## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2662/2003 od 28. lipnja 2004.

### NN 100/2004 (20.7.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2662/2003 od 28. lipnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1916

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar
Klarić, pred­sjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić,
Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vuko­jević i Milan Vuković, odlučujući u
postupku vođenom u povodu ustavne tužbe M. Ć. iz T., S. s. 73, na sjednici
održanoj 28. lipnja 2004. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude
Županijskog suda u Karlovcu, broj: Gž-728/03-2 od 3. lipnja 2003. godine, kojom
je žalba podnositeljice odbijena kao neosnovana i potvr­đena presuda Općinskog
suda u Karlovcu, broj: P-71/98-11 od 30. siječnja 2003. godine. Prvostupanjskom
presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositeljice kojom je od tuženika,
Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje, Područne službe u Karlovcu (u
daljnjem tekstu: HZMO), potraživala isplatu »dospjelih, a neis­pla­ćenih iznosa
mirovine« za razdoblje od 1. srpnja 1991. do 1. veljače 1996. godine, sa
zakonskim zateznim kamatama i troško­vima postupka.

2. Podnositeljica smatra da su osporenim
presudama povrije­đena »Njezina prava čovjeka i građanina radi kršenja načela
da su svi jednaki pred zakonom (članak 14. Ustava); da se jamči pravo na žalbu
protiv pojedinačnih pravnih akata (članak 18. stavak 1. Ustava); radi
nezakonitosti pojedinačnog akta državne uprave i tijela koja imaju javne
ovlasti (članak 19. Ustava); radi neostvarivanja jednakosti svih građana pred
tijelima koja imaju javne ovlasti i sudovima (članak 26. Ustava); radi povreda
prava na pravično suđenje (članak 29. Ustava); radi povrede prava vlasništ­va
(članak 48. stavak 1. Ustava); radi povrede prava na socijalnu sigurnost i na
mirovinsko osiguranje (članak 56. Ustava); zabrane retroaktivnosti pravnih
akata (članak 89. stavak 4. Ustava)«.

Podnositeljica smatra povrijeđenima i odredbe
članka 9. Me­đu­narodnog pakta o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima
(»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 12/93.), kojima je propisano da
države stranke Pakta priznaju pravo sva­koga na socijalnu sigurnost,
uključujući i socijalno osiguranje, kao i odredbe članaka 6. i 7. Konvencije za
zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni
ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak; u daljnjem
tekstu: Europska konvencija) »o pravu na pravično suđenje i zabranu
retroaktivnosti«, te članka 1. Protokola uz Konvenciju od 20. ožujka 1952.
godine, kojim je »zajamčeno uživanje vlasništva«.

Obrazlažući povrede
navedenih ustavnih odredaba, podnositeljica ponavlja razloge isticane tijekom
parničnog postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku.

Ističe da je zasnovala
svoj tužbeni zahtjev pred nadležnim sudom »Na činjeničnoj osnovi da je
rješenjem RFMIORH broj: MP-28073 od 17. rujna 1990. godine tužitelju priznato pravo
na mirovinu od 28. ožujka 1976. godine. Tužitelj je sve do 1. srpnja 1991.
godine primao mirovinu kada RFMIORH obustavlja isplate mirovine sve do 1.
veljače 1996. godine bez da je donio rješenje kojim bi tužitelju prestao status
korisnika mirovine ili donio odluku o obustavi mirovine. Tužbeni zahtjev se
odnosio isklju­čivo na ostvarenje novčanog dospjelog prava na mirovinu
priznatog konačnim rješenjem RFMIORH. Nakon ponovne uspostave isplate mirovine,
HZMO nije donio rješenje kojim bi uskratio pravo tužitelju na dospjele iznose
iako je tužitelj to pravo tražio usmenim putem. To je tek učinio rješenjem od
21. veljače 2002. g. kada je tuženik dobio tužbu od suda.«

Sukladno navedenom,
podnositeljica u opsežnoj ustavnoj tužbi obrazlaže razloge zbog kojih smatra da
je HZMO u konkretnom slučaju postupio nezakonito, te po toj osnovi ističe
povrede odredaba članka 89. stavka 4. i članka 19. Ustava Republike Hrvatske,
te članka 7. Europske konvencije.

U nastavku ustavne
tužbe podnositeljica obrazlaže svoje sta­ja­lište u vezi s člankom 9. Zakona o
upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92., 77/92.), koji
propisuje da se upravni spor ne može voditi protiv akata u stvarima u kojima je
osigurana sudska zaštita izvan upravnog spora. Prema njezinom mišljenju,
parnični sud je nadležan »za odlučivanje o zahtjevu za isplatu kada je upravno
tijelo odbilo izvršiti isplatu za utuženo razdoblje«, a ne Upravni sud. U vezi
s utvrđenjima nadležnih sudova da je podnositeljica u spornom razdoblju primala
mirovinu od »parafonda« na tada okupiranom području Republike Hrvatske, ističe
da »Nije primala dvije mirovine«, već joj je samo u jednom razdoblju
»isplaćivana akontacija – novčana pomoć od parafonda na temelju dokaza o
ostvarivanju mirovine od tuže­nika« (HZMO-a).

Podnositeljica nadalje navodi da »Neisplaćeni
iznosi mirovina predstavljaju imovinu – vlasništvo tužitelja i da s tog osnova
je HZMO u obvezi predati novčani iznos tužitelju«, pozivajući se pri tom na
odredbu članka 48. stavka 1. Ustava i članka 1. Protokola uz Europsku
konvenciju od 20. ožujka 1952. godine. Polazeći od toga da se u konkretnom
slučaju radi o njezinom građansko­pravnom zahtjevu za isplatu, opširno
obrazlaže znače­nje članka 6. stavka 1. Europske konvencije o pravu na pravično
suđenje. Istodobno naglašava kako Upravni sud Republike Hrvat­ske nije sud pune
jurisdikcije, pa ne odgovara zahtjevima koje postavlja članak 6. stavak 1.
Europske konvencije, utvrđujući da »s tog osnova i rješenje na koje se pozivaju
sudovi ne može i ne smije imati odlučujuću pravnu snagu u ovom postupku. Kako
je neosporno da je predmet ovog postupka građanskopravni zahtjev, to je
odlukama sudova došlo do povrede navedenih odredaba Europske konvencije, kada
su sudovi odbili donijeti odluku tvr­deći da je to predmet upravnog spora«.
Konačno, budući da sudovi u obrazloženjima svojih presuda nisu odgovorili na
sve njezine tužbene navode, podnositeljica smatra da joj je povrije­đeno i us­tavno
pravo na žalbu, zajamčeno člankom 18. stavkom 1. Ustava.

Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu,
ukine osporene presude i predmet vrati prvostupanjskom sudu na ponovni
postupak.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02., 49/02.
– pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti
Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela
državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili
pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i
obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud, u postupku
pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
utvrđuje je li podnositelju povrijeđeno ljudsko pravo, odnosno temeljna sloboda
(ustavno pravo), pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li upravna
tijela, odnosno sud pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili
dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja
ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u spis
predmeta utvrđeno je sljedeće: sud prvog stupnja je tijekom parničnog postupka
utvrdio da je prvostupanjskim rješenjem HZMO-a, broj 30258 od 21. veljače 2002.
godine, odbijen zahtjev podnositeljice za isplatu iznosa mirovine za razdoblje
od 1. srpnja 1991. do 31. siječnja 1996. godine, tj. za utuženo razdoblje, jer
je u tom razdoblju podnositeljica primala mirovinu od tzv. »parafonda« na
okupiranom dijelu Republike Hrvatske.

Nadležno drugostupanjsko tijelo (HZMO) odbilo je
rješe­njem, broj NP-28073 od 19. ožujka 2002. godine, žalbu podnositeljice kao
neosnovanu, tako da je prvostupanjsko rješenje s tim datumom postalo konačno i
pravomoćno.

Slijedom toga, sud prvog stupnja odbio je
tužbeni zahtjev podnositeljice za isplatu mirovine za utuženo razdoblje, s
obraz­lo­ženjem da je »tužbeni zahtjev tužitelja postavljen radi isplate
mirovine, a ne radi utvrđenja prava na isplatu, te je sud za isplatu nadležan,
a nenadležan bi bio za utvrđenje prava na isplatu za što je nadležno upravno
tijelo, odnosno tuženik (HZMO)«. S obzirom »da postoji rješenje tuženika
(HZMO), a kojim je odlučeno o pravu tužitelja na isplatu mirovine i upravni
postupak okončan pravomoćnošću toga rješenja, ovaj sud nalazi da tužbeni
zahtjev nije osnovan«. Nadležni sud također je utvrdio da »sud nije ovlašten
ispitivati zakonitost rješenja tuženika donesenog u uprav­nom postupku, već je
postupanje suda ograničeno na odluči­vanje po osnovanosti zahtjeva za isplatu
dospjelih mirovina prema konačnom rješenju i priznanju prava«.

Sud drugog stupnja odbio je žalbu podnositeljice
s obraz­loženjem da je »parnični sud vezan pravomoćnim upravnim aktom, a kojim
je riješeno pitanje pravne osnove i zahtjeva tužiteljice za isplatu dospjelih i
neisplaćenih mirovina, a što je ujedno i predmet ovog parničnog postupka, pa je
nakon rješenja, a koje je od značaja za ovaj postupak, valjalo tužiteljicu
odbiti sa zahtjevom za isplatu, jer je o njezinom pravu već pravomoćno odlučeno
rješenjem tuženice od dana 19. ožujka 2002. godine.« Nadležni drugostupanjski
sud na kraju utvrđuje da »Nisu osnovani navodi žalbe da je u ovom postupku
trebalo utvrditi pravilnost donesene odluke u upravnom sporu, budući da je
parnični sud vezan pravomoćnim upravnim aktom i nije ovlašten ocjenjivati
njegovu pravilnost i zakonitost«.

5. Analizom navoda ustavne tužbe i osporenih
sudskih presuda, te cjelokupnog spisa predmeta, Ustavni sud utvrdio je da su
postupci pred nadležnim sudovima provedeni u skladu s odgo­va­rajućim
postupovnim i materijalnim propisima, te da osporenim odlukama podnositeljici
nisu povrijeđena ustavna prava na koja ukazuje.

Ustavni sud utvrđuje da su pri odlučivanju o
tužbenom zahtjevu za isplatu mirovine sudovi vezani upravnim aktima nadležnih
upravnih tijela donesenima u upravnom postupku.

U konkretnom slučaju nadležno upravno tijelo
obustavilo je rješenjem isplatu mirovine podnositeljici za određeno razdoblje.
Time je ujedno prestala i pravna osnova za isplatu mirovine u tom razdoblju.

Iznosi mirovine, za isplatu kojih više ne
postoji pravna osnova, ne mogu dospijevati na naplatu. Utoliko je pogrešno samo
polazno stajalište podnositeljice da su iznosi mirovine, za čiju isplatu više
nije bilo pravne osnove, dospjeli na naplatu i da ih je ona – kao njihov
vlasnik – imala pravo potraživati sudskim putem. Pozivanje na povredu jamstva
vlasništva, propisanog član­kom 48. stavkom 1. Ustava i člankom 1. Protokola
Europske konvencije od 20. ožujka 1952. godine u tom je smislu u cijelosti
neosnovano.

6. Tvrdnje podnositeljice o navodnoj
nezakonitosti rješenja HZMO-a kojom je isplata mirovina obustavljena, s druge
strane, nisu pravno relevantne u ovom ustavnosudskom postupku, niti su bile
pravno relevantne u parničnim postupcima u kojima su donesene presude koje
podnositeljica osporava ustavnom tužbom, jer su sudovi bili vezani rješenjem
HZMO-a u konkretnoj upravnoj stvari. Zakonitost obustave isplate mirovina za
određeno razdob­lje kontrolira, naime, Upravni sud Republike Hrvatske u
upravnom sporu pokrenutom tužbom protiv rješenja nadležnog upravnog tijela.
Stoga je neosnovano i pozivanje na povrede odredaba članaka 19. i 89. stavka 4.
Ustava, jer ih je podnositeljica neposredno istaknula u vezi s rješenjem HZMO-a
koje Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku ne ispituje (uz napomenu da
članak 89. stavak 4. Ustava ne utvrđuje ustavno pravo koje se može štititi u
ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom).

Utvrđenje podnositeljice da Upravni sud
Republike Hrvatske nije sud pune jurisdikcije i da ne ispunjava zahtjeve koje
postavlja članak 6. stavak 1. Europske konvencije, pa da stoga »i rješenje na
koje se pozivaju sudovi ne može i ne smije imati odlučujuću pravnu snagu u ovom
postupku«, uslijed čega joj je povrijeđeno i pravo žalbe, zajamčeno člankom 18.
stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije posebno razmatrao. Iz cijelog sadržaja
ustavne tužbe, naime, potpuno je razvidno nastojanje podnositeljice da se za
kontrolu zakonitosti rješenja HZMO-a proglase nadležnim parnični sudovi, a ne
Upravni sud Republike Hrvatske, što nije u skladu s pozitivnim pravnim poretkom
Republike Hrvatske, pa je i kao razlog ustavne tužbe očito neosnovano.

7. Ustavni sud napominje da obrazloženje
podnositeljice o načinu i naravi mirovine koju je primala od tzv. »parafonda«
na području Republike Hrvatske koje je bilo okupirano ne predstavlja opravdan
razlog za utvrđenje povrede njezinih ustavnih prava, zajamčenih člancima 14. i
56. stavkom 1. Ustava, kao ni za utvrđenje povrede članka 9. Međunarodnog pakta
o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima.

Podnositeljica je u samoj ustavnoj tužbi navela
da je mirovinu na okupiranim područjima Republike Hrvatske doista primala od
»parafonda«, i to »Na temelju dokaza o ostvarivanju mirovine od tuženika«
(HZMO-a). S ustavnopravnog aspekta nije relevantno, međutim, jesu li
paradržavna tijela, ustanovljena na okupiranim dijelovima Republike Hrvatske,
isplatu vršila temeljem pravovaljanih upravnih akata nadležnih tijela Republike
Hrvatske ili pojedinačnih akata koje su sama donosila. Bitno je da je tužbeni
zahtjev podnositeljice za ponovnom isplatom mirovine za razdoblje u kojem je
mirovinu primala od tzv. »parafonda«, a koju isplatu podnositeljica potražuje,
u cijelosti neosnovan, što su sudovi u provedenom postupku pravilno utvrdili.

Ustavni sud na kraju napominje da je u
istovrsnom predmetu isplate mirovina Europski sud za ljudska prava u slučaju
Čekić protiv Hrvatske proglasio zahtjev podnositelja nedopuštenim (Odlu­ka o
dopuštenosti zahtjeva, broj 15085/02 od 9. listopada 2003. godine), sa
sljedećim utvrđenjem:

»Sud bilježi kako su (...) domaći sudovi
utvrdili da su (podnositelji) primali mirovinu od vlasti koje su kontrolirale
okupirana područja Hrvatske na kojima su živjeli podnositelji zahtjeva. (...)

Stoga Sud zaključuje kako tijekom vrlo teškog
razdoblja, koje uključuje raspad bivše Jugoslavije i oružani sukob koji je
uslijedio, podnositelji zahtjeva nisu zapravo bili lišeni svojih mirovina.
Štoviše, nakon što je sukob prošao i podnositelji zahtjeva se vratili u
Hrvatsku, nastavile su se isplate njihovih mirovina. U takvim okolnostima Sud
ne nalazi da je došlo do bilo kakvog miješanja u njihova vlasnička prava, koja
bi bila suprotna članku 1. Protokola br. 1. uz Konvenciju. (...)

Sud smatra da su podnositelji zahtjeva bili u
položaju različitom od osoba koje nisu živjele na okupiranim područjima
Hrvatske i nisu primali svoje mirovine od nekih drugih vlasti. Razlika između
ove dvije skupine stoga nije diskriminirajuća, budući da postoji objektivno i
razumno opravdanje za prekid isplate mirovinskih primanja osobama koje su
primale mirovinu po nekoj drugoj osnovi. Stoga ova razlika u postupanju, prema
mišljenju Suda, ne ukazuje na to da bi došlo do diskriminacije u smislu članka
14. Konvencije.«

8. Konačno, uvidom u
spis Općinskog suda u Karlovcu broj: P-374/03 Ustavni sud je utvrdio da su
osporene presude sudova donesene u zakonito provedenom postupku u kojem je
podnositeljici omogućeno korištenje svih zakonom dopuštenih pravnih sredstava
za zaštitu njenih prava, pa podnositeljici nije povrije­đeno ni ustavno pravo
na pravično suđenje zajamčeno odredbom članka 29. stavka 1. Ustava.

9. Ustavni sud utvrđuje
da članak 26. Ustava, kojim se jamči jednakost državljana Republike Hrvatske i
stranaca pred sudovima, na čiju se povredu podnositeljica također poziva, nije
mjerodavan u konkretnom ustavnosudskom predmetu.

10. Slijedom
iznijetoga, temeljem odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je
kao u točki I. izreke. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku
29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2662/2003
Zagreb, 28. lipnja 2004.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić, v. r.**

Odluka, NN 100/2004-1916