## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-7752/2011-4 od 6. ožujka 2012.

### NN 55/2012 (16.5.2012.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-7752/2011-4 od 6. ožujka 2012.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1381

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Ljiljane Karlovčan-Đurović, predsjednice vijeća, Ane Berlengi Fellner i mr. sc. Ivice Kujundžića, članova vijeća, te sudske savjetnice Marine Katanec, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja VIP net d.o.o. Zagreb, Vrtni put 1, kojeg zastupa Nikola Klisović, temeljem punomoći uprave društva broj Su-623/10 i tužbe Hrvatskog Telekoma d.d. Zagreb, Savska cesta 32, kojeg zastupa Maja Mandić, temeljem generalne punomoći Su-992/09, protiv odluke tužene Hrvatske agencije za poštu i telekomunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: 023-01/10-02/28, urbroj: 376-10/ZJ-11-23 od 8. lipnja 2011., u predmetu radi izmjene i dopune općih uvjeta poslovanja operatora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 6. ožujka 2012.

presudio je

Tužbe se odbijaju.

Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenom odlukom pod točkom 1. određuje se tužiteljima da u roku od 15 dana od dana primitka te odluke dopune svoje opće uvjete poslovanja na način da dodaju novi članak koji glasi: »usluge koje samim uključivanjem/dodjeljivanjem mogu prouzročiti troškove korisniku i/ili trećoj strani«.

Usluga koja bi samim uključivanjem/dodjeljivanjem mogla prouzročiti troškove trećoj strani i/ili korisniku bez da je korisnik poduzeo radnje za pokretanje navedene usluge, uključuje se samo na zahtjev korisnika. Točkom 2. ove odluke određuje se tužiteljima da najkasnije u roku od 90 dana od dana primitka odluke korisnicima pokretnih javnih komunikacijskih mreža, kojima je dodijeljena usluga govorne pošte, istu usklade s novim člankom na način da usluge govorne pošte uz prethodnu obavijest o datumu isključenja, isključe onim korisnicima koji do najavljenog datuma isključenja nisu izričito zatražili uslugu govorne pošte, dok je točkom 3. Odluke navedeno da ispis računa za pružene usluge mora sadržavati evidenciju poziva prema vlastitom pretincu govorne pošte koji su naplaćeni.

Protiv ove odluke VIP net d.o.o. Zagreb podnio je tužbu koja je u Sudu zaprimljena pod brojem Us-7752/11, a Hrvatski Telekom d.d. Zagreb upravni spor pokrenuo je tužbom koja je u Sudu zaprimljena pod brojem Us-7870/11. Budući da su obje tužbe usmjerene protiv zakonitosti iste odluke, Sud je na temelju ovlaštenja sadržanog u odredbi članka 60. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.) u svezi s odredbom članka 313. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91. do 84/09.) predmete spojio radi donošenja jedinstvene odluke.

Tužitelj VIPnet d.o.o. Zagreb tužbu podnosi zbog nepravilne primjene materijalnog prava, bitne povrede pravila postupka i pogrešno odnosno nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja. Ističe da je tuženo tijelo donijelo prijedlog odluke koji je objavilo u svrhu provođenja javne rasprave, a da se tužitelj na objavljeni prijedlog odluke očitovao iznoseći jasne i nedvosmislene razloge iz kojih donošenje predložene odluke nije osnovano te nema uporište u važećim propisima. Smatra da tuženo tijelo nije obrazložilo većinu iznesenih primjedbi tužitelja čime je povrijedilo pravila postupanja posebno odredbe članka 98. stavka 5. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 47/09) koja propisuje sadržaj obrazloženja rješenja, kao i odredbu članka 8. tog Zakona kojom je propisano da se u postupku mora utvrditi pravo stanje stvari i u tom cilju da se moraju utvrditi sve činjenice koje su od važnosti za donošenje zakonitog i pravilnog rješenja. Ističe da osporenom odlukom nije utvrđeno da bi opći uvjeti poslovanja tužitelja bili u suprotnosti s odredbama Zakona o elektroničkim komunikacijama kako to propisuje odredba članka 42a.) stavka 6. Zakona, zbog čega smatra da tuženo tijelo nije niti imalo zakonske osnove za donošenje takve odluke. Navodi kako je u tijeku postupak izmjena i dopuna Zakona o elektroničkim komunikacijama koji odredbom članka 42. stavka 1. propisuje da je za automatski omogućene usluge potrebna prethodna privola korisnika. Kako se radi o prijedlogu zakona koji još nije donesen tužitelj smatra da bi tek nakon njegova donošenja eventualno moglo postojati zakonsko uporište za donošenje osporene odluke. Ističe da je tuženo tijelo dalo suglasnost na opće uvjete poslovanja tužitelja a i na posljednje izmjene općih uvjeta poslovanja tužitelja i to odlukom od 28. travnja 2009. dakle, u vrijeme važenja Zakona o zaštiti potrošača i Zakona o elektroničkim komunikacijama na odredbama kojih zakona se temelji i osporena odluka. Stoga tužitelj smatra nejasnim zbog čega je tuženo tijelo tada dalo svoju suglasnost, a sada smatra da su opći uvjeti u suprotnosti s navedenim zakonima. Tužitelj nadalje obrazlaže način svojeg poslovanja te ističe kako je poduzeo radnje vezane za informiranost korisnika u vezi usluge govorne pošte, a također predlagao i provođenje drugih aktivnosti u svrhu ostvarenja veće razine zaštite korisnika te je između ostalog na službenim stranicama objavio detaljne podatke o svim aspektima korištenja usluga govorne pošte s primjerima i opisom korištenja u roamingu, načinima i cijenama naplate. Ističe kako korisnik i danas svoju izričitu privolu na aktivaciju usluge daje u trenutku zaključivanja pretplatničkog odnosa, potpisom zahtjeva za zasnivanje pretplatničkog odnosa u kojem zahtjevu, pod točkom 6. su podaci o tarifnom modelu i uslugama, uz ostale dodatne usluge posebno istaknuta i usluga govorne pošte pod nazivom Vip sekretarica. Navodi kako većina usluga koju operatori kao davatelji usluga pružaju uzrokuje korisniku određeni trošak, a tek mali dio se nudi besplatno, što je uobičajena praksa obzirom da su operatori poduzetnici koji posluju na tržišnim osnovama. Smatra nespornim da trošak usluge korisnik prihvaća u trenutku potpisivanja zahtjeva iz čega jasno proizlazi da tužitelj ništa ne radi bez prethodne privole korisnika usluge. Pozivanje tuženog tijela na odredbu članka 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama drži neutemeljenim budući da je takva zaštita već osigurana postojećim zakonskim rješenjem koje tužitelj u cijelosti poštuje. Neznanje korisnika koje tuženo tijelo navodi u obrazloženju osporene odluke neprihvatljivo je za tužitelja te postavlja pitanje koja razina znanja je za tuženo tijelo prihvatljiva. Smatra da osporena odluka ugrožava poduzetničke i tržišne slobode zajamčene odredbom članka 49. Ustava Republike Hrvatske, a kako je osporenom odlukom tuženo tijelo reguliralo način i uvjete korištenja svih budućih usluga, a ne samo usluga govorne pošte smatra da je osporena odluka protivna definiciji upravne stvari iz članka 2. Zakona o općem upravnom postupku. Tužitelj također obrazlaže pojam potrošača u smislu odredbi Zakona o zaštiti potrošača te smatra da tuženo tijelo osporenom odlukom ograničava prava potrošača koji slobodnom voljom sklapa pravne poslove i u svakom trenutku ima pravo raskinuti sklopljeni pravni posao odnosno u konkretnom slučaju u svakom trenutku ima pravo isključiti uslugu govorne pošte i to bez plaćanja bilo kakve naknade odnosno bez nastanka dodatnog troška. Pozivanje tuženog tijela na odredbu članka 54. stavka 1. Zakona o zaštiti potrošača tužitelj smatra neosnovanim, budući da se navedena odredba odnosi isključivo na ugovore sklopljene na daljinu, dakle relevantna je samo za malu grupu korisnika, a ne za sve korisnike na koje se odnosi primjena općih uvjeta poslovanja. Ističe kako je tuženo tijelo u obavljanju regulatornih poslova obvezno poduzimati sve primjerene mjere poštujući načelo razmjernosti kako bi ostvarilo regulatorna načela i ciljeve propisane odredbom članka 5. stavka 3., 4. i 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama, te smatra da nedostaci koje tuženo tijelo ističe u načinu pružanja usluga nisu razmjerni provedenom postupku kao ni negativnom financijskom utjecaju koje će osporena odluka uzrokovati tužitelju uslijed generiranja masovnog nezadovoljstva korisnika kojima će usluge govorne pošte biti isključene samo iz razloga što nisu pročitali prispjele obavijesti koje će tužitelj slati tijekom ljeta kada je općenito odaziv na bilo kakve obavijesti izrazito mali. S obzirom na veliku konkurentnost u pokretnim javnim komunikacijskim uslugama smatra da će osporena odluka dodatno oslabiti položaj tužitelja u tržišnoj utakmici. Smatra neutemeljenim obrazloženje odluke prema kojem se trećim osobama trenutnim načinom pružanja usluge govorne pošte povređuju prava iz razloga što je treća strana donijela odluku o trošku koji će za nju nastati i spremna ga je snositi već samim donošenjem odluke da nazove određenog korisnika, a trošak u slučaju pozivanja korisnika s uključenom uslugom govorne pošte nije ni veći ni manji od troška koji bi trećeg teretio da se pozvani korisnik javio na telefon. Ističe kako je usluga govorne pošte zamišljena kao dodatna pogodnost kako za korisnika usluge tako i za pozivatelja, koji ima mogućnost prenijeti željenu poruku. Ističe kako praksa Europske unije ne poznaje mjere naložene pobijanom odlukom a također navodi kako je tuženik odbacio primjedbu tužitelja vezanu uz operatore nepokretnih elektroničkim komunikacijskih usluga uz obrazloženje da kod njih za sada nisu uočeni problemi, iako se samo 1% prigovora korisnika odnosi na probleme u svezi s govornom poštom.

Predlaže da Sud tužbu uvaži i osporeno rješenje poništi. Podredno predlaže da Sud poništi osporeni upravni akt u točki 2. dispozitiva iz razloga što smatra da retroaktivna primjena promjene općih uvjeta poslovanja nije opravdana za postojeće korisnike.

Tužitelj Hrvatski Telekom d.d. Zagreb tužbu podnosi iz razloga što u osporenom aktu nije nikako odnosno nije pravilno primijenjen materijalni propis i što je akt donesen od nenadležnog tijela. Tužitelj osporava točku 1. odluke tuženog tijela iz razloga što tužitelj u svojim općim uvjetima poslovanja već ima definirane procese zasnivanja pretplatničkog odnosa i to isključivo na temelju zahtjeva korisnika. Navodi da se pretplatnički odnos zasniva sklapanjem ugovora, u koji se između ostalog unose podaci o ugovorenim uslugama, odnosno tarifnom paketu ili modelu i dodatnim ugovorenim uslugama, izjava korisnika kojom potvrđuje da je zaprimio opće uvjete poslovanja, specifikaciju ugovorenog tarifnog paketa ili modela odnosno uvjete korištenja ugovorene opcije. Ističe da se pretplatnički ugovor smatra sklopljenim i za dodatne usluge koje su dostupne korisniku putem javno objavljenih postupaka koje utvrđuje tužitelj a sve sukladno važećim propisima o zaštiti potrošača. Kako opći uvjeti poslovanja tužitelja nisu u suprotnosti s odredbama Zakona o elektroničkim komunikacijama niti s odredbama Zakona o zaštiti potrošača tužitelj smatra da nije bilo uvjeta za donošenje osporene odluke. Navodi da se aktivacijom govorne pošte korisniku ne može prouzročiti nikakva šteta budući da se aktivacija usluge te preusmjeravanje poziva na pretinac govorne pošte za korisnike koji su tu uslugu ugovorili s tužiteljem ne stvara nikakav dodatni trošak. Stoga smatra da dopuna općih uvjeta na način kako je to određeno točkom 1. osporene odluke nije zakonom propisana pretpostavka za dopunu općih uvjeta poslovanja tužitelja. U odnosu na točku 2. odluke ističe da tuženo tijelo temeljem odredbi Zakona o elektroničkim komunikacijama nema ovlast odrediti ovakvu obvezu tužitelju odnosno regulirati operatorima uvjete i način pružanja navedene usluge govorne pošte u pokretnoj mreži. Ističe da je tuženo tijelo odlukom od 17. srpnja 2009. utvrdilo postojanje djelotvornog tržišnog natjecanja na tržištu javno dostupne telefonske usluge u pokretnim elektroničkim komunikacijskim mrežama slijedom čega su ukinute sve obveze na tržištu javne govorne usluge u pokretnim elektroničkim komunikacijskim mrežama zbog čega tuženo tijelo nije imalo zakonskog temelja regulirati operatorima uvjete i način pružanja usluge govorne pošte. Kako osporena odluka onemogućava da uvjeti i način pružanja usluge govorne pošte ostanu predmet njihove poslovne politike i komercijalne odluke svakog pojedinog operatora tužitelj smatra da je osporena odluka u nesuglasju s odredbom članka 49. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske kojom se jamči poduzetnička i tržišna sloboda. Također smatra da je tužitelj prekoračio ovlasti propisane odredbom članka 5. stavka 1. i članka 7. Zakona o elektroničkim komunikacijama i da je osporenom odlukom postupio izvan opsega predviđenog odredbom članka 42. stavka 6. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Predlaže da Sud tužbu uvaži i osporenu odluku poništi.

Tuženo tijelo dostavilo je iscrpne odgovore na tužbe kojima upućuje na obrazloženje osporene odluke, a također je dostavilo i spis predmeta.

*Tužbe nisu osnovane.*

Prema odredbi članka 5. stavka 2. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« broj 73/08.) u obavljanju regulatornih poslova propisanih tim Zakonom, Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije obvezna je poduzimati sve primjerene mjere, poštujući načelo razmjernosti, kako bi ostvarila regulatorna načela i ciljeve utvrđene u stavku 3., 4. i 5. tog članka Zakona. Prema odredbi stavka 3. ovog članka Zakona, Agencija promiče tržišno natjecanje u obavljanju djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, te elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, prema odredbi stavka 4. promiče interese korisnika usluga, a prema odredbi stavka 5. istog članka Zakona pridonosi razvoju unutarnjih tržišta Europske unije.

Odredbom članka 42. stavka 2. ovog Zakona, propisano je da operatori općim uvjetima, između ostalog, osobito utvrđuju usluge koje pružaju, koji sadrže opis i uvjete obavljanja usluga elektroničkih komunikacija, a sastavni su dio ponude proizvoda (usluga) operatera javnih komunikacijskih usluga.

Prema odredbi stavka 6. ovog članka Zakona, Agencija može prije ili nakon objave općih uvjeta poslovanja operatora javnih komunikacijskih usluga odlukom izmijeniti, dopuniti ili ukinuti pojedine odredbe tih općih uvjeta, ako utvrdi da su u suprotnosti s odredbama tog Zakona ili posebnog zakona kojim je uređena zaštita potrošača.

Tuženo tijelo osporenu odluku donijelo je u svezi s prigovorima pretplatnika o načinu pružanja usluge govorne pošte, odnosno na uočenu različitost u načinu pružanja usluge govorne pošte, nedovoljno odnosno nepotpunu informiranost korisnika, a posebno o načinu korištenja i naplati korištenja usluge govorne pošte u inozemstvu.

U svezi s uočenim nedostacima tuženo tijelo je održalo radne sastanke s operatorima, na kojim su sudjelovali i tužitelji, i to 7. srpnja 2010., 14. ožujka 2011. i 22. ožujka 2011. Povodom pisanog očitovanja tužitelja, nakon prvog održanog sastanka, tuženo tijelo podneskom od 13. prosinca 2010. predložilo je, uvažavajući slobodu izbora komercijalnog i poslovnog modela pružanja usluge govorne pošte, koju moraju imati svi operatori, a radi istovremene potrebe zaštite korisnika usluga, odnosno radi pružanja usluga na transparentan način, da operatori postojećim korisnicima do 31. siječnja 2001. na prikladan način, a prema svojim općim uvjetima poslovanja, obavijeste korisnike usluga govorne pošte da će navedena usluga biti isključena od 1. veljače 2011., a također da upute korisnike ako žele navedenu uslugu koristiti od 1. veljače 2011., da trebaju zatražiti aktivaciju SMS porukom do 31. siječnja 2011., jer se onim korisnicima koji u tom razdoblju ne zatraže aktivaciju usluge govorne pošte ista neće pružati od 1. veljače 2011. Prema novim korisnicima tuženo tijelo je operatorima predložilo da za razliku od dosadašnje prakse uslugu govorne pošte novim korisnicima ne aktiviraju automatski već da korisnik pri sklapanju ugovora mora potvrditi ukoliko želi koristiti ovu uslugu.

U pisanom očitovanju prvotužitelja izloženi su razlozi protivljenja predloženim mjerama, a također su predložene mjere u smislu poboljšanja prezentacije i afirmacije usluge govorne pošte prema korisnicima, pri čemu je jedan od razloga kojima prvotužitelj osporava predložene mjere, razdoblje od 30 dana prije deaktivacije usluge govorne pošte koje nije dostatno i koje je neprihvatljivo za automatsku tehničku implementaciju putem SMS-a, pri čemu je prvotužitelj predložio kao prihvatljiv rok od tri mjeseca. Drugotužitelj se također protivio predloženim mjerama, navodeći da će u vezi s informacijama o načinu korištenja govorne pošte u inozemstvu tijekom siječnja 2011. godine navesti dodatne informacije na svojim internetskim stranicama, dok je u svezi informacija o cijenama tih poziva istakao kako je u mogućnosti dati informacije o cijeni i naplati poziva korištenja usluga govorne pošte u inozemstvu za svoje korisnike u pokretnoj elektroničkoj mreži, dok cijenu poziva korisnika drugog operatora određuje operator korisnika pozivatelja.

Nakon zaprimljenih pisanih očitovanja tužitelja, tuženo tijelo održalo je još dva radna sastanka, te je uvažavajući navode tužitelja, prema kojim se općim uvjetima poslovanja općenito regulira pružanje svih usluga prema korisniku i odnos pružatelja usluga i korisnika, prilagodilo prijedlog odluke na način da se obveza određena odlukom odnosi na sve usluge koje samim uključivanjem/dodjeljivanjem korisniku mogu prouzročiti troškove trećoj strani.

Pisanim očitovanjima tužitelja na novi prijedlog tuženog tijela, izrazili su neslaganje ističući kako je prijedlog preopćenit i pružanje usluga uređuje na generalan način, dok je cijeli postupak pokrenut samo u odnosu na reguliranje usluge govorne pošte.

Tuženo tijelo je sa stajališta koje se temelji na zaštiti korisnika, i to kako pozivatelja tako i pozvanog, zaključilo da usluge sklopljene između operatora i korisnika, a koje stvaraju troškove trećoj strani, moraju biti dodijeljene samo na zahtjev korisnika. Tuženo tijelo u obrazloženju rješenja, između ostalog, pozvalo se na odredbu članka 41. stavka 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama, u svezi s odredbom članka 54. Zakona o zaštiti potrošača (»Narodne novine« broj 79/07., 125/07., 75/09. i 79/09.), u vezi s ugovaranjem o pružanju i naplati usluge od strane operatora, koju korisnik mora prethodno naručiti, jer je u protivnom odredba ugovora ništetna.

Također, tuženo tijelo pozvalo se na odredbu članka 9. stavka 1. točke 2. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (»Narodne novine« broj 154/08.), kojom je propisano da korisnički ugovori moraju sadržavati oznaku vrste komunikacijske usluge koja se ugovara.

Stoga je tuženo tijelo zaključilo da su operatori obvezni jasno naznačiti uslugu govorne pošte, a tako i ostale usluge koje se naplaćuju u međusobnom ugovoru između operatora i korisnika, jer je na taj način korisniku pružena mogućnosti izbora usluge koju želi odnosno ne želi koristiti.

Prema ocjeni Suda, osporenom odlukom tuženo tijelo je u svrhu ostvarenja regulatornih načela i u cilju promicanja interesa korisnika usluga tužiteljima naložilo izmjene o općih uvjeta poslovanja. Pri tome tuženo tijelo nije odstupilo od odredaba Zakona o elektroničkim komunikacijama, jer je nadležnost tuženog tijela i mogućnost da odlukom intervenira u pojedine odredbe postojećih općih uvjeta poslovanja operatora propisana izričitom odredbom članka 42. stavka 6. tog Zakona. Protivno isticanju drugotužitelja, okolnost što je tuženo tijelo odlukom od 17. srpnja 2009. utvrdilo postojanje djelotvornog tržišnog natjecanja na tržištu javno dostupne telefonske usluge u pokretnim elektroničkim komunikacijskim mrežama, ne predstavlja zapreku za postupanje tuženog tijela u okviru ovlasti propisanih odredbom članka 42. stavka 6. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Tijekom provedenog postupka tuženo tijelo je u skladu s odredbom članka 22. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama objavilo prijedlog odluke radi provođenja javne rasprave, te svim zainteresiranim osobama, pa tako i tužiteljima, omogućilo davanje mišljenja, primjedaba i prijedloga u vezi s predloženim izmjenama, što su tužitelji imali mogućnost i iskoristili davanjem pisanih očitovanja i sudjelovanjem na održanim javnim raspravama. Tuženo tijelo prihvatilo je i prijedlog prvotužitelja, te je tužiteljima odredilo rok od 90 dana za usklađivanje poslovanja s korisnicima kojima je već uključena usluga govorne pošte.

Osporenim rješenjem tuženo tijelo obrazložilo je razloge pokretanja postupka, primjedbe tužitelja date tijekom provedenog postupka, kao i razloge zbog kojih date primjedbe nije, odnosno je uvažilo, utvrđeno činjenično stanje i propise na temelju kojih je riješilo ovu upravnu stvar.

Iz navedenih razloga Sud ne prihvaća tužbene navode kojima se rješenje tuženog tijela osporava zbog povrede postupovnih odredaba.

Također, valja istači da je dodjeljivanje naplatnih usluga uz izričitu privolu korisnika u suglasju s naprijed navedenim odredbama, kako Zakona o elektroničkim komunikacijama, tako i Zakona o zaštiti potrošača. Odredba točke 2. osporene odluke, koja se odnosi na korisnike pokretnih javnih komunikacijskih mreža kojima je usluga govorne pošte dodijeljena u skladu s ranije važećim općim uvjetima poslovanja tužitelja, sve korisnike stavlja u jednak pravni položaj kao i nove korisnike, odnosno omogućava im da navedenu uslugu koriste samo ukoliko su takvu uslugu izričito zatražili. Kao takva, ova odredba promiče interese postojećih korisnika i utemeljena je na članku 5. stavku 2. točke 4. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Pozivanje prvotužitelja na buduće izmjene Zakona o elektroničkim komunikacijama, prema ocjeni Suda nije osnovano, jer se navedena odredba odnosi na cjenik usluga, dok je predmet osporene odluke izmjena općih uvjeta poslovanja tužitelja.

Imajući u vidu da se zajamčena prava, u konkretnom slučaju prava tužitelja na obavljanje djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, sukladno načelu razmjernosti, mogu ograničiti samo u onoj mjeri u kojoj je to u skladu sa zakonom i s obzirom na okolnosti potrebno, a radi zaštite prava, u ovom slučaju korisnika usluga, osporena odluka nije u nesuglasju s načelom razmjernosti.

Iz navedenih razloga, na temelju odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.) Sud je tužbe odbio kao neosnovane.

Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 14. stavka 7. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Broj: Us-7752/2011-4

Zagreb, 6. ožujka 2012.

Predsjednica vijeća
Ljiljana Karlovčan-Đurović, v. r.

Presuda, NN 55/2012-1381