### NN 145/2020 (24.12.2020.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: UsII-160/18-7 od 15. rujna 2020.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2822

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Gordane Marušić-Babić, predsjednice vijeća, Dijane Vidović i Lidije Vukičević, članica vijeća, te više sudske savjetnice Blaženke Drdić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Z., koji zastupa I. B., dipl. iur., po generalnoj punomoći, protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Z., uz sudjelovanje zainteresirane osobe Općine G., koju zastupa Zajednički odvjetnički ured G. & Š. u V., radi utvrđivanja infrastrukturnog operatora i naknade za pravo puta, na sjednici vijeća održanoj 15. rujna 2020.

presudio je

I. Poništava se rješenje Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, klasa: UP/I-344-03/16-11/157, urbroj: 376-10-18-24 od 16. ožujka 2018.

II. Odbija se zahtjev zainteresirane osobe za naknadu troškova upravnog spora.

III. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženika utvrđeno je da je tužitelj infrastrukturni operator za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu izgrađenu na česticama navedenim u točki I. izreke toga rješenja u k.o. G., k.o. G., k.o. N. i k.o. Ž., koje su u vlasništvu Općine G. Točkom II. izreke utvrđeno je da elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu iz točke I. čini 1780,41 m2 trasa kabelske kanalizacije te 7334,54 m2 trasa elektroničkih komunikacijskih vodova u zemlji i nadzemnih elektroničkih komunikacijskih vodova, što je ukupno 9114,95 m2. U točki III. izreke utvrđeno je da visina naknade za pravo puta za navedene nekretnine, koju je Hrvatski Telekom d.d. obvezan plaćati Općini G., iznosi 70.236,91 kn godišnje, počevši od 31. ožujka 2016., s time da je naknadu za prvu i drugu godinu potrebno platiti u roku 8 dana od primitka rješenja.

Protiv osporenog rješenja tužitelj je podnio tužbu zbog svih zakonom propisanih razloga. U tužbi opisuje postupanje tuženika u postupku vođenom po zahtjevu zainteresirane osobe za utvrđivanje infrastrukturnog operatora za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu (dalje: EKI). Ističe da dan zaprimanja zahtjeva nije ispravno utvrđen, jer nije nedvojbeno utvrđeno da je zainteresirana osoba na dan 31. ožujka 2016., koji se navodi kao dan zaprimanja zahtjeva, bila vlasnik svih nekretnina obuhvaćenih točkom I. izreke rješenja i ostala vlasnik svih tih nekretnina u čitavom razdoblju zaprimanja zahtjeva pa do donošenja rješenja, čime je izostala aktivna legitimacija zainteresirane osobe i pravo na ostvarivanje naknade za pravo puta za predmetne nekretnine u tom razdoblju. S obzirom da iz odredbe članka 28. stavka 6. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj: 73/08., 90/11., 133/12., 80/13., 71/14. i 72/17. – dalje: ZEK) proizlazi da isključivo vlasnik nekretnine ili upravitelj općeg dobra može tražiti utvrđivanje infrastrukturnog operatora i visine naknade za pravo puta, koji je sukladno odredbi stavka 4. toga članka naknadu obvezan plaćati vlasniku nekretnine ili upravitelju općeg dobra, smatra da je u trenutku zaprimanja zahtjeva bilo odlučno utvrditi je li Općina G. doista bila vlasnik svih nekretnina za koje je osporenim rješenjem priznato pravo na naknadu od toga dana. Navodi da je stoga bilo nužno u trenutku donošenja rješenja poslužiti se povijesnim zemljišno-knjižnim izvatkom, koji pored sadašnjeg stanja nekretnina i upisanih knjižnih prava, sadrži i sve promjene koje su tome prethodile, kao i aktualnim zemljišnim knjižnim izvacima, a ne onima koji su odražavali stanje u zemljišnim knjigama prije gotovo godinu dana, a koje je on na traženje tuženika dostavio u spis. Kako tuženik nije tako postupio, smatra da je činjenično stanje nepotpuno i pogrešno utvrđeno. Prilaže neslužbenu kopiju povijesnog prikaza izvatka iz zemljišne knjige zk. ul. 1755 k.o. G., navodeći da iz istog proizlazi da je Općina G. vlasnikom predmetnih nekretnina postala 4. prosinca 2017. Ukazuje da su sva postupanja tuženika i zainteresirane osobe do donošenja zaključka od 29. svibnja 2017. kojim ga je tuženik obvezao na dostavu zemljišno-knjižnih izvadaka, bila usmjerena na sklapanje ugovora o osnivanju prava služnosti, a ne na izdavanje potvrde o pravu puta, te da se Općina tek 23. svibnja 2017. očitovala da sa tužiteljem ne želi sklopiti ugovor o osnivanju prava služnosti, pa smatra da bi se najranije taj dan mogao smatrati danom podnošenja zahtjeva za utvrđivanje infrastrukturnog operatora i visine naknade za pravo puta. Predlaže stoga da se osporeno rješenje tuženika poništi.

Tuženik u odgovoru na tužbu osporava tužbene navode i razloge podnošenja tužbe. U bitnome navodi da je u provedenom postupku ispravno utvrđeno činjenično stanje temeljem dokaza koje je tužitelj dostavio u spis. Ističe da je tužitelj kao stranka u postupku imao mogućnost isticati sve eventualne promjene glede stjecanja ili gubitka vlasništva podnositelja zahtjeva na pojedinim česticama koje su se dogodile u razdoblju između zaprimanja zahtjeva i donošenja osporenog rješenja, a koje bi bile relevantne za drugačije utvrđenje činjeničnog stanja. Nadalje ukazuje na nespornu činjenicu da je za cijelo vrijeme trajanja postupka, pa i prije podnošenja zahtjeva tužitelj koristio nekretnine koje su predmet ovog postupka i na njima ostvaruje pravo puta bez plaćanja naknade, te da je u konačnici obveza tužitelja na plaćanje naknade za pravo puta na nekretninama kojima prolazi njegova elektronička komunikacijska infrastruktura nesporna. Ističe da se u ovoj vrsti upravnog postupka odlučuje ne samo o odnosu između tužitelja i podnositelja zahtjeva već i o javnom interesu, te ostalih operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga koji zbog spora tužitelja i podnositelja zahtjeva ne mogu koristiti predmetnu EKI. Nadalje navodi da tužitelj pogrešno povezuje ovlaštenje za pokretanje postupka tj. aktivnu legitimaciju podnositelja zahtjeva sa dokazivanjem osnovanosti njegovih navoda iz zahtjeva, te smatra neosnovanim navode o neurednosti zahtjeva, budući da je zahtjev Općine od 13. ožujka 2016. dovoljno jasno određen s obzirom da se njime traži utvrđivanje naknade za pravo puta. Predlaže da Sud tužbeni zahtjev odbije.

Zainteresirana osoba Općina G. u odgovoru na tužbu protivi se tužbenom zahtjevu. Osporava navod tužitelja da dan zaprimanja zahtjeva nije ispravno utvrđen, jer je 25. siječnja 2016. preporučenom i elektroničkom poštom tužitelju poslala pismeni zahtjev za pokretanje postupka utvrđivanja infrastrukturnog operatera za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu, kao i za utvrđivanje visine naknade za pravo puta, izričito predlažući da se taj postupak pokrene kod tuženika, a da je tuženiku takav zahtjev poslala 29. ožujka 2016. Predlaže da se tužbeni zahtjev odbije. Potražuje naknadu troška za sastav odgovora na tužbu sa PDV-om.

U skladu sa člankom 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 20/10., 143/12., 152/14., 94/16. i 29/17. – dalje: ZUS), odgovor tuženika i zainteresirane osobe na tužbu dostavljen je tužitelju.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja (članak 55. stavak 3. ZUS-a) Sud tužbeni zahtjev ocjenjuje osnovanim.

Rješenje tuženika doneseno je pozivom na odredbu članka 28. stavka 6. ZEK-a, kojom je propisano da upravitelj općeg dobra ili vlasnik nekretnine može pred Agencijom pokrenuti postupak utvrđivanja infrastrukturnog operatora za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu koja je izgrađena na općem dobru ili na nekretninama iz članka 27. stavka 1. ovoga Zakona, te utvrđivanje količine i vrste takve infrastrukture i visine naknade za pravo puta. Iz navedene odredbe slijedi da je zahtjev ovlašten podnijeti upravitelj općeg dobra ili vlasnik nekretnine, što znači da činjenice u odnosu na vlasništvo nekretnine (kao konkretnom slučaju) u upravnom postupku moraju biti pravilne i potpuno utvrđene jer su odlučne za pravilnu primjenu navedene odredbe kao mjerodavnog materijalnog prava. Činjenično stanje mora biti nedvojbeno utvrđeno za razdoblje za koje se obveza određuje.

Iz podataka spisa predmeta razvidno je da je Općina G., zahtjevom od 29. ožujka 2016., zaprimljenim kod tuženika 31. ožujak 2016., zatražila pokretanje postupka utvrđivanja infrastrukturnog operatora za elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu, kao i za utvrđivanje visine naknade za pravo puta i donošenje rješenja o tom zahtjevu temeljem Pravilnika o potvrdi i naknadi za pravo puta (»Narodne novine«, broj: 152/11. i 151/14.), kao i odredaba članka 28. i 29. ZEK-a, s time da je takav zahtjev uputila i tužitelju 25. siječnja 2016. Stoga tužitelj neosnovano navodi da dan zaprimanja zahtjeva nije ispravno utvrđen i pogrešno smatra da je predmetni postupak mogao biti pokrenut najranije podneskom zainteresirane osobe od 23. svibnja 2017., a u kojem se Općina samo očitovala da ne želi sa tužiteljem sklopiti ugovor o osnivanja prava služnosti te da ostaje i nadalje kod zahtjeva za izdavanje potvrde o pravu puta. Pri tome valja istaknuti da urednost zahtjeva, prema ocjeni ovoga Suda, treba cijeniti u odnosu na propise mjerodavne za konkretan slučaj, no to nužno ne znači da uz zahtjev moraju biti priloženi svi dokazi potrebni za rješavanje upravne stvari, nego je daljnje dokaze moguće pribaviti i u tijeku upravnog postupka, te se u konkretnom slučaju tužitelj pogrešno poziva na povredu odredbe članka 40. stavka 2. ZUP-a, koja određuje trenutak u kojem se postupak smatra pokrenutim (a koji je vezan uz urednost zahtjeva), dok je pokretanje postupka na zahtjev stranke regulirano odredbom članka 41. ZUP-a.

Nije sporno da je tuženik u vezi sa zahtjevom zainteresirane osobe u tijeku postupka pribavio očitovanje tužitelja o posjedovanju izgrađene EKI na administrativnom području općine, te da je tužitelj postupajući po zaključku tuženika od 29. svibnja 2017. dostavio geodetski elaborat na katastarskim podlogama u digitalnom obliku i tiskanom obliku za cjelokupnu EKI i tablice s popisom katastarskih čestica na cijelom administrativnom području općine, izjavu o korištenju EKI tri godine bez spora s upraviteljem općeg dobra ili vlasnicima nekretnina, izvadak iz odluke da se predmetna infrastruktura nalazi u poslovnim knjigama HT-a, kompletan elaborat za pravo puta u tiskanim obliku, Tablice s popisom katastarskih čestica na kojima ima postavljenu EKI s podacima a vlasnicima ili upraviteljima predmetnih čestica te količinama postavljene EKI na istima. Također pribavljeno je očitovanje zainteresirane osobe o vlasništvu svih identificiranih nekretnina u Tablici 1, koju je tužitelj dostavio, u trenutku podnošenja zahtjeva 31. ožujka 2016., te zemljišnoknjižni izvadci, koje su u spis dostavili tužitelj i zainteresirana osoba. Tuženik je na temelju tih podataka donio osporeno rješenje kojim je tužitelja utvrdio infrastrukturnim operatorom na česticama u vlasništvu zainteresirane osobe navedenim u točki I. izreke, te visinu naknade za pravo puta od podnošenja zahtjeva 31. ožujka 2016., na temelju mjerodavnih odredaba Pravilnika o potvrdi i naknadi za pravo puta (»Narodne novine«, broj: 152/11., 151/14. i 95/17.).

Međutim, iz spisu priloženih neslužbenih kopija izvadaka iz zemljišne knjige, uključujući povijesne prikaze za veći broj spornih čestica, ne može se sa sigurnošću zaključiti da su sve čestice obuhvaćene točkom I. izreke osporenog rješenja bile u vlasništvu Općine G. u tijeku cijelog razdoblja za koje je određena naknada za pravo puta, koji prigovor je tužitelj, prilažući navedene podatke Zemljišnoknjižnog odjela K., isticao u tijeku upravnog postupka. S obzirom na prigovore tužitelja koje je iznosio u postupku koji je prethodio donošenju osporenog rješenja, imajući u vidu njegovo očitovanje iz podneska od 13. ožujka 2018. i 7. ožujka 2018., ovaj Sud nalazi da osporeno rješenje ne sadrži valjano i potpuno obrazloženje odnosno ocjenu navoda tužitelja glede vlasništva zainteresirane osobe i priloženih dokaza. Stoga se prigovori tužitelja kojima osporava pravilnost utvrđenog činjeničnog stanja, imajući u vidu i uz tužbu priložen Izvadak iz zemljišne knjige, povijesni prikaz, broj ZK. uloška 1755 k.o. G., za sada ne mogu otkloniti. Naime, iz navedene neslužbene kopije verificiranog ZK. uloška Zemljišnoknjižnog odjela K. proizlazi da je prijedlog na temelju kojeg je izvršen upis vlasništva na katastarskim česticama navedenim u Posjedovnici (list A) zaprimljen 4. prosinca 2017. Zbog činjenice da je naknada za pravo puta u točki III. izreke osporenog rješenja utvrđena u ukupnom iznosu za sve nekretnine navedene u točki I. izreke, s obzirom na naprijed izneseno, ne može se za sada prihvatiti zaključak tuženika da je zainteresirana osoba bila vlasnik svih nekretnina u vrijeme podnošenja zahtjeva.

Stoga se predmet vraća tuženiku na ponovni postupak u kojem će točno identificirati nekretnine i razdoblje za koje Općina G. ima pravo na naknadu za pravo puta, te na temelju utvrđenih činjenica donijeti novo na zakonu osnovano rješenje, koje će biti potpuno i valjano obrazloženo sukladno članku 98. stavku 5. ZUP-a. Napominje se da, iako je nesporna obveza tužitelja na plaćanje nakade za pravo puta na nekretninama kojima prolazi njegova EKI, kako to tuženik navodi u odgovoru na tužbu, obveza infrastrukturnog operatora na plaćanje naknade za pravo puta sukladno mjerodavnim odredbama ZEK-a postoji isključivo prema vlasniku nekretnine na koju je izgradio EKI odnosno ako je EKI izgrađen na općem dobru prema upravitelju tog općeg dobra. Dakle, s obzirom na stanje spisa, tužitelj osnovano prigovara da nije nedvojbeno utvrđeno da bi sve čestice koje su obuhvaćene u točci I. izreke osporenog rješenja doista bile u vlasništvu zainteresirane osobe tijekom vremenskom razdoblja za koje se istoj priznaje naknada, pa je u ponovnom postupku te nedostatke pobijanog rješenja potrebno otkloniti.

S obzirom na naprijed izneseno trebalo je na temelju članka 58. stavka 1. ZUS-a odlučiti kao u točki I. izreke, dok se odluka pod točkom III. izreke presude temelji na članku 14. stavku 8. ZEK-a.

Zahtjev zainteresirane osobe za naknadu troškova spora odbijen je sukladno članku 79. stavku 4. ZUS-a (točka II. izreke).

Poslovni broj: UsII-160/18-7

Zagreb, 15. rujna 2020.

Predsjednica vijeća
 Gordana Marušić-Babić, v. r.