## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-893/2000 od 2. veljače 2001.

### NN 13/2001 (16.2.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-893/2000 od 2. veljače 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

257

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan
Hra­njski, Ivan Matija, Ivan Mrko­njić i Vice Vukojević, kao članovi Vijeća, u
povodu ustavne tužbe s prijedlogom za privremenu obustavu izvrše­nja
osporavanog akta, koju su podnijeli G.Z. i G.S.G.Z., zastupani po D.P.G.Z., na
sjednici Vijeća održanoj dana 2. ve­ljače 2001. godine, jednoglasno je donio s­ljedeću

## ODLUKU

Ustavna tužba se usvaja, te se ukida presuda Upravnog suda Republike
Hrvatske broj: Us-944/1996 od 9. ve­ljače 2000. godine.

```
Obrazlože­nje
```

```

```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnesena je u povodu presude
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-944/96 od 9. ve­ljače 2000. godine.

Tom je presudom usvojena tužba u upravnom sporu tužite­lja Košarkaškog
kluba »C.« iz Z. (u da­lj­njem tekstu: KK »C«.), te je djelomično poništen Zak­ljučak
o preuzima­nju športskih objekata i drugih nekretnina u vlasništvo G.Z., klasa:
943-01/96-01/1, urbroj: 251-11-04-96-3 od 10. siječ­nja 1996., koji je donio
podnosite­lj ustavne tužbe – G.S.G.Z. (u da­lj­njem tekstu: Zak­ljučak).

Zak­ljučak je poništen u dijelu koji se odnosi na nekretnine navedene
pod rednim brojem 111. popisa športskih objekata preuzetih u vlasništvo G.Z., i
to Košarkaški centar »D. P.« u Z., k.č.br. 4497 k.o. G.Z. (»Službeni glasnik«
G.Z., broj 2/96).

2. Pozivajući se na odredbu članka 88a. stavka 1. Zakona o športu
(»Narodne novine«, broj 60/92, 25/93, 11/94 i 77/95; u ­dalj­­njem tekstu:
Zakon), G.S.G.Z. je u članku 1. Zak­ljučka da G.Z. preuzima u vlasništvo športske
objekte i druge nekretnine koje su na teme­lju članka 88. stavka 1. istog
Zakona prešle u ­nje­govo vlasništvo. Kao bivši nosite­lj prava korište­nja
navedenih nekretnina naznačena je KK »C.«.

KK »C.« je protiv tog Zak­ljučka podnijela tužbu Upravnom sudu, smatrajući
da se radi o upravnom aktu u smislu članka 6. Zakona o upravnim sporovima
(»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92, 77/92, u da­lj­njem tekstu: ZUS), koji
nije smio biti donesen, odnosno koji je donesen zbog nepravilne primjene
odredaba Zakona. Ovo stoga što KK »C.« nije korisnik predmetnih nekretnina, već
­njihov k­njižni vlasnik.

Nasuprot tome, podnosite­lji ustavne tužbe isticali su tijekom upravnog
spora da predmetni Zak­ljučak nije upravni akt, tvrdeći da se radi o isk­ljučivo
deklarativnom aktu, budući da je pravo vlasništva u korist G.Z. konstituirano *ex
le­ge* (čl. 88. stavka 1. Zakona), a podredno su osporavali i navode KK »C.«
o ­njezinom k­njižnom vlasništvu nad spornim objektima.

Upravni je sud presudio u korist KK »C.« i poništio dio Zak­ljučka koji
se odnosi na preuzima­nje KC »D.P.« od strane G.Z. Zauzevši stajalište da je
Zak­ljučak – upravni akt, koje­g je trebalo donijeti uz supsidijarnu primjenu
Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91; Odluka Ustavnog
suda, broj U-I-248/1994, »Narodne novine«, broj 103/96, u da­lj­njem tekstu:
ZUP), zbog toga što Zakon o športu, kao lex specialis, sadrži samo neke
postupovne odredbe, Upravni je sud svoju odluku obrazložio nepoštiva­njem
postupovnih prava tužite­lja, jer KK »C.« nije bilo omogućeno sudjelova­nje u
postupku, kao i nepotpuno utvrđenim či­njeničnim sta­njem.

3. Slijedom navedenog, G.Z. i G.S. obratili su se Ustavnom sudu obrazlažući
povredu odredaba članka 19. (uteme­ljenost pojedinačnih akata tijela državne
uprave na zakonu, jamstvo sud­ske kontrole zakonitosti tih akata), te članka
48. Ustava Republike Hrvatske (jamstvo prava vlasništva) tvrd­njom da je Zakon
o športu specijalan zakon u odnosu na ZUP i da – suprotno navodima u presudi
Upravnog suda – sadrži postupovne odredbe kojima je jasno propisano tko
sudjeluje u postupku u svezi s preuzima­njem objekata, tko ima pravo na pravni
lijek, koji je pravni lijek dopušten i kome se taj pravni lijek podnosi (čl.
88b. Zakona o športu), a to da svakako nije bivši nosite­lj prava korište­nja.

Prema miš­lje­nju podnosite­lja, sporni Zak­ljučak nije upravni akt, već
akt raspolaga­nja, a G.Z. je postao vlasnikom predmetnih nekretnina i prije
donoše­nja Zak­ljučka, i to na teme­lju samog Zakona.

Osim toga, podnosite­lji navode da je KK »C.« re­gistrirana 1988. godine
kao društvena organizacija, kakve, prema tada važe­ćem Ustavu iz 1974. godine,
Zakonu o osnovnim vlasnič­ko­prav­nim odnosima, Zakonu o fizičkoj kulturi i
Zakonu o društvenim organizacijama i udruže­njima građana, nisu mogle biti
nosite­lji prava vlasništva, već korište­nja i
uprav­lja­nja sredstvima u druš­tvenom vlasništvu.

Podnosite­lji nada­lje tvrde da je 1995. godine KK »C.« re­gistrirana
kao udruga, te da je iste godine izvršena uk­njižba ­njezinog vlasništva na
dijelovima športsko-poslovnog objekta »C.«, ali se to nije odnosilo i na športsku
dvoranu (KC »D.P.«), koja je osnovano preuzeta u vlasništvo G.Z. teme­ljem
Zakona o športu i na kojoj je uk­njiženo pravo vlasništva G.Z. teme­ljem
spornog Zak­ljučka. S tim u vezi, podnosite­lji uz ustavnu tužbu dostav­ljaju
povijesni zem­ljišnok­njižni izvadak za predmetne ne­kre­tnine.

Smatraju da je Upravni sud
teme­ljem članka 39. stavka 3. ZUS-a bio dužan utvrditi či­njenično sta­nje i
pružiti strankama mogućnost zaštite ­njihovih pravnih interesa, te se pozivaju
na rješe­nje Ustavnog suda od 14. listopada 1998. (broj: U-II-71/1996 i broj:
U-II-79/1996), u kojem je, u povodu prijedloga za ocjenu ustavnosti i
zakonitosti istog zak­ljučka, zauzeto stajalište Suda da podnosite­lji
prijedloga (KK »C.« i HAŠK »M.«) mogu svoja prava ostvariti samo u redovnom
sudskom postupku.

Navode i to da G.Z. zbog ponište­nja
predmetnog Zak­ljučka trpi štetu zbog prekluzije rokova za preuzima­nje
nekretnina propisanih Zakonom o športu, te da se radi o sporu iznimno visoke
vrijednosti, pa predlažu donoše­nje rješe­nja o obustavi izvrše­nja osporavane
presude.

4. *Ustavna tužba je
osnovana.*

Stajalište Ustavnog suda o
osnovanosti ustavne tužbe u konkretnom slučaju, nakon analize osporavane
odluke, mjerodavnih zakonskih normi, te navoda i razloga ustavne tužbe, teme­lji
se na s­ljedećim razlozima:

Člankom 45. Zakona o
izmjenama i dopunama Zakona o športu (»Narodne novine«, broj 77/95, u da­lj­njem
tekstu: ZID) izmije­njen je članak 88. tog Zakona, tako da odredba stavka 1.
glasi:

*»(1) Športski objekti i druge nekretnine u društvenom vlas­ništvu na
kojima pravo korište­nja imaju športske organizacije i udruge ili druge pravne
osobe (poduzeća, ustanove, radne organizacije) osnovane radi uprav­lja­nja športskim
objektima prelaze u vlasništvo gradova i općina na čijem se području nalaze.«*

Člankom 46. ZID-a dodani su Zakonu članci 88a. do 88i., kojima je razrađen
postupak preuzima­nja vlasništva predmetnih nekretnina. Odredbe Zakona,
relevantne za odlučiva­nje u ustavnosudskom postupku, glase:

*»Članak 88a.*

*(1) Akt o preuzima­nju športskih objekata i drugih nekretnina iz članka
88. stavka 1. ovog Zakona donijet će gradsko odnosno općinsko vijeće u roku od
90 dana od dana stupa­nja na snagu ovog Zakona.*

*Članak 88e.*

*(2) Akt iz stavka 1. ovoga članka (misli se na akt o preuzima­nju iz članka
88a. stavka. 1. Zakona – op.) dostav­lja se zem­ljišno-k­njižnoj službi nadležnog
suda radi provedbe u zem­ljišnim k­njigama.*

*Članak 88i.*

*»Športski objekti i druge nekretnine za koje ne budu donesene odluke o
preuzima­nju u vlasništvo na teme­lju članka 88., 88a., 88b. i 88c. ovoga
Zakona, prelaze u vlasništvo športske organizacije ili udruge koja je imala
pravo korište­nja tih objekata i nekretnina, ili je ­njen pravni s­ljednik.«*

Osim navedenih odredaba, važno je utvrditi da je člankom 88b. Zakona
propisano da županijska skupština može u određe­nom roku i pod određenim
uvjetima (koji nisu relevantni u konkretnom slučaju) podnijeti prigovor protiv
akta o preuzima­nju športskih objekata sa zahtjevom da određeni športski objekt
ili druga nekretnina prijeđe u vlasništvo županije. Odluku o tom prigovoru i
zahtjevu donosi arbitraža koju imenuje Vlada Republike Hrvatske, na teme­lju članka
87. Zakona o lokalnoj samoupravi i upravi (»Narodne novine«, broj 90/92, 94/93
i 117/93).

(U vezi s tim potrebno je napomenuti da članak 87. Zakona o lokalnoj
samoupravi i upravi, kao pravni teme­lj konstituira­nja arbitraže, izrijekom
nije dopuštao sudsku zaštitu protiv odluke arbitraže. Međutim, odlukom Ustavnog
suda Republike Hrvatske broj: U-I-503/1993 od 4. prosinca 1996. (»Narodne
novine«, broj 5/97) ukinut je stavak 2. članka 87. tog Zakona zbog
nesuglasnosti s odredbama članaka 18. i 19. Ustava Republike Hrvatske, slijedom
stajališta ovog Suda da protiv arbitražne odluke mora biti osigurana sudska zaštita.
Tu je zaštitu, međutim, moguće pružiti jedino osobama koje su prema mjerodavnom
zakonu aktivno odnosno pasivno le­gitimirane u takvom sporu.)

5. Iz odredaba Zakona o športu, navedenih u prethodnoj toč­ki, razvidna
je pravna priroda akta o preuzima­nju športskih obje­kata iz članka 88b.
Zakona. Također je razvidno da Zakon sadrži odredbe o subjektima le­gitimiranim
za sudjelova­nje u postupku vezanom uz donoše­nje akta o preuzima­nju športskih
objekata, kao i odredbe o načinu razrješava­nja moguće­g sukoba interesa među
tim subjektima.

Iz zakonskih odredaba
proizlazi da akt o preuzima­nju šport­skih objekata nije niti upravni akt niti
akt raspolaga­nja, a ponajma­nje je deklaratorne prirode (kao što pogrešno
tvrde predlagate­lji). Nje­gova svrha, naime, nije deklarira­nje stečenog prava
vlasništva. To je akt jednostranog očitova­nja vo­lje, kojim stjecate­lj izva­njski
manifestira svoju pravnu vo­lju za stjeca­njem vlasništva na nekoj stvari. Taj
akt proizvodi konstitutivne pravne učinke u odnosu na stjecate­lja, jer bez ­nje­gova
donoše­nja, on ne stječe pravo upisa vlasništva u zem­ljišne k­njige. Isto
tako, bez donoše­nja tog akta u određenom roku, pravo vlasništva na šport­skim
objektima, istekom roka, po sili samog Zakona prelazi na druge pravne subjekte,
što znači da ga dotadaš­nji stjecate­lj gubi *ex le­ge,*  a da ga novi vlasnik stječe *ex le­ge.*

6. Iz prethodnih je utvrđe­nja
nada­lje razvidno da se u slučaju donoše­nja akta o preuzima­nju športskih
objekata ne radi o upravnoj stvari, jer pravna osoba s javnom ovlašću koja
donosi takav akt (u konkretnom slučaju: G. S. G. Z.) ne rješava ni o kakvom
pravu, obvezi ili pravnom interesu le­gitimiranih stranaka u upravnom postupku.
Kad bi se radilo o upravnom postupku u kojem Gradska skupština donosi upravni
akt, kao što to u svojoj presudi tvrdi Upravni sud, tada bi se G.S.G.Z.
istodobno našla u dvostrukom položaju. S jedne strane, ona bi bila u položaju
donosite­lja upravnog akta, to jest, nadležne pravne osobe s javnom ovlašću
koja na autoritativan način rješava o tome ima li stranka pravo na preuzima­nje
športskih objekta (što je već samo po sebi suprotno intenciji Zakona). S druge
strane, G.S.G.Z. istodobno bi bila u položaju same stranke o čijem se pravu na
preuzima­nje športskih objekata rješava u tom upravnom postupku. Takva
konstrukcija je pravno neodrživa.

7. Sukladno prethodnim navodima, Sud utvrđuje:

– da je zakonodavac donoše­njem Zakona o športu i ­nje­govih izmjena i
dopuna, u dijelu u kojem se odnose na pita­nja vlasništva nad športskim
objektima, slijedio opću intenciju pretvorbenog za­kono­davstva u Republici
Hrvatskoj, prema kojoj se pretvorba društvenog vlasništva može teme­ljiti isk­ljučivo
na zakonu,

– da akt o preuzima­nju športskih objekata predstav­lja jednostrani akt
očitova­nja pravne vo­lje ­nje­gova donosioca za stjeca­njem prava vlasništva
na ­njima,

– da akt o preuzima­nju športskih objekata nije upravni akt u smislu članka
6. ZUS-a, jer se ­njime ne rješava o pravu, obvezi ili pravnom interesu
stranaka u kakvoj upravnoj stvari,

– da se, kao takav, akt o preuzima­nju ne može pobijati u upravnom sporu
pred Upravnim sudom.

Zbog  sve­ga navedenog,
nezakonito je postupio Upravni sud kada je prihvatio nadležnost u konkretnoj
stvari smatrajući pobijani Zak­ljučak upravnim aktom koji je morao biti donesen
prema pravilima upravnog postupka.

Stoga Sud utvrđuje da je presudom Upravnog suda, kojom se poništava Zak­ljučak
G.S.G.Z. u dijelu koji se odnosi na preuzima­nje KC »D. P.« od strane G.Z.,
povrijeđeno ustavno pravo pod­nosite­lja ustavne tužbe na jednakost pred
zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava). Takvim postupa­njem Ustavnog suda
povrije­đena su i teme­ljna načela objektivnog pravnog poretka o vladavini
prava (članak 3. Ustava) te ustavnosti i zakonitosti u radu sudova (članak 118.
stavak 3. Ustava).

8. Sud na kraju napomi­nje da bi u konkretnom slučaju moglo biti sporno
samo jedno pita­nje: jesu li u slučaju športske dvorane (KC »D. P.«) ispu­njene
pretpostavke iz članka 88. stavka 1. Zakona o športu? Konkretno, je li KC
»D.P.« do stupa­nja na snagu Zakona o športu bio u društvenom vlasništvu na
kojem je KK »C«. imala samo pravo korište­nja ili je, pak, KC »D.P.« bio u
vlasništvu KK »C.« i prije stupa­nja na snagu Zakona o športu?

U prvom slučaju dolazi u
obzir primjena članka 88. stavka 1. Zakona i na KC »D. P.«, pa bi i sam Zak­ljučak
G.S.G.Z. o preuzima­nju te športske dvorane bio zakonit. U drugom slučaju,
naprotiv, ne bi moglo doći do primjene odredbe članka 88. stavka 1. Zakona o športu
i na KC »D. P.«, jer se ta odredba odnosi samo na športske objekte koji su u
vrijeme stupa­nja na snagu Zakona bili u društvenom vlasništvu, pa bi i sam Zak­ljučak
u tom dijelu bio ništav.

Iz odredbe članka 88b. Zakona
o športu razvidno je da KK »C.« nije ovlašteni subjekt za podnoše­nje prigovora
protiv akta o preuzima­nju športskih objekata.

KK »C.« ima, međutim, pravo štititi
svoja k­njižna prava, ako smatra da je upisom prava vlasništva G. Z. na športskoj
dvorani »D. P.« došlo do povrede ­njezinih prava, bilo ulaga­njem pravnih
lijekova u zem­ljišnok­njižnom postupku (žalbe i zahtjeva za zaštitu
zakonitosti, koji se podnosi prema odredbama ZPP-a), bilo traže­njem sudske zaštite
k­njižnih prava (podnoše­njem tužbe za brisa­nje ili tzv. brisovne tužbe).

No, sve dok se u postupku pred nadležnim sudom ne utvrdi drugačije, upis
prava vlasništva na KC »D. P.« u zem­ljišnim k­nji­gama, proveden teme­ljem
navedenog Zak­ljučka o preuzima­nju športskih objekata G.S.G.Z., ima se
smatrati va­ljanim, jer se taj upis, proveden sukladno odredbama mjerodavnog
zakona, teme­lji na načelu povjere­nja u zem­ljišne k­njige. Stoga Sud utvrđuje
da je osporavanom presudom Upravnog suda došlo i do povrede prava vlasništva
podnosite­lja ustavne tužbe, zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava, jer k­njižni
vlasnik nekretnine trpi štetu zbog ponište­nja dijela Zak­ljučka o preuzima­nju
športskih objekata koji se odnosi na KC »D.P.« zbog, kako navodi podnosite­lj u
ustavnoj tužbi, nemogućnosti ­njezina preuzima­nja.

9. U pogledu istaknutih povreda ustavnih odredaba članka 19. na koje
podnosite­lj ustavnom tužbom ukazuje, treba istaknuti da odredba članka 19.
stavka 1. Ustava sadrži načelo zakonitosti u radu tijela državne uprave i inih
tijela s javnim ovlastima i upućena je tim tijelima. Iz ­nje, dakle, ne
proizlazi nikakvo kon­kretno ustavno pravo pojedinca (fizičke i pravne osobe),
na čijoj bi se povredi mogla teme­ljiti ustavna tužba.

S druge strane, odredba stavka 2. istog članka Ustava jest ustavno pravo
koje građanima jamči sudsku zaštitu od nezakonitog pojedinačnog akta na način
da imaju pravo zatražiti da nadležni sud u propisanom postupku odluči o
zakonitosti tog akta.

U konkretnom slučaju, međutim, podnosite­lj ustavne tužbe ujedno je i
donosite­lj pojedinačnog akta iz članka 19. stavka 2. Ustava, protiv koje­ga le­gitimirani
subjekti mogu podnijeti prigovor, o kojemu odlučuje arbitraža Vlade Republike
Hrvatske, protiv čije odluke nezadovo­ljna stranka ima pravo na sudsku zaštitu.
U takvim okolnostima podnosite­lju ustavne tužbe (donosite­lju takvog akta) po
prirodi stvari ne može pripadati pravo iz članka 19. stavka 2. Ustava u ovoj
pravnoj stvari.

10. Na teme­lju odredaba članaka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99, u da­lj­njem tekstu:
Ustavni zakon), donesena je odluka kao u izreci.

11. S obzirom da je Ustavni sud donio meritornu odluku, prijedlog
podnosite­lja ustavne tužbe za odgodu ovrhe osporavane presude, podnesen u
smislu odredaba članka 63. Ustavnog zakona, nije razmatran.

Broj: U-III-893/2000
Zagreb, 2. ve­ljače 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 13/2001-257