## Zakon o zdravstvenoj zaštiti

### NN 121/2003 (29.7.2003.), Zakon o zdravstvenoj zaštiti

# HRVATSKI SABOR

1706

Na teme­lju
članka 88. Ustava Republike Hrvatske, donosim

## ODLUKU

### O PROGLAŠENJU ZAKONA O ZDRAVSTVENOJ ZAŠTITI

Proglašavam
Zakon o zdravstvenoj zaštiti, koji je donio Hrvatski sabor na sjednici 17. srp­nja
2003.

Broj:
01-081-03-2662/2
Zagreb, 23. srp­nja 2003.

### Predsjednik Republike Hrvatske Stjepan Mesić, v. r.

## ZAKON

### O ZDRAVSTVENOJ ZAŠTITI

I. OPĆE ODREDBE

Članak
1.

Ovim se
Zakonom uređuju načela, mjere, način provođenja te organizacija zdravstvene
zaštite, nositelji društvene skrbi za zdravlje stanovništva, prava i obveze
osoba u korištenju zdravstvene zaštite te sadržaj, način obavljanja i nadzor
nad obav­ljanjem zdravstvene djelatnosti.

Odredbe
ovoga Zakona i na temelju njega donesenih podzakonskih propisa primjenjuju se i
na obavljanje zdravstvene djelatnosti u Ministarstvu obrane i Oružanim snagama
Republike Hrvatske, ako posebnim zakonom ili podzakonskim propisom nije
drukčije određeno.

II.
ZDRAVSTVENA ZAŠTITA

Članak
2.

Zdravstvena
zaštita u smislu ovoga Zakona obuhvaća sustav društvenih, skupnih i
individualnih mjera, usluga i aktivnosti za očuvanje i unaprjeđenje zdravlja,
sprječavanje bolesti, rano otkrivanje bolesti, pravodobno liječenje te
zdravstvenu njegu i rehabilitaciju.

Članak 3.

Svaka
osoba ima pravo na zdravstvenu zaštitu i na mo­gućnost ostvarenja najviše
moguće razine zdravlja, u skladu s odredbama ovoga Zakona i Zakona o
zdravstvenom osiguranju.

Svaka
je osoba obvezna brinuti se o svome zdravlju.

Nitko
ne smije ugroziti zdravlje drugih.

Svaka
osoba je u hitnim slučajevima obvezna pružiti prvu pomoć ozlijeđenoj ili
bolesnoj osobi i omogućiti joj pristup do hitne medicinske pomoći.

DRUŠTVENA
SKRB ZA ZDRAVLJE

Članak
4.

Republika
Hrvatska mjerama gospodarske i socijalne politike stvara uvjete za provođenje
zdravstvene zaštite kao i uvjete za zaštitu i očuvanje te poboljšanje zdravlja
stanovništva te usklađuje djelovanje i razvoj na svim područjima zdravstva u
cilju osiguranja ostvarivanja zdravstvene zaštite stanovništva.

Jedinice
lokalne i područne (regionalne) samouprave u skladu s utvrđenim pravima i
obvezama osiguravaju uvjete za ostvarivanje zdravstvene zaštite na svom
području.

Članak 5.

Republika Hrvatska svoja prava, obveze, zadaće i
ciljeve na području zdravstvene zaštite ostvaruje tako da:

– planira zdravstvenu zaštitu i određuje strategiju
razvoja zdravstvene zaštite,

– osigurava zakonsku osnovu za ostvarivanje ciljeva
zdravstvene zaštite,

– mjerama porezne i gospodarske politike potiče
razvijanje zdravih životnih navika,

– osigurava uvjete za zdravstveno prosvjećivanje stanov­ništva,

– osigurava razvoj zdravstveno-informacijskog sustava
u Re­pu­blici Hrvatskoj,

– osigurava razvoj znanstvenoistraživačke
djelatnosti,

– osigurava uvjete za edukaciju zdravstvenih kadrova.

Republika Hrvatska ostvaruje društvenu skrb za zdravlje
svojih stanovnika i provođenjem mjera na području zaštite zdravlja od štetnih
čimbenika okoliša mjerama koje stanovništvu osiguravaju zdravstveno ispravne
namirnice i vodu za piće, vodu za rekreaciju i ostale vode, predmete opće
uporabe, zaštitu od buke, kakvoću zraka kao i mjerama za neškodljivo
zbrinjavanje otpadnih tvari, mjerama zaštite zdravlja od štetnog djelovanja
opasnih kemikalija te za zaštitu od izvora ionizirajućih i neionizirajućih
zračenja.

Mjere iz stavka 2. ovoga članka provode se sukladno
programu mjera zaštite zdravlja od štetnih čimbenika okoliša koji donosi
ministar nadležan za zdravstvo na prijedlog Hrvatskog zavoda za javno
zdravstvo, a uz suglasnost ministra nadležnog za zaštitu okoliša.

Članak 6.

Plan zdravstvene zaštite Republike Hrvatske (u
daljnjem tekstu: Plan zdravstvene zaštite), na temelju analize stanja zdravlja
stanovništva i zdravstvenih potreba stanovništva te osiguravajući svrsishodnu
podjelu rada, a uvažavajući raspoloživa sredstva te kadrovske i druge
mogućnosti, donosi Vlada Republike Hrvatske na prijedlog ministra nadležnog za
zdravstvo, uz prethodno pri­bav­ljeno mišljenje Hrvatskog zavoda za javno
zdravstvo.

Članak 7.

Plan zdravstvene zaštite sadrži:

– zadaće i ciljeve zdravstvene zaštite,

– prioritetna razvojna područja,

– zdravstvene potrebe stanovništva od posebnog
interesa za Republiku Hrvatsku,

– specifične potrebe i mogućnosti ostvarivanja
zdravstvene zaštite na pojedinim područjima,

– nositelje zadaća i rokove za ostvarivanje plana
zdravstvene zaštite,

– osnove razvoja zdravstvene djelatnosti po razinama
uključujući izobrazbu i usavršavanje kadrova te osnove razvoja sustava
zdravstvene zaštite,

–
mjerila za određivanje osnovne mreže zdravstvene djelatnosti uvažavajući
dostupnost zdravstvene zaštite po područjima.

Članak
8.

Republika
Hrvatska iz državnog proračuna osigurava sredstva za:

–
programiranje, usklađivanje, provođenje i praćenje izvršenja zdravstvenog
prosvjećivanja i odgoja stanovništva te promicanja zdravlja u skladu s planom
zdravstvene zaštite,

– proučavanje
i praćenje stanja zdravlja stanovništva,

–
ostvarivanje programa za poboljšanjem zdravlja svih stanovnika,

–
epidemiološko praćenje, sprječavanje i suzbijanje zaraznih bolesti i kroničnih
masovnih bolesti uključivši alkoholizam, pušenje, ovisnost o drogi i druge
ovisnosti,

– hitnu
medicinsku pomoć na državnim cestama,

–
zdravstveno-statističku i drugu socijalno-medicinsku dje­latnost od značaja za
cijelu Republiku,

–
financiranje znanstvenoistraživačke djelatnosti na području zdravstvene
zaštite,

–
skupljanje krvi i presađivanje organa i tkiva,

–
zdravstvenu zaštitu u hitnim slučajevima osoba s prebi­valištem u Republici
Hrvatskoj koje nemaju zdravstveno osiguranje i nemaju sredstava za podmirenje
troškova zdravstvene zaštite,

–
provođenje mjera zdravstvene ekologije od interesa za Republiku Hrvatsku,
sukladno programu mjera iz članka 5. stav­ka 3. ovoga Zakona,

–
osiguranje i praćenje provođenja, zaštite i promicanja prava pacijenata,

– druge
zadaće iz svoje nadležnosti određene ovim Zakonom i Zakonom o zdravstvenom
osiguranju.

Republika Hrvatska osigurava sredstva za
investicijsko ulaganje i investicijsko i tekuće održavanje zdravstvenih
ustanova – prostora, medicinske i nemedicinske opreme i prijevoznih sredstava
te informatizaciju zdravstvene djelatnosti, sukladno planu i programu mjera
zdravstvene zaštite u osnovnoj mreži zdravstvene djelatnosti za zdravstvene
ustanove čiji je osnivač.

Iznimno od odredbe stavka 2. ovoga članka, Republika
Hrvatska osigurava sredstva za investicijsko ulaganje u bolnice i investicijsko
ulaganje u sve zdravstvene ustanove čiji su osnivači županije, odnosno gradovi,
a nalaze se na područjima od posebne državne skrbi.

Republika Hrvatska osigurava i sredstva za
investicijsko ulaganje u zdravstvene ustanove čiji su osnivači županije,
odnosno gradovi, u slučaju potrebe saniranja posljedica prouzrokovanih
elementarnom nepogodom, odnosno drugom katastrofom.

Članak 9.

Jedinica područne (regionalne) samouprave ostvaruje
svoja prava, obveze, zadaće i ciljeve na području zdravstvene zaštite tako da
osigurava sredstva za:

– provođenje epidemiološke, zdravstveno-statističke,
socijalno-medicinske i zdravstveno-ekološke djelatnosti te promicanje zdravlja
i prevenciju bolesti na svom području,

– provođenje mjera zdravstvene ekologije i to:
ispitivanje namirnica i predmeta opće uporabe, ispitivanje vode za piće,
ispitivanje štetnih utjecaja onečišćenja zraka na zdravlje ljudi, ispitivanje
komunalne buke i ispitivanje onečišćenja tla, te voda namijenjenih kupanju i
rekreaciji, od interesa za jedinicu područne (regionalne) samouprave, sukladno
programu mjera iz članka 5. stavka 3. ovoga Zakona,

– hitnu medicinsku pomoć na svojem području, ako to
ne osigurava Republika Hrvatska,

– organizaciju i rad mrtvozorničke službe.

Županije i gradovi osiguravaju sredstva za
investicijsko ulaganje i investicijsko i tekuće održavanje zdravstvenih
ustanova – prostora, medicinske i nemedicinske opreme i prijevoznih sredstava
te informatizaciju zdravstvene djelatnosti, sukladno planu i programu mjera
zdravstvene zaštite i osnovnoj mreži zdravstvene djelatnosti.

Odluku o mjerilima za osiguranje elemenata standarda
za investicijsko ulaganje i investicijsko i tekuće održavanje te
informatizaciju zdravstvene djelatnosti iz stavka 2. ovoga članka, koja će biti
temelj za planiranje potpora iz državnog proračuna, jednom godišnje donosi
Vlada Republike Hrvatske.

Jedinica područne (regionalne) samouprave i jedinica
lokalne samouprave može osigurati sredstva za zdravstvenu zaštitu stanovnika na
svom području iznad standarda utvrđenih osnovnim zdravstvenim osiguranjem.

Ugovorom između jedinice područne (regionalne)
samouprave, odnosno jedinice lokalne samouprave, turističke zajednice i
zdravstvene ustanove, odnosno trgovačkog društva koje obavlja zdravstvenu
djelatnost uređuje se organiziranje i financiranje provođenja mjera zdravstvene
zaštite za povećani broj korisnika zdravstvene zaštite za vrijeme turističke
sezone.

NAČELA
ZDRAVSTVENE ZAŠTITE

Članak
10.

 Zdravstvena zaštita stanovništva Republike
Hrvatske provodi se na načelima sveobuhvatnosti, kontinuiranosti, dostupnosti i
cjelovitog pristupa u primarnoj zdravstvenoj zaštiti, a specijaliziranog
pristupa u specijalističko-konzilijarnoj i bolničkoj zdravstvenoj zaštiti.

Članak
11.

Sveobuhvatnost
zdravstvene zaštite uključuje cjelokupno stanovništvo Republike Hrvatske u
provedbi odgovarajućih mjera zdravstvene zaštite u skladu sa zakonom.

Članak
12.

Kontinuiranost
zdravstvene zaštite postiže se ukupnom organizacijom zdravstvene djelatnosti,
osobito na razini primarne zdravstvene djelatnosti koja pruža neprekidnu
zdravstvenu zaštitu stanovništvu kroz sve životne dobi. U osiguranju
kontinuiranog djelovanja, sustav zdravstvene djelatnosti u Republici Hrvatskoj
mora biti međusobno funkcionalno povezan i usklađen.

Članak
13.

Dostupnost
zdravstvene zaštite ostvaruje se takvim rasporedom zdravstvenih ustanova,
trgovačkih društava koja obavljaju zdravstvenu djelatnost i zdravstvenih
radnika na području Republike Hrvatske koji će omogućiti stanovništvu
podjednake uvjete zdravstvene zaštite, naročito na primarnoj razini zdravstvene
djelatnosti.

Članak
14.

Načelo
cjelovitog pristupa primarne zdravstvene zaštite osigurava se provođenjem
objedinjenih mjera za unapređenjem zdravlja i prevencijom bolesti te liječenjem
i rehabilitacijom.

Članak
15.

Načelo
specijaliziranog pristupa osigurava se organiziranjem i razvijanjem posebnih
specijaliziranih kliničkih, javnozdravstvenih dostignuća i znanja te njihovom
primjenom u praksi.

MJERE
ZDRAVSTVENE ZAŠTITE

  Članak 16.

Mjere
zdravstvene zaštite su:

1.
zaštita od ekoloških čimbenika štetnih za zdravlje uklju­čivši sve mjere za
očuvanje, unapređenje, praćenje i poboljšanje zdravstvenih i higijenskih uvjeta
za život i rad čovjeka,

2.
provođenje zdravstvenog odgoja, prosvjećivanje i promicanje zdravlja s ciljem
unapređenja duševne i tjelesne sposobnosti osoba,

3.
otkrivanje i otklanjanje uzroka bolesti, odnosno sprje­čavanje i suzbijanje
bolesti te ozljeda i njihovih posljedica,

4.
mjere i aktivnosti za sprječavanje, pravovremeno otkrivanje i suzbijanje
zaraznih i kroničnih masovnih bolesti,

5. mjere zdravstvene zaštite u vezi s radom i radnim
okolišem (specifična zdravstvena zaštita radnika),

6. liječenje i rehabilitacija oboljelih, tjelesno i
duševno oštećenih i ozlijeđenih osoba,

7. posebne mjere zdravstvene zaštite stanovništva
starijeg od 65 godina života,

8. palijativna skrb za neizlječivo bolesne, odnosno
umiruće,

9. osiguravanje cjelovite (preventivne, kurativne i
rehabilitacijske) zdravstvene zaštite djece i mladeži te zaštite žena u vezi s
planiranjem obitelji, trudnoćom, porođajem i majčinstvom,

10. opskrba lijekovima i medicinskim proizvodima za
zdrav­stvenu zaštitu,

11. pregledi umrlih.

Članak 17.

Mjere zdravstvene zaštite provode se na temelju plana
i programa mjera zdravstvene zaštite koje na prijedlog Hrvatskog zavoda za
javno zdravstvo, donosi ministar nadležan za zdravstvo, po prethodno
pribavljenom mišljenju nadležnih komora.

Članak 18.

Mjere zdravstvene zaštite u vezi s radom i radnim
okolišem (specifična zdravstvena zaštita radnika) koje moraju osiguravati
poslodavci su:

1. mjere za sprječavanje i otkrivanje profesionalnih
bolesti, sprječavanje ozljeda na radu i pružanje odgovarajuće prve pomoći,

2. mjere za zaštitu zdravlja radnika koji su na
radnom mjestu izloženi posebnim opasnostima za zdravlje,

3. mjere zdravstvene zaštite propisane posebnim
propisima.

Članak 19.

Specifična zdravstvena zaštita radnika obuhvaća:

1. liječničke preglede radi utvrđivanja radne
sposobnosti,

2. praćenje zdravstvenog stanja radnika,

3.
identifikaciju i procjenu rizika za zdravlje na radnom mjestu,

4.
sistematske kontrolne preglede radnika s obzirom na spol, dob i uvjete rada te
pojavu profesionalnih bolesti, ozljeda na radu i kroničnih bolesti,

5.
davanje savjeta o zdravlju, sigurnosti, higijeni rada, organizaciji i zaštitnim
sredstvima,

6.
preglede radnika koji se obvezno provode radi zaštite od štetnih utjecaja iz
radnog okoliša i druge obvezne zdravstvene preglede,

7.
organiziranje i pružanje prve pomoći i hitnih medicinskih intervencija na licu
mjesta u procesu rada,

8.
sudjelovanje u analizi ozljeda na radu i profesionalnih bolesti,

9.
kontinuiranu skrb o boljoj prilagođenosti rada radnicima uključujući vrijeme,
način i uvjete rada,

10.
suradnju u obavještavanju, stručnom osposobljavanju i obrazovanju u djelatnosti
medicine rada, higijene rada i organizacije rada,

11.
ocjenjivanje uvjeta rada na pojedinom radnom mjestu radi zaštite od
profesionalnih bolesti,

12.
zdravstveni odgoj i zdravstveno prosvjećivanje radnika,

13.
provođenje medicinski programiranoga aktivnog odmora radi poboljšanja radne
sposobnosti radnika,

14.
sudjelovanje u mjerama rehabilitacije radnika.

Sadržaj
mjera specifične zdravstvene zaštite radnika propisuje pravilnikom ministar
nadležan za zdravstvo na prijedlog Hrvatskog zavoda za medicinu rada, a uz
suglasnost ministra nadležnog za poslove rada.

Sadržaj
mjera specifične zdravstvene zaštite policijskih službenika Ministarstva
unutarnjih poslova, odnosno pripadnika Ministarstva obrane i Oružanih snaga
Republike Hrvatske propisuje pravilnikom ministar nadležan za unutarnje
poslove, odnosno ministar nadležan za obranu uz suglasnost ministra nadležnog
za zdravstvo.

Članak 20.

Specifičnu
zdravstvenu zaštitu radnici ostvaruju na temelju ugovora između poslodavca i
zdravstvene ustanove, odnosno trgovačkog društva koje u svom sastavu ima
djelatnost medicine rada, odnosno sa specijalistom medicine rada u privatnoj
praksi.

Troškove
specifične zdravstvene zaštite radnika snosi poslodavac, odnosno Hrvatski zavod
za zdravstveno osiguranje (u daljnjem tekstu: Zavod) sukladno posebnim
propisima.

PRAVA
I DUŽNOSTI OSOBA U OSTVARIVANJU ZDRAVSTVENE ZAŠTITE

 Članak 21.

U
ostvarivanju zdravstvene zaštite svaka osoba ima pravo na:

1.
jednakost u cjelokupnom postupku ostvarivanja zdravstvene zaštite,

2. slobodan
izbor doktora medicine i doktora stomatologije u skladu s odredbama ovoga
Zakona i pravilima zdravstvenog osiguranja,

3.
zdravstvenu uslugu standardizirane kvalitete i jednakog sadržaja,

4.  prvu pomoć i hitnu medicinsku pomoć kada mu
je ona potrebna,

5.
slobodan izbor između više mogućih oblika medicinskih intervencija koje mu
ponudi doktor medicine, odnosno doktor stomatologije, osim u slučaju neodgodive
intervencije čije bi nepoduzimanje ugrozilo život i zdravlje osobe ili izazvalo
trajna oštećenja. Ako osoba nije sposobna donijeti ovakvu odluku ili je
maloljetna, za donošenje odluke ovlašteni su: bračni drug, roditelji,
punoljetna djeca te punoljetna braća i sestre i skrbnik, odnosno zakonski
zastupnik te osobe. Traženje te suglasnosti nije obvezno ako bi zbog njezinog
pribavljanja proteklo vrijeme zbog čega bi život osobe bio ugrožen, a ona u tom
trenutku nije u stanju donijeti takvu odluku,

6.
točno informiranje i pouku o svim pitanjima koja se tiču njezina zdravlja,

7.
odbijanje promatranja, pregleda i liječenja od strane studenata i odbijanje
svih drugih intervencija koje bi samostalno obav­ljali zdravstveni radnici
prije položenoga stručnog ispita i ishođenog odobrenja za samostalan rad,

8.
odbijanje da bude predmet znanstvenog istraživanja bez svoje suglasnosti, ili
bilo kojega drugog pregleda ili medicinskog postupka koji ne služi
dijagnosticiranju bolesti i njezinom lije­čenju,

9.
povjerljivost svih podataka koji se odnose na stanje njezina zdravlja,

10.
odbijanje pregleda i liječenja, uključivši tu i pravo da tijekom liječenja
pisanim putem zatraži promjenu doktora medicine, odnosno doktora stomatologije
iz razloga koji ne mora šire obrazlagati,

11.
prihvaćanje ili odbijanje kirurške i druge medicinske intervencije na tijelu
ako je pri svijesti i sposobna je za rasuđivanje. Za osobe koje nisu pri
svijesti ili nisu sposobne za rasuđivanje suglasnost za medicinsku intervenciju
daju osobe iz točke 5. ovoga stavka, osim u slučaju neodgodive medicinske
intervencije,

12.
prehranu u skladu sa svojim svjetonazorom za vrijeme boravka u zdravstvenoj
ustanovi,

13.
obavljanje vjerskih obreda za vrijeme boravka u zdravstvenoj ustanovi u za to
predviđenome prostoru,

14.
pravo opremanja u mrtvačnici u slučaju smrti, uz primjenu vjerskih, odnosno
drugih običaja vezanih uz iskaz pijeteta prema umrloj osobi.

Pravo
prihvaćanja, odnosno odbijanja pojedinih dijagno­stič­kih ili terapijskih
postupaka iz stavka 1. točke 7., 8. i 11. ovoga članka osoba izražava
potpisivanjem suglasnosti, osim ako je za to nesposobna ili maloljetna.

Suglasnost
za nesposobnu ili maloljetnu osobu iz stavka 2. ovoga članka potpisuje bračni
drug, roditelj, punoljetno dijete, punoljetni brat i sestra, zakonski zastupnik
ili skrbnik.

Članak
22.

Svaka
osoba dužna je svoja prava na zdravstvenu zaštitu koristiti u skladu s
odredbama ovoga Zakona i uputama o liječenju doktora medicine i doktora
stomatologije i osobno je odgovorna zbog nepridržavanja tih uputa.

Svaka
poslovno sposobna osoba suodgovorna je za očuvanje i unapređenje svoga
zdravlja.

Pri
korištenju svojih prava na zdravstvenu zaštitu svaka osoba obvezna je
pridržavati se kućnog reda zdravstvene ustanove, trgovačkog društva koje
obavlja zdravstvenu djelatnost, odnosno privatnoga zdravstvenog radnika.

Svaka
osoba ima pravo neposredno ili pisanim putem zatražiti od ravnatelja
zdravstvene ustanove, uprave ili osobe ovlaštene za vođenje poslova trgovačkog
društva koje obavlja zdravstvenu djelatnost, odnosno privatnoga zdravstvenog
radnika, zaštitu svojih prava s obzirom na kvalitetu, sadržaj i vrstu
zdravstvene usluge koja mu se pruža.

Ravnatelj,
uprava ili osoba ovlaštena za vođenje poslova trgovačkog društva koje obavlja
zdravstvenu djelatnost, odnosno privatni zdravstveni radnik obvezni su bez
odgađanja postupiti po prigovoru i o poduzetim mjerama pisanim putem
obavijestiti osobu najkasnije u roku od osam dana.

Ako
osoba nije zadovoljna poduzetim mjerama, zaštitu svojih prava može zatražiti
kod ministra nadležnog za zdravstvo, nadležne komore, odnosno kod nadležnog
suda.

III.
ZDRAVSTVENA DJELATNOST

Članak
23.

Zdravstvena
djelatnost je djelatnost od interesa za Republiku Hrvatsku koja se obavlja kao
javna služba i koju po stručno-medicinskoj doktrini i uz uporabu medicinske
tehnologije obavljaju zdravstveni radnici pri pružanju zdravstvene zaštite, pod
uvjetima i na način propisan ovim Zakonom.

Zdravstvenu
djelatnost na području zaštite mentalnoga zdrav­lja mogu obavljati i
nezdravstveni radnici pod uvjetima i na način koje po prethodno pribavljenom
mišljenju Hrvatske liječničke komore pravilnikom propisuje ministar nadležan za
zdravstvo.

RAZINE
ZDRAVSTVENE DJELATNOSTI

Članak 24.

Zdravstvena djelatnost obavlja se na primarnoj,
sekundarnoj i tercijarnoj razini te na razini zdravstvenih zavoda.

Članak 25.

Zdravstvena zaštita na primarnoj razini obuhvaća:

– praćenje zdravstvenog stanja stanovnika i
predlaganje mjera za zaštitu i unapređenje zdravlja stanovnika,

– sprječavanje i otkrivanje bolesti kao i liječenje i
rehabilitaciju bolesnika,

– specifičnu preventivnu zdravstvenu zaštitu djece i
mladeži, osobito u osnovnim i srednjim školama te visokim učilištima na svom
području,

– zdravstvenu zaštitu žena,

– preventivnu zdravstvenu zaštitu rizičnih skupina i
ostalih stanovnika u skladu s programima preventivne zdravstvene zaštite,

– savjetovanje, zdravstveno prosvjećivanje i
promicanje zdravlja radi njegovog očuvanja i unapređenja,

– higijensko-epidemiološku zaštitu,

– sprječavanje, otkrivanje i liječenje bolesti zubi i
usta s rehabilitacijom,

– zdravstvenu rehabilitaciju djece i mladeži s
poremećajima u tjelesnom i duševnom razvoju,

–
patronažne posjete, zdravstvenu njegu i liječenje u kući,

–
medicinu rada,

– hitnu medicinsku pomoć te

– palijativnu skrb te

– zaštitu mentalnoga zdravlja.

Zdravstvena zaštita na primarnoj razini pruža se kroz
djelatnosti:

– opće/obiteljske medicine,

– zdravstvene zaštite predškolske djece,

– preventivno-odgojnih mjera za zdravstvenu zaštitu
školske djece i studenata,

– zdravstvene zaštite žena,

– stomatološke zdravstvene zaštite,

– higijensko-epidemiološke zdravstvene zaštite,

– medicine rada,

– zdravstvene zaštite mentalnoga zdravlja,

– patronažne zdravstvene zaštite,

– njege u kući bolesnika,

– hitne medicinske pomoći,

– palijativne skrbi,

– ljekarništva te

– laboratorijske dijagnostike.

Članak 26.

Zdravstvena djelatnost na primarnoj razini provodi se
i organizira u timskom radu u kojem sudjeluju najmanje zdravstveni radnik
visoke stručne spreme i zdravstveni radnik srednje stručne spreme.

Poslove u zdravstvenoj djelatnosti na primarnoj
razini obavljaju doktori medicine, specijalisti obiteljske (opće) medicine,
medicine rada, školske medicine, epidemiologije, zdravstvene ekologije, javnog
zdravstva, doktori stomatologije, magistri farmacije i diplomirani inženjeri
medicinske biokemije sa svojim suradnicima.

U zdravstvenoj djelatnosti na primarnoj razini
poslove zdravstvene zaštite djece obavlja specijalist pedijatrije, poslove
zdravstvene zaštite žena u vezi s trudnoćom, porođajem, materins­tvom,
planiranjem obitelji, ranim otkrivanjem malignih bolesti i liječenjem spolno
prenosivih i drugih bolesti obavlja specijalist ginekologije, a poslove zaštite
mentalnog zdravlja obavlja specijalist psihijatrije te nezdravstveni radnici
visoke stručne spreme koji ispunjavaju uvjete propisane pravilnikom iz članka
23. stavka 2. ovoga Zakona.

U provođenju pojedinačnih mjera zdravstvene zaštite u
zdrav­stvenoj djelatnosti na primarnoj razini, a posebno u zdravstvenoj zaštiti
radnika, djece predškolskog i školskog uzrasta te zaštiti mentalnog zdravlja
sudjeluje i psiholog, logoped i socijalni radnik, odnosno drugi stručnjaci za
pojedina specifična pitanja te zaštite.

Zdravstveni radnici u zdravstvenoj djelatnosti na
primarnoj razini u timskom radu surađuju sa zdravstvenim radnicima drugih
specijalnosti u specijalističko-konzilijarnoj i bolničkoj zdravstvenoj zaštiti.

Članak 27.

Zdravstvena djelatnost na sekundarnoj razini obuhvaća
speci­jalističko-konzilijarnu i bolničku djelatnost.

Članak 28.

Specijalističko-konzilijarna
djelatnost u odnosu na zdravstvenu djelatnost na primarnoj razini obuhvaća složenije
mjere i postupke u pogledu prevencije, dijagnosticiranja te liječenja bolesti i
ozljeda, provođenja ambulantne rehabilitacije te medicinske rehabilitacije u
kući korisnika, odnosno štićenika u ustanovama za socijalnu skrb.

Specijalističko-konzilijarna
djelatnost za svoje potrebe mora imati osiguranu laboratorijsku i drugu
dijagnostičku djelatnost.

Članak 29.

Bolnička djelatnost obuhvaća
dijagnosticiranje, liječenje i medicinsku rehabilitaciju, zdravstvenu njegu te
boravak i prehranu bolesnika u bolnicama.

Članak 30.

Zdravstvena djelatnost na
tercijarnoj razini uz obavljanje zdravstvene djelatnosti iz članka 27. ovoga
Zakona obuhvaća i pružanje najsloženijih oblika zdravstvene zaštite iz specija­lis­tičko-konzilijarnih
i bolničkih djelatnosti, znanstvenoistraživački rad te izvođenje nastave na
temelju ugovora za potrebe nastavnih ustanova zdravstvenog usmjerenja.

Nastava iz stavka 1. ovoga
članka može se obavljati i na primarnoj i na sekundarnoj razini zdravstvene
djelatnosti te na razini zdravstvenih zavoda.

Članak 31.

Zdravstvena djelatnost na
tercijarnoj razini obuhvaća djelatnost klinika, kliničkih bolnica i kliničkih
bolničkih centara.

Članak 32.

Djelatnost zdravstvenih
zavoda dio je zdravstvene djelatnosti koja se obavlja na primarnoj, sekundarnoj
i tercijarnoj razini zdravstvene djelatnosti, a obuhvaća javno-zdravstvenu
djelatnost, djelatnost medicine rada, djelatnost transfuzijske medicine i
djelatnost zaštite mentalnog zdravlja.

Zdravstvena djelatnost na
razini državnih zdravstvenih zavoda obuhvaća javno-zdravstvenu djelatnost,
djelatnost medicine rada, djelatnost transfuzijske medicine i djelatnost
zaštite mentalnog zdravlja.

Zdravstvena djelatnost na
razini zdravstvenih zavoda jedinica područne (regionalne) samouprave obuhvaća
javnozdravstvenu djelatnost.

Članak 33.

Ljekarnička djelatnost je dio
zdravstvene djelatnosti koja se obavlja na primarnoj, sekundarnoj i tercijarnoj
razini zdravstvene zaštite, a obuhvaća opskrbu stanovništva lijekovima i
medicinskim proizvodima u skladu s posebnim zakonom.

Ljekarnička djelatnost
obavlja se samo u sklopu osnovne mreže zdravstvene djelatnosti.

Iznimno od odredbe stavka 2. ovoga članka, dio
ljekarničke djelatnosti koji se odnosi na galenske laboratorije i laboratorije
za provjeru kakvoće galenskih pripravaka i identifikaciju ljekovitih tvari
obavlja se izvan osnovne mreže zdravstvene djelatnosti.

SADRŽAJ
I ORGANIZACIJSKI OBLICI ZDRAVSTVENE DJELATNOSTI

1.
Uvjeti i način obavljanja zdravstvene djelatnosti

Članak
34.

Zdravstvenu
djelatnost obavljaju zdravstvene ustanove, trgovačka društva i privatni
zdravstveni radnici pod uvjetima i na način propisan ovim Zakonom, Zakonom o
zdravstvenom osiguranju, Zakonom o ustanovama i Zakonom o trgovačkim druš­tvima.

Iznimno
od odredbe stavka 1. ovoga članka, zdravstvenu djelatnost mogu obavljati i
druge pravne i fizičke osobe u skladu s posebnim zakonom.

Zdravstvenu
djelatnost obavljaju i ustrojbene jedinice Ministarstva obrane i Oružanih snaga
Republike Hrvatske u skladu s posebnim propisima.

Članak
35.

Zdravstvena
djelatnost obavlja se u sklopu osnovne mreže zdravstvene djelatnosti.

Zdravstvena
djelatnost može se obavljati i izvan osnovne mreže zdravstvene djelatnosti u
skladu s odredbama ovoga Zakona.

Članak
36.

Osnovnom
mrežom zdravstvene djelatnosti određuje se za područje Republike Hrvatske,
odnosno jedinice područne (regionalne) samouprave potreban broj zdravstvenih
ustanova, trgo­vačkih društava te privatnih zdravstvenih radnika s kojima Zavod
sklapa ugovor o provođenju zdravstvene zaštite.

Članak 37.

Mjerila za određivanje osnovne mreže zdravstvene
djelatnosti utvrđuju se planom zdravstvene zaštite uvažavajući:

– zdravstveno stanje, broj, dobnu i socijalnu
strukturu stanovništva,

– jednake uvjete, odnosno mogućnosti za korištenje
zdravstvenih usluga,

– potreban opseg pojedine djelatnosti iz članka 24.
ovoga Zakona,

– stupanj urbanizacije područja, prometne
povezanosti, spe­cifičnosti naseljenosti te dostupnosti na demografski ugrože­nim
područjima, osobito na otocima,

– utjecaj okoliša na zdravlje stanovništva i

– gospodarske mogućnosti.

Članak 38.

Osnovnu mrežu zdravstvene djelatnosti na prijedlog
ministra nadležnog za zdravstvo, po prethodno pribavljenom mišljenju Zavoda,
Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo, nadležnih komora i predstavničkih tijela
jedinica područne (regionalne) samouprave donosi Vlada Republike Hrvatske.

Članak
39.

Zdravstvena
djelatnost mora biti organizirana tako da je stanovništvu Republike Hrvatske
uvijek osigurana i dostupna hitna medicinska pomoć, uključivši hitan prijevoz.

2.
Osnivanje i organiziranje zdravstvenih ustanova

Članak
40.

Državni
zdravstveni zavod, kliniku kao samostalnu ustanovu, kliničku bolnicu i klinički
bolnički centar može osnovati Republika Hrvatska.

Kliniku
kao samostalnu ustanovu može osnovati i županija i druga pravna osoba, osim
jedinica lokalne samouprave.

Opću
bolnicu može osnovati županija i grad.

Specijalnu
bolnicu može osnovati županija, grad i druga pravna osoba osim općine.

Dom
zdravlja, ustanovu za hitnu medicinsku pomoć i zavod za javno zdravstvo može
osnovati županija.

Polikliniku,
lječilište, ustanovu za zdravstvenu njegu i ljekarničku ustanovu mogu osnovati županija
i druga pravna i fizička osoba.

Članak
41.

Zdravstvena
ustanova čiji je osnivač pravna osoba te zdravstvena ustanova čiji je osnivač
fizička osoba ne može obavljati djelatnost državnih zdravstvenih zavoda.

Zdravstvena
ustanova čiji je osnivač pravna osoba, osim županije, te zdravstvena ustanova
čiji je osnivač fizička osoba ne može obavljati cjelovitu djelatnost
zdravstvenih zavoda, doma zdravlja i ustanove za hitnu medicinsku pomoć.

Članak
42.

Osnivač
zdravstvene ustanove donosi akt o osnivanju koji naročito sadrži:

–
naziv, odnosno ime te sjedište, odnosno prebivalište osnivača,

– naziv
i sjedište zdravstvene ustanove,

–
djelatnost zdravstvene ustanove,

–
uvjete i način osiguranja prostora i opreme,

–
odredbe o sredstvima koja su ustanovi potrebna za osnivanje i početak rada te
načinu njihova pribavljanja ili osiguranja,

– prava
i obveze osnivača u pogledu obavljanja djelatnosti zbog koje se zdravstvena ustanova
osniva,

–
tijela zdravstvene ustanove te odredbe o upravljanju zdrav­stvenom ustanovom i
vođenju njezinih poslova,

– rok
za donošenje statuta.

Članak
43.

Osnivač
zdravstvene ustanove dužan je od ministarstva nadležnog za zdravstvo zatražiti
ocjenu sukladnosti akta o osnivanju sa Zakonom o ustanovama i ovim Zakonom.

Članak
44.

Zahtjevu
za ocjenu sukladnosti akta o osnivanju osnivač zdravstvene ustanove obvezan je
priložiti mišljenje o opravdanosti osnivanja zdravstvene ustanove u osnovnoj
mreži zdravstvene djelatnosti.

Mišljenje
o opravdanosti osnivanja zdravstvene ustanove u osnovnoj mreži zdravstvene
djelatnosti daju Zavod i nadležna komora.

Mišljenje
o opravdanosti osnivanja zdravstvene ustanove izvan mreže osnovne zdravstvene
djelatnosti daje nadležna komora.

Postupak
i način davanja mišljenja Zavoda o opravdanosti osnivanja zdravstvene ustanove
u osnovnoj mreži zdravstvene djelatnosti određuje se općim aktom koji donosi
Zavod uz suglasnost ministra nadležnog za zdravstvo.

Postupak
i način davanja mišljenja komore o opravdanosti osnivanja zdravstvene ustanove
u osnovnoj mreži zdravstvene djelatnosti, odnosno izvan mreže osnovne
zdravstvene djelatnosti određuje se općim aktom koji donosi komora uz
suglasnost ministra nadležnog za zdravstvo.

Članak
45.

Ministarstvo
nadležno za zdravstvo rješenjem utvrđuje da je akt o osnivanju zdravstvene
ustanove u skladu s ovim Zakonom.

Protiv
rješenja iz stavka 1. ovoga članka nije dopuštena žalba, ali se može pokrenuti
upravni spor.

Članak
46.

Zdravstvena
ustanova prije početka rada upisuje se u sudski registar.

Upisom
u sudski registar zdravstvena ustanova stječe svojstvo pravne osobe.

Članak
47.

Zdravstvena
ustanova ne može započeti s radom dok ministar nadležan za zdravstvo rješenjem
ne utvrdi da su ispunjeni uvjeti za početak rada s obzirom na prostor, radnike
i medicinsko--tehničku opremu.

Uvjete
u pogledu prostora, radnika i medicinsko-tehničke opreme pravilnikom propisuje
ministar nadležan za zdravstvo uz prethodno pribavljeno mišljenje nadležnih
komora.

Zahtjev
za izdavanjem rješenja o početku rada osnivač je obvezan podnijeti u roku od
godine dana od dana izdavanja rješenja iz članka 45. ovoga Zakona.

Članak
48.

Odredbe
članka 43. do 47. ovoga Zakona primjenjuju se i u slučaju proširenja ili
promjene djelatnosti.

Članak 49.

Promjena djelatnosti zdravstvene ustanove čiji je
osnivač Republika Hrvatska ne može se obaviti bez suglasnosti ministra nadležnog
za zdravstvo.

Članak 50.

Zdravstvena ustanova prestaje s radom ako:

– osnivač donese odluku o prestanku rada,

– više ne postoji potreba za obavljanjem djelatnosti
za koju je osnovana, a nema mogućnosti da se preustroji za obavljanje druge
zdravstvene djelatnosti,

– ne ispunjava zakonom propisane uvjete za obavljanje
djelatnosti.

Prijedlog za prestanak rada zdravstvene ustanove može
podnijeti osnivač, nadležna komora te Zavod za zdravstvene ustanove u osnovnoj
mreži zdravstvene djelatnosti.

Rješenje o prestanku rada zdravstvene ustanove donosi
ministar nadležan za zdravstvo.

Protiv rješenja iz stavka 3. ovoga članka nije dopuštena
žalba, ali se može pokrenuti upravni spor.

Zdravstvena ustanova gubi svojstvo pravne osobe
upisom brisanja iz sudskog registra ustanova.

Članak 51.

Sredstva za rad zdravstvena ustanova u osnovnoj mreži
zdrav­stvene djelatnosti može ostvariti:

– ugovorom sa Zavodom,

– ugovorom s ministarstvom nadležnim za zdravstvo,
odnosno drugim tijelima državne vlasti za poslove koji se na osnovi zakona
financiraju iz državnog proračuna,

–
ugovorom sa fakultetima i drugim visokim učilištima zdrav­stvenog usmjerenja,

– iz
sredstava osnivača u skladu s aktom o osnivanju,

–
ugovorom s jedinicom područne (regionalne) samouprave,

–
ugovorom s jedinicom lokalne samouprave,

–
ugovorom s dobrovoljnim osiguravateljima,

–
ugovorom s trgovačkim društvima i drugim pravnim osobama za provedbu posebnih
projekata,

– iz
sudjelovanja korisnika zdravstvene zaštite u pokriću dijela ili ukupnih
troškova zdravstvene zaštite,

– iz
drugih izvora na način i pod uvjetima određenim zakonom, aktom o osnivanju i
statutom zdravstvene ustanove.

 Zdravstvena ustanova izvan osnovne mreže
zdravstvene djelatnosti, sredstva za rad može ostvariti po osnovama iz stavka
1. ovoga članka, izuzev osnova iz podstavka 1. toga stavka, a sukladno aktu o
osnivanju i statutu zdravstvene ustanove.

Članak
52.

Ako u
obavljanju djelatnosti zdravstvene ustanove nastane gubitak, taj gubitak
pokriva osnivač sukladno Zakonu o ustanovama.

3.
Tijela zdravstvene ustanove

Upravno
vijeće

Članak
53.

Upravno vijeće upravlja zdravstvenom ustanovom i
nadzire rad uprave.

Upravu zdravstvene ustanove iz stavka 1. ovoga članka
sukladno statutu zdravstvene ustanove čine ravnatelj, zamjenik, odnosno
pomoćnik ravnatelja, a u bolničkim zdravstvenim ustanovama i glavna medicinska
sestra bolnice.

Upravno vijeće zdravstvene ustanove čiji je osnivač
Republika Hrvatska ima pet članova i čine ga predstavnici:

– osnivača (predsjednik i 2 člana),

– radnika ustanove (2 člana).

Upravno vijeće zdravstvene ustanove čiji je osnivač županija
i grad ima pet članova i čine ga predstavnici:

– osnivača (predsjednik i 2 člana),

– radnika ustanove (2 člana).

Članove upravnog vijeća iz stavka 3. podstavka 1.
ovoga članka imenuje osnivač na prijedlog ministra nadležnog za zdrav­stvo, a
članove upravnog vijeća iz stavka 4. podstavka 1. ovoga članka imenuje osnivač
na prijedlog pročelnika ureda upravnog tijela županije nadležnog za zdravstvo.

Jednog člana upravnog vijeća iz podstavka 2. stavka
3. i 4. ovoga članka imenuje radničko vijeće zdravstvene ustanove, a jednog
člana stručno vijeće zdravstvene ustanove iz redova radnika ustanove s visokom
stručnom spremom.

Mandat članova upravnog vijeća traje četiri godine.

Visinu naknade za rad članova upravnog vijeća
utvrđuje ministar nadležan za zdravstvo, a isplaćuje se iz sredstava
zdravstvene ustanove.

Članak 54.

Upravno vijeće zdravstvene ustanove:

–
donosi statut uz suglasnost osnivača,

–
donosi druge opće akte,

–
donosi program rada i razvoja,

–
nadzire izvršenje programa rada i razvoja zdravstvene ustanove,

–
donosi financijski plan i završni račun,

–
predlaže osnivaču promjenu ili proširenje djelatnosti,

–
donosi odluke u drugom stupnju u predmetima u kojima se odlučuje o pojedinim
pravima radnika,

–
raspravlja i odlučuje o izvješćima ravnatelja najmanje svaka tri mjeseca,

–
obavlja i druge statutom propisane poslove.

Upravno
vijeće donosi odluke natpolovičnom većinom ukupnog broja članova.

Ravnatelj

Članak 55.

Ravnatelj
zdravstvene ustanove imenuje se na temelju natječaja.

Ravnatelja
zdravstvene ustanove imenuje i razrješuje upravno vijeće.

Ravnatelj
zdravstvene ustanove mora imati visoku stručnu spremu te najmanje pet godina
radnog iskustva u struci i ispunjavati druge uvjete propisane aktom o
osnivanju, odnosno statutom.

Ako
ravnatelj zdravstvene ustanove nema visoku stručnu spremu zdravstvenog
usmjerenja, njegov zamjenik ili pomoćnik mora imati visoku stručnu spremu
zdravstvenog usmjerenja i najmanje pet godina radnog iskustva.

Zamjenika
ravnatelja imenuje i razrješuje upravno vijeće zdravstvene ustanove na
prijedlog ravnatelja.

U
kliničkim ustanovama ravnatelj mora imati pomoćnika za nastavu.

Mandat
ravnatelja traje četiri godine. Po isteku mandata ista osoba može, na temelju
natječaja ponovno biti imenovana za ravnatelja.

Članak 56.

Iznimno
od odredbe članka 55. stavka 2. ovoga Zakona, rav­natelja zdravstvene ustanove
čiji je osnivač Republika Hrvatska imenuje i razrješuje upravno vijeće uz
suglasnost ministra nadležnog za zdravstvo.

Članak
57.

Ravnatelj
organizira i vodi poslovanje, predstavlja i zastupa zdravstvenu ustanovu i
odgovoran je za zakonitost rada.

Ravnatelj
podnosi upravnom vijeću pisano izvješće o cjelokupnom poslovanju zdravstvene
ustanove jednom tromjesečno.

Ravnatelj
sudjeluje u radu upravnog vijeća bez prava odlučivanja.

Članak 58.

Ravnatelj
može biti razriješen i prije isteka vremena na koje je imenovan.

Upravno
vijeće dužno je razriješiti ravnatelja i prije isteka mandata za koji je
izabran ako:

–
ravnatelj to osobno zahtijeva,

–
nastane neki od razloga koji po posebnim propisima ili propisima kojima se
uređuju radni odnosi dovode do prestanka ugovora o radu,

– ne
izvršava ugovorne obveze prema Zavodu,

– ne provodi program rada i razvoja zdravstvene
ustanove koji je donijelo upravno vijeće,

– ako u obavljanju djelatnosti zdravstvene ustanove
nastane neopravdani gubitak koji pokriva osnivač sukladno članku 52. ovoga
Zakona,

– u svojem radu krši propise i opće akte zdravstvene
ustanove ili neopravdano ne izvršava odluke upravnog vijeća ili postupa u
suprotnosti s njima,

– svojim nesavjesnim ili nepravilnim radom prouzroči
zdrav­stvenoj ustanovi veću štetu, zanemaruje ili nemarno obavlja svoju dužnost
tako da su nastale ili mogu nastati veće smetnje u obav­ljanju djelatnosti
ustanove,

– ako je nalazom zdravstvene inspekcije ustanovljena
povreda propisa i općih akata zdravstvene ustanove ili nepravilnost u radu
ravnatelja.

Ako upravno vijeće ne razriješi ravnatelja iz razloga
propisanih u stavku 2. ovoga članka u roku od 30 dana od dana saznanja za neki
od razloga, rješenje o razrješenju ravnatelja donosi ministar nadležan za
zdravstvo.

Protiv rješenja iz stavka 3. ovoga članka nije
dopuštena žalba, ali se može pokrenuti upravni spor.

Upravno vijeće mora prije donošenja odluke o
razrješenju obavijestiti ravnatelja o razlozima za razrješenje i dati mu
mogućnost da se o njima pisano izjasni.

Članak 59.

Ravnatelj je dužan jedanput godišnje ministru nadležnom
za zdravstvo podnijeti pisano izvješće o broju osoba umrlih u zdrav­stvenoj
ustanovi tijekom godine te o uzrocima njihove smrti.

U izvanrednim okolnostima, ako je ugrožen proces pružanja
zdravstvene zaštite ili postoji neposredna opasnost po život i zdravlje osoba
ravnatelj je dužan o tim okolnostima bez odgađanja obavijestiti ministarstvo
nadležno za zdravstvo i Hrvatski zavod za javno zdravstvo.

Stručno
vijeće

Članak
60.

Stručno
vijeće zdravstvene ustanove jest savjetodavno tijelo ravnatelju.

Članove
stručnog vijeća na prijedlog stručnih kolegija ustrojbenih jedinica zdravstvene
ustanove imenuje ravnatelj.

U radu
stručnog vijeća mogu sudjelovati i zdravstveni suradnici.

Ravnatelj
doma zdravlja u stručno vijeće može imenovati zdravstvene radnike – zakupce
jedinica zakupa doma zdravlja.

Članak
61.

Ravnatelj
zdravstvene ustanove ne može biti predsjednik niti član stručnog vijeća.

Stručno
vijeće sastaje se najmanje jedanput u 30 dana.

Članak
62.

Stručno
vijeće zdravstvene ustanove:

–
raspravlja i odlučuje o pitanjima iz područja stručnog rada ustanove,

–
predlaže stručna rješenja u sklopu djelatnosti zdravstvene ustanove,

–
predlaže stručne temelje za program rada i razvoja zdravstvene ustanove,

–
predlaže mjere za unapređenje kvalitete rada u zdravstvenoj ustanovi,

– daje
upravnom vijeću i ravnatelju mišljenja i prijedloge glede organizacije rada i
uvjeta za razvoj zdravstvene djelatnosti,

–
predlaže specijalističko usavršavanje zdravstvenih radnika te stručno usavršavanje
iz područja uže specijalnosti zdravstvenih radnika za potrebe zdravstvene
ustanove,

–
predlaže upravnom vijeću obavljanje poslova zdravstvenih radnika izvan punog
radnog vremena u slučajevima od posebnog interesa za građane i rad zdravstvene
ustanove,

– skrbi
o provedbi unutarnjeg nadzora nad stručnim radom zdravstvenih radnika ustanove,

–
obavlja i druge poslove propisane statutom.

Stručni
kolegij

Članak
63.

Stručni
kolegij jest tijelo koje u svakoj zdravstvenoj djelatnosti zdravstvene ustanove
razmatra pitanja iz područja stručnog rada te djelatnosti.

Sastav
i način rada stručnog kolegija uređuje se statutom zdravstvene ustanove.

Etičko
povjerenstvo

Članak 64.

Etičko povjerenstvo zdravstvene ustanove jest tijelo
koje osigurava obavljanje djelatnosti ustanove na načelima medicinske etike i
deontologije.

Etičko povjerenstvo imenuje upravno vijeće i
sačinjava ga najmanje pet članova, od toga jedna trećina članova suprotnog
spola, s time da najmanje jedan član etičkog povjerenstva treba biti predstavnik
nemedicinskih struka i najmanje jedan član koji nije radnik zdravstvene
ustanove.

Upravno vijeće imenuje i zamjenike članova etičkog
povjerenstva.

Broj članova i sastav etičkog povjerenstva sukladno
odredbama stavka 2. i 3. ovoga članka uređuje se statutom zdravstvene ustanove.

Za obavljanje poslova iz stavka 1. ovoga članka
zdravstvena ustanova čiji je osnivač pravna i fizička osoba može ovlastiti
etičko povjerenstvo druge zdravstvene ustanove.

Etičko povjerenstvo donosi poslovnik o svome radu.

Članak 65.

Etičko povjerenstvo zdravstvene ustanove:

– prati primjenu etičkih i deontoloških načela
zdravstvene struke u obavljanju djelatnosti zdravstvene ustanove,

– nadzire ispitivanje lijekova i medicinskih
proizvoda,

– odobrava znanstvena istraživanja u zdravstvenoj
ustanovi,

– odobrava klinička ispitivanja lijekova i nadzire
njihovo provođenje,

– nadzire uzimanje dijelova ljudskog tijela nakon
obdukcije u medicinske i znanstveno-nastavne svrhe,

– rješava i druga etička pitanja u obavljanju
djelatnosti zdrav­stvene ustanove.

4.
Akti zdravstvenih ustanova

Članak
66.

Akti
zdravstvenih ustanova su statut i drugi opći akti.

Statut
je osnovni opći akt zdravstvene ustanove kojim se osobito uređuje:

–
organizacija zdravstvene ustanove,

– način
odlučivanja ravnatelja i upravnog vijeća, po kojem ravnatelj donosi sve odluke
u svezi s poslovanjem u zdravstvenoj ustanovi, osim odluka propisanih u članku
54. ovoga Zakona,

– druga
prava i obveze ravnatelja i upravnog vijeća,

– način
izbora, sastav i rad stručnog kolegija,

– druga
pitanja važna za obavljanje zdravstvene djelatnosti, kao i za rad i poslovanje
zdravstvene ustanove.

Članak
67.

Upravljanje
i akti zdravstvenih ustanova čiji je osnivač pravna osoba, osim zdravstvenih
ustanova čiji je osnivač jedinica lokalne samouprave i jedinica područne
(regionalne) samouprave te zdravstvenih ustanova čiji je osnivač fizička osoba
uređuju se aktom o osnivanju, odnosno statutom zdravstvene ustanove, sukladno
Zakonu o ustanovama.

IV.
ZDRAVSTVENE USTANOVE NA PRIMARNOJ RAZINI ZDRAVSTVENE DJELATNOSTI

1.
Dom zdravlja

Članak 68.

Dom zdravlja je zdravstvena ustanova za pružanje
zdravstvene zaštite stanovništvu određenog područja u sklopu zdravstvene
djelatnosti na primarnoj razini.

Na području županije osniva se jedan dom zdravlja, a
na području Grada Zagreba tri doma zdravlja.

Članak 69.

Dom zdravlja u svom sastavu mora imati obiteljsku
(opću) medicinu, stomatološku zdravstvenu zaštitu, zdravstvenu zaštitu žena,
dojenčadi i predškolske djece i starijih osoba, zaštitu mentalnog zdravlja i patronažnu
zdravstvenu zaštitu.

Dom zdravlja na svom području mora osigurati i hitnu
medicinsku pomoć, medicinu rada, zdravstvenu njegu, palijativnu skrb bolesnika,
laboratorijsku, radiološku i drugu dijagnostiku, ako obavljanje tih djelatnosti
nije drukčije organizirano.

Dom zdravlja može organizirati radne jedinice za
obavljanje djelatnosti iz stavka 1. i 2. ovoga članka, u skladu s osnovnom mrežom
zdrastvene djelatnosti.

Dom zdravlja može organizirati, u skladu s osnovnom
mrežom zdravstvene djelatnosti, radne jedinice za obavljanje pojedinih
specijalističkih djelatnosti, ako to zahtijevaju posebne potrebe s obzirom na
zdravstveno stanje stanovništva i kada bi pružanje zdravstvene zaštite u
poliklinici ili bolnici otežavalo provođenje te zaštite.

Ako se u domu zdravlja obavlja specijalistička
djelatnost, onda je ona pod stručnim nadzorom bolnice koju određuje ministar
nadležan za zdravstvo.

Iznimno od odredbe stavka 1. ovoga članka, na
područjima sa specifičnim potrebama pružanja zdravstvene zaštite stanov­ništvu,
u skladu sa osnovnom mrežom zdravstvene djelatnosti u domu zdravlja mogu se
organizirati i rodilište te stacionar za dijagnostiku i liječenje akutnih
bolesnika.

Članak 70.

Dio djelatnosti doma zdravlja može se obavljati u
privatnoj praksi davanjem u zakup dijelova domova zdravlja (u daljnjem tekstu:
jedinica zakupa) zdravstvenim radnicima koji ispunjavaju uvjete propisane ovim
Zakonom.

Privatna praksa iz stavka 1. ovoga članka obavlja se
u djelatnostima obiteljske (opće) medicine, stomatološke zdravstvene zaštite,
zdravstvene zaštite žena, dojenčadi i predškolske djece te laboratorijske
dijagnostike.

Članak 71.

Privatna praksa iz članka 70. stavka 1. ovoga Zakona
ne može se obavljati u sljedećim djelatnostima doma zdravlja:

– zaštita mentalnog zdravlja,

– patronažna zdravstvena zaštita,

– hitna medicinska pomoć,

– zdravstvena njega i palijativna skrb bolesnika,

– prostorije i medicinsko-tehnička i druga oprema
dijag­nostičke djelatnosti radiologije,

– rodilištu,

– stacionaru za privremeni smještaj bolesnika.

Članak 72.

Jedinica zakupa daje se u zakup zdravstvenom radniku
visoke stručne spreme koji u radnom odnosu na neodređeno vrijeme u domu
zdravlja radi u jedinici zakupa najmanje posljednju godinu.

Zdravstveni radnik iz stavka 1. ovoga članka mora ispunjavati
uvjete iz članka 139. ovoga Zakona, propisane za obavljanje privatne prakse za
zdravstvene radnike visoke stručne spreme.

Iznimno od stavka 1. ovoga članka, zubotehnički
laboratorij može se dati u zakup zdravstvenom radniku srednje stručne spreme –
zubnom tehničaru koji u radnom odnosu na neodređeno vrijeme u domu zdravlja
radi u tom laboratoriju najmanje posljednju godinu.

Zdravstveni radnik iz stavka 3. ovoga članka mora
ispunjavati uvjete iz članka 141. ovoga Zakona propisane za obavljanje privatne
prakse za zdravstvene radnike srednje stručne spreme.

Članak 73.

Na ugovor o radu zdravstvenog radnika koji je do
zakupa jedinice zakupa radio u timu sa zdravstvenim radnikom iz članka 72.
stavka 1. ovoga Zakona primjenjuju se propisi radnog prava o prijenosu ugovora
o radu na novog poslodavca.

Članak 74.

Dom zdravlja može sklopiti zajednički ugovor o zakupu
sa zakupcima dviju ili više jedinica zakupa, ako oni za to pokažu interes
(grupna praksa).

Ako u pojedinoj jedinici zakupa rade dva ili više
zdravstvenih radnika visoke ili srednje stručne spreme ti radnici zaključuju
ugovor o zakupu u obliku grupne prakse i zajednički ugovor o provođenju
zdravstvene zaštite sa Zavodom.

Članak 75.

Posebni uvjeti i postupak za davanje u zakup jedinica
zakupa utvrđuju se pravilnikom koji uz prethodno pribavljeno mišljenje nadležne
komore donosi ministar nadležan za zdravstvo.

Na sklapanje, valjanost, prestanak ili drugo pitanje
u vezi s ugovorom o zakupu jedinice zakupa koje nije uređeno ovim zakonom ili
propisom iz stavka 1. ovoga članka primjenjuju se opći propisi obveznog prava.

2. Ustanova za hitnu medicinsku pomoć

Članak 76.

Ustanova za hitnu medicinsku pomoć jest zdravstvena
ustanova koja provodi mjere hitne medicinske pomoći i osigurava prijevoz
oboljelih, stradalih i ozlijeđenih u odgovarajuću zdravstvenu ustanovu i pruža
medicinsku pomoć za vrijeme prijevoza.

Članak 77.

Iznimno od odredbe članka 76. ovoga Zakona, prijevoz
u svrhu pružanja zdravstvenih usluga mogu obavljati i druge pravne i fizičke
osobe koje imaju odobrenje ministra nadležnog za zdravstvo za obavljanje te
djelatnosti.

Odobrenje iz stavka 1. ovoga članka daje se rješenjem
protiv kojeg nije dopuštena žalba, već se protiv toga rješenja može pokrenuti
upravni spor.

Uvjete u pogledu opreme i zdravstvenih radnika koje
moraju ispunjavati pravne osobe za davanje odobrenja iz stavka 1. ovoga članka
propisat će pravilnikom ministar nadležan za zdravstvo.

Članak 78.

Uvjete, organizaciju i način rada hitne medicinske
pomoći utvrdit će pravilnikom ministar nadležan za zdravstvo.

3. Ustanova za zdravstvenu njegu

Članak 79.

Ustanova za zdravstvenu njegu jest zdravstvena
ustanova koja provodi zdravstvenu njegu i rehabilitaciju bolesnika po uputama
doktora medicine.

Ustanova iz stavka 1. ovoga članka može privremeno
stacionarno zbrinjavati bolesnike kojima je potrebna zdravstvena njega i
rehabilitacija.

4. Ljekarnička ustanova

Članak 80.

Ljekarnička ustanova jest zdravstvena ustanova koja
obavlja ljekarničku djelatnost sukladno posebnom zakonu.

5. Ustanova za palijativnu skrb

Članak 81.

Ustanova za palijativnu skrb jest zdravstvena
ustanova koja ima palijativni inetrdisciplinarni tim kućnih posjeta (liječnik,
medicinska sestra, fizikalni terapeut, socijalni radnik s posebnom naobrazbom
za pristup umirućem) ambulantu za bol i palijativnu skrb te dnevni boravak.

V.
ZDRAVSTVENE USTANOVE NA SEKUNDARNOJ RAZINI ZDRAVSTVENE DJELATNOSTI

1.
Poliklinika

Članak
82.

Poliklinika
jest zdravstvena ustanova u kojoj se obavlja specijalističko-konzilijarna
zdravstvena zaštita, dijagnostika i medicinska rehabilitacija, osim bolničkog
liječenja.

Poliklinika
se osniva kao zdravstvena ustanova ili kao dio zdravstvene ustanove.

Poliklinika
ovisno o djelatnostima za koje se osniva može osigurati uvjete za dnevnu
bolnicu.

Kad se
poliklinika osniva kao samostalna zdravstvena ustanova, djelatnost mora
obavljati najmanje u dvije ordinacije različitih ili istih specijalističkih ili
užih specijalističkih djelatnosti, odnosno u jednoj ordinaciji speci­jalističke,
odnosno uže specijalističke djelatnosti i laboratoriju.

Poliklinika
mora za svaku svoju djelatnost zapošljavati u radnom odnosu na neodređeno
vrijeme najmanje jednog doktora medicine, odnosno stomatologije specijalista
odgovarajuće grane specijalnosti, ovisno o djelatnostima poliklinike.

Ako
poliklinika ima medicinsko-biokemijski laboratorij mo­ra zapošljavati u radnom
odnosu na neodređeno vrijeme najmanje jednog doktora medicine i jednog
diplomiranog inženjera medicinske biokemije specijalista.

2.
Bolnica

Članak
83.

Bolnica
jest zdravstvena ustanova koja obavlja djelatnost dijagnostike, liječenja,
medicinske rehabilitacije i zdravstvene njege bolesnika te osigurava boravak i
prehranu bolesnika.

Djelatnost iz stavka 1. ovoga članka obavlja se u
općim i specijalnim bolnicama.

Članak 84.

Opća bolnica jest zdravstvena ustanova koja obavlja
najmanje djelatnosti kirurgije, interne medicine, pedijatrije te ginekologije i
porodiljstva i ima posteljne, dijagnostičke i druge mogućnosti prilagođene
svojoj namjeni.

Ako u gradu opće bolnice bolničku djelatnost obavlja
i specijalna bolnica za dječje bolesti, odnosno za ginekologiju i porodiljstvo,
opća bolnica ne mora imati radnu jedinicu za pedijatriju, odnosno za
ginekologiju i porodiljstvo.

Članak 85.

Specijalna bolnica jest zdravstvena ustanova za
specija­lis­tičko-konzilijarno i bolničko liječenje određenih bolesti ili odre­đenih
dobnih skupina stanovništva, koja osim uvjeta iz članka 86. ovoga Zakona ima
posteljne, dijagnostičke i druge mogućnosti prilagođene svojoj namjeni.

Članak 86.

Bolnica mora u svom sastavu imati jedinice za:

– specijalističko-konzilijarno liječenje,

– radiološku, laboratorijsku i drugu
medicinsko-laboratorijsku dijagnostiku,

–
opskrbu lijekovima i medicinskim proizvodima,

– hitnu
medicinsku pomoć, ako to zahtijeva priroda njezina rada.

Bolnica
mora imati osiguranu:

–
medicinsku rehabilitaciju,

–
patologiju,

–
citološku i mikrobiološku dijagnostiku,

–
opskrbu krvlju i krvnim pripravcima te anesteziologiju ako to zahtijeva priroda
njezina rada.

Članak
87.

Kategorije
bolnica s obzirom na opseg njihovog stručnog rada, kapacitete, organizaciju
rada te zastupljenost stručnih jedinica, kadrova, prostora i opreme za
razvrstavanje bolnica u kategorije pravilnikom određuje ministar nadležan za
zdravstvo.

Postupak
i način akreditacije bolnica za razvrstavanje prema kvaliteti rada pravilnikom
propisuje ministar nadležan za zdravstvo uz prethodno pribavljeno mišljenje
nadležne komore.

Članak
88.

Iznimno
od članka 85. ovoga Zakona specijalne bolnice mogu osigurati mjere socijalne
skrbi u skladu s propisima iz područja socijalne skrbi.

Troškovi
mjera iz stavka 1. ovoga članka podmiruju se iz sredstava socijalne skrbi.

Specijalne
bolnice mogu pružati zdravstvene usluge u turizmu u skladu s posebnim
propisima.

3.
Lječilište

Članak
89.

Lječilište
jest zdravstvena ustanova u kojoj se prirodnim ljekovitim izvorima provodi
preventivna zdravstvena zaštita, specijalistička i bolnička rehabilitacija.

Lječilište
može pružati zdravstvene usluge u turizmu u skladu s posebnim propisima.

VI.
ZDRAVSTVENE USTANOVE NA TERCIJARNOJ RAZINI ZDRAVSTVENE DJELATNOSTI

Kliničke
ustanove

Članak 90.

Kliničke ustanove su klinika, klinička bolnica i
klinički bolnički centar.

Klinika jest zdravstvena ustanova ili dio zdravstvene
ustanove koja uz obavljanje zdravstvene djelatnosti iz članka 27. ovoga Zakona
obavlja najsloženije oblike zdravstvene zaštite iz neke
specijalističko-konzilijarne djelatnosti te se u njoj izvodi nastava visokih
učilišta i provodi znanstvenoistraživački rad za djelatnost za koju je
osnovana.

Klinički zavod jest dio zdravstvene ustanove koji
ispunjava uvjete iz stavka 2. ovoga članka, a obavlja djelatnost dijagnostike.

Klinička bolnica jest opća bolnica u kojoj najmanje
dvije od navedenih djelatnosti (interna medicina, kirurgija, pedijatrija,
ginekologija i porodiljstvo) nose naziv klinika kao i najmanje još dvije druge
djelatnosti drugih specijalnosti, odnosno dijagnostike.

Klinički
bolnički centar jest opća bolnica u kojoj osim naziva klinika za djelatnost
interne medicine, kirurgije, pedijatrije, ginekologije i porodiljstva, naziv
klinika ima više od polovice ostalih specijalnosti i u kojima se izvodi više od
polovice nastavnog programa medicinskog, stomatološkog, odnosno farmaceut­sko-biokemijskog
fakulteta.

Članak
91.

U
kliničkim ustanovama organizira se nastava za studente visokih učilišta te
dodiplomska i poslijediplomska nastava.

Kliničke
ustanove ovlaštene su i obvezne organizirati i provoditi specijalističko
usavršavanje i usavršavanje iz područja užih specijalnosti zdravstvenih
radnika.

Članak
92.

Uvjete
koje moraju ispunjavati klinike, kliničke bolnice i klinički bolnički centri za
dodjelu naziva klinička ustanova utvrdit će pravilnikom ministar nadležan za
zdravstvo uz suglasnost ministra nadležnog za znanost.

Naziv
klinička ustanova iz stavka 1. ovoga članka dodjeljuje ministar nadležan za
zdravstvo na prijedlog nadležnoga visokog učilišta.

Stjecanjem,
odnosno gubitkom uvjeta za naziv klinika, kli­nička bolnica i klinički bolnički
centar te dodjelom odgova­rajućeg naziva zdravstvenoj ustanovi ili njenom
dijelu ne prenose se osnivačka prava nad zdravstvenom ustanovom.

Članak
93.

Iznimno,
zdravstvenoj ustanovi koja ne ispunjava uvjete iz članka 92. ovoga Zakona,
visoko učilište zdravstvenoga usmje­renja ugovorom može povjeriti obavljanje
dijela nastave uz suglasnost ministra nadležnog za zdravstvo.

Ministar
nadležan za zdravstvo može odobriti izvođenje nastave, posebno dijelova
praktičnog rada na primarnoj razini zdrav­stvene djelatnosti pod uvjetom
sklopljenoga ugovora s visokim učilištem zdravstvenog usmjerenja.

Članak
94.

Nastavnici
zdravstveni radnici koji izvode nastavu u zdravstvenim ustanovama za potrebe
visokih učilišta zdravstvenoga usmjerenja mogu zasnovati istodobno radni odnos
s jednom ili više zdravstvenih ustanova i jednim ili više visokih učilišta
zdrav­stvenoga usmjerenja, na način da u svakoj ustanovi, odnosno visokom
učilištu obavljaju poslove s nepunim radnim vremenom tako da njihovo puno radno
vrijeme iznosi najviše 40 sati tjedno.

Zdravstvena
ustanova i visoko učilište zdravstvenog usmje­renja ugovorom uređuju pitanja iz
radnog odnosa u izvođenju nastave.

Način
obavljanja poslova s nepunim radnim vremenom pri izvođenju nastave zdravstvenih
radnika iz stavka 1. ovoga članka pravilnikom propisuje ministar nadležan za
znanost uz suglasnost ministra nadležnog za zdravstvo.

Članak
95.

Fakultet
zdravstvenog usmjerenja može u skladu sa posebnim zakonom osnovati unutarnje
organizacijske cjeline u kojima se obavlja zdravstvena djelatnost za potrebe
fakultetske nastave.

Unutarnje
organizacijske cjeline iz stavka 1. ovoga članka osnivaju se i njihov rad
uređuje se uz suglasnost ministra nadležnog za zdravstvo.

Za
obavljanje zdravstvene djelatnosti iz stavka 1. ovoga članka fakultet
zdravstvenog usmjerenja ostvaruje sredstva ugovorom sa Zavodom.

VII. ZDRAVSTVENI
ZAVODI

Članak
96.

Zdravstveni
zavodi su državni zdravstveni zavodi i zavodi za javno zdravstvo jedinica
područne (regionalne) samouprave.

Državni
zdravstveni zavodi su zdravstvene ustanove za obav­ljanje stručnih i
znanstvenoistraživačkih zdravstvenih djelatnosti iz okvira prava i dužnosti
Republike Hrvatske na području javnozdravstvene djelatnosti, medicine rada,
transfuzijske medicine te mentalnog zdravlja.

Državni
zdravstveni zavodi su Hrvatski zavod za javno zdrav­stvo, Hrvatski zavod za transfuzijsku
medicinu, Hrvatski zavod za medicinu rada i Hrvatski zavod za mentalno
zdravlje.

U
sklopu djelatnosti iz stavka 2. ovoga članka državni zdravstveni zavodi obvezni
su u utvrđenom djelokrugu rada obavljati i druge poslove na zahtjev
ministarstva nadležnog za zdravstvo.

Zavodi
za javno zdravstvo jedinica područne (regionalne) samouprave su zdravstvene
ustanove za obavljanje stručnih i znanstvenoistraživačkih zdravstvenih
djelatnosti iz okvira prava i dužnosti jedinica područne (regionalne) samouprave
na području javnozdravstvene djelatnosti.

Zavodi
za javno zdravstvo u kojima se obavlja nastava iz područja javno-zdravstvenih
djelatnosti, odnosno koji su nastavna baza medicinskih fakulteta imaju pravo na
dodatak svom nazivu – nastavni zavodi za javno zdravstvo.

1.
Hrvatski zavod za javno zdravstvo

Članak 97.

Hrvatski zavod za javno zdravstvo jest zdravstvena
ustanova za obavljanje javnozdravstvene djelatnosti.

Javnozdravstvena djelatnost obuhvaća: epidemiologiju
karantenskih i drugih zaraznih bolesti, mikrobiologiju, epidemiologiju
kroničnih masovnih bolesti, imunizaciju, sanitaciju, socijalnu medicinu i
zdravstvenu statistiku, zdravstveno prosvjećivanje s promicanjem zdravlja i
prevencije bolesti, zdravstvenu ekologiju, školsku medicinu, prevenciju ovisnosti
i toksikologiju.

Članak 98.

Hrvatski zavod za javno zdravstvo obavlja sljedeće
poslove:

– predlaže i provodi istraživanja iz područja
zdravstva u svrhu praćenja, analize i ocjene zdravstvenog stanja stanovništva
te iz područja organizacije i rada zdravstvenih službi,

– planira, predlaže i provodi mjere za očuvanje i
unapređenje zdravlja stanovništva,

– zdravstveno-odgojnim i drugim aktivnostima te
promicanjem zdravlja čuva i unapređuje zdravlje stanovništva,

– planira, predlaže, koordinira i prati specifičnu
zdravstvenu zaštitu djece i mladeži, osobito u osnovnim i srednjim školama te
na visokim učilištima,

– prati i analizira epidemiološko stanje, predlaže,
organizira i provodi preventivne i protuepidemijske mjere,

– planira, nadzire i evaluira provođenje obveznih
imunizacija,

– planira i nadzire mjere dezinfekcije, dezinsekcije
i deratizacije te provodi preventivne i protuepidemijske postupke dezinfekcije,
dezinsekcije i deratizacije,

– obavlja mikrobiološku djelatnost od interesa za
Republiku Hrvatsku uključujući sudjelovanje u provedbi i organizaciji m­e­đu-laboratorijskih
usporednih testova na nacionalnoj i među­narodnoj razini te obavlja potvrdne
analize,

– prati, analizira, proučava i ocjenjuje zdravstvenu
ispravnost vode za piće, vode za dijalizu, vode za rekreaciju i fizikalnu
terapiju, površinske i otpadne vode, stanje vodoopskrbe na terenu, zdravstvene
ispravnosti namirnica i predmeta opće uporabe kao i onih namijenjenih
međunarodnom prometu,

– prati i evaluira prehrambeno stanje stanovništva te
predlaže javnozdravstvene mjere za unapređenje prehrane,

– ispituje, prati, analizira i ocjenjuje utjecaj
čimbenika okoliša na zdravlje ljudi te predlaže i sudjeluje u provođenju mjera
za sprječavanje njihovih štetnih djelovanja,

– predlaže program mjera zdravstvene zaštite i
sudjeluje u izradi nomenklature usluga i poslova,

– nadzire i evaluira provođenje preventivnih programa
te drugih mjera zdravstvene zaštite,

– obavlja dio poslova preventivne zdravstvene zaštite
za Hrvatsku vojsku,

– planira, predlaže i provodi aktivnosti na
uspostavi, razvoju i upravljanju zdravstvenim informacijskim sustavom,

– sudjeluje u školovanju zdravstvenih radnika,
provodi stručna i znanstvena istraživanja iz područja javnog zdravstva,

– vodi državne javnozdravstvene registre te nadzire
prikupljanje podataka i koordinira rad ostalih registara u zdravstvu,

– provodi zdravstveni odgoj i prosvjećivanje
stanovništva o bolestima ovisnosti,

– prikuplja podatke i evidencije iz područja bolesti
ovisnosti (uključujući duhan, alkohol i psihoaktivne droge),

– oblikuje doktrinu u liječenju bolesti ovisnosti i
nadzire njenu primjenu,

– daje prethodno mišljenje ministru nadležnom za
zdravstvo na posebne programe mjera za suzbijanje i sprječavanje bolesti
ovisnosti,

– sudjeluje u organizaciji i provedbi trajne
izobrazbe zdravstvenih i drugih radnika na području suzbijanja i liječenja
bolesti ovisnosti.

Hrvatski zavod za javno zdravstvo koordinira, stručno
usmjerava i nadzire rad zavoda za javno zdravstvo županija.

Članak 99.

Hrvatski zavod za javno zdravstvo uz poslove iz
članka 97. i 98. ovoga Zakona obavlja i poslove:

– ispitivanja otrovnih tvari u zraku, vodi, tlu,
rijekama, moru, biljnom i životinjskom svijetu, hrani za ljude i životinje, u
redovitim uvjetima, u izvanrednim događajima ili pri sumnji na izvanredni
događaj i predlaže mjere zaštite,

– planiranja i nadziranja provođenja mjera zaštite života
i zdravlja ljudi od štetnog djelovanja otrovnih tvari pri redovitom korištenju,
odnosno u slučajevima izvanrednog događaja ili pri sumnji na izvanredni
događaj,

–
praćenja i vođenja evidencija o otrovnim tvarima koje se proizvode, uvoze,
nabavljaju, prevoze, koriste, provoze, odlažu ili uklanjaju, izvoze, o osobama
koje rade s otrovnim tvarima te poduzima i obavlja druge odgovarajuće mjere iz
svojega djelokruga,

– dopunskog stručnog osposobljavanja za rad s
otrovnim tvarima kao i provjeru dopunske stručne osposobljenosti.

Članak 100.

Zavod za javno zdravstvo jedinice područne
(regionalne) samouprave obavlja sljedeće poslove:

– provodi specifičnu preventivnu zdravstvenu zaštitu
djece i mladeži, osobito u osnovnim i srednjim školama te fakultetima na svom
području,

– prati, proučava, evaluira i izvješćuje o
zdravstvenim potrebama i funkcionalnoj onesposobljenosti starijih ljudi te
predlaže zdravstvene mjere za svoje područje,

– prikuplja, kontrolira i analizira statistička
izvješća iz područja zdravstva uključujući bolesti ovisnosti, na razini
jedinica područne (regionalne) samouprave za potrebe Hrvatskog zavoda za javno
zdravstvo,

– na zahtjev poglavarstva jedinice područne
(regionalne) samouprave prati i ocjenjuje zdravstveno stanje stanovništva na
tom području,

– kontinuirano provodi mjere higijensko-epidemiološke
zaštite s epidemiološkom analizom stanja na području jedinice područne
(regionalne) samouprave i po potrebi provodi protuepidemijske mjere te nadzire
provođenje obveznih imunizacija,

– analizira epidemiološko stanje, planira, predlaže i
sudjeluje u provođenju mjera i aktivnosti za sprječavanje, rano otkrivanje i
suzbijanje bolesti ovisnosti,

– surađuje sa zdravstvenim i drugim ustanovama i
zdravstvenim radnicima u provedbi dijagnostike i liječenja bolesti ovisnosti te
rehabilitacije i društvene integracije ovisnika,

– nadzire provedbu mjera dezinfekcije, dezinsekcije i
deratizacije te provodi preventivne i protuepidemijske postupke dezinfekcije,
dezinsekcije i deratizacije za područje jedinice područne (regionalne)
samouprave,

– obavlja mikrobiološku djelatnost od interesa za
jedinicu područne (regionalne) samouprave,

– prati, proučava, analizira i ocjenjuje zdravstvenu
ispravnost vode za piće, vode za rekreaciju i fizikalnu terapiju, površinske i
otpadne vode, stanje vodoopskrbe te zdravstvenu ispravnost namirnica i predmeta
opće uporabe za područje jedinice područne (regionalne) samouprave,

– sudjeluje u izradi i provedbi pojedinih programa
zdravstvene zaštite u izvanrednim prilikama,

– prati, analizira i ocjenjuje utjecaj okoliša i
hrane na zdravstveno stanje stanovništva jedinice područne (regionalne)
samouprave,

– sudjeluje u planiranju, predlaganju i provođenju
mjera za sprječavanje, rano otkrivanje i suzbijanje kroničnih masovnih bolesti
uključujući bolesti ovisnosti,

– obavlja raspodjelu obveznih cjepiva ordinacijama na
primarnoj razini zdravstvene djelatnosti na području jedinice područne
(regionalne) samouprave.

2.
Hrvatski zavod za transfuzijsku medicinu

Članak 101.

Hrvatski zavod za transfuzijsku medicinu jest
zdravstvena ustanova koja obavlja transfuzijsku djelatnost.

Transfuzijska djelatnost obuhvaća promidžbu i
organizaciju davalaštva, prikupljanje krvi i prikupljanje plazme za preradu,
preradu plazme, testiranje krvi, osiguranje potreba za krvnim pripravcima i
lijekovima proizvedenim iz krvi, osiguranje kvalitete krvnih pripravaka,
distribuciju pripravaka, dijagnostička ispitivanja, terapijske postupke,
kontrolu i nadzor transfuzijskog liječenja, banku tkiva i organa, prikupljanje
matičnih stanica, tipizaciju tkiva i konzultaciju u kliničkoj medicini.

Uz Hrvatski zavod za transfuzijsku medicinu
transfuzijsku djelatnost obavljaju i jedinice transfuzijske medicine u
bolnicama.

Uvjete, organizaciju i način obavljanja transfuzijske
djelatnosti propisat će pravilnikom ministar nadležan za zdravstvo.

Članak 102.

Promidžbu davalaštva, planiranje potreba za lijekove
proizvedene iz krvi i organizaciju akcija darivanja krvi obavljaju Hrvatski
zavod za transfuzijsku medicinu i Hrvatski Crveni križ na temelju posebnih
ugovora.

Članak 103.

Hrvatski zavod za transfuzijsku medicinu:

– obavlja transfuzijsku djelatnost sukladno članku
101. ovoga Zakona,

– usklađuje primjenu standarda u prikupljanju krvi,
laboratorijskim ispitivanjima, pripravi, čuvanju, izdavanju, transportiranju
krvnih pripravaka i lijekova proizvedenih iz krvi i njihovoj kliničkoj
primjeni,

– koordinira promidžbu i organizaciju davalaštva s
Hrvat­skim crvenim križem,

– prikuplja podatke za godišnju analizu rada
transfuzijske djelatnosti, analizira ih i dostavlja ministarstvu nadležnom za
zdravstvo,

– proizvodi infuzijske otopine i medicinske proizvode
za jednokratnu uporabu.

3.
Hrvatski zavod za medicinu rada

Članak
104.

Hrvatski
zavod za medicinu rada jest zdravstvena ustanova za obavljanje djelatnosti
medicine rada.

Djelatnost
medicine rada obuhvaća zaštitu i očuvanje zdravlja radnika u sigurnoj i zdravoj
radnoj okolini.

Na
području specifične zdravstvene zaštite radnika Hrvatski zavod za medicinu
rada:

–
provodi statistička istraživanja iz područja medicine rada,

–
planira, predlaže i provodi mjere za očuvanje i unapređenje zdravlja radnika,

–
oblikuje doktrinu, standarde i metode rada pri ocjenjivanju zdravstvene
sposobnosti i praćenju zdravstvenog stanja radnika na poslovima s posebnim
uvjetima rada, vozača svih vrsta motornih vozila, pomoraca, zrakoplovnog
osoblja i drugih radnika u prometu,

–
planira, predlaže i provodi mjere za očuvanje i unapređenje zdravlja sportaša i
sportske populacije, te organizirano provodi specifičnu zdravstvenu zaštitu u
cilju preventive,

– vodi registar profesionalnih bolesti te prati i
proučava ozljede i pojave invaliditeta na radu u Republici Hrvatskoj,

– sudjeluje u predlaganju programa mjera zdravstvene
zaštite i nomenklature dijagnostičkih i terapijskih postupaka, vezano uz
specifičnu zdravstvenu zaštitu radnika,

– sudjeluje u dopunskom stručnom osposobljavanju
radnika iz područja medicine rada,

– obavlja vještačenja u slučaju profesionalne bolesti
i ocjene radne sposobnosti,

– provodi drugostupanjski postupak po posebnim
propisima,

– obavlja i ostale poslove u djelatnosti medicine
rada sukladno posebnim propisima.

Pored poslova iz stavka 3. ovoga članka Hrvatski
zavod za medicinu rada koordinira i stručno nadzire sve ordinacije medicine
rada koje provode specifičnu zdravstvenu zaštitu radnika na području Republike
Hrvatske.

Stručni nadzor iz stavka 4. ovoga članka obavlja se
sukladno pravilniku koji na prijedlog Hrvatskog zavoda za medicinu rada donosi
ministar nadležan za zdravstvo uz prethodno pribavljeno mišljenje nadležne
komore.

4.
Hrvatski zavod za mentalno zdravlje

Članak 105.

Hrvatski zavod za mentalno zdravlje zdravstvena je
ustanova za zaštitu i unapređenje mentalnog zdravlja.

Uvjete, organizaciju, način obavljanja djelatnosti
zaštite i unapređenja mentalnog zdravlja propisat će pravilnikom ministar nadležan
za zdravstvo.

Članak 106.

Hrvatski zavod za mentalno zdravlje obavlja sljedeće
poslove:

– planira, predlaže i provodi mjere za očuvanje i
unapređenje mentalnog zdravlja stanovništva,

– planira i predlaže strategiju razvitka i programe
aktivnosti na unapređenju zaštite mentalnog zdravlja i psihijatrijske zaštite
na primarnoj, sekundarnoj i tercijarnoj razini zdravstvene djelatnosti,

– oblikuje i predlaže programe te provodi istraživanja
iz područja zaštite mentalnog zdravlja i psihijatrijske zaštite u svrhu
praćenja, analize i ocjene mentalnog zdravlja stanovništva,

– zdravstveno-odgojnim, edukativnim, promidžbenim i drugim
aktivnostima čuva i unapređuje mentalno zdravlje stanov­ništva,

– planira i predlaže programe te koordinira i nadzire
provođenje specifične zaštite i unapređenja mentalnog zdravlja djece i mladeži,
osobito u osnovnim i srednjim školama te na visokim učilištima,

– prikuplja i analizira epidemiološke podatke o
mentalnim bolestima i poremećajima na području Republike Hrvatske,

– vodi državni registar oboljelih od mentalnih
bolesti i poremećaja,

– provodi stalni nadzor i evaluaciju kvalitete mjera
za prevenciju, dijagnostiku i liječenje na području zaštite mentalnog zdravlja
i psihijatrijske zaštite stanovništva,

– sudjeluje u edukaciji zdravstvenih radnika.

VIII.
REFERENTNI CENTAR MINISTARSTVA NADLEŽNOG ZA ZDRAVSTVO

Članak 107.

Referentni centar ministarstva nadležnog za zdravstvo
(u daljnjem tekstu: referentni centar) može biti zdravstvena ustanova ili dio
zdravstvene ustanove, odnosno druga pravna osoba ili dio pravne osobe koja
obavlja zdravstvenu djelatnost sukladno posebnome zakonu koja ispunjava normative
i standarde za pružanje najsloženijih oblika zdravstvene zaštite.

Na prijedlog Nacionalnoga zdravstvenog vijeća,
ministar nadležan za zdravstvo uz pribavljeno mišljenje stručnog društva
Hrvatskog liječničkog zbora ili drugih odgovarajućih društava donosi rješenje
kojim se određuje referentni centar.

Dobivanjem rješenja zdravstvena ustanova ili dio
zdravstvene ustanove, odnosno druga pravna osoba ili dio pravne osobe koja
obavlja zdravstvenu djelatnost sukladno posebnome zakonu stječe pravo uporabe i
isticanja znaka i naziva referentnog centra. Rješenje o određivanju referentnog
centra objavljuje se u »Narod­nim novinama«.

Naziv referentni centar dodjeljuje se na vrijeme od
pet godina.

Mjerila za dodjelu i obnovu naziva referentnog centra
propisat će pravilnikom ministar nadležan za zdravstvo.

Članak 108.

Referentni centar pored svoje osnovne djelatnosti,
obavlja poslove vezane uz primjenu i praćenje jedinstvene doktrine i
metodologije u prevenciji, dijagnostici, terapiji i rehabilitaciji bolesti u
području za koje je osnovan.

Članak 109.

Referentni centar obavlja naročito ove poslove:

– prati, proučava i unapređuje stanje u području za
koje je osnovan,

– pruža stručno-metodološku pomoć edukacijom i drugim
oblicima diseminacije znanja u području za koje je osnovan,

– utvrđuje doktrinarna mjerila za prevenciju,
dijagnostiku, liječenje i rehabilitaciju bolesti u području za koje je osnovan,

– daje ocjene i mišljenja za metode, postupke i
programe rada iz dijela zdravstvene zaštite za koju je osnovan,

– sudjeluje u planiranju, praćenju i procjeni istraživanja
i poticaju primjene rezultata istraživanja u području za koje je osnovan,

– prati stručno usavršavanje zdravstvenih radnika.

Za obavljanje poslova iz stavka 1. ovoga članka
referentnom centru se ne osiguravaju dodatna sredstva.

Stručni stavovi referentnog centra postaju obvezni
kada ih nakon prethodno pribavljenog mišljenja Nacionalnoga zdravstvenog vijeća
u formi naputka donese ministar nadležan za zdravstvo.

Za isto medicinsko područje može se odrediti samo
jedan referentni centar.

Nacionalno zdravstveno vijeće utvrđuje medicinska
područja koja zbog važnosti za Republiku Hrvatsku mogu steći naziv referentnog
centra.

IX.
NACIONALNO ZDRAVSTVENO VIJEĆE

Članak 110.

Nacionalno zdravstveno vijeće broji devet članova
koje imenuje i razrješuje Hrvatski sabor, na prijedlog ministra nadležnog za
zdravstvo, iz redova istaknutih stručnjaka u pojedinim strukama medicine, radi
proučavanja zdravstvenih problema, davanja i predlaganja stručnih mišljenja iz
područja planiranja, programiranja, razvoja i drugih bitnih pitanja iz
zdravstva koja su od važnosti za Republiku Hrvatsku.

Članovi Nacionalnoga zdravstvenog vijeća biraju se na
vrijeme od četiri godine.

Imenovani član Nacionalnoga zdravstvenog vijeća može
biti razriješen dužnosti i prije isteka vremena na koje je imenovan ako:

– sam zatraži razrješenje,

– ne ispunjava obvezu člana,

– izgubi sposobnost obnašanja dužnosti,

– svojim ponašanjem povrijedi ugled dužnosti koju
obnaša.

Postupak radi utvrđivanja uvjeta za razrješenje člana
mogu pokrenuti predsjednik Nacionalnog zdravstvenog vijeća ili najmanje pet
članova vijeća, podnošenjem zahtjeva vijeću.

Nakon primitka zahtjeva iz stavka 4. ovoga članka
Nacionalno zdravstveno vijeće imenovat će povjerenstvo iz reda svojih članova
na temelju čijeg izvješća će odlučiti hoće li Hrvatskom saboru predložiti
razrješenje člana Nacionalnog zdravstvenog vijeća ili će odbiti zahtjev kojim
je postupak pokrenut.

Iznos naknade za rad članova Nacionalnoga
zdravstvenog vijeća utvrđuje ministar nadležan za zdravstvo, a isplaćuje se iz
sredstava državnog proračuna.

X.
TRGOVAČKO DRUŠTVO ZA OBAVLJANJE ZDRAVSTVENE DJELATNOSTI

Članak
111.

Za
obavljanje zdravstvene djelatnosti može se osnovati trgovačko društvo.

Članak
112.

Trgovačko
društvo iz članka 111. ovoga Zakona ne može obavljati cjelovite djelatnosti
zdravstvenih ustanova: kliničkog bolničkog centra, kliničke bolnice, opće
bolnice, zdravstvenih zavoda, doma zdravlja i ustanove za hitnu medicinsku
pomoć.

Članak
113.

Ugovorom
o osnivanju trgovačkog društva iz članka 111. ovoga Zakona moraju se urediti
prava i obveze članova društva.

Na
osnivanje, prestanak, odgovornost ili druga pitanja koja se odnose na trgovačko
društvo iz članka 111. ovoga Zakona, a koja nisu uređena odredbama ovoga
Zakona, primjenjuju se od­red­be Zakona o trgovačkim društvima.

Članak
114.

Osnivači
trgovačkog društva obvezni su od ministarstva nad­ležnog za zdravstvo zatražiti
ocjenu sukladnosti ugovora, odnos­no izjave o osnivanju s ovim Zakonom.

Članak
115.

Zahtjevu
za ocjenu sukladnosti ugovora, odnosno izjave o osnivanju trgovačkog društva za
obavljanje zdravstvene djelatnosti u osnovnoj mreži zdravstvene djelatnosti
osnivači su obvezni priložiti mišljenje Zavoda i nadležne komore o opravdanosti
osnivanja, a za osnivanje društva za obavljanje zdravstvene djelatnosti izvan
osnovne mreže zdravstvene djelatnosti mišljenje nadležne komore o opravdanosti
osnivanja.

Članak 116.

Ministarstvo nadležno za zdravstvo rješenjem utvrđuje
da je ugovor, odnosno izjava o osnivanju trgovačkog društva za obav­ljanje
zdravstvene djelatnosti u skladu s ovim Zakonom.

Protiv rješenja iz stavka 1. ovoga članka nije
dopuštena žalba, ali se može pokrenuti upravni spor.

Članak 117.

Trgovačko se društvo prije početka rada upisuje u
trgovački registar.

Društvo ne može započeti s obavljanjem zdravstvene
djelatnosti dok ministar nadležan za zdravstvo rješenjem ne utvrdi da su
ispunjeni uvjeti za obavljanje zdravstvene djelatnosti propisani odredbom
stavka 2. članka 47. ovoga Zakona.

Zahtjev za izdavanje rješenja o početku rada osnivač
je obvezan podnijeti u roku od godine dana od dana izdavanja rješenja iz članka
116. ovoga Zakona.

Članak 118.

Odredbe članka 114. do 117. ovoga Zakona primjenjuju
se i u slučaju proširenja ili promjene djelatnosti trgovačkog društva koje
obavlja zdravstvenu djelatnost.

Članak 119.

Razlozi za prestanak rada trgovačkog društva koje obavlja
zdravstvenu djelatnost jesu osobito:

– djelovanje društva protivno zakonu i drugim pravnim
propisima,

– neispunjavanje zakonom propisanih uvjeta za
obavljanje djelatnosti za koju je osnovano,

– nepoštivanje kodeksa medicinske etike i
deontologije.

Ministar nadležan za zdravstvo rješenjem utvrđuje
nastup razloga za prestanak rada društva iz stavka 1. ovoga članka.

Protiv rješenja iz stavka 2. ovoga članka nije
dopuštena žalba, ali se može pokrenuti upravni spor.

XI.
ZDRAVSTVENI RADNICI

Članak
120.

Zdravstveni
radnici su osobe koje imaju obrazovanje zdravstvenog usmjerenja i neposredno u
vidu zanimanja pružaju zdrav­stvenu zaštitu stanovništvu, uz obvezno poštovanje
moralnih i etičkih načela zdravstvene struke.

Zdravstveni
radnici obrazuju se na medicinskom, stoma­tološkom ili farmaceutsko-biokemijskom
fakultetu te drugom visokom učilištu zdravstvenog usmjerenja kao i u srednjim
školama zdravstvenog usmjerenja.

Obveza
je zdravstvenih radnika da pri pružanju zdravstvene zaštite postupaju prema
pravilima zdravstvene struke, na način da svojim postupcima ne ugroze život i
zdravlje ljudi.

Zdravstveni
radnici mogu se osigurati od odgovornosti za štetu koju bi mogli počiniti
obavljanjem zdravstvene djelatnosti.

Članak
121.

Zdravstveni
radnik koji bez odobrenja poslodavca za svoj račun sklopi posao iz zdravstvene
djelatnosti čini težu povredu obveze iz radnog odnosa.

Članak
122.

Zdravstveni
radnici dužni su čuvati kao profesionalnu tajnu sve što znaju o zdravstvenom
stanju pacijenta. Na čuvanje profesionalne tajne obvezni su i drugi radnici u
zdravstvu koji za nju saznaju u obavljanju svojih dužnosti, te studenti i
učenici škola zdravstvenog usmjerenja.

Na
čuvanje profesionalne tajne obvezne su i sve druge osobe koje u obavljanju
svojih dužnosti dođu do podataka o zdravstvenom stanju pacijenta.

Povreda
čuvanja profesionalne tajne teža je povreda obveze iz radnog odnosa.

Iznimno
od odredbe stavka 3. ovoga članka, osobe iz stavka 1. i 2. ovoga članka obvezni
su podatke o zdravstvenom stanju pacijenta priopćiti na zahtjev ministarstva
nadležnog za zdravstvo, drugih tijela državne uprave u skladu s posebnim
propisima, nadležne komore ili sudbene vlasti.

Način vođenja, čuvanja, prikupljanja i raspolaganja
medicinskom dokumentacijom uredit će se posebnim zakonom.

Članak 123.

Na prava i dužnosti zdravstvenih radnika te druga
pitanja u vezi s obavljanjem djelatnosti zdravstvenih radnika koja nisu uređena
ovim Zakonom primjenjuju se odredbe posebnih zakona o profesijama u zdravstvu.

Članak 124.

Zdravstveni suradnici su osobe koje nisu završile
obrazovanje zdravstvenog usmjerenja, a rade u zdravstvenim ustanovama i
sudjeluju u dijelu zdravstvene zaštite (dijagnostički i terapijski postupci).

Sadržaj i način stručnog usavršavanja zdravstvenih
suradnika uz prethodno pribavljeno mišljenje nadležnih komora pravilnikom
utvrđuje ministar nadležan za zdravstvo.

Članak 125.

Zdravstveni radnici obvezni su nakon završenog
obrazovanja obaviti pripravnički staž.

Pripravnički staž je rad pod nadzorom kojim se
zdravstveni radnik osposobljava za samostalan rad.

Članak 126.

Pripravnički staž za zdravstvene radnike traje godinu
dana.

Iznimno od stavka 1. ovoga članka, pripravnički staž
doktora medicine koji su završili petogodišnji studij medicine traje dvije
godine.

Prva godina pripravničkog staža za doktora medicine
iz stav­ka 2. ovoga članka zove se temeljni staž, a druga godina sekundarijat.

Doktor medicine koji obavlja temeljni staž jest stažist,
a onaj koji obavlja sekundarijat – sekundarac.

Članak 127.

Nakon obavljenoga pripravničkog staža zdravstveni
radnici visoke, više i srednje stručne spreme polažu stručni ispit pred
ispitnom komisijom ministarstva nadležnog za zdravstvo.

Članak 128.

Odobrenje za samostalan rad jest javna isprava koju
prema posebnome zakonu izdaje nadležna komora nakon dobivenog uvjerenja
zdravstvenog radnika o položenom stručnom ispitu.

Odobrenjem za samostalan rad iz stavka 1. ovoga
članka zdravstveni radnik stječe pravo samostalno obavljati poslove u svojoj
struci.

Članak 129.

Davanje, obnavljanje i oduzimanje odobrenja za
samostalan rad zdravstvenih radnika provodi se sukladno posebnome zakonu.

Članak 130.

Ministar nadležan za zdravstvo uz prethodno
pribavljeno mišljenje nadležne komore pravilnikom propisuje:

– sadržaj i način provođenja pripravničkog staža,
temeljnog staža i sekundarijata,

– uvjete koje moraju ispunjavati zdravstvene
ustanove, trgovačka društva koja obavljaju zdravstvenu djelatnost i privatni
zdravstveni radnici kod kojih zdravstveni radnici provode pripravnički staž,
temeljni staž i sekundarijat,

– sadržaj, program i način polaganja stručnoga
ispita,

– sadržaj i izgled uvjerenja o položenome stručnom
ispitu.

Članak 131.

Pripravnički staž obavlja se u radnom odnosu na
određeno vrijeme.

Pripravnički staž ili njegov dio može se obavljati i
u obliku volontiranja.

Pripravnički staž obavlja se u zdravstvenim
ustanovama i trgovačkim društvima koja obavljaju zdravstvenu djelatnost.

Zdravstvene ustanove i trgovačka društva koja
obavljaju zdravstvenu djelatnost obvezni su primati zdravstvene radnike na
pripravnički staž prema mjerilima koje će pravilnikom odrediti ministar nadležan
za zdravstvo.

Dio pripravničkog staža zdravstveni radnici mogu
obavljati kod zdravstvenog radnika visoke stručne spreme koji obavlja privatnu
praksu te koji ima najmanje pet godina radnog iskustva u struci te u pravnoj
osobi u kojoj se zdravstvena djelatnost obavlja u skladu s posebnim zakonom,
prema mjerilima koje će pravilnikom odrediti ministar nadležan za zdravstvo.

Članak 132.

Zdravstveni radnici imaju pravo i obvezu stručno se
usavr­šavati radi održavanja i unapređivanja kvalitete zdravstvene zaš­tite.

Sadržaj, rokovi i postupak provjere stručnosti, osim
specijalizacije i uže specijalizacije, propisuju se općim aktom nadležne
komore.

Članak 133.

Zdravstveni radnici s visokom stručnom spremom mogu
se specijalizirati u određenoj grani zdravstvene djelatnosti te određenim
granama uže specijalizacije.

Grane specijalizacije, trajanje i program
specijalizacija i užih specijalizacija utvrđuje pravilnikom ministar nadležan
za zdravstvo na prijedlog nadležne komore i stručnih društava.

Članak 134.

Specijalizacija se može odobriti zdravstvenom radniku
kojem je izdano odobrenje za samostalan rad te koji je u radnom odnosu u
zdravstvenoj ustanovi ili trgovačkom društvu koje obavlja zdravstvenu
djelatnost ili ima privatnu praksu ili radi kod zdravstvenog radnika visoke
stručne spreme privatne prakse.

Zdravstvenom
radniku iz stavka 1. ovoga članka koji nije u radnom odnosu u zdravstvenoj
ustanovi niti u trgovačkom društvu koje obavlja zdravstvenu djelatnost niti ima
privatnu praksu, odnosno ne radi kod zdravstvenog radnika visoke stručne spreme
privatne prakse, ministar nadležan za zdravstvo može odobriti specijalizaciju
za potrebe ministarstva nadležnog za zdrav­stvo, ministarstva nadležnog za
obranu, ministarstva nadležnog za pravosuđe, upravu i lokalnu samoupravu,
ministarstva nadležnog za unutarnje poslove, fakulteta zdravstvenog usmje­renja,
znanstvenoistraživačkih pravnih osoba, pravnih osoba koje obavljaju proizvodnju
i promet lijekova i medicinskih proizvoda, pravnih osoba koje obavljaju poslove
zdravstvenog osiguranja te upravnih tijela jedinica područne (regionalne)
samouprave nadležnih za zdravstvo.

Odobrenje za specijalizaciju (i užu specijalizaciju)
daje ministar nadležan za zdravstvo na temelju godišnjeg plana potrebnih
specijalizacija i užih specijalizacija koji donosi na prijedlog zdrav­stvenih
ustanova, Zavoda i nadležne komore.

Odobrenje iz stavka 3. ovoga članka daje se rješenjem
protiv kojeg nije dopuštena žalba, već se protiv toga rješenja može pokrenuti
upravni spor.

Specijalizacije i uže specijalizacije mogu se
obavljati samo u ovlaštenim zdravstvenim ustanovama i trgovačkim društvima,
odnosno kod ovlaštenih zdravstvenih radnika koji obavljaju privatnu praksu.

Ministar nadležan za zdravstvo pravilnikom utvrđuje
mjerila za prijam specijalizanata i način polaganja specijalističkog ispita,
odnosno ispita iz uže specijalizacije te određuje ovlaštene zdravstvene
ustanove, trgovačka društva i zdravstvene radnike koji obavljaju privatnu
praksu za provođenje specijalističkog staža.

Članak 135.

U specijalistički staž za određenu specijalizaciju
ili užu specijalizaciju priznaje se vrijeme provedeno na poslijediplomskom
studiju u cijelosti ili djelomično, ako program poslijediplomskog studija
odgovara programu specijalizacije, odnosno uže specijalizacije.

Doktorima medicine koji su završili petogodišnji
studij medicine u specijalistički staž priznaje se dio pripravničkog staža
obavljen kroz sekundarijat, a najmanje šest mjeseci.

Ministar nadležan za zdravstvo utvrđuje rješenjem
priznavanje vremena iz stavka 2. ovoga članka.

Protiv rješenja iz stavka 3. ovoga članka nije
dopuštena žalba, ali se može pokrenuti upravni spor.

Članak 136.

Nakon uspješno završenoga specijalističkoga staža
kandidat polaže specijalistički ispit pred ispitnom komisijom i stječe pravo na
naziv specijalista određene specijalnosti.

Nakon uspješno završenog programa iz uže
specijalizacije kandidat polaže ispit pred ispitnom komisijom i stječe pravo na
naziv područja uže specijalnosti.

Iznimno od stavka 2. ovoga članka, status uže
specijalizacije priznat će se pod uvjetima koje pravilnikom utvrđuje ministar
nadležan za zdravstvo.

Članove
ispitne komisije iz stavka 1. i 2. ovoga članka imenuje ministar nadležan za
zdravstvo iz redova priznatih stručnjaka određenih specijalnosti, prvenstveno
iz redova nastavnika u znanstveno-nastavnom zvanju redovitog profesora,
izvanrednog profesora ili docenta.

Članak
137.

Ministar
nadležan za zdravstvo može pripravnički staž obavljen u inozemstvu priznati u
cijelosti ili djelomično, ako program pripravničkog staža proveden u inozemstvu
bitno ne odstupa od programa koji su važeći na području Republike Hrvatske.

Ministar
nadležan za zdravstvo može specijalizaciju, odnosno užu specijalizaciju
obavljenu u inozemstvu, uz prethodno pribavljeno mišljenje nadležne komore
priznati u cijelosti ili djelomično ako program specijalističkog staža
provedenog u inozemstvu bitno ne odstupa od programa važećeg na području
Republike Hrvatske.

Članak
138.

Doktorima
medicine specijalistima i doktorima stomatologije specijalistima koji imaju
deset godina rada u svojstvu specijalista, objavljene znanstvene i stručne
radove i uspješne rezultate na stručnom uzdizanju zdravstvenih radnika, može se
priznati naziv primarijus.

O
priznavanju naziva primarijus odlučuje povjerenstvo koje imenuje ministar nadležan
za zdravstvo iz redova nastavnika medicinskog i stomatološkog fakulteta i
istaknutih medicinskih i stomatoloških stručnjaka.

Ministar
nadležan za zdravstvo pravilnikom utvrđuje mjerila za priznavanje naziva primarijus.

XII.
PRIVATNA PRAKSA

Članak 139.

 Privatnu
praksu može samostalno obavljati zdravstveni radnik s visokom stručnom spremom
pod sljedećim uvjetima:

1. da ima odgovarajuće obrazovanje zdravstvenog usmje­renja,
položen stručni ispit, a za specijalističke ordinacije i odgo­varajući
specijalistički ispit te odobrenje za samostalan rad,

2. da je državljanin Republike Hrvatske,

3. da je radno sposoban za obavljanje privatne
prakse,

4. da je potpuno poslovno sposoban,

5. da mu pravomoćnom sudskom presudom ili odlukom
drugoga nadležnog tijela nije izrečena mjera sigurnosti ili zaštitna mjera
zabrane obavljanja zdravstvene zaštite, odnosno zaštitna mjera udaljenja, dok
te mjere traju,

6. da nije u radnom odnosu, odnosno da ne obavlja
drugu samostalnu djelatnost,

7. da raspolaže odgovarajućim prostorom,

8. da raspolaže odgovarajućom medicinsko-tehničkom
opremom,

9. da pribavi mišljenje Zavoda i nadležne komore o
opravdanosti osnivanja privatne prakse u osnovnoj mreži zdravstvene djelatnosti
odnosno mišljenje nadležne komore o opravdanosti osnivanja privatne prakse
izvan osnovne mreže zdravstvene djelatnosti.

Stranci mogu obavljati privatnu praksu prema
propisima koji uređuju rad stranaca u Republici Hrvatskoj, pod uvjetima iz stav­ka
1. ovoga članka, izuzev uvjeta iz točke 2. istoga stavka, te ako ispunjavaju
uvjet znanja hrvatskog jezika.

Postupak i način davanja mišljenja Zavoda iz stavka
1. točke 9. ovoga članka o opravdanosti osnivanja privatne prakse u os­nov­noj
mreži zdravstvene djelatnosti određuje se općim aktom koji donosi Zavod uz
suglasnost ministra nadležnog za zdravstvo.

Postupak i način davanja mišljenja komore iz stavka
1. točke 9. ovoga članka o opravdanosti osnivanja privatne prakse u os­nov­noj
mreži zdravstvene djelatnosti, odnosno izvan mreže os-novne zdravstvene
djelatnosti određuje se općim aktom koji donosi komora uz suglasnost ministra
nadležnog za zdravstvo.

Članak 140.

Doktor medicine i doktor stomatologije obavljaju
privatnu praksu u privatnim ordinacijama, magistri farmacije u privatnim ljekarnama,
a diplomirani inženjeri medicinske biokemije u privatnim
medicinsko-biokemijskim laboratorijima.

Iznimno od odredbe stavka 1. ovoga članka, doktor
stomatologije može pored privatne ordinacije osnovati zubotehnički laboratorij
za potrebe obavljanja privatne prakse koja mu je odobrena.

Doktor stomatologije obvezan je u zubotehničkom
laboratoriju iz stavka 2. ovoga članka zaposliti u radnom odnosu odgovarajući
broj zubnih tehničara sukladno pravilniku iz članka 143. stavka 3. ovoga
Zakona.

Članak 141.

Zdravstveni radnici više ili srednje stručne spreme
mogu obavljati privatnu praksu iz svoje stručne spreme i to:

– medicinske sestre,

– viši zubari, zubni tehničari,

– fizioterapeuti.

Zdravstveni radnici iz stavka 1. ovoga članka moraju
imati odgovarajuće obrazovanje zdravstvenog usmjerenja, položen stručni ispit
te ispunjavati uvjete iz članka 139. stavka 1. točke 2. – 9. ovoga Zakona.

Zdravstveni radnici više ili srednje stručne spreme –
stranci mogu obavljati privatnu praksu prema propisima koji uređuju rad
stranaca u Republici Hrvatskoj, pod uvjetima iz članka 139. stav­ka 1. točke 3.
– 9. ovoga Zakona te ako ispunjavaju uvjet znanja hrvatskog jezika.

Medicinske sestre općeg smjera iz stavka 1. ovoga
članka poslove zdravstvene njege bolesnika obavljaju samostalno.

Članak 142.

Zahtjev za obavljanje privatne prakse podnosi se
ministru nadležnom za zdravstvo koji rješenjem utvrđuje da su ispunjeni uvjeti
za obavljanje privatne prakse iz članka 139. i 141. ovoga Zakona.

Protiv rješenja iz stavka 1. ovoga članka nije
dopuštena žalba, ali se može pokrenuti upravni spor.

Članak 143.

Zdravstveni radnik ne može započeti s radom u
privatnoj praksi dok ministar nadležan za zdravstvo rješenjem ne utvrdi da su
ispunjeni uvjeti za početak rada s obzirom na prostor, radnike i
medicinsko-tehničku opremu.

Protiv rješenja iz stavka 1. ovoga članka nije
dopuštena žalba, ali se može pokrenuti upravni spor.

Uvjete
za obavljanje privatne prakse u pogledu prostora, rad­nika i
medicinsko-tehničke opreme uz prethodno pribavljeno mišljenje nadležnih komora
pravilnikom propisuje ministar nadležan za zdravstvo.

Zahtjev
za izdavanje rješenja o početku rada u privatnoj praksi zdravstveni radnik
obvezan je podnijeti u roku od godine dana od dana izdavanja mišljenja iz
članka 139. stavka 1. točke 9. ovoga Zakona.

Članak
144.

Privatni
zdravstveni radnici u svom nazivu ističu ime i prezime, adresu privatne prakse,
oznaku djelatnosti i radno vrijeme.

Članak
145.

Zdravstveni
radnici iz članka 139. ovoga Zakona mogu imati samo jednu ordinaciju, ljekarnu
ili medicinsko-biokemijski laboratorij, a zdravstveni radnici iz članka 141.
ovoga Zakona samo jednu privatnu praksu u svojoj struci.

Zdravstveni
radnici iz stavka 1. ovoga članka obavljaju poslove privatne prakse osobno.

Zdravstveni
radnik iz stavka 1. ovoga članka može primiti u radni odnos jednoga
zdravstvenog radnika iste struke.

U istoj
ordinaciji, ljekarni, odnosno medicinsko-biokemijskom laboratoriju mogu
obavljati privatnu praksu dva tima zdravstvenih radnika iste struke u smjenskom
radu.

Zdravstveni
radnici iz članka 139. ovoga Zakona mogu obavljati privatnu praksu u timu s
jednim ili više zdravstvenih radnika srednje ili više stručne spreme.

Članak
146.

Više zdravstvenih radnika, koji obavljaju privatnu
praksu osobno, mogu se udružiti u grupnu privatnu praksu.

Uvjete za osnivanje grupne privatne prakse iz stavka
1. ovoga članka uz prethodno pribavljeno mišljenje nadležnih komora pravilnikom
propisuje ministar nadležan za zdravstvo.

Rješenje o osnivanju grupne privatne prakse donosi
ministar nadležan za zdravstvo.

Protiv rješenja iz stavka 3. ovoga članka nije
dopuštena žalba, ali se može pokrenuti upravni spor.

Članak 147.

Zdravstveni radnici s visokom stručnom spremom koji
obav­ljaju privatnu praksu mogu u zdravstvenim ustanovama i trgovačkim
društvima koja obavljaju zdravstvenu djelatnost obav­ljati poslove iz svoje
struke na temelju posebnog ugovora sa zdravstvenom ustanovom, odnosno
trgovačkim društvom.

Uvjete za obavljanje poslova iz stavka 1. ovoga
članka određuje ministar nadležan za zdravstvo pravilnikom koji donosi uz
suglasnost nadležne komore.

Članak 148.

Doktor privatne prakse koji obavlja djelatnost kao
izabrani doktor obvezan je u slučaju odsutnosti ili privremene obustave rada
osigurati za opredijeljene osigurane osobe zamjenu ugovorom s drugim
zdravstvenim radnikom iste struke i specijalizacije koji obavlja privatnu
praksu ili sa zdravstvenom ustanovom primarne zdravstvene zaštite, odnosno
trgovačkim društvom koje obavlja zdravstvenu djelatnost, koji će za to vrijeme
umjesto njega pružati zdravstvenu zaštitu tim osobama.

Članak
149.

Zdravstveni
radnici privatne prakse obvezni su:

1. pružati
hitnu medicinsku pomoć svim osobama u sklopu svoje stručne spreme,

2.
sudjelovati na poziv nadležnog tijela u radu na sprje­čavanju i suzbijanju
zaraznih bolesti kao i na zaštiti i spašavanju stanovništva u slučaju
katastrofe,

3.
voditi zdravstvenu dokumentaciju i drugu evidenciju o osobama kojima pružaju
zdravstvenu zaštitu i podnositi izvješće o tome nadležnoj zdravstvenoj ustanovi
u skladu s propisima o evidencijama u djelatnosti zdravstva,

4.
davati podatke o svojem radu na zahtjev nadležnog tijela.

Članak
150.

Zdravstveni
radnici koji obavljaju privatnu praksu mogu privremeno obustaviti rad.

Rad se
može privremeno obustaviti zbog bolesti, vojne obveze, ako je zdravstveni
radnik izabran ili imenovan na stalnu dužnost u određenim tijelima državne
vlasti, odnosno jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave, ako za
taj rad prima plaću ili ako se zaposli u konzularnom ili diplomatskom
predstavništvu ili zbog drugoga opravdanog razloga. O toj činjenici zdravstveni
radnik obvezan je obavijestiti ministra nadležnog za zdravstvo, ako je odsutan
više od 30 radnih dana neprekidno u tijeku godine.

Zdravstveni
radnik obvezan je podnijeti zahtjev za privremenom obustavom rada najkasnije u
roku od osam dana od isteka roka iz stavka 2. ovoga članka, odnosno u roku od
tri dana od dana prestanka razloga koji ga je u tome onemogućio.

Privremena
obustava rada može trajati najdulje četiri godine.

Ministar
nadležan za zdravstvo donosi rješenje o privremenoj obustavi rada.

Protiv
rješenja iz stavka 5. ovoga članka nije dopuštena žalba, ali se može pokrenuti
upravni spor.

Članak
151.

Pravo
na obavljanje privatne prakse prestaje:

1.
odjavom,

2. po
sili zakona,

3.
rješenjem ministra nadležnog za zdravstvo.

Članak
152.

Pravo
na obavljanje privatne prakse po sili zakona prestaje ako osoba koja ima
odobrenje za rad:

1.
umre,

2.
izgubi trajno radnu sposobnost za obavljanje poslova,

3.
izgubi poslovnu sposobnost potpuno ili djelomično,

4.
izgubi odobrenje za samostalan rad,

5.
zasnuje radni odnos, odnosno počne obavljati drugu samostalnu djelatnost, osim
u slučaju obustave rada iz članka 150. ovoga Zakona, ako je osoba izabrana ili
imenovana na stalnu dužnost u određenim tijelima državne vlasti, odnosno
jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave, ako za taj rad prima
plaću ili ako se zaposli u konzularnom ili diplomatskom predstavništvu,

6.
izgubi pravo raspolaganja prostorom, odnosno odgova­rajućom medicinsko-tehničkom
opremom,

7. bude
pravomoćnom sudskom presudom osuđena na kaznu zatvora dulje od šest mjeseci ili
joj je izrečena zaštitna mjera sigurnosti ili zaštitna mjera zabrane obavljanja
zdravstvene zaštite.

Zdravstvenim
radnicima u osnovnoj mreži zdravstvene djelatnosti pravo na obavljanje privatne
prakse po sili zakona prestaje kad navrše 65 godina života i 20 godina staža
osiguranja.

Rješenje
o prestanku obavljanja privatne prakse po sili zakona donosi ministar nadležan
za zdravstvo.

Protiv
rješenja iz stavka 3. ovoga članka nije dopuštena žalba, ali se može pokrenuti
upravni spor.

Članak
153.

Ministar
nadležan za zdravstvo donosi rješenje o prestanku odobrenja za obavljanje
privatne prakse, ako se utvrđeni nedostaci u obavljanju poslova ne otklone u
roku određenom rješenjem nadležnog tijela.

Ministar
nadležan za zdravstvo može donijeti rješenje o prestanku odobrenja za
obavljanje privatne prakse zdravstvenom radniku ako:

1. ne
postupi u skladu sa člankom 148., 149. i 150. ovoga Zakona,

2.
prestane s radom bez odobrenja ministra nadležnog za zdravstvo,

3. ne
obavlja poslove osobno ili ako koristi rad drugih osoba protivno odobrenju i
zakonu,

4. ima
više od jedne ordinacije, ljekarne ili medicinsko-biokemijskog laboratorija,
odnosno jedne privatne prakse u svojoj struci,

5.
reklamira svoj rad i svoju ordinaciju, ljekarnu ili medicinsko-biokemijski
laboratorij protivno aktu koji donosi nadležna komora,

6. na
prijedlog nadležne komore.

Protiv
rješenja iz stavka 1. i 2. ovoga članka nije dopuštena žalba, ali se može
pokrenuti upravni spor.

Članak
154.

Privatna
praksa ne može se obavljati za sljedeće djelatnosti:

1.
uzimanje, čuvanje, prenošenje i presađivanje stanica, tkiva i organa u svrhu
liječenja,

2.
prikupljanje krvi i plazme za preradu te opskrba krvlju i krvnim pripravcima,

3.
socijalno-medicinska, epidemiološka, higijenska i zdravstveno-ekološka
djelatnost,

4.
hitna medicinska pomoć.

Članak
155.

Zdravstveni
radnik koji obavlja privatnu praksu može ostvariti prihode:

– putem
ugovora sa Zavodom, ako poslove obavlja kao ugovorni privatni zdravstveni
radnik,

– putem
privatnog zdravstvenog osiguranja,

– putem
dopunskog zdravstvenog osiguranja,

–
izravno naplatom od osobe kojoj se pruža zdravstvena zaštita.

Cijenu
zdravstvenih usluga za poslove privatne prakse u kojima nije ugovorni
zdravstveni radnik utvrđuje nadležna komora.

Cijene
zdravstvenih usluga iz opsega privatnog zdravstvenog osiguranja određuje
društvo za osiguranje uz suglasnost nadležne komore.

XIII.
ORGANIZIRANJE RADA I RADNO VRIJEME U OSNOVNOJ MREŽI ZDRAVSTVENE DJELATNOSTI

Članak 156.

Zdravstvene ustanove i trgovačka društva koja
obavljaju zdravstvenu djelatnost u osnovnoj mreži zdravstvene djelatnosti
obvezni su neprekidno pružati zdravstvenu zaštitu, radom u jednoj, dvije ili
više smjena, dvokratnim radnim vremenom, pomakom radnog vremena, pripravnošću
ili dežurstvom u skladu s potrebama stanovništva i oblicima pružanja
zdravstvenih usluga.

Dežurstvo jest poseban oblik rada kada radnik mora
biti nazočan u zdravstvenoj ustanovi, odnosno trgovačkom društvu nakon
redovitoga radnog vremena. Dežurstvo počinje iza prve ili druge smjene, a
završava početkom rada prve smjene.

Naknada za rad u dežurstvu koja se plaća u paušalnom
iznosu sastavni je dio plaće.

Stalna pripravnost jest poseban oblik rada, kada
radnik ne mora biti nazočan u zdravstvenoj ustanovi, odnosno trgovačkom
društvu, ali mora biti dostupan radi obavljanja hitne medicinske pomoći.

Naknada za rad u stalnoj pripravnosti koja se plaća u
paušalnom iznosu sastavni je dio plaće.

Rad po pozivu jest poseban oblik rada kada radnik ne
mora biti nazočan u zdravstvenoj ustanovi, odnosno trgovačkom društvu, ali se
mora odazvati na poziv radi obavljanja djelatnosti.

Zdravstveni radnici ne smiju napustiti radno mjesto
dok nemaju zamjenu, iako je njihovo radno vrijeme proteklo, ako bi time bila
dovedena u pitanje sigurnost pružanja zdravstvene zaštite.

Početak, završetak i raspored radnog vremena
zdravstvenih ustanova, trgovačkih društava koja obavljaju zdravstvenu
djelatnost i privatnih zdravstvenih radnika u osnovnoj mreži zdravstvene
djelatnosti propisuje pravilnikom ministar nadležan za zdravstvo uz prethodno
mišljenje nadležne komore.

Članak 157.

Zdravstvene ustanove i trgovačka društva svojim općim
aktom utvrđuju pružanje zdravstvene zaštite i to:

– u hitnoj medicinskoj pomoći neprekidno 24 sata,

– u primarnoj zdravstvenoj djelatnosti organiziranjem
rada u jednoj ili dvije smjene, dvokratnim radnim vremenom, pomicanjem radnog
vremena te stalnom pripravnošću i dežurstvom prema potrebama stanovništva,

– u specijalističko-konzilijarnoj zdravstvenoj djelatnosti
organiziranjem rada u jednoj ili dvije smjene, dvokratnim radnim vremenom te
pomicanjem radnog vremena prema potrebama stanovništva,

– u bolničkoj zdravstvenoj djelatnosti u jednoj ili
više smjena te posebnim uvjetima rada (dežurstvo i stalna pripravnost) prema
potrebama stanovništva i pojedinih oblika bolničkog liječenja te mogućnostima
zdravstvene ustanove, odnosno trgo­vačkog društva.

Članak
158.

U
zdravstvenim ustanovama zdravstveni radnici koji su u radnom odnosu na
neodređeno vrijeme i ispunjavaju uvjete propisane od ministra nadležnog za
zdravstvo, po pribavljenom mišljenju nadležne komore, mogu obavljati poslove u
svojoj struci izvan punog radnog vremena, ali ne dulje od jedne trećine punog
radnog vremena.

Zdravstveni
radnici iz stavka 1. ovoga članka mogu u slučajevima od posebnog interesa za
građane i rad zdravstvene ustanove, na temelju prijedloga stručnog vijeća i
odluke upravnog vijeća obavljati poslove u svojoj struci izvan punoga radnog
vremena koristeći prostor i medicinsko-tehničku opremu zdravstvene ustanove u
kojoj su u radnom odnosu.

Mjerila za utvrđivanje posebnog interesa iz stavka 2.
ovoga članka propisuje pravilnikom ministar nadležan za zdravstvo.

Odobrenje za obavljanje poslova zdravstvenog radnika
u struci izvan punoga radnog vremena, ali ne dulje od jedne trećine punoga
radnog vremena, daje, odnosno uskraćuje rješenjem ministar nadležan za
zdravstvo.

Protiv rješenja iz stavka 4. ovoga članka nije
dopuštena žalba, ali se može pokrenuti upravni spor.

Uvjete obavljanja poslova iz stavka 1. ovoga članka
kao i uvjete korištenja sredstava rada iz stavka 2. ovoga članka zdravstveni
radnici i zdravstvene ustanove uređuju posebnim ugovorom.

Zdravstvene usluge koje se pružaju na način iz stavka
1. i 2. ovoga članka ne mogu se financirati iz sredstava osnovnoga zdrav­stvenog
osiguranja.

Članak 159.

U slučajevima izvanrednih okolnosti, katastrofa i
epidemija većih razmjera, ugroženosti ostvarivanja prava pacijenata na
redovitu, sveobuhvatnu, kontinuiranu i dostupnu zdravstvenu zaštitu, ministar
nadležan za zdravstvo ovlašten je poduzimati i one mjere i aktivnosti koje nisu
utvrđene ovim Zakonom, uključivši i uvođenje radne obveze zdravstvenim
radnicima, mjere mobilizacije, organizacije i rasporeda rada i radnog vremena,
promjene mjesta i uvjeta rada pojedinih zdravstvenih ustanova, trgovačkih
društava koja obavljaju zdravstvenu djelatnost i radnika i po potrebi osnivanje
Kriznog stožera ministarstva nadležnog za zdravstvo, dok te okolnosti traju.

Članak 160.

Štrajk u zdravstvenim ustanovama hitne medicinske
pomoći i u službama hitne medicinske pomoći zdravstvenih ustanova nije
dopušten.

Štrajk u ostalim zdravstvenim djelatnostima
zdravstvenih ustanova ne smije započeti prije okončanja postupka mirenja prema
općim propisima o štrajku.

Za zdravstvene djelatnosti zdravstvenih ustanova,
izuzev djelatnosti hitne medicinske pomoći, Ministarstvo zdravstva uz prethodno
mišljenje sindikata, u roku od 3 dana od najave štrajka određuje prijeko
potrebne poslove koji se moraju neprekidno obavljati radi sprječavanja ugrožavanja
života ili nastanka invalidnosti bolesnika.

Ako sindikat ne prihvaća odluku Ministarstva
zdravstva iz stavka 3. ovoga članka, može podnijeti pritužbu posebnoj arbitraži
u roku 48 sati od primitka odluke.

Arbitraža
iz stavka 4. ovoga članka ima pet članova od kojih po dva člana imenuju
Ministarstvo zdravstva i sindikat, a pred­sjednika arbitraže imenuje
predsjednik Vrhovnog suda Republike Hrvatske.

Arbitraža
mora donijeti odluku po pritužbi sindikata u roku od 3 dana od dana prijema
pritužbe. Odluka arbitraže je konačna.

Ostali
postupak u vođenju štrajka odvija se sukladno općim propisima o štrajku.

Zdravstveni
radnici koji obavljaju poslove za koje se po stav­ku 3. ovoga članka utvrdi da
se moraju obavljati za vrijeme štrajka, dužni su za vrijeme štrajka provoditi
naloge koje izdaje Ministarstvo zdravstva.

Zdravstvenom
radniku koji ne provede nalog Ministarstva zdravstva prestaje radni odnos.

XIV.
NADZOR

Članak
161.

Nadzor
nad radom zdravstvenih ustanova, trgovačkih druš­tava koja obavljaju
zdravstvenu djelatnost, zdravstvenih radnika u zdravstvenim ustanovama te
privatnih zdravstvenih radnika obuhvaća:

–
unutarnji nadzor,

–
stručni nadzor komore,

–
zdravstveno-inspekcijski nadzor.

1.
Unutarnji nadzor

Članak
162.

Zdravstvena
ustanova i trgovačko društvo koje obavlja zdrav­stvenu djelatnost obvezno
provode unutarnji nadzor nad radom svojih ustrojbenih jedinica i zdravstvenih
radnika.

Za
stručni rad zdravstvene ustanove, odnosno trgovačkog društva koje obavlja
zdravstvenu djelatnost, odgovoran je ravnatelj, uprava ili osoba ovlaštena za
vođenje poslova trgovačkog društva.

Članak 163.

Unutarnji
nadzor provodi se na temelju općeg akta zdravstvene ustanove, odnosno
trgovačkog društva koje obavlja zdravstvenu djelatnost i godišnjeg plana i programa
provedbe unutarnjeg nadzora.

Općim
aktom iz stavka 1. ovoga članka utvrđuje se način obavljanja unutarnjeg
nadzora.

Godišnji
plan i program provedbe unutarnjeg nadzora zdravstvena ustanova i trgovačko
društvo koje obavlja zdravstvenu djelatnost obvezni su dostaviti ministarstvu
nadležnom za zdravstvo najkasnije do 31. prosinca tekuće godine za sljedeću
godinu.

2.
Stručni nadzor komore

Članak
164.

Stručni
nadzor nad radom zdravstvenih ustanova, trgovačkih društava koja obavljaju
zdravstvenu djelatnost i privatnih zdravstvenih radnika u pružanju neposredne
zdravstvene zaštite građanima s obzirom na kvalitetu i vrstu zdravstvenih
usluga provodi nadležna komora.

Stručni
nadzor iz stavka 1. ovoga članka provodi se sukladno općim aktima komore na
koje daje suglasnost ministar nadležan za zdravstvo.

U
slučaju utvrđenoga stručnog propusta zdravstvenog radnika ili povrede načela
medicinske etike i deontologije izriču se mjere u skladu s aktima nadležne
komore.

3.
Zdravstveno-inspekcijski nadzor

Članak
165.

Zdravstveno-inspekcijski
nadzor nad primjenom i izvrša­vanjem zakona, drugih propisa i općih akata u
djelatnosti zdravstva kao i nadzor nad stručnim radom zdravstvenih ustanova,
trgovačkih društava koja obavljaju zdravstvenu djelatnost, zdravstvenih radnika
te privatnih zdravstvenih radnika obavlja ministarstvo nadležno za zdravstvo –
zdravstvena inspekcija.

Poslove
zdravstveno-inspekcijskog nadzora iz stavka 1. ovoga članka obavljaju viši
zdravstveni inspektori, zdravstveni inspektori i drugi državni službenici
ovlašteni za provedbu nadzora.

U
slučaju stručnog propusta zdravstvenog radnika ili povrede načela medicinske
etike i deontologije, viši zdravstveni inspektor, odnosno zdravstveni inspektor
ustupit će predmet na postupanje nadležnoj komori.

Članak
166.

Za
višeg zdravstvenog inspektora može se imenovati osoba koja ima visoku stručnu
spremu zdravstvenog ili pravnog usmjerenja, najmanje deset godina radnog staža
u struci i položen državni stručni ispit.

Za
zdravstvenog inspektora može se imenovati osoba koja ima visoku stručnu spremu
zdravstvenog ili pravnog usmjerenja, najmanje pet godina radnog staža u struci
i položen državni stručni ispit.

Članak 167.

Ministar nadležan za zdravstvo ovlašćuje odgovarajuće
zdrav­stvene radnike, zdravstvene suradnike i druge stručnjake ili zdravstvene
ustanove da obave pojedine radnje u vezi zdravstveno-inspekcijskih poslova, ako
je za njihovo obavljanje potrebna posebna stručnost.

Članak 168.

Viši zdravstveni inspektor i zdravstveni inspektor (u
dalj­njem tekstu: inspektor) imaju službenu iskaznicu kojom dokazuju službeno
svojstvo, identitet i ovlasti.

Oblik i sadržaj obrasca službene iskaznice te način
izdavanja i vođenja upisnika o izdanim službenim iskaznicama propisuje
pravilnikom ministar nadležan za zdravstvo.

Članak 169.

Inspektor je u obavljanju inspekcijskog nadzora
samostalan te vodi postupak, donosi rješenja i poduzima mjere u okviru prava,
dužnosti i ovlasti utvrđenih ovim zakonom ili drugim propisom.

Ministar nadležan za zdravstvo utvrđuje godišnji
program rada zdravstvene inspekcije.

Članak 170.

Zdravstvene ustanove, trgovačka društva i privatni
zdravstveni radnici kod kojih se obavlja inspekcijski nadzor dužni su
inspektoru omogućiti obavljanje nadzora i pružiti potrebne podatke i
obavijesti.

Inspektor u provođenju inspekcijskog nadzora
pregledava poslovne prostorije, objekte, uređaje i opremu te dokumentaciju i
akte zdravstvene ustanove, trgovačkog društva odnosno zdravstvenog radnika.

Inspektor
tijekom inspekcijskog nadzora zbog mogućeg prikrivanja dokaza ima pravo
privremeno izuzeti predmete i izvornu dokumentaciju, uz potvrdu.

Članak
171.

Prilikom
obavljanja inspekcijskog nadzora inspektor je obvezan postupati tako da ne
ugrozi čuvanje državne, vojne ili službene, odnosno profesionalne tajne.

Zdravstvena
ustanova, trgovačko društvo, odnosno zdravstveni radnici dužni su upoznati
inspektora s podacima koji se sukladno njihovim općim aktima smatraju tajnom.

Članak 172.

Zdravstvena inspekcija osobito:

1. prati i proučava obavljanje zdravstvene
djelatnosti i poduzima mjere za njeno kvalitetno obavljanje,

2. nadzire zakonitost rada zdravstvenih ustanova,
trgovačkih društava i zdravstvenih radnika u obavljanju zdravstvene
djelatnosti,

3. razmatra podneske pravnih i fizičkih osoba koje se
odnose na nadzor iz utvrđene nadležnosti i o poduzetim radnjama i mjerama
pisano obavještava podnositelja.

Članak 173.

U obavljanju inspekcijskih poslova inspektor osobito
nadzire:

1. način prijama, liječenja i otpuštanja bolesnika,

2. primjenu sredstava i metoda za prevenciju, dijagnostiku,
terapiju i rehabilitaciju,

3. način propisivanja lijekova,

4. primjenu sredstava i metoda za obavljanje
laboratorijskih analiza i drugih dijagnostičkih metoda, njihove usuglašenosti s
odgovarajućim standardima,

5. način vođenja i korištenja odgovarajuće medicinske
dokumentacije i evidencije,

6. organizaciju i obavljanje pripravničkog staža,
temeljnog staža, sekundarijata i specijalističkog staža zdravstvenih radnika,

7. druga pitanja značajna za utvrđivanje i
ocjenjivanje kvalitete rada i način ostvarivanja zdravstvene zaštite.

Članak 174.

U obavljanju inspekcijskih poslova iz članka 173.
ovoga Zakona inspektor ima pravo i obvezu:

1. narediti otklanjanje utvrđenih nepravilnosti i
nedostataka u određenom roku,

2. zabraniti provođenje mjera i radnji koje su
protivne zakonu ili drugom propisu,

3. zabraniti rad zdravstvenoj ustanovi i trgovačkom
društvu koje više ne ispunjava uvjete u pogledu prostora, radnika i
medicinsko-tehničke opreme,

4. zabraniti samostalan rad zdravstvenom radniku koji
nema odobrenje za samostalan rad,

5. zabraniti rad zdravstvenoj ustanovi, trgovačkom
društvu i zdravstvenom radniku koji ne osigurava kvalitetu i sadržaj
zdravstvenih usluga,

6.
predložiti nadležnoj komori provođenje postupka u cilju utvrđenja potrebe
dodatnog stručnog usavršavanja zdravstvenog radnika, odnosno potrebu
ponavljanja provjere stručne osposobljenosti,

7.
zabraniti rad i predložiti komori oduzimanje odobrenja za samostalan rad
zdravstvenom radniku,

8.
zabraniti obavljanje zdravstvene djelatnosti, ako se ona obavlja bez propisanog
odobrenja,

9.
uputiti zdravstvenog radnika, odnosno zdravstvenog suradnika na pregled radi
ocjene zdravstvene sposobnosti u slučaju sumnje na gubitak zdravstvene
sposobnosti za obavljanje zdravstvene djelatnosti,

10.
narediti poduzimanje drugih mjera za koje je ovlašten ovim Zakonom i drugim
propisom.

Ako
utvrđeni nedostaci ne budu otklonjeni u određenom roku, inspektor će zabraniti
obavljanje zdravstvene djelatnosti.

Ako
inspektor prilikom obavljanja inspekcijskog nadzora uoči nepravilnosti, odnosno
povrede propisa, a nije ovlašten izravno postupati obvezan je izvijestiti nadležno
tijelo državne uprave o uočenim nepravilnostima, odnosno povredama propisa te
tražiti pokretanje postupka i poduzimanje propisanih mjera.

Članak
175.

O obavljenom
inspekcijskom nadzoru inspektor obvezan je sastaviti zapisnik.

Primjerak
zapisnika inspektor uručuje ravnatelju zdravstvene ustanove, upravi ili osobi
ovlaštenoj za vođenje poslova trgovačkog društva te zdravstvenom radniku nad
čijim je stručnim radom obavljen nadzor.

Članak
176.

Inspektor
može prilikom obavljanja inspekcijskih poslova izdati i usmeno rješenje za
izvršenje određenih mjera osiguranja:

1. kada
opasnost za zdravlje ili život ljudi zahtijeva da se određena mjera osiguranja
poduzme odmah, bez odgađanja,

2. kada
postoji opasnost od prikrivanja, zamjene ili uništenja dokaza, ako se mjera
osiguranja ne poduzme odmah.

Inspektor
može narediti izvršenje usmenog rješenja odmah. Usmeno rješenje mora se unijeti
u zapisnik o obavljenom nadzoru.

Inspektor
je obvezan izdati pisani otpravak rješenja u roku od osam dana od dana upisa
izrečene mjere u zapisnik o obav­ljenome nadzoru.

Članak
177.

Na
postupak inspektora primjenjuju se odredbe Zakona o općem upravnom postupku,
ako ovim Zakonom pojedina pitanja nisu drukčije uređena.

Članak
178.

Protiv
rješenja koje donosi inspektor nije dopuštena žalba već se protiv tog rješenja
može pokrenuti upravni spor.

Članak
179.

Ako
inspektor osnovano posumnja da je povredom propisa učinjen prekršaj ili kazneno
djelo, uz rješenje za čije je donošenje ovlašten, obvezan je bez odgađanja, a
najkasnije u roku od 15 dana od dana završetka nadzora s utvrđenim činjenicama
odlučnim za poduzimanje mjera podnijeti zahtjev za pokretanje prekršajnog
postupka, odnosno prijavu za pokretanje postupka zbog kaznenog djela.

Tijelo
kojem je podnesen zahtjev, odnosno prijava iz stavka 1. ovoga članka obvezno je
o ishodu postupka obavijestiti ministarstvo nadležno za zdravstvo.

Članak
180.

O
obavljenim inspekcijskim nadzorima i poduzetim mjerama inspektor vodi
očevidnik, čiji sadržaj, oblik i način vođenja propisuje pravilnikom ministar
nadležan za zdravstvo.

Članak
181.

Inspektor
je odgovoran:

1. ako
pri nadzoru propusti poduzeti, odnosno narediti mjere koje je po zakonu bio
obvezan poduzeti, odnosno narediti,

2. ako
prekorači svoje zakonske ovlasti,

3. ako
ne podnese prijavu, odnosno ne obavijesti nadležna državna tijela o utvrđenim
nepravilnostima, odnosno nedostacima.

XV.
UTVRĐIVANJE UZROKA SMRTI I OBDUKCIJA

Članak
182.

Za svaku umrlu osobu utvrđuje se vrijeme i uzrok
smrti.

Vrijeme i uzrok smrti utvrđuje doktor medicine.

Iznimno, vrijeme i uzrok smrti može utvrditi i drugi
ospo­sob­ljeni zdravstveni radnik, na način koji propisuje pravilnikom ministar
nadležan za zdravstvo.

Članak 183.

Predstavničko tijelo jedinice područne (regionalne)
samouprave na prijedlog općinskih, odnosno gradskih vijeća imenuje potreban
broj doktora medicine, odnosno drugih zdravstvenih rad­nika koji utvrđuju
nastup smrti, vrijeme i uzrok smrti osoba umrlih izvan zdravstvene ustanove.

Vrijeme i uzrok smrti osoba umrlih u zdravstvenoj
ustanovi, utvrđuje doktor medicine te ustanove.

Članak 184.

Smrt su dužne prijaviti bez odgađanja osobe koje su živjele
u zajednici s umrlom osobom, srodnici ili susjedi, a ako takvih nema, svaka
osoba koja za nju sazna.

Prijava iz stavka 1. ovoga članka podnosi se doktoru
medicine, odnosno zdravstvenom radniku koji utvrđuje vrijeme i uzrok smrti.

Kad osoba koja utvrđuje smrt ustanovi da je smrt
nastupila od zarazne bolesti ili kao posljedica nasilja obvezan je o istom
odmah izvijestiti tijelo državne uprave nadležno za poslove zdrav­stva, odnosno
policiju.

Članak 185.

Pokop umrle osobe obavlja se nakon što je smrt
utvrđena, a u vremenu od 24 do 48 sati od nastupa smrti.

Iznimno od odredbe stavka 1. ovoga članka, na temelju
posebnog odobrenja sanitarnog inspektora, pokop se može obaviti i prije isteka
roka od 24 sata, odnosno poslije isteka roka od 48 sati od nastupa smrti.

Poslije
isteka roka od 48 sati od nastupa smrti može se obaviti i pokop posmrtnih
ostataka umrle osobe koja je za života dala suglasnost za korištenje njezinoga
tijela u znanstvene ili nastavne svrhe poslije smrti.

Ministar
nadležan za zdravstvo propisat će pravilnikom postupak i način davanja
suglasnosti iz stavka 3. ovoga članka.

Članak
186.

Radi
utvrđivanja uzroka smrti provodi se obdukcija tijela umrle osobe.

Obdukcija
se provodi:

1. kada
postoji sumnja ili je očito da je smrt prouzročena kaznenim djelom ili je u
vezi s izvršenjem kaznenog djela,

2. kada
je to potrebno radi zaštite zdravlja ljudi, odnosno kada to zahtijevaju
epidemiološki, sanitarni i drugi stručni medicinski razlozi,

3. kada
zahtjev za obdukciju postavi obitelj umrle osobe,

4. kada
je osoba umrla u zdravstvenoj ustanovi.

Sredstva
za obdukciju iz stavka 2. točke 1. i 2. ovoga članka osiguravaju se iz državnog
proračuna.

Obdukcija
iz stavka 2. točke 4. ovoga članka provodi se na trošak obveznika plaćanja
troškova liječenja umrle osobe, a obdukcija iz stavka 2. točke 3. ovoga članka
na zahtjev i trošak obitelji umrle osobe kada je smrt nastupila izvan
zdravstvene ustanove.

Članak 187.

Kada je
osoba umrla u zdravstvenoj ustanovi ravnatelj na zahtjev uže obitelji umrle
osobe u sporazumu s rukovoditeljem ustrojbene jedinice i patologom može
odlučiti da se obdukcija ne provodi.

Iznimno
od stavka 1. ovoga članka obdukcija se mora provesti:

1. ako
se radi o neprirodnoj smrti ili smrti nepoznatog uzroka,

2. ako
smrt nastupi tijekom dijagnostičkog ili terapijskog zahvata,

3. ako
smrt nastupi u roku od 24 sata od prijama osobe u zdravstvenu ustanovu,

4. ako
je osoba sudjelovala u kliničkom ispitivanju lijeka ili medicinskoga proizvoda,
odnosno drugom znanstvenom ispitivanju u zdravstvenoj ustanovi.

Članak
188.

Ministar
nadležan za zdravstvo propisat će pravilnikom način pregleda umrlih te
utvrđivanja vremena i uzroka smrti.

XVI.
KOMORE

Članak
189.

Hrvatska
liječnička komora, Hrvatska stomatološka komora, Hrvatska ljekarnička komora,
Hrvatska komora medicinskih biokemičara i Hrvatska komora medicinskih sestara
(u daljnjem tekstu: komore) strukovne su organizacije zdravstvenih radnika sa
statusom pravne osobe.

Članak
190.

Zdravstveni
radnici visoke stručne spreme i medicinske sestre koji obavljaju zdravstvenu
djelatnost na području Republike Hrvatske, ako posebnim zakonom nije drukčije
određeno, obvezno se učlanjuju u komore iz članka 189. ovoga Zakona.

Članak
191.

Ustrojstvo,
nadležnost i način rada komora iz članka 189. ovoga Zakona uređuje se posebnim
zakonom.

XVII.
KAZNENE ODREDBE

Članak
192.

Novčanom
kaznom u iznosu od 10.000,00 do 50.000,00 kuna kaznit će se za prekršaj
zdravstvena ustanova ako:

1. uskraćuje osobama prava iz članka 21. ovoga
Zakona,

2. ne osigura hitnu medicinsku pomoć, uključivši
hitni prijevoz (članak 39.),

3. započne radom prije nego što je rješenjem utvrđeno
da su ispunjeni uvjeti s obzirom na prostor, radnike i medicinsko-teh­ničku
opremu (članak 47.),

4. prestane obavljati zdravstvenu djelatnost protivno
odredbi članka 50. ovoga Zakona,

5. ne primi zdravstvene radnike na pripravnički staž
(članak 131. stavak 4.),

6. onemogući zdravstvenom radniku stručno
usavršavanje (članak 132. stavak 1.),

7. sklopi ugovor sa zdravstvenim radnikom visoke
stručne spreme koji obavlja privatnu praksu protivno odredbi članka 147. ovoga
Zakona,

8. ne osigura kontinuitet zdravstvene zaštite,
odnosno ako dopusti da zdravstveni radnici napuste radna mjesta dok nemaju
zamjenu, ako se time dovodi u pitanje sigurnost pružanja zdravstvene zaštite
(članak 156. stavak 1. i 7.),

9. dopusti rad zdravstvenog radnika izvan punoga
radnog vremena protivno odredbi članka 158. ovoga Zakona,

10. ne provodi unutarnji nadzor nad radom svojih
ustrojbenih jedinica i zdravstvenih radnika (članak 162. stavak 1.),

11. inspektoru onemogući obavljanje inspekcijskog
nadzora i odbije pružiti potrebne podatke i obavijesti (članak 170. stavak 1.),

12. ne izvrši naređene mjere iz članka 174. ovoga
Zakona,

13. ne obavi propisanu obdukciju (članak 187. stavak
2.),

Za prekršaj iz stavka 1. ovoga članka kaznit će se
novčanom kaznom u iznosu od 5.000,00 do 10.000,00 kuna i odgovorna osoba u
zdravstvenoj ustanovi.

Novčanom kaznom u iznosu od 5.000,00 do 10.000,00
kuna kaznit će se za prekršaj iz stavka 1. točke 1., 2., 5., 9., 11. i 12.
ovoga članka privatni zdravstveni radnik.

Članak 193.

Novčanom kaznom u iznosu od 5.000,00 do 10.000,00
kuna kaznit će se za prekršaj ravnatelj zdravstvene ustanove:

1. ako ne postupi po prigovoru osobe koja je zatražila
zaštitu svojih prava s obzirom na kvalitetu, sadržaj i vrstu zdravstvene usluge
i o poduzetim mjerama ne obavijesti podnositelja prigovora najkasnije u roku od
osam dana (članak 22. stavak 4. i 5.),

2. ako jedanput godišnje ministru nadležnom za
zdravstvo ne podnese pisano izvješće o broju osoba umrlih u zdravstvenoj
ustanovi tijekom godine te o uzrocima njihove smrti (članak 59. stavak 1.).

Članak 194.

Novčanom kaznom u iznosu od 5.000,00 do 10.000,00
kuna kaznit će se za prekršaj ravnatelj zdravstvene ustanove ako u izvanrednim
okolnostima kada je ugrožen proces pružanja zdravstvene zaštite ili postoji
neposredna opasnost po život i zdravlje osoba bez odgađanja o tim okolnostima
ne obavijesti ministarstvo nadležno za zdravstvo i Hrvatski zavod za javno
zdravstvo (članak 59. stavak 2.).

Članak 195.

Novčanom kaznom u iznosu od 10.000,00 do 50.000,00
kuna kaznit će se za prekršaj trgovačko društvo koje obavlja zdravstvenu
djelatnost ako:

1. uskraćuje osobama prava iz članka 21. ovoga
Zakona,

2. ne osigura hitnu medicinsku pomoć, uključivši
hitni prijevoz (članak 39.),

3. obavlja zdravstvenu djelatnost protivno odredbi
članka 112. ovoga Zakona,

4. započne radom prije nego što je rješenjem utvrđeno
da su ispunjeni uvjeti s obzirom na prostor, radnike i medicinsko-tehničku
opremu (članak 117. stavak 2.),

5. prestane obavljati zdravstvenu djelatnost protivno
odredbi članka 119. ovoga Zakona,

6. ne primi zdravstvene radnike na pripravnički staž
(članak 131. stavak 4.),

7. onemogući zdravstvenom radniku stručno
usavršavanje (članak 132. stavak 1.),

8. sklopi ugovor sa zdravstvenim radnikom visoke
stručne spreme koji obavlja privatnu praksu protivno odredbi članka 147. ovoga
Zakona,

9. ne osigura kontinuitet zdravstvene zaštite,
odnosno ako dopusti da zdravstveni radnici napuste radna mjesta dok nemaju
zamjenu, ako se time dovodi u pitanje sigurnost pružanja zdravstvene zaštite
(članak 156. stavak 1. i 7.),

10. dopusti rad zdravstvenog radnika izvan punoga
radnog vremena protivno odredbi članka 158. ovoga Zakona,

11. ne provodi unutarnji nadzor nad radom svojih
ustrojbenih jedinica i zdravstvenih radnika (članak 162. stavak 1.),

12. inspektoru onemogući obavljanje inspekcijskog
nadzora i odbije pružiti potrebne podatke i obavijesti (članak 170. stavak 1.),

13. ne izvrši naređene mjere iz članka 174. ovoga
Zakona.

Za prekršaj iz stavka 1. ovoga članka kaznit će se
novčanom kaznom u iznosu od 5.000,00 do 10.000,00 kuna i odgovorna osoba u
trgovačkom društvu.

Članak 196.

Novčanom kaznom od 5.000,00 do 10.000,00 kuna kaznit
će se za prekršaj privatni zdravstveni radnik ako:

1. ne postupi po prigovoru osobe koja je zatražila
zaštitu svojih prava s obzirom na kvalitetu, sadržaj i vrstu zdravstvene usluge
i o poduzetim mjerama ne obavijesti podnositelja prigovora najkasnije u roku od
osam dana (članak 22. stavak 4. i 5.),

2. obavlja privatnu praksu, a ne ispunjava uvjete iz
članka 139. i 141. ovoga Zakona,

3.
poslove ne obavlja osobno, odnosno ima više od jedne ordinacije, ljekarne ili
medicinsko-biokemijskog laboratorija (članak 145.),

4. za opredijeljene osigurane osobe ne osigura
zamjenu ugovorom s drugim zdravstvenim radnikom iste struke koji obavlja
privatnu praksu ili zdravstvenom ustanovom, odnosno trgo­vačkim društvom koje
obavlja zdravstvenu djelatnost (članak 148.),

5. postupi protivno odredbi članka 149. ovoga Zakona,

6. privremeno obustavi rad bez rješenja ministra
nadležnog za zdravstvo (članak 150.),

7. ne postupi po rješenju ministra nadležnog za
zdravstvo o prestanku odobrenja za obavljanje privatne prakse (članak 153.),

8. obavlja privatnu praksu u djelatnosti u kojoj nije
dopuštena (članak 154.).

Članak 197.

Novčanom kaznom u iznosu od 5.000,00 do 10.000,00
kuna kaznit će se za prekršaj zdravstveni radnik ako:

1. bez odobrenja poslodavca za svoj račun sklopi
posao iz zdravstvene djelatnosti (članak 121.),

2. obavlja rad izvan punoga radnog vremena protivno
odred­bi članka 158. ovoga Zakona.

Članak 198.

Novčanom kaznom u iznosu od 10.000,00 do 40.000,00
kuna kaznit će se za prekršaj poslodavac ako:

1. ne osigura mjere zdravstvene zaštite u vezi s
radom i rad­nim okolišem (članak 18.),

2. ne ugovori specifičnu zdravstvenu zaštitu radnika
sa zdrav­stvenom ustanovom, odnosno trgovačkim društvom koje u svom sastavu ima
djelatnost medicine rada, odnosno sa specijalistom medicine rada u privatnoj
praksi (članak 20.).

XVIII.
PRIJELAZNE I ZAVRŠNE ODREDBE

Članak 199.

Vlada Republike Hrvatske donijet će plan zdravstvene
zaštite u roku od šest mjeseci od dana stupanja na snagu ovoga Zakona.

Članak 200.

Vlada Republike Hrvatske donijet će odluku o
mjerilima za osiguranje elemenata standarda za investicijsko ulaganje i
investicijsko i tekuće održavanje te informatizaciju zdravstvene djelatnosti iz
članka 9. stavka 3. ovoga Zakona, koja će biti temelj za planiranje potpora iz
državnog proračuna do 30. rujna tekuće godine, a primjenjivat će se od 1.
siječnja iduće godine.

Članak 201.

Vlada Republike Hrvatske donijet će osnovnu mrežu
zdravstvene djelatnosti u roku od šest mjeseci od dana stupanja na snagu ovoga
Zakona.

Članak 202.

U slučaju kad ovaj Zakon ovlašćuje nadležnog ministra
za donošenje provedbenog propisa, taj će ministar donijeti provedbeni propis u
roku od šest mjeseci od dana stupanja na snagu ovoga Zakona.

Članak 203.

Do stupanja na snagu provedbenih propisa iz članka
202. ovoga Zakona ostaju na snazi:

1. Pravilnik o pripravničkom stažu zdravstvenih
djelatnika (»Narodne novine«, br. 18/94., 20/94., 21/95., 47/95., 39/96.,
62/96., 58/99. i 130/99.),

2. Pravilnik o kriterijima za primanje na
pripravnički staž zdravstvenih djelatnika (»Narodne novine«, br. 22/94., 82/98.
i 58/98.),

3. Pravilnik o specijalističkom usavršavanju zdravstvenih
djelatnika (»Narodne novine«, br. 33/94., 53/98., 64/98., 97/99. i 84/01.),

4. Pravilnik o kriterijima za priznavanje naziva
primarijus (»Narodne novine«, br. 31/94.),

5. Pravilnik o uvjetima i mjerilima za rad
zdravstvenih djelatnika izvan punoga radnog vremena (»Narodne novine«, br.
16/01.),

6. Pravilnik o načinu obavljanja nadzora nad
stručnošću rada u djelatnosti zdravstva (»Narodne novine«, br. 40/94.),

7. Pravilnik o načinu vođenja evidencije o obavljenim
inspekcijskim pregledima zdravstvenog inspektora (»Narodne novine«, br.
35/94.),

8. Pravilnik o stručnom ispitu za zdravstvenog
inspektora (»Narodne novine«, br. 35/94.),

9. Pravilnik o iskaznici zdravstvenog inspektora
(»Narodne novine«, br. 35/94.),

10. Pravilnik o kriterijima za dodjelu naziva
referentnog centra Ministarstva zdravstva (»Narodne novine«, br. 31/94. i
34/97.),

11. Pravilnik o uvjetima koje moraju ispunjavati
klinike, kliničke bolnice i klinički bolnički centri za dodjelu naziva klinička
ustanova (»Narodne novine«, br. 66/94. i 32/95.),

12. Pravilnik o načinu oglašavanja rada zdravstvenih
djelatnika privatne prakse (»Narodne novine«, br. 39/95.),

13. Pravilnik o radnom vremenu u zdravstvenim
ustanovama koje imaju sklopljeni ugovor o provođenju zdravstvene zaštite s
Hrvatskim zavodom za zdravstveno osiguranje (»Narodne novine«, br. 87/02. i
9/03.),

14. Naredba o obveznom isticanju oznake o početku i
završetku radnog vremena zdravstvenih ustanova i privatnih zdrav­stvenih
djelatnika (»Narodne novine« br. 19/99.),

15. Pravilnik o načinu pregleda umrlih te o
utvrđivanju vremena i uzroka smrti (»Narodne novine«, br. 121/99., 133/99. i
112/00.),

16. Pravilnik o uvjetima u pogledu prostora, kadrova
i medicinsko-tehničke opreme za organizaciju udruženog rada u djelatnosti
zdravstva (»Narodne novine«, br. 14/81., 23/85. i 32/89.),

17. Naredba o uvjetima nabavke određene
medicinsko-tehničke opreme (»Narodne novine«, br. 26/97. i 51/97.),

18. Pravilnik o uvjetima u pogledu prostora,
djelatnika i medicinsko-tehničke opreme za obavljanje privatne prakse (»Narodne
novine«, br. 71/94.),

19. Pravilnik o uvjetima, organizaciji i načinu rada
hitne medicinske pomoći na javnim cestama u Republici Hrvatskoj (»Narodne
novine«, br. 33/91.),

20. Pravilnik o uvjetima za određivanje područja na
kojem će se osnivati ljekarne (»Narodne novine« br. 81/95., 31/97. i 82/00.),

21.
Naputak za suzbijanje i sprečavanje tuberkuloze (»Narodne novine«, br. 70/98. i
95/98.),

22.
Naputak za provođenje Programa za eksplantacije organa (»Narodne novine«, br.
75/98.).

Članak
204.

Do dana
stupanja na snagu pravilnika iz članka 75. stavka 1. ovoga Zakona ostaje na
snazi Pravilnik o uvjetima za davanje u zakup zdravstvenih ustanova primarne
zdravstvene zaštite i lje­či­lišta (»Narodne novine«, br. 6/96., 29/97., 1/98.,
45/99., 121/99., 112/00., 87/02., 150/02. i 7/03.) u dijelu koji se odnosi na
domove zdravlja.

Članak 205.

Postojeće zdravstvene ustanove dužne su uskladiti
svoje ustrojstvo i poslovanje s odredbama ovoga Zakona u roku od šest mjeseci
od dana stupanja na snagu ovoga Zakona.

Iznimno od odredbe stavka 1. ovoga članka, domovi
zdravlja dužni su provesti postupak statusnih promjena u skladu s odred­bom
članka 68. stavka 2. ovoga Zakona u roku od tri mjeseca od dana stupanja na
snagu ovoga Zakona.

Članak 206.

Poglavarstva jedinica područne (regionalne)
samouprave u roku od tri mjeseca od dana stupanja na snagu ovoga Zakona donijet
će odluku o pripojenju ljekarničkih jedinica domova zdrav­lja ljekarničkim
ustanovama čiji su osnivač.

U roku iz stavka 1. ovoga članka poglavarstva
jedinica područne (regionalne) samouprave donijet će odluku o spajanju
ljekarničkih ustanova čiji su osnivač, u jednu ljekarničku ustanovu.

Članak 207.

Poglavarstva županija mogu donijeti odluku o
prijenosu osnivačkih prava nad određenim općim i specijalnim bolnicama na
gradove.

Osnivačka prava iz stavka 1. ovoga članka mogu se
prenijeti na grad samo uz suglasnost grada. O prijenosu osnivačkih prava sklapa
se poseban ugovor.

Članak 208.

Pripajanje Hrvatskog zavoda za toksikologiju
Hrvatskom zavodu za javno zdravstvo izvršit će se u roku od 60 dana od dana
stupanja na snagu ovoga Zakona.

Radnike Hrvatskog zavoda za toksikologiju preuzima
Hrvat­ski zavod za javno zdravstvo, danom pravomoćnosti rješenja o proširenju
djelatnosti Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo, koje rješenje po izvršenom
upisu proširenja djelatnosti ustanove u sud­ski registar, donosi ministar nadležan
za zdravstvo.

Danom pravomoćnosti rješenja ministra nadležnog za
zdravstvo iz stavka 2. ovoga članka, Hrvatski zavod za javno zdravstvo preuzima
i financijska sredstva za plaće radnika koji se preuzimaju, opremu te obveze
Hrvatskog zavoda za toksikologiju.

Članak 209.

Pripajanje Hrvatskog zavoda za prevenciju ovisnosti
Hrvat­skome zavodu za javno zdravstvo izvršit će se u roku od 60 dana od dana
stupanja na snagu ovoga Zakona.

Članak 210.

Vlada Republike Hrvatske će u roku od tri mjeseca od
dana stupanja na snagu ovoga Zakona osnovati Hrvatski zavod za mentalno
zdravlje te imenovati privremenoga ravnatelja koji će do dana imenovanja
ravnatelja imati ovlasti iz članka 15. stavka 1. Zakona o ustanovama.

Upravno vijeće Hrvatskog zavoda za mentalno zdravlje
obvezno je donijeti Statut u roku od 60 dana od dana upisa Zavoda u sudski
registar.

Članak 211.

Zdravstveni radnici kojima je priznata odgovarajuća
stručna sprema, odnosno koji su stručno obrazovanje stekli u odgo­varajućim
školama zdravstvenog obrazovanja, mogu i dalje obavljati poslove zdravstvene
zaštite za koje se traži stručna sprema koju su stekli po propisima koji su važili
do dana stupanja na snagu Zakona o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom
osiguranju (»Narodne novine«, br. 12/91. – pročišćeni tekst, 19/91., 53A/91.,
18/92. i 69/92.).

Članak 212.

Danom stupanja na snagu ovoga Zakona prestaju se
primjenjivati odredbe Zakona o zdravstvenoj zaštiti (»Narodne novine«, br.
75/93., 55/96., 1/97. – pročišćeni tekst, 111/97., 95/00. i 129/00.) u dijelu u
kojemu su u suprotnosti s ovim Zakonom.

Zakon iz stavka 1. ovoga članka prestaje važiti 1.
srpnja 2004.

Članak 213.

Ovaj Zakon stupa na snagu osmoga dana od dana objave
u »Narodnim novinama«.

Klasa: 500-01/03-01/01
Zagreb, 15. srpnja 2003.

HRVATSKI SABOR

Predsjednik
Hrvatskoga sabora **Zlatko Tomčić,** v. r.

Zakon, NN 121/2003-1706