## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske brojU-III-2435/2001 od 20. travnja 2005.

### NN 61/2005 (16.5.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske brojU-III-2435/2001 od 20. travnja 2005.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1189**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec,
predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić i Vice
Vukojević, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom
ustavnom tužbom D. K. iz Z., kojeg zastupa D. M., odvjetnik iz Z., na sjednici
održanoj 20. travnja 2005. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-12589/99
od 19. travnja 2001., kojom je odbijena tužba podnositelja u upravnom sporu
protiv rješenja Ministarstva prostornog uređenja, graditeljstva i stanovanja
Republike Hrvatske, klasa: UP/II-350-05/99-05/0944, urbroj:
531-03/2-99-2 od 4. studenoga 1999.

Navedenim drugostupanjskim rješenjem odbijena je
žalba pod­nositelja izjavljena protiv rješenja Općine Korčula, Sekretarijata za
upravno-pravne i opće poslove, klasa: UP/I-06-308/1-90 od 10. kolovoza 1990.

Prvostupanjskim rješenjem odbijen je
podnositeljev zahtjev za izdavanje uvjeta uređenja prostora za izgradnju
komercijalno-turističkog objekta na k.č. br. 427 i
429 k.o. Lumbarda.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe povrede
odredaba članka 14. stavka 2., članka 18., članka 19. stavka 2., članka 26. i
članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelj navodi da je zahtjev za izdavanje
urbanističkih uvjeta (kasnije uvjeta uređenja prostora odnosno lokacijske
dozvole) podnio po prvi puta 1986. godine, kada je na njegovim zemljišnim
česticama, prema tada važećim prostorno-planskim dokumentima, bila dozvoljena
izgradnja komercijalno-turističkog objekta. Godine 1987. odbijen je u postupku pred
upravnim tijelima i pred Upravnim sudom. Upućen je da svoj zahtjev uskladi s
urbanističkim uvjetima, pa je novi, usklađeni zahtjev podnio 1989. godine. U
međuvremenu, 1988. godine, stupio je na snagu novi Prostorni plan Općine
Korčula (»Službeni glasnik«, broj 6/88.), za kojeg podnositelj u ustavnoj
tužbi, kao i u postupku pred Upravnim sudom, ističe da je nevažeći,
protuzakonit i protuustavan, zbog načina donošenja i sadržajne manjkavosti.

Godine 1990. je odbijen i s izmijenjenim
zahtjevom pred prvostupanjskim upravnim tijelom, uz obrazloženje da na njegovim
česticama nije dopuštena gradnja. Izjavio je žalbu koja je dostavljena
nadležnom Ministarstvu nakon devet godina. To je Ministarstvo rješenjem od 4.
studenoga 1999. žalbu odbilo, suglasivši se s pobijanim prvostupanjskim
rješenjem, te upućujući podnositelja da svoj zahtjev ponovo uskladi s propisima
koji su u međuvremenu ponovo izmijenjeni. Pritom se nadležno Ministarstvo u
obrazloženju rješenja poziva na »načelo jedinstvenosti upravnog postupka«, koje
bi značilo, kako tumači Ministarstvo, »da se primjenjuje onaj propis koji je na
snazi u vrijeme rješavanja predmeta«. U povodu tužbe podnositelja Upravni sud
je donio presudu od 19. travnja 2001., koju podnositelj osporava ustavnom
tužbom.

Smatra, naime, da je stavljen u neravnopravan
položaj u odnosu na vlasnike okolnih zemljišnih čestica, koji nesmetano grade
objekte, te da bi i njemu gradnja bila dozvoljena da su nadležna upravna tijela
i Upravni sud svoje odluke donosili pravodobno, a ne deset godina nakon
podnošenja zahtjeva, te da su pravilno primjenjivali propise – one koji su bili
na snazi kada je, 1986. godine, po prvi put podnio zahtjev za izdavanje
urbanističkih uvjeta. Nasuprot tome, navodi podnositelj, u konkretnom slučaju
primijenjen je propis iz 1988., koji nije mjerodavan i koji je nezakonit, a na
što je ukazao u tužbi upućenoj Upravnom sudu. Taj Sud, međutim, po stajalištu
pod­nositelja, nije proveo sudsku kontrolu zakonitosti, sukladno svojoj
dužnosti, već je podnositelja, glede ocjene ustavnosti i zakonitosti tog
propisa, uputio na Ustavni sud. Navedeno podnositelj smatra povredom odredbe
članka 19. stavka 2. Ustava.

Predlaže ukidanje osporene presude Upravnog
suda.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

3. Prema odredbama članka 62. stavka 1. i stavka
2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon),
svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno
o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela,
povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno
Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu.

Na temelju činjeničnog stanja utvrđenog u
pravomoćno okončanom postupku te unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
Ustavni sud tijekom postupka pružanja ustavnosudske zaštite utvrđuje je li u
postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo
ustavno pravo.

4. Analizom spisa predmeta, rješenja nadležnih
upravnih tijela, te osporene presude, a imajući u vidu navode i razloge
podnesene ustavne tužbe, Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio je sljedeće:

U konkretnom slučaju podnositelj je prvi zahtjev
za izdavanje urbanističkih uvjeta podnio 25. kolovoza 1986., u vrijeme važenja
Prostornog plana Općine Korčula (»Službeni glasnik«, broj 1/84. i 5/84.).
Zahtjev se odnosio na izgradnju stambenog objekta u zoni komercijalne
turističke izgradnje i vinograda, pa je prvostupanjskim rješenjem od 5. ožujka
1987. odbijen, kao i u kasnijem drugostupanjskom upravnom i u upravnosudskom postupku, uz obrazloženje da se u
komercijalno-turističkoj zoni ne može graditi stambeni objekt.

Za trajanja tih postupaka, 2. kolovoza 1988.,
donesen je novi Prostorni plan Općine Korčula (»Službeni glasnik«, broj 6/88.),
prema kojem se podnositeljeve zemljišne čestice dijelom nalaze u zoni
rekreacije i zelenila, a dijelom izvan građevinske zone, u zaštitnom obalnom
pojasu za koji nije donesen provedbeni urbanistički plan.

Podnositelj je novi zahtjev (za izgradnju
komercijalno-turistič­kog objekta) podnio 1989.
godine, a zahtjev je odbijen rješenjem od 10. kolovoza 1990., s obrazloženjem
da se urbanistički uvjeti, s obzirom na navedeni sadržaj Prostornog plana iz
1988., ne mogu utvrditi.

Žalba je dostavljena nadležnom drugostupanjskom
tijelu 7. srp­nja 1999., te je to tijelo donijelo
rješenje od 4. studenoga 1999., kojim žalbu odbija. U obrazloženju rješenja
drugostupanjsko tijelo ističe da je podnositelj, ukoliko mu je dugogodišnjim nedonošenjem rješenja o žalbi nanesena šteta, imao
mogućnost postupiti sukladno pravilima upravnog postupka o tzv.
šutnji administracije. Nadalje, upućuje podnositelja da svoj zahtjev izmijeni
na način da zatraži izdavanje lokacijske dozvole, o kojem će se odlučivati
temeljem dokumenata prostornog uređenja koje podrazumijeva članak 13. Zakona o prostornom
uređenju (»Narodne novine«, broj 30/94. i 68/98.).

Glede merituma ove pravne stvari drugostupanjsko
tijelo ističe da nadležno prvostupanjsko tijelo koje je odlučivalo o zahtjevima
podnositelja nije imalo pravne mogućnosti riješiti drugačije, jer bi to bilo
protivno tada važećim dokumentima prostornog uređenja. U svezi s navedenim isto
tijelo navodi i to da upravno tijelo »primjenjuje onaj propis koji je na snazi
u vrijeme rješavanja predmeta«.

Upravni sud u osporenoj presudi također utvrđuje
da su, s obzirom na utvrđeno činjenično stanje, pravilno primijenjeni mjerodav­ni propisi, a glede osporavanja zakonitosti samih
propisa, upućuje podnositelja na Ustavni sud.

5. Na temelju izloženog ukazuje se neutemeljenim
stajalište podnositelja da se u konkretnom slučaju radi o podnošenju samo
jednog zahtjeva, onog iz 1986. godine, o kojem su nadležna upravna tijela, i
nakon donošenja Prostornog plana Općine Korčula (»Službeni glasnik«, broj
6/88.), trebala rješavati primjenom Prostornog plana Općine Korčula (»Službeni
glasnik« 1/84. i 5/84.).

Kako je razvidno, o podnositeljevom zahtjevu iz
1986. godine riješeno je primjenom propisa mjerodavnog u vrijeme podnošenja tog
zahtjeva, to jest Prostornog plana Općine Korčula (»Službeni glasnik« 1/84. i
5/84.).

O podnositeljevom zahtjevu podnesenom 1989.
godine (koji nije istovjetan prethodnom i ne predstavlja isti, djelomice
izmijenjeni zahtjev, već novi zahtjev) riješeno je primjenom propisa
mjerodavnog u vrijeme podnošenja tog zahtjeva, to jest Prostornog plana Općine
Korčula (»Službeni glasnik«, broj 6/88.).

Navedeno jasno proizlazi i iz obrazloženja
presude Upravnog suda, koju podnositelj izravno osporava.

Kako podnositelj neizravno osporava i pravno
stajalište drugostupanjskog tijela o primjeni »načela jedinstvenosti postupka«,
to jest o tome da se »u upravnom postupku primjenjuje propis koji je na snazi u
vrijeme rješavanja predmeta«, smatrajući da je stoga dugotrajnim nerješavanjem
o njegovoj žalbi oštećen, Ustavni sud smatra potrebnim naglasiti da se radi o
nejasno obrazloženom prav­nom načelu.

Naime, u upravnom se postupku primjenjuje propis
koji je mjerodavan u vrijeme pokretanja postupka, osim ako zakonom ili drugim
propisom donesenim na temelju zakona nije drugačije određeno. S obzirom na
činjenicu da je u konkretnom slučaju upravna stvar riješena upravo na takav
način – primjenom propisa mjerodavnih u vrijeme pokretanja postupka po
pojedinom zahtjevu podnositelja – to pogrešno izraženo pravno stajalište
drugostupanjskog tijela, kao niti okolnost da se Upravni sud u osporenoj
presudi nije osvrnuo na ovakvo stajalište, nisu od utjecaja na zakonitost
odluka donesenih u konkretnom upravnom postupku i upravnom sporu. Budući da,
prema tome, u konkretnom slučaju protek vremena nema utjecaja na primjenu
prava, neutemeljeni su navodi podnositelja da bi, zbog primjene prava, za njega
nastala kakva šteta.

6. Odredbom članka 14. stavka 2. Ustava
zajamčena je svima jednakost pred zakonom.

Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta
članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenom presudom
podnositelju u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti
pred zakonom.

Osporena presuda zasniva se na pravilnoj
primjeni mjerodav­nog
materijalnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava.
Ustavni sud utvrđuje da su nadležna tijela i Upravni sud, polazeći od
činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom postupku, obrazložili svoje odluke,
te da one nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene
mjerodavnoga materijalnog prava.

Ustavni sud iz navedenih razloga nije prihvatio
navode podnositelja da mu u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred
zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

7. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava jamči se
svima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u
razumnom roku odluči o njihovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela.

Pravo na pravično suđenje zajamčeno navedenom
ustavnom odredbom može biti povrijeđeno ako bi stranci u postupku bilo
onemogućeno da, u okviru zakona, sudjeluje u postupku, da bude saslušana, da
iznosi činjenice i predlaže dokaze, ako se nadležno tijelo ne bi izjasnilo o
navodima stranke važnim za odlučivanje, ako ne bi obrazložilo odluku, odnosno
ako na drugi način ne bi stranci bilo omogućeno pravično vođenje postupka,
uključujući i mogućnost korištenja pravnih lijekova.

Člankom 18. Ustava jamči se pravo na žalbu
protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom
ili drugim ovlaštenim tijelom, time da pravo na žalbu može biti iznimno
isključeno u slučajevima određenim zakonom ako je osigurana druga pravna
zaštita.

Ustavni sud utvrđuje da u konkretnom slučaju
podnositelj nije bio onemogućen u korištenju postupovnih
prava, uključujući i pravo na žalbu, kao i pravo na pokretanje upravnog spora,
koja mu po mjerodavnom zakonu pripadaju, te da su upravna tijela, kao i Upravni
sud u osporenoj presudi, izložili sve odlučne razloge na kojima se njihove
odluke temelje.

Stoga, po ocjeni Ustavnog suda, podnositelju
nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članka 29. stavka 1. i
članka 18. Ustava.

8. Odredbom članka 19. stavka 2. Ustava
zajamčena je sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i
tijela koja imaju javne ovlasti.

Navedeno ustavno jamstvo znači da svatko ima
pravo zatražiti da nadležni sud u propisanom sudskom postupku donese meritornu
odluku o zakonitosti pojedinačnog upravnoga akta. Odredba članka 19. stavka 2.
Ustava ne odnosi se na opće akte, to jest na kontrolu ustavnosti zakona odnosno
kontrolu ustavnosti i zakonitosti drugih propisa, što prema odredbama članka
128. Ustava pripada u nadležnost Ustavnog suda Republike Hrvatske.

U konkretnom slučaju podnositelj je pokrenuo
upravni spor pred Upravnim sudom, koji je proveo postupak i donio meritornu
odluku, utvrdivši zakonitim pobijani pojedinačni upravni akt.

Prema tome, Upravni sud nije počinio povredu
podnositeljeva ustavnog prava zajamčenog člankom 19. stavkom 2. Ustava.

9. Odredbom članka 26. Ustava zajamčena je
državljanima Republike Hrvatske i strancima jednakost pred sudovima i drugim
državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Slijedom navedenog, odredba članka 26. Ustava
nije mjerodav­na u konkretnom slučaju.

10. Zbog izloženih razloga, a na temelju
odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točki I.
izreke.

11. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji
se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2435/2001

Zagreb, 20. travnja 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

**dr****. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 61/2005-1189