravnopravnom položaju tijekom postupka. Stoga je ocjena Ustavnog suda da joj nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 48. stavkom 1. Ustava.

7. Članci 3., 19. stavak 1. i 115. stavak 3. Ustava ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, dok članak 19. stavak 2. Ustava s obzirom na pravnu prirodu spora nije mjerodavan u konkretnom slučaju.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke odluke, dok je odluka o objavi utemeljena na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-932/2009
Zagreb, 11. listopada 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 121/2012-2639