### NN 53/2016 (8.6.2016.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-5072/2011 od 4. svibnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1399

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Marija Maja Ivanetić iz Zagreba s boravkom u Sjedinjenim Američkim Državama, koju zastupa Stjepan Bićan, odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 4. svibnja 2016. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski građanski sud u Zagrebu dužan je bez odgode nastaviti postupak i u najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od tri (3) mjeseca računajući od prvog idućeg dana nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«:

– donijeti odluku u predmetu koji se prije spajanja vodio pod poslovnim brojem P-4675/91;

– donijeti odluku u predmetu koji se prije spajanja vodio pod poslovnim brojem P-4683/91 u dijelu koji je nakon stupanja na snagu Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine« broj 92/96.) ostao u sudskoj nadležnosti, a ostale tužbene zahtjeve riješiti u skladu s pravilima o nadležnosti koji su propisani tim zakonom.

III. Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske dužno je što je prije moguće, a najkasnije u roku od 60 dana računajući od prvog idućeg dana nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«, donijeti rješenje o žalbi u predmetu broj: UP/II-942-01/13-01/725.

IV. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), podnositeljici ustavne tužbe Mariji Maji Ivanetić iz Zagreba, Grškovićeva 19a, s boravkom u U.S.A., 8940 Savannah Park, Orlando, FL 32819-4432, određuje se primjerena naknada zbog povrede prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) u iznosu od 25.000,00 kuna.

V. Naknada iz točke IV. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri (3) mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositeljice Ministarstvu pravosuđa Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

VI. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podnositeljica je 27. srpnja 2010. podnijela drugi po redu zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku Županijskom sudu u Zagrebu (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud). Predmet se pred tim sudom vodio pod brojem Gzp-924/10.

Zahtjev je podnesen zbog nerazumnog trajanja dvaju parničnih postupaka pred Općinskim građanskim sudom u Zagrebu (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) koji su pokrenuti 1991. godine i spojeni 1993. godine (broj: P-4675/91 i broj: P-4683/91). Taj je spojeni (»jedinstveni«) parnični postupak prvostupanjski sud prekinuo 2005. godine.

2. Protiv rješenja o prekidu tog parničnog postupka podnositeljica se višekratno koristila sredstvima pravne zaštite. Tako je Vrhovnom sudu Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) podnijela i reviziju (revizijski predmet broj: Rev-x 798/11-2), pa je cijeli spis parničnog predmeta broj: P-4675/91 dostavljen 2011. godine Vrhovnom sudu radi rješavanja o reviziji.

3. S obzirom na provedbu revizijskog postupka, Županijski sud u Zagrebu donio je rješenje broj: Gzp-924/10-8 od 29. kolovoza 2011., kojim se oglasio nenadležnim u povodu podnositeljičinog zahtjeva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku od 27. srpnja 2010. te je predmet proslijedio »nadležnom Ustavnom sudu Republike Hrvatske na daljnji postupak«.

Rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Gzp-924/10-8 od 29. kolovoza 2011. i preslika pripadajućeg parničnog spisa Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-4675/91 zaprimljeni su u Ustavnom sudu 28. listopada 2011.

4. Podnositeljičin zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, proslijeđen Ustavnom sudu, smatra se ustavnom tužbom u smislu članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

II. ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

5. Predmet spora u spojenom parničnom postupku (broj: P-4675/91 i broj: P-4683/91) su prava na »kući popisni broj 11443 s dvorištem i vrtom u Gregorijančevoj« (sada Grškovićevoj – op. Ustavnog suda) »ulici broj 19A u Zagrebu, k.č.br. 1511/16, z.k.ul. broj: 16924, k.o. Grad Zagreb (u daljnjem tekstu: sporna stambena zgrada). U toj se zgradi nalazi veći broj stanova.

U izvatku iz zemljišne knjige za spornu stambenu zgradu navedeni su sljedeći podaci:

A
Posjedovnica
PRVI ODJELJAK

|  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Redni broj | Broj zemljišta (kat.čestice) | Oznaka zemljišta | Površina u | | | Primjedbe |
| m2 | jutra | čhv |
| 1. | 1511/16 | kuća popisni broj 11443 s dvorištem i vrtom u Gregorjančevoj ulici broj 19 a | 876 |  | 243.5 |  |

B
Vlastovnica

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Redni broj | Upisi | Primjedbe |
| 1. UDIO 2/23 | |  |
| 1. | STANZER MAJA MLDB. ZAGREB |  |
| 2. UDIO 21/23 | |  |
| 1. | OPĆENARODNA IMOVINA |  |
| 2.1. | Kao organ upravljanja dijela nekretnina u A uknjižuje se: |  |
| 1. | IZVRŠNO VIJEĆE SABORA NR HRVATSKE ZAGREB |  |

Knjižni upisi koji vrijede za sve udjele na B listu

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Redni broj | Upisi | Primjedbe |
| 1.1. | Primljeno: 21. veljače 1997. Z – 3648/97  Temeljem pripremnog podneska od 19. veljače 1997. zabilježuje se spor Ivanetić Maje i Nade Stanzer iz Zagreba, protiv Republika Hrvatske radi priznanja prava vlasništva na nekretnine upisane u z.k.ul. 16924 k.o. Grad Zagreb. |  |

C
Teretovnica

|  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Redni broj | Upisi | Iznos tereta | Primjedbe |
|  | ... |  |  |
| 1.1. | Na udio pod rednim brojem 1.  Primljeno: 05. ožujka 1947. Z – 1046/47  Temeljem ovosudnog zaključka od 04.02.1947. br. K-3892/45 zabilježuje se konfiskacija na dijelu nekretnina u A. |  |  |

6. Sukladno navedenim podacima, podnositeljica je u zemljišnim knjigama upisana kao vlasnica 2/23 dijela sporne stambene zgrade. Iz rješenja Grada Zagreba, Gradskog ureda za imovinsko-
-pravne poslove, Odjela za upravnopravne poslove, Drugog odsjeka, klasa: UP/I-942-01/1997-06/704, urbroj: 251-18-02/301-03-23 od 28. listopada 2003. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje o povratu imovine od 28. listopada 2003.) proizlazi da je dio od 2/23 u odnosu na površinu čitave zgrade »otprilike toliko velik kolika je bila površina jednog dvosobnog stana da je kojim slučajem došlo do etažiranja«.

7. Ostali udjeli (21/23) sporne stambene zgrade upisani su kao općenarodna imovina pod upravljanjem Izvršnog vijeća Sabora Narodne Republike Hrvatske. Do 1947. godine njihova je vlasnica bila podnositeljičina majka Nada Stanzer (prijašnja vlasnica).

Iz prvostupanjskog rješenja o povratu imovine od 28. listopada 2003. proizlazi da dio od 21/23 sporne stambene zgrade obuhvaća sedam stanova (kao posebnih dijelova nekretnine), od jednosobnih do peterosobnih.

7.1. U zahtjevu podnositeljice i njezine majke za povrat i naknadu oduzete imovine od 24. lipnja 2007., koji prileži spisu predmeta, proizlazi da su »Zaključkom Kotarskog suda za I. i IV. rajon grada Zagreba, br. K.3892/45 od 10. travnja 1947. nekretnine osuđenice Nade Stanzer rođ. Hribar, iz Zagreba, Gregorjančeva 19a, proglašene konfisciranim i prenesene ... u dijelu 21/23 u vlasništvo F.N.R.J. ... te je određeno brisanje prava vlasništva suvlasničkog dijela od 21/23 dosadašnjeg suvlasnika Stanzer Nade uz istodobnu uknjižbu prava suvlasništva na ime i korist F.N.R.J.«.

Te su činjenice potvrđene kao istinite u presudi Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu Upravni sud) broj: Us-4915/2006-15 od 1. srpnja 2010. U toj je presudi dalje utvrđeno da je iz navedenog zaključka od 10. travnja 1947. »vidljivo da je donesen temeljem presude istog suda od 11. ožujka 1946 godine broj K-3892/45« (v. i točku 63. u vezi s točkom 21. obrazloženja ove odluke).

8. Podnositeljičina majka Nada Stanzer (prijašnja vlasnica) preminula je 10. studenoga 2000., a njezina jedina oporučna nasljednica je podnositeljica ustavne tužbe.

9. Podnositeljica ustavne tužbe je hrvatska državljanka, a to je bila i njezina majka (prijašnja vlasnica). Prema podacima u spisu predmeta podnositeljica faktički živi u SAD, gdje je živjela i njezina majka prije smrti.

1) Pokretanje i tijek parničnog postupka do 5. studenoga 1997.

10. Podnositeljica je 25. srpnja 1991. podnijela Općinskom građanskom sudu u Zagrebu tužbu protiv Grada Zagreba i Fonda za vodoprivredu, promet, stambene i komunalne poslove Grada Zagreba »radi utvrđenja i činidbe«, to jest radi utvrđenja prava vlasništva (u 2/23 dijela) sporne stambene zgrade, predaje suvlasničkog dijela podnositeljici »na korištenje i upravljanje« te isplate novčane naknade na ime stečenog bez pravne osnove. Predmet je zaveden pod brojem P-4675/91.

Tužba se temeljila na podnositeljičinom pravu vlasništva u 2/23 dijela sporne stambene zgrade. Podnositeljica je navela da se »izravno obratila tuženima sa zahtjevom da joj se preda njezin suvlasnički dio«. Međutim, »kako tuženi nije odgovorio na prijedlog tužiteljice, to tužiteljica traži da tuženi prestanu s upravljanjem njenom imovinom za koju nisu nikada imali suglasnost i tužiteljica ovime izjavljuje da je ona sada suvlasnik u 2/23 dijela«, što su »tuženi dužni priznati« i spornu stambenu zgradu predati »u suvlasničkom omjeru tužiteljici na korištenje i prestati izvršavati bilo kakvo upravljanje nad tim« (nečitljivo – op. Ustavnog suda) »jer ga je tužiteljica preuzela na upravljanje«.

U tužbi je također navedeno da tuženi tijekom proteklih pet godina (to jest od 1986. do 1991. godine) podnositeljici nisu ništa platili niti su joj ponudili »bilo kakvu naknadu niti dio stanarine koju ona mora primati kao suvlasnica«, pa je »jasno da je njihov postupak protupravan«. Prema tome, tužbeni zahtjev za isplatu novčane naknade na ime stečenog bez pravne osnove temelji se na tvrdnji da su »tuženi ubirali stanarinu i dužni su tužiteljici vratiti sve ubrane svote« od 1. siječnja 1986. do isplate po stopi koja je naznačena u tužbi.

11. Isti dan (25. srpnja 1991.) podnositeljica i njezina majka Nada Stanzer podnijele su prvostupanjskom sudu tužbu protiv Republike Hrvatske, Grada Zagreba i Fonda za vodoprivredu, promet, stambene i komunalne poslove Grada Zagreba, »radi povrata oduzete imovine, utvrđenja i činidbe«, to jest radi utvrđenja njihova prava vlasništva na spornoj stambenoj zgradi, predaje te stambene zgrade »u suvlasničkom omjeru tužiteljicama na korištenje i upravljanje« te isplate novčane naknade na ime stečenog bez pravne osnove. Predmet je zaveden pod brojem P-4683/91.

U toj su tužbi tužiteljice tvrdile da su suvlasnice sporne stambene zgrade s obzirom na to da je podnositeljičinoj majci konfiskacijom neopravdano oduzeto vlasništvo u 21/23 dijela (prema navodu iz prve tužbe, »konfiskacija je bila iz političkih razloga, pa se ukazuje kao nepravedna, nepravilna i protivna pravilima demokratskog sustava i mora biti vraćena tužiteljici odnosno njenoj majci«). Ostali tužbeni zahtjevi slični su onima iz prve tužbe (v. točku 10. obrazloženja ove odluke).

12. Rješenjem broj: P-4675/91-8, donesenim na ročištu održanom 9. veljače 1993., prvostupanjski sud spojio je spise broj: P-4675/91 i broj: P-4683/91 »radi vođenja jedinstvenog postupka«.

Unatoč tome, i nakon njihova spajanja, prvostupanjski sud i stranke koristili su se (na nekoliko ročišta te u službenoj korespondenciji) s oba prvotna broja tih spisa (P-4675/91 i P-4683/91).

12.1. Iako je službeni broj spojenih dvaju spisa P-4675/91, Ustavni sud u ovoj se odluci koristi njihovim prvotnim brojevima kad je to potrebno radi specifikacije konkretnih tužbenih zahtjeva na koje upućuje.

13. Podnositeljica i njezina majka Nada Stanzer su tijekom parničnog postupka višekratno specificirale tužbeni zahtjev, kako slijedi:

– podneskom na spis predmeta broj: P-4683/91, predanom na ročištu održanom 9. veljače 1993. u predmetu broj: P-4675/91, tražile su utvrđenje prava vlasništva na spornoj stambenoj zgradi, predaju te zgrade u posjed i isplatu novčane naknade u protuvrijednosti 13.500.– DEM;

– podneskom na spis predmeta broj: P-4675/91 od 1. srpnja 1996. tražile su utvrđenje prava vlasništva na spornoj zgradi, predaju te zgrade u posjed i isplatu novčanog iznosa u visini od 157.680,00 kn (protuvrijednost 43.800.– DEM) sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od 1. siječnja 1985.;

– podneskom na spis predmeta broj: P-4683/91 od 19. veljače 1997. tražile su utvrđenje prava vlasništva na spornoj zgradi, predaju te zgrade u posjed i isplatu novčanog iznosa u visini od 157.680,00 kn (protuvrijednost 43.800.– DEM) sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od 1. siječnja 1985.;

– podneskom na spis predmeta broj: P-4683/91 od 1. travnja 1997. ponovile su tužbeni zahtjev specificiran podneskom od 19. veljače 1997.;

– podneskom na spis predmeta broj: P-4683/91 od 26. lipnja 1997. još jednom su ponovile tužbeni zahtjev specificiran podnescima od 19. veljače 1997. i 1. travnja 1997.

14. Dana 5. studenoga 1997. stupila je na snagu u odnosu na Republiku Hrvatsku Konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i protokoli br. 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.). Od tog je dana u Republici Hrvatskoj svima priznato pravo na razumnu duljinu pravnih postupaka.

15. Od podnošenja tužbi 25. srpnja 1991. do 5. studenoga 1997. prvostupanjski sud održao je četiri (4) ročišta: 12. studenoga 1991. u predmetu broj: P-4683/91, a 16. ožujka 1992., 4. lipnja 1992. i 9. veljače 1993. u predmetu broj: P-4675/91.

2) Upravni postupak radi ostvarenja prava na naknadu za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine

16. Dana 1. siječnja 1997. stupio je na snagu Zakon o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine« broj 92 od 30. listopada 1996.; u daljnjem tekstu: Zakon o naknadi:92/96).

Ako je riječ o Zakonu o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine koji je danas na snazi (»Narodne novine« broj 92/96., 92/99., 39/99., 42/99., 43/00., 131/00., 27/01., 34/01., 65/01., 118/01., 80/02. i 81/02.), Ustavni sud koristi se oznakom Zakon o naknadi:92/96-81/02.

17. Tim je zakonom propisana nadležnost tijela državne uprave za odlučivanje o naknadi za imovinu koja je prijašnjim vlasnicima oduzeta od strane jugoslavenske komunističke vlasti, a koja je prenesena u općenarodnu imovinu, državno, društveno ili zadružno vlasništvo konfiskacijom, nacionalizacijom, agrarnom reformom i drugim propisima i načinima navedenim u tom zakonu. Mjerodavne odredbe Zakona o naknadi:92/96 su glasile:

»Članak 64.

Postupak se, ako ovim Zakonom nije drukčije propisano, provodi na zahtjev prijašnjega vlasnika.

Zahtjev se podnosi nadležnom Županijskom uredu prema mjestu gdje se nalazi imovina koja je predmet naknade.

Članak 65.

Postupak se pokreće podnošenjem zahtjeva nadležnom Županijskom uredu.

Zahtjev iz stavka 1. ovoga članka dostavlja se Državnom pravobranitelju Republike Hrvatske koji ima položaj stranke u postupku.

(...)«

17.1. Nakon stupanja na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine« broj 80/02.) te odredbe glase:

»Članak 64.

Postupak se, ako ovim Zakonom nije drukčije propisano, provodi na zahtjev prijašnjega vlasnika.

Zahtjev se podnosi nadležnoj službi ureda državne uprave prema mjestu gdje se nalazi imovina koja je predmet naknade.

Članak 65.

Postupak se pokreće podnošenjem zahtjeva nadležnoj službi ureda državne uprave.

Zahtjev iz stavka 1. ovoga članka dostavlja se Državnom odvjetništvu Republike Hrvatske koji ima položaj stranke u postupku.

(...)«

18. Podnositeljica i njezina majka Nada Stanzer podnijele su 24. lipnja 1997. Uredu za imovinsko-pravne poslove Županije zagrebačke, putem Gradskog stambeno komunalnog gospodarstva Zagreb »zahtjev za povrat i naknadu oduzete imovine«, to jest sporne stambene zgrade.

19. Na temelju tog zahtjeva, Grad Zagreb, Gradski ured za imovinskopravne poslove, Odjel za upravnopravne poslove, Drugi odsjek (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko upravno tijelo) donio je rješenje o povratu imovine od 28. listopada 2003. (v. točku 6. obrazloženja ove odluke). S obzirom na to da je podnositeljičina majka Nada Stanzer preminula 10. studenoga 2000., tim su rješenjem podnositeljici, kao jedinoj oporučnoj nasljednici iza pokojne Nade Stanzer, dani u vlasništvo (u 21/23 dijela) posebni dijelovi sporne stambene zgrade pobliže navedeni u izreci (sedam stanova s neodvojivo povezanim odgovarajućim suvlasničkim dijelovima nekretnine).

20. U povodu žalbe zainteresiranih osoba, Ministarstvo pravosuđa, Uprava za građansko pravo, donijelo je rješenje, klasa: UP/II-942-01/04-01/84, ur.broj: 514-03-07/3-06-2 od 24. siječnja 2006. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje od 24. siječnja 2006.), kojim je poništilo rješenje o povratu imovine od 28. listopada 2003. i vratilo predmet na ponovni postupak prvostupanjskom upravnom tijelu.

21. Upravni sud odbio je presudom broj: Us-4915/2006-15 od 1. srpnja 2010. podnositeljičinu tužbu protiv drugostupanjskog rješenja od 24. siječnja 2006.

22. U ponovljenom upravnom postupku, prvostupanjsko upravno tijelo donijelo je 22. svibnja 2013. novo rješenje, protiv kojeg je podnesena žalba.

Upravni postupak u povodu žalbe vodi se pred Ministarstvom pravosuđa, Upravom za građansko, trgovačko i upravno pravo, pod oznakom klase UP/II-942-01/13-01/725.

23. Do donošenja ove odluke drugostupanjski upravni (žalbeni) postupak nije okončan. Ukupno trajanje upravnog postupka je 18 godina, 10 mjeseci i 11 dana.

3) Tijek parničnog postupka nakon 5. studenoga 1997.

24. Nakon 5. studenoga 1997. prvostupanjski sud održao je tri (3) ročišta: 4. svibnja 1998. u predmetu broj: P-4683/91 (na kojem je riješeno da će se napraviti uvid u spis broj: P-4675/91), a 3. svibnja 2000. i 4. ožujka 2003. u predmetu broj: P-4675/91. Na ročištu održanom 4. ožujka 2003. kao tuženici su naznačeni Republika Hrvatska, Grad Zagreb i Gradsko stambeno komunalno gospodarstvo.

a) Prekid parničnog postupka 4. veljače 2005.

25. Prvostupanjski sud je rješenjem broj: P-4675/91-146 od 4. veljače 2005. pod točkom I. izreke odredio prekid parničnog postupka.

Pod točkom II. izreke tog rješenja odredio je da će se postupak nastaviti po pravomoćnom dovršetku upravnog postupka koji se, radi naknade za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine, vodi pred Gradom Zagrebom, Gradskim uredom za imovinskopravne poslove, Odjelom za upravnopravne poslove, Drugim odsjekom. U obrazloženju tog rješenja istaknuto je:

»Uvidom u rješenje Gradskog ureda za imovinsko-pravne poslove, Odjel za upravno-pravne poslove, II Odsjek od 28. listopada 2003. utvrđeno je da se ovdje I-tužiteljici Maji Ivanetić vraćaju u vlasništvo u 21/23 dijela posebni dijelovi nekretnine u zgradi u Zagrebu, Grškovićeva 19a. Prema dopisu istog tijela od 17. 01. 2005. taj postupak nije pravomoćno okončan već se nalazi na rješavanju u povodu žalbe.

Budući da odluka u ovom predmetu ovisi o prethodnom rješenju pitanja da li su tužiteljice ovlaštenice povrata oduzete imovine koja je predmet postupka te da li će im ta imovina biti vraćena (a o čemu ovisi aktivna legitimacija i pravni interes tužiteljica), ovaj sud je s obzirom na to da je već u tijeku upravni postupak o tom pitanju, odlučio da sam ne rješava to prethodno pitanje.

Uz navedeno valja reći da se tužbeni zahtjevi postavljeni na utvrđenje i predaju u posjed glede sadržaja preklapaju sa predmetom o kojem odlučuje upravno tijelo.

Stoga je, a temeljem čl. 213. st. 1. toč. 1. ZPP-a riješeno kao u izreci pod I.«

26. Protiv tog rješenja podnositeljica je 25. veljače 2005. podnijela žalbu.

Drugostupanjski sud je rješenjem broj: Gž-981/05-2 od 21. veljače 2006. odbio podnositeljičinu žalbu te je potvrdio rješenje prvostupanjskog suda od 4. veljače 2005.

b) Prvi zahtjev za zaštitu prava na suđenje u
razumnom roku

27. Podnositeljica je 5. svibnja 2006. podnijela drugostupanjskom sudu zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku.

Drugostupanjski sud je rješenjem broj: LIII Gzp-234/06-9 od 13. studenoga 2006. prihvatio njezin zahtjev, naložio prvostupanjskom sudu da u roku od šest (6) mjeseci nakon što nastavi postupak donese meritornu odluku u predmetu broj: P-4675/91, te je podnositeljici odredio primjerenu naknadu od 10.000,00 kuna zbog povrede prava na pravično suđenje u razumnom roku.

c) Drugi zahtjev za zaštitu prava na suđenje u
razumnom roku

28. Podnositeljica je 27. srpnja 2010. ponovo podnijela zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku drugostupanjskom sudu. Taj je zahtjev drugostupanjski sud proslijedio Ustavnom sudu. On se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku, a smatra se ustavnom tužbom (v. točke od 1. do 4. obrazloženja ove odluke).

d) Daljnji tijek parničnog postupka

29. Podnositeljica je podneskom od 28. srpnja 2010. podnijela prvostupanjskom sudu prijedlog za nastavak parničnog postupka (prekinutog rješenjem od 4. veljače 2005.).

30. Rješenjem broj: P-4675/91-160 od 19. kolovoza 2010. prvostupanjski sud odbio je zahtjev podnositeljice. U obrazloženju tog rješenja istaknuto je:

»Naime, ovaj je sud stava da i dalje postoje razlozi da se čeka na završetak upravnog postupka u predmetu povrata oduzete imovine po zahtjevu tužiteljica jer odluka u ovom predmetu ovisi o prethodnom rješenju pitanja da li su tužiteljice ovlaštenice povrata oduzete imovine koja je predmet postupka te da li će im ta imovina biti vraćena. Kako upravni postupak u kojem se odlučuje o ovim pravnim pitanjima još nije okončan, sud je stava da se ovaj postupak može nastaviti tek kada upravni postupak bude pravomoćno okončan.«

31. Protiv navedenog rješenja prvostupanjskog suda podnositeljica je 16. rujna 2010. podnijela žalbu.

Drugostupanjski sud je rješenjem broj: Gž-6779/10-2 od 26. listopada 2010. odbio žalbu podnositeljice.

32. Protiv navedenog rješenja drugostupanjskog suda podnositeljica je 10. siječnja 2011. podnijela reviziju.

Vrhovni sud je rješenjem broj: Rev-x 798/11 od 19. listopada 2012. odbacio reviziju podnositeljice, uz sljedeće obrazloženje:

»Rješenjem drugostupanjskog suda potvrđeno je rješenje prvostupanjskog suda kojim je odbijen prijedlog tužiteljica za nastavak postupka.

S obzirom da navedenim rješenjem pravomoćno ne završava postupak, nisu ispunjene pretpostavke za dopuštenost ni redovne niti izvanredne revizije primjenom navedene odredbe čl. 400. st. 1. ZPP.

Slijedom navedenog valjalo je odbaciti reviziju tužitelja kao nedopuštenu na temelju odredbe čl. 392. st. 1. ZPP.«

33. Prvostupanjski sud je potom rješenjem broj: P-4675/91 od 13. rujna 2013. odbio novi prijedlog podnositeljice za nastavak parničnog postupka.

34. Parnični postupak koji se pred prvostupanjskim sudom vodi pod brojem P-4675/91 i dalje je u prekidu. Do dana donošenja ove odluke, ukupno trajanje parničnog postupka je 24 godine, devet (9) mjeseci i 10 dana.

III. MJERODAVNO PRAVO

35. U rješenju broj: U-IIIVs-3669/2006 i dr. od 2. ožujka 2010. (»Narodne novine« broj 34/10.) i rješenju broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014. (»Narodne novine« broj 8/15.) Ustavni sud opisao je razvoj mehanizma pravne zaštite ustavnog prava na suđenje u razumnom roku od 2000. do 2013. godine. U nastavku se daje kratki pregled relevantnih zakonodavnih razdoblja.

1) Zakonodavna razdoblja od 2002. do 2013. godine

36. Od 15. ožujka 2002., to jest od stupanja na snagu Ustavnog zakona o izmjenama i dopunama Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 29/02.), Ustavni sud bio je nadležan u prvom i posljednjem stupnju za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, a ustavna tužba bila je jedino pravno sredstvo u Republici Hrvatskoj za zaštitu tog prava.

37. Stupanjem na snagu Zakona o sudovima 29. prosinca 2005. (»Narodne novine« broj 150/05.; u daljnjem tekstu: ZoSud:150/05) u domaći pravni poredak uvedeno je novo pravno sredstvo za zaštitu navedenog prava: zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku (članci 27. i 28. ZoSud-a:150/05). O tom je zahtjevu odlučivao neposredno viši sud, a protiv prvostupanjskog rješenja mogla se podnijeti žalba Vrhovnom sudu.

Protiv rješenja Vrhovnog suda mogla se podnijeti ustavna tužba.

38. Člankom 7. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 153/09.; u daljnjem tekstu: ZIZoSud:153/09), koji je stupio na snagu 29. prosinca 2009., izmijenjen je članak 28. ZoSud-a:150/05. Novim stavcima 5. i 6. članka 28. ZoSud-a:150/05-153/09 uvedeno je novo pravno sredstvo protiv rješenja Vrhovnog suda: žalba tročlanom vijeću Vrhovnog suda. Time je u pravni poredak uveden još jedan institucionalni stupanj zaštite prava na suđenje u razumnom roku.

39. Zaključno, od kraja 2005. do kraja 2009. godine taj se postupak odvijao u najmanje dva stupnja pred nadležnim redovnim i specijaliziranim sudovima Republike Hrvatske, pri čemu je protiv rješenja Vrhovnog suda bila na raspolaganju ustavna tužba.

39.1. Od kraja 2009. godine taj se postupak također odvijao u najmanje dva stupnja pred nadležnim redovnim i specijaliziranim sudovima Republike Hrvatske, pri čemu je tročlano sudsko vijeće Vrhovnog suda bilo sud posljednjeg stupnja za te pravne predmete.

2) Zakonodavno razdoblje započeto 14. ožujka 2013.

40. Dana 14. ožujka 2013. stupio je na snagu Zakon o sudovima (»Narodne novine« broj 28/13.; u daljnjem tekstu: ZoSud:28/13). U glavi VI. tog zakona na drugačiji je način uređen postupak zaštite prava na suđenje u razumnom roku. Novi zakonodavni model obuhvaća dva pravna sredstva: prvi, zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku; drugi, zahtjev za isplatu primjerene naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku.

41. ZoSud:28/13 do danas je izmijenjen Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 33/15.). Na Zakon o sudovima koji je danas na snazi u ovoj se odluci upućuje oznakom ZoSud:28/13-33/15.

IV. DOPUŠTENOST USTAVNE TUŽBE

42. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud ... u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(…)«

Članak 63. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 63.

(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima i obvezama stranke ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela nije u razumnom roku odlučio sud …

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela podnositelja. Rok za donošenje akta počinje teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u ‘Narodnim novinama’.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama podnositelja ili o sumnji ili optužbi zbog njegova kažnjivog djela nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«

43. U rješenju broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014. (»Narodne novine« broj 8/15.) Ustavni sud je, u vezi sa svojom nadležnošću u zaštiti ustavnog prava na suđenje u razumnom roku nakon stupanja na snagu ZoSud-a:28/13 zauzeo sljedeće stajalište:

»5. Polazeći od članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske ... te članaka 62. i 63. Ustavnog zakona, a imajući u vidu da je zakonodavac u ZoSud-u/13 propisao pravna sredstva za ubrzanje sudskih postupaka i za isplatu primjerene naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku, Ustavni sud, vezano uz svoju nadležnost u zaštiti ustavnog prava na suđenje u razumnom roku, utvrđuje sljedeća pravila:

– povreda ustavnog prava na suđenje u razumnom roku, to jest dugotrajnost postupka odlučivanja o glavnoj stvari u kojoj se odlučuje o pravima i obvezama podnositelja odnosno o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, kao i djelotvornost pravnih sredstava po ZoSud-u/13, u svakom pojedinom konkretnom slučaju može biti ispitana u postupku pokrenutom ustavnom tužbom podnesenom na temelju članka 62. Ustavnog zakona (u povodu odluke o glavnoj stvari /meritumu/ nakon iscrpljenog dopuštenog pravnog puta) ili u postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 63. Ustavnog zakona (dok postupak o glavnoj stvari još nije okončan);

– pored općih postupovnih pretpostavki koje mora ispunjavati svaka ustavna tužba, pretpostavka za odlučivanje o ustavnoj tužbi u kojoj je istaknuta povreda ustavnog prava na suđenje u razumnom roku (bilo na temelju članka 62. ili članka 63. Ustavnog zakona), u pravilu jest i ta da je podnositelj prethodno koristio sva dopuštena pravna sredstva protiv nerazumne duljine postupka.«

44. Sukladno citiranom stajalištu Ustavnog suda, jedna od pretpostavki za dopuštenost ustavne tužbe podnesene na temelju članka 63. Ustavnog zakona jest ta da je podnositelj prethodno koristio dopušteno pravno sredstvo protiv nerazumne duljine postupka.

45. U konkretnom slučaju podnositeljica je 5. svibnja 2006. podnijela drugostupanjskom sudu prvi zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku na temelju ZoSud-a:150/05 (v. točku 27. u vezi s točkom 37. obrazloženja ove odluke). Njezin zahtjev je prihvaćen. Prvostupanjskom sudu je naloženo da u roku od šest (6) mjeseci nakon što nastavi postupak donese meritornu odluku u predmetu broj: P-4675/91, a u korist podnositeljice je određena primjerena naknada od 10.000,00 kuna zbog povrede njezina prava na pravično suđenje u razumnom roku.

46. Podnositeljica je 27. srpnja 2010. podnijela drugostupanjskom sudu drugi zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, za koji se zahtjev taj sud – zbog revizijskog postupka pred Vrhovnim sudom koji je u međuvremenu pokrenut – proglasio nenadležnim rješenjem od 29. kolovoza 2011. te je predmet proslijedio Ustavnom sudu (v. točke od 1. do 4. i 28. obrazloženja ove odluke).

U vrijeme podnošenja zahtjeva (27. srpnja 2010.) i donošenja rješenja (29. kolovoza 2011.) na snazi je bio članak 28. ZoSud-a:150/05-153/09 (v. točku 38. obrazloženja ove odluke). Sukladno tome, u to je vrijeme posljednji stupanj instancijske zaštite protiv nerazumne duljine postupaka bilo tročlano sudsko vijeće Vrhovnog suda (v. točku 39.1. obrazloženja ove odluke), a ne Ustavni sud.

47. Unatoč tome, uvažavajući činjenicu da je 14. ožujka 2013. uveden novi mehanizam zaštite protiv nerazumne duljine postupaka (v. točku 40. obrazloženja ove odluke), da je podnositeljica dva puta podnosila zahtjev za suđenje u razumnom roku, a da je parnični postupak do dana zaprimanja predmeta na Ustavnom sudu (28. listopada 2011.) trajao 20 godina, tri (3) mjeseca i četiri (4) dana, i da još traje, Ustavni sud utvrđuje da je ustavna tužba u konkretnom slučaju dopuštena te će razmotriti njezinu osnovanost.

V. OSNOVANOST USTAVNE TUŽBE

48. Ustavni sud ponavlja da se razumnost duljine postupka uvijek mora procjenjivati u svjetlu okolnosti konkretnog slučaja prema sljedećim kriterijima: složenosti predmeta, ponašanju podnositelja i nadležnih tijela te važnosti predmeta postupka za podnositelja.

1) Duljina sudskog postupka

49. Parnični postupak pokrenut je tužbom podnositeljice 25. srpnja 1991.

50. Zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku uzrokovane duljinom parničnog postupka podnositeljica je 5. svibnja 2006. podnijela drugostupanjskom sudu zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, koji je drugostupanjski sud prihvatio rješenjem broj: Gzp-234/06-9 od 13. studenoga 2006. U navedenom rješenju drugostupanjski sud je kao pravno relevantno razmotrio razdoblje od 5. studenoga 1997. do 5. svibnja 2006. u ukupnom trajanju od osam (8) godina i šest (6) mjeseci.

Ustavni sud je stoga kao pravno relevantno uzeo u razmatranje razdoblje od podnošenja zahtjeva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku drugostupanjskom sudu (5. svibnja 2006.) do donošenja odluke u ovom predmetu, što iznosi 10 godina.

51. Međutim, zbog njegova iznimno dugog trajanja, Ustavni sud imao je u vidu i ukupno trajanje parničnog postupka do dana donošenja ove odluke (24 godine, devet /9/ mjeseci i 10 dana), ukupno trajanje upravnog postupka do dana donošenja ove odluke (18 godina, 10 mjeseci i 11 dana), kao i činjenicu da ti postupci i danas traju.

2) Složenost sudskog predmeta

52. Ne može se smatrati da je u konkretnom slučaju riječ o činjenično i pravno složenom predmetu, promatra li se samo onaj njegov dio za koji su nakon stupanja na snagu Zakona o naknadi:92/96 (1. siječnja 1997.) ostali nadležni redovni sudovi.

3) Postupanje nadležnih sudova

53. U razmatranom, pravno relevantnom razdoblju prvostupanjski sud je rješenjem od 4. veljače 2005. odredio prekid postupka.

To je rješenje doneseno 13 godina, šest (6) mjeseci i 11 dana nakon što je podnositeljica pokrenula parnični postupak, odnosno sedam (7) godina, sedam (7) mjeseci i 12 dana nakon što su podnositeljica i njezina majka pokrenule upravni postupak radi ostvarenja prava na naknadu za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine.

Prvostupanjski sud je potom donio još dva rješenja (19. kolovoza 2010. i 13. rujna 2013.), kojima je odbio prijedloge podnositeljice za nastavak postupka.

54. Drugostupanjski sud je rješenjem od 21. veljače 2006. odbio podnositeljičinu žalbu i potvrdio je rješenje prvostupanjskog suda od 4. veljače 2005. o prekidu postupka.

Rješenjem od 26. listopada 2010. odbio je žalbu podnositeljice protiv rješenja prvostupanjskog suda od 19. kolovoza 2010. o prekidu postupka.

55. Vrhovni sud je rješenjem od 19. listopada 2012. odbacio reviziju podnositeljice protiv rješenja drugostupanjskog suda od 26. listopada 2010.

56. Parnični postupak koji se pred prvostupanjskim sudom vodi pod brojem P-4675/91 i dalje je u prekidu. U tom postupku do danas nije donesena nijedna meritorna odluka.

4) Ponašanje podnositeljice ustavne tužbe (tužiteljice u parničnom postupku)

57. Podnositeljica, kao tužiteljica u parničnom postupku, nije pridonijela duljini sudskog postupka. Štoviše, kao stranka u parničnom postupku, bila je vrlo aktivna i pokazala je iznimnu marnost i brigu za predmet spora.

Podnositeljica je dva puta podnosila pravna sredstva za zaštitu svoga prava na razumnu duljinu sudskog parničnog postupka (5. svibnja 2006. i 27. srpnja 2010.). Podnijela je žalbu protiv rješenja o prekidu parničnog postupka i još dva puta poslije toga tražila njegov nastavak.

58. Ustavnom sudu nije poznato je li podnositeljica tražila zaštitu i protiv šutnje uprave (kad je riječ o upravnom postupku za povrat oduzete imovine), ali eventualni propust da se koristi tim pravnim sredstvom ne utječe na prethodnu ocjenu.

To stoga što je postupanje sudova navodilo podnositeljicu na zaključak da su oni nadležni za rješavanje svih tužbenih zahtjeva koje im je ona podnijela još 1991. godine, te da u pitanju sudske nadležnosti nije ništa promijenjeno stupanjem na snagu Zakona o naknadi:92/96 (iako je tim zakonom ustanovljena nadležnost tijela državne uprave, a ne sudova, za utvrđivanje statusa prijašnjih vlasnika i odlučivanje o vraćanju im oduzete imovine).

5) Ocjena Ustavnog suda

59. S aspekta ustavnog prava na razumnu duljinu postupaka, ovaj je slučaj osobit po tome što je prvostupanjski sud 2005. godine odlučio prekinuti parnični postupak pokrenut 1991. godine (spojeni spisi broj: P-4675/91 i broj: P-4683/91) do okončanja upravnog postupka koji je pokrenut 1997. godine, a ni do danas nije okončan.

Prema tome, prvostupanjski sud prekinuo je parnični postupak nakon što je on trajao već 14 godina, a da u tom razdoblju nije donio nijednu meritornu odluku. Razlog prekida postupka bilo je stupanje na snagu Zakona o naknadi:92/96, odnosno podnositeljičino pokretanje upravnog postupka za povrat oduzete imovine. Međutim, sud je prekinuo parnični postupak tek osam (8) godina nakon što je podnositeljica pokrenula upravni postupak.

Ni prije prekida postupka, a ni u povodu opetovanih prijedloga podnositeljice da se sudski postupak nastavi (koji su uslijedili nakon njegova prekida), prvostupanjski sud nije ni pokušao stvarno razmotriti utjecaj stupanja na snagu Zakona o naknadi: 92/96 na opseg njegove nadležnosti u odnosu na tri tužbena zahtjeva podnositeljice specificirana u tužbi iz 1991. godine. To nije učinio ni Županijski sud u Zagrebu u povodu žalbi podnositeljice na prvostupanjska rješenja o odbijanju nastavka postupka. Vrhovni sud odbacio je reviziju podnositeljice (podnesenu protiv rješenja o prekidu sudskog postupka) pozivajući se na procesne razloge.

Štoviše, sudovi i dalje kontinuirano ustraju na prekidu tog postupka, neovisno što su prijeđene sve granice razumnosti kad je riječ o njegovom trajanju. Sam prekid postupka do donošenja ove odluke traje ukupno 11 godina, tri (3) mjeseca i jedan (1) dan.

60. Ustavni sud utvrđuje da je u ovom slučaju riječ o apriornoj povredi prava na razumnu duljinu sudskog postupka, ali i o povredi prava na pristup sudu uzrokovanoj nerazumno dugim razdobljem njegova prekida.

Drugim riječima, došlo je do dvije povrede ustavnog prava podnositeljice na pravično suđenje koje je zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava. To su pravo na razumnu duljinu sudskog postupka i pravo na pristup sudu.

a) Izreka odluke

61. Zbog povrede prava na razumnu duljinu postupka i prava na pristup sudu, zajamčenih člankom 29. stavkom 1. Ustava, a na temelju članka 73. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

62. Točka II. izreke uvjetovana je različitim obilježjima predmeta spora broj: P-4675/91 i broj: P-4683/91.

63. Prvo, u predmetu broj: P-4675/91 riječ je o tužbenom zahtjevu podnositeljice »radi utvrđenja i činidbe«, to jest radi utvrđenja prava vlasništva (u 2/23 dijela) sporne stambene zgrade, predaje suvlasničkog dijela podnositeljici »na korištenje i upravljanje« te isplate novčane naknade na ime stečenog bez pravne osnove. Ta se tužba temelji na podnositeljičinom nespornom vlasništvu u 2/23 dijela sporne stambene zgrade, pa ni na koji način nije povezana s kasnijim stupanjem na snagu Zakona o naknadi:92/96 jer se taj zakon na podnositeljičin 2/23 udio ne primjenjuje.

Pravilnost tog utvrđenja proizlazi iz presude Upravnog suda broj: Us-4915/2006-15 od 1. srpnja 2010. (v. točku 7.1. u vezi s točkom 21. obrazloženja ove odluke), u kojoj je navedeno:

»U odnosu na daljnji zaključak tuženog tijela« (Ministarstva pravosuđa, koje je poništilo prvostupanjsko rješenje od 28. listopada 2003. o povratu imovine podnositeljici te je predmet vratilo na ponovni postupak prvostupanjskom upravnom tijelu – op. Ustavnog suda) »da u nastavku postupka valja odlučiti i o zahtjevu tužiteljice koji se tiče naknade za 2/23 dijela predmetne zgrade, valja reći da u odnosu na taj dio tužiteljica nije niti tražila povrat odnosno naknadu, kao što to potvrđuje i u tužbi u kojoj pravilno navodi da je taj dio predmetne zgrade ostao u vlasništvu tužiteljice, što proizlazi iz podataka spisa predmeta, kojima prileže i zemljišnoknjižni izvatci iz kojih proizlazi da je majka tužiteljice kao ranija vlasnica još prije oduzimanja taj dio nekretnine prodala tužiteljici. Stoga je taj dio nekretnine ostao u vlasništvu tužiteljice zbog čega nije predmet povrata u ovom postupku, kako to nepravilno zaključuje tuženo tijelo.«

63.1. Sukladno tome, nesporno je da su redovni sudovi nadležni za taj tužbeni zahtjev podnositeljice u cijelosti. S obzirom da ni pitanje utvrđenja prava vlasništva na navedenom 2/23 dijelu zgrade, ni pitanje vraćanja tog dijela zgrade »na korištenje i upravljanje« podnositeljici, a ni pitanje prava na isplatu naknade na ime stečenog bez pravne osnove (to jest ubiranja stanarine u 2/23 dijelu zgrade koji pripada podnositeljici, a da ona ta sredstva nikada nije dobila), nisu složena pravna pitanja, nadležni prvostupanjski sud dužan je donijeti odluku u predmetu broj: P-4675/91 bez odgode, a najkasnije u roku od tri (3) mjeseca, računajući od prvog idućeg dana nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki II. alineji 1. izreke ove odluke.

64. Drugo, u predmetu broj: P-4683/91 riječ je o 21/23 udjela u vlasništvu sporne stambene zgrade, koji je 1947. godine bio konfisciran podnositeljičinoj majci (prijašnjoj vlasnici) i pretvoren u općenarodnu imovinu. Podnositeljica je jedina oporučna nasljednica prijašnje vlasnice. Za razliku od prethodnog predmeta broj: P-4675/91, ovaj je predmet izravno povezan sa Zakonom o naknadi:92/96 jer se taj zakon izravno primjenjuje na konfiscirani 21/23 dio sporne stambene zgrade.

Tužbeni zahtjev iz 1991. bio je postavljen »radi povrata oduzete imovine, utvrđenja i činidbe«, to jest radi utvrđenja prava vlasništva podnositeljice i njezine majke na spornoj stambenoj zgradi, predaje te stambene zgrade »u suvlasničkom omjeru tužiteljicama na korištenje i upravljanje« te isplate novčane naknade na ime stečenog bez pravne osnove.

64.1. Nadležni sud utvrdio je »da se tužbeni zahtjevi postavljeni na utvrđenje i predaju u posjed glede sadržaja preklapaju sa predmetom o kojem odlučuje upravno tijelo« (v. točku 25. obrazloženja ove odluke).

S obzirom na opća pravila o nadležnosti u pravnom poretku utemeljenom na vladavini prava (pravni poredak ne dopušta da o istoj pravnoj stvari odlučuju dva tijela niti trpi da o nekoj pravnoj stvari ne odluči nitko), a u pravilu ne trpi ni paralelizam nadležnosti, prvostupanjski sud dužan je bez odgode riješiti pitanje sudske nadležnosti za odlučivanje o svakom od triju tužbenih zahtjeva specificiranih u tužbi iz 1991. godine, sve s obzirom na to da je stupanjem na snagu Zakona o naknadi:92/96 ustanovljena nadležnost tijela državne uprave za povrat oduzete imovine i druga pitanja povezana s tim povratom.

64.2. Ustavni sud u tom smislu podsjeća na ovlaštenja tijela državne uprave propisana člankom 73. Zakona o naknadi:92/96-81/02, koja upućuju na poziciju uprave odnosno sudstva u postupcima vezanim uz povrat oduzete imovine. Taj zakonski članak glasi:

»Članak 73.

Ako među strankama u postupku za donošenje rješenja iz članka 69. ovoga Zakona, postoji spor glede činjenica od kojih zavisi neko njihovo pravo ili spor o tome postoji li neko pravo, nadležna služba ureda državne uprave može prekinuti postupak i uputiti stranke da pokrenu parnicu ili drugi postupak pred nadležnim tijelom.«

Članak 69., na koji se upućuje u članku 73. Zakona o naknadi:92/96-81/02, glasi:

»Članak 69.

Nakon provedenoga postupka u kojem se utvrđuju činjenice odlučne za odlučivanje o zahtjevu, nadležna služba ureda državne uprave donosi rješenje o naknadi za oduzetu imovinu.«

64.3. Nakon što riješi pitanja vezana uz sudsku nadležnost za odlučivanje o povratu oduzete imovine (posebno za svaki tužbeni zahtjev podnositeljice), prvostupanjski sud dužan je bez odgode, a najkasnije u roku od tri (3) mjeseca računajući od prvog idućeg dana nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«, donijeti odluku o pitanjima u predmetu broj: P-4683/91 koja su i nakon stupanja na snagu Zakona o naknadi:92/96 ostala u sudskoj nadležnosti.

Sukladno tome, na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki II. alineji 2. izreke.

65. Ustavni sud odredio je u točki III. izreke ove odluke da je Ministarstvo pravosuđa dužno što je prije moguće, a najkasnije u roku od 60 dana računajući od prvog idućeg dana nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«, donijeti rješenje o žalbi u predmetu broj: UP/II-942-01/13-01/725.

Iako podnositeljica nije izravno osporavala duljinu upravnog postupka, o toj je duljini neposredno ovisila i sporna duljina parničnog postupka (s obzirom na to da je nadležni sud donio rješenje o prekidu sudskog postupka do okončanja upravnog). Polazeći od pravila da pozivanje na institut prethodnog pitanja (kao i pozivanje na bilo koji drugi pravni institut) ne smije ići na štetu ustavnih prava stranaka u postupku, te od načela da stranke ne smiju nositi teret promjene nadležnosti između sudstva i uprave koji nastaju promjenom zakonodavstva, a imajući u vidu da sam upravni postupak za povrat oduzete imovine do dana donošenja ove odluke traje nepodnošljivo dugo (18 godina, 10 mjeseci i 11 dana), Ustavni sud je na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona odredio kao u točki III. izreke.

65.1. Pri određivanju roka Ministarstvu pravosuđa za donošenje rješenja o žalbi Ustavni sud vodio se duljinom općeg roka iz članka 121. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 47/09.), koji glasi:

»Rok za donošenje drugostupanjskog rješenja

Članak 121.

Drugostupanjsko tijelo rješenje o žalbi mora donijeti i dostaviti stranci putem prvostupanjskog tijela što je prije moguće, a najkasnije u roku od 60 dana od dana predaje uredne žalbe, ako zakonom nije propisan kraći rok.«

66. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, podnositeljici ustavne tužbe određena je primjerena naknada zbog povrede prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava u iznosu od 25.000,00 kuna (točka IV. izreke).

Pri određivanju visine naknade zbog povrede ustavnog prava na donošenje odluke u razumnom roku Ustavni sud uzima u obzir okolnosti svakog pojedinog predmeta uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i socijalnih prilika u Republici Hrvatskoj. U konkretnom je slučaju Ustavni sud uzeo u obzir i činjenicu da su podnositeljici ustavne tužbe povrijeđena dva prava na pravično suđenje (pravo na razumnu duljinu sudskog postupka i pravo na pristup sudu).

Naknada će biti isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri (3) mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositeljice Ministarstvu pravosuđa za njezinu isplatu (točka V. izreke).

67. Odluka o objavi (točka VI. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-5072/2011

Zagreb, 4. svibnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

53 08.06.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-5072/2011 od 4. svibnja 2016.

53 08.06.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-5072/2011 od 4. svibnja 2016.