## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4361/2008 od 10. lipnja 2009.

### NN 87/2009 (21.7.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4361/2008 od 10. lipnja 2009.

87 21.07.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:
U-III-4361/2008 od 10. lipnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2146

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo E. R. iz Z., na sjednici održanoj 10. lipnja 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-592/08-2 od 27. lipnja 2008. godine, te se predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

III. Ova će se odluka objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-592/08-2 od 27. lipnja 2008. godine, kojim je, kao nedopuštena, odbačena podnositeljeva revizija izjavljena protiv presude i rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-3873/07-2 od 28. kolovoza 2007. godine.

Navedenom drugostupanjskom presudom odbijena je žalba podnositelja (tužitelja u parnici) i potvrđena prvostupanjska presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: P-9542/06 od 6. veljače 2007. godine u pobijanom dijelu pod točkama II., IV., VII. izreke, dok je u odnosu na pobijani dio presude pod točkama I. i III. izreke drugostupanjskim rješenjem žalba podnositelja odbačena kao nedopuštena.

Općinski građanski sud u Zagrebu je ranije navedenom prvostupanjskom presudom točkom I. izreke utvrdio da postoji podnositeljeva novčana tražbina prema tuženiku u iznosu od 0,04 kn, dok je točkom II. izreke utvrđeno da postoji novčana tražbina tužene prema podnositelju u iznosu od 0,01 kn istaknuta u prijeboj s podnositeljevom tražbinom. Točkom III. izreke presude tužena je dužna platiti podnositelju iznos od 0,03 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama, dok je točkom IV. podnositelj odbijen s tužbenim zahtjevom preko dosuđenog iznosa pod točkom III. izreke do zatraženih 26.000 EUR-a s pripadajućim kamatama.

Točkom V. prvostupanjski sud je utvrdio da je ugovor o obavljanju zajedničke zanatske djelatnosti od 10. siječnja 1977. godine, sklopljen između podnositelja i tuženika, raskinut, dok je točkama VI. i VII. odlučeno o troškovima parničnog postupka.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjem povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka 3., 5., i 19. Ustava, međutim iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da podnositelj ističe ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Obrazlažući povrede ustavnih prava podnositelj u bitnom ističe da je Vrhovni sud Republike Hrvatske neosnovano odbacio njegovu reviziju kao nedopuštenu, smatrajući pri tome da je Vrhovni sud Republike Hrvatske pogrešno procijenio da vrijednost pobijanog dijela presude ne prelazi granicu od 100.000,00 kn jer je iz samog obrazloženja vidljivo da je tužbeni zahtjev postavljen na 26.000 EUR-a što u znatnoj mjeri premašuje navedeni iznos.

Predlaže ukidanje osporenog rješenja i vraćanje predmeta Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Vrhovni sud Republike Hrvatske osporenim rješenjem odbacio je reviziju podnositelja kao nedopuštenu. U obrazloženju tog rješenja Vrhovni sud Republike Hrvatske istaknuo je sljedeće:

Prema odredbi članka 382. stavka 1. točke 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03., dalje: ZPP) stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude ako vrijednost predmeta spora pobijanog dijela presude prelazi 100.000,00 kn.

Uzimajući u obzir dosuđene i odbijene iznose tražbine u ranije navedenim osporenim presudama (točka 1. ove odluke) Vrhovni sud Republike Hrvatske ocijenio je da vrijednost predmeta spora iznosi iznad dosuđenog iznosa od 0,03 kn do 52.477,05 DEM, pri čemu je uzeo u obzir da je podnositelj na ročištu (6. veljače 2007.) uskladio tužbeni zahtjev s obzirom na činjenicu uvođena EUR-a i zatražio isplatu 26.000 EUR-a.

Osim toga, Vrhovni sud Republike Hrvatske je ocijenio da se tužbeni zahtjev odnosi na potraživanje u stranoj valuti (DEM) te da je za dopuštenost revizije mjerodavna protuvrijednost strane valute u tadašnjim hrvatskim dinarima prema tečaju na dan podnošenja tužbe.

Uzimajući u obzir navedeno, Vrhovni sud Republike Hrvatske je ocijenio da, obzirom da je tužba podnesena 14. veljače 1978. godine, a na taj dan je tečaj DEM iznosio 858,56 tadašnjih dinara, dobiva se iznos od 450.546,96 tadašnjih dinara, što bi sada odgovaralo iznosu 0,04 kn. Stoga, Vrhovni sud Republike Hrvatske zaključuje da vrijednost predmeta spora pobijanog dijela ne prelazi graničnu vrijednost revizije od 100.000,00 kn pa revizija u konkretnom slučaju nije dopuštena.

4. Ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da je osporenim rješenjem podnositelju u konkretnom slučaju povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom, jer se pravna stajališta navedena u osporenom rješenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske zasnivaju na ustavnopravno neprihvatljivom tumačenju mjerodavnog postupovnog prava.

4.1. U tužbi podnesenoj 14. veljače 1978. godine, podnositelj je tražio isplatu iznosa od 48.600 DEM.

Odlučujući o dopuštenosti revizije u konkretnom slučaju, Vrhovni sud Republike Hrvatske je utvrdio da je dinarska protuvrijednost utuženog iznosa na dan podnošenja tužbe iznosila 450.546,96 dinara, a koji iznos na dan izjavljivanja revizije iznosi 0,04 kn. Stoga je utvrdio da u konkretnom slučaju vrijednost predmeta spora pobijanog dijela presude ne prelazi 100.000,00 kn.

4.2. Ustavni sud ocjenjuje da takav način utvrđivanja vrijednosti predmeta spora prema kojemu se ocjenjuje dopuštenost revizije, dovodi u pitanje osiguranje i provedbu ustavnog jamstva jedinstvene primjene zakona, ravnopravnosti građana te jednakosti svih pred zakonom, na koju je Vrhovni sud Republike Hrvatske obvezan u skladu s člankom 118. stavkom 1. Ustava i odredbom članka 24. točke 1. Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 150/05.), a na što je Ustavni sud već upozorio u svojoj odluci broj: U-I-1569/2004 i dr. od 20. prosinca 2006. godine. Kada se, naime, parnični postupak radi isplate relativno velikog iznosa deviza vodi u razdoblju od trideset godina, te se u njemu vrijednost predmeta spora (koja u vrijeme podnošenja tužbe višestruko premašuje iznos propisan za dopuštenost revizije), utvrđuje prema nominalnom iznosu domaće valute (a koja je uslijed denominacije potpuno obezvrijeđena), a ne prema realnoj vrijednosti utuženog iznosa, onda tako dugi protek vremena uvijek ide u prilog jednoj od stranaka koja povoljni ishod može zahvaliti samo odugovlačenju postupka, a drugoj stranci narušava jednak položaj pred zakonom.

Činjenica što je u devetnaestogodišnjem tijeku konkretnog parničnog postupka domaći novac obezvrijeđen ne mijenja koncepciju pravnih normi mjerodavnih za građanskopravne odnose u konkretnom slučaju: njihova regulatorna svrha ostaje ista i ti pravni odnosi ostaju nepromijenjeni u svojem karakteru i opsegu. Tvrditi u takvoj situaciji da je vrijednost predmeta spora umanjena zbog promjene nominalnog iznosa domaće valute nije ustavnopravno prihvatljivo.

Da bi se izbjegla očita nepravednost sudskih presuda u dugotrajnim postupcima, Vrhovni sud Republike Hrvatske je već ranije, u kaznenim predmetima u kojima se pojavilo pitanje utjecaja inflacije na primjenu blažeg zakona, započeo s donošenjem odluka koje izražavaju stajalište da se zbog inflacije i denominacije dinara ranije otuđeni veliki iznos deviza ne može u času suđenja primjenom blažeg zakona vrijednosno umanjeno označiti tako da teško postane privilegirano kazneno djelo krađe (VSRH, I Kž-760/90 od 6. XI. 1990.) niti da se pronevjera, nakon preračunavanja prisvojenog novca i stvari u tadašnje hrvatske dinare (HRD) izrazito malog iznosa, može smatrati »neznatno društveno opasnim djelom« (VSRH, I Kž-14/91 od 20. V. 1992.). Ne može se navesti niti jedan razlog da se takva praksa ne primijeni i u parničnim predmetima.

4.3. Kada se, dakle, Vrhovni sud Republike Hrvatske u svojoj ocjeni podnositeljeve revizije poslužio pogrešnim, formalističkim, tumačenjem postupovnog prava o mjerodavnom vrijednosnom kriteriju dopuštenosti te revizije, povrijedio je njegovo pravo na pristup tom pravnom lijeku. Ne samo što je to pravo, uz ostala, sadržano u odredbi članka 29. stavka 1. Ustava koja svakome jamči pravo na to da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, nego je ono sadržano i u odredbi članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.). Nju stalna praksa Europskog suda za ljudska prava tumači tako da primjenjivana ograničenja ne smiju spriječiti niti umanjiti pristup pravnom lijeku koji pripada podnositelju na takav način ili do takve mjere da bi sama suština toga prava bila umanjena ili oslabljena (presuda od 19. VI. 2001. u predmetu Kreuz protiv Poljske, § 54; presuda od 23. XI. 1993. u predmetu Poitrimol protiv Francuske, § 35-38; presuda od 14. XII. 1999. u predmetu Khalfaoui protiv Francuske, § 42-54; presuda od 15. II. 2000. u predmetu Garcia Manibardo protiv Španjolske, § 44-45; presuda od 6.XII.2001. u predmetu Yagtzilar i dr. protiv Grčke, § 23).

4.4. Kako je, dakle, Vrhovni sud Republike Hrvatske odluku o dopuštenosti podnositeljeve revizije utemeljio na formalističkoj umjesto realnoj ocjeni iznosa vrijednosti predmeta spora, Ustavni sud iz gore navedenih razloga prihvaća navode podnositelja da mu u konkretnom slučaju, propustom poštivanja ustavnog načela pravičnog postupka u odlučivanju o njegovim pravima i obvezama iz članka 29. stavka 1. Ustava, nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Prema stajalištu ovog Suda, sudski se postupci moraju provesti sukladno ustavnom načelu vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske. Njihovo se provođenje, naime, ne smije izjednačiti samo sa zahtjevom za zakonitošću postupanja tijela državne vlasti već mora uključiti i zahtjev prema kojemu zakonske posljedice moraju biti primjerene legitimnim očekivanjima stranaka u svakom konkretnom slučaju (odluka i rješenje Ustavnog suda broj: U-I-659/1994 od 15. ožujka 2000.). U takva očekivanja nesumnjivo spada i očekivanje da će se spor riješiti primjenom pravnih standarda važećih u vrijeme njegova pokretanja, čime se ujedno ostvaruje i načelo pravičnog postupka iz članka 29. Ustava. Kada je u konkretnom slučaju podnositelj mogao legitimno očekivati da će odlučivanje u njegovom sporu završiti pred revizijskim sudom (budući da je podnositelj podnio tužbu protiv tuženice 14. veljače 1978. godine, kada je vrijednosni cenzus za dopuštenost revizije iznosio 5.000,00 dinara, a kojeg je dinarska protuvrijednost utuženog iznosa višestruko premašivala), onda je opisanom povredom načela vladavine prava povrijeđeno i ustavno načelo pravičnog postupka iz članka 29. Ustava.

Stoga je valjalo osporeno rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske ukinuti i predmet vratiti na ponovni postupak.

5. Budući da je Sud utvrdio povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava, povredu ostalih ustavnih prava na koja podnositelj ukazuje, Sud nije razmatrao.

6. Na temelju odredaba članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99. 29/02. i 49/02.) odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke ove odluke, a točka III. izreke temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4361/2008

Zagreb, 10. lipnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 87/2009-2146