## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2160/2011 od 9. svibnja 2013.

### NN 58/2013 (17.5.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2160/2011 od 9. svibnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1209

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. F. iz Z., kojeg zastupa V. D. L., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 9. svibnja 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-202/10-8 od 9. ožujka 2011.

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: K-90/08 od 29. listopada 2009.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ukida se rješenje Ustavnog suda broj: U-III-2160/2011 od 13. srpnja 2011.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je I. F. iz Z. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa V. D. L., odvjetnica iz Z.

Ustavnu tužbu podnosi protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud ili drugostupanjski sud) broj: Kž-202/10-8 od 9. ožujka 2011., kojom je točkom I. izreke, djelomično prihvaćena žalba državnog odvjetnika, te je presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: K-90/08 od 29. listopada 2009. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) preinačena u odluci o kazni, na način da je podnositelj, za kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 337. stavaka 1., 3. i 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27798. – ispravak, 129/00., 51/01., 111/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07., 152/08., 57/11. i 125/11., u daljnjem tekstu: KZ), osuđen na kaznu zatvora u trajanju od jedne (1) godine i šest (6) mjeseci. Točkom II. izreke Vrhovni sud je u ostalom dijelu odbio žalbu državnog odvjetnika, te u cijelosti žalbe podnositelja i optuženika J. S. i potvrdio prvostupanjsku presudu.

Prvostupanjskom presudom podnositelju je za navedeno kazneno djelo određena kazna zatvora u trajanju od deset (10) mjeseci, te mu je oduzeta imovinska korist pribavljena kaznenim djelom.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu sudskim presudama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene člancima 14. stavkom 2. i 29. stavcima 1., 2., 3., i 4. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), kao i članci 3. i 5. stavak 2. Ustava. Povrijeđenima smatra i prava zajamčena člankom 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

1.1. U ustavnoj tužbi podnositelj je, na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), zatražio odgodu upućivanja na izdržavanje kazne zatvora, do donošenja odluke o ustavnoj tužbi.

Rješenjem Ustavnog suda broj: U-III-2160/2011 od 13. srpnja 2011. privremeno je odgođena ovrha pravomoćne presude Županijskog suda u Zagrebu broj: K-90/08 od 29. listopada 2009.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu je optužnicom broj: K-DO-283/05 od 29. ožujka 2008., činjenično izmijenjenoj na glavnoj raspravi 27. veljače 2009. i 30. rujna 2009. podnositelju (prvookrivljeniku) i J. S. (drugookrivljeniku) stavilo na teret da su počinili kazneno djelo iz članka 337. stavaka 1., 3. i 4. KZ-a time što su »u razdoblju od 2. rujna do 4. studenog 2003. u Zagrebu, I optuženi I. F. kao pomoćnik stečajne upraviteljice B. T.-M. u stečajnom postupku nad trgovačkim društvom 'V. č.' d.d. u stečaju, ... pri čemu temeljem punomoći stečajne upraviteljice ovlašten za financijsko-računovodstvene poslove i raspolaganje sredstvima u gotovinskoj blagajni trgovačkog društva, a II optuženi J. S. kao odvjetnik s odvjetničkim uredom u Z., ... u cilju da se I optuženi I. F. znatno materijalno okoristi, zatražio od II optuženog J. S. da za novčanu nagradu sačini račune za navodno pružanje odvjetničkih usluga zastupanja i pravnog savjetovanja društva 'V. č.' d.d. u stečaju u postupcima pred Trgovačkim sudom u Zagrebu broj: P-4292/01, P-4639/00 i P-6658/01, na što je II optuženi J. S. i pristao, te prema uputi I optuženog I. F. što da na račune upiše, odnosno na koje brojeve predmeta da se u računima pozove, za neobavljene odvjetničke usluge sačinio lažne račune ... na iznos od 106.550,00 kuna i .... na iznos od 233.800,00 kuna, koje lažne račune je vlastoručno potpisao i ovjerio pečatom svog odvjetničkog ureda znajući da usluge navedene u računima nije obavio, a temeljem kojih računa mu je po nalogu I optuženog I. F. u poslovnim prostorijama u B. u. br. 13, u dva navrata iz blagajne društva 'V. č.' d.d. u stečaju isplaćeno 90.000,00 kuna na ime nagrade, time da je na isplatnicama od 02. rujna 2003., 17. rujna 2003., 17. listopada 2003., 17. listopada 2003. i 04. studenog 2003. koje je II optuženi J. S. vlastoručno potpisao, naznačen ukupno isplaćeni iznos od 340.350,00 kuna, pri čemu je razliku između stvarno isplaćenog i na isplatnicama naznačenog iznosa u visini od 250.350,00 kuna, za sebe zadržao I optuženi F. I.«

Podnositelj je porekao učin kaznenog djela. U svojoj obrani je iskazivao u bitnome da je sve radio po uputama stečajne upraviteljice. Rekao je da je temeljem punomoći stečajne upraviteljice B. T. M. bio njezin punomoćnik za financijsko računovodstvene poslove u stečajnom postupku nad TD "V. č." d.d., a u njegov posao je ulazila obrada tražbina prema stečajnim dužnicima, obračun kamata, isplate gotovinskih plaćanja. Za potrebe stečaja stečajna upraviteljica je angažirala različite odvjetnike i vještake za procjenu, koji su dolazili u njihove prostorije u B. 13 pregledati dokumentaciju. Među odvjetnicima koji su dolazili bio je i drugookrivljenik koji je imao punomoć stečajne upraviteljice. Ne zna na kojim poslovima je radio drugookrivljenik, ali mu je stečajna upraviteljica rekla da je drugookrivljenik završio svoj posao kojim je ona zadovoljna. Nazvala ga je i tražila da mu isplati trošak prioritetno za što mu je izdala i pisani nalog za isplatu i to prema popunjenoj punomoći.

Podnositelj je nadalje naveo da sve gotovinske isplate koje su izvršili imaju pisani trag i nalog stečajne upraviteljice i da nije bilo razloga da se i ta isplata ne izvrši. Pritom je naveo da nije bio ovlašten vršiti nikakve gotovinske isplate bez konzultacija stečajne upraviteljice koje su bile osobno kada je ona došla u njihove prostorije ili telefonom.

U odnosu na obranu drugookrivljenika navodi da ne govori istinu te da svojim lažima »skida« odgovornost sa sebe i želi podnositelja optužiti za nešto što je sam kriv a sve u cilju da izbjegne plaćanje poreza.

U tijeku dokaznog postupka prvostupanjski sud je pročitao iskaze svjedoka, među kojima i iskaz stečajne upraviteljice B. T. M. dan pred istražnim sucem, jer je ona tijekom postupka umrla. Također je pročitao pribavljenu dokumentaciju, a odbio je kao nevažne dokazne prijedloge za ispitivanje određenih svjedoka.

Za Županijski sud u Zagrebu bilo je sporno:

»... da li je I okrivljeni I. F. zatražio od II okrivljenika J. S. sačinjavanje računa za navodno pružanje odvjetničke usluge vezano za zastupanje i pravno savjetovanje u stečajnom postupku Trgovačkog društva 'V. č.' d.d., da li je I okrivljeni rekao II okrivljenom J. S. što da u račune napiše, da li su sačinjeni računi lažni, da li je I okrivljeni I. F. od isplaćenog iznosa po računima od 340.350,00 KN zadržao iznos od 250.350,00 KN za sebe te da li je II okrivljeniku J. S. isplaćeno 90.000,00 KN za učinjenu uslugu sačinjavanja računa.«

U presudi Županijski sud u Zagrebu navodi:

»U tom iskazu svjedok B. M. decidirano je izjavila da ona nije upoznala II okrivljenika J. S. niti se s njim ikada susrela te je i navela da za tim nije bilo niti potrebe.

Stoga sud nije prihvatio dio iskaza svjedoka H. K. i D. J. koji su u dijelu svog iskaza naveli da je II okrivljeni J. S. dolazio u poslovne prostorije na sastanke sa B. M. u F. u.«

Županijski sud u Zagrebu nije prihvatio dio obrane podnositelja, te dio iskaza svjedoka J., J. i K. koji su naveli da je drugookrivljenika angažirala stečajna upraviteljica. U presudi obrazlaže:

»Iz iskaza svjedokinje B. M. proizlazi da je zbog potreba obavljanja različitih poslova u stečaju Trgovačkog društva 'V. č.' d.d., angažirano više odvjetnika. No, ona je stručnoj službi, kojoj je na čelu bio I. F., prepustila pronalaženje odvjetnika u svrhu identifikacije nekretnina u K. i dobivanje potrebnih suglasnosti. Tako je svjedokinja M. decidirano navela da joj je 'netko u stručnoj službi ukazao na odvjetnika J. S.'.

Nadalje, svjedokinja M. decidirano navodi da je imala praksu da potpiše bjanko punomoći te ih je potom davala u stručnu službu. Navodi da je imala puno povjerenje u I. F., da će on te punomoći proslijediti kolegama odvjetnicima koji će se angažirati.

Stoga je sud prihvatio dio obrane II okrivljenika J. S. iz istražnog postupka gdje isti decidirano navodi da mu je punomoć predao I okrivljenik I. F., te da mu Filipčić nije znao reći zašto mu daje punomoć.

Svjedokinja M. navodi da ne može objasniti zašto u punomoći na kojoj postoji njezin potpis (list 148 spisa) je navedeno da će se izvršiti gotovinsko plaćanje prema ispostavljenim računima.

Da je točan navod obrane I okrivljenika I. F. da je sve radio po nalogu svjedokinje M. te iskaze svjedoka K., K., F., M. i J., da je B. M. kontrolirala i nalagala svaku isplatu, tada je za očekivati da bi ona znala zašto je naložila gotovinsku isplatu, ako to nije bila uobičajena praksa, pogotovo ako su je na protuzakonitost takvog čina upozoravali, kao što to navode svjedokinje J. i F.«

Županijski sud u Zagrebu nadalje u odluci navodi:

»Pažljivom analizom iskaza svjedokinje M. sud je, dakle, utvrdio da bi tekstualno ispunjavanje punomoći za angažiranje odvjetnika, gotovinsko plaćanje odvjetničkih usluga i osobno angažiranje B. M. za plaćanje određenih računa bilo više izuzetak, nego što bi bilo pravilo.

Svjedokinja M. kasnije u iskazu pokušava, po mišljenju ovog suda, umanjiti ulogu I. F. u određenim odlukama obrazlažući da i od uobičajene prakse postoje izuzeci i da dopušta mogućnost da se u odnosu na II okrivljenika S. postupalo drugačije od prakse no nije znala valjano obrazložiti zašto.«

U odnosu na iskaz drugookrivljenog Županijski sud u Zagrebu u presudi, između ostalog, navodi:

»II okrivljeni J. S. je nadalje u svojoj obrani u Istrazi rekao da je tada bio u teškoj financijskoj situaciji i to je bio razlog zbog čega je pristao na prijedlog I okrivljenika I. F.

No, na glavnoj raspravi II okrivljeni S. djelomično mijenja svoju obranu i navodi da je novčani iznos od 90.000,00 KN bila ustvari akontacija za buduće poslove koje će napraviti za I okrivljenika F.

(...)

Nije uvjerljivo niti da bi akontacija bila u tako značajnom novčanom iznosu od 90.000,00 KN a da onda II okrivljeniku nije čudno što ne radi ništa vezano za taj budući posao. Tek nakon inspekcijskog nadzora Porezne uprave Ministarstva financija od 30. 11. 2004. II okrivljeni S. pokušava stupiti u kontakt s F. Prvo ga traži da mu ovaj plati iznos poreza za račune koje mu je izdao u postupku stečaja 'V. č.', a potom da F. vrati dobiveni iznos.«

Županijski sud u Zagrebu nije prihvatio obranu podnositelja da je sve radio po nalogu stečajne upraviteljice, kao niti obranu drugookrivljenika na glavnoj raspravi da je novac koji je primio bio akontacija za njegov budući rad. Taj sud smatra da su u tom dijelu obrane podnositelja i drugookrivljenika usmjerene na izbjegavanje kaznene odgovornosti.

Županijski sud u Zagrebu nije prihvatio dio iskaza svjedoka J., K. i M. da je drugookrivljenik tražio i pregledavao poslovnu dokumentaciju »V. č.« d.d. u stečaju, jer, prema utvrđenju suda, suprotno proizlazi iz rezultata provedenog dokaznog postupka i obrane drugookrivljenika. Sud nije prihvatio i dio iskaza svjedokinje J. da je pisala punomoć za drugookrivljenika po diktatu stečajne upraviteljice M. te da nije vidjela bjanko punomoći stečajne upraviteljice, jer je, prema ocjeni suda, taj dio njezinog iskaza suprotan provedenim dokazima, posebice iskazu stečajne upraviteljice B. M., koji iskaz je sud u bitnome prihvatio u dijelu u kojem opisuje praksu kako je uobičajeno radila.

U odnosu na odluku o kazni koja je izrečena podnositelju, Županijski sud u Zagrebu obrazlaže:

»Tako je na strani I okrivljenika I. F. sud je olakotnim cijenio da je isti sada osoba starije životne dobi koja nije dolazila u sukob sa zakonom, da je oženjen, otac četvero djece od kojih je jedno maloljetno.

Otegotnih okolnosti na strani I okrivljenika I. F. sud nije našao.

(...)

Cijeneći naprijed navedene olakotne i otegotne okolnosti na strani I i II okrivljenika, posebno protek vremena od učinjenog djela i spremnost II okrivljenika da vrati protupravno stečenu korist, sud smatra da se u odnosu na I okrivljenika i u odnosu na II okrivljenika radi o osobito olakotnim okolnostima koje opravdavaju primjenu odredbe o ublažavanju kazne.«

2.1. Vrhovni sud je ocijenio žalbe podnositelja i drugookrivljenika neosnovanima, a žalbu državnog odvjetnika djelomično osnovanom u dijelu koji se odnosi na odluku o kazni i o oduzimanju imovinske koristi. Preinačenje prvostupanjske presude Vrhovni sud obrazlaže:

»Prije svega, propitujući odluku o kazni, Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao drugostupanjski sud, zaključio je da je prvostupanjski sud obojici optuženika izrekao preblage kazne, te je zbog toga i djelomično prihvaćena žalba državnog odvjetnika, na koji dio drugostupanjske odluke se upućuju i opt. I. F. i opt. J. S.

Isto tako, prvostupanjski sud je pravilno po čl. 82. st. 1. i 2. KZ-a oduzeo imovinsku korist pribavljenu kaznenim djelom, i to: opt. I. F. u iznosu od 250.350,00 kn i opt. J. S. u iznosu od 90.000,00 kn – jer nitko ne može zadržati imovinsku korist pribavljenu kaznenim djelom, te Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao drugostupanjski sud, u cijelosti prihvaća razloge prvostupanjskog suda na str. 19. pobijane presude, a na koje razloge upućuje i opt. I. F. i opt. J. S.

(...)

S druge pak strane, u pravu je državni odvjetnik kada u žalbi tvrdi da je prvostupanjski sud obojicu optuženika osudio na neadekvatne kazne, i da u konkretnom slučaju nije bilo zakonskih uvjeta za ublažavanje kazne, u smislu čl. 57. st. 2. toč. d) KZ-a.

Naime, sve okolnosti koje je utvrdio prvostupanjski sud, u odnosu na obadvojicu optuženika, ne predstavljaju naročito izražene olakotne okolnosti jer se radi o tzv. 'običnim' olakotnim okolnostima, a s druge pak strane, način počinjenja kaznenog djela (zloupotreba položaja u stečajnom postupku i pomaganje u zlouporabi u istom takvom postupku) zahtjeva strože kažnjavanje obojice optuženika, tako da će se prema mišljenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao drugostupanjskog suda, kaznom zatvora u trajanju od jedne godine i šest mjeseci (u odnosu na opt. I. F.) te kaznenom zatvora u trajanju od jedne godine (u odnosu na opt. J. S.) ostvariti sve svrhe kažnjavanja iz čl. 50. KZ-a.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. U vrlo opširnoj ustavnoj tužbi, u kojoj se poziva na brojnu praksu Europskog suda za ljudska prava i Ustavnog suda, podnositelj navodi i obrazlaže povredu više aspekata prava na pravično suđenje te povredu prava na obranu:

»Podnositelj smatra da mu je pobijanim odlukama sudbene vlasti povrijeđeno pravo na pravično suđenje u odnosu na pravo na akuzatorni postupak, javnu raspravu i javnu objavu presude, jednakost oružja u vidu prava na ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe, pravo na obrazloženu sudsku odluku kao i pravo na jednakost ljudi pred zakonom.«

Podnositelj u ustavnoj tužbi posebno obrazlaže svaku navedenu povredu ustavnih prava, pod podnaslovima kako u nastavku slijedi:

»Povreda prava na jednakost oružja u vidu povrede prava da se pod jednakim uvjetima ispitaju svjedoci optužbe kao i svjedoci obrane«

3.1. Povredu ovog ustavnog prava podnositelj nalazi u tome što je prvostupanjski sud odbio izvesti dokaze saslušanjem svjedoka i uvidom u spis predmeta Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Ko-3587/97, na koje je podnositelj ukazivao.

Posebno u ustavnoj tužbi ističe:

»Osoba koja je sudjelovala u jednom od oblika počinjenja kaznenog djela (supočinitelj, pomagač, poticatelj) ima poseban položaj, jer su u istom kaznenom postupku uloge svjedoka i okrivljenika međusobno inkompatibilne, zbog posve različitih funkcija, prava i obveza njihovih nositelja. Iskaz suokrivljenika može imati u postupku 'svjedočku' funkciju u odnosu prema drugom suokrivljeniku, međutim ta činjenica onda zahtjeva postojanje određenih procesnih prava suokrivljenika prema drugom suokrivljeniku. Ovo stoga što je ovaj suokrivljenik sudjelovao u počinjenju djela i osobno su mu poznate okolnosti pod kojima se djela dogodilo pa je time najbliži svjedok djela, ali je istovremeno i najgori mogući svjedok jer nije riječ o promatraču, već o sudioniku, koji u pravilu ima vlastiti interes o tijeku kaznenog postupka.

U konkretnom predmetu to se upravo i dogodilo jer je II okrivljenik postao svjedok optužbe u odnosu na I okrivljenika tj. podnositelja tužbe.

Ovim pitanjem bavio se u natrag nekoliko godina i Europski sud.«

Podnositelj navodi da se potreba saslušanja svjedoka koje je predlagao ukazala nakon što je nedvojbeno utvrđeno da je drugookrivljenik osobno primio iznose novca u ukupnom iznosu od 340.350,00 kn, što je kasnije i uredno provedeno u svim poslovnim knjigama »V. č.« d.d. u stečaju. Kako je u kaznenom postupku jedino drugookrivljenik tvrdio da je on od navedenog iznosa za sebe zadržao 90.000,00 kn dok je ostatak iznosa od 250.350,00 kn (ukupno 340.350,00 kn) predao podnositelju tužbe prema prethodnom dogovoru, to je zapravo drugookrivljenik u tom dijelu postao svjedok optužbe i to jedini svjedok na temelju čijeg iskaza je prvostupanjski sud, a potom i drugostupanjski sud odlučio o krivnji podnositelja. U toj procesnoj situaciji, prema mišljenju podnositelja sud je morao, radi zadovoljenja načela jednakosti oružja i prava obrane na ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe, omogućiti podnositelju izvođenje dokaza na okolnosti da nije istinita obrana drugookrivljenika u ovom dijelu u kojem tvrdi da je veći dio novca dao podnositelju, te izvođenje dokaza koji upućuju na kredibilitet ovakvog svjedoka optužbe uz činjenicu nedvojbenog postojanja motiva drugookrivljenika terećenjem podnositelja, s obzirom na visinu poreznog duga kojeg ima drugookrivljenik. Naime, podnositelj navodi da drugookrivljeniku doista nije jednako duguje li porez na iznos od 90.000,00 ili na iznos od 340.350,00 kuna.

U ustavnoj tužbi se ističe da je drugookrivljenik osuđivana osoba, zbog kaznenog djela prijevare, te da ga je u nekoliko navrata Hrvatska odvjetnička komora suspendirala od obavljanja odvjetničke djelatnosti.

»Povreda prava na obrazloženu odluku«

3.2. Podnositelj smatra da mu je ovo pravo povrijeđeno i presudom Vrhovnog suda i presudom Županijskog suda u Zagrebu.

Prema podnositeljevom mišljenju Županijski sud u Zagrebu je ovo pravo povrijedio time što u presudi nije obrazložio na temelju kojih je to činjenica i dokaza utvrdio da je podnositelj odgovorna osoba, već je samo konstatirao da je to utvrdio.

Identičnu povredu smatra počinjenom i u odnosu na odluku suda o odbijanju dokaznih prijedloga obrane. Navodi da je Županijski sud u Zagrebu u obrazloženju presude samo naveo zakonski temelj po kojem je odbio izvođenje dokaza (članak 322. stavak 4. točka 2. ZKP-a) i da se radi o nevažnim dokazima s obzirom da su okolnosti o kojima bi svjedoci trebali svjedočiti već utvrđene, stoga što ne postoji povezanost između činjenica koje treba utvrditi i kaznene odgovornosti podnositelja tužbe.

Istu povredu, smatra podnositelj, počinio je i drugostupanjski sud kada je u odnosu na odbijene dokazne prijedloge naveo da prihvaća razloge prvostupanjske presude.

Navodi i da je Vrhovni sud počinio povredu prava na obrazloženu sudsku odluku u odnosu na odluku o kazni kojom je osudio podnositelja.

»Povreda prava na akuzatorni postupak i jednakosti oružja«

3.3. Povredu prava na akuzatorni postupak (kontradiktornosti) i prava na jednakost oružja podnositelj nalazi u tome što mu nije dostavljeno na odgovor pisano očitovanje Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske o žalbama okrivljenika i Županijskog državnog odvjetnika, koje je glavni državni odvjetnik Republike Hrvatske dostavio u smislu članka 373. stavka 1. ZKP-a predloživši da se žalbe okrivljenika odbiju a žalba Županijskog državnog odvjetnika usvoji.

»Povreda prava na javnu raspravu i javnu objavu presude«

3.4. Podnositelj povredu navedenih ustavnih i konvencijskih prava vidi u činjenici što Vrhovni sud, nakon podnesenih žalbi te očitovanja Glavnog državnog odvjetnika, nije donio odluku o održavanju glavne rasprave pred Vrhovnim sudom, već je predmet riješio na tzv. javnoj sjednici. U konkretnom slučaju, prema podnositeljevom mišljenju, postojala je potreba da se pred Vrhovnim sudom provede glavna rasprava iz razloga što je drugostupanjski sud sam utvrđivao okolnosti od kojih ovisi izbor vrste i visine kazne, a što u suštini predstavlja utvrđivanje činjenica.

3.5. Podnositelj predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine osporene presude Vrhovnog suda i Županijskog suda u Zagrebu.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. U konkretnom slučaju Ustavni sud ocjenjivao je ustavnu tužbu s aspekta eventualne povrede članka 29. stavaka 1. i 2. alineje 6. Ustava, koji glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

(...)

– da ispituje ili dade ispitati svjedoke optužbe i da zahtijeva da se osigura nazočnost i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe,

(...)«

5. Ustavni sud u svojoj je dosadašnjoj praksi, usklađenoj s praksom Europskog suda, utvrdio niz načela koja treba slijediti da bi se sudski postupak mogao ocijeniti pravičnim. Provodeći postupke, sudovi moraju poštovati ta načela kad pri donošenju svoje odluke ocjenjuju, uz prednost izravnog ispitivanja, činjenice i okolnosti konkretnog slučaja primjenjujući mjerodavno pravo. Zadaća je Ustavnog suda u jamčenju ustavnog i konvencijskog prava na pravično suđenje da provjeri je li sud poštovao takva relevantna načela u konkretnom slučaju. Uz tu provjeru, zadaća je Ustavnog suda da ispita nije li sud u konkretnom slučaju vršio svoje procjene na očito nerazuman način ili je učinio neku drugu očitu pogrešku u prosudbi, pogrešno procijenio postojanje nekog važnog čimbenika ili pak propustio razmotriti sve relevantne čimbenike odnosno propustio uzeti u obzir sve činjenične i pravne elemente koji su objektivno mjerodavni za donošenje odluke, odbio provesti dokaze koji bi mogli dovesti do drugačije odluke, i sl.

6. Ustavni sud podsjeća da zahtjevi načela pravičnog postupka ne postavljaju nikakva pravila o tome koje bi dokazne prijedloge sud trebao u konkretnom slučaju prihvatiti odnosno na koji način bi trebao ocjenjivati dokaze. Redovni sudovi u najboljem su položaju ocijeniti dokaze koji su pred njima, utvrditi činjenice i tumačiti mjerodavno pravo. Međutim, Ustavni sud napominje da je obveza sudova da, u cilju osiguranja pravičnog suđenja o optužbi zbog kažnjivog djela, omoguće okrivljeniku da iznosi dokaze kojima bi potkrijepio svoje navode, a pogotovo one od kojih ovisi odluka o njihovoj krivnji. Pravo na pošteno suđenje ne može se smatrati djelotvornim ako zahtjevi i očitovanja stranaka nisu stvarno »aslušani«, tj. ako ih sud nije propisno ispitao (tako i Europski sud u presudi Ajdarić protiv Hrvatske /presuda, 13.12.2011., zahtjev br. 20883/09/ § 33.).

Također, prema praksi Ustavnog suda odluke sudova trebaju na odgovarajući način sadržavati razloge na kojima se osnivaju. Mjera do koje se primjenjuje ova dužnost davanja obrazloženja može se razlikovati prema naravi odluke i treba se utvrditi u svjetlu okolnosti predmeta (Ajdarić, § 34.).

Zadaća je Ustavnog suda ispitati je li postupak kao cjelina bio pravičan u smislu članka 29. Ustava, uključujući i način na koji se dokazi predlažu i izvode na glavnoj raspravi pred sudom. Na ovom mjestu dostatno je ponoviti relevantna pravna stajališta Europskog suda o tom pitanju, koja prihvaća i Ustavni sud.

6.1. U predmetu Olujić protiv Hrvatske (presuda, 5. veljače 2009., zahtjev br. 22330/05) Europski sud izrazio je sljedeća pravna stajališta:

»82. U pogledu razloga koje su dali domaći sudovi za to što nisu dopustili izvođenje dokaza koje je predložio podnositelj zahtjeva, Sud bilježi da je svaka vlast obvezna opravdati svoje radnje dajući razloge za svoje odluke, iako domaći sud uživa određenu slobodu prosudbe kad odabire argumente u konkretnom predmetu i kad dopušta dokaze u potporu tvrdnji stranaka (vidjeti Suominen protiv Finske, br. 37801/97, § 36., 1. srpnja 2003.).

(...)

84. Sud nadalje primjećuje da, iako nije njegova zadaća ispitati je li odbijanje suda da prihvati dokaze koje je predložio podnositelj zahtjeva bilo osnovano, Sud u svojoj ocjeni je li u postupku o kojem je riječ poštovano načelo ravnopravnosti stranaka, koje je značajka šireg koncepta pravičnog suđenja (vidjeti Ekbatani protiv Švedske, 26. svibnja 1988., § 30., ...), pridaje značajnu važnost vanjskom dojmu i povećanoj osjetljivosti javnosti za pošteno provođenje pravde (vidjeti Borgers protiv Belgije, 30. listopada 1991., § 24., ...). ...

85. Nije funkcija Suda izražavati mišljenje o važnosti dokaza ili, općenitije, o tome jesu li navodi protiv podnositelja zahtjeva bili osnovani. Međutim, na Sudu je utvrditi je li postupak u cjelini, uključujući i način na koji su izvedeni dokazi, bio pravičan ...«

6.2. U predmetu Erkapić protiv Hrvatske (presuda, 25. travnja 2013., zahtjev br. 51198/08) Europski sud dodatno je obrazložio opseg svojih nadzornih ovlasti kad je riječ o dokazima u kaznenom postupku:

»72. Kad se utvrđuje je li postupak u cjelini bio pravičan, potrebno je uzeti u obzir jesu li poštovana prava obrane. Osobito se mora ispitati je li podnositelju zahtjeva pružena prilika osporiti vjerodostojnost dokaza i usprotiviti se njegovoj upotrebi. Osim toga, mora se uzeti u obzir i kvaliteta dokaza, uključujući i to dovode li u pitanje okolnosti u kojima je on '(dokaz – op. Ustavnog suda)' pribavljen njegovu pouzdanost ili točnost (reliability or accuracy) (vidjeti, među mnogima drugima, Sevinç i drugi protiv Turske (odluka), br. 8074/02, 8. siječnja 2008.; Bykov protiv Rusije [VV], br. 4378/02, § 90., 10. ožujka 2009.; i Lisica protiv Hrvatske, br. 20100/06, § 49., 25. veljače 2010.).

73. U tom kontekstu Sud ponavlja da je, prema članku 6. stavku 1. Konvencije, njegova zadaća da ustanovi jesu li dokazi izvedeni (produced) u korist ili protiv optuženog bili predočeni (presented) na takav način da osiguraju pravično suđenje (vidjeti Barim protiv Turske (odluka), br. 34536/97, 12. siječnja 1999.), neovisno o tipu ili težini optužbi protiv optuženog, budući da javni interes u istrazi i kažnjavanju konkretnog kaznenog djela ne može opravdati mjere koje ukidaju samu bit optuženikovih prava obrane (Jalloh protiv Njemačke [VV], br. 54810/00, § 97., ECHR 2006-IX). Kao što je Sud već prethodno naznačio, na nacionalnim je sudovima da ocijene dokaz koji je pred njima, kao i relevantnost dokaza na koji se optuženi pokušava pozvati. Ipak, Sud mora utvrditi jesu li postupci, razmatrani u cjelini, uključujući i način na koji su dokazi pribavljeni, bili pravični kao što to zahtjeva članak 6. stavak 1. Konvencije (vidjeti Laska i Lika protiv Albanije, br. 12315/04 i 17605/04, § 57., 20. travnja 2010.).«

Za ocjenu suglasnosti s ustavnim i konvencijskim zahtjevima načina na koji je proveden postupak vezan uz dokazivanje i dokaze uvijek je relevantno obrazloženje sudova.

Tako je, primjerice, u § 84. citirane presude Erkapić protiv Hrvatske (2013.) upravo nedostatak primjerenog obrazloženja od sudskih vlasti (the absence of an adequate explanation by the domestic authorities) Europski sud naveo da utvrdi kako ima »ozbiljne dvojbe o pouzdanosti i točnosti« (serious doubts about the reliability and accuracy) konkretnog dokaza o kojem je u tom predmetu bila riječ, kao i o »kvaliteti takvog dokaza« (as well as about the quality of such evidence). Budući da je upravo taj dokaz bio u najmanju ruku odlučujući, ako već ne i jedini protiv podnositelja (if not the sole, at least the decisive evidence against the applicant), bez osiguranja njegove pouzdanosti »osuda protiv podnositelja bila bi ili nemoguća ili bi mogućnost bila bitno smanjena (without which securing a conviction of the applicant would either not be possible or the possibility would have receded very far into the distance) (§ 87. presude).

7. U konkretnom slučaju sudovi su odbili dokazne prijedloge obrane za saslušanjem određenih svjedoka i uvidom u spis predmeta Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Ko-3587/97, a koje dokaze su podnositelj i njegova odvjetnica smatrali izuzetno važnima u utvrđivanju relevantnih činjenica u vezi inkriminacija za koje se podnositelj tereti optužnicom. Tim dokazima podnositelj je imao namjeru dokazati, između ostalog, da nije istinita obrana drugookrivljenika u dijelu u kojem tvrdi da je veći dio novca dao podnositelju.

Naime, podnositelj je u obrani isticao, a to ponavlja i u ustavnoj tužbi, da je u kaznenom postupku jedino drugookrivljenik tvrdio da je on od navedenog iznosa za sebe zadržao 90.000,00 kn, dok je ostatak iznosa od 250.350,00 kn (ukupno 340.350,00 kn) predao podnositelju tužbe prema prethodnom dogovoru, te da je zapravo drugookrivljenik u tom dijelu postao svjedok optužbe i to jedini svjedok na temelju čijeg iskaza je prvostupanjski sud, a potom i drugostupanjski sud odlučio o krivnji podnositelja. Stoga smatra da se potreba saslušanja svjedoka koje je predlagao ukazala nakon što je nedvojbeno utvrđeno da je drugookrivljenik osobno primio iznose novca u ukupnom iznosu od 340.350,00 kn, što je kasnije i uredno provedeno u svim poslovnim knjigama V. č. d.d. u stečaju.

7.1. Vezano uz prijedlog podnositelja da se saslušaju određeni svjedoci Županijski sud u Zagrebu je u obrazloženju presude naveo:

»Sud je na temelju članka 322. stavak 4. točka 2. ZKP-a odbio kao nevažan dokazni prijedlog za ispitivanje svjedoka A. B., A. N., V. B., Đ. F. i A. I. i ponovnog neposrednog ispitivanja D. J. i N. M., s obzirom da okolnosti o kojima bi isti trebali svjedočiti su već utvrđene dokaznim postupkom.

Sud je na temelju članka 322. stavak 4. točka 2. ZKP-a odbio kao nevažan prijedlog za ispitivanje svjedoka K. M. i M. Š. S. te uvid u spis Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj KO-3587/07, jer ne postoji povezanost između činjenica koje treba utvrditi tim dokazima i kaznene odgovornosti okrivljenika u ovom kaznenom postupku.«

7.2. U odnosu na podnositeljev žalbeni prigovor glede izvedenih dokaza, Vrhovni sud u presudi obrazlaže:

»Kako je većina iznesenih prigovora u žalbi opt. I. F. već raspravljena povodom drugih osnova zbog kojih se presuda može pobijati, te kako Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao drugostupanjski sud, prihvaća razloge prvostupanjskog suda iznesene na str. 7-8. pobijane presude, u vezi okolnosti zbog kojih je prvostupanjski sud odbio dokazne prijedloge u smislu čl. 322. st. 4. toč. 2. ZKP-a, prema mišljenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao drugostupanjskog suda, činjenično stanje nije ni nepotpuno a niti pogrešno utvrđeno, kako to u žalbi ističe opt. I. F., a na koje prethodne razloge se opt. I. F. upućuje.«

7.3. Ocjenjujući izvedene dokaze, Županijski sud u Zagrebu navodi da nije prihvatio iskaze svjedoka H. K. i D. J., koji su naveli da je drugookrivljeni dolazio u poslovne prostorije B. T. M., već je prihvatio iskaz B. T. M., koji je dala pred istražnim sucem, u kojem je navela da drugookrivljenog nikada nije upoznala.

Sud nije prihvatio niti dio obrane podnositelja, kao i dio iskaza svjedoka J., J. i K. koji su naveli da je drugookrivljenog angažirala stečajna upraviteljica.

Nedavanje vjere iskazima tih svjedoka, Županijski sud u Zagrebu, između ostalog obrazlaže:

»Sud nije prihvatio dio iskaza svjedoka J., K. i M. da je II okrivljenik J. S. tražio i pregledavao poslovnu dokumentaciju 'V. č.' d.d. u stečaju, jer suprotno proizlazi iz rezultata provedenog dokaznog postupka i obrane II okrivljenika S. Sud nije prihvatio i dio iskaz svjedokinje J. da je pisala punomoć za odvjetnika S. po diktatu stečajne upraviteljice M. te da nije vidjela bjanko punomoći stečajne upraviteljice, jer je taj dio njezinog iskaza suprotan provedenim dokazima, posebice iskazu stečajne upraviteljice B. M. koji iskaz je sud u bitnome prihvatio u dijelu u kojem opisuje praksu kako je uobičajeno radila.

(...)

Već je ranije obrazloženo da sud nije prihvatio dio iskaza svjedoka K. u odnosu na dolazak II okrivljenika u poslovne prostorije stečajne upraviteljice M. u F. u., jer je taj svjedočki iskaz suprotan iskazu svjedokinje M. U ostalom dijelu svjedok je iskazivao o svom osobnom odnosu i zapažanju u radu stečajne upraviteljice B. M. te u tom dijelu njegov iskaz je sud prihvatio.

(...)

Potrebno je i za napomenuti da je svjedok V. J. u svom iskazu naveo da sve osobe koje su radile u poslovnim prostorima u B. 13, su se družile i poslovno i privatno te je on osobno dugogodišnji suradnik i kum II okrivljenika. Svjedokinja Martinjak navela je da je uvijek radila: u stečajevima koji su vodili kao stečajni upravitelji B. M. i I. F., N. K. u stečajevima I okrivljenika I. F., a D. J. da je dugogodišnja suradnica gospođe T. M. Upravo iz takvih odnosa svjedoka s I okrivljenikom I. F., sud smatra da svojim svjedočenjem žele pomoći njegovoj procesnoj poziciji.«

7.4. Iz osporenih presuda razvidno je da se osuda podnositelja temelji na iskazu B. T. M., danog kod istražnog suca i drugookrivljenika. Iskaze drugih svjedoka koji su u poslovnom i privatnom odnosu s podnositeljem sud nije prihvatio smatrajući da svojim svjedočenjem žele pomoći njegovoj procesnoj poziciji.

Ustavni sud ponavlja da nije u njegovoj nadležnosti utvrđivati činjenice i ocjenjivati provedene dokaze u postupku koji je prethodio ustavnosudskom. Međutim, u okolnostima konkretnog slučaja (kada je obrana podnositelja u cijelosti osporavala osnovanost optužbe, a osuda podnositelja temelji se isključivo na iskazima osobe koja je umrla tijekom postupka i čije neposredno saslušanje i suočavanje s iskazima ostalih svjedoka za koje je sud utvrdio da su suprotni iskazu B. T. M. nije bilo moguće, odnosno na iskazu drugookrivljenika na čije motive i kredibilitet ukazuje podnositelj tijekom cijelog kaznenog, ali i ustavnosudskog postupka), razlozi na koje se pozvao prvostupanjski sud kad je odbio prihvatiti navedene dokazne prijedloge podnositelja u svrhu potkrepljenja njegove obrane (radi dokazivanja da nije počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret), prema ocjeni Ustavnog suda, nisu takvi da bi odbijanje tih dokaznih prijedloga bilo spojivo s jamstvima poštenog suđenja koja traže da podnositelj ima stvarnu mogućnost iznošenja svih svojih argumenata.

Nadalje, Ustavni sud primijećuje da su iskazi određenog broja svjedoka, čije iskaze sudovi nisu prihvatili, međusobno podudarni u bitnim činjenicama, a s druge strane iskazi drugookrivljenika i svjedoka B. T. M. (koja je tijekom postupka mijenjala svoj iskaz), u suprotnosti su s iskazima tih svjedoka. Ove nepodudarnosti zahtijevale su pojačano pažljivu ocjenu od strane redovnih sudova, tim više što je podnositelj stavio ozbiljne prigovore u odnosu na pouzdanost iskaza drugookrivljenika. Niti u tom dijelu obrazloženje redovnih sudova nije odgovarajuće.

8. Naprijed navedena razmatranja dostatna su da Ustavni sud zaključi da kazneni postupak protiv podnositelja, uzet u cjelini, predstavlja povredu prava podnositelja na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava i povredu prava zajamčenog člankom 29. stavkom 2. alinejom 6. Ustava. U svjetlu tih utvrđenja i činjenice da se predmet vraća na ponovni postupak prvostupanjskom sudu, Ustavni sud ne smatra potrebnim razmatrati prigovore podnositelja koji se odnose na povredu ustavnog prava na pravično suđenje počinjenu u postupku pred žalbenim sudom.

9. Sukladno navedenom, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

10. Odluka o objavi ove odluke (točka V. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

11. Donošenjem ove odluke, sukladno članku 67. Ustavnog zakona ispunjene su pretpostavke za stavljanje izvan snage rješenja broj: U-III-2160/2011 od 13. srpnja 2011., kojim je privremeno odgođena ovrha pravomoćne presude Županijskog suda u Zagrebu broj: K-90/08 od 29. listopada 2009. (točka IV. izreke odluke).

Broj: U-III-2160/2011

Zagreb, 9. svibnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 58/2013-1209