## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-273/1999 od 21. veljače 2001.

### NN 20/2001 (14.3.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-273/1999 od 21. veljače 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

376

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlu­čiva­nje o
ustavnim tužbama, sastav­ljenom od suca Jasne Omejec, kao predsjednika Vijeća,
te sudaca Marijana Hra­njskog, Ivana Matije, Ivana Mrko­njića i Vice
Vukojevića, kao članova Vijeća, u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe J. K.
iz S., na sjednici Vijeća održanoj dana 21. ve­ljače 2001. godine, jednoglasno
je donio s­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1742/1995-2 od 19.
kolovoza 1998. godine,

– presuda Županijskog suda u S., broj: Gž-3358/94 od 18. siječ­nja 1995.
godine,

– presuda Općinskog suda u I., broj: P-458/94 od 8. rujna 1994. godine.

II. Predmet se vraća Općinskom sudu u I. na ponovni postupak i odlučiva­nje.

```
Obrazlože­nje
```

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnosite­lj je pod­nio u vezi s
presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1742/1995-2 od 19.
kolovoza 1998. godine, kojom je kao neosnovana odbijena revizija podnosite­lja,
izjav­ljena protiv presude Županijskog suda u S., broj: Gž-3358/94 od 18. siječ­nja
1995. godine.

Navedenom presudom
Županijskog suda u S. odbijena je žalba podnosite­lja i potvrđena presuda
Općinskog suda u I., broj: P-468/94 od 8. rujna 1994. godine, a kojom je odbijen
tužbeni zahtjev podnosite­lja za isplatu naknade štete s osnove prava na osobnu
invalidninu.

2. Podnosite­lj smatra da su
sudovi pogrešno protumačili i primijenili mjerodavno materijalno pravo u
pogledu pita­nja je li Republika Hrvatska pravni s­ljednik bivše SFRJ za bivšu
JNA u dijelu koji se odnosi na odgovornost bivše SFRJ za naknadu štete držav­ljanima
Republike Hrvatske nastalu za vrijeme ­njihove službe u bivšoj JNA.

Podnosite­lj je, naime, kao
vojnik bivše JNA u bivšoj SFRJ, služio vojni rok u N. 1982. godine. U toku
služe­nja vojnog roka je obolio, te je liječen u Vojnoj bolnici u N. od 14.
trav­nja 1982. do 3. lip­nja 1982. godine, kad mu je utvrđena privremena
nesposobnost za vojnu službu. Podnosite­lj se nakon toga godinama liječio, da
bi otpusnim pismom Vojno-medicinske akademije u B. od 29. siječ­nja 1990.
godine bio otpušten kao trajno nesposoban za službu.

Tužbeni zahtjev za naknadu
štete protiv Republike Hrvatske podnosite­lj je pokrenuo 1994. godine s
obrazlože­njem da trpi veliku materijalnu i nematerijalnu štetu, te fizičke i
duševne boli, strah i gubitak zarade, za što, prema ­nje­govom miš­lje­nju,
odgovara Republika Hrvatska kao univerzalni pravni s­ljednik bivše SFRJ.

Opravdanost svoga stajališta
podnosite­lj osobito zasniva na či­njenici da mu je Republika Hrvatska, nakon
svoga osamosta­lje­nja, rješe­njem Županije s.-d., Ureda za rad, zdravstvo i
socijalnu skrb u S., klasa: UP/I-562-02/95-01/00001, urbroj: 2181-03-95-03, In:
10265 od 13. ve­ljače 1995. godine, priznala status mirnodopskog vojnog
invalida VI. grupe sa 60% invaliditetom po osnovi obo­lje­nja zadobivenog za
vrijeme služe­nja obvezatnog vojnog roka u JNA.

Osim toga, podnosite­lj se
poziva i na Uredbu Vlade Repub­like Hrvatske o preuzima­nju sredstava JNA i
SSNO na teritoriju Republike Hrvatske u vlasništvo Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 52/91), smatrajući je dokazom da je Republika Hrvatska preuzela
prava i obveze bivše JNA, jer su tom Uredbom sva sredstva na teritoriju
Republike Hrvatske, kojima je kao sred­stvima Federacije uprav­ljala i
raspolagala tzv. JNA i SSNO, postala vlasništvo Republike Hrvatske.

Konačno, podnosite­lj se
poziva i na Odluku Hrvatskog sabora od 8. listopada 1991. godine (»Narodne
novine«, broj 53/91), kojom je Republika Hrvatska raskinula sve državno-pravne
veze s bivšim republikama i bivšom federacijom u cjelini.

Zbog navedenih razloga,
podnosite­lj smatra da su osporenom presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
kao i presudama nižestupa­njskih sudova, kojima se ­nje­gov tužbeni zahtjev
odbija, povrijeđene odredbe članka 3. i članka 118. stavka 3. te ustavno pravo
iz članka 14. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. U konkretnom slučaju
predmet spora pred nadležnim su­do­vima predstav­ljao je zahtjev tužite­lja
(podnosite­lja ustavne tužbe) da se tuženu Republiku Hrvatsku obveže na isplatu
utuženog iznosa po osnovi naknade materijalne i nematerijalne štete koja je
tužite­lju nastala obo­lje­njem za vrijeme služe­nja u bivšoj JNA, pos­ljedica
koje­g obo­lje­nja je, između ostaloga, izražena u invalidnosti tužite­lja od
preko 60%.

U ustavnosudskom postupku
povodom ustavne tužbe pod­nosite­lja, Sud je i pošao od neosporne či­njenice da
je Republika Hrvatska jedna od pravnih s­ljednica bivše SFRJ, zbog če­ga ne prihvaća
kao va­ljana pravna stajališta sudova prvog i drugog stup­nja u konkretnom
predmetu, prema kojima Republika Hrvat­ska nije pravna s­ljednica bivše SFRJ u
smislu da bi mogla odgovarati za štetu koju tužite­lj (podnosite­lj ustavne
tužbe) trpi.

Ustavni sud utvrđuje da
konkretni slučaj podnosite­lja ustavne tužbe ni u čemu ne izlazi izvan okvira
onog se­gmenta sukcesije država koji, teme­ljem objektivnih mjerila propisanih
u ratificiranim međunarodnim konvecijama (Bečka konvencija iz 1978. godine i
Bečka konvencija iz 1983. godine, »Narodne novine« – Međunarodni ugovori, broj
16/93) i prakse Stalnog međuna­rod­nog suda pravde u Haagu, ulazi u krug pita­nja
u vezi s kojima je postignuta načelna suglasnost o pravilima za ­njihovo
rješava­nje.

Ta je pravila, kao i pravno
stajalište o pita­njima vezanim uz sukcesiju država, ovaj Sud već iznio u
svojoj odluci, broj: U-III-504/1996 od 8. srp­nja 1999. godine, kojom je u
konkretnom slučaju usvojio ustavnu tužbu podnesenu zbog istovjetnih razloga
istaknutih i u ovom ustavnosudskom predmetu. U toj odluci Sud je utvrdio s­ljedeće:

»Sukcesija država znači
zamjenu jedne države drugom što se tiče odgovornosti za međunarodne odnose
nekog područja, te je jedino u tom smislu relevantan identitet odnosno
kontinuitet države. U svim ostalim pita­njima značajka »države s­ljednice« ili
»države kojoj je priznat kontinuitet s prednicom« ne igra nikakvu ulogu, pa se
nužno moraju rješavati pita­nja držav­ljanstva i stečenih prava stanovništva
(stvarna prava, mirovine i sl.), pita­nja privatnih obveznopravnih odnosa, pita­nja
sukcesije u unutar­njem pravnom poretku itd. Značajno je da je u pita­nju
stečenih prava, a takvima se danas pretežito smatraju ona koja imaju novčanu
vrijednost, prevladavajuće stajalište da teritorijalne promjene na ­njih ne
utječu. Pravo na naknadu pretrp­ljene štete, o kakvoj se radi u konkretnom
slučaju, nikako se ne bi moglo izuzeti iz kruga takvih prava. Pored toga,
velika je važnost i jednog od teme­ljnih pravila običajnog međunarodnog prava
prema kojem nepokretna imovina države prednice prelazi na državu sljednicu na
čijem se području nalazi. Ovo pravilo isk­ljučuje potrebu utvrđiva­nja prijaš­nje­g
vlasnika te imovine, ali ne isk­ljučuje mogućnost kasnijih kompenzacija, te,
što je osobito značajno, ne isk­ljučuje odgovornost za obveze prijaš­nje­g
vlasnika. Jednaka načela u principu vrijede u pogledu obveza koje se tiču
stečenih prava, onih koje potječu iz stvarnopravnih i obveznopravnih odnosa
države prednice, kao i onih koje potječu iz ­njezine deliktne odgovornosti, a
jedino pita­nje koje može biti predmetom naknadnog re­gulira­nja odgovarajućim
pravnim instrumentarijem jest pita­nje opse­ga i visine odgovornosti pojedine
države s­ljednice. U tom je smislu teško održiva koncepcija o preuzima­nju
prava uz istodobno ne­preuzima­nje obveza, a već i zbog toga što dose­gnuti
standardi pravne zaštite zahtijevaju da građaninu države koja čini dio
europskog poretka bude pružena mogućnost i pravo da se pred sudom ­nje­gove
države odluči o ­nje­govom zahtjevu, te da i u tom pogledu ­nje­gov položaj u
vlastitoj državi bude ravnopravan položaju gra­đa­nina u bilo kojoj drugoj
državi istih ili sličnih pravno­političkih standarda.

Postoja­nje odgovornosti za
obveze bivše države, dakle, neupitno je i ne može biti predmetom sukcesije u
predmetima kakav je konkretni. Predmetom sukcesije, prema tome, teorijski može
biti samo opse­g i visina te odgovornosti, a praktično – pita­nje visine
odgovornosti može i treba biti predmetom naknadnih kompenzacija. U tom svjetlu
ukazuje se neprihvatljivom apriorna us­kra­ta prava na pristup sudu, prava na
pravično suđe­nje i mo­gućnosti ostvare­nja stečenih prava građaninu –
vlastitom držav­ljaninu pred sudom vlastite države, koja mu prema kriteriju pre­bivališta
odnosno prema teritorijalnom principu, a i drugim kriterijima, pripadaju«.

4. Sud također napomi­nje da
je u istoj odluci, broj: U-III-504/1996 od 8. srp­nja 1999. godine, upozorio na
nesum­njivu složenost i izuzetnu dugotrajnost procesa sukcesije država »što
može imati za pos­ljedicu (a u konkretnom slučaju i ima) znatnu vremensku
odgodu, a u perspektivi možda i apsolutnu nemo­gućnost realizacije određenih
osobnih prava građana«, pod­sjećajući s tim u vezi na či­njenicu da u Beču,
glavnom gradu Republike Austrije, i danas djeluje ured koji se bavi problemima
sukcesije bivše Austrougarske Monarhije koja je prestala postojati 1918.
godine.

Sukladno tome, a uvažavajući
či­njenicu da je osporavanim presudama podnosite­lju ustavne tužbe zatvoren
svaki da­lj­nji put pravne zaštite u konkretnoj pravnoj stvari, pravno shvaća­nje
izra­ženo u obrazlože­nju osporavane presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
prema kojem »okolnost što je šteta nastala držav­ljanu Republike Hrvatske nije
sama za sebe u nedostatku posebnog akta o sukcesiji u tom dijelu dostatna u
pogledu utvrđiva­nja odgovornosti tuženice za štetu čiju naknadu tužite­lj
zahtijeva u ovom postupku«, ovaj Sud ne smatra prihvat­ljivim s ustavnopravnog
aspekta.

Zbog sve­ga navedenog,
osporenim je presudama podnosite­lju povrijeđena zajamčena jednakost pred
zakonom, propisana odredbom članka 14. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske, kao
i pravo na pravično suđe­nje propisano odredbom članka 29. stavka 1. Ustava,
kojom se jamči da svatko ima pravo da zakonom ustanov­ljeni neovisni i nepristrani
sud pravično i u razumnom roku odluči o ­nje­govim pravima i obvezama.

5. Slijedom navedenoga,
pozivom na odredbe članka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-273/1999
Zagreb, 21. ve­ljače 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 20/2001-376