## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1464/2001 od 4. prosinca 2002.

### NN 158/2002 (30.12.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1464/2001 od 4. prosinca 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2579

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Smiljko Sokol, predsjednik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Petar Klarić, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna
Omejec, Željko Potoč­njak, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i
Milan Vuković, odlučujući u postupku vođenom u povodu ustavne tuž­be Đurđice
Mandić iz Vinkovaca, koju zastupa Antun Križ, od­vjet­nik iz Vinkovaca, na
sjednici Suda održanoj dana 4. prosinca 2002. godine, donio je

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski sud u Vinkovcima dužan je donijeti
presudu u predmetu koji se vodi pred tim sudom pod brojem P-1315/96 u najkraćem
mogućem roku, ali ne duljem od šest mjeseci, računajući od prvog idućeg dana
nakon dana objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 - pročišćeni
tekst), podnositeljici ustavne tužbe, Đurđici Mandić iz Vinkovaca, Ul. Andrije
Hebranga 12, određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka
29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 - pročišćeni
tekst), u iznosu od 8.000,00 kuna.

IV. Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit će
isplaćena iz državnog proračuna, u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva podnositeljice za njezinu isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1.
Ustavna tužba je podnesena prije pravomoćnog okončanja parničnog postupka u
kojem je podnositeljica, kao tužiteljica, zatražila poništenje odluke tuženika
(Osnovne škole Bartola Kašića u Vinkovcima) o prestanku njezinog radnog odnosa,
te vraćanje na rad i isplatu dospjelih plaća.

U ustavnoj tužbi navodi da predmetni radni spor traje
ukupno od 1992. godine, a ponovni postupak nakon ukidne odluke Vrhovnog suda
Republike Hrvatske od 1996. godine.

Smatra da su time povrijeđene ustavne odredbe članaka
3. i 14., a zbog činjenice da godinama ne ostvaruje nikakve prihode i da je
dovedena na rub egzistencije, povrijeđenim smatra i svoja vlasnička prava (članak
48. Ustava).

Navedene povrede, po stajalištu podnositeljice,
proizlaze iz povrede odredbe članka 29. stavka 1. Ustava, kojom se, pored
ostalog, jamči građanima odlučivanje sudova o njihovim pravima i dužnostima u
razumnom roku. Kako ističe podnositeljica, u konkretnom se slučaju radi o nepoštivanju
razumnog roka za donošenje odluke suda u radnom sporu, koji je hitne naravi.

Podnositeljica traži da Ustavni sud Republike
Hrvatske postupi sukladno odredbi, u vrijeme podnošenja ustavne tužbe, važećeg članka
59. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99; članak 63. prema izmijenjenom i dopunjenom Ustavnom zakonu
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, »Narodne novine«, broj 49/02 - pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

Prema odredbi stavka 1. članka 63. Ustavnog zakona
Ustavni će sud pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen
pravni put, u slučaju kad o pravima i obvezama stranke ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela nije u razumnom roku odlučio sud ili u slučaju kada se
osporenim pojedinačnim aktom grubo vrijeđaju ustavna prava, a potpuno je
razvidno da bi nepokretanjem ustavnosudskog postupka za podnositelja ustavne tužbe
mogle nastati teške i nepopravljive posljedice.

Člankom
63. stavcima 2. i 3. Ustavnog zakona, ustanovljena je obveza Ustavnog suda da,
u slučaju kada usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja akta u razumnom roku,
nadležnom tijelu istodobno odredi rok za donošenje akta kojim će taj sud
meritorno odlučiti o pravima i obvezama podnositelja, kao i da Ustavni sud
odredi primjerenu naknadu podnositelju zbog povrede ustavnog prava, na teret državnog
proračuna.

ČINJENICE
VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2.
Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom tužbom podnositeljice, primjenom članka
63. Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje su pravno relevantne za
odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositeljice, zajmčenog člankom 29.
stavkom 1. Ustava:

– parnični
postupak u ovoj pravnoj stvari pokrenut je tužbom podnositeljice od 7. rujna
1992. godine,

– prva
prvostupanjska presuda kojom je odbijen tužbeni zahtjev podnositeljice (Općinski
sud u Vinkovcima, broj: P-456/92) donesena je 15. rujna 1993. godine,

– ta je presuda potvrđena presudom Okružnog suda u
Osijeku, broj: Gž-2093/93 od 25. studenoga 1993. godine,

– obje navedene presude ukinute su rješenjem Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1274/94 od 23. studenoga 1995. godine,

– postupak (pod novim brojem: P-1315/96), nastavljen
je ročištima za glavnu raspravu pred Općinskim sudom u Vinkovcima, dana 28.
siječnja 1997. godine, zatim 14. travnja 1999., 29. travnja 1999., 30. lipnja
1999., 13. listopada 1999., 30. studenoga 1999. godine, te zaključno 29.
prosinca 1999. godine,

– u istom razdoblju provedeno je knjigovodstveno vještače­nje
visine tužbenog zahtjeva,

– 29. prosinca 1999. godine donesena je međupresuda
broj: P-1315/96, kojom je odlučeno samo o deklaratornom dijelu tužbenog
zahtjeva (usvojen je dio tužbenog zahtjeva koji se odnosi na poništenje odluke
poslodavca o prestanku radnog odnosa),

– međupresuda je potvrđena presudom Županijskog suda
u Vukovaru, broj: Gž-349/00 od 4. svibnja 2000. godine, te je s tim danom
postala pravomoćna,

– nakon pravomoćnosti međupresude pa do podnošenja
ustavne tužbe (23. lipnja 2001. godine) o kondemnatornim zahtjevima (vraćanje
na rad, isplata plaća i uspostava svih prava iz radnog odnosa) nije donesena
odluka,

– 23. lipnja 2000. godine je tuženik izjavio reviziju
protiv pravomoćne međupresude, te se spis predmeta povodom te revizije u
vrijeme podnošenja ustavne tužbe nalazio na Vrhovnom sudu Republike Hrvatske,

– 7. lipnja 2000. godine podnositeljica je zatražila
donošenje privremene mjere kojom bi se njezinom poslodavcu naložilo da je vrati
na rad,

– privremena mjera je određena rješenjem, broj:
P-1315/96, Općinskog suda u Vinkovcima od 4. rujna 2000. godine,

– u povodu žalbe tuženika, privremena mjera je
ukinuta (Županijski sud u Vukovaru, broj: Gž-1279/00 od 6. prosinca 2000.
godine), te je predmet vraćen sudu prvog stupnja na ponovno odlučivanje,

– prvostupanjski sud nije ponovo odlučivao o
privremenoj mjeri, već je, i to u svibnju 2001. godine, donio rješenje, prema
kojem se iz parničnog spisa broj: P-1315/96 izdvajaju i fotokopiraju sva
pismena koja se odnose na privremenu mjeru, dostavljaju se na spis istog suda,
broj: Ovr-2084/00, te se nakon toga cjelokupan spis dostavlja Vrhovnom sudu
Republike Hrvatske, povodom revizije izjavljene protiv međupresude,

– na
navedeno rješenje podnositeljica je izjavila žalbu, a tuženik dao odgovor na žalbu,

– rješenjem
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1352/01 od 5. ožujka 2002. godine,
usvojena je revizija tuženika, ukinuta međupresuda Općinskog suda u Vinkovcima,
broj: P-1315/96 od 29. prosinca 1999. godine i presuda Županijskog suda u
Vukovaru, broj: Gž-349/00 od 4. svibnja 2000. godine, te je predmet vraćen
prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje,

– ročište
za glavnu raspravu zakazano je za dan 20. studenoga 2002. godine.

OČITOVANJE
OPĆINSKOG SUDA U VINKOVCIMA

3. Na
temelju članka 69. stavka 2. Ustavnog zakona, u tijeku ustavnosudskog postupka
zatraženo je, dopisima od 24. rujna 2001. i od 25. listopada 2001. godine, očitovanje
Općinskog suda u Vinkovcima.

Iz
izvješća tog suda, dostavljenog na ponovljeno traženje, dana 2. studenoga 2001.
godine, proizlazi sljedeće:

Predmetni
parnični postupak pokrenut je tužbom od 7. rujna 1992. godine, prvostupanjska
odbijajuća presuda donesena je, nakon pet održanih ročišta za glavnu raspravu,
dana 15. rujna 1993. godine. Tužbeni zahtjev je pravomoćno odbijen, da bi
revizijskom odlukom obje nižestupanjske presude bile ukinute dana 23. studenoga
1995. godine i predmet vraćen sudu prvog stupnja.

Nakon
ukidne revizijske odluke postupak je nastavljen ročištem za glavnu raspravu 28.
siječnja 1997. godine, zatim ročištima u 1999. godini - 14. travnja, 29.
travnja, 30. lipnja, 13. listopada, 30. studenoga i, zaključno, 29. prosinca.

U istom
razdoblju provedeno je knjigovodstveno vještačenje.

Postupak pred sudom prvog stupnja okončan je međupresu­dom
od 29. prosinca 1999. godine, kojom je poništena pobijana odluka o prestanku
radnog odnosa.

Navedena međupresuda je potvrđena 4. svibnja 2000.
godine, a 23. lipnja 2000. godine je tuženik izjavio reviziju, te se spis
predmeta povodom te revizije nalazi na Vrhovnom sudu Republike Hrvatske.

Podnositeljica je paralelno zatražila donošenje
privremene mjere kojom bi se njezinom poslodavcu naložilo da je vrati na rad,
te je privremena mjera i određena rješenjem od 4. rujna 2000. godine. U povodu žalbe
tuženika, privremena mjera je ukinuta (Županijski sud u Vukovaru, broj: Gž-1279/00
od 6. prosinca 2000. godine), te je predmet vraćen sudu prvog stupnja na
ponovno odlučivanje. Razlozi ukidanja privremene mjere nisu u očitovanju
navedeni.

Također se ne navodi da bi bila donesena nova odluka
o privremenoj mjeri, već je nakon njezinog ukidanja prvostupanjski sud donio
rješenje (iz očitovanja Suda nije vidljivo s kojim datumom, ali prema navodu
podnositeljice, to je bilo 10. svibnja 2001. godine - op. Ust. suda), prema
kojem se iz parničnog spisa broj: P-1315/96 izdvajaju i fotokopiraju sva
pismena koja se odnose na privremenu mjeru, dostavljaju se na spis istog Suda,
broj: Ovr-2084/00, te se nakon toga cjelokupan spis dostavlja Vrhovnom sudu
Republike Hrvatske, povodom revizije izjavljene protiv međupresude. Na navedeno
rješenje podnositeljica je izjavila žalbu, a tuženik dao odgovor na žalbu.

U izvješću
Općinskog suda u Vinkovcima se navodi i to da je u konkretnoj pravnoj stvari
uložen veliki napor na postizanju nagodbe među strankama.

PRAVO
VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

4.
Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvat­ske propisano je sljedeće:

»Svatko
ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom
roku odluči o njegovim pravima i obvezama (...).«

Odredbom
članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona propisano je sljedeće:

»(1)
Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen
pravni put, u slučaju kad o pravima i obvezama stranke (...) nije u razumnom
roku odlučio sud (...).

(2) U
odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja akta u razumnom roku iz
stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će nadležnom sudu odrediti rok za donošenje
akta kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i obvezama (...)
podnositelja. Rok za donošenje akta počinje teći idućeg dana od dana objave
odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U
odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će odrediti primjerenu naknadu
koja pripada podnositelju zbog povrede njegova ustavnog prava koju je sud učinio
kada o pravima i obvezama podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku.
Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«

*Ustavna
tužba je osnovana.*

5.
Povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku Ustavni sud
razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog pojedinog slučaja.

Razmatranjem
razloga ustavne tužbe podnositeljice i dostavljenog očitovanja Općinskog suda u
Vinkovcima, Ustavni sud utvrdio je da su se u konkretnom slučaju ostvarile
pretpostavke za njegovo postupanje u smislu odredbe članka 63. Ustavnog zakona.

Svoju
odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim utvrđenjima:

      5.1.                        DULJINA
SUDSKOG POSTUPKA

Prvostupanjski
parnični postupak započeo je 7. rujna 1992. podnošenjem tužbe Općinskom sudu u
Vinkovcima, a ustavna tužba podnesena je 23. lipnja 2001. godine, što znači da
postupak u ovom predmetu do podnošenja ustavne tužbe traje ukupno osam (8)
godina, devet (9) mjeseci i šesnaest (16) dana.

Uzimajući
u obzir da su u ovom postupku već bile donesene presude u prvom i drugom
stupnju suđenja (i to u roku od samo nešto više od godine dana nakon utuženja),
ali da je predmet revizijskom odlukom od 23. studenoga 1995. godine vraćen sudu
prvog stupnja na ponovni postupak, valja konstatirati da postupak, od ukidanja
donesenih odluka do podnošenja ustavne tužbe traje pet (5) godina i sedam (7)
mjeseci.

Tijekom
tog razdoblja nadležni prvostupanjski sud održao je ukupno sedam (7) ročišta za
glavnu raspravu počevši od 28. siječnja 1997., do zaključno 29. prosinca 1999.
godine.

Od
prvog ročišta 28. siječnja 1997. godine, pa do sljedećeg, 14. tavnja 1999.
godine, protekle su dvije (2) godine, dva (2) mjeseca i šesnaest (16) dana, dok
su sva preostala ročišta, njih pet, održana do konca iste, 1999. godine, a u
istom razdoblju obavljeno je i knjigovodstveno vještačenje.

Unatoč navedenom, u konkretnoj je pravnoj stvari
donesena samo međupresuda o pravnoj osnovi spora, koja je postala pravomoćna 4.
svibnja 2000. godine, dok presuda o cjelini tužbenog zahtjeva tužiteljice -
podnositeljice ustavne tužbe, nije donesena nakon pravomoćnosti međupresude, od
čega je, do podnošenja ustavne tužbe, protekla jedna (1) godina, jedan (1)
mjesec i devetnaest (19) dana.

Pored navedenog, valja naglasiti da je, zbog
izostanka presu­đenja o kondemnatornom dijelu tužbenog zahtjeva, dana 7. lipnja
2000. godine (mjesec dana nakon pravomoćnosti međupre­su­de) nadležnom
prvostupanjskom sudu bio podnesen i prijedlog za određivanje privremene mjere
vraćanjem podnositeljice na rad, o kojem je odlučeno u prvom stupnju 4. rujna
2000. godine, da bi odluka bila ukinuta po višem sudu 6. prosinca 2000. godine.
Od tada, pa do podnošenja ustavne tužbe, proteklo je šest (6) mjeseci i
sedamnaest (17) dana, a da o privremenoj mjeri nije donesena nova
prvostupanjska odluka.

Ustavni sud napominje, međutim, da je Zakon o potvrđiva­nju
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i protokola broj 1, 4,
6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne
novine« - Međunarodni ugovori, broj 18/97, 6/99-pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Zakon o potvrđivanju Konvencije) stupio na snagu dana 5. studenoga
1997. godine.

Od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju
Konvencije, odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
Vijeća Europe (u daljnjem tekstu: Europska konvencija) čine, temeljem članka
134. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 56/90), dio unutarnjeg
pravnog poretka Republike Hrvatske. Dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvat­ske od tog dana čini i odredba članka 6. stavka 1. Europske konvencije
pod nazivom »Pravo na pošteno suđenje« koja, između ostaloga, propisuje sljedeće:

»Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske
naravi (...) svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani
sud (...) u razumnom roku ispita njegov slučaj«.

Sukladno navedenom, konvencijsko pravo na donošenje
sud­ske odluke u razumnom roku čini dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvatske od dana stupanja na snagu Zakona o potvr­đivanju Konvencije (5.
studenoga 1997. godine). S druge strane, pravo na donošenje sudske odluke u
razumnom roku utvrđeno je ustavnim pravom u Republici Hrvatskoj 9. studenoga
2000. godine, izmjenama članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 113/2000).

Iz navedenih razloga ispitivanje razumnosti trajanja
sudskih postupaka prije 5. studenoga 1997. godine u pravilu ne bi moglo biti predmetom
ustavnosudskih postupaka temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem
pravnom poretku Republike Hrvatske takvo pravo nije postojalo ni kao
konvencijsko ni kao ustavno pravo.

Ustavni sud je u konkretnom slučaju ocijenio da se
pravno relevantnim razdobljem, s aspekta povrede prava na razumnu dulji­nu
trajanja sudskog postupka, smatra razdoblje od 5. studenoga 1997. godine (to
jest, od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije) do 23. lipnja
2001. godine (to jest, do dana podnošenja ustavne tužbe podnositeljice), što
ukupno iznosi tri (3) godine, sedam (7) mjeseci i osamnaest (18) dana.

5.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

Ustavni sud utvrđuje da je u razmatranom razdoblju Općin­ski
sud u Vinkovcima od radnji koje su relevantne za meritorno odlučivanje o
pravima i obvezama stranaka u tom sudskom postupku poduzeo šest ročišta za
glavnu raspravu, odredio knjigovodstveno vještačenje i donio međupresudu, koja
je postala pravo­moćna. Također je donio (naknadno ukinutu) odluku o privremenoj
mjeri. Nakon pravomoćnosti međupresude, odnosno nakon uki­danja odluke o određivanju
privremene mjere, nadležni sud nije poduzeo više niti jednu postupovnu radnju,
osim dostave cjelokupnog spisa Vrhovnom sudu Republike Hrvatske.

Razdoblje potpune neaktivnosti nadležnog suda, dakle,
u pos­tup­ku povodom tužbe podnositeljice, računajući od pravomoć­nosti međupresude,
traje jednu (1) godinu, jedan (1) mjesec i devet­naest (19) dana, a u postupku
povodom prijedloga podnositeljice za određivanje privremene mjere (računajući
od dana ukidanja privremene mjere) šest (6) mjeseci i sedamnaest (17) dana.

Člankom 434. Zakona o parničnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91, 91/92 i 112/99) propisano je da će sud u postupku u
parnicama iz radnih odnosa uvijek obraćati osobitu pažnju na potrebu hitnog rješavanja
radnih sporova.

Člankom 330. stavkom 2. istog Zakona propisano je, za
slučaj kada je međupresudom odlučeno o pravnoj osnovi tužbenog zahtjeva, da će
sud (prvog stupnja) zastati s raspravljanjem o visini tužbenog zahtjeva do
pravomoćnosti međupresude.

Sukladno navedenim zakonskim odrebama, sud prvog
stupnja je u konkretnom slučaju morao nastaviti s postupkom odmah po pravomoćnosti
donesene međupresude i donijeti odluku o kondemnatornom dijelu tužbenog
zahtjeva podnositeljice. Ovo osobito imajući u vidu ukupno trajanje predmetnog
spora do tada, kao i činjenicu da su za donošenje odluke bili ispunjeni svi
uvjeti - pravomoćno presuđena pravna osnova i provedeno knjigovodstveno vještačenje
glede visine tužbenog zahtjeva. Pri tom okolnost da je usporedno bio u tijeku
revizijski postupak u svezi s pravomoćnom međupresudom ne opravdava nedonošenje
odluke o preostalom dijelu tužbenog zahtjeva.

Jednako tako, glede postupka za određivanje
privremene mjere vraćanjem podnositeljice na rad, stajalište je Ustavnog suda
da ne postoje opravdani razlozi za neaktivnost nadležnog prvostupanjskog suda.

Naime, kada je postupak po prijedlogu za određivanje
privremene mjere započet (a pravodobna odluka o kondemnatornom dijelu tužbenog
zahtjeva, da je donesena, konzumirala bi prijedlog i odluku o određivanju
privremene mjere), te kada je u njemu donesena ukidna odluka i predmet vraćen
prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje, onda je taj prvostupanjski sud bio
dužan u najkraćem roku donijeti novu odluku o privremenoj mjeri umjesto
ukinute.

Ovo osobito imajući u vidu da ukidna odluka datira od
6. prosinca 2000. godine, a radi se o postupku čije je temeljno obilježje
hitnost, a svrha trenutačno uređenje kakvoga spornog pravnog odnosa, dok on ne
bude trajno riješen.

      5.3.                        PONAŠANJE
PODNOSITELJICE USTAVNE                                 TUŽBE
(TUŽITELJICE U SUDSKOM POSTUPKU)

Podnositeljica
ustavne tužbe, kao tužiteljica u sudskom postupku, prema utvrđenju Ustavnog
suda, svojim ponašanjem nije ni u čemu pridonijela duljini prvostupanjskog
sudskog postupka.

      5.4.                        SLOŽENOST
SUDSKOG PREDMETA

Dosadašnji tijek sudskog postupka ne ukazuje da se u
kon­k­ret­nom slučaju radi o složenoj sudskoj stvari.

Mjerila prema kojima se ocjenjuje složenost sudskog
predmeta (opsežnost izvođenja potrebnih dokaza, broj mogućih svjedoka koji bi
trebali biti saslušani u postupku, eventualna potreba za provedbom postupka vještačenja,
vrijeme potrebno za kolanje spisa u predmetima koji zahtijevaju suradnju više
organa, provođenje sudskog postupka u više stupnjeva, odnosno vraćanje stvari
na ponovno odlučivanje sudu nižeg stupnja te ostale radnje i postupci, koji bi
mogli dovesti do zaključka da se radi o složenoj sudskoj stvari zbog koje bi
sudski postupak u cijelosti ili u pojedinom stupnju opravdano mogao trajati
dulje vrijeme), u konkretnom predmetu nisu zadovoljena.

Naime, kako je već i istaknuto u točki 6.6.2., sud
prvog stupnja je u konkretnom slučaju mogao (i morao) nastaviti s postupkom i
donijeti odluku o preostalom dijelu tužbenog zahtjeva odmah po pravomoćnosti
donesene međupresude, jer su za to bili ispunjeni svi uvjeti - pravomoćno presuđena
pravna osnova i provedeno knjigovodstveno vještačenje glede visine tužbenog
zahtje­va. Postojanje navedenih elemenata nedvojbeno ne upućuje na zak­ljučak
da bi daljnje postupanje suda i donošenje odluke bilo složeno. Međutim,
prvostupanjski sud, unatoč izloženom, nije dalje postupao u predmetnoj pravnoj
stvari.

Kako je već i navedeno pod točkom 2. ovog obrazloženja,
Vrhovni je sud svojim rješenjem, u povodu revizije tuženika, ukinuo i donesenu
međupresudu o pravnoj osnovi spora i drugostupanjsku presudu kojom je međupresuda
potvrđena. Valja, međutim, istaknuti da je pri tom taj sud, u obrazloženju
svojeg rješenja, dao konkretne naputke sudu prvog stupnja za daljnje
postupanje. Ustavni sud stoga stoji na stajalištu da i ta okolnost - što sud
prvog stupnja u novom postupku treba slijediti naputke Vrhovnog suda - dodatno
pojednostavljuje postupanje i donošenje odluke u ovom sudskom predmetu.

      5.5.                        DRUGE OKOLNOSTI OD
UTJECAJA NA
      DULJINU SUDSKOG POSTUPKA

U svezi s navodima iz izvješća Općinskog suda u
Vinkovcima o tome da je u predmetnom radnom sporu mnogo vremena utrošeno na
pokušaj postizanja nagodbe među strankama, Ustavni sud utvrđuje da se navedeno
ne bi moglo smatrati dostatnim razlogom za nedonošenje odluke suda u ovom
(hitnom) sudskom postupku.

Naime, pokušaj postizanja nagodbe svakako je
prethodio presuđenju, a razdoblje neposredno prije presuđenja (1999. godina)
Ustavni sud nije niti ocijenio razdobljem neaktivnosti nadležnog suda, s
obzirom na provedenih (čak) šest ročišta.

Međutim, okolnost da je u konkretnom slučaju održan
velik broj ročišta i provedeno knjigovodstveno vještačenje, a da pri tom
nagodba nije postignuta, a presuda donesena samo o pravnoj os­novi spora, ne
ukazuje na neaktivnost, već na nedovoljnu učinko­vi­tost u postupanju.

Potpuna neaktivnost nadležnog suda, međutim, kako je
već istaknuto, nastupila je nakon pravomoćnosti međupresude, odnosno nakon
ukidanja privremene mjere, za što ne postoje opravdani razlozi.

Nadalje, potrebno je na ovom mjestu ponovo napomenuti
(kako je već navedeno pod točkom 2. i točkom 5.5.4. ovog obrazloženja) da je
nakon podnošenja ustavne tužbe i nakon što je Općinski sud u Vinkovcima
dostavio Ustavnom sudu svoje očitovanje o stanju konkretnog predmeta, Vrhovni
sud Republike Hrvatske, još dana 5. ožujka 2002., donio rješenje kojim je, u
povodu revizije tuženika u sporu, ukinuo obje presude koje su bile donesene, čime
su one prestale postojati i čime je postupak u ovom radnom sporu ponovo vraćen
na sam početak, a novo ročište za glavnu raspravu zakazano je za 20. studenoga
2002. godine.

Ta okolnost, kao i okolnost da je ukidanje donesenih
presuda uslijedilo, prema obrazloženju revizijske odluke, i zbog toga što određene
činjenice relevantne za presuđenje o samoj pravnoj osnovi spora, u provedenom
postupku nisu utvrđene, dodatno upućuju na zaključak o nedovoljnoj učinkovitosti
prvostupanj­skog suda.

6. Ustavni sud ocjenjuje da je zbog svega navedenog u
svezi s postupanjem Općinskog suda u Vinkovcima u konkretnom slučaju povrijeđeno
ustavno pravo podnositeljice da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud
u razumnom roku odluči o njezinim pravima ili obvezama, koje je zajamčeno člankom
29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Stajalište je Ustavnog suda, s obzirom na prethodno
navedeno, da ostale ustavne odredbe na koje podnositeljica ustavnom tužbom
ukazuje (članci 3., 14. stavak 2. i članak 48. stavak 1. Ustava) i njihove
eventualne povrede, u konkretnom slučaju nisu ustavnopravno relevantne, pa
stoga nisu niti razmatrane.

7. Imajući u vidu sve navedene činjenice i okolnosti,
u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao
pod točkama I. i II. izreke ove odluke.

8. Sukladno odredbi članka 63. stavka 3. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

Visinu naknade, zbog povrede ustavnog prava na donošenje
sudske odluke u razumnom roku, Ustavni sud u pravilu određuje za razmatrano,
pravno relevantno razdoblje, uz iznimnu mogućnost uvažavanja nerazumno dugog
razdoblja potpune neaktivnosti suda i prije 5. studenoga 1997. godine, što
ovisi o osobitim okolnostima svakog pojedinog slučaja.

Pri utvrđivanju visine naknade, temeljem članka 63.
stavka 3. Ustavnog zakona, Ustavni sud uzima u obzir sve okolnosti slučaja,
imajući pri tom u vidu i vrstu postupka o kojem se radi, napose s obzirom na
njegovu hitnost, ali uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i socijalnih
prilika u Republici Hrvatskoj.

Budući da je Ustavni sud ovlašten temeljem članka 63.
stav­ka 2. Ustavnog zakona u svakom pojedinom slučaju odrediti i rok za donošenje
sudske odluke, na visinu naknade u konkretnom slučaju utjecala je i činjenica
da je Općinskom sudu u Vinkovcima, temeljem točke II. izreke ove odluke, određen
kratak rok u kojem je taj sud dužan donijeti odluku u predmetu broj: P-1315/96,
čime se na najdjelotvorniji način ostvaruje i svrha samog sud­skog postupka.

9. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na
odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-1464/2001
Zagreb, 4. prosinca 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol**, v. r.

Odluka, NN 158/2002-2579