## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-141/2000 od 28. veljače 2000.

### NN 29/2000 (15.3.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-141/2000 od 28. veljače 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**608**

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, u sastavu sudac dr. sc. Velimir Belajec,
kao predsjednik Vijeća te suci Marijan Hranjski dr. iur.,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec i Vice Vukojević
dr. iur., kao članovi Vijeća, ispitujući ustavnu
tužbu M. C. iz Z., zastupane po punomoćniku B. K.,
odvjetniku iz Z., na sjednici održanoj 28. veljače
2000., donio je jednoglasno sljedeću

## ODLUKU

1. Ustavna tužba se odbija.

2. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Općinskog
suda u Z., broj: Ps-818/93 od 20. siječnja 1998. i presude
Županijskog suda u Z., broj: Gž-3794/98 od 16. studenoga
1999.

Prvostupanjskom presudom usvojen je otkaz stanarskog prava M.
C. za stan u Z., S. 12/3, ukupne površine 31 m². Drugostupanjskom
presudom odbijena je njezina žalba protiv navedene prvostupanjske
presude kao neosnovana i potvrđena je ta prvostupanjska presuda.

U dopuštenoj i pravodobnoj ustavnoj tužbi, tužiteljica
navodi da način na koji je ona (odnosno njezin prednik)
stekla stanarsko pravo otklanja primjenu odredaba na kojima se
osporavane presude temelje, jer je stanarsko pravo dobijeno kao
dio naknade za ekspropriranu nekretninu.

Naime, tužiteljičin prednik dobio je predmetni stan
na korištenje kao nositelj stanarskog prava uz određeni
novčani iznos na ime konačne naknade za eksproprirane
nekretnine, pa tužiteljica navodi da stečeno stanarsko
pravo nije dodijeljeno da bi rješavalo stambeno pitanje njezinog
prednika, već je predstavljalo dio ekvivalenta vrijednosti
za srušenu (ekspropriranu) kuću, koji je kao takav
morao biti primljen.

Stoga, smatra da se na takvo činjenično stanje ne
može vezati materijalno pravo iz članka 99. tada važećeg
Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine«, br. 51/85,
42/86, 22/92, 70/93), kao što su to sudovi učinili,
jer da se na taj način njoj, kao pravnom sljedniku, oduzima
dio naknade koji je dan umjesto srušene obiteljske kuće.

Također smatra da je članak 99. Zakona o stambenim
odnosima primjenjiv na slučajeve kada je davatelj stana
na korištenje (Grad Z., tvrtke i dr.) postupao prilikom rješavanja
stambenog zbrinjavanja osoba koje nisu imale na korištenju
stan pa im radi nekorištenja ustupljenih stanova oduzima
tzv. stanarsko pravo. Navodi da analogno tome članak 99.
Zakona o stambenim odnosima nije primjenjiv na kategoriju tzv.
»zamjenskih stanova« koji su ustupani kao dio naknade
za eksproprirane nekretnine. Tvrdi da bi se u suprotnom narušilo
načelo jednake vrijednosti davanja iz članka 15.
Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, br. 53/91,
73/91, 111/93, 3/94, 107/95, 7/96, 91/96 i 112/99), koje je u
konkretnom slučaju izraženo u vrijednosti srušene
nekretnine na jednoj strani te primljene novčane naknade
i stanarskog prava na drugoj strani, kao i da je povrijeđeno
ne samo ranije postojeće načelo tzv. »pravične
naknade«, koja se ogledala u isplaćenoj protuvrijednosti
i dodijeljenom pravu korištenja na jednosobnom stanu na ime
vrijednosti srušene kuće, već da se smišljeno
dalje postupa kako bi se podnositeljici ustavne tužbe dalje
umanjila njezina prava, odnosno kako bi se dalje obezvrijedila
naknada za ekspropriranu nekretninu.

Smatra da su osporavanim presudama povrijeđene temeljne vrednote
nepovredivosti vlasništva i vladavine prava iz članka
3. Ustava, odnosno da su joj povrijeđena ustavna prava iz
članka 48. i članka 50. Ustava.

Predlaže usvojiti ustavnu tužbu, ukinuti osporavane
presude i predmet vratiti na ponovno suđenje.

Ustavna tužba je dopuštena, pa se zbog toga Ustavni
sud upustio u odlučivanje o biti stvari.

Stanarsko pravo, kako je bilo regulirano Zakonom o stambenim odnosima,
samo po sebi nije ustavno pravo, pa zbog toga odluke o otkazu
stanarskog prava načelno nisu predmet ocjenjivanja Ustavnog
suda. U ovom slučaju, međutim, stanarsko je pravo nastalo
temeljem odluke upravnog tijela (rješenja o eksproprijaciji),
a prestaje na temelju otkaza u sudskom postupku. S obzirom da
podnositeljica tužbe tvrdi da je stanarsko pravo sastavni
dio naknade koju je njezin prednik dobio kao protuvrijednost (naknadu)
za ekspropriranu imovinu, te da se zbog toga ovo stanarsko pravo
ne može otkazati, a da se ne naruše odnosi uspostavljeni
rješenjem o eksproprijaciji, radi se - ako bi se usvojilo
stajalište podnositeljice tužbe - o takvom imovinskom
pravu koje bi moglo predstavljati ustavno pravo u smislu stavka
1. članka 59. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, br. 99/99).

Ustavna tužba nije osnovana.

Prvostupanjska presuda donesena je temeljem odredbe članka
99. stavka 1. tada važećeg Zakona o stambenim odnosima.
Ta odredba glasi:

*»Stanaru se može dati otkaz stanarskog prava kad
on i članovi njegova porodičnog domaćinstva
koji zajedno s njim stanuju, prestanu koristiti stan neprekidno
duže od šest mjeseci.«*

Nije sporno da tužiteljica nije koristila predmetni stan
duže od šest mjeseci, niti je upitno njezino stanarsko
pravo na tom stanu, pa su i osporavane presude pravilno utemeljene
na navedenoj odredbi članka 99. stavka 1. tada važećeg
Zakona o stambenim odnosima.

Primjena te zakonske odredbe nije nikad ovisila o načinu
stjecanja stanarskog prava, niti je u tom smislu Zakon o stambenim
odnosima pravio ikakve razlike.

Iako je predmetni stan dat na korištenje sa stanarskim pravom
kao dio naknade za eksproprirane nekretnine, već samim primanjem
takve naknade i stjecanjem stanarskog prava i eksproprijant i
njegov pravni sljednik je glede toga stana u svemu došao
pod režim zakonskih propisa koji su uređivali stanarsko
pravo, pa je, također, uslijed nezakonitog načina korištenja
stečenog stanarskog prava mogao dobiti i otkaz tog prava.

Ni u Zakonu o eksproprijaciji (»Službeni list SFRJ«,
br. 11/68, 30/68, 32/70 i »Narodne novine«, br. 52/71
i 52/73), koji je bio na snazi u vrijeme kad su predniku tužiteljice
eksproprirane nekretnine za koje je kao dio naknade dobio i predmetni
stan na korištenje, ne postoje pretpostavke koje bi mogle
otkloniti primjenu članka 99. Zakona o stambenim odnosima
u konkretnom slučaju.

Dakle, u osporavanim presudama odredba članka 99. tada
važećeg Zakona o stambenim odnosima, kao mjerodavno
materijalno pravo nije pogrešno, već upravo pravilno
primijenjena jer primjena te odredbe nije ovisila o načinu
stjecanja stanarskog prava.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da osporavanim presudama
podnositeljici ustavne tužbe nije povrijeđeno ustavno
pravo vlasništva iz članka 48. stavka 1. Ustava, niti
je ograničeno njezino pravo vlasništva protivno odredbama
članka 50. Ustava.

Što se tiče povreda nepovredivosti vlasništva
i vladavine prava, kao najviših vrednota ustavnog poretka
iz članka 3. Ustava, koje povrede tužiteljica također
ističe, Ustavni sud napominje da se na odredbi članka
3. Ustava ne može temeljiti nikakvo ustavno pravo. Naime,
u tom članku Ustav utvrđuje najviše vrednote ustavnog
poretka koje se razrađuju i određuju u drugim odredbama
Ustava, a posebice onima kojima se jamče slobode i prava
čovjeka i građanina. Ona služi kao osnovica za
tumačenje Ustava i kao smjernica zakonodavcu pri razradi
ustavnih prava građana te je upućena državnim tijelima,
a ne neposredno građanima. Dakle, ta odredba ne pruža
ustavna jamstva pojedincu pa ona nije ni valjana osnova za ustavnu
tužbu.

Stoga je, temeljem odredbe članka 71. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno kao u točki
1. izreke ove odluke.

Objava ove odluke temelji se na odredbi članka 28. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-141/2000
Zagreb, 28. veljače 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 29/2000-608