## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-66/1994. od 25. veljače 1994.

### NN 16/1994 (4.3.1994.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-66/1994. od 25. veljače 1994.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske na sjednici održanoj dana 25. veljače
1994. godine donio je

## RJEŠENJE

1. Ne prihvaća se prijedlog Saveza samostalnih sindikata Hrvatske i
Nezavisnog sindikata znanosti i visokog obrazovanja Hrvatske za ocjenu
ustavnosti odredbe članka 2. stavka 1. članka 3., 4. i 5. stavka 1. Uredbe
o plaćama ("Narodne novine" broj 6/94 od 28. siječnja 1994.)

2. Ovo će se rješenje objaviti u "Narodnim novinama".

Obrazloženje:

Savez samostalnih sindikata Hrvatske podnio je prijedlog za pokretanje
postupka ocjene ustavnosti i zakonitosti članka 5. Uredbe o plaćama ("Narodne
novine" broj 6/94). Prijedlog se zasniva na stajalištu podnositelja
prijedloga da se radi o materiji kojom se razrađuju Ustavom utvrđene slobode
i prava čovjeka i građanina, te je na osnovi odredbe članka 88. Ustava
Republike Hrvatske i odredbe članka 1. Zakona o ovlasti Vlade Republike
Hrvatske da donosi uredbe kojima se uređuju pojedina pitanja iz djelokruga
Sabora Republike Hrvatske ("Narodne novine" broj 74/92) Uredba
u pobijanom dijelu protivna Ustavu i navedenom Zakonu. Uređivanje najniže
osnovne plaće Uredbom Vlade Republike Hrvatske, umjesto kolektivnim ugovorom
podnositelj prijedloga smatra protivnim i odredbi članka 61. stavka 1.
Zakona o radnim odnosima te Općem kolektivnom ugovoru za gospodarstvo i
Općem kolektivnom ugovoru za javne djelatnosti ("Narodne novine"
broj 47/92; 71/93; 66/92) kao i Konvenciji broj 98 koja na temelju članka
134. Ustava Republike Hrvatske čini dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvatske. Podnositelj prijedloga navodi da je s istim razlozima podnio
prijedlog za pokretanje postupka ocjene ustavnosti odredbe članka 4. Uredbe
o plaćama ("Narodne novine" broj 89/93: 98/93) koja je prestala
važiti, no s obzirom na istovjetnost odredbe čija se ocjena traži predlaže
nastavak postupka te predlaže da se po provedenom postupku odredba članka
5. Uredbe ukine. Nezavisni sindikat znanosti i visokog obrazovanja je podnio
prijedlog za ocjenu ustavnosti članka 2. stavka 1., članka 3. i članka
5. stavka 1. Uredbe o plaćama ("Narodne novine" broj 6/94). Smatra
da navedene odredbe nisu u skladu s odredbama članka 49. stavka 2., članka
56. stavka 1., članka 88. stavka 1. te članka 134. Ustava Republike Hrvatske,
članka 4. Konvencije MOR-a broj 98, kao i članka 61. stavak 1. i članka
94. stavka 3. Zakona o radnim odnosima ("Narodne novine" broj
25/92). Podnositelj prijedloga ističe iste pravne razloge kao i Savez samostalnih
sindikata Hrvatske, a uz to posebno naglašava da se nakon pravovaljanog
zaključenja kolektivnih ugovora oni nisu mogli derogirati jednostranim
aktom, a da temeljne slobode i prava ne budu povrijeđene. Najniža osnovna
plaća utvrđena kolektivnim ugovorom je kategorija socijalne sigurnosti
kojom se zaštićuje donja granica, a Vlada Republike Hrvatske je intervenirala
upravo u područje koje je već regulirano kolektivnim ugovorom na osnovi
Ustava i zakona, pri čemu podnositelj prijedloga smatra nebitnim da li
je najniža osnovna plaća osporenom Uredbom određena u većem ili manjem
iznosu od one utvrđene kolektivnim ugovorom. I konačno, postavlja pitanje
smisla pregovora s Vladom kao jednim od socijalnih partnera kolektivnog
pregovaranja, ako ona može jednostrano derogirati kolektivni ugovor. Predlaže
da Ustavni sud Republike Hrvatske ukine Uredbu o plaćama kao nesuglasnu
Ustavu Republike Hrvatske, Konvenciji MOR-a broj 98. te Zakonu o radnim
odnosima.

Ocjenjujući Uredbu o plaćama sa stajališta ustavnih određenja Republike
Hrvatske kao socijalne države, te poštivanja prava čovjeka, socijalne pravde
i vladavine prava u skladu s odredbom članka 1. u svezi članka 3. Ustava
Republike Hrvatske Ustavni je sud stao na stajalište da prijedlozi nisu
osnovani. Ustav Republike Hrvatske u određenju temeljnih sloboda i prava
čovjeka i građanina u odredbi članka 55. utvrđuje pravo zaposlenoga na
zaradu kojom može osigurati sebi i obitelji slobodan i dostojan život.
Uređenje prava zaposlenih i članova njihovih obitelji na socijalnu sigurnost
i socijalno osiguranje odredba članka 56. Ustava izrijekom upućuje na zakon
i kolektivni ugovor. Citirane odredbe Ustava valja cijeniti u sklopu odredbe
članka 3. Ustava koji socijalnu pravdu utvrđuje kao jednu od najviših vrednota
ustavnog poretka Republike Hrvatske.

Stajalište je Ustavnog suda Republike Hrvatske da je kolektivno pregovaranje
kao mehanizam za ostvarenje ustavnih načela o socijalnoj pravdi i sigurnosti
temeljni institut koji ne može biti derogiran niti zaustavljen kao proces,
pa niti u uvjetima provođenja gospodarske politike u segmentu stabilizacijskog
programa.

Međutim, osporena Uredba po svojoj namjeni i materiji ni u jednoj odredbi
ne upućuje na zaključak da bi njome bilo obustavljeno ili spriječeno kolektivno
pregovaranje na koje, kao način razrade prava, upućuje Ustav.

U načelno šire postavljenom ustavno-pravnom mehanizmu statuiranja i
zaštite prava zaposlenih i članova njihovih obitelji, napose deklariranih
člankom 56. Ustava, Ustavni sud razmotrio je i sve prigovore podnositelja
prijedloga o pravnoj valjanosti Uredbe o plaćama i s tim u svezi došao
do ovih zaključaka.

Uredbe koje se donose pozivom na članak 88. Ustava po stajalištu ovog
Suda, imaju nesumnjivo zakonsku snagu. Tim uredbama zakonodavac prenosi
svoje ovlasti na Vladu i tada Vlada umjesto zakonodavca uređuje određena
pitanja koja joj je povjerio zakonodavac. Međutim, takve uredbe imaju tri
pravna ograničenja o kojima se mora voditi računa i koja obvezuju sva tijela
državne vlasti, pa i ovaj Sud.

Prvo ograničenje tiče se vremenskog važenja takvih uredaba; mogu trajati
najduže godinu dana, ali taj rok može biti i kraći, ako zakonodavac prije
tog roka povuče svoje ovlaštenje izraženo u zakonu. Tako te uredbe imaju
karakter privremenog propisa snage zakona. Uredba o plaćama zbog svog sadržaja,
materije koju uređuje, kao i svrhe radi koje je donijeta ima izrazito privremeni
karakter. Treba konstatirati, da Zastupnički dom nije opozvao svoju ovlast
Vladi, što upućuje na zaključak da je s tom Uredbom suglasan. Drugo ograničenje
odnosi se na opseg ovlaštenja koja zakonodavac potrjerava Vladi. Kako su
u konkretnom slučaju Zakonom ta ovlaštenja široko podijeljena i sa svrhom
koja je jasno određena, Ustavni sud nije našao razloga za sumnju da bi
ta ovlaštenja bila prekoračena. Isto tako Ustavni sud nije našao razloge
za sumnju da bi Uredba o plaćama prekoračila ograničenja iz članka 88.
stavka 1. Ustava, što predstavlja treće pravno ograničenje. To iz razloga,
jer se Uredba o plaćama ne bi mogla smatrati normom koja razrađuje Ustavom
utvrđene slobode i prava. Uredba uređuje način utvrđivanja najviših iznosa
mase plaća i naknada troškova materijalnih prava određenih kolektivnim
ugovorima koje pravne osobe mogu isplatiti u veljači 1994. godine, te iznose
najniže osnovne i minimalne plaće.

Dakle, Vlada je ograničavanjem mase plaća i naknada intervenirala u
sklopu programa u provodenju gospodarske politike čiji je prvenstveni cilj
stabiliziranje hrvatskog gospodarstva, što ne predstavlja razradu određenih
ustavnih sloboda i prava. Time se postiže cilj i obveza vlasti iz članka
1. i članka 3. Ustava Republike Hrvatske, a to je demokratska i socijalna
država te postizanje socijalne pravde i vladavine prava. Točno je da Uredba
određuje najnižu osnovnu plaću, koja predstavlja kolektivnim ugovorom utvrdenu
najnižu cijenu rada. To, medutim, ne znači da Vlada krši ili odustaje od
već sklopljenog Općeg kolektivnog ugovora za javne djelatnosti ("Narodne
novine" broj 66/92) niti Općeg kolektivnog ugovora za gospodarstvo
("Narodne novine"" broj 47/92; 71/92), a u skladu s odredbom
članka 61. stavkom 1.u svezi članka 94. Zakona o radnim odnosima. Određivanje
najniže osnovne plaće, a nesporno je taj iznos određen u višem iznosu od
posljednjeg sporazuma socijalnih partnera, jer nužno očuvanje kolektivnim
ugovorima utvrđenog mehanizama određivanja plaća zaposlenih. Nema osnove
za tvrdnju da je time došlo do narušavanja poduzetničkih i tržišnih sloboda
u smislu članka 49. Ustava Republike Hrvatske. Socijalna jednakost i poduzetničke
slobode korespodentne su ustavne kategorije. Argumenti podnositelja prijedloga
govore u biti o socijalnim standardima koji ovise o ekonomskoj osnovi društva,
a to se ne može poistovjetiti sa socijalnom sigurnošću u smislu citirane
ustavne norme.

U pogledu poštivanja načela iz Konvencije broj 98. valja reći da osporena
Uredba upravo u skladu s odredbom članka 4. Konvencije postupa prema nacionalnim,
dakle gospodarskim uvjetima u sklopu programa gospodarske politike. Činjenica
je da ni Vlada Republike Hrvatske, a niti ostali socijalni partneri nisu,
u skladu s odgovarajućim odredbama sklopljenih kolektivnih ugovora, ugovore
otkazali (pa ni djelomično) niti je iniciran postupak mirenja, niti su
predmet spora povjerili arbitraži po postupku i na način kako su ga socijalni
partneri ugovorili. Naime, iz navoda podnositelja prijedloga proizlazi
da socijalni partneri nisu u cilju postizanja sporazuma iscrpili sve mogućnosti
predviđene relevantnim kolektivnim ugovorima, dakle mirenje i arbitražu.
Te mogućnosti osporenom Uredbom nisu otklonjene. Iz navedenoga slijedi,
da osporenom Uredbom o plaćama Vlada nije prekoračila ovlaštenja u smislu
odredbe članka 88. Ustava Republike Hrvatske niti su prekršena načela utvrđena
Konvencijom broj 98. o pravima radnika na organiziranje i kolektivne pregovore.
Dakle, do postizanja dogovora socijalnih partnera, odnosno konkretnih rezultata
postupka mirenja ili odluke arbitraže, socijalna sigurnost zaposlenih zaštičena
je upravo na način utvrđen kolektivnim ugovorima u odnosu na donje granice
zarade, a određivanje mase sredstava, što utječe na gornje granice, dio
je gospodarskog programa i element stabilizacijskog programa čije je izvršenje
u toku.

Socijalni partneri dužni su, po stajalištu Ustavnog suda nastaviti postupak
pregovaranja, posebno onaj rješavanja sporova iz Glave XIV. Općeg kolektivnog
ugovora za gospodarstvo odnosno u smislu Glave XII. Općeg kolektivnog ugovora
za javne djelatnosti i javna poduzeća. Ta činjenica im omogućuje da u tom
postupku sklope sporazum i za razdoblje kroz koie su bile na snazi osporena
i ranije Uredbe o plaćama. Do tada je osporena Uredba legitimna. Tek nakon
tako iscrpljenog postupka moglo bi se, pod određenim pretpostavkama, postaviti
pitanje ustavnosti takvih uredbi Vlade Republike Hrvatske. Iako za rješenje
konkretne stvari nije odlučno, stajalište je Ustavnog suda Republike Hrvatske
da bi u primjeni članka 88. Ustava Republike Hrvatske zakonodavac trebao
biti određeniji na koja se pitanja iz njegova djelokruga odnosi ovlast
Vladi Republike Hrvatske, čime bi se otklonile moguće sumnje u tom pogledu
i pridonijelo pravnoj sigurnosti. Na temelju izloženoga Ustavni sud Republike
Hrvatske riješio je kao u izreci. Objavljivanje ovog rješenja u "Narodnim
novinama", zasniva se na odredbi članka 20. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske.

Broj : U-II-66/1994

Zagreb, 25. veljače 1994.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**Jadranko Crnić, v r**

Rješenje, NN 16/1994-311