## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-I-496/1994, U-I-110/1998, U-I-262/2000. od 17. siječnja 2001.

### NN 10/2001 (6.2.2001.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-I-496/1994, U-I-110/1998, U-I-262/2000. od 17. siječnja 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

210

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik
Suda, te suci Velimir Belajec, Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Jurica Malčić,
Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Emilija Rajić, Vice Vukojević i
Milan Vuković, odlučujući o prijedlozima za ocjenu suglasnosti zakona s
Ustavom, koje je podnijelo više predlagate­lja, na sjednici održanoj dana 17.
siječ­nja 2001. godine, donio je

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog
za pokreta­nje postupka za ocjenu ustavnosti odredaba članka 55., članka 57.
stavka 3., članka 60. stavaka 3. i 6., kao ni cjelokupne Glave IV. Zakona o
obrtu (»Narodne novine«, broj 77/93, 90/96).

II. Ovo rješe­nje objavit će
se u »Narodnim novinama«.

Obrazlože­nje

1. Prijedloge za ocjenu ustavnosti pojedinih odredaba Zakona o obrtu
(»Narodne novine, broj 77/93, 90/96 – u da­lj­njem tekstu: Zakon), podnijeli su
s­ljedeći predlagate­lji:

– dr. Že­ljko
Štanfel, Fra­njo Zubović, dr. Ivan Prgomet, dr. Ivan Pripužić, mr. ph. Biserka
Šimunić-Šibalić, koji smatraju da je odredba članka 60. stavka 6. Zakona u
suprotnosti s člankom 43. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske;

– dr. Josip
Kovačević, koji smatra da je odredba članka 60. stavka 6. Zakona u suprotnosti
s člankom 43. stavkom 1. Ustava;

– Nedi­ljko Čović,
koji smatra da su odredbe članka 55., članka 57. stavka 1. i članka 60. stavaka
3. i 6., kao i cjelokupna Glava IV. Zakona pod nazivom »Organiziranost obrta«,
u suprotnosti s člankom 43. Ustava;

2. Predlagate­lj
Josip Kovačević u svom podnesku osporava ustavnost odnosno zakonitost i
pojedinih odredaba Statuta Hrvat­ske obrtničke komore (»Narodne novine«, broj
21/99), te Odluku Skupštine Hrvatske obrtničke komore »kojom je utvrđeno plaća­nje
komorskog doprinosa i unatoč privremenom obustav­lja­nju obav­lja­nja obrta«, a
koju, prema vlastitom iskazu, nije vidio. Prijedlozi za ocjenu ustavnosti i
zakonitosti navedenog propisa i odluke izdvojeni su iz ovog predmeta.  O osnovanosti tih prijedloga odlučivat će se
u posebnim postupcima.

3. U nastavku se
navode osporene odredbe Zakona, sistematizirane prema prijedlozima predlagate­lja,
uz sažeti prikaz razloga zbog kojih pojedini predlagate­lji osporavaju ­njihovu
suglasnost s Ustavom.

Osporena odredba
članka 55. Zakona glasi:

»(1) Radi promica­nja,
usklađiva­nja i zastupa­nja zajedničkih interesa više obrtnika koji se bave
istom ili sličnom djelatnošću osnivaju udruže­nje obrtnika na području jedne
ili više jedinica lokalne samouprave. Udruže­nje obrtnika je pravna osoba.

(2) Udruže­nja
obrtnika osnivaju se na teritorijalnom i strukovnom principu.

(3) Na određenom
području može se osnovati samo jedno udruže­nje obrtnika za iste ili slične
vrste obrta.«

Osporena odredba
članka 57. stavka 1. Zakona glasi:

»(1) Udruže­nja
obrtnika udružuju se u područnu obrtničku komoru. Područna obrtnička komora je
pravna osoba«.

Osporene odredbe
članka 60. stavaka 3. i 6. Zakona glase:

»(3) Obrtnici iz
stavka 1. ovoga članka1 postaju članovi Hrvatske obrtničke komore danom
upisa u obrtni re­gistar.

(6) Članstvo u
Hrvatskoj obrtničkoj komori je obvezno.«

Odredbu članka 60.
stavka 6. Zakona predlagate­lji Že­ljko Štanfel, Fra­njo Zubović i dr.
osporavaju stoga što smatraju da je ta odredba suprotna članku 43. stavku 1.
Ustava, jer je »određiva­njem žobveznostiž članstva postup­ljeno suprotno
slobodi žuk­ljučiva­nja ili istupa­njaž iz interesnih udruga«. Teme­ljna
postavka na kojoj počivaju prijedlozi podnosite­lja sadržana je u pita­nju: može
li država natjerati građane da se radi zaštite svojih probitaka moraju udruživati
u udruge i kad to ne žele, pa i kad je to protivno ­njihovim interesima ili se
pak u Republici Hrvatskoj jamči sloboda udruživa­nja, a time i uk­ljučiva­nja
ili istupa­nja iz udruga, s obzirom na jamstva iz članka 43. stavka 1. Ustava?
Ističu da im osporena odredba Zakona onemogućava slobodu koju im jamči Ustav. U
tom se kontekstu posebno osvrću na ranije zauzeto stajalište Suda, izraženo u
odluci, broj U-I-385/1993, objav­ljenoj u »Narodnim novinama«, broj 31/94,
ističući svoje neslaga­nje sa stajalištima Suda, jer – navodi se u podnesku –
»prema zauzetom stajalištu Suda upravo ograniče­nje poduzetničke slobode zdravstvenih
djelatnika je u interesu zdravstvenih djelatnika«, što podnosite­lji smatraju
neprihvat­ljivim.

Odredbu
članka 60. stavka 6. Zakona predlagate­lj Josip Kovačević osporava zato što
smatra da osporena odredba Zakona onemogućava »zajamčenu slobodu udruživa­nja i
dava­nja pristanka za članstvo u udrugama, udruže­njima i članstvo u bilo
kakvim institucijama žjavnogž prava. Pogotovo što takva udruže­nja ne daju
članovima ništa osim prisilnog ubira­nja članarine (zvanog ždoprinosž)«.

Odredbe
članka 55., članka 57. stavka 1. (iako je predlagate­lj u uvodu svoga podneska
naveo članak 57. stavak 3., iz obrazlože­nja prijedloga nedvojbeno proizlazi da
je mislio na članak 57. stavak 1. Zakona, što u obrazlože­nju izrijekom i
navodi – op.) i članka 60. stavaka 3. i 6. Zakona, kao i cjelokupnu Glavu IV.
pod na­zivom »Organiziranost obrta«, predlagate­lj Nedi­ljko Čović osporava
zato što iz ­njih proizlazi »da je članstvo u Hrvatskoj obrtničkoj komori,
Područnoj obrtničkoj komori i udruže­nju obrtnika obvezno, a sve radi promica­nja,
usklađiva­nja i zastupa­nja na­ših interesa!«. Stoga predlagate­lj predlaže da
Ustavni sud ocijeni ustavnost navedenih članaka, kao i cjelokupnu Glavu IV. Za­kona,
»a sve po pita­nju obveznosti udruživa­nja u Hrvatsku obrtnič­ku komoru,
Područne obrtničke komore i udruže­nja obrtnika«.

4.
Prijedlozi su dostav­ljeni na odgovor Hrvatskoj obrtničkoj komori, Hrvatskoj
gospodarskoj komori, Ministarstvu za obrt, malo i sred­nje poduzetništvo te
Ministarstvu pravosuđa, uprave i lokalne samouprave.

a)
Hrvatska obrtnička komora, svojim je dopisom, broj: 103/1-01-2000 od 5. svib­nja
2000. godine, dostavila miš­lje­nje u odnosu na odredbe članka 60. stavaka 3. i
6., a dopisom, broj 103/4-01-2000 od 23. kolovoza 2000. godine, miš­lje­nje u
odnosu na članak 55. i na cjelokupnu Glavu IV. Zakona o obrtu. U miš­lje­nju se
ističe da su navedene odredbe Zakona u suglasnosti s člankom 43. Ustava, jer je
Hrvatska obrtnička komora institucija javnog prava, te ­njezini članovi nisu
građani ne­go gospodarski subjekti, koji svo­ju djelatnost obav­ljaju teme­ljem
posebnog ovlašte­nja. Stoga se obveznost učla­nje­nja u Komoru ne teme­lji na
jamstvima iz članka 43. Ustava.

U
miš­lje­nju se podrobno obrazlažu razlozi zbog kojih je opravdano definira­nje
Komore kao institucije javnog prava, a navodi se i niz drugih udruga u
zdravstvu, gospodarstvu i slično, koje su uteme­ljene na istim osnovama. Miš­lje­nje
sadrži i povijesni prikaz nastanka Komore i komorskog sustava u Hrvatskoj, kao
i poredbeni prikaz komorskog udruživa­nja u drugim zem­ljama. U miš­lje­nju je
istaknuto i s­ljedeće: »Time što je jednima utvrđeno obvezno udruživa­nje, nije
drugima onemogućeno slobodno udruživa­nje, kako je to zajamčeno u članku 43.
Ustava. Dapače, članovi Komore osnovane na teme­lju zakonske norme o obveznom
udruživa­nju mogu biti i članovi udruga čiji je teme­lj dobrovo­ljnost udruživa­nja
i sloboda izbora tih udruga (u obrtništvu poznato kao cehovsko-strukovno udruživa­nje
obrtnika).«

U
odnosu na članak 55., odnosno na cjelokupnu Glavu IV. Zakona, Hrvatska
obrtnička komora ističe da »Zakon uređuje način organiziranosti obrta i to od
udruže­nja obrtnika (čl. 55. i 56.), preko područnih obrtničkih komora (čl. 57.
i 58.) do Hrvat­ske obrtničke komore (čl. 59. – 73.) kao jedinstvenog komorskog
sustava«. Stoga osporavane odredbe Glave IV. pod nazivom »Organiziranost obrta«
treba tumačiti, navodi se u miš­lje­nju, »zajed­nički kao jedinstvenu cjelinu
organiziranosti obrta.«

b)
Hrvatska gospodarska komora u svom je dopisu, broj I-3772/1-1996. od 8.
studenoga 1996. godine, također iznijela miš­lje­nje da je odredba članka 60.
stavka 6. Zakona u suglasnosti s člankom 43. stavkom 1. Ustava. Podrobno
obrazlažući dva osnovna modela komorskog udruživa­nja u svijetu (javnopravni
kontinentalni model i privatnopravni anglosaksonski model), u miš­lje­nju se
zak­ljučuje da je javnopravni model udruživa­nja »dugo­godiš­nja tradicija
komorskog sustava na prostoru Hrvatske (145 godina)«, a da je to i »uvjet za uk­ljučiva­nje
komora i zema­lja koje predstav­ljaju u međunarodni komorski sustav«, te bi
»svako kre­ta­nje u suprotnom smjeru značilo odstupa­nje od opće­g trenda i uda­ljava­nje
od svjetskih tržišnih zbiva­nja.«

c) Ministarstvo za
obrt, malo i sred­nje poduzetništvo u svom je dopisu, klasa: 311-01/00-01/224,
urbroj: 515-01-00-02 od 3. srp­nja 2000. godine, iskazalo miš­lje­nje da »zbog
pravne či­njenice što se Hrvatska obrtnička komora tretira kao institucija
javnog prava, iz javnopravnog karaktera, nema pravne osnove za protuustavnost
odredbi Zakona o obrtu.«

d)
Ministarstvo pravosuđa, uprave i lokalne samouprave u svom se dopisu, klasa:
230-01/00-01/0180, ubroj: 515-09-02-00-2 od 31. srp­nja 2000. godine, očitovalo
o odredbama članka 55. Zakona, kojima se uređuju udruže­nja obrtnika, u odnosu
na ustavno jamstvo slobode udruživa­nja iz članka 43. Ustava. U miš­lje­nju je
istaknuto da Ministarstvo pravosuđa, uprave i lokalne samouprave, odnosno nadležni
županijski uredi za opću upravu »ne re­gistriraju udruže­nja obrtnika kao
udruge u smislu Zakona o udrugama, jer se na udruže­nja obrtnika primje­njuje
Zakon o obrtu«, što znači da se radi o »različitim oblicima udruživa­nja za
čije djelova­nje nisu nadležna ista tijela državne uprave«. U re­gistar udruga,
međutim, slobodno je upisiva­nje udruga obrtnika, osnovanih teme­ljem Zakona o
udrugama.

5.*Prijedlozi nisu osnovani.*

Neposredno
mjerodavna za ocjenu ustavnosti osporenih odredaba članka 55., članka 57.
stavka 3. i članka 60. stavaka 3. i 6., kao i cjelokupne Glave IV. Zakona, jest
odredba članka 43. Ustava Republike Hrvatske, kojom se građanima jamči pravo na
slobodno udruživa­nje radi zaštite njihovih probitaka ili zauzima­nja za
socijalna, gospodarska, politička, nacionalna, kulturna ili druga uvjere­nja i
ci­ljeve. Radi toga građani mogu slobodno osnivati sindikate i druge udruge, uk­ljučivati
se u ­njih ili iz ­njih istupati. Pravo slobodnog udruživa­nja ograničeno je
zabranom nasilnog ugrožava­nja demokratskog ustavnog poretka, te neovisnosti,
jedinstvenosti i teritorijalne cjelovitosti Republike Hrvatske.

6. U
postupku utvrđiva­nja osnovanosti prijedloga za ocjenu ustavnosti osporenih
odredaba Zakona, Ustavni sud je razmotrio s­ljedeće pita­nje:

– je
li odredba članka 43. Ustava, kojom se jamči sloboda udruživa­nja, a koja uk­ljučuje
i slobodu ne-udruživa­nja, to jest slobodu građana da ne pristupaju određenoj
udruzi (freedom not to associate), primje­njiva u slučaju učla­nje­nja u tijela
određenog komorskog sustava, čija je obveznost propisana zakonom?

U
razmatra­nju odgovora na postav­ljeno pita­nje, potrebno je poći od utvrđe­nja
da u pravnom poretku postoje institucije što ih osnivaju i u koje se učla­njuju
građani, ostvarujući svoje ustavno pravo na slobodu udruživa­nja. Ta se sloboda
očituje u pravu građana da slobodno osnivaju sindikate i druge udruge
(primjerice, udruge građana, koje se vrlo često nazivaju i tzv. nevladinim
organizacijama, itd.), slobodno se uk­ljučuju u ­njih i iz ­njih slobodno
istupaju. Takve udruge, kao institucije uteme­ljene na dobrovo­ljnoj članskoj
osnovi, nastaju i prestaju vo­ljom građana, u pravilu nemaju propisano vrijeme
traja­nja, a na ­njih država ne prenosi javne ovlasti. Jamstvo slobode udruživa­nja,
propisano člankom 43. Ustava, u cijelosti se odnosi na takve udruge građana,
što znači da nikome (pa ni zakonodavcu) nije dopušteno ograničavati pravo
građana na slobodno osniva­nje takvih udruga i slobodno udruživa­nje u ­njih,
osim u slučaju nasilnog ugrožava­nja demokratskog ustavnog poretka, te
neovisnosti, jedinstvenosti i teritorijalne cjelovitosti Republike Hrvatske.

Međutim, u pravnom poretku postoje i određene institucije javnog prava,
čiji se članovi u ­njih ne udružuju u ulozi »građana«, već pripadnika određene
struke. Takve institucije svoju djelatnost obav­ljaju teme­ljem posebnog
zakonskog ovlašte­nja, a na ­njih država u pravilu prenosi i javne ovlasti.
Upravo je Hrvatska obrtnička komora definirana Zakonom o obrtu kao pravna osoba
javnog prava, čija su upravna tijela određena Zakonom (članak 63.). Ona »obav­lja
javne ovlasti koje su utvrđene ovim Zakonom«, a »akti koje Hrvatska obrtnička
komora izdaje u izvršava­nju javnih ovlasti jesu javne isprave« (članak 61.
Zakona). Prema tome, Hrvatska obrtnička komora jest pravna osoba s javnom
ovlašću, koju Zakon određuje kao »samostalnu stručnu poslovnu organizaciju
obrtnika« koja »zastupa i predstav­lja obrtnike pred državnim i drugim tijelima
u zem­lji i inozemstvu« (članak 59. stavci 2. i 3. Zakona).

Hrvatska obrtnička komora najviši je oblik organiziranosti komorskog
obrtničkog sustava u nacionalnim okvirima. Hrvatski komorski obrtnički sustav,
naime, ustrojen je na teritorijalnom principu (članak 55. stavak 2. Zakona),
što znači da se udruže­nja obrtnika, osnovana na području jedne ili više
jedinica lokalne samouprave, udružuju u područnu obrtničku komoru, osnovanu na
određenom širem dijelu državnog teritorija; područne obrtničke komore udružuju
se pak u Hrvatsku obrtničku komoru. Svim trima oblicima organiziranosti
komorskog obrtničkog sustava Zakon izrijekom priznaje pravnu osobnost.

Stoga su udruže­nja obrtnika,
područne obrtničke komore i Hrvatska obrtnička komora organizacijski dijelovi
jedinstvenog nacionalnog komorskog obrtničkog sustava, ustrojenog na
teritorijalnom principu. Takvo ustrojstvo komorskog obrtničkog sustava,
propisano Glavom IV. Zakona, nije u nesuglasnosti s odred­bom članka 43.
Ustava, jer se ta odredba Ustava na ­nje­ga niti ne odnosi.

7. S druge strane, pravni
položaj obrtnika kao pravnih subjekata, fizičkih osoba, također je uređen
Zakonom: obrtnikom se smatra svaki puno­ljetni hrvatski držav­ljanin, koji nije
djelomično ili potpuno lišen poslovne sposobnosti, a koji – teme­ljem pravova­ljane
obrtnice – obav­lja obrt na području Republike Hrvatske (strani držav­ljani
podliježu posebno utvrđenim zakonskim uvjetima za obav­lja­nje obrta u Republici
Hrvatskoj, također propisanim Zakonom). Prema tome, članovi Hrvatske obrtničke
komore, kao najviše­g oblika organiziranosti obrta u Republici, ne smatraju se
»građanima« u smislu članka 43. stavka 1. Ustava, kako to pogrešno smatraju
predlagate­lji, već su to pojedinci koji se nalaze u zakonskom položaju
obrtnika i trgovca (članak 60. stavci 1. i 2. Zakona), te trgovačka društva
koja obav­ljaju obrt sukladno mjerodavnim odredbama Zakona (članak 60. stavak
2.). To su, dakle, gospodarski subjekti koji svoju djelatnost obav­ljaju teme­ljem
posebnog pravnog naslova (obrtnice, rješe­nja o upisu u trgovački re­gistar) u
skladu sa Zakonom o obrtu i, supsidijarno, Zakonom o trgovačkim društvima.
Obveza učla­nje­nja u Hrvatsku obrtničku komoru za svakog obrtnika i za svako
trgovačko društvo koje obav­lja obrt stoga proizlazi iz Zakonom određenog
javnopravnog karaktera Hrvatske obrtničke komore, to jest iz ­njezina Zakonom
određenog položaja pravne osobe s javnim ovlastima.

8. Osim u Hrvatskoj, u kojoj obrtničke komore – kao institucije javnog
prava s obveznim članstvom – djeluju od 1852. godine (kada se osnovala Hrvatska
trgovačka obrtnička komora u Zagrebu), komore kao subjekti javnog prava s
obveznim članstvom organizirane su, primjerice, i u Austriji, Njemačkoj,
Italiji, Francuskoj, Špa­njolskoj, Nizozemskoj, Luxemburgu, Grčkoj, Mađarskoj i
Sloveniji.2

Opredje­lje­nje hrvatskog zakonodavca za javnopravni karakter komora s
obveznim članstvom (u ovom slučaju: Hrvatske obrtničke komore), sukladno je,
prema tome, zakonodavstvima većine europsko-kontinentalnih zema­lja.

Istovjetno stajalište izrazio je i Europski sud za ­ljudska prava u
Strasbourgu (u da­lj­njem tekstu: Europski sud) u slučaju Le Compte, Van Leuven
i De Meyere protiv Belgije,3 u kojem se postavilo pita­nje usklađenosti
nacionalnog zakonodavstva, koje je propisivalo obvezu učla­nje­nja svih
liječnika u Belgijsku liječničku komoru, s člankom 11. Konvencije za zaštitu ­ljudskih
prava i teme­ljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine« – Među­na­rodni
ugovori, pročišćeni tekst, broj 6/1999; u da­lj­njem tekstu: Europska
konvencija). U točkama 64. i 65. navedene odluke, Europski sud je utvrdio s­ljedeće:

»64. Sud prvo napomi­nje da je Belgijska liječnička komora javnopravna
institucija. Nju nisu osnovali pojedinci, ne­go je osnovana zakonom; ona ostaje
inte­grirana unutar struktura države, a struč­njake (judges) imenuje u većinu ­njezinih
tijela Kruna. Ona ostvaruje ci­lj koji je u općem interesu (…) provedbom,
sukladno važećem zakonodavstvu, oblika javne kontrole nad medicinskom praksom.
U kontekstu te poto­nje funkcije, od Komore se osobito zahtijeva da vodi
evidenciju liječnika (the re­gister of medical practitioners). Za izvrše­nje
zadaća koje je na ­nju prenijela belgijska država, le­galno je dodijeliti joj
upravne, kao i ovlasti za donoše­nje odluka te disciplinske ovlasti izvan
područja opće­g prava (prerogatives out of the orbit of the ordinary law;
prérogatives exorbitantes du droit commun), te – u tom svojstvu – i provođe­nje
postupaka (koji proizlaze iz) javnih ovlasti.

65. Uzimajući u obzir sve te
različite čimbenike zajedno, Komora se ne može smatrati udruže­njem sukladno
znače­nju čl. 11. (čl.-11). Međutim, postoji još jedan zahtjev: da ne bi došlo
do povrede, osniva­nje Komore od strane belgijske države ne smije sprječavati
liječnike da zajedno osnivaju ili se pridružuju profesionalnim udrugama.
Totalitarni režimi su pribje­gavali – i pribje­gavaju – obvezatnom podvrgava­nju
pripadnika struke u zatvorene i ekskluzivne organizacije, koje onda stupaju na
mjesto profesionalnih udruga i tradicionalnih sindikata. Autori Konvencije
nastojali su spriječiti takve zloupotrebe.

Sud napomi­nje da Belgija ima nekoliko udruže­nja osnovanih za zaštitu
profesionalnih interesa liječnika, koji imaju potpunu slobodu u ­njih se udružiti
ili ne udružiti. U takvim okolnostima, postoja­nje Komore i prateća pos­ljedica
– što znači, obveza liječnika da budu upisani u re­gistar Komore i da budu pod
ovlašću ­njezinih tijela – nedvojbeno nema ni sadržaj ni učinak ograničava­nja,
a još ma­nje potiskiva­nja prava zajamčenih čl. 11. par. 1. (čl. 11-1).«

9. Sukladno tome, nema povrede ustavnog jamstva slobode udruživa­nja u
slučaju obveznog učla­nje­nja u Hrvatsku obrtničku komoru ako ustavnopravni
poredak Republike Hrvatske jamči pravo i slobodu svih obrtnika u Republici
Hrvatskoj da slobodno osnivaju svoje sindikate i druge udruge, u ­njih se uk­ljučuju
i iz ­njih istupaju, sukladno odredbi članka 43. Ustava.

U tom smislu Ustavni sud
utvrđuje da članstvo u Hrvatskoj obrtničkoj komori, kao ni u drugim komorama u
Republici Hrvat­skoj, nije zapreka da obrtnik svoje ustavno pravo na slobodu
udruživa­nja ostvari u različitim strukovnim udrugama. U Republici Hrvatskoj
svaki obrtnik, odnosno više obrtnika zajedno, imaju punu slobodu osnivati svoje
strukovne udruge, uk­ljučivati se u ­njih ili iz ­njih istupati po svojoj vo­lji,
sve radi zaštite svojih probitaka ili zauzima­nja za svoje socijalne i
gospodarske ci­ljeve, a sukladno članku 43. Ustava i odredbama Zakona o
udrugama.

Primjerice, u Re­gistru
udruga koji vodi Ministarstvo pravosuđa, uprave i lokalne samouprave, pod
rednim brojem 59. upisana je Hrvatska udruga obrtnika očnih optičara (1998.),
kojoj je osnovni sadržaj djelatnosti šire­nje i promica­nje strukovnih,
gospodarskih, materijalnih, moralnih i drugih interesa članova, zastupa­nje
interesa obrtnika očnih optičara pred državnim i drugim tijelima u oblikova­nju
gospodarskog sustava u cjelini i obrtništva u njemu. Isto tako, u Re­gistar
udruga upisana je, primjerice, pod rednim brojem 415. i Udruga frizerskih
obrtnika (1998.), koja okup­lja frizere i usmjerava ­njihov rad, promiče i
unapređuje struku, organizira savjetova­nja, predava­nja, seminare, kongrese i
druge slične skupove o problemima frizerske struke, te potiče i radi na
strukovnom poveziva­nju i stručnom usavršava­nju svojih članova.

Nada­lje, obrtnici u
Republici Hrvatskoj imaju puno pravo osnivati svoje sindikate. Jedan od takvih
je, primjerice, Hrvatski sindikat male privrede, obrtništva, uslužnih
djelatnosti i stranih predstavništava, koji je član Saveza samostalnih
sindikata Hrvat­ske (SSSH).

U navedenim okolnostima,
postoja­nje Hrvatske obrtničke komore, zajedno sa svim obvezama koje iz te či­njenice
proizlaze za obrtnike (primjerice, obveza svih obrtnika da se učlane u Komoru,
da joj plaćaju doprinos i da se, općenito, podvrgavaju pravilima Statuta
Komore, a osobito jurisdikciji komorskog Suda časti u slučaju neizvršava­nja
članskih obveza, povrede Statuta itd.), nedvojbeno nema ni sadržaj ni učinak
ograničava­nja, a još ma­nje ukida­nja prava i sloboda zajamčenih člankom 43.
Ustava Republike Hrvatske.

Ustavni sud je istovjetna
stajališta zauzeo i u odluci broj U-I-385/1993., ocje­njujući ustavnost
obveznog učla­nje­nja u Hrvatsku liječničku komoru sukladno Zakonu o
zdravstvenoj zaštiti, u kojoj je posebno istaknuo či­njenicu da članovi komora,
osnovanih teme­ljem zakonske norme o obveznom udruživa­nju, mogu istodobno biti
i članovi udruga čiji je teme­lj dobrovo­ljno udruživa­nje i sloboda ­njihova
izbora.

Isto tako, ocje­njujući
odredbe o obveznom učla­nje­nju, sadržane u Zakonu o Hrvatskoj gospodarskoj
komori, Sud je u odlukama broj U-I-125/1993 i U-I-948/1998 utvrdio da se
odredbe članka 43. Ustava u svojoj cjelini ne odnose na gospodarske subjekte,
već na građane, jer se ­njima jamči slobodno udruživa­nje.

10. Sukladno svim prethodnim
navodima, Ustavni sud nije prihvatio prijedlog za pokreta­nje postupka za
ocjenu ustavnosti osporenih odredaba Zakona o obrtu, jer je ocijenio da one
nisu u nesuglasnosti s ustavnim jamstvom slobode udruživa­nja, propisanim
člankom 43. stavka 1. Ustava. Stoga je, na teme­lju članaka 41. i 58. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99 – u da­lj­njem
tekstu: Ustavni zakon), riješeno kao u izreci ovoga rješe­nja.

11. Objava ovog rješe­nja
teme­lji se na članku 28. Ustavnog zakona.

Broj:           U-I-496/1994
       U-I-110/1998
       U-I-262/2000
Zagreb, 17. siječ­nja 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Rješenje, NN 10/2001-210