## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2725/2009 od 17. lipnja 2010.

### NN 86/2010 (12.7.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2725/2009 od 17. lipnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2449

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Lj. V. iz P., na sjednici održanoj 17. lipnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Sisku broj: Gž-807/2007 od 2. travnja 2009. godine.

Tom je presudom uvažena žalba tužene OTP b. d.d., Poslovnica S., te je preinačena presuda Općinskog suda u Sisku broj: P-1322/06 od 27. veljače 2007. godine, na način da je podnositeljica odbijena s tužbenim zahtjevom radi naloga tuženoj za izvršenje prijenosa njene devizne štedne knjižice B. b., O. b. Z., Ekspoziture S., u iznosu od 2.634,09 DEM sa stanjem na dan 31. prosinca 1991. godine na devizni račun kod OTP b. H. d.d., Poslovnica S., u cijelosti te sa zahtjevom za naknadu parničnog troška.

2. Navedenom presudom Općinskog suda u Sisku naloženo je OTP b. H. d.d., Poslovnici S., da izvrši prijenos štednje podnositeljice s devizne štedne knjižice B. b., O. b. Z., Ekspoziture S. broj: 13-21-03526-5/52 (devizni račun broj: 32266/4-34), u iznosu od 2.634,09 DEM sa stanjem na dan 31. prosinca 1991. godine na devizni račun kod OTP b. H. d.d., Poslovnice P. broj: 3283284833, zajedno sa zakonskom zateznom kamatom prema članku 7. Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske od 5% počevši od 1. siječnja 1992. do isplate.

3. Podnositeljica smatra da su joj osporenom presudom drugostupanjskog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava, kao i članak 3. Ustava Republike Hrvatske.

Povrede navedenih ustavnih prava i odredbe obrazlaže navodima koji se mogu svesti na tvrdnje o pogrešno i nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju i pogrešnoj primjeni materijalnog prava.

U bitnome ističe, kako je pri ocjeni osnovanosti njenog tužbenog zahtjeva valjalo isključivo poći od pretpostavke da je tužbeni zahtjev vlasničkopravne naravi temeljem kojeg ona kao vlasnica ima pravo potraživati novčana sredstva, a da pritom nije ograničena rokom.

Navodi, kako propisi o deviznoj štednji jasno govore o vlasnicima deviznih depozita pri banci iz čega proizlazi da njihovi zahtjevi imaju obilježje vlasničkopravnog zahtjeva za povratom imovine, drugim riječima oni ne zastarijevaju, te ih nema svrhe promatrati kroz odredbe obveznog prava o zastari potraživanja.

Predlaže Ustavnom sudu usvojiti ustavnu tužbu, ukinuti osporenu presudu drugostupanjskog suda i predmet vratiti istome sudu na ponovni postupak i odlučivanje.

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Sisku broj: P-1322/06.

Ustavna tužba nije osnovana.

5. Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe podnesene na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li podnositelju u postupku odlučivanja o pravima i obvezama, povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

6. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku podnositeljica je zatražila naknadni prijenos stare devizne štednje s organizacijske jedinice banke čije je sjedište izvan Republike Hrvatske na banku u Republici Hrvatskoj na temelju Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 106/93.) i Pravilnika o utvrđivanju uvjeta i načina pod kojima građani mogu prenijeti svoju deviznu štednju s organizacijske jedinice banke čije je sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj (»Narodne novine« broj 19/94., u daljnjem tekstu: Pravilnik).

6.1. Zakonom o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske uređuju se uvjeti i način pretvaranja deviznih depozita građana kod banaka koje posluju na teritoriju Republike Hrvatske na dan 27. travnja 1991. godine u javni dug Republike Hrvatske te uvjeti i način korištenja tih depozita.

Članak 14. tog Zakona glasi:

Na deviznu štednju, odnosno devizna sredstva koja su građani Republike Hrvatske prenijeli do 6. srpnja 1992. godine sukladno Uredbi, s organizacijskih jedinica banaka čije je sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj, u cijelosti se primjenjuju odredbe članka 4. do 13. ovoga Zakona.

Ovlašćuje se ministar financija da utvrdi uvjete i način pod kojima građani, koji nisu u roku iz stavka 1. ovoga članka prenijeli svoju deviznu štednju, odnosno devizna sredstva s organizacijske jedinice banke čije je sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj, mogu obaviti naknadni prijenos tih sredstava na jednu od banaka u Republici Hrvatskoj.

Članak 4. Pravilnika glasi:

Naknadni prijenos deviznih depozita s organizacijskih jedinica koje imaju sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj može zahtijevati građanin vlasnik deviznog depozita koji ispunjava sljedeće uvjete:

1. da građanin vlasnik deviznog depozita podnese zahtjev za naknadni prijenos iz kojeg se može utvrditi da prijenos deviznog depozita nije mogao izvršiti do 6. srpnja 1992. jer je u tom roku:

a) bio u zarobljeništvu ili je boravio na privremeno okupiranom području (potvrda Ureda za prognanike i izbjeglice, odnosno Crvenog križa ili drugog organa koji je obavio razmjenu zarobljenika ili prihvatio prognane osobe),

b) nije posjedovao dokaz o deviznom depozitu,

c) nije posjedovao dokaz o hrvatskom državljanstvu,

d) koji je sudjelovao u operacijama Hrvatske vojske (potvrda o sudjelovanju u Hrvatskoj vojsci),

e) bio na privremenom radu u inozemstvu (radna viza odnosno matrikula za pomorce o radu u inozemstvu i sl.), te

f) boravio u inozemstvu (fotokopija putovnice iz koje se vidi status izbjeglice);

2. da građanin vlasnik deviznog depozita posjeduje dokaz da je devizni depozit imao na dan 27. travnja 1991. godine kod organizacijske jedinice koja je poslovala na teritoriju Republike Hrvatske, a čije je sjedište izvan teritorija Republike Hrvatske (fotokopija devizne knjižice ili drugog dokumenta o visini štednog uloga).

3. da građanin vlasnik deviznog depozita posjeduje dokaz o hrvatskom državljanstvu (fotokopija domovnice),

4. da građanin vlasnik deviznog depozita posjeduje uvjerenje da nije kažnjavan niti da se nalazi pod istragom u svezi kažnjivih djela protiv Republike Hrvatske (uvjerenje nadležnog organa o nekažnjavanju).

6.2. Prvostupanjski sud je udovoljio zahtjevu podnositeljice utvrdivši da ona nije mogla izvršiti prijenos do 6. srpnja 1992. s obzirom na činjenicu da se do toga datuma nalazila na privremeno okupiranom području (P.) gdje je cijelo vrijeme prebivala, te da do tog vremena nije posjedovala dokaz o hrvatskom državljanstvu. Nadalje je utvrđeno da je podnositeljica na dan 27. travnja 1991. imala devizni depozit u DEM kod B. b., O. b. Z., Ekspoziture S.

Dalje je prvostupanjski sud utvrdio da je u vrijeme podnošenja zahtjeva za naknadni prijenos devizne štednje od 25. studenoga 2004. podnositeljica posjedovala dokaz o hrvatskom državljanstvu, odnosno uvjerenje o nekažnjavanju, te da je tako udovoljila uvjetima iz članka 4. navedenog Pravilnika.

Prvostupanjski sud nije prihvatio prigovor zastare istaknut od strane tužene jer prema stajalištu toga suda, a s obzirom na činjenicu da tim Pravilnikom nije određen rok do kojeg svi vlasnici deviznih depozita koji do 6. srpnja 1992. nisu prenijeli svoje devizne depozite, oni to mogu učiniti i nakon 6. srpnja 1992.

6.3. Odlučujući o žalbi tužene drugostupanjski sud ju je usvojio i odbio podnositeljicu sa svojim zahtjevom, utvrdivši kako je prvostupanjski sud pravilno utvrdio da podnositeljica udovoljava uvjetima za naknadni prijenos deviznog depozita propisanim Pravilnikom, ali da je pogrešno primijenio pravo kod ocjene tuženikovog prigovora zastare.

Pritom je taj sud istaknuo:

»Međutim, pogrešno je primijenjeno pravo kod ocjene prigovora zastare, jer prvostupanjski sud nepravilno smatra da se naknadni prijenos deviznih depozita može izvršiti bez ikakvih ograničenja, budući Pravilnikom nije određen rok do kada svi vlasnici, koji to nisu uspjeli do 6. srpnja 1992. g., trebaju prenijeti devizne depozite.

Točno je da Pravilnik ne propisuje rok kada nastupa prekluzija za traženje naknadnog prijenosa, ali primjena redovitih zastarnih rokova nije isključena kad prestane koji od razloga nemogućnosti ostvarivanja prava iz čl. 4. Pravilnika. Prema stajalištu ovog suda zastarni rokovi počinju teći od kada su prestali razlozi spriječenosti za podnošenje zahtjeva za naknadni prijenos opisani u čl. 4. Pravilnika primjenom odredbe čl. 384. st. 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99., 88/01. i 117/03.; dalje ZOO).

Saslušanjem tužiteljice utvrđeno je da se tužiteljica vratila u P. nakon Oluje tijekom 1998. g., hrvatsko državljanstvo ishodila tijekom 1997. godine, te se prvi puta obratila Ministarstvu financija tijekom 2004. g. dok je tužba u ovom predmetu podnesena 27. lipnja 2006. g. Tužiteljica se obratila radi naplate duga Ministarstvu protekom roka od 5 godina, općeg zastarnog roka za potraživanja od prestanka mogućnosti za ostvarenje svojeg prava, pa ovaj sud utvrđuje da je potraživanje tužiteljice zastarjelo«.

7. Odredbom članka 384. stavka 1. ZOO-a propisano je:

(1) Ako zastarijevanje nije moglo početi teći zbog nekog zakonskog uzroka, ono počinje teći kad taj uzrok prestane.

8. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud utvrdio je da u postupku, koji je prethodio ustavnosudskom postupku, podnositeljici nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

S aspekta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud ovlašten je ispitivati samo pravilnu primjenu zakona i drugih propisa u konkretnom slučaju, radi ocjene je li nadležni sud u konkretnom slučaju podnositeljice mjerodavni zakon odnosno drugi propis primijenio arbitrarno (samovoljno), odnosno je li u tom konkretnom slučaju odstupio od svoje ustaljene i općeprihvaćene prakse zbog čega bi se moglo utvrditi da je u primjeni dotičnog zakona odnosno drugog propisa neosnovano imala nejednak tretman u odnosu prema drugim strankama u istovjetnim pravnim situacijama.

Ustavni sud utvrđuje da je drugostupanjski sud, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom postupku, valjano obrazložio svoja stajališta, o nastupu zastare zahtjeva naknadnog prijenosa deviznog depozita, iznesena u osporenoj presudi, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Iz navedenih razloga Ustavni sud nije prihvatio navode podnositeljice da joj u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Također iz navedenih razloga, ocjena je Ustavnog suda da u konkretnom slučaju podnositeljici nije povrijeđeno pravo vlasništva zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava.

9. Ustavni sud pritom ističe da podnositeljica takvim postupanjem nije lišena svog deviznog štednog uloga, odnosno njen devizni depozit i nadalje egzistira, jer se u konkretnom slučaju odlučivalo samo o osnovanosti zahtjeva za prijenosom njenog deviznog uloga na tuženu, a ne i o lišenju tog štednog uloga.

Nadalje, a u odnosu na navode podnositeljice iz ustavne tužbe, Ustavni sud napominje kako je u konkretnom slučaju predmet spora obveznopravni odnos između podnositeljice i banke, a ne vlasničkopravni zahtjev za povratom imovine kako to pogrešno smatra podnositeljica.

10. Podnositeljica smatra da joj je osporenom odlukom drugostupanjskog suda povrijeđeno ustavno pravo propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava, kojim se jamči pravo na pravično suđenje.

Tijekom ustavnosudskog postupka, Ustavni sud je utvrdio da podnositeljici nije povrijeđeno ustavno pravo propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava. Naime, u konkretnom slučaju drugostupanjski sud je u postupku povodom žalbe tužene ispitao provedeni postupak i utvrdio da u njemu nije bilo procesnih povreda. Pri tome je postupao sukladno mjerodavnim zakonskim odredbama. U provedenom postupku podnositeljica je aktivno sudjelovala kao tužiteljica, a sva postupovna jamstva uživala je u svim fazama provedenog parničnog postupka.

Nadalje, sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositeljici osigurava pravično suđenje.

S obzirom na naprijed navedeno, Ustavni sud je utvrdio da pravo na pravično suđenje u ovom slučaju nije povrijeđeno.

11. Članak 3. Ustava ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje su Ustavom zajamčene fizičkoj ili pravnoj osobi i koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona. To je jedna od temeljnih odredbi Ustava kojom su određene najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i koja predstavlja temelj za tumačenje Ustava.

12. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

13. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2725/2009

Zagreb, 17. lipnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 86/2010-2449