## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1393/2007 od 2. lipnja 2010.

### NN 86/2010 (12.7.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1393/2007 od 2. lipnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2447

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo V. X. iz P., kojeg zastupa Ž. O., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 2. lipnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba je podnesena protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-24/07-5 od 14. veljače 2007. godine, kojom je, u toč. IV. izreke, u odnosu na podnositelja ustavne tužbe, kao jednog od optuženih u tom postupku, u cijelosti odbijena njegova žalba, te je u preostalom, a nepreinačenom dijelu, potvrđena presuda Županijskog suda u Rijeci broj: K-10/04 od 19. srpnja 2006. godine.

Županijski sud u Rijeci prvostupanjskom presudom proglasio je optuženike krivim da su djelom opisanim u toč. I. izreke te presude, počinili kaznena djela i to: Z. H. kaznena djela iz članka 333. stavka 1. i iz članka 177. stavaka 1. i 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00. - odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-241/2000, 129/00., 51/01., 105/04., 84/05. i 71/06., u daljnjem tekstu: KZ), te opt. B. S., B. S., P. B., R. Š., D. M., I. M., M. R., M. K., V. M. i K. P. V. kazneno djelo iz članka 177. stavka 2. u vezi sa stavkom 1. KZ-a, a podnositelj ustavne tužbe V. X. i S. B. da su djelom opisanim pod toč. II. izreke te presude počinili kazneno djelo iz članka 173. stavka 2. KZ-a u vezi članka 25. Zakona o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 129/00.).

Podnositelju ustavne tužbe je, zbog kaznenog djela iz članka 173. stavka 2. KZ-a, utvrđena kazna zatvora u trajanju od četiri godine. Podnositelju je izrečena i sigurnosna mjera oduzimanja predmeta i to opojne droge, heroina, u količini od 988,26 grama.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 16., 17., 20., 26., 29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske, te članak 3. Ustava.

Podnositelj navodi da se u pisanim dokumentima u konkretnom sudskom postupku govori o slovenskom policajcu koji je na području Republike Hrvatske djelovao kao policajac i prikriveni istražitelj, te da ta činjenica nije sporna. Međutim podnositelj postavlja sljedeća pitanja:

»Je li zakonito u kaznenom postupku uporabiti stranca?

Je li prisluškivanje i uhođenje izvedeno zakonito?

Je li zakonito provocirati nekoga da izvrši kazneno djelo?

Neće li stranac kao provokator zbog neukosti (jer ne poznaje propise RH) ili neodgovornosti (jer on ovdje neće odgovarati za kazneno djelo navođenja drugog na izvršenje kaznenog djela) prekoračiti ili eventualno pogrešno protumačiti svoje ovlasti?

Može li se bilo što pribavljeno na taj način uzeti kao dokazno sredstvo ili sredstvo daljnjeg dokazivanja (»plodovi otrovne voćke») u kaznenom postupku koji se provodi pred sudovima RH?«

Podnositelj pojašnjava da su sudovi, da bi opravdali propuste učinjene u kaznenom postupku, potpuno pogrešno »jedan marginalan i minoran te inoznačan ugovor Ministarstva Republike Hrvatske i Republike Slovenije protumačili kao središnji, važniji i od Ustava RH i hrvatskog zakonotvornog sklopa.« Smatra da je taj Ugovor na bitno nižoj razini, te da se on ne bavi temeljnim pitanjima kaznenog postupka. Mišljenja je da se taj Ugovor odnosi samo na razmjenu obavijesti te na najjednostavniju suradnju između dvaju ministarstava susjednih država. Potpuno jasnim smatra da se ne može od stranog policajca tražiti, a niti od njega trpiti, postupanje koje je protivno hrvatskom pravnom sustavu. Smatra da taj Ugovor ne predviđa ništa što bi opravdalo uporabu agenta provokatora. Napominje da je sve to isticao u žalbi, ali da drugostupanjski sud o tomu nije vodio računa. Navodi da najagresivniji dio Ugovora, jedini gdje se spominje policijsko djelovanje, čini to u cilju sprječavanja proizvodnje opojnih droga. Međutim, navodi podnositelj, u konkretnom slučaju se ne radi o proizvodnji droge.

Podnositelj postavlja i pitanje zakonitosti uporabe bilo kakvog agenta provokatora na području Republike Hrvatske, jer smatra da je policajac dužan štiti zakonitost, a ne poticati na kršenje zakona. Ističe da su sudovi pogrešno upotrijebili naziv prikriveni istražitelj, jer da se stvarno radi o agentu provokatoru. Naime, smatra točnim da policija protuzakonita djela neko vrijeme može motriti, da bi proučila njihovu dubinu i kaznila glavne počinitelje, ali naglašava da policija ne smije poticati na vršenje kaznenog djela. Smatra da je uporaba stranog agenta u konkretnom slučaju unijela dodatnu zabunu u konkretan slučaj, jer on nije dužan poznavati hrvatske propise.

Navodi članke 190. i 193. ZKP-a. Naime, smatra da je nuđenje golemog novca za izvršenje kaznenog djela jasan primjer poticanja na kazneno djelo. Smatra pogrešnim navode iz drugostupanjske presude u kojoj se navodi da je obrana u žalbi istakla kako je od strane provokatora ponuđen novac bio veći od uobičajenog na narko tržištu. Ističe da je on u žalbi samo naveo da mu je policajac ponudio novac mnogo veći od nabavne cijene u Albaniji, a ne veći nego li se inače nudi u takvoj trgovini, a da je razlika između nabavne i trgovačke cijene kod droge vrlo visoka. Time ga je potakao na izvršenje kaznenog djela.

Smatra potpuno jasnim da je drugostupanjski sud raspravljao o nepostojećim tvrdnjama u žalbi, da pri tomu nije odgovorio na suštinu problema, koji bi Vrhovni sud, kao drugostupanjski sud u konkretnom slučaju, trebao proučiti ex officio.

Ističe da je policija izvela igrokaz, te da se time hvalila u postupku. Podnositelj ponavlja i ovdje žalbene navode, ističući da su i uhođenje i prisluškivanje od strane policije, a ovdje inozemne, u Republici Hrvatskoj zabranjene mjere, kao i provociranje na činjenje kaznenih djela. Smatra da su u ovom kaznenom predmetu sva nadležna tijela, od policije, preko državnog odvjetništva do sudova pogrešno zaključila da »nije špijunirao Hrvat, to je pravno dopušteno«.

Nadalje, ponavlja navode iz žalbe, da su i drugi dokazi protuzakoniti, te da ih je trebalo izdvojiti iz spisa. Ističe da nije nužno morao znati što se nalazi u paketićima koje je predavao prikrivenim istražiteljima. Naglašava da su i uhođenje i prisluškivanje i od strane policije na području Republike Hrvatske zabranjene mjere, kao i provociranje na činjene kaznenih djela. Podnositelj citira Komentar ZKP-a.

U sažetku i zaključku ustavne tužbe podnositelj navodi da treba izuzeti sve dokaze pribavljene na protuzakonit način, što znači i »plodove otrovne voćke«. Kao ustavna pitanja koja se štite ovom ustavnom tužbom podnositelj zaključno navodi:

»Pravo na žalbu višem stupnju.

Povrijeđena su ljudska prava i građanske slobode, što se osobito ogleda u nacionalnoj i vjerskoj pripadnosti podnositelja ustavne tužbe.

Povrijeđena su opća prava ljudi u Republici Hrvatskoj. Ljude se ne smije špijunirati niti navoditi na počinjenje kaznenih djela. Onaj tko to tako čini, valja ga otkloniti iz državne uprave i protiv njega pokrenuti kazneni postupak.

Policija je bila traljava i postupila je protivno zakonu. Policija je tijelo prisile, opremljeno, zaduženo i podučeno za njenu primjenu. Stoga policiju valja dobro nadzirati. Ovakav je pristup policije flagrantna demonstracija policijskog udara, po kojem bi trebali valjda svi ljudi biti potencijalni kriminalci, a policija je nedužna.«

Od Ustavnog suda traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Podnositelj je prvostupanjskom presudom Županijskog suda u Rijeci osuđen na kaznu zatvora u trajanju od četiri godine, zbog počinjenog kaznenog djela iz članka 173. stavka 2. KZ-a. Prema podnositelju je izrečena i sigurnosna mjera oduzimanja predmeta i to opojne droge heroin, u količini od 988,26 grama.

Vrhovni sud je u osporenoj presudi ocijenio u cijelosti neosnovanim žalbe Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (u nastavku: USKOK), te žalbe podnositelja ustavne tužbe, S. B., P. B., R. Š., D. M., M. R. i M. K.

U ovoj odluci navode se, analiziraju i ocjenjuju samo dijelovi osporenih presuda koje se odnose na podnositelja ustavne tužbe.

Vrhovni sud je prihvatio razloge navedene u prvostupanjskoj presudi, navodeći da je obrazloženje te presude u skladu s člankom 359. stavkom 7. ZKP-a, te su u njemu iznijete nesporne činjenice, a za sporne je navedeno zbog kojih se razloga koje od njih uzimaju dokazanim, a koje nisu dokazane. Nadalje, iznijeta je ocjena vjerodostojnosti proturječnih dokaza, obrazloženo iz kojih razloga nisu prihvaćeni pojedini prijedlozi stranaka, te iz kojih se razloga nije neposredno ispitivalo svjedoke ili vještake, već su njihovi iskazi i pisani nalazi pročitani. Vrhovni sud je prihvatio i obrazloženje suda prvog stupnja koje je taj sud iznio o okolnostima koje je uzeo u obzir pri odmjeravanju kazne podnositelju.

U odnosu na žalbene navode podnositelja, a koje podnositelj ponavlja i u ustavnoj tužbi, Vrhovni sud je odgovorio argumentirano, odbivši podnositeljevu žalbu. Naime, neosnovanim je Vrhovni sud ocijenio navod podnositelja da se prvostupanjska presuda temelji na dokazu iz članka 9. stavka 2. ZKP-a, te da je stoga došlo do bitne povrede kaznenog postupka iz članka 367. stavka 2. ZKP-a. Podnositelj je i u žalbi isticao sve navedeno u ustavnoj tužbi glede sudjelovanja prikrivenih istražitelja, te Ugovora o suradnji između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Slovenije u borbi protiv terorizma, krijumčarenja i zloupotrebe droga, kao i protiv organiziranog kriminala (u daljem tekstu: Ugovor), koji je potvrđen Zakonom o potvrđivanju (ratifikaciji) Ugovora o suradnji između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Slovenije u borbi protiv terorizma, krijumčarenja i zloupotrebe droga, kao i protiv organiziranog kriminala (»Narodne novine - Međunarodni ugovori« broj 13/93., u nastavku: Zakon).

Vrhovni sud obrazložio je da je navedeni Zakon stupio na snagu prije izdavanja naloga istražnog suca, na temelju članka 182. stavka 1., na temelju kojeg nalog izvršavaju redarstvene vlasti. Na temelju članka 170. stavka 3. ZKP-a pod redarstvenim vlastima smatraju se ovlaštene službene osobe MUP-a (policijski službenici) i ovlaštene službene osobe Ministarstva obrane (vojna policija) u okviru njihovog djelokruga na vojnim objektima koji služe potrebama obrane, te iznimno službenici redarstvenih vlasti strane države ili međunarodnog tijela, koji u skladu s međunarodnim sporazumom, na temelju pisanog odobrenja MUP-a poduzimaju pojedine mjere na području Republike Hrvatske, njezinom brodu ili zrakoplovu.

Vrhovni sud navodi da je ministar unutarnjih poslova Republike Hrvatske, svojom odlukom, na zahtjev Ravnateljstva policije MUP-a, u skladu s člankom 170. stavkom 3. ZKP-a za provedbu posebnih izvida kaznenih djela iz članka 180. ZKP-a, radi pribavljanja dokaza za kaznena djela iz članaka 177. i 333. KZ-a, odobrio izvršavanje naloga istražnog suca.

Vrhovni sud je ocijenio da pribavljeni dokazi na kojima se temelji prvostupanjska presuda nisu nezakoniti dokazi, jer nisu pribavljeni kršenjem Ustavom, zakonom ili međunarodnim pravom zajamčenih prava. Zaključak je Vrhovnog suda da prvostupanjska presuda nije utemeljena na nezakonitim dokazima protivno članku 9., niti na onim dokazima za koje se iz provedenih dokaza saznalo.

Vrhovni sud je naveo da u ponašanju prikrivenih istražitelja nije bilo protupravnosti, jer je njihova aktivnost nastupila nakon što je izdan nalog istražnog suca za posebne izvide kaznenih djela privremenim ograničenjem ustavnih prava i sloboda, a taj se izdaje protiv osoba za koje postoje osnove sumnje da je sama počinila ili zajedno s drugim osobama sudjelovala u kaznenim djelima navedenim u članku 181. ZKP-a. Vrhovni sud je obrazložio da se takve aktivnosti prikrivenih istražitelja ne mogu podvesti pod odredbu članka 37. KZ-a o poticanju, niti u smislu objektivno učina djela, niti u subjektivnom odnosu onoga tko takove radnje poduzima prema željenoj posljedici. Vrhovni sud je zaključio da dokazi prikupljeni na taj način nisu dokazi koji se ne bi mogli upotrijebiti u kaznenom postupku.

Navodi podnositelja da se radi o nezakonitom dokazu, kao tzv. »plodu trule voćke«, koji bi se sastojao u tome što su posebni izvidi u svojoj dinamici rezultirali i podacima, te obavijestima do koji se došlo na temelju onih podataka i saznanja koji su rješenjem Županijskog suda u Rijeci broj: K-10/04 od 30. kolovoza 2005. godine, izdvojeni iz izvješća MUP-a od 10. veljače 2003. godine. Vrhovni sud je pojasnio, da se u vezi rješenja Vrhovnog suda od 29. prosinca 2005. godine, kojim je odbijena žalba USKOK-a protiv navedenog prvostupanjskog rješenja, mora naglasiti da se ovdje mora razmatrati o dvije različite procesne situacije koje se inače ne mogu povezivati, niti jedna drugom opravdavati, s obzirom da je Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o USKOKU (»Narodne novine« broj 33/05.), u članku 42.b predviđena mogućnost ispitivanja prikrivenog istražitelja kao svjedoka, o sadržaju razgovora koji je vodio s osobama prema kojima su bile određene mjere iz članka 180. stavka 1. točaka 4. i 5. ZKP-a, a osporeno izvješće bilo je sačinjeno prije stupanja na snagu ove izmjene, pa se na isto trebala primjenjivati odredba članka 177. stavka 4. ZKP-a, koja nije dopuštala mogućnosti djelatniku redarstvenih vlasti da ispituje građane kao okrivljenike, svjedoke ili vještake. Vrhovni sud je obrazložio da se, stoga, ono što su osumnjičenici iskazivali prikrivenim istražiteljima prije ove izmjene nije moglo koristiti kao dokaz u kaznenom postupku, jer bi to bilo suprotno članku 9. ZKP-a. To, prema stajalištu Vrhovnog suda, ne znači da se i takvi podaci i saznanja prikrivenih istražitelja nisu mogli koristiti u svakom kasnijem stadiju izvršenja posebnih izvida. To su bili rezultati spoznajne vrijednosti koja nije izgubila svoj značaj u inače zakonito provedenim izvidima. Drugo je, odvojeno i drugačije riješeno pitanje, da se o takvim saznanjima iz sadržaja razgovora koje je prikriveni istražitelj vodio s osobama prema kojima je određena mjera iz članka 180. ZKP-a, nakon navedene izmjene Zakona o USKOK-u, ovaj može ispitati kao svjedok, pod zakonom određenim uvjetima, čime ovaj dokaz dobiva i formalno značenje.

Vrhovni sud je neosnovanim ocijenio žalbeni navod pogrešne primjene utvrđenog činjeničnog stanja.

5. Ustavni sud je ocjenjivao eventualne povrede podnositeljevih ustavnih prava s aspekta povrede odredbe članka 29. stavaka 1. i 4. Ustava ocijenivši da su navedene odredbe mjerodavne u konkretnom slučaju.

Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči (...) o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Odredbom članka 29. stavka 4. Ustava propisano je:

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.

Razmatrajući osporene presude i navode ustavne tužbe, te spis Županijskog suda u Rijeci, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti koje bi ukazivale na povredu navedenih ustavnih prava.

U konkretnom slučaju krivnja podnositelja je utvrđena u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred Županijskim sudom u Rijeci. Podnositelju je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati uz branitelja, izjašnjavati se i predlagati dokaze u odnosu na odlučujuće činjenice, te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje. Iz presude prvostupanjskog suda razvidno je koje dokaze je taj sud proveo i na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze, te činjenice o kojima ovisi opstojnost kaznenih djela koja su se podnositelju stavljala na teret optužnicom, prvostupanjski sud je za svoja utvrđenja i stajališta dao valjane pravne razloge.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, odlučujući o žalbi podnositelja ustavne tužbe, ocijenio je da je sud prvog stupnja na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenio odgovarajuće odredbe mjerodavnog materijalnog i postupovnog prava, te da nije ni počinjena povreda odredaba kaznenog postupka iz odredbe članka 367. stavka 2. ZKP-a, odnosno da bi se pobijana prvostupanjska presuda temeljila na nezakonitim dokazima.

5.1. Zakonom o potvrđivanju (ratifikaciji) Ugovora o suradnji između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Slovenije u borbi protiv terorizma, krijumčarenja i zloupotrebe droga, kao i protiv organiziranog kriminala, člankom 1., potvrđen je (ratificiran) Ugovor o suradnji između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Slovenije u borbi protiv terorizma, krijumčarenja i zloupotrebe droga, kao i protiv organiziranog kriminala, koji je potpisan u Zagrebu 4. lipnja 1993. godine na hrvatskom i slovenskom jeziku.

Članak 1. Ugovora glasi:

Ugovorne stranke će surađivati u sprječavanju i borbi protiv terorizma, nedozvoljenog prometa droge i organiziranog kriminala, u sprječavanju i otkrivanju i drugih kriminalnih djelatnosti kao i u gonjenu osoba koje su izvršile kriminalna djela, poštujući važeće pravne propise svojih zemalja.

Ugovorne stranke će osobito surađivati u slučajevima kada će se kriminalna aktivnost ili njezino planiranje odvijati na teritoriju jedne od država ugovornih stranaka i ako će dokazi o organiziranom kriminalu upućivati na teritorij druge države ugovorne stranke.

Članak 2. Ugovora glasi:

Ugovorne stranke će u cilju otkrivanja i sprječavanja kriminala, posebno organiziranog kriminala, tijekom svoje suradnje:

(1) razmijeniti podatke o sudionicima organiziranog kriminala, o postojećim vezama među kriminalcima, o udruženjima kriminalaca i o osnivanju novih kriminalnih grupa, o tipičnim počiniteljima kao i o ponašanju grupe, o činjeničnom stanju, poglavito o vremenu, mjestu i načinu izvršenog djela, o napadnutim objektima, o specijalnim okolnostima, kao i o povrijeđenim pravnim propisima te o adekvatnim poduzetim mjerama, ako je to neophodno za sprječavanje kriminalnih aktivnosti,

(2) na zahtjev, poduzet će takve policijske mjere koje će biti sukladne pravnim propisima obiju ugovornih stranaka,

(3) u istragama će surađivati usklađenim policijskim mjerama uz kadrovsku, materijalnu i organizacijsku potporu uvažavajući zakone o ekstradiciji i krivično-pravne propise ugovornih stranaka,

(4) razmjenjivat će podatke i saznanja o novim metodama i oblicima koji se koriste u međunarodnom kriminalu,

(5) u cilju daljnjeg usavršavanja, razmjenjivat će rezultate postignute u kriminalističkim, kriminološkim i drugim istragama, obostrano će se informirati o zakonskim metodama koje se koriste u praksi u istražnim postupcima, kao i o najdjelotvornijim metodama.

(6) na molbu, obje ugovorne stranke će razmijeniti saznanja i dati na uvid predmet ili uzorak predmeta koji potječu iz kriminalnih aktivnosti ili koji su korišteni za izvršenje krivičnih djela,

(7) u cilju bolje pripremljenosti u borbi protiv organiziranog kriminala, razmjenjivat će stručne djelatnike poradi stručnog usavršavanja, te međusobnog upoznavanja s metodama i sredstvima koji su korišteni u borbi protiv kriminalnih aktivnosti, kao i za upoznavanje suvremene tehnike korištene u kriminalistici,

(8) prema potrebi, organizirat će radne sastanke za pripremu koordinacije i realizacije svojih daljnjih aktivnosti,

(9) podržavati suradnju svojih nadležnih uprava na prigraničnom području.

Članak 180. ZKP-a glasi:

(1) Ako se izvidi kaznenih djela ne bi mogli provesti na drugi način ili bi bili skončani s nerazmjernim teškoćama, na zahtjev državnog odvjetnika istražni sudac može protiv osobe za koju postoje osnove sumnje da je sama počinila ili zajedno s drugim osobama sudjelovala u kaznenom djelu iz članka 181. ovog zakona odrediti mjere kojima se privremeno ograničavaju određena ustavna prava građana i to:

(...)

3) tajno praćenje i tehničko snimanje osoba i predmeta,

4) uporaba prikrivenih istražitelja i pouzdanika,

5) simulirana kupnja predmeta, simulirano davanje potkupnine i simulirano primanje potkupnine,

(...)

Članak 180.a ZKP-a glasi:

Tehničke snimke, isprave i predmeti pribavljeni pod uvjetima i na način iz članka 180. stavka 1. točke 1., 2., 3., 4., 5. i 6. i članka 182. ovog Zakona mogu se upotrijebiti kao dokaz u kaznenom postupku.

Članak 182. ZKP-a glasi:

(1) Mjere iz članka 180. ovog zakona određuje istražni sudac pisanim obrazloženim nalogom. Nalog izvršavaju redarstvene vlasti. U nalogu se navode raspoloživi podaci o osobi protiv koje se mjere primjenjuju, činjenice iz kojih proizlazi potreba njihovog poduzimanja te rok njihova trajanja koji mora biti primjeren ostvarenju njezina cilja, kao i način, opseg i mjesto provođenja mjere.

(...)

Polazeći od sadržaja ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 4. Ustava, a imajući u vidu činjenicu da je o zakonitosti tih dokaza, u tijeku kaznenog postupka rješavao sud u prvom stupnju, davši pritom za svoja utvrđenja i stajalište opširne i valjane pravne razloge, kao i Vrhovni sud Republike Hrvatske odlučujući o žalbi podnositelja podnijetoj protiv prvostupanjske presude, te imajući u vidu mjerodavne odredbe Ugovora i ZKP-a, Ustavni sud je utvrdio da osporenim presudama podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 4. Ustava, kao niti ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno odredbom članka 29. stavka 1. Ustava.

U odnosu na podnositeljev prigovor, da se upotreba prikrivenih istražitelja kao posebne izvidne mjere iz čl. 180. st. 1. točke 4. ZKP/97 u konkretnom slučaju izmetnula u nedopušteno poticanje na izvršenje kaznenog djela iz čl. 180. st. 5. ZKP/97, Ustavni sud upozorava da je legitimna ovlast i dužnost države da se, poglavito u ranijim stadijima kaznenog postupka, koristi različitim izvidnim i istražnim metodama, prilagođenim naravi kaznenih djela koja se istražuju. To posebice vrijedi kod teških kaznenih djela i kaznenih djela koja se teško otkrivaju kao što su kaznena djela zloporabe opojnih droga, pranje novca, nezakonita trgovina oružjem i ljudima, obrtimični imovinski kriminalitet, koruptivna kaznena djela, gospodarski kriminalitet i drugi oblici organiziranog kriminaliteta. Među te izvidne i istražne metode nesumnjivo spada i uporaba prikrivenih istražitelja i pouzdanika, zajedno s drugima iz čl. 180. st. 1. ZKP/97. Pretpostavke za njihovu primjenu, nadležnost za njihovo određivanje i nadzor, trajanje i kriterije za ocjenu pravne upotrebljivosti njihovih rezultata, precizno su propisani zakonom (ZKP/97; ZUSKOK).

U konkretnom slučaju podnositelj je, prema utvrđenju prvostupanjskog suda i Vrhovnog suda Republike Hrvatske, u razgovoru sa zakonito određenim prikrivenim istražiteljem (pod kodnim nazivom, legendom »P.«) iskazao spremnost da za određenu sumu novaca nabavi određenu količinu opojne droge. To je i učinio, pa je prilikom primopredaje snimljen i uhićen tako da je kaznena osuda pred prvostupanjskim sudom utemeljena na provedenom vještačenju, ispitivanjem prikrivenih istražitelja kao svjedoka, vršenjem uvida u izvješća Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske, u zapisnike o pretrazi stana i drugih prostorija, te vozila, zapisnike o izvršenom popisu serijskih brojeva novčanica, preslušavanjem audio zapisa i transkripta itd. Ti dokazi nesumnjivo pokazuju, što ispravno prihvaćaju redovni sudovi u kaznenom postupku, da se izjava prikrivenog istražitelja o tome da bi podnositelj za isporučenu opojnu drogu mogao dobiti određenu sumu novaca - niti u smislu objektivnog učina djela, niti u subjektivnom smislu - ne može smatrati poticanjem iz čl. 37. KZ-a jer je kao svojevrsna invitatio ad offerendum izrazila samo paušalnu, apstraktnu spremnost prikrivenog istražitelja da bi za isporučenu drogu mogao isplatiti određenu sumu novaca, nakon čega je podnositelj s njime svojevoljno nastavio komunikaciju kako bi iz takve apstraktne spremnosti »kupca« opojne droge izvukao konkretnu osobnu korist.

Izjava prikrivenog istražitelja nije dakle, u konkretnom slučaju bila conditio sine qua non za kriminalnu djelatnost podnositelja, tj. djelatnost koju on bez nje ne bi poduzeo. Naprotiv, prvostupanjski sud i Vrhovni sud su zaključili kako je on i bez nje imao nagnuće prema počinjenju kaznenog djela za koje je osuđen (engl. »..predisposed to commit offence..«, presuda ESLJP od 9. VI. 1998. u predmetu Teixeira de Castro protiv Portugala, § 38). Stoga Ustavni sud nije mogao prihvatiti podnositeljevu tvrdnju da ga je prikriveni istražitelj »P.« potaknuo na počinjenje kaznenog djela čime bi prekoračio zakonske granice svoje dopuštene djelatnosti.

6. S obzirom na utvrđenja u točkama 4. i 5. ove odluke, Ustavni sud nije razmatrao istaknute povrede ostalih u ustavnoj tužbi navedenih ustavnih prava.

7. U vezi s istaknutom povredom članka 3. Ustava, potrebno je istaknuti da ta odredba ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku, pokrenutom ustavnom tužbom u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

8. Slijedom navedenog, a na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u izreci.

9. Objava odluke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1393/2007

Zagreb, 2. lipnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 86/2010-2447