## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-7/1998 od 10. listopada 2001.

### NN 97/2001 (8.11.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-7/1998 od 10. listopada 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1635

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik
Suda, te suci Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Mario Kos, Jurica Malčić, Ivan
Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija
Rajić, Vice Vukojević i Milan Vuković, odlučujući o ustavnoj tužbi D. Š. iz Š.,
na sjednici Suda, održanoj dana 10. listopada 2001. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-8588/1995 od 4.
rujna 1997. godine;

– rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova, broj: 511-01-62-28291/1-95
od 4. listopada 1995. godine;

– rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova, broj: 511-01-62-26881/1-95
od 22. kolovoza 1995. godine i predmet se vraća Ministarstvu unutar­njih
poslova Republike Hrvatske na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje

```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-8588/1995 od 4. rujna 1997. godine.

Osporenom presudom odbijena je tužba podnosite­lja izjav­ljena protiv
rješe­nja Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvatske (u da­lj­njem
tekstu: MUP), broj: 511-01-62-28291/1-95 od 4. listopada 1995. godine, kojim je
odbijen ­nje­gov prigovor protiv rješe­nja MUP-a, broj: 511-01-62-26881/1-95 od
22. kolovoza 1995. godine. Navedenim rješe­njem podnosite­lj je kao državni službenik
MUP-a, PU š., premješten s položaja načelnika Odjela zajedničkih poslova i
postav­ljen na službeničko mjesto kriminalis­tičkog službenika za opći
kriminalitet u Odsjeku za obradu kriminaliteta.

2. Podnosite­lj ustavne tužbe
smatra da su osporenim odlukama povrijeđena odredba članka 3., 5. stavka 2.,
14. stavka 2., 18., 19., 26. i 117. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske.

Podnosite­lj ističe da rješe­nje
drugog stup­nja kao i osporena presuda utvrđuju da je rješe­njem prvog stup­nja
pogrešno navedeno da je premješten, te da je iz tog rješe­nja razvidno da je
podnosite­lj, kao državni službenik, razriješen dužnosti načelnika i postav­ljen
na službeničko mjesto. Podnosite­lj smatra da bi u tom slučaju, rješe­njem
prvog stup­nja, razrješe­nje s mjesta načel­nika trebalo biti izrekom utvrđeno.
Navodi da rješe­nje o pre­mješt­aju ne sadrži obrazlože­nje o razlozima
premještaja, a u odnosu na rješe­nje drugog stup­nja i osporenu presudu ističe
da ne sadrže obrazlože­nje o razlozima koje je isticao u žalbi, odnosno u tužbi
kojom je pokrenuo upravni spor.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Odredbom članka 14. stavka 2. Ustava svima je zajamčena jednakost
pred zakonom; odredbom članka 18. stavka 1.
Ustava jamči se pravo na žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata
donesenih u postupku prvog stup­nja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom;
odredbom članka 19. stavka 2. Ustava zajamčena je sudska kontrola zakonitosti
pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti, dok je
odredbom članka 26. Ustava zajamčena jednakost svih pred sudovima i drugim državnim
i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Iz navedenih ustavnih jamstava proizlazi pravo stranke da bude upoznata
s razlozima odlučiva­nja u konkretnoj pravnoj stvari. Nenavođe­njem razloga
kojima se nadležno tijelo vodilo pri odlučiva­nju krši se ustavno pravo
jednakosti pred zakonom. Nesum­njivo je da su stranke u postupku, koje ne znaju
razloge na teme­lju kojih je odlučeno o ­njihovom pravu ili obvezi, u
nejednakom položaju prema onima kojima su ti razlozi poznati, jer ne mogu va­ljano
štititi svoja prava, niti na učinkovit način ostvariti Ustavom zajamčenu pravnu
zaštitu.

4. U konkretnom slučaju, iz spisa predmeta proizlazi da je podnosite­lj
rješe­njem prvog stup­nja premješten s dužnosti načel­nika odjela na službeničko
mjesto u okviru istog tijela državne vlasti, uz obrazlože­nje da se premješta
na mjesto za koje ispu­njava propisane uvjete, a koje je prema Privremenom
pravilniku o unutar­njem ustroju i sistematizaciji radnih mjesta MUP-a od 22. ožujka
1994. godine, utvrđeno slobodnim.

Navedeno rješe­nje donijeto je teme­ljem odredbe članka 99. Zakona o državnim
službenicima i namještenicima i o plaćama nosite­lja pravosudnih dužnosti
(»Narodne novine«, broj 74/94, 86/94 i 7/95 – u da­lj­njem tekstu: Zakon). Tom
je odredbom pro­pi­sano da se državnog službenika može po potrebi službe
premjestiti na drugo službeničko mjesto u istom ili u drugom tijelu državne
vlasti, u istom ili drugom mjestu rada, ali samo u ­nje­govom zanima­nju, u
istom zva­nju i istom platnom razredu.

Rješe­nje drugog stup­nja kao i osporena presuda, utvrđuju da je
podnosite­lj rješe­njem prvog stup­nja razriješen dužnosti na­čelnika i postav­ljen
na službeničko mjesto, sve u skladu s odred­bom članka 133. Zakona, te da se to
rješe­nje pogrešno poziva na odredbu članka 99. Zakona.

Odredbom članka 133. Zakona propisano je da se državni službenik,
imenovan na položaj u tijelu državne vlasti koji bude razriješen dužnosti,
postav­lja u tijelu državne vlasti prema zva­nju, radnom stažu i godinama službe,
a ukoliko ne prihvati postav­lje­nje, da mu prestaje služba danom konačnosti
rješe­nja o postav­lje­nju.

Odredbom članka 24. stavka 3. Zakona, propisano je da rješe­nje o postav­lje­nju
utvrđuje zva­nje, platni razred i druga prava koja je državni službenik do tada
ostvario, radni staž, godine službe koje se priznaju za napredova­nje, naziv
ustrojstvene jedinice i službeničkog mjesta na koje se raspoređuje te datum
stupa­nja na dužnost.

5. Razmatra­njem osporenih
odluka, Ustavni sud Republike Hrvatske je utvrdio da rješe­nje prvog stup­nja
ne sadrži Zakonom propisane pretpostavke za premještaj državnog službenika, a
razlozi na kojima se teme­lje rješe­nja drugog stup­nja i osporena presuda,
nisu otklonili, niti mogu ukloniti nedostatke rješe­nja prvog stup­nja.

Naime, do donoše­nja
osporenog rješe­nja prvog stup­nja podnosite­lj je bio imenovan na mjesto načelnika
odjela. Stoga se na podnosite­lja nisu mogle primijeniti zakonske odredbe koje
propisuju premještaj državnih službenika (članak 99. Zakona), već je nadležno
tijelo bilo dužno donijeti rješe­nje kojim se podnosite­lj razrješuje s mjesta
načelnika, uz obrazlože­nje iz koje­g bi bili razvidni razlozi razrješe­nja,
teme­ljem odredbe članka 133. Zakona i odredbe članka 209. Zakona o općem
upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, te odluke Ustavnog suda, broj:
U-I-248/1994 – »Narodne novine«, broj 103/96).

Budući da u konkretnom slučaju nisu ispu­njene zakonske pretpostavke za
premještaj podnosite­lja ustavne tužbe, a iz osporenih odluka nisu razvidni
razlozi za razrješe­nje i postav­lje­nje na drugo službeničko mjesto, Ustavni
sud je utvrdio da su tim odlukama povrijeđene odredbe članka 14. stavka 2.,
članka 18. stavka 1., članka 19. stavka 2. i članka 26. Ustava.

6. Odredbom članka 3. Ustava utvrđene su najviše vrednote ustavnog
poretka Republike Hrvatske. Odredba članka 5. stavka 2. Ustava utvrđuje načelo
ustavnosti i zakonitosti kao teme­ljno načelo državnog ustroja; odredba članka
19. stavka 1. i odredba članka 117. stavka 3. Ustava, predstav­ljaju razradu
načela ustavnosti i zakonitosti u radu tijela državne uprave i tijela koja
imaju javne ovlasti, odnosno u postupa­nju sudova. Te ustavne odredbe načelnog
su karaktera, pa se povreda tih odredaba ne može s uspjehom isticati u
postupku, koji Ustavni sud provodi pružajući zaštitu Ustavom utvrđenih prava i
sloboda čovjeka i građanina u postupku povodom ustavne tužbe, u smislu odredbe
članka 59. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99).

7. Slijedom izloženog, teme­ljem odredbe članka 72. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-7/1998
Zagreb, 10. listopada 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 97/2001-1635