## Odluka o objavljivanju pravila o državnoj potpori u obliku naknade za javne usluge

### NN 39/2008 (4.4.2008.), Odluka o objavljivanju pravila o državnoj potpori u obliku naknade za javne usluge

# VLADA REPUBLIKE HRVATSKE

**1332**

Na temelju članka 3. Uredbe o državnim potporama (»Narodne novine«, broj
50/2006), Vlada Republike Hrvatske je na sjednici održanoj 27. ožujka 2008.
godine donijela

## ODLUKU

### O OBJAVLJIVANJU PRAVILA O DRŽAVNOJ POTPORI U OBLIKU NAKNADE ZA JAVNE USLUGE

**I.**

Pravila o državnoj potpori u obliku naknade za javne usluge sadržana su u Odluci
Komisije od 28. studenoga 2005. o primjeni članka 86. stavka 2. Ugovora o EZ-u
na državne potpore koje se dodjeljuju u obliku naknada određenim poduzetnicima
kojima je povjereno obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa (SL L
312/67, 29. 11. 2005., str. 67 – 73, Okviru Zajednice o državnim potporama u
obliku naknada za obavljanje usluga u javnom interesu 52005Xc1129(01)(SL C
297/4, 29. 11. 2005., str. 4 – 7.) i Presudi Europskog suda od 24. srpnja 2003.
Predmetu C-280/00 Altmark Trans GmbH i Regierungsprasidium Magdeburg protiv
Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH 62000J0280, (IES /2003/ str. I-07747).

**II.**

Tekst akta u kojem su sadržana pravila iz točke I. ove Odluke, u prijevodu na
hrvatski jezik, glasi:

ODLUKA KOMISIJE od 28. studenoga 2005.

o primjeni članka 86. stavka 2. Ugovora o osnivanju Europske zajednice na
državnu potporu u obliku naknade za javne usluge koja se dodjeljuje određenim
poduzetnicima kojima je povjereno obavljanje usluga od općeg gospodarskog
interesa
(2005/842/EZ)

KOMISIJA EUROPSKIH ZAJEDNICA,
uzimajući u obzir Ugovor o osnivanju Europske zajednice (dalje kao: Ugovor o
EZ-u), a posebno njegov članak 86. stavak 3.,
budući da:
(1) Članak 16. Ugovora o EZ-u nalaže, ne dovodeći u pitanje članke 73., 86. i
87., da Zajednica upotrijebi svoje ovlasti kako bi osigurala da se usluge od
općeg gospodarskog interesa obavljaju u skladu s načelima i uvjetima koji im
omogućuju ispunjavanje njihovih ciljeva.
(2) Kako bi se neke usluge od općega gospodarskoga interesa obavljale u skladu s
načelima i pod uvjetima koji im omogućuju ispunjenje njihovih ciljeva, može se
ukazati potreba za financijskom potporom države, kojom bi se pokrio dio ili svi
posebni troškovi koji proizlaze iz obveze pružanja javnih usluga. Sukladno
članku 295. Ugovora o EZ-u, kako ga tumači sudska praksa Suda Europskih
zajednica i Prvostupanjskog suda Europskih zajednica, sa stajališta prava
Zajednice nije važno obavljaju li takve usluge od javnog gospodarskog interesa
javni ili privatni poduzetnici.
(3) U svezi s tim, članak 86. stavak 2. Ugovora o EZ-u navodi da su poduzetnici
kojima je povjereno obavljanje usluga od javnog gospodarskog interesa, ili oni
koji imaju značajke monopola koji ostvaruje prihod, podložni pravilima
sadržanima u Ugovoru, a posebno pravilima o tržišnom natjecanju. Međutim, članak
86. stavak 2. dopušta izuzeća od pravila sadržanih u Ugovoru o EZ-u, ukoliko je
ispunjeno nekoliko uvjeta. Prvo, mora postojati akt kojim država ovlašćuje
poduzetnika za izvršavanje određenih zadataka. Drugo, to se ovlaštenje mora
odnositi na obavljanje usluge od općeg gospodarskog interesa. Treće, izuzeće
mora biti nužno za izvođenje dodijeljenih zadataka te razmjerno s tim ciljem (u
daljnjem tekstu: »uvjet nužnosti«). Konačno, razvoj trgovine ne smije biti
pogođen u onoj mjeri u kojoj bi to bilo u suprotnosti s interesima Zajednice.
(4) U svojoj presudi u slučaju Altmark Trans GmbH i Regionalna vlada (Regierungspräsidium)
Magdeburg protiv Nahverkehrsgesellschaft Altmark Gmb1 (Altmark), Sud je odlučio
da naknada za javne usluge ne predstavlja državnu potporu u smislu članka 87.
Ugovora o EZ-u ukoliko su ispunjena četiri kumulativna uvjeta. Prvo, poduzetniku
koji prima naknadu mora zaista biti povjerena obveza pružanja javnih usluga i te
usluge moraju biti jasno definirane. Drugo, parametri na temelju kojih se
izračunava naknada moraju biti utvrđeni unaprijed, na nepristran i transparentan
način. Treće, naknada ne smije premašiti iznos nužan za pokrivanje svih ili
dijela troškova pretrpljenih tijekom obveze pružanja javnih usluga, uzimajući u
obzir relevantne prihode i razumnu dobit. Konačno, ukoliko u konkretnom slučaju
poduzetnik koji bi trebao izvršavati obveze javnih usluga nije odabran u skladu
s postupkom javne nabave koji bi omogućio odabir ponuditelja koji bi takve
usluge mogao pružiti po najpovoljnijim uvjetima za zajednicu, visina potrebne
naknade mora se odrediti na temelju analize troškova koji bi nastali tipičnom
poduzetniku, kojim se dobro upravlja i koji je primjereno opskrbljen prijevoznim
sredstvima.
(5) Ukoliko su ispunjena navedena četiri uvjeta, naknada za javne usluge ne
predstavlja državnu potporu te se ne primjenjuju članci 87. i 88. Ugovora o
EZ-u. Ukoliko države članice ne poštuju te uvjete te ukoliko su ispunjeni opći
uvjeti za primjenu članka 87. stavka 1., naknada za javne usluge predstavlja
državnu potporu koja je podložna člancima 73., 86., 87. i 88. Ugovora o EZ-u.
Ovu Odluku stoga treba primjenjivati samo na one naknade za javne usluge koje
predstavljaju državnu potporu.
(6) Članak 86. stavak 3. omogućava Komisiji odrediti značenje i opseg iznimke iz
članka 86. stavak 2. Ugovora o EZ-u te utvrditi pravila kojima je cilj
omogućiti, gdje je to potrebno, učinkovit nadzor ispunjenja uvjeta navedenih u
članku 86. stavku 2. Stoga je potrebno utvrditi uvjete pod kojima su pojedini
sustavi naknada usklađeni s člankom 86. stavkom 2. te nisu podložni obvezi
prethodnog prijavljivanja iz članka 88. stavka 3. Ugovora.
(7) Takva se potpora može proglasiti usklađenom samo ukoliko se odobrava kako bi
se osiguralo pružanje usluga koje predstavljaju usluge od općeg gospodarskog
interesa iz članka 86. stavka 2. Ugovora o EZ-u. Iz sudske prakse proizlazi da,
uz iznimku onih sektora u kojima je područje uređeno zakonodavstvom Zajednice,
države članice imaju visok stupanj slobode pri definiranju koje će usluge
svrstati među usluge od općeg gospodarskog interesa. Stoga, uz iznimku sektora
koji su uređeni zakonodavstvom Zajednice, zadatak je Komisije pobrinuti se da ne
nastanu očite pogreške pri definiranju usluga od općeg gospodarskog interesa.
(8) Kako bi se mogao primjenjivati članak 86. stavak 2. Ugovora o EZ-u,
poduzetnik koji prima državnu potporu mora biti izričito ovlašten od strane
države članice za obavljanje određene usluge od općeg gospodarskog interesa. U
skladu sa sudskom praksom u svezi s tumačenjem članka 86. stavka 2. Ugovora o
EZ-u, u takvom aktu, odnosno aktima o ovlaštenju, potrebno je navesti barem
točnu narav, opseg i trajanje dodijeljene obveze pružanja javnih usluga te
identitet dotičnih poduzetnika.
(9) Kako bi se osiguralo ispunjenje uvjeta navedenih u članku 86. stavku 2.
Ugovora o EZ-u, nužno je utvrditi preciznije uvjete koje je potrebno ispuniti
vezano uz povjeravanje pružanja usluga od općeg gospodarskog interesa. Uistinu
se iznos naknade može pravilno izračunati i provjeriti tek ukoliko su obveze
poduzetnika u pogledu javnih usluga, te bilo kakve obveze države jasno
definirane u formalnom aktu nadležnih javnih tijela unutar određene države
članice. Oblik instrumenta može se razlikovati od države članice do države
članice, no u njemu bi trebalo navesti barem točnu narav, opseg i trajanje
dodijeljenih obveza javnih usluga i identitet poduzetnika kojima su povjerene,
kao i troškove koji će iz toga proizlaziti za tog poduzetnika.
(10) Pozivaju se države članice da se prilikom definiranja javnih usluga te
ocjenjivanja ispunjenja obveze pružanja navedenih usluga od strane poduzetnika,
u što većoj mjeri konzultiraju, uzimajući osobito u obzir korisnike tih usluga.
(11) Štoviše, kako bi se izbjeglo neopravdano narušavanje tržišnog natjecanja,
članak 86. stavak 2. zahtijeva da naknada ne premašuje iznos koji je nužan za
pokrivanje troškova poduzetnika nastalih uslijed pružanja javnih usluga,
uzimajući u obzir relevantne prihode i razumnu dobit. Pod tim se podrazumijevaju
stvarni troškovi koje trpi taj poduzetnik.
(12) Naknada koja premašuje iznos potreban za pokriće troškova tog poduzetnika
nije nužna za obavljanje usluge od općeg gospodarskog interesa te stoga
predstavlja neprimjerenu državnu potporu koju je potrebno vratiti državi.
Naknada odobrena poduzetniku za obavljanje usluge od općeg gospodarskog
interesa, koju poduzetnik zapravo koristi za djelovanje na drugom tržištu,
također nije nužna za obavljanje usluge od općeg gospodarskog interesa te stoga
također predstavlja neprimjerenu državnu potporu koju je potrebno vratiti
državi.
(13) Kako bi se osigurala usklađenost s uvjetom nužnosti iz članka 86. stavka 2.
Ugovora o EZ-u, nužno je donijeti odredbe u vezi s izračunom i nadzorom iznosa
odobrene naknade. Države članice bi trebale redovito vršiti provjere kako
dodijeljena naknada ne bi dovela do prekomjerne naknade. Ipak, kako bi se za
poduzetnike i države članice osigurala minimalna mjera fleksibilnosti, ukoliko
iznos prekomjerne naknade ne premašuje 10 % od iznosa godišnje naknade, trebala
bi postojati mogućnost da se takvi prekomjerni iznosi prenesu u sljedeće
razdoblje te odbiju od iznosa naknade koja bi se inače u tom razdoblju
isplatila. Prihodi poduzetnika kojima je povjereno obavljanje usluga općeg
gospodarskog interesa u području socijalnog stanovanja mogu značajno varirati,
osobito zbog rizika od nesolventnosti najmoprimaca. Stoga, ukoliko takvi
poduzetnici obavljaju samo usluge od općeg gospodarskog interesa, trebalo bi
omogućiti da se svaka prekomjerna naknada tijekom jednog razdoblja prenese u
sljedeće razdoblje, do iznosa od 20 % godišnje naknade.
(14) Ukoliko je naknada dodijeljena poduzetniku kojemu je povjereno obavljanje
usluga od općeg gospodarskog interesa, ako iznos naknade ne premašuje troškove
usluga te se poštuju gornje granice utvrđene ovom Odlukom, Komisija smatra da
nema utjecaja na razvoj trgovine u onoj mjeri koja bi bila u suprotnosti s
interesima Zajednice. U takvim okolnostima Komisija drži da naknadu treba
smatrati državnom potporom koja je sukladna članku 86. stavak 2. Ugovora o EZ-u.
(15) Mali iznosi naknada koje se dodjeljuju poduzetnicima koji obavljaju usluge
od općeg gospodarskog interesa, a čiji je prihod ograničen, ne utječu na razvoj
trgovine i tržišnog natjecanja u mjeri u kojoj bi to bilo u suprotnosti s
interesima Zajednice. Ukoliko su ispunjeni uvjeti navedeni u ovoj Odluci, nema
potrebe zahtijevati prethodno prijavljivanje Komisiji. U cilju određivanja
opsega izuzeća od obveze prijavljivanja, potrebno je uzeti u obzir prihode
poduzetnika koji primaju naknadu za obavljanje javnih usluga te visinu te
naknade.
(16) Bolnice i poduzetnici zaduženi za socijalno stanovanje kojima su povjereni
zadaci koji uključuju usluge od općeg gospodarskog interesa imaju posebne
značajke koje je potrebno uzeti u obzir. Posebno je potrebno uvažiti činjenicu
da na trenutnom stupnju razvoja unutarnjeg tržišta jačina narušavanja tržišnog
natjecanja u tim sektorima nije nužno razmjerna s visinom prihoda i naknade.
Stoga bi bolnice koje pružaju zdravstvenu zaštitu, uključujući, ukoliko je to
primjereno, hitne usluge i pomoćne usluge izravno povezane s glavnim
djelatnostima, posebice u području istraživanja, te poduzetnici zaduženi za
socijalno stanovanje, koji osiguravaju smještaj socijalno ugroženim građanima
ili skupinama koje uživaju manje društvene pogodnosti, koji si zbog lošeg
platežnog stanja nisu u mogućnosti osigurati stambeni prostor po tržišnim
uvjetima, trebali imati koristi od izuzeća od prijavljivanja previđenog ovom
Odlukom, čak i onda kada iznos naknade koji prime premašuje gornje granice
utvrđene ovom Odlukom, pod uvjetom da usluge koje isti pružaju države članice
smatraju uslugama od općeg gospodarskog interesa.
(17) Članak 73. Ugovora o EZ-u predstavlja *lex specialis* s obzirom na članak 86.
stavak 2. U njemu se utvrđuju pravila koja se primjenjuju na naknade za
obavljanje javnih usluga u sektoru kopnenog prometa. Navedeni je članak razrađen
u Uredbi Vijeća (EEZ-a) br. 1191/69 od 26. lipnja 1969. o aktivnosti država
članica u svezi s obvezama koje su svojstvene konceptu javne usluge u
željezničkom, cestovnom i riječnom prometu2, kojom se utvrđuju opći uvjeti za
pružanje javnih usluga u sektoru kopnenog prometa te propisuju metode za izračun
naknade. Uredba (EEZ-a) br. 1191/69 izuzima sve naknade u sektoru kopnenog
prometa koje ispunjavaju uvjete vezane za prijavljivanje iz članka 88. stavka 3.
Ugovora o EZ-u. Ona ujedno omogućuje državama članicama izuzeće od primjene
njenih odredbi u slučaju poduzetnika koji pružaju isključivo usluge gradskog,
prigradskog ili regionalnog prometa. Prilikom primjene navedenog izuzeća Uredba
Vijeća (EEZ-a) br. 1107/70 od 4. lipnja 1970. o odobravanju potpora u
željezničkom, cestovnom i riječnom prometu uređuje sve naknade za obveze javnih
usluga, ukoliko takve naknade predstavljaju državnu potporu3. U skladu s presudom
u slučaju Altmark, naknada kojom se ne poštuju odredbe članka 73. ne može se
smatrati sukladnom s Ugovorom o EZ-u na temelju članka 86. stavka 2. ili na
temelju bilo koje druge odredbe Ugovora. Stoga takva naknada ne bi trebala biti
obuhvaćena ovom Odlukom.
(18) Za razliku od kopnenog prometa, sektori pomorskog i zračnog prometa
podložni su članku 86. stavku 2. Ugovora. Određena pravila koja se primjenjuju
na naknade za javne usluge u sektorima pomorskog i zračnog prometa nalaze se u
Uredbi Vijeća (EEZ-a) br. 2408/92 od 23. srpnja 1992. o pristupu zračnih
prijevoznika Zajednice zračnim linijama unutar Zajednice4 te Uredbi Vijeća
(EEZ-a) br. 3577/92 od 7. prosinca 1992. kojom se primjenjuje načelo slobode
pružanja usluga u pomorskom prijevozu unutar država članica (pomorska kabotaža)5.
Međutim, za razliku od Uredbe (EEZ-a) br. 1191/69, ove se Uredbe ne odnose na
sukladnost mogućih državnih potpora niti sadrže izuzeće od obveze prijavljivanja
u skladu s člankom 88. stavkom 2. Ugovora o EZ-u. Zato je ovu Odluku primjereno
primjenjivati na naknadu za javne usluge u sektorima zračnog i pomorskog prometa
pod uvjetom da, uz ispunjenje uvjeta utvrđenih u ovoj Odluci, takva naknada
također poštuje, kada je to primjereno, sektorska pravila sadržana u Uredbi
(EEZ-a) br. 2408/92 i Uredbi (EEZ-a) br. 3577/92.
(19) Gornje granice koje se primjenjuju na naknade za javne usluge u sektorima
zračnog i pomorskog prometa trebale bi u normalnim okolnostima biti jednake
onima koje se općenito primjenjuju. Međutim, u posebnim slučajevima naknada za
javne usluge u području zračnih i pomorskih veza s otocima te za zračne luke i
pristaništa koje predstavljaju usluge od općeg gospodarskog interesa u skladu s
člankom 86. stavkom 2. Ugovora, primjerenije je ujedno pružiti alternativne
gornje granice temeljene na prosječnom godišnjem broju putnika, budući da to
točnije odražava gospodarsku stvarnost tih djelatnosti.
(20) Ova Odluka u velikoj mjeri predstavlja razradu smisla i opsega izuzeća iz
članka 86. stavka 2. Ugovora o EZ-u koje su u prošlosti dosljedno primjenjivali
Sud Europskih zajednica, Prvostupanjski sud te Komisija. Ovu Odluku treba odmah
primijeniti, ukoliko ne mijenja materijalno pravo koje se primjenjuje na tom
području. Međutim, određene odredbe ove Odluke prekoračuju *status quo* utvrđujući
dodatne uvjete čiji je cilj omogućiti učinkovit nadzor kriterija utvrđenih u
članku 86. stavku 2. Kako bi se državama članicama omogućilo da u svezi s tim
poduzmu odgovarajuće mjere, primjereno je predvidjeti razdoblje od godine dana
prije primjene navedenih posebnih odredbi.
(21) Izuzeće od zahtjeva za prethodnim prijavljivanjem za određene usluge od
općeg gospodarskog interesa ne isključuje mogućnost da države članice Komisiji
dostave obavijest o projektima posebne potpore. Takva se obavijest ocjenjuje u
skladu s načelima Okvira Zajednice za državnu potporu u obliku naknade za javne
usluge6.
(22) Ova se odluka primjenjuje ne dovodeći u pitanje odredbe Direktive Komisije
80/723/EEZ od 25. lipnja 1980. o transparentnosti financijskih odnosa između
država članica i javnih poduzetnika kao i o financijskoj transparentnosti unutar
određenih poduzetnika7.
(23) Ova se Odluka primjenjuje ne dovodeći u pitanje odredbe Zajednice koje su
na snazi u područjima javne nabave i tržišnog natjecanja, a posebno članke 81. i
82. Ugovora.
(24) Ova se Odluka primjenjuje ne dovodeći u pitanje strože posebne odredbe u
svezi s obvezama javnih usluga iz sektorskog zakonodavstva Zajednice,
DONIJELA JE OVU ODLUKU:

Članak 1.
PREDMET

Ovom se Odlukom utvrđuju uvjeti pod kojima se državna potpora u obliku naknade
za javne usluge, koja se dodjeljuje određenim poduzetnicima kojima je povjereno
obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa, treba smatrati sukladnom sa
zajedničkim tržištem te stoga treba biti izuzeta od obveze prijavljivanja
utvrđene u članku 88. stavku 3. Ugovora o EZ-u.

Članak 2.
PODRUČJE PRIMJENE

1. Ova se Odluka primjenjuje na državnu potporu u obliku naknade za javne usluge
koja se dodjeljuje poduzetnicima u vezi s uslugama od općeg gospodarskog
interesa kako je navedeno u članku 86. stavku 2. Ugovora o EZ-u, a koja pripada
jednoj od sljedećih kategorija:
(a) naknada za javne usluge koja se odobrava poduzetnicima čiji prosječni
godišnji prihod prije poreza, uzimajući u obzir sve djelatnosti, ne prelazi 100
milijuna eura tijekom dvije financijske godine koje prethode godini u kojoj je
bila dodijeljena usluga od općeg gospodarskog interesa, a koja za dotičnu uslugu
primaju godišnju naknadu manju od 30 milijuna eura;
(b) naknada za javne usluge dodijeljena bolnicama te poduzetnicima za socijalno
stanovanje koji se bave djelatnostima koje određena država članica smatra
uslugama od općeg gospodarskog interesa;
(c) naknada za javne usluge u području zračnih i pomorskih veza s otocima, na
kojima prosječni godišnji promet tijekom dvije financijske godine koje prethode
godini u kojoj je dodijeljena usluga od općeg gospodarskog interesa ne prelazi
300 000 putnika;
(d) naknada za javne usluge za zračne luke i pristaništa u kojima prosječni
godišnji promet tijekom dvije financijske godine koje prethode godini u kojoj je
dodijeljena usluga od općeg gospodarskog interesa ne prelazi 1 000 000 putnika u
slučaju zračnih luka te
300 000 putnika u slučaju pristaništa.
Gornja granica u visini od 30 milijuna eura iz točke (a) prvog podstavka može se
odrediti uzimajući godišnji prosjek koji predstavlja vrijednost naknade koja se
dodjeljivala tijekom ugovornog razdoblja ili kroz razdoblje od pet godina. U
slučaju kreditnih institucija, gornja granica vrijednosti prometa u visini od
100 milijuna eura zamjenjuje se gornjom granicom u visini od 800 milijuna eura u
smislu ukupne bilance stanja.
2. U području zračnog i pomorskog prometa ova se Odluka primjenjuje samo na
državnu potporu u obliku naknade dodijeljene poduzetnicima u svezi s uslugama od
općeg gospodarskog interesa kako je navedeno u članku 88. stavku 2. Ugovora o
EZ-u, te koja je, kada je to primjereno, sukladna odredbama Uredbe (EEZ-a) br.
2408/92 i Uredbe (EEZ-a) br. 3577/92.
Ova se Odluka ne primjenjuje na državnu potporu u obliku naknade za javne usluge
odobrenu poduzetnicima u području kopnenog prometa.

Članak 3.
USKLAĐENOST I IZUZEĆE OD PRIJAVLJIVANJA

Državna potpora u obliku naknade za javne usluge koja udovoljava uvjetima
utvrđenim u ovoj Odluci bit će sukladna sa zajedničkim tržištem i izuzimat će se
od obveze prethodnog prijavljivanja predviđenog člankom 88. stavkom 3. Ugovora o
EZ-u, ne dovodeći u pitanje primjenu strožih odredbi u svezi s obvezama javnih
usluga iz sektorskog zakonodavstva Zajednice.

Članak 4.
OVLAŠTENJE

U svrhu primjene ove Odluke, određenom se poduzetniku povjerava obavljanje
usluge od općeg gospodarskog interesa, temeljem jednog ili više službenih akata
čiji oblik može utvrditi svaka država članica. U aktu ili aktima navode se:
(a) narav javne usluge i trajanje obveza pružanja javne usluge;
(b) dotični poduzetnik i područje na koje se odnosi:
(c) narav bilo kakvog isključivog ili posebnog prava dodijeljenog poduzetniku;
(d) parametri za obračun, nadzor i kontrolu naknada;
(e) dogovori u svezi s izbjegavanjem ili povratom prekomjerne naknade.

Članak 5.
NAKNADA

1. Iznos naknade ne premašuje iznos koji je nužan za pokrivanje troškova koji su
nastali prilikom izvršavanja obveze pružanja javnih usluga, uzimajući u obzir
relevantne prihode i razuman prinos na vlastiti kapital uložen u ispunjavanje
navedenih obveza. Naknada mora biti iskorištena za obavljanje te usluge od općeg
gospodarskog interesa, ne dovodeći u pitanje sposobnost poduzetnika da uživa u
svojoj razumnoj dobiti.
Iznos naknade uključuje sve pogodnosti koje odobri država ili koje poduzetnik
stekne iz državnih izvora, neovisno o njihovu obliku. Razumna dobit uzima u
obzir cjelokupno ili nešto od povećanja produktivnosti koje su dotični
poduzetnici postigli tijekom dogovorenog razdoblja, a da pritom nisu smanjili
kvalitetu usluga koje im je povjerila država.
2. Troškove koje je potrebno uzeti u obzir uključuju sve troškove koji su
nastali tijekom obavljanja usluge od općeg gospodarskog interesa. Oni se
obračunavaju na temelju općeprihvaćenih načela troškovnog računovodstva kako
slijedi:
(a) ukoliko su djelatnosti dotičnog poduzetnika ograničene na usluge od općeg
gospodarskog interesa, moraju se uzeti u obzir svi troškovi;
(b) ukoliko poduzetnik ujedno obavlja djelatnosti koje nisu obuhvaćene uslugama
od općeg gospodarskog interesa, u obzir se uzimaju samo troškovi povezani s
uslugom od općeg gospodarskog interesa;
(c) troškovi razvrstani među usluge od općeg gospodarskog interesa mogu
pokrivati sve promjenjive troškove nastale tijekom pružanja usluge od općeg
gospodarskog interesa, razmjeran doprinos fiksnim troškovima koji su zajednički
uslugama od općeg gospodarskog interesa i drugim djelatnostima te razumnu dobit;
(d) troškovi povezani s ulaganjima, posebno u svezi s infrastrukturom, mogu se
uzeti u obzir ukoliko su takva ulaganja potrebna za obavljanje usluge od općeg
gospodarskog interesa.
3. Prihod koji je potrebno uzeti u obzir uključuje barem cijeli prihod ostvaren
na temelju obavljanja usluga od općeg gospodarskog interesa. Ukoliko dotični
poduzetnik posjeduje posebna ili isključiva prava povezana s drugom uslugom od
općeg gospodarskog interesa koja ostvaruje dobit koja premašuje razuman iznos
dobiti ili ima koristi od drugih državnih povlastica, isti se uključuju u njegov
prihod, bez obzira na njihovu klasifikaciju u smislu članka 87. Dotična država
članica može odlučiti da se dobit koja se ostvaruje iz drugih djelatnosti izvan
opsega usluge od općeg gospodarskog interesa dodijeli bilo u cijelosti, bilo
djelomično financiranju usluge od općeg gospodarskog interesa.
4. U smislu ove Odluke »razuman iznos dobiti« znači stopu prinosa na vlastiti
kapital koja uzima u obzir rizik ili odsutnost rizika, koji nastaje za
poduzetnika temeljem intervencije države članice, osobito ukoliko ova potonja
dodijeli isključiva ili posebna prava. Ta stopa obično ne prelazi prosječnu
stopu za dotični sektor iz prethodnih godina. U sektorima u kojima nema
poduzetnika usporedivih s poduzetnikom kojemu je dodijeljeno obavljanje usluge
od općeg gospodarskog interesa, usporedba se može napraviti s poduzetnicima u
drugim državama članicama ili, ukoliko je potrebno, u drugim sektorima, pod
uvjetom da se uzmu u obzir posebne značajke svakog sektora. U određivanju
razumnog iznosa dobiti, države članice mogu uvesti poticajne kriterije koji se
posebno odnose na kvalitetu pružene usluge te povećanje proizvodne
učinkovitosti.
5. Ukoliko poduzeće obavlja djelatnosti koje su i unutar i izvan opsega usluga
od općeg gospodarskog interesa, na internim računima odvojeno se prikazuju
troškovi i prihodi povezani s uslugom od općeg gospodarskog interesa i oni
drugih usluga, kao i parametri za razvrstavanje troškova i prihoda.
Troškovi povezani s djelatnostima izvan opsega usluga od općeg gospodarskog
interesa pokrivaju sve promjenjive troškove, odgovarajući doprinos zajedničkim
fiksnim troškovima te primjeren prinos na kapital. Naknada se ne dodjeljuje u
svezi s tim troškovima.

Članak 6.
NADZOR U CILJU IZBJEGAVANJA PREKOMJERNE NAKNADE

Države članice redovito provode nadzor ili skrbe o provođenju takvog nadzora,
kako bi osigurale da poduzetnici ne primaju naknadu u iznosu većem od onog
utvrđenog u skladu s člankom 5.
Države članice moraju tražiti od poduzetnika da vrate svaki prekomjeran plaćeni
iznos naknade, te podešavaju parametre za obračun naknade u budućnosti. Ukoliko
iznos prekomjerne naknade ne premašuje 10 % od iznosa godišnje naknade, takva se
prekomjerna naknada može prenijeti u sljedeće godišnje razdoblje te odbiti od
iznosa naknade koju je potrebno isplatiti za to razdoblje.
U sektoru socijalnog stanovanja države članice redovito provode nadzor ili skrbe
o provođenju takvog nadzora na razini svakog poduzetnika, kako bi osigurale da
poduzetnici ne primaju naknadu u iznosu većem od onog utvrđenog u skladu s
člankom 5. Svaka prekomjerna naknada može se prenijeti u sljedeće razdoblje do
iznosa od 20 % od iznosa godišnje naknade, pod uvjetom da dotični poduzetnik
obavlja samo usluge od općeg gospodarskog interesa.

Članak 7.
RASPOLOŽIVOST INFORMACIJA

Države članice dužne su pohraniti kroz razdoblje od barem 10 godina sve elemente
potrebne kako bi se utvrdilo je li odobrena nak­nada u skladu s ovom Odlukom.
Na temelju pisanog zahtjeva Komisije, države članice dužne su dostaviti Komisiji
sve informacije koje ova potonja smatra potrebnima kako bi se utvrdilo jesu li
sustavi naknada koji su na snazi u skladu s ovom Odlukom.

Članak 8.
IZVJEŠĆA

Svake tri godine svaka država članica dužna je podnijeti Komisiji periodično
izvješće o provedbi ove Odluke, koje se sastoji iz detaljnog opisa uvjeta za
njenu primjenu u svim sektorima, uključujući sektore socijalnog stanovanja i
bolnica.
Prvo se izvješće predaje do 19. prosinca 2008.

Članak 9.

OCJENJIVANJE

Najkasnije do 19. prosinca 2009. Komisija je dužna napraviti procjenu učinaka
temeljenu na činjeničnim informacijama te rezultatima opsežnog savjetovanja koje
Komisija ponajprije provodi na temelju podataka koje su dostavile države članice
u skladu s člankom 8.
S rezultatima procjene učinaka upoznat će se Europski parlament, Odbor regija,
Europski gospodarski i socijalni odbor i države članice.

Članak 10.

STUPANJE NA SNAGU

Ova Odluka stupa na snagu 19. prosinca 2005.
Točke (c), (d) i (e) članka 4. i članak 6. primjenjuju se od
29. studenoga 2006.

Članak 11.

ADRESATI

Ova je Odluka upućena državama članicama.

OKVIR ZAJEDNICE ZA DRŽAVNU POTPORU U OBLIKU NAKNADE ZA JAVNE USLUGE
(2005/C 297/04)

1. SVRHA I PODRUČJE PRIMJENE

1. Iz sudske prakse Suda Europskih zajednica8 je očigledno da naknada za javne
usluge ne predstavlja državnu potporu u smislu članka 87. stavka 1. Ugovora o
osnivanju Europske zajednice (dalje kao: Ugovor o EZ-u) ukoliko ispunjava
određene uvjete. No, ukoliko naknada za javne usluge ne ispunjava te uvjete i
ukoliko su ispunjeni opći kriteriji za primjenjivost članka 87. stavka 1., takva
naknada predstavlja državnu potporu.
2. Odlukom Komisije 2005/842/EZ od 28. studenoga 2005. o primjeni članka 86.
stavka 2. Ugovora o EZ-u na državnu potporu u obliku naknade za javne usluge
koja se dodjeljuje određenim poduzetnicima kojima je povjereno obavljanje usluga
od općeg gospodarskog interesa9 utvrđuju se uvjeti pod kojima određeni oblici
naknada za javne usluge predstavljaju državnu potporu, koja je u skladu s
člankom 86. stavkom 2. Ugovora o EZ-u i izuzimaju nak­nade koje ispunjavaju te
uvjete od obveze prethodnog prijavljivanja Komisiji. Za naknadu za javne usluge
koja predstavlja državnu potporu i koja nije obuhvaćena Odlukom 2005/842/EZ o
primjeni članka 86. stavka 2. Ugovora o EZ-u na državnu potporu u obliku naknade
za javne usluge koja se dodjeljuje određenim poduzetnicima kojima je povjereno
obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa, i dalje će važiti obveza
prethodnog prijavljivanja. Svrha je ovog okvira detaljno objasniti uvjete pod
kojima se takva državna potpora može smatrati sukladnom sa zajedničkim tržištem
prema članku 86. stavku 2.
3. Ovaj se okvir primjenjuje na naknade za javne usluge koje se dodjeljuju
poduzetnicima u svezi s djelatnostima za koja važe pravila Ugovora o EZ-u, osim
sektora prometa i sektora usluga javne radio­televizije obuhvaćenih Priopćenjem
Zajednice o primjeni pravila glede državnih potpora na djelatnosti javnog
emitiranja10.
4. Odredbe ovog okvira primjenjuju se ne dovodeći u pitanje strože određene
odredbe koje se odnose na obveze pružanja javnih usluga iz sektorskog
zakonodavstva i mjera Zajednice.
5. Ovaj se okvir primjenjuje ne dovodeći u pitanje odredbe Zajednice koje su
važeće u području javne nabave i tržišnog natjecanja (posebice članci 81. i 82.
Ugovora o EZ-u).

2. UVJETI KOJIMA SE UREĐUJE SUKLADNOST NAKNADE ZA JAVNE USLUGE KOJA PREDSTAVLJA
DRŽAVNU POTPORU

*2.1. Opće odredbe*

6. U svojoj presudi u slučaju Altmark Sud je utvrdio uvjete prema kojima naknada
za javne usluge ne predstavlja državnu potporu kako slijedi:
»[…] Prvo, poduzetniku koji prima naknadu mora zaista biti povjereno
ispunjavanje obveza javnih usluga i te usluge moraju biti jasno definirane. […]
[…] Drugo, unaprijed se moraju na nepristran i transparentan način utvrditi
parametri za izračunavanje iznosa naknade, kako bi se izbjeglo moguće davanje
gospodarske prednosti poduzetniku kojemu se dodjeljuje naknada u odnosu na
konkurentske poduzetnike. […] Plaćanje naknade od strane države članice za
gubitak koji trpi poduzetnik, a da prethodno nisu utvrđeni parametri za takvu
nak­nadu, a ukoliko se nakon događaja pokaže da obavljanje određenih usluga u
svezi s obvezom pružanja javnih usluga nije bilo gospodarski održivo,
predstavlja financijsku mjeru koja odgovara pojmu državne potpore u smislu
članka 87. stavka 1. Ugovora o EZ-u.
[…] Treće, naknada ne smije premašivati iznose nužne za pokrivanje svih ili
dijela troškova pretrpljenih tijekom ispunjavanja obveza javnih usluga,
uzimajući u obzir relevantne prihode i razumnu dobit […].
[…] Četvrto, ukoliko u konkretnom slučaju poduzetnik koji bi trebao izvršavati
obveze javnih usluga nije odabran u skladu s postupkom javne nabave koji bi
omogućio odabir ponuditelja koji bi takve usluge mogao pružiti po najpovoljnijim
uvjetima za zajednicu, visina potrebne naknade mora se odrediti na temelju
analize troškova koji bi pri izvršavanju tih obveza nastali u tipičnom
poduzetniku, kojim se dobro upravlja i koji je primjereno opskrbljen prijevoznim
sredstvima, uzimajući u obzir relevantne prihode i razumnu dobit od izvršavanja
tih obveza.«
7. Ukoliko su ispunjena navedena četiri kriterija, naknada za javne usluge ne
predstavlja državnu potporu te se ne primjenjuju članci 87. i 88. Ugovora o
EZ-u. Ukoliko države članice ne poštuju te kriterije te ukoliko su ispunjeni
opći kriteriji za primjenu članka 87. stavka 1. Ugovora o EZ-u, naknada za javne
usluge predstavlja državnu potporu.
8. Komisija smatra da se na trenutnom stupnju razvoja zajedničkog tržišta za
takvu državnu potporu može reći da je u skladu s Ugovorom prema članku 86.
stavku 2. Ugovora o EZ-u, ako je to potrebno za obavljanje usluga od općeg
gospodarskog interesa i ukoliko to ne utječe na razvoj trgovine u onoj mjeri u
kojoj bi to bilo suprotno interesima Zajednice. Kako bi se postigla takva
ravnoteža, moraju biti ispunjeni sljedeći uvjeti.

*2.2. Stvarna usluga od općeg gospodarskog interesa u smislu članka 86. Ugovora o
EZ-u*

9. Iz sudske prakse Suda Europskih zajednica proizlazi da, uz iznimku onih
sektora u kojima je područje uređeno pravilima Zajednice, države članice imaju
visok stupanj slobode pri definiranju koje će usluge svrstati među usluge od
općeg gospodarskog interesa. Stoga uz iznimku sektora u kojima ta područja
uređuje zakonodavstvo Zajednice, zadatak je Zajednice pobrinuti se da ne nastanu
očite pogreške pri definiranju usluga od općeg gospodarskog interesa.
10. Iz članka 86. stavka 2. proizlazi da su poduzetnici11 kojima je povjereno
obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa, poduzetnici kojima je povjeren
»određen zadatak«. Potiče se države članice da se prilikom definiranja javnih
usluga te ocjenjivanja ispunjenja navedenih obveza od strane tih poduzetnika, u
što većoj mjeri konzultiraju, uzimajući osobito u obzir korisnike tih usluga.

*2.3. Potreba za instrumentom koji točno određuje obveze pružanja javnih usluga i
metode obračuna naknade*

11. Pojam usluge od općeg gospodarskog interesa u smislu članka 86. Ugovora o
EZ-u znači da je država određenim poduzetnicima povjerila poseban zadatak12. Javne
vlasti ostaju odgovorne – uz izuzetak sektora u kojima su ta područja uređena
pravilima Zajednice – za uspostavljanje okvira kriterija i uvjeta za pružanje
usluga, bez obzira na pravni oblik pružatelja usluga i obavlja li se usluga na
temelju slobodnog tržišnog natjecanja. Stoga je dodjela pružanja javnih usluga
potrebna kako bi se utvrdile obveze tih poduzetnika i države. Izraz »država«
odnosi se na središnje, regionalne i lokalne vlasti.
12. Odgovornost za obavljanje usluga od općeg gospodarskog interesa povjerava se
određenim poduzetnicima temeljem jednog ili više službenih akata, čiji oblik
može utvrditi svaka država članica. U aktu ili aktima posebno se moraju navesti:
(a) narav javne usluge i trajanje obveze pružanja javne usluge;
(b) dotične poduzetnike i područja;
(c) narav bilo kakvog isključivog ili posebnog prava dodijeljenog poduzetniku;
(d) parametri za obračun, nadzor i pregled naknade;
(e) dogovori u svezi s izbjegavanjem ili povratom prekomjerne naknade.
13. Pozivaju se države članice da se prilikom definiranja obveza javnih usluga
te ocjenjivanja ispunjenja pružanja navedenih obveza od strane dotičnih
poduzetnika u što većoj mjeri konzultiraju, uzimajući osobito u obzir korisnike
dotičnih usluga.

*2.4. Iznos naknade*

14. Iznos naknade ne smije premašivati iznos koji je nužan za pokrivanje
troškova poduzetnika nastalih uslijed obveze pružanja javnih usluga, uzimajući u
obzir relevantne prihode i razumnu dobit od obavljanja tih usluga. Iznos naknade
uključuje sve prednosti koje odobri država ili koje poduzetnik stekne iz
državnih izvora, neovisno o njihovu obliku. Razumna dobit može uključivati sva
ili neka povećanja produktivnosti, koja su dotični poduzetnici postigli tijekom
dogovorenog ograničenog razdoblja, a pritom nisu smanjili kakvoću usluga koje im
je povjerila država.
15. U svakom slučaju, naknada se mora stvarno upotrijebiti za obavljanje
predmetne usluge od općeg gospodarskog interesa. Nak­nada za javne usluge koja
se dodjeljuje za obavljanje usluge od općeg gospodarskog interesa, a koja se
zapravo koristi za djelovanje na drugim tržištima, nije opravdana i stoga
predstavlja neprimjerenu državnu potporu. Ipak, poduzetnik koji prima naknadu za
pružanje javne usluge može uživati u razumnoj dobiti.
16. Troškovi koje je potrebno uzeti u obzir uključuju sve troškove koji su
nastali tijekom obavljanja usluge od općeg gospodarskog interesa. Ukoliko su
djelatnosti dotičnog poduzetnika ograničene na usluge od općeg gospodarskog
interesa, moraju se uzeti u obzir svi troškovi. Ukoliko poduzetnik ujedno
obavlja djelatnosti koje se nalaze izvan opsega usluga od općeg gospodarskog
interesa, u obzir se uzimaju samo troškovi povezani s uslugom od općeg
gospodarskog interesa. Troškovi razvrstani među usluge od općeg gospodarskog
interesa mogu pokrivati sve varijabilne troškove nastale tijekom pružanja usluge
od općeg gospodarskog interesa, srazmjeran doprinos fiksnim troškovima koji su
zajednički uslugama od općeg gospodarskog interesa i drugim djelatnostima i
odgovarajući prinos na vlastiti kapital, koji je bio dodijeljen uslugama od
općeg gospodarskog interesa13. Troškovi povezani s ulaganjima, posebno u svezi s
infrastrukturom, mogu se uzeti u obzir ukoliko su potrebni za obavljanje usluge
od općeg gospodarskog interesa. Troškovi povezani s djelatnostima izvan opsega
usluga od općeg gospodarskog interesa moraju pokrivati sve promjenjive troškove,
odgovarajući doprinos zajedničkim fiksnim troškovima te primjeren prinos na
kapital. Ti se troškovi ni pod kojim uvjetima ne mogu pripisati usluzi od općeg
gospodarskog interesa. Obračun troškova mora se vršiti prema prethodno utvrđenim
kriterijima i na temelju općeprihvaćenih načela troškovnog računovodstva koji se
moraju dati na znanje Komisiji u kontekstu prijavljivanja prema članku 88.
stavku 3. Ugovora o EZ-u.
17. Prihod koji je potrebno uzeti u obzir uključuje barem čitav prihod ostvaren
na temelju obavljanja usluga od općeg gospodarskog interesa. Ukoliko dotični
poduzetnik posjeduje posebna ili isključiva prava povezana s uslugom od općeg
gospodarskog interesa koja ostvaruje dobit koja premašuje razuman iznos dobiti,
ili ima koristi od drugih državnih povlastica, isti se moraju uzeti u obzir, bez
obzira na njihovu klasifikaciju u smislu članka 87. Ugovora o EZ-u i uključuju
se u njegov prihod. Država članica može odlučiti da se dobit koja se ostvaruje
iz drugih djelatnosti izvan opsega usluge od općeg gospodarskog interesa
upotrijebi bilo u cijelosti, bilo djelomično za financiranje usluge od općeg
gospodarskog interesa.
18. Razumna dobit treba se shvatiti kao stopa prinosa na vlastiti kapital koja
uzima u obzir rizik ili odsutnost rizika koji nastaje za poduzetnika temeljem
posredovanja države članice, osobito ukoliko ova potonja dodijeli isključiva ili
posebna prava. Ta stopa obično ne smije prelaziti prosječnu stopu za taj sektor
iz prethodnih godina. U sektorima u kojima nema poduzetnika usporedivih s
poduzetnikom kojemu je dodijeljeno obavljanje usluge od općeg gospodarskog
interesa, usporedba se može napraviti s poduzetnicima u drugim državama
članicama, ili, ukoliko je potrebno, u drugim sektorima, pod uvjetom da se uzmu
u obzir posebne značajke svakog sektora. U određivanju razumnog iznosa dobiti,
države članice mogu uvesti poticajne kriterije koji se odnose, između ostalog,
na kakvoću pružene usluge i povećanje proizvodne učinkovitosti.
19. Ukoliko poduzetnik obavlja djelatnosti koje su i unutar i izvan opsega
usluga od općeg gospodarskog interesa, na internim računima odvojeno se
prikazuju troškovi i prihodi povezani s uslugom od općeg gospodarskog interesa i
oni drugih usluga, kao i parametri za razvrstavanje troškova i prihoda. Ukoliko
je poduzetnik ovlašten za obavljanje nekoliko usluga od općeg gospodarskog
interesa, bilo iz razloga što se radi o različitim vlastima koje povjeravaju
pružanje usluge od općeg gospodarskog interesa ili o različitoj naravi usluge od
općeg gospodarskog interesa, potrebno je voditi računa da interni računi
poduzeća budu takvi da mogu osigurati da ne dođe do prekomjerne naknade na
razini svake usluge od općeg gospodarskog interesa. Ta načela ne dovode u
pitanje odredbe Direktive 80/723/EEZ u slučajevima gdje se ona primjenjuje.

3. PREKOMJERNA NAKNADA

20. Države članice redovito provode nadzor ili skrbe o provođenju takvog
nadzora, kako bi se pobrinule da ne dođe do prekomjerne naknade. Budući da
prekomjerna naknada nije potrebna za obavljanje usluge od općeg gospodarskog
interesa, ona predstavlja neprimjerenu državnu potporu koju je potrebno vratiti
državi, a za ubuduće potrebno je ažurirati parametre za obračun naknade.
21. Ukoliko iznos prekomjerne naknade ne premašuje 10 % od iznosa godišnje
naknade, takvi bi se prekomjerni iznosi trebali moći prenijeti u sljedeću
godinu. Troškovi nekih usluga od općeg gospodarskog interesa mogu svake godine
biti znatno drukčiji, posebice u pogledu određenih ulaganja. U takvim se
slučajevima, iznimno, prekomjerna naknada koja premašuje 10 % u pojedinim
godinama može pokazati potrebnom za obavljanje usluge od općeg gospodarskog
interesa. Posebnu situaciju za koje bi prekomjerna naknada koja premašuje 10 %
mogla biti opravdana potrebno je objasniti u obavijesti Komisiji. Ipak, takva se
situacija mora pregledati u vremenskim razmacima koji se utvrđuju na temelju
situacije u svakom sektoru a koji, u svakom slučaju, ne bi trebali biti duži od
četiri godine. Sve prekomjerne naknade koje se otkriju na kraju tog razdoblja
moraju se vratiti.
22. Sve se prekomjerne naknade mogu koristiti za financiranje neke druge usluge
od općeg gospodarskog interesa koju obavlja isti poduzetnik, no takav prijenos
mora biti prikazan u poslovnim knjigama poduzetnika i proveden u skladu s
pravilima i načelima utvrđenim u ovom okviru, posebice u pogledu prethodnog
prijavljivanja. Države članice moraju osigurati odgovarajući nadzor nad takvim
prijenosima. Primjenjuju se pravila o transparentnosti iz Direktive 80/723/EEZ.
23. Iznos prekomjerne naknade ne može ostati na raspolaganju poduzetniku iz
razloga što bi pripadao kategoriji potpore u skladu s Ugovorom o EZ-u
(primjerice, potpora u području zaštite okoliša, državna potpora za
zapošljavanje i potpora koja se dodjeljuje malim i srednjim poduzetnicima).
Ukoliko država članica želi dodijeliti tak­vu potporu, ona mora poštivati
postupak prethodnog prijavljivanja iz članka 88. stavka 3. Ugovora o EZ-u.
Potpora se može isplatiti samo nakon odobrenja Komisije. Ukoliko je takva
potpora u skladu s uredbom o skupnom izuzeću, moraju biti ispunjeni uvjeti iz te
uredbe.

4. UVJETI I OBVEZE U PRILOGU ODLUKA KOMISIJE

24. Prema članku 7. stavku 4. Uredbe Vijeća (EZ-a) br. 659/1999 od 22. ožujka
1999. kojom se utvrđuju detaljna pravila za primjenu članka 93. Ugovora o EZ-u14,
Komisija može pozitivnoj odluci priložiti uvjete prema kojima se potpora može
smatrati sukladnom sa zajedničkim tržištem te utvrditi obveze kojima će se
omogućiti nadzor nad ispunjavanjem odluke. U području usluga od općeg
gospodarskog interesa, uvjeti i obveze mogu biti potrebni, naročito kako bi se
osiguralo da potpora dodijeljena određenim poduzetnicima u stvarnosti ne dovede
do prekomjerne naknade. U tom bi kontekstu moglo doći do potrebe za povremenim
izvješćima ili drugim obvezama s obzirom na poseban položaj svake usluge od
općeg gospodarskog interesa.

5. PRIMJENA OKVIRA

25. Ovaj će se okvir primjenjivati u razdoblju od šest godina od dana njegove
objave u Službenom listu Europske unije. Nakon savjetovanja s državama
članicama, Komisija može izmijeniti i dopuniti okvir prije njegova isteka zbog
važnih razloga povezanih s razvojem zajedničkog tržišta. Četiri godine nakon
dana objave ovog okvira, Komisija će poduzeti ocjenu učinka na temelju stvarnih
informacija i rezultata opsežnih savjetovanja vođenih s Komisijom, posebno na
temelju podataka koje su dostavile države članice. Rezultati ocjene učinka bit
će dostupni Europskom parlamentu, Odboru regija i Gospodarskom i socijalnom
odboru te državama članicama.
26. Komisija će primjenjivati odredbe iz ovog okvira na sve projekte potpore
koji joj budu prijavljeni i donosit će odluke o tim projektima nakon
objavljivanja okvira u Službenom listu, čak i ako joj ti projekti budu
prijavljeni prije takve objave. U slučaju neprijavljene potpore, Komisija će
primijeniti:
(a) odredbe ovog okvira, ukoliko je potpora dodijeljena nakon objave okvira u
Službenom listu;
(b) u svim drugim slučajevima, odredbe na snazi u vrijeme dodjeljivanja potpore.

6. ODGOVARAJUĆE MJERE

27. Kao odgovarajuće mjere u skladu s člankom 88. stavkom 1. Ugovora o EZ-u,
Komisija predlaže da države članice svoje postojeće programe u svezi s naknadama
za javne usluge usklade s ovim okvirom u roku od 18 mjeseci nakon njegove objave
u Službenom listu. Države članice moraju u roku od mjesec dana nakon objave
okvira u Službenom listu potvrditi Komisiji da se slažu s predloženim
odgovarajućim mjerama. U slučaju da takav odgovor izostane, Komisija će smatrati
da se dotična država članica ne slaže.

ALTMARK TRANS GMBH I REGIONALNA VLADA MAGDEBURG (REGIERUNGSPRÄSIDIUM MAGDEBURG)
PROTIV NAHVERKEHRSGESELLSCHAFT ALTMARK GMBH

(Zahtjev Saveznog upravnog suda (Njemačka) radi prethodne odluke)

**PRESUDA SUDA
24. srpnja 2003.**

»(Uredba (EEZ-a) br. 1191/69 – Obavljanje usluga gradskog, prigradskog i
regionalnog prijevoza prema voznom redu – javne subvencije – pojam državne
potpore – naknada za obvezu pružanja javnih usluga)«
U predmetu C-280/00,
Zahtjev Saveznog upravnog suda (Bundesverwaltungsgericht, Njemačka) Sudu
sukladno članku 234. Ugovora o EZ-u radi prethodne odluke u postupcima koji su u
tijeku pred tim sudom
između
Altmark Trans GmbH, Regionalna vlada Magdeburg
i
Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH,
treća strana: Viši državni odvjetnik pri Saveznom upravnom sudu (Oberbundesanwalt
beim Bundesverwaltungsgericht),
o tumačenju članka 92. Ugovora o EZ-u (sada, nakon izmjena i dopuna, članak 87.
Ugovora o EZ-u), članka 77. Ugovora o EZ-u (sada članak 73. Ugovora o EZ-u) i
Uredbe Vijeća (EEZ-a) br. 1191/69 od 26. lipnja 1969. o djelovanju država
članica u vezi s obvezama svojstvenima konceptu javne usluge u prijevozu
željeznicom, cestom i unutarnjim plovnim putovima (SL, posebno englesko izdanje
1969. (I), str. 276.), kako je izmijenjena i dopunjena Uredbom Vijeća (EEZ-a) br.
1893/91 od 20. lipnja 1991. (SL 1991 L 169, str. 1.),

SUD,

u sastavu: G.C. Rodríguez Iglesias, predsjednik, J.-P. Puissochet, M. Wathelet,
R. Schintgen i C.W.A. Timmermans (izvjestitelji) (predsjednici komora), C. Gulmann,
D.A.O. Edward, A. La Pergola, P. Jann, V. Skouris, F. Macken, N. Colneric, S. von
Bahr, J.N. Cunha Rodrigues i A. Rosas, suci,
glavni odvjetnik: P. Léger,
tajnik: D. Louterman-Hubeau, načelnik odjela i naknadno H.A. Rühl, glavni
tajnik,
nakon razmatranja pisanih očitovanja dostavljenih u ime:
Altmark Trans GmbH, po M. Ronellenfitsch, Rechtsanwalt,
Regionalna vlada Magdeburg, po L.-H. Rode u svojstvu zastupnika,
Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, po C. Heinze, Rechtsan­walt,
Komisije Europskih zajednica, po M. Wolfcarius i D. Triantafyllou, u svojstvu
zastupnika,
uzimajući u obzir Izvješće za raspravu,
nakon saslušanja usmenih očitovanja Altmark Trans GmbH kojeg zastupa M. Ronellenfitsch;
Regionalne vlade Magdeburga koju zastupa L.-H. Rode; Nahverkehrsgesellschaft
Altmark GmbH kojeg zastupa C. Heinze; i Komisije koju zastupa M. Wolfcarius i
D. Triantafyllou, na raspravi 6. studenoga 2001.,
nakon saslušanja mišljenja nezavisnog odvjetnika na sjednici
19. ožujka 2002., uzimajući u obzir slijed ponovnog otvaranja usmenog postupka
od 18. lipnja 2002., nakon saslušanja usmenih očitovanja Altmark Trans GmbH
kojeg zastupa M. Ronellenfitsch; Regionalne vlade Magdeburg koju zastupa S. Karnop
u svojstvu zastupnika; Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH kojeg zastupa C. Heinze;
njemačke vlade koju zastupa M. Lumma u svojstvu zastupnika; danske vlade koju
zastupa J. Molde u svojstvu zastupnika; španjolske vlade koju zastupa R. Silva
de Lapuerta u svojstvu zastupnika; francuske vlade koju zastupa F. Million u
svojstvu zastupnika; nizozemske vlade koju zastupa N.A.J. Bel u svojstvu
zastupnika; Vlade Ujedinjene Kraljevine koju zastupa J. E. Collins u svojstvu
zastupnika i E. Sharpston QC; i Komisije koju zastupa D. Triantafyllou, na
raspravi 15. listopada 2002., nakon saslušanja mišljenja nezavisnog odvjetnika
na sjednici 14. siječnja 2003.,
donosi sljedeću

**PRESUDU**
1

Nalogom od 6. travnja 2000., zaprimljenim na Sudu 14. srpnja 2000., Savezni
upravni sud (Bundesverwaltungsgericht) uputio je Sudu, radi preliminarnog
rješenja prema članku 234. Ugovora o EZ-u, pitanje tumačenja članka 92. Ugovora
o EZ-u (sada, nakon izmjena i dopuna, članak 87. Ugovora o EZ-u), članka 77.
Ugovora o EZ-u (sada članak 73. Ugovora o EZ-u) i Uredbe Vijeća (EEZ-a) br.
1191/69 od 26. lipnja 1969. o djelovanju država članica u vezi s obvezama
svojstvenima konceptu javne usluge u prijevozu željeznicom, cestom i unutarnjim
plovnim putovima (SL, posebno englesko izdanje 1969. (I), str. 276.), kako je
izmijenjena i dopunjena Uredbom Vijeća (EEZ-a) br. 1893/91 od 20. lipnja 1991.
(SL 1991 L 169, str. 1.).

2

Pitanje se pojavilo u postupcima između Altmark Trans GmbH (Altmark Trans) i
Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH (Nahverkehrsgesellschaft) u vezi s dodjelom
licenci Regionalne vlade Magdeburga (Regierungspräsidium Magdeburg, Regionalna
vlada) prvonavedenome za usluge prijevoza autobusom prema voznom redu u Okrugu
(Landkreis) Stendal (Njemačka) i javnih subvencija za obavljanje tih usluga.

## ZAKONSKI OKVIR

*Pravo Zajednice*
3

Članak 92. stavak 1. Ugovora o EZ-u predviđa: Osim ako ovim Ugovorom nije
drukčije predviđeno, svaka potpora koju dodijeli država članica odnosno koja se
dodijeli putem državnih sredstava u bilo kojem obliku, koja narušava ili prijeti
narušavanjem tržišnog natjecanja stavljajući određene poduzetnike ili
proizvodnju određenih roba u povoljniji položaj, nespojiva je s unutarnjim
tržištem, ukoliko utječe na trgovinu između država članica.

4

Članak 74. Ugovora o EZ-u (sada članak 70. Ugovora o EZ-u), koji se pojavljuje u
glavi IV. trećeg dijela o prometu, predviđa da u pitanjima koja uređuje ta
glava, države članice ostvaruju ciljeve Ugovora u okviru zajedničke prometne
politike.

5

Članak 77. Ugovora o EZ-u, koji se pojavljuje u navedenoj glavi IV., predviđa da
su potpore u skladu s odredbama Ugovora, ako su one potrebne za koordinaciju
prijevoza ili ako predstavljaju naknadu za ispunjavanje određenih obveza koje su
svojstvene konceptu javnih usluga.

6

Uredba br. 1191/69 podijeljena je u šest odjeljaka, od kojih prvi sadrži opće
odredbe (članci 1. i 2.), drugi se odnosi na opća načela za okončanje odnosno
zadržavanje obveza pružanja javnih usluga (članci 3. do 8.), treći se bavi
primjenom cijena i uvjeta prijevoza na prijevoz putnika, koji se određuju u
interesu jedne ili više određenih kategorija osoba (članak 9.), četvrti se
odnosi na opće postupke nak­nade (članci 10. do 13.), peti na ugovore o javnim
uslugama (članak 14.), a šesti sadrži završne odredbe (članci 15. do 20.).

7

Članak 1. Uredbe predviđa:
1. Ova Uredba primjenjuje se na prijevoznike koji obavljaju usluge prijevoza
željeznicom, cestom i unutarnjim plovnim putovima.
Države članice mogu iz obuhvata ove Uredbe isključiti sve poduzetnike, čije su
aktivnosti ograničene isključivo na obavljanje gradskih, prigradskih ili
regionalnih usluga.
2. U smislu ove Uredbe:
gradske i prigradske usluge označavaju prijevozne usluge koje zadovoljavaju
potrebe gradskog središta ili konurbacije i prijevoza između toga područja i
okolnih područja,
regionalne usluge označavaju prijevozne usluge koje se obavljaju radi
zadovoljenja potreba prijevoza u regiji.
3. Nadležna tijela država članica će ukinuti sve obveze svojstvene konceptu
javne usluge, definirane ovom Uredbom, koje se odnose na prijevoz željeznicom,
cestom i unutarnjim plovnim putovima.
4. Kako bi se osigurale odgovarajuće usluge prijevoza koje naročito uzimaju u
obzir društvene faktore i zaštitu okoliša, kao i prostornog planiranja grada i
sela, odnosno s ciljem ponude posebnih cijena određenim kategorijama putnika,
nadležna tijela država članica mogu zaključiti ugovore o javnim uslugama s
prijevoznicima. Uvjeti i detalji djelovanja takvih ugovora utvrđeni su u
odjeljku V.
5. Međutim, nadležna tijela država članica mogu zadržavati ili nametati obveze
javnih usluga iz članka 2. za usluge gradskog, prigradskog i regionalnog
prijevoza putnika. Uvjeti i detalji djelovanja, uključujući metode naknade,
utvrđeni su u odjeljcima II, III i IV.
...
6. Nadalje, nadležna tijela država članica mogu odlučiti ne primjenjivati stavke
3. i 4., u pogledu prijevoza putnika, na cijene i uvjete prijevoza koji se
određuju u interesu jedne ili više određenih skupina osoba.

8

Članak 6. stavak 2. Uredbe br. 1191/69 glasi: Odluke o zadržavanju obveze javnih
usluga ili njezinog dijela, odnosno o njezinom okončanju na kraju određenog
razdoblja, predviđaju naknadu koja se dodjeljuje u odnosu na financijsko
opterećenje koje iz toga proizlazi; iznos takve naknade određuje se u skladu s
općim postupcima utvrđenima u člancima 10. do 13.

9

Članak 9. stavak 1. te uredbe predviđa sljedeće: Iznos naknade u odnosu na
financijsko opterećenje proizašlo za poduzetnika zbog primjene cijena i uvjeta
prijevoza na prijevoz putnika, koji se određuju u interesu jedne ili više
određenih kategorija osoba, utvrđuje se u skladu sa općim postupcima utvrđenima
u člancima 11. do 13.

10

Članak 17. stavak 2. uredbe predviđa sljedeće: Naknada koja se plaća sukladno
ovoj Uredbi izuzima se iz obveze prethodne prijave sukladno članku 93. stavku 3.
Ugovora o osnivanju Europske ekonomske zajednice. Države članice odmah upućuju
Komisiji detalje, svrstane prema kategoriji obveze, o plaćanjima naknade u
odnosu na financijsko opterećenje za prijevoznike nastalo zbog zadržavanja
obveza pružanja javne usluge navedenih u članku 2. odnosno zbog primjene cijena
i uvjeta prijevoza na prijevoz putnika, koji se određuju u interesu jedne ili
više određenih kategorija osoba.

*Nacionalno zakonodavstvo*

11

Uredba koja određuje područje primjene Uredbe (EEZ-a) br. 1191/69 kako je
izmijenjena i dopunjena Uredbom (EEZ-a) br. 1893/91 u cestovnom prijevozu
putnika (Verordnung zur Festlegung des Anwendungsbereiches der Verordnung (EWG)
Nr. 1191/69 in der Fassung der Verordnung (EWG) Nr. 1893/91 im
Straßenpersonenverkehr) Saveznog ministra prometa od 31. srpnja 1992. (BGBl.
1992 I, str. 1442.), u inačici izmijenjenoj i dopunjenoj 29. studenoga 1994.
(BGBl. 1994 I, str. 3630.), do 31. prosinca 1995. općenito isključuje primjenu
Uredbe br. 1191/69 na poduzetnike čija je aktivnost isključivo ograničena na
obavljanje gradskih, prigradskih ili regionalnih usluga.

12

Odredbe članka 2. stavka 1. u vezi s člankom 1. stavkom 1. Zakona o putničkom
prijevozu (Personenbeförderungsgesetza, PBefG) uređuju da prijevoz putnika
cestovnim vozilima prema voznom redu u Njemačkoj podliježe dodjeli licence. Ta
licenca od prijevoznika zahtijeva da zaračunava samo cijene koje je odobrilo
tijelo izdavatelj licence, da se pridržava odobrenog reda vožnje i poštuje svoje
zakonske obveze u odnosu na obavljanje usluge i prijevoz.

13

Do 31. prosinca 1995. uvjeti za dodjelu licence za usluge prijevoza autobusom
prema voznom redu bili su određeni samo člankom 13. PBefG-a. Ta odredba nameće
uvjete, inter alia, u odnosu na financijsku solventnost i pouzdanost prijevoznog
poduzeća te navodi da se prijava za licencu treba odbiti ako bi predmetna usluga
utjecala na javni interes u prijevozu. Ako više poduzetnika želi pružati iste
prijevozne usluge, nadležna tijela moraju, prema članku 13. stavku 3., posvetiti
dužnu pozornost okolnosti da je tijekom mnogo godina te usluge uredno pružao
jedan od tih poduzetnika.

14

Člankom 6. stavkom 116. Zakon o reorganizaciji željeznica
(Eisenbahnneuordnungsgesetz) od 27. prosinca 1993. (BGBl. 1993 I, str. 2378.)
njemačko zakonodavstvo uvelo je, s primjenom od
1. siječnja 1996., razlikovanje između prijevoza koji se obavlja na
komercijalnoj osnovi i prijevoza koji se obavlja u javnom interesu, u svrhu
dodjele licenci za usluge gradskog, prigradskog i regionalnog javnog prijevoza
prema voznom redu.

15

Prva rečenica članka 8. stavka 4. PBefG-a utvrđuje načelo da usluge gradskog,
prigradskog i regionalnog javnog prijevoza moraju biti pružane na komercijalnoj
osnovi.

16

Druga rečenica tog stavka određuje komercijalno pružane prijevozne usluge kao
one čiji se troškovi pokrivaju redovnim primicima, prihodom prema zakonskim
pravilima o naknadi i povratima u vezi s cijenama i voznim redovima, kao i
ostalim prihodima poduzetnika definiranima trgovačkim pravom. Uvjeti dodjele
licenci za komercijalno pružane usluge određeni su u članku 13. PBefG-a, kao što
je navedeno gore u stavku 13.

17

Treća rečenica članka 8. stavka 4. PBefG-a predviđa da je potrebno pozivati se
na Uredbu br. 1191/69, inačicu koja je trenutno na snazi, ako odgovarajuća
prijevozna usluga ne može biti pružana komercijalno. Uvjeti dodjele licenci za
prijevozne usluge koje se pružaju u javnom interesu prema toj uredbi određeni su
u članku 13a PBefG-a.

18

Prema toj odredbi, licenca mora biti dodijeljena ako je to nužno za provedbu
prijevozne usluge temeljem akta nadležnih tijela odnosno ugovora u smislu Uredbe
br. 1191/69 te predstavlja rješenje koje izaziva najmanje troškova za zajednicu.

*Glavni postupak*
19

Glavni postupci odnose se na dodjelu licenci Regionalne vlade Altmark Transu za
usluge prijevoza autobusom prema voznom redu u Okrugu Stendal.

20

Licence su izvorno bile dodijeljene Altmark Transu za razdoblje od 25. rujna
1990. do 19. rujna 1994. Odlukom od 27. listopada 1994. dodijeljene su mu nove
licence do 31. listopada 1996.

21

Prema navodima iz naloga za obraćanje Sudu, Regionalna vlada je istodobno odbila
prijave Nahverkehrsgesellschafta za licence za obavljanje tih usluga. Kao
razloge svoje odluke Regionalna vlada je navela da je Altmark Trans zadovoljio
uvjete za dodjelu licence u točkama 1. i 2. članka 13. stavka 1. PBefG-a. Kao
dugogodišnji pružatelj Altmark Trans je uživao zaštitu stečenog statusa prema
članku 13. stavku 3. Ta zaštita znači da obavljanje usluge prijevoza prema
voznom redu postojećeg pružatelja usluge može predstavljati bolju ponudu
prijevoza od ponude novog kandidata. Takve nove ponude zapravo nije bilo. S
manjkom od 0,58 DEM po kilometru voznog reda, Altmark Trans je od javnih tijela
zahtijevao najniže dodatno financiranje.

22

Slijedom žalbe Altmark Transa Regionalna vlada je odlukom od 30. srpnja 1996.
produljila licence do 31. listopada 2002.

23

Nahverkehrsgesellschaft je uložio žalbu protiv odluke od
27. listopada 1994. navodeći da Altmark Trans nije zadovoljio zahtjeve članka
13. PBefG-a. To nije bio gospodarski održivi poduzetnik s obzirom da nije mogao
preživjeti bez javnih subvencija. Licence koje su mu dodijeljene su, prema tome,
nezakonite. Također nije bilo točno da je Altmark Trans trebao najnižu
subvenciju. Odlukom od 29. lipnja 1995. Regionalna vlada je odbila žalbu.

24

Nahverkehrsgesellschaft pokrenuo je postupke protiv odluka od 27. listopada
1994. i 30. srpnja 1996. pred Upravnim sudom Magdeburg (Verwaltungsgericht
Magdeburg) (Njemačka), koji je postupak odbacio.

25

Na temelju žalbe, Viši upravni sud, Sachsen-Anhalt (Oberverwaltungsgericht
Sachsen-Anhalt) (Njemačka) je dozvolio prijavu Nahverkehrsgesellschafta i tako
otklonio pitanje licenci Altmark Transu. U bitnome je smatrao da u trenutku
donošenja odluke
30. srpnja 1996. financijska solventnost Altmark Transa više nije bila
zajamčena, s obzirom da su mu bile potrebne subvencije Okruga Stendal za
obavljanje licenciranih usluga. Nadalje je smatrao da te subvencije nisu bile
sukladne pravu državnih potpora Zajednice, posebice Uredbi br. 1191/69.

26

O tom pitanju Viši upravni sud (Oberverwaltungsgericht) je smatrao da je Savezna
Republika Njemačka iskoristila mogućnost iz Uredbe br. 1191/69 za isključivanje
poduzetnika, čije su aktivnosti ograničene isključivo na obavljanje gradskih,
prigradskih ili regionalnih prijevoznih usluga, iz područja primjene uredbe samo
do 31. prosinca 1995. Držao je, stoga, da su nakon toga datuma javne subvencije
dozvoljene samo ako su zadovoljeni uvjeti utvrđeni tom uredbom. Među tim
uvjetima bila je potreba određivanja obveze pružanja javnih usluga ili ugovorom
ili aktom nadležnih tijela. Budući da Okrug Stendal nije zaključio ugovor s
Altmark Transom niti je donio upravni akt u skladu s odredbama uredbe, Viši
upravni sud smatrao je da od 1. siječnja 1996. Okrug više nije bio ovlašten
subvencionirati Altmark Trans radi obavljanja usluga obuhvaćenih dodijeljenim
licencama.

27

Altmark Trans je po pravnom pitanju podnio reviziju Saveznom upravnom sudu
protiv odluke Višeg upravnog suda. Savezni upravni sud smatra da odredbe članka
8. stavka 4. PBefG-a otvaraju pitanje može li se obavljanje gradskih,
prigradskih ili regionalnih prijevoznih usluga prema voznom redu, koje se ne
mogu profitabilno obavljati na osnovi redovnog prihoda te stoga nužno ovise o
javnim subvencijama, smatrati komercijalnim, odnosno mora li se smatrati
poslovanjem u javnom interesu.

28

U tom smislu Savezni upravni sud smatra da predmetne javne subvencije mogu biti
obuhvaćene izrazom »ostali prihod poduzetnika«, prema definiciji trgovačkog
prava u drugoj rečenici članka 8. stavka 4. PBefG-a. Uz pomoć uobičajenih metoda
tumačenja nacionalnog prava, dolazi do zaključka da činjenica da su javne
subvencije neophodne ne isključuje mogućnost da se prijevozne usluge obavljaju
na komercijalan način.

29

Međutim, sud izražava sumnju o tome dovode li nužno članci 77. i 92. Ugovora te
Uredba br. 1191/69 do tumačenja druge rečenice članka 8. stavka 4. PBefG-a na
način koji je sukladan pravu Zajednice i koji zagovara Viši upravni sud. S
obzirom na složenost sustava zabrana, iznimaka i iznimaka od iznimaka, smatra da
ovo pitanje treba razjasniti Sud.

*Pitanje upućeno na prethodno odlučivanje*
30

Budući da je Savezni upravni sud smatrao da je, u predmetu pred tim sudom,
obuhvat pravila Zajednice nejasan i da je prethodno odlučivanje potrebno kako bi
mogao donijeti presude u glavnim postupcima, odlučio je obustaviti postupke i
uputiti sljedeće pitanje Sudu na prethodno odlučivanje: Sprečavaju li članci
[77. i 92. Ugovora o EZ-u], čitani vezano uz Uredbu (EEZ-a) br. 1191/69 kako je
izmijenjena i dopunjena Uredbom (EEZ-a) br. 1893/91, primjenu nacionalne odredbe
koja dozvoljava da se licence za usluge u lokalnom javnom prijevozu prema voznom
redu dodjeljuju u vezi s uslugama koje nužno ovise o javnim subvencijama bez
obzira na odjeljke II., III. i IV. te Uredbe?

31

Savezni upravni sud je naveo da ovo pitanje valja razumijevati na način da
sadrži sljedeća tri dijela:
(1) Podliježu li uopće subvencije za podmirivanje deficita u lokalnom javnom
prijevozu zabrani potpora sadržanoj u članku [92. stavak 1. Ugovora o EZ-u] ili
one već od samog početka ne mogu utjecati na trgovinu između država članica zbog
svog regionalnog značenja? Je li moguće da ovo ovisi o određenom smještaju i
važnosti predmetnog lokalnog područja prijevoza?
(2) Omogućuje li općenito članak [77. Ugovora o EZ-u] nacionalnom zakonodavstvu
da dozvoli javne subvencije za podmirivanje deficita u lokalnom javnom prijevozu
bez obzira na Uredbu (EEZ-a) br. 1191/69?
(3) Omogućuje li Uredba (EEZ-a) br. 1191/69 nacionalnom zakonodavstvu da dozvoli
obavljanje usluga u lokalnom javnom prijevozu prema voznom redu, koje nužno
ovise o javnim subvencijama, bez obzira na odjeljke II., III. i IV. te uredbe te
da zahtijeva primjenu tih odredbi samo ako odgovarajuće obavljanje prijevoza
nije moguće na drugačiji način?
Proizlazi li mogućnost da nacionalno zakonodavstvo tako postupa posebno iz
činjenice da prema drugom podstavku članka 1. stavka 1. Uredbe (EEZ-a) br.
1191/69 kako je izmijenjena i dopunjena 1991. godine, ono ima pravo u potpunosti
isključiti lokalna javna prijevozna poduzeća iz područja primjene uredbe?

*Početna razmatranja*
32

U glavnom postupku dodjela licenci Altmark Transu dovodi se u pitanje samo
utoliko što je poduzetnik trebao javne subvencije za ispunjavanje obveze
pružanja javnih usluga proizašlih iz tih licenci. Spor se dakle u osnovi odnosi
na pitanje jesu li javne subvencije koje je primio Altmark Trans nezakonito
dodijeljene.

33

Zaključivši da plaćanje subvencija Altmark Transu za komercijalnu provedbu
licenci koje su predmet glavnih postupaka, nije u suprotnosti s nacionalnim
pravom, Savezni upravni sud razmatra usklađenost tih subvencija s pravom
Zajednice.

34

Glavne odredbe Ugovora koje uređuju javne subvencije jesu one o državnim
potporama, i to od članka 92. Ugovora o EZ-u nadalje. Članak 77. Ugovora o EZ-u
u području prijevoza radi iznimku od općih pravila primjenjivih na državne
potpore, predviđajući da su sukladne Ugovoru potpore koje zadovoljavaju potrebe
koordinacije prijevoza odnosno predstavljaju naknadu za ispunjavanje određenih
obveza svojstvenih konceptu javne usluge.

35

Uredbu br. 1191/69 Vijeće je donijelo na temelju članka 75. Ugovora o EZ-u
(sada, nakon izmjena, članak 71. Ugovora o EZ-u) i članka 94. Ugovora o EZ-u
(sada članak 89. Ugovora o EZ-u), tj. na temelju kako odredbi Ugovora koje se
odnose na zajedničku prometnu politiku, tako i onih koje se odnose na državne
potpore.

36

Uredba br. 1191/69 uspostavlja sustav pravila Zajednice primjenjivih na obveze
javnih usluga na području prijevoza. Međutim, prema drugom podstavku članka 1.
stavka 1. uredbe, države članice mogu iz njezinog područja primjene isključiti
poduzetnike čije su aktivnosti ograničene isključivo na obavljanje gradskih,
prigradskih ili regionalnih usluga.

37

U tim okolnostima prva točka koju valja ispitati jest je li Uredba br. 1191/69
primjenjiva na prijevozne usluge koje su predmet glavnih postupaka. Samo ako to
nije slučaj, potrebno je razmatrati primjenu općih odredbi Ugovora o državnim
potporama na subvencije koje su predmet glavnih postupaka. Na treći dio pitanja
nacionalnog suda stoga je potrebno najprije odgovoriti.

*Treći dio pitanja upućenog na prethodno odlučivanje*
38

Trećim dijelom pitanja upućenog na prethodno odlučivanje nacionalni sud u
bitnome pita može li se Uredba br. 1191/69, a konkretno drugi podstavak njezinog
članka 1. stavka 1., tumačiti na način da dozvoljava državi članici da ne
primjenjuje tu uredbu na obavljanje usluga gradskog, prigradskog ili regionalnog
prijevoza prema voznom redu, koje nužno ovise o javnim subvencijama, te da
njezinu primjenu ograniči na slučajeve u kojima pružanje odgovarajuće prijevozne
usluge nije moguće na drugačiji način.

*Očitovanja dostavljena Sudu*
39

Altmark Trans, Regionalna vlada i Nahverkehrsgesellschaft očituju se da su javne
subvencije prijevoznicima sukladne pravu Zajednice samo ako su obveze javnih
usluga u smislu te uredbe nametnute odnosno samo ako ugovor o javnoj usluzi je
zaključen u skladu s tom uredbom.

40

Oni posebno upozoravaju na činjenicu da je njemačko zakonodavstvo napravilo
razliku između prijevoznih usluga koje se obavljaju na komercijalan način i onih
koje se obavljaju u javnom interesu. Temeljem članka 8. stavka 4. PBefG-a,
Uredba br. 1191/69 primjenjuje se samo na prijevozne usluge koje se obavljaju u
javnom interesu. Prijevozne usluge koje se obavljaju na komercijalnoj osnovi,
prema tome, nisu obuhvaćene uredbom.

41

Iako od 1. siječnja 1996. njemačko zakonodavstvo više ne koristi pravo
odstupanja predviđeno drugim podstavkom članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1191/69,
ono je neizravno učinilo iznimku od primjene te uredbe u korist usluga gradskog,
prigradskog i regionalnog prijevoza koje se pružaju na komercijalnoj osnovi.
Budući da uredba dozvoljava opće odstupanje, zakonodavstvu je otvorena mogućnost
uređivanja djelomičnog odstupanja. Načelo da onaj tko može učiniti više, može
učiniti manje, primjenjuje se u ovom slučaju.

42

Komisija se očituje da, ako usluge gradskog, prigradskog i regionalnog prijevoza
nisu isključene iz obuhvata Uredbe br. 1191/69 prema drugom podstavku članka 1.
stavka 1., nacionalno zakonodavstvo mora urediti obavljanje usluga prema voznom
redu ili određivanjem obveze pružanja javnih usluga u skladu s odjeljcima II. do
IV. Uredbe ili ugovorima koji predviđaju te obveze i u skladu su s odredbama
odjeljka V. Uredbe.

*Odgovori Suda*
43

Da bi se odgovorilo na ovaj dio pitanja, prvo se mora utvrditi nameće li Uredba
br. 1191/69 obvezujuća pravila kojih se države članice moraju pridržavati pri
razmatranju određivanja obveze pružanja javnih usluga u sektoru cestovnog
prijevoza.

44

Razvidno je, kako iz preambule, tako i iz glavnog teksta te uredbe, da ona
uistinu državama članicama nameće obvezujuća pravila.

45

U sladu s prvom uvodnom izjavom preambule Uredbe br. 1191/69 jedan od ciljeva
zajedničke prometne politike je uklanjanje razlika proizašlih iz obveza koje su
svojstvene konceptu javne usluge i koje države članice nameću prijevoznicima, a
te razlike mogu znatno narušiti uvjete tržišnog natjecanja. Druga uvodna izjava
navodi da je stoga potrebno okončati obveze javnih usluga definirane uredbom,
iako u određenim slučajevima njihovo zadržavanje može biti ključno kako bi se
osiguralo pružanje odgovarajućih prijevoznih usluga.

46

Članak 1. stavak 3. Uredbe br. 1191/69 navodi da nadležna tijela država članica
moraju okončati sve obveze svojstvene konceptu javne usluge, definirane tom
uredbom i nametnute prijevozu željeznicom, cestom i unutarnjim plovnim putovima.
Prema članku 1. stavku 4., kako bi se osigurale odgovarajuće prijevozne usluge,
uzimajući posebno u obzir društvene faktore i zaštitu okoliša, kao i prostorno
planiranje gradova i sela, odnosno s ciljem ponude posebnih cijena određenim
kategorijama putnika, ta tijela mogu zaključiti ugovore o javnim uslugama s
prijevoznicima u skladu s uvjetima i detaljima poslovanja utvrđenima u odjeljku
V. Uredbe. Međutim, članak 1. stavak 5. zatim navodi da tijela mogu zadržati ili
nametnuti obveze javnih usluga za usluge gradskog, prigradskog i regionalnog
prijevoza putnika u skladu s uvjetima i detaljima poslovanja, uključujući metode
naknade, utvrđenima u odjeljcima II. do IV. Uredbe.

47

Slijedom rečenoga, ukoliko licence, koje su predmet glavnog postupka, nameću
obveze javnih usluga i popraćene su subvencijama za pomoć u financiranju
ispunjavanja tih obveza, dodjela tih licenci i subvencija u načelu je
podlijegala odredbama Uredbe br. 1191/69.

48

Međutim, drugi podstavak članka 1. stavka 1. uredbe ovlašćuje države članice da
iz područja primjene uredbe isključe sve poduzetnike čije su aktivnosti
ograničene isključivo na obavljanje usluga gradskog, prigradskog ili regionalnog
prijevoza.

49

Izvorno, do 31. prosinca 1995. Savezna Republika Njemačka je koristila
odstupanje u drugom podstavku članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1191/69 izričito
isključujući primjenu te uredbe u nacionalnom zakonodavstvu na gradske,
prigradske i regionalne prijevoznike.

50

Od 1. siječnja 1996. njemačko zakonodavstvo više ne predviđa izričito takvo
odstupanje. Naprotiv, uredba je proglašena primjenjivom na dodjelu licenci za
autobusni prijevoz u Njemačkoj, koji se obavlja u javnom interesu, trećom
rečenicom članka 8. stavka 4. i člankom 13a PBefG-a. Međutim, njemačko
zakonodavstvo ne utvrđuje izričito primjenjuje li se uredba također i na dodjelu
licenci za autobusni prijevoz koji se obavlja na komercijalnoj osnovi.

51

Potrebno je ispitati je li činjenica da se Uredba br. 1191/69 ne primjenjuje na
komercijalno pružane usluge, pretpostavljajući da je to slučaj, u suprotnosti s
tom uredbom.

52

Altmark Trans, Regionalna vlada i Nahverkehrsgesellschaft očituju se da, s
obzirom da drugi podstavak članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1191/69 dozvoljava da
se primjena te uredbe isključi za čitavu kategoriju prijevoznih usluga, ta
odredba mora a fortiori dozvoljavati da se dio tih usluga isključi iz primjene
uredbe.

53

Također valja podsjetiti da, kao što je objašnjeno gore u stavcima 44. do 47.,
Uredba br. 1191/69 uspostavlja sustav kojega se države članice moraju
pridržavati pri razmatranju nametanja obveza pružanja javnih usluga
poduzetnicima u sektoru cestovnog prijevoza.

54

Međutim, države članice mogu, u odnosu na poduzetnike koji obavljaju usluge
gradskog, prigradskog ili regionalnog prijevoza, uvesti odstupanje od odredbi
Uredbe br. 1191/69, prema drugom podstavku članka 1. stavka 1. uredbe. Njemačko
zakonodavstvo koristilo je to odstupanje do 31. prosinca 1995.

55

U tim okolnostima mora se zaključiti da izmjena PBefG-a koja je na snazi od 1.
siječnja 1996. doprinosi provedbi ciljeva predviđenih Uredbom br. 1191/69.

56

Tom izmjenom njemačko je zakonodavstvo uvelo razlikovanje, u pogledu dodjele
licenci za putnički prijevoz autobusom, između komercijalnog poslovanja i
poslovanja u javnom interesu. Temeljem članka 13a PBefG-a, Uredba br. 1191/69
postala je primjenjiva na dodjelu licenci za poslovanje u javnom interesu. Tom
izmjenom PBefG je smanjio obuhvat odstupanja predviđenog drugim podstavkom
članka 1. stavka 1. uredbe. Njemačko se zakonodavstvo tako približilo ciljevima
predviđenima tom Uredbom.

57

Iz ovih razmatranja proizlazi da država članica može zakonito, na osnovi prava
odstupanja predviđenog drugim podstavkom članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1191/69,
ne samo u potpunosti isključiti usluge gradskog, prigradskog ili regionalnog
prijevoza prema voznom redu iz područja primjene te uredbe, nego i primjenjivati
to odstupanje na ograničeniji način. Drugim riječima, ta odredba u načelu
omogućuje njemačkom zakonodavstvu da uredi da se, za prijevozne usluge koje se
obavljaju na komercijalnoj osnovi, obveze javnih usluga mogu nametati te se
subvencije mogu dodjeljivati bez usklađenosti s uvjetima i detaljima poslovanja
utvrđenima u toj Uredbi.

58

Nacionalno zakonodavstvo, međutim, mora jasno ograničiti uporabu te mogućnosti
odstupanja, kako bi omogućilo određivanje situacija u kojima se primjenjuje
odstupanje i onih u kojima se primjenjuje Uredba br. 1191/69.

59

Sud je dosljedan u mišljenju da je posebno važno, radi ispunjavanja uvjeta
pravne sigurnosti, da pojedinci trebaju uživati dobrobit jasne i precizne pravne
situacije koja im omogućuje da u cijelosti utvrde svoja prava i, ako je
primjereno, da se na njih pozivaju pred nacionalnim sudovima (vidjeti Predmet
29/84 Komisija protiv Njemačke [1985] ECR 1661, stavak 23.; Predmet 363/85
Komisija protiv Italije [1987] ECR 1733, stavak 7.; Predmet C-59/89 Komisija
protiv Njemačke [1991] ECR I-2607, stavak 18.; i Predmet C-236/95 Komisija
protiv Grčke [1996] ECR I-4459, stavak 13.).

60

Nalog za obraćanje sadrži niz točaka koje upućuju na to da ovi uvjeti jasnoće
možda nisu bili poštivani u predmetnom slučaju.

61

Dakle, prema navodima iz zahtjeva Sudu, kao prvo, komercijalni sustav poslovanja
može se primjenjivati i na poduzetnike koji trebaju javne subvencije za
obavljanje licenciranih prijevoznih usluga. Nacionalni sud je kao drugo naveo da
[je] to pravo odabira, povjereno prijevozniku kroz zakonodavstvo, u praksi
uklonjeno u slučaju usluga u lokalnom prijevozu po voznom redu koje su većinom u
deficitu, a potreba za javim subvencijama automatski je dovela do toga da se
takve usluge svrstavaju kao usluge od javnog interesa.

62

Izgledno je da iz navedenoga slijedi da licence za prijevozne usluge koje
trebaju javne subvencije da bi se mogle obavljati, mogu podlijegati ili
komercijalnim pravilima ili pravilima javnog interesa. Da je to uistinu tako,
odredbe predmetnog nacionalnog zakonodavstva ne bi jasno i precizno utvrđivale
situacije u kojima su takve licence obuhvaćene jednom ili drugom kategorijom.
Utoliko što se Uredba br. 1191/69 ne primjenjuje na komercijalno poslovanje,
svaka nesigurnost oko razgraničenja s poslovanjem u javom interesu proširila bi
se i na obuhvat te Uredbe u Njemačkoj.

63

Na nacionalnom je sudu da utvrdi ispunjava li primjena odstupanja, predviđenog
drugim podstavkom članka 1. stavka 1. Uredbe br. 1191/69, u njemačkom
zakonodavstvu uvjete jasnoće i preciznosti potrebne za usklađenje s načelom
pravne sigurnosti.

64

Odgovor na treći dio pitanja upućenog na prethodno odlučivanje mora, prema tome,
glasiti da Uredba br. 1191/69, a konkretno drugi podstavak njezinog članka 1.
stavka 1., mora biti tumačena na način da dozvoljava državi članici da ne
primjenjuje tu uredbu na obavljanje usluga gradskog, prigradskog ili regionalnog
prijevoza prema voznom redu, koje nužno ovise o javnim subvencijama, te da
njezinu primjenu ograniči na slučajeve u kojima pružanje odgovarajuće usluge
prijevoza nije moguće na drugačiji način, međutim pod uvjetom da se poštuje
načelo pravne sigurnosti.

65

Mora se nadalje reći da će nacionalni sud, ako odluči da načelo prav­ne
sigurnosti nije bilo poštivano u glavnim postupcima, morati raz­motriti
činjenicu da je Uredba br. 1191/69 u potpunosti primjenjiva u Njemačkoj te se
primjenjuje i na komercijalno poslovanje. U tom slučaju, morat će se uvjeriti u
to jesu li licence koje su predmet glav­nih postupaka dodijeljene u skladu s tom
uredbom te, ako jesu, jesu li subvencije koje su predmet glavnih postupaka
dodijeljene u skla­du s njom. Ako licence i subvencije ne ispunjavaju uvjete
utvrđe­ne Uredbom, nacionalni sud će morati zaključiti da nisu spojive s pravom
Zajednice, bez potrebe da ih razmotri s gledišta odredbi Ugovora.

66

Slijedom toga, samo u mjeri u kojoj zaključi da se Uredba br. 1191/69 ne
primjenjuje na komercijalno poslovanje i da uporaba mogućnosti odstupanja
predviđena tom Uredbom u njemačkom zakonodavstvu poštuje načelo pravne
sigurnosti, nacionalni će sud morati razmotriti jesu li subvencije, koje su
predmet glavnih postupaka, dodijeljene u skladu s odredbama Ugovora vezanima uz
državne potpore.

*Prvi dio pitanja upućenog na prethodno odlučivanje*
67

Prvim dijelom pitanja upućenog na prethodno odlučivanje nacionalni sud u bitnome
pita jesu li subvencije, čija je namjera da podmire deficit u obavljaju usluga
gradskog, prigradskog ili regionalnog javnog prijevoza, u svim okolnostima
obuhvaćene člankom 92. stavkom 1. Ugovora odnosno mogu li takve subvencije
utjecati na trgovinu između država članica, uzimajući u obzir lokalnu ili
regionalnu prirodu pružanih prijevoznih usluga i, ako je primjereno, značaj
područja predmetne aktivnosti.

*Očitovanja dostavljena Sudu*
68

Altmark Trans, Regionalna vlada i Nahverkehrsgesellschaft očituju se da
subvencije, koje su predmet glavnih postupaka, ne utječu na trgovinu između
država članica u smislu članka 92. stavka 1. Ugovora, s obzirom da se odnose
samo na lokalne usluge i iznos je u svakom slučaju tako malen da nemaju
primjetan učinak na takvu trgovinu.

69

Komisija se, naprotiv, očituje da je od 1995. godine osam država članica
dobrovoljno otvorilo određena tržišta gradskog, prigradskog ili regionalnog
prijevoza za tržišno natjecanje poduzetnika iz ostalih država članica te da
postoji niz primjera u kojima prijevoznici iz jedne države članice obavljaju
aktivnosti u drugoj državi članici. To otvaranje tržišta u određenim državama
članicama pokazuje da trgovina unutar Zajednice nije samo mogućnost, nego sad
već i stvarnost.

70

Valja podsjetiti da je Sud nalogom od 18. lipnja 2002. odlučio preotvoriti
usmeni postupak u ovom predmetu kako bi dao priliku strankama u glavnim
postupcima, državama članicama, Komisiji i Vijeću, da se očituju o mogućim
posljedicama presude od 22. studenoga 2001. u Predmetu C-53/00 Ferring [2001]
ECR I-9067, u pogledu odgovora koji će se dati na pitanje nacionalnog suda u
ovom predmetu.

71

Na drugoj raspravi 15. listopada 2002. Altmark Trans, Regionalna vlada i
Nahverkehrsgesellschaft, kao i njemačka i španjolska vlada, u bitnome su
predložili da Sud potvrdi načela koje je naveo u presudi Ferring. Oni dakle
smatraju da državno financiranje javnih usluga predstavlja potporu u smislu
članka 92. stavka 1. Ugovora samo ako prednosti koje javna tijela tako prenose
premašuju trošak pretrpljen prilikom ispunjavanja obveze pružanja javnih usluga.

72

Po ovoj točki u bitnome se očituju da se pojam potpore u članku 92. stavku 1.
Ugovora primjenjuje samo na mjere koje pružaju financijsku prednost za jednog
ili više poduzetnika. Državna subvencija koja tek podmiruje trošak ispunjavanja
nametnutih obveza pružanja javnih usluga ne daje stvarnu prednost
poduzetniku-korisniku. Štoviše, u takvom slučaju tržišno natjecanje nije
narušeno budući da svaki poduzetnik može ostvariti pogodnost državne subvencije
ako pruža javne prijevozne usluge koje nameće država.

73

Na drugom saslušanju danska, francuska, nizozemska vlada i Vlada Ujedinjene
Kraljevine u bitnome su se očitovale da bi Sud trebao usvojiti pristup
nezavisnog odvjetnika Jacobsa iz njegovog Mišljenja od 30. travnja 2002. u
Predmetu C-126/01 GEMO koji je u tijeku pred Sudom. Prema tom pristupu potrebno
je povući razliku između dvije kategorije situacija. Ako postoji izravna i očita
veza između državnog financiranja i jasno određenih obveza pružanja javnih
usluga, iznosi koje plaćaju javna tijela ne predstavljaju potporu u smislu
članka 92. stavka 1. Ugovora. S druge strane, ako ne postoji takva veza ili
obveze javnih usluga nisu jasno određene, iznosi koje plaćaju javna tijela
predstavljaju potporu.

*Odgovori Suda*
74

Da bi se odgovorilo na prvi dio pitanja, potrebno je razmotriti razne elemente
pojma državne potpore u članku 92. stavku 1. Ugovora. Ustaljena sudska praksa
pokazuje da svrstavanje u potporu zahtijeva ispunjenje svih uvjeta navedenih u
toj odredbi (vidjeti Predmet C-142/87 Belgija protiv Komisije (Tubemeuse) [1990]
ECR I-959, stavak 25.; spojeni predmeti C-278/92 do C-280/92 Španjolska protiv
Komisije [1994] ECR I-4103, stavak 20.; i Predmet C-482/99 Francuska protiv
Komisije [2002] ECR I-4397, stavak 68.).

75

Članak 92. stavak 1. Ugovora utvrđuje sljedeće uvjete. Kao prvo, mora postojati
intervencija države odnosno kroz državna sredstva. Kao drugo, intervencija mora
moći utjecati na trgovinu između država članica. Kao treće, mora davati prednost
korisniku. Kao četvrto, mora narušavati ili prijetiti narušavanjem tržišnog
natjecanja.

76

Pitanje nacionalnog suda odnosi se konkretno na drugi od ovih uvjeta.

77

U tom smislu mora se imati na umu da, kao prvo, nije nemoguće da javna
subvencija, dodijeljena poduzetniku koji pruža samo lokalne ili regionalne
prijevozne usluge i ne pruža prijevozne usluge izvan svoje matične države, ipak
može imati učinak na trgovinu između država članica.

78

Ako država članica dodjeljuje javnu subvenciju poduzetniku, pružanje prijevoznih
usluga toga poduzetnika može iz toga razloga biti održano ili povećano s ishodom
da poduzetnici s nastanom u ostalim državama članicama imaju manje mogućnosti
pružanja svojih usluga prijevoza na tržištu te države članice (u tom smislu
vidjeti Predmet 102/87 Francuska protiv Komisije [1988] ECR 4067, stavak 19.;
Predmet C-305/89 Italija protiv Komisije [1991] ECR I-1603, stavak 26.; i
Španjolska protiv Komisije, stavak 40.).

79

U ovom predmetu taj zaključak nije samo hipotetski s obzirom da je, kao što je
izgledno posebice iz razmatranja Komisije, nekoliko država članica od 1995.
godine započelo s otvaranjem određenih prijevoznih tržišta za tržišno natjecanje
poduzetnika s nastanom u ostalim državama članicama, tako da niz poduzetnika već
nudi svoje usluge gradskog, prigradskog ili regionalnog prijevoza u državama
članicama koje nisu njihova matična država.

80

Nadalje, obavijest Komisije od 6. ožujka 1996. o de minimis pravilu za državne
potpore (SL 1996 C 68, str. 9.), kao što navodi njezin četvrti stavak, ne odnosi
se na prijevoz. Jednako tako, Uredba Komisije (EZ-a) br. 69/2001 od 12. siječnja
2001. o primjeni članaka 87. i 88. Ugovora o EZ-u na de minimis potpore (SL 2001
L 10, str. 30.), u skladu s trećom uvodnom izjavom preambule i člankom 1. točkom
(a), ne primjenjuje se na taj sektor.

81

Naposljetku, prema sudskoj praksi Suda, nema praga odnosno postotka, ispod
kojega se može smatrati da ne postoji utjecaj na trgovinu između država članica.
Razmjerno mali iznos potpore ili razmjerno mala veličina poduzetnika koji je
prima, kao takvi ne isključuju mogućnost da je trgovina između država članica
narušena (vidjeti Tubemeuse, stavak 43., kao i Španjolska protiv Komisije,
stavak 42.).

82

Drugi uvjet za primjenu članka 92. stavka 1. Ugovora, odnosno da potpora mora
moći utjecati na trgovinu između država članica, stoga ne ovisi o lokalnoj ili
regionalnoj prirodi pruženih prijevoznih usluga niti o obujmu područja
aktivnosti.

83

Međutim, da bi državna mjera mogla biti obuhvaćena člankom 92. stavkom 1.
Ugovora, ona se također mora moći, kao što je navedeno gore u stavku 75.,
smatrati prednošću prenesenom na poduzetnika-korisnika.

84

Mjere koje, bez obzira na oblik, mogu izravno ili neizravno pogodovati određenim
poduzetnicima (Predmet 6/64 Costa [1964] ECR 585, str. 595.) ili se smatraju
gospodarskom prednošću koju poduzetnik-korisnik ne bi stekao pod uobičajenim
tržišnim uvjetima (Predmet C-39/94 SFEI i ostali [1996] ECR I-3547, stavak 60.,
i Predmet C-342/96 Španjolska protiv Komisije [1999] ECR I-2459, stavak 41.)
smatraju se potporom.

85

Valja, međutim, spomenuti odluku Suda u predmetu vezanom uz odštetu predviđenu
Direktivom Vijeća 75/439/EEZ od 16. lipnja 1975. o odlaganju otpadnih ulja (SL
1975 L 194, str. 23.). Ta je odšteta mogla biti dodijeljena poduzetnicima koji
se bave prikupljanjem i/ili odlaganjem otpadnog ulja kao naknada za obveze
prikupljanja i/ili odlaganja koje im je nametnula država članica, pod uvjetom da
ne premašuje godišnje nepokrivene troškove doista proknjižene kod poduzetnika,
uzimajući u obzir razumnu dobit. Sud je smatrao da odšteta te vrste ne
predstavlja potporu u smislu članka 92. Ugovora i nadalje, nego naknadu za
usluge koje obavljaju poduzetnici koji otpad prikupljaju odnosno odlažu (vidjeti
Predmet 240/83 ADBHU [1985] ECR 531, stavak 3., posljednja rečenica, i stavak
18.).

86

Slično tako, Sud je smatrao da se, pod uvjetom da porez na izravne prihode od
prodaje koji vrijedi za farmaceutske laboratorije odgovara dodatnim troškovima
koje snose veleprodajni distributeri pri ispunjavanju svojih obveza pružanja
javnih usluga, nezaračunavanje toga poreza veleprodajnim distributerima može
smatrati naknadom za usluge koje pružaju i, prema tome, ne smatrati državnom
potporom u smislu članka 92. Ugovora. Sud je naveo da, pod uvjetom da postoji
potrebna ravnoteža između izuzeća i pretrpljenih dodatnih troškova, veleprodajni
distributeri ne uživaju stvarnu korist u smislu članka 92. stavka 1. Ugovora,
budući da je jedini učinak poreza dovođenje distributera i laboratorija u jednak
konkurentni položaj (Ferring, stavak 27.).

87

Iz ovih presuda slijedi da, ako se državna mjera mora smatrati naknadom za
usluge koje pružaju poduzetnici korisnici mjere kako bi ispunili obveze javnih
usluga, tako da ti poduzetnici ne uživaju stvarnu financijsku prednost i mjera
tako ne utječe na njihovo stavljanje u povoljniji konkurentni položaj od
poduzetnika koji se s njima natječu, takva mjera nije obuhvaćena člankom 92.
stavkom 1. Ugovora.

88

Međutim, da se takva mjera u određenom slučaju ne bi svrstavala u državnu
potporu, mora biti zadovoljen niz uvjeta.

89

Kao prvo, poduzetnik-korisnik mora uistinu imati obveze pružanja javnih usluga,
a te obveze moraju biti jasno određene. U glavnim postupcima nacionalni će sud
stoga morati ispitati jesu li obveze pružanja javnih usluga, nametnute Altmark
Transu, jasne sa stajališta nacionalnog zakonodavstva i/ili licenci koje su
predmet glavnih postupaka.

90

Kao drugo, parametri na temelju kojih se naknada izračunava moraju biti
unaprijed određeni na objektivan i transparentan način, kako bi se izbjeglo da
naknada daje gospodarsku prednost poduzetniku-korisniku pred poduzetnicima koji
se s njim natječu.

91

Naknada koju država članica plaća za gubitak koji poduzetnik snosi, bez da su
parametri takve naknade unaprijed utvrđeni, predstavlja financijsku mjeru
obuhvaćenu pojmom državne potpore u smislu članka 92. stavka 1. Ugovora ukoliko
se naknadno pokaže da obavljanje određenih usluga u vezi s ispunjavanjem obveza
pružanja javnih usluga nije bilo ekonomski isplativo.

92

Kao treće, naknada ne smije prelaziti iznos potreban za pokriće svih ili dijela
troškova pretrpljenih pri ispunjavanju obveze pružanja javnih usluga, uzimajući
u obzir mjerodavne primitke i razumnu dobit od ispunjavanja tih obveza.
Pridržavanje ovog uvjeta ključno je kako bi se osiguralo da
poduzetniku-korisniku nije pružena nikakva prednost koja narušava ili prijeti
narušavanjem tržišnog natjecanja jačanjem konkurentnog položaja toga
poduzetnika.

93

Kao četvrto, ako poduzetnik koji treba ispunjavati obvezu pružanja javnih usluga
u određenom slučaju nije odabran prema postupku javne nabave, koji bi omogućio
odabir ponuđača sposobnog za pružanje tih usluga po trošku barem u visini troška
za zajednicu, razina potrebne naknade mora biti određena na osnovi analize
troškova koje bi karakteristični poduzetnik, dobro vođen i primjereno opremljen
prijevoznim sredstvima kako bi mogao zadovoljiti nužne zahtjeve javne usluge,
pretrpio pri ispunjavanju tih obveza, uzimajući u obzir mjerodavne primitke i
razumnu dobit od ispunjavanja tih obveza.

94

Iz prethodnih razmatranja slijedi da, ako su javne subvencije, dodijeljene
poduzetnicima od kojih se izričito zahtijeva pružanje javnih usluga radi naknade
troškova pretrpljenih pri ispunjavanju tih obveza, sukladne gore navedenim
uvjetima u stavcima 89. do 93., takve subvencije nisu obuhvaćene člankom 92.
stavkom 1. Ugovora. Suprotno tome, državna mjera koja nije u skladu s jednim od
tih uvjeta ili više njih, mora se smatrati državnom potporom u smislu te
odredbe.

95

Odgovor na prvi dio pitanja upućenog na prethodno odlučivanje mora stoga glasiti
da uvjet za primjenu članka 92. stavka 1. Ugovora, da potpora mora biti takva da
utječe na trgovinu između država članica, ne ovisi o lokalnoj ili regionalnoj
prirodi pruženih prijevoznih usluga odnosno o veličini predmetnog područja
aktivnosti. Međutim, javne subvencije čija je svrha omogućavanje obavljanja
usluga gradskog, prigradskog ili regionalnog prijevoza prema voznom redu, nisu
obuhvaćene tom odredbom ako se takve subvencije smatraju naknadom za usluge koje
pružaju poduzetnici korisnici kako bi ispunili obveze javnih usluga. U svrhu
primjene toga kriterija na nacionalnom je sudu da utvrdi ispunjenje sljedećih
uvjeta:
– kao prvo, poduzetnik-korisnik uistinu ima obveze pružanja javnih usluga, a te
su obveze jasno određene;
– kao drugo, parametri na temelju kojih se naknada izračunava unaprijed su
određeni na objektivan i transparentan način;
– kao treće, naknada ne prelazi iznos potreban za pokriće svih ili dijela
troškova pretrpljenih pri ispunjavanju obveza pružanja javnih usluga, uzimajući
u obzir mjerodavne primitke i razumnu dobit od ispunjavanja tih obveza;
– kao četvrto, ako poduzetnik koji treba ispunjavati obveze pružanja javnih
usluga nije odabran u postupku javne nabave, razina potrebne naknade određena je
na osnovi analize troškova koje bi karakteristični poduzetnik, dobro vođen i
primjereno opremljen prijevoznim sredstvima kako bi mogao zadovoljiti nužne
zahtjeve javne usluge, pretrpio pri ispunjavanju tih obveza, uzimajući u obzir
mjerodavne primitke i razumnu dobit od ispunjavanja tih obveza.

*Drugi dio pitanja upućenog na prethodno odlučivanje*
96

Drugim dijelom pitanja upućenog na prethodno odlučivanje nacionalni sud u
bitnome pita može li se članak 77. Ugovora primjenjivati na javne subvencije
koje nadoknađuju dodatne troškove pretrpljene pri ispunjavanju obveza pružanja
javnih usluga ne uzimajući u obzir Uredbu br. 1191/69.

*Očitovanja dostavljena Sudu*
97

Altmark Trans se očituje da mogućnost raspoloživa nacionalnom zakonodavstvu, da
odobri takve subvencije usmjerene na pokriće deficita proizašlog iz obavljanja
gradskog, prigradskog ili regionalnog javnog prijevoza bez uzimanja u obzir
Uredbe br. 1191/69, postoji neovisno od članka 77. Ugovora.

98

Regionalna vlada sa svoje se strane očituje da članak 77. Ugovora ne daje ovlast
nacionalnom zakonodavstvu da odobrava javne subvencije bez uzimanja u obzir
Uredbe br. 1191/69.

99

Nahverkehrsgesellschaft izjavljuje da ukoliko su javne subvencije, koje su
predmet glavnih postupaka, obuhvaćene zabranom iz članka 92. Ugovora, članak 77.
isključuje takvu primjenu budući da te subvencije zadovoljavaju uvjete utvrđene
potonjim člankom. S obzirom na to, očituje se da u ovom predmetu Uredba br.
1191/69 ne sprečava dodjelu takvih subvencija.

100

Komisija je stajališta da prema članku 77. Ugovora nacionalno zakonodavstvo ima
ovlast dodjeljivati subvencije namijenjene pokriću deficita pretrpljenog na
području gradskog, prigradskog ili regionalnog javnog prijevoza bez uzimanja u
obzir Uredbe br. 1191/69, ali te subvencije tada u potpunosti podliježu postupku
prethodne prijave utvrđenom u članku 93. stavku 3. Ugovora o EZ-u (sada članak
88. stavak 3. Ugovora o EZ-u) o ispitivanju državne potpore.

*Odgovori Suda*
101

Članak 77. Ugovora o EZ-u uređuje da su sukladne Ugovoru potpore koje
zadovoljavaju potrebe koordinacije prijevoza odnosno predstavljaju naknadu za
ispunjavanje određenih obveza svojstvenih konceptu javne usluge.

102

Prethodno je u stavku 37. navedeno da, kad ne bi bilo uredbe primjenjive na
slučaj iz glavnih postupaka, bilo bi potrebno ispitati jesu li subvencije, koje
su predmet glavnih postupaka, obuhvaćene odredbama Ugovora koje se odnose na
državne potpore.

103

Iz stavaka 65. i 66. slijedi da bi Uredba br. 1191/69 mogla biti primjenjiva na
slučaj iz glavnih postupaka u mjeri u kojoj njemačko zakonodavstvo nije
isključilo primjenu te uredbe na komercijalno poslovanje, odnosno nije to
učinilo u skladu s načelom pravne sigurnosti. Ako se pokaže da je to slučaj,
odredbe te Uredbe primijenit će se na subvencije koje su predmet glavnih
postupaka, a nacionalni sud neće morati razmatrati jesu li u skladu s odredbama
primarnog zakonodavstva.

104

Kad, međutim, Uredba br. 1191/69 ne bi bila primjenjiva na slučaj iz glavnih
postupaka, iz odgovara na prvi dio pitanja slijedi da, utoliko što se subvencije
koje su predmet glavnih postupaka imaju smatrati naknadom za prijevozne usluge
pružene radi ispunjavanja obveza pružanja javnih usluga i zadovoljavanja uvjeta
navedenih u stavcima 89. do 93., te subvencije ne bi bile obuhvaćene člankom 92.
Ugovora, tako da ne bi bilo potrebno pozivati se na iznimku od te odredbe prema
članku 77. Ugovora.

105

Slijedom toga, odredbe primarnog zakonodavstva koje se odnose na državne potpore
i zajedničku prometnu politiku primjenjivale bi se na subvencije koje su predmet
glavnih postupaka samo ukoliko, kao prvo, te subvencije nisu obuhvaćene
odredbama Uredbe br. 1191/69 i, kao drugo – ako su dodijeljene radi naknade
dodatnih troš­kova pretrpljenih prilikom ispunjavanja obveza pružanja javnih
us­luga – uvjeti navedeni u stavcima 89. do 93. nisu svi zadovoljeni.

106

Međutim, čak i da se subvencije koje su predmet glavnih postupaka ispitaju u
odnosu na odredbe Ugovora o državnim potporama, iznimka predviđena člankom 77.
ne bi se kao takva mogla primijeniti.

107

Vijeće je 4. lipnja 1970. donijelo Uredbu (EEZ-a) br. 1107/70 o dodjeli potpora
za prijevoz željeznicom, cestom i unutarnjim plovnim putovima (SL, posebno
englesko izdanje 1970 (II), str. 360). Članak 3. te uredbe predviđa da ne
dovodeći u pitanje odredbe... Uredbe (EEZ-a) br. 1192/69... i... Uredbe (EEZ-a)
br. 1191/69... države članice ne poduzimaju koordinacijske mjere niti nameću
obveze svojstvene konceptu javne usluge koje uključuju dodjelu potpora prema
članku 77. Ugovora osim u sljedećim slučajevima ili okolnostima. Slijedi da
države članice više nisu ovlaštene pozivati se na članak 77. Ugovora izvan
slučajeva navedenih u sekundarnom zakonodavstvu Zajednice.

108

Dakle, u mjeri u kojoj se Uredba br. 1191/69 ne primjenjuje u ovom predmetu, a
subvencije koje su predmet glavnih postupaka obuhvaćene su člankom 92. stavkom
1. Ugovora, Uredba br. 1107/70 popisuje sve okolnosti u kojima tijela država
članica mogu dodjeljivati potpore prema članku 77. Ugovora.

109

U skladu s time, odgovor na drugi dio pitanja upućenog na prethodno odlučivanje
mora glasiti da se članak 77. Ugovora ne može primjenjivati na javne subvencije
koje nadoknađuju dodatne troškove pretrpljene prilikom ispunjavanja obveze
pružanja javnih usluga bez uzimanja u obzir Uredbe br. 1191/69.

*Troškovi*
110

Troškovi koje su pretrpjele njemačka, danska, španjolska, francuska, nizozemska
vlada te Vlada Ujedinjene Kraljevine, kao i Komisija, koje su Sudu dostavile
očitovanja, ne nadoknađuju se. Budući da su za stranke u glavnim postupcima ovi
postupci korak u postupcima koji je u tijeku pred nacionalnim sudom, odluka o
troškovima stvar je toga suda.
Zbog ovih razloga,
SUD,
odgovarajući na pitanje koje je uputio Savezni upravni sud nalogom od 6. travnja
2000., ovim putem odlučuje:
1. Uredba br. 1191/69 o djelovanju država članica u vezi s obvezama svojstvenima
konceptu javne usluge u prijevozu željeznicom, cestom i unutarnjim plovnim
putovima, a posebice drugi podstavak njezinog članka 1. stavka 1., mora se
tumačiti na način da dozvoljava državi članici da ne primjenjuje tu Uredbu na
obavljanje usluga gradskog, prigradskog i regionalnog prijevoza prema voznom
redu, koje nužno ovise o javnim subvencijama, te da njezinu primjenu ograniči na
slučajeve u kojima pružanje odgovarajuće usluge prijevoza nije moguće na
drugačiji način, međutim pod uvjetom da se poštuje načelo pravne sigurnosti.
2. Uvjet za primjenu članka 92. stavka 1. Ugovora (sada, nakon izmjena i dopuna,
članak 87. stavak 1. Ugovora o EZ-u) da potpora mora moći utjecati na trgovinu
između država članica ne ovisi o lokanoj ili regionalnoj prirodi pruženih usluga
prijevoza odnosno o rasponu područja predmetne aktivnosti. Međutim, javne
subvencije namijenjene omogućavanju obavljanja usluga gradskog, prigradskog ili
regionalnog prijevoza prema voznom redu nisu obuhvaćene tom odredbom ako se te
subvencije promatraju kao naknada za usluge koje pružaju poduzetnici korisnici
kako bi ispunili obveze pružanja javnih usluga. Za potrebe primjene ovog
kriterija, na nacionalnom je sudu da utvrdi ispunjenje sljedećih uvjeta:
– kao prvo, poduzetnik-korisnik uistinu ima obveze pružanja javnih usluga, a te
su obveze jasno određene;
– kao drugo, parametri na temelju kojih se naknada izračunava unaprijed su
određeni na objektivan i transparentan način;
– kao treće, naknada ne prelazi iznos potreban za pokriće svih ili dijela
troškova pretrpljenih pri ispunjavanju obveza pružanja javnih usluga, uzimajući
u obzir mjerodavne primitke i razumnu dobit od ispunjavanja tih obveza;
– kao četvrto, ako poduzetnik koji treba ispunjavati obveze pružanja javnih
usluga nije odabran u postupku javne nabave, razina potrebne naknade određena je
na osnovi analize troškova koje bi karakteristični poduzetnik, dobro vođen i
primjereno opremljen prijevoznim sredstvima kako bi mogao zadovoljiti nužne
zahtjeve javne usluge, pretrpio pri ispunjavanju tih obveza, uzimajući u obzir
mjerodavne primitke i razumnu dobit od ispunjavanja tih obveza.
3. Članak 77. Ugovora o EZ-u (sada članak 73. Ugovora o EZ-u) ne može se
primjenjivati na javne subvencije koje nadoknađuju dodatne troškove pretrpljene
prilikom ispunjavanja obveza pružanja javnih usluga bez uzimanja u obzir Uredbe
br. 1191/69.

**III.**

Dopuštenost dodjele državne potpore u obliku naknade za javne usluge ocjenjuje
se sukladno člancima 3. i 4. Zakona o državnim potporama i članku 9. Uredbe o
državnim potporama temeljem materijalnih pravila iz točke I. ove Odluke
sadržanih u tekstu akta iz točke II. ove Odluke.

**IV.**

Ova Odluka stupa na snagu danom objave u »Narodnim novinama«.

Klasa: 421-01/08-01/01
Urbroj: 5030120-08-1
Zagreb, 27. ožujka 2008.

Predsjednik
**dr. sc. Ivo Sanader**, v. r.

\_\_\_\_
1 [2003] Izvješća Suda EZ-a
I-7747.
2SL L 156, 28. 6. 1969., str. 1. Uredba kako je posljednji puta
izmijenjena i dopunjena Uredbom (EEZ-a) br. 1893/91 (SL L 169, 29.6.1991., str.
1.)
 3SL L 130, 15. 6. 1970., str. 1. Uredba kako je posljednji puta
izmijenjena i dopunjena Uredbom (EZ-a) br. 543/97 (SL L 84, 26.3.1997., str. 6.)
 4SL L 240, 24. 8. 1992., str. 8. Uredba kako je posljednji puta
izmijenjena i dopunjena Aktom o pristupanju iz 2003.
5SL L 364, 12. 12. 1992., str. 7.
 6SL C 297, 29. 11. 2005.
 7SL L 195, 29. 7. 1980., str. 35. Direktiva kako je posljednji
puta izmijenjena i dopunjena Direktivom 2000/52/EZ (SL L 193, 29. 7. 2000., str.
75.)
8Presude u slučajevima C-280/00 Altmark Trans GmbH and
Regierungspräsidium Magdeburg protiv Nahverkerhsgesellschaft Altmark GmbH (»Altmark«)
[2003] Izvješća Suda EZ-a 1-7747 i združenim slučajevima C-34-/01 do C-38/01
Enirisorse SpA protiv Ministero delle Finanze [2003] Izvješća Suda EZ-a I-14243.
9SL L 312, 29. 11. 2005., str. 67.
10 SL C 320, 15. 11. 2001., str. 5.
11Pod pojmom »poduzetnik« podrazumijeva se svaki subjekt koji obavlja
gospodarsku aktivnost, bez obzira na pravni oblik subjekta i način na koji se
financira. Pod pojmom »javni poduzetnik« podrazumijeva se svaki poduzetnik nad
kojim javne vlasti neposredno ili posredno imaju dominantan utjecaj svojim
vlasništvom nad njim, svojim financijskim udjelom u njemu ili statutom, kako je
utvrđeno u članku 2. stavku 1. točki (b) Direktive Komisije 80/723/EEZ od 25.
lipnja 1980. o transparentnosti financijskih odnosa između država članica i
javnih poduzetnika i o financijskoj transparentnosti unutar određenih
poduzetnika (SL L 195, 29. 7. 1980., str. 35. Direktiva kako je posljednji puta
izmijenjena i dopunjena Direktivom 2000/52/EZ, SL L 193, 29. 7. 2000., str. 75)
12Vidi posebno presudu u slučaju C-127/73 BRT protiv SABAM-a [1974.]
Izvješća Suda EZ-a 313
13Vidi združene slučajeve C-83/01P, C-94/01P i C-94/01P Chronopost SA
[2003.] Izvješća Suda EZ-a I – 6993.
14 SL L 83, 27. 3. 1999., str. 1., Uredba kako je posljednji puta
izmijenjena i dopunjena Aktom o pristupanju iz 2003.

Odluka, NN 39/2008-1332
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)