## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2338/2012 od 18. travnja 2012.

### NN 49/2012 (27.4.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2338/2012 od 18. travnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1221

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Miroslav Šeparović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac i Antun Palarić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo T. M. iz Z., kojeg zastupa M. U., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 18. travnja 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-114/12-4 od 29. veljače 2012., kojim je odbijena žalba podnositelja ustavne tužbe podnesena protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-rz-11/12 (K-rz-2/11) od 14. veljače 2012.

Navedenim rješenjem Županijskog suda u Zagrebu podnositelju je (optuženiku u kaznenom postupku) produljen pritvor po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP), nakon podignute optužnice zbog kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 31/93., 35/93., 108/95., 16/96. i 28/96.).

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 16., 22., 26., 28. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te članci 3. i 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 13/03., 9/05., 1/06. i 2/10.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

U ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja razloge iznesene tijekom žalbenog postupka. Smatra da Vrhovni sud nije obrazložio postojanje javnog interesa koji bi prevagnuo nad ustavnim načelom nepovredivosti slobode, a »što je bio dužan podrobno obrazložiti relevantno dostatnim razlozima zbog kojih je upravo produljenje pritvora opravdano i nužno.«

U tom smislu podnositelj u ustavnoj tužbi navodi:

»(...)

Stav je podnositelja da u ovom slučaju javni interes o produljenju pritvora podnositelju tijekom kaznenog postupka koji se vodi protiv njega, u kojem tek treba odlučiti o njegovoj krivnji za inkriminirana kaznena djela – ne preteže nad pravom na osobnu slobodu zajamčenu Ustavom i Europskom konvencijom o ljudskim pravima.

(...)«

Mišljenja je da stav Vrhovnog suda da takvi postupci izazivaju posebnu moralnu osudu, nije razlog za opravdano i nužno produljivanje pritvora.

Podnositelj se poziva na stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008. (»Narodne novine« broj 56/08.), o tome da pritvor nije anticipirana kazna, niti se smije pretvoriti u kaznu.

Pri tome se poziva i na presude Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) u predmetima Matznetter protiv Austrije, od 10. studenoga 1969., zahtjev br. 2178/64, § 12; Letellier protiv Francuske, od 26. lipnja 1991., zahtjev br. 12369/86, § 35; Muller protiv Francuske, od 17. ožujka 1997., zahtjev br. 21802/93, § 35; Shishkov protiv Bugarske, od 9. siječnja 2003., zahtjev br. 38822/97, § 58 i drugo.

2.1. U ustavnoj tužbi podnositelj također ističe povredu ustavnih prava, zajamčenih člancima 25. i 35. Ustava, te članka 3. Konvencije.

Podnositelj navodi da je »teško bolesna osoba što proizlazi iz opsežne medicinske dokumentacije koja prileži spisu«, te da se nalazi u zatvorskoj bolnici sedamnaest mjeseci, a za koji smještaj smatra da je neadekvatan i da ne utječe povoljno na njegovo zdravstveno stanje. U tom smislu u ustavnoj tužbi navodi:

»(...)

Iz navedenog proizlazi da su podnositelju, zbog neodgovarajućih uvjeta smještaja i života, što se odrazilo i na kvalitetu medicinske njege u Zatvorskoj bolnici, koji u svojoj ukupnosti predstavlja nečovječno postupanje, bila povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 23. i 25. stavkom 1. Ustava i, kao i člankom 3. Konvencije.

(...).«

Podnositelj predlaže Ustavnom sudu da ukine oba osporena rješenja (iako pri tome ne navodi razloge osporavanja rješenja Županijskog suda u Zagrebu).

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnesene na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Članak 102. stavak 1. točka 4. ZKP-a propisuje:

»Članak 102.

(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti:

(...)

4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških okolnosti djela.

(...)«

5. Ustavni sud je u odluci broj: U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008., na koju se poziva podnositelj ustavne tužbe, te odluci broj: U-III-4182/2008 od 17. ožujka 2009. (»Narodne novine« broj 38/09.), izrazio stajalište da pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu, zajamčenog člankom 22. Ustava i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.) predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka, u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji te nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, kad postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja kaznenog postupka.

6. Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom.

Članak 16. stavak 2. Ustava propisuje:

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

Članak 22. Ustava propisuje:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Članak 28. Ustava propisuje:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije, koji propisuje:

»Članak 5.

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

(...)«

Zbog zakonske svrhe i pravne prirode pritvora zakonodavac je izrijekom propisao da nakon podnošenja optužnice, optužnog prijedloga ili prijedloga da se optužnica podigne bez istrage, nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka dva mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju primjenu mjere pritvora te ga rješenjem produljiti ili ukinuti.

7. Kad članak 102. stavak 1. točka 4. ZKP-a kao uvjet za određivanje pritvora, pored postojanja osnovane sumnje na neko od kataloških kaznenih djela, predviđa i postojanje »posebno teških okolnosti djela« te na taj način neizravno omogućuje da te okolnosti – koje inače predstavljaju zakonska obilježja tih istih kaznenih djela – posluže kao osnova za pritvor – dakle, da se nekome oduzme sloboda samo zbog osnovane sumnje da je počinio određeno (teško) kazneno djelo, onda se u primjeni takve odredbe naročito značajnim ukazuje zahtjev da tijela kaznenog postupka s posebnom pažnjom ispitaju svako produljenje pritvora po toj osnovi.

Ustavni sud opetovano ponavlja svoje stajalište, koje podnositelj ističe u ustavnoj tužbi, da sama činjenica daljnjeg postojanja »osnovane sumnje« u tom smislu nije dostatna da bi se, nakon proteka stanovitog vremena, opravdao pritvor. Potrebno je, (i) prema praksi Europskog suda, u takvim slučajevima razmotriti dva uvjeta za njegovu primjenu: a) jesu li razlozi koji ga opravdavaju i dalje »relevantni i dostatni«, te b) jesu li tijela kaznenog postupka u vođenju postupka iskazala »posebnu marnost«. Samo u slučaju ako su oba uvjeta ispunjena, razdoblje provedeno u produljenom pritvoru može se smatrati razboritim (usp. presude Europskog suda na koje se poziva podnositelj ustavne tužbe).

8. Kako članak 102. stavak 1. točka 4. ZKP-a ne propisuje koja se legitimna svrha ostvaruje pritvaranjem po toj osnovi, kao što je to inače propisano za ostale pritvorske osnove, a osobito je važno da tijela kaznenog postupka ispravno procijene nužnost primjene članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, Ustavni sud podsjeća na ustavnopravno tumačenje ove zakonske odredbe, iznijeto u odluci broj: U-III-3797/2008 od 17. rujna 2008. (»Narodne novine« broj 110/08.).

9. Vrhovni sud je u osporenom rješenju ocijenio da je Županijski sud u Zagrebu ispravno utvrdio postojanje razloga za daljnju primjenu mjere pritvora iz osnove propisane člankom 102. stavkom 1. točkom 4. ZKP-a, te da je za takvu odluku dao jasne, određene i dostatne razloge.

U osporenom rješenju Vrhovni sud, između ostalog, navodi:

»(...)

Optuženiku se pravomoćnom optužnicom stavlja na teret kazneno djelo ratnog zločina protiv civilnog stanovništava, a iz činjeničnog opisa djela vidljivo je da je aktivnost optuženika uključivala veći broj različitih modaliteta postupanja i to nalaganje nezakonitih lišavanja slobode, mučenja i ubojstva civila kao i nepoduzimanje mjera da spriječi nezakonita postupanja pripadnika njemu podređenih postrojbi koji su neovlašteno lišavali slobode, pljačkali, zlostavljali, mučili, tjelesno povrjeđivali i ubijali civile. Civili su mučeni elektrošokovima spajanjem ... tučeni, ..., zatvarani u neljudskim uvjetima, neki i ubijeni, a te radnje su poduzimane u duljem vremenskom razdoblju, što u bitnom odstupa od uobičajenih okolnosti ovog teškog kaznenog djela i predstavlja posebno teške okolnosti, zbog čega je pravilno protiv optuženika produljen pritvor po osnovi iz čl. 102. st. 1. toč. 4. ZKP/97. Naime, riječ je o takvim postupcima koji izazivaju posebnu moralnu osudu, zbog čega je primjena mjere pritvora po toj osnovi nužna i opravdana.

Optuženik je uhićen 10. prosinca 2010. i njegovim dosadašnjim boravkom u pritvoru nije povrijeđeno načelo razmjernosti imajući u vidu težinu počinjenih kaznenih djela, kaznu koja se prema podacima u spisu može očekivati ukoliko bude proglašen krivim kao i potrebe određivanja i trajanja pritvora. Što se tiče njegovog narušenog zdravlja treba naglasiti da mu se odgovarajuća zdravstvena skrb može osigurati i u okviru pritvorskog sustava, kako to proizlazi i iz podataka u spisu.

(...)«

U obrazloženju se Vrhovni sud također navodi:

»(...)

Nije u pravu žalitelj niti kada ističe da je prvostupanjski sud ... donio finalni vrijednosni sud i time prejudicirao ishod postupka. Okolnosti i činjenice koje je prvostupanjski sud pravilno cijenio kao osobito teške okolnosti djela proizlaze iz činjeničnog opisa djela navedenih u pravomoćnoj optužnici, i time se ne prejudicira ishod postupka.

(...)«

10. Uvažavajući nadležnost Vrhovnog suda kao najvišeg suda koji osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni (članak 116. stavak 1. Ustava), imajući pri tome u vidu konkretnu mogućnost izricanja kazne zatvora u određenom vremenskom rasponu i posebno teške okolnosti svojstvene inkriminiranom kaznenom djelu, Ustavni sud je ocijenio da su rješenjem Vrhovnog suda, ali i rješenjem Županijskog suda u Zagrebu uvažena relevantna stajališta i mjerila kod odlučivanja o produljenju pritvora primjenom članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, koja se, uz ostalo, odnose na poštivanje načela razmjernosti pri određivanju pritvora.

Polazeći od navedenog, Ustavni sud utvrđuje da rješenjima Vrhovnog suda i Županijskog suda u Zagrebu podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava navedena u ustavnoj tužbi.

11. Neovisno od rečenoga, Ustavni sud napominje da je redovni sud pri odlučivanju o pritvoru neke osobe s uznapredovalom teškom bolešću ili starije životne dobi, kod koje je vjerojatno da će umanjiti njezinu raspravnu sposobnost ili skratiti životni vijek, dužan ocijeniti tu vjerojatnost kao razlog za ukidanje pritvora ili njegovu zamjenu blažom mjerom, bez obzira na težinu kaznenih djela stavljenih toj osobi na teret. U suprotnom slučaju postojala bi bojazan da ta osoba ne bi u cijelosti mogla shvatiti prirodu i svrhu kaznenog postupka koji se vodi protiv nje i tako bi se iz subjekta pretvorila u objekt postupka, a određivanje pritvora postalo samo sebi svrhom. To bi proturječilo ustavnom jamstvu štovanja i pravne zaštite ljudskog dostojanstva (članak 35. Ustava), koje je posebno protegnuto na uhićenika (članak 25. stavak 1. Ustava).

12. Ustavni sud također napominje da je sud kod svakog novog produljivanja pritvora dužan utvrditi (uzeti u obzir) da li su se promijenile okolnosti u pogledu utvrđenja da je podnositelju osigurana odgovarajuća zdravstvena skrb u okviru zatvorskog sustava, te da takve okolnosti ukoliko postoje posebno obrazloži.

13. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

14. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2338/2012
Zagreb, 18. travnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
Miroslav Šeparović, v. r.

Odluka, NN 49/2012-1221