## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5328/2008 od 14. listopada 2010.

### NN 122/2010 (3.11.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5328/2008 od 14. listopada 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3180

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenulo trgovačko društvo I d.o.o. Z., zastupano po zakonskom zastupniku – direktoru M. J., koje zastupa punomoćnik O. U., odvjetnik Odvjetničkog društva K., H. & U. iz V., na sjednici održanoj 14. listopada 2010., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-1179/2007-7 od 7. listopada 2008. i predmet se vraća Upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovno odlučivanje.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud) broj: Us-1179/2007-7 od 7. listopada 2008., kojim je, kao nepravodobna, odbačena tužba podnositelja izjavljena protiv rješenja Hrvatske agencije za nadzor financijskih usluga (u daljnjem tekstu: HANFA) klasa: UP/I-041-02/06-01/110, ur.broj: 326-321/06-70 od 21. prosinca 2006.

Tim rješenjem utvrđeno je da se poništavaju transakcije sklopljene na Zagrebačkoj burzi d.d. dana 26. listopada 2006. (...), naloženo je Zagrebačkoj burzi d.d. da bez odgode evidentira poništenje transakcija i o istome odmah obavijesti HANFA-u, stavljeno je izvan snage rješenje HANFA-e od 26. listopada 2006., naloženo je brokerskom društvu I. d.o.o. Z. da o poništenju transakcije obavijesti klijente nalogodavce te da o istom obavijesti HANFA-u te je odlučeno da se rješenje objavi u »Narodnim novinama«.

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da je Upravni sud, donoseći osporeno rješenje na temelju uvida u spis predmeta HANFA-e i izvršene dostave osporenog rješenja, pogrešno protumačio i primijenio članak 24. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 97/92. i 77/92., u daljnjem tekstu: ZUS), odnosno da je HANFA povrijedila odredbe članaka 87. i 88. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91. i 103/96., u daljnjem tekstu: ZUP). Smatra, budući da je u tijeku upravnog postupka, koji se vodio pred HANFA-om, podnositelj angažirao punomoćnika u osobama odvjetnika iz Odvjetničkog društva K., H. & U. te da je u spis punomoćnik predao punomoć za zastupanje podnositelja, dostava rješenja HANFA-e trebala je biti izvršena na ruke u punomoći izabranih odvjetnika, a ne osobno stranci.

Kako dostava rješenja HANFA-e nije niti pokušana punomoćniku, podnositelj smatra da su već u toj fazi upravnog postupka, dakle i prije podnošenja tužbe Upravnom sudu, u njegovom slučaju pogrešno primijenjene odredbe ZUP-a, mjerodavne u odnosu na način dostave pismena u upravnom postupku u slučaju kad stranka ima punomoćnika.

Podnositelj u ustavnoj tužbi ukazuje na činjenicu da mu je uskraćena pravna zaštita jer HANFA osporeno rješenje od 21. prosinca 2006. nikada nije dostavila punomoćniku podnositelja, koji je podnositelja zastupao u postupku pred HANFA-om, sukladno uredno dostavljenoj punomoći. Podnositelj ističe da je cijelo vrijeme trajanja upravnog postupka nadzora nad poslovanjem podnositelja isti imao angažiranog punomoćnika te da je HANFA u više navrata svoja pismena očitovanja i zahtjeve slala osim direktno podnositelju i izravno punomoćniku podnositelja. Podnositelj smatra da je postupanje HANFA-e, prilikom dostave upravnog akta (rješenja od 21. prosinca 2006.) izravno podnositelju, a ne njegovom punomoćniku, protivno odredbama ZUP-a (članci 87. i 88. ZUP-a).

Dakle, podnositelj smatra da dostava rješenja HANFA-e, čije poništenje je traženo u upravnom sporu, nije uredna te da rokovi ne počinju teći ako se dostava izvrši samo stranci koja ima zakonskog zastupnika, odnosno punomoćnika. Podnositelj navodi da je punomoćnik podnositelja tužbu Upravnom sudu podnio nakon što ga je stranka obavijestila o zaprimanju akta. Punomoćnik podnositelja navodi da je i sam čekao dostavu navedenog akta budući da je tijekom postupka dostavio punomoć za zastupanje podnositelja.

Također, podnositelj je istaknuo da se u konkretnom slučaju radi o upravnom aktu koji predstavlja konačno rješenje kojim se odlučuje o pravima i obvezama stranke.

Budući da navedeno nije prepoznao niti ispravio Upravni sud, već je u donošenju osporenog rješenja pogrešno primijenio članak 24. stavak 1. ZUS-a, podnositelj povrijeđenima smatra ustavna prava zajamčena člancima 18. stavkom 2. i 19. stavkom 2., kao i članak 19. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« 56/90., 135/97., 8/98., 113/00, 124/00, 28/01., 41/01., 55/01. – ispr., 76/10., 85/10., u daljnjem tekstu: Ustav). Podnositelj izrijekom ne ističe povredu članka 29. stavka 1. Ustava, ali iz navoda ustavne tužbe proizlazi da ukazuje i na povredu prava na pristup sudu, zajamčenog tim člankom Ustava.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-1179/2007 i preslik spisa HANFA-e broj: UP/I-041-02/06-01/110.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti (...), kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama (...), povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (...).

U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje.

5. Predmet postupka, koji je prethodio ustavnosudskom, bio je neposredni nadzor nad društvom I. d.o.o. Z., a u svezi utvrđivanja postojanja sumnje u neovlašteno raspolaganje povlaštenim informacijama pri trgovini dionicama izdavatelja H. N. d.d. Z.

Za potrebe ustavnosudskog predmeta zatražen je na uvid spis predmeta HANFA-e, iz kojega je razvidno da je naznačeno rješenje dostavljeno izravno stranci na adresu sjedišta društva.

5.1. Uvidom u punomoć, koja prileži spisu, I. d.o.o. Z. ovlašćuje odvjetnike Odvjetničkog društva Korušić, Hrg & Uskoković da ga zastupaju u postupku pred HANFA-om, klasa: UP/I-041-02/06-01/110, urbroj: 326-321/06-12. Na istoj se nalazi pečat opunomoćitelja I. d.o.o. Z. i nečitak potpis (iz drugih dokumenata koji prileže spisu razvidno je da isti pripada direktoru društva D. F.).

Uvidom u spis, navedena punomoć predana je u spis 4. prosinca 2006. (utvrđeno uvidom u zapisnike o saslušanju stranaka – D. F., G. Š., T. M. – u postupku). Uvidom u navedene zapisnike od 4. prosinca 2006. utvrđeno je: »Prisutan je i O. U., u svojstvu stručnog pomagača (čl. 63. ZUP-a), odvjetnik iz Z., koji je priložio i punomoć za zastupanje Interfinance d.o.o.«

5.2. Razmatrajući odredbe ZUP-a mjerodavne u odnosu na način dostave pismena u upravnom postupku, u slučaju kad stranka ima punomoćnika i kad se u spisu predmeta nalazi punomoć za njezino zastupanje (od strane odvjetnika ili neke druge osobe), razvidno je sljedeće:

Članak 88., koji se nalazi u glavi V. ZUP-a (dostava), pod nazivom: 4. Posebni slučajevi dostave, propisuje:

»Članak 88.

(1) Dostava zakonskom zastupniku ili punomoćniku, ako ih stranka ima, obavlja se na način propisan u čl. 81. do 87. ovog zakona.

(...)«

Članak 61., koji se nalazi u glavi III. ZUP-a (stranka i njezino zastupanje), pod nazivom 5. Punomoćnik, propisuje:

»Članak 61.

(...)

(3) Na pitanja u svezi s punomoći koja nisu uređena odredbama ovog zakona na odgovarajući će se način primjenjivati odredbe Zakona o parničnom postupku.«

Članak 138. stavak 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 26/91., 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07. i 96/08., u daljnjem tekstu: ZPP) propisuje:

»Članak 138.

Kad stranka ima zakonskog zastupnika, odnosno punomoćnika, dostava se obavlja zakonskom zastupniku odnosno punomoćniku, ako u ovom zakonu nije što drugo određeno.

(...)«

Polazeći, dakle, od članka 61. ZUP-a, nedvojbeno je da je ZPP, u konkretnom slučaju, supsidijarni postupovni propis te da se njegove odredbe na odgovarajući način, na pitanja u svezi dostave pismena strankama koje imaju punomoćnika za zastupanje u upravnom postupku, primjenjuju samo u slučajevima kad samim ZUP-om nisu propisana postupanja za konkretne pravne situacije.

Budući da je, u konkretnom slučaju, riječ upravo o primjeru dostave rješenja stranci u upravnom postupku, u kojemu je ista imala punomoćnika temeljem izdane punomoći te kako je dostava tog pismena izvršena suprotno članku 138. stavku 1. ZPP-a, Ustavni sud utvrđuje da su već u tijeku upravnog postupka pogrešno primijenjene odredbe ZUP-a o tzv. posebnom načinu dostave, a što u postupku upravnog spora nije prepoznao i na iste nije ukazao Upravni sud.

5.3. Razmatrajući odredbe ZUP-a mjerodavne u odnosu na punomoć te odredbe Zakona o trgovačkim društvima (»Narodne novine« 113/93., 34/99., 52/00., 118/03., 79/07., 146/08., u daljnjem tekstu: ZTD) razvidno je:

Članak 59. ZUP-a propisuje:

»Članak 59.

(1) Punomoć se može dati pismeno ili usmeno u zapisnik. O usmenoj punomoći stavit će se zabilješka u spisu predmeta.

(2) Stranka koja nije pismena ili se nije u stanju potpisati stavit će na pismenu punomoć umjesto potpisa otisak kažiprsta. Ako se punomoć izdaje osobi koja nije odvjetnik, potrebna je i prisutnost dvojice svjedoka koji će se potpisati na punomoći.

(3) Iznimno, službena osoba koja vodi postupak ili obavlja pojedine radnje u postupku može dopustiti da u ime stranke, kao njezin punomoćnik, izvrši određenu radnju osoba koja nije podnijela punomoć, ali će istovremeno narediti toj osobi da naknadno u određenom roku podnese odgovarajuću punomoć za tu radnju ili širu punomoć stranke.«

Članak 60. ZUP-a propisuje:

»Članak 60.

(1) Ako je punomoć dana u obliku privatne isprave, pa se posumnja u njezinu istinitost, može se narediti da se podnese ovjerena punomoć.

(2) Pravilnost punomoći ispituje se po službenoj dužnosti, a nedostaci pismene punomoći uklanjaju se prema odredbi članka 68. ovog zakona, pri čemu službena osoba koja vodi postupak može dopustiti punomoćniku s neurednom punomoći da izvrši hitne radnje u postupku.«

Članak 68. ZUP-a, koji se nalazi u glavi IV. ZUP-a (komuniciranje organa i stranaka), propisuje:

»Članak 68.

(1) Ako podnesak sadrži koji formalni nedostatak koji sprečava postupanje po podnesku, ili je podnesak nerazumljiv ili nepotpun, ne može samo zbog toga biti odbačen. Organ koji je primio takav podnesak učinit će što treba da se nedostaci uklone i odredit će podnosiocu rok u kojem je dužan to učiniti. To se može priopćiti podnosiocu telefonski, a i usmeno ako se podnosilac zatekne kod organa koji to priopćuje. O učinjenom priopćenju organ će staviti zabilješku na spisu.

(2) Ako podnosilac ukloni nedostatke u određenom roku, smatrat će se da je podnesak bio od početka uredan. Ako podnosilac ne ukloni nedostatke u određenom roku, pa se zbog toga ne može po podnesku postupati, smatrat će se da podnesak nije ni podnesen. O tome će organ donijeti zaključak protiv kojega se može izjaviti posebna žalba. Na tu posljedicu podnosilac će se osobito upozoriti u pozivu za ispravak podneska.

(3) Kad je podnesak poslan telegrafski ili je primljeno telefonsko priopćenje, pa se posumnja da je podnesak podnijela osoba čije je ime označeno na telegrafskom podnesku, odnosno da potječe od osobe koja je pri telefonskom priopćenju kazala svoje ime, nadležni će organ povesti postupak za utvrđivanje tih činjenica, pa ako se nedostaci ne uklone, postupit će na način propisan u stavu (2) ovog članka.«

Članak 241. ZTD-a propisuje:

»Članak 241.

(...)

(4) Članovi uprave potpisuju se u ime društva pri čemu moraju navesti tvrtku društva i svojstvo članova uprave.

(...)«

Uvidom u spis, a slijedom navedenog, utvrđeno je da HANFA nije propisno, sukladno odredbama ZUP-a (članci 59., 60., u svezi s člankom 68.), upozorila odvjetnika o nedostacima punomoći te je tijekom postupka postupala kao da stranka ima odvjetnika; postoji uredna punomoć za zastupanje podnositelja i uvažavala je radnje odvjetnika. Također, HANFA nije na propisani način zatražila od podnositelja, odnosno odvjetnika dostavu uredne punomoći.

6. Iako je podnositelj u ustavnoj tužbi naznačio više ustavnih prava koje smatra povrijeđenima, polazeći od sadržaja tih ustavnih prava, a imajući u vidu razloge kojima je podnositelj obrazložio ustavnu tužbu, Ustavni sud je ustavnu tužbu razmatrao sa stajališta članka 19. stavka 2. i članka 29. stavka 1. Ustava.

Članak 19. stavak 2. Ustava glasi:

»Članak 19.

(...)

Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.«

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj ustavnog prava, propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava, ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

Pitanje osiguranja djelotvornog pravnog lijeka jedno je od temeljnih procesnih jamstava u svim pravnim postupcima, koje je zbog svog iznimnog značenja zajamčeno Ustavom kao temeljno ljudsko pravo. Ustavni sud u ustavnosudskom postupku utvrđuje je li tijekom postupka pred nadležnim sudom počinjena povreda takvog značenja da upravnosudski postupak kao jedinstvenu cjelinu čini nepravičnim za podnositelja.

U konkretnom slučaju, Upravni sud je bio dužan na nesumnjiv način utvrditi način na koji je podnositelju dostavljeno rješenje u upravnom postupku, u kojemu je isti imao punomoćnika, kako bi mogao utvrditi je li tužba izjavljena protiv toga rješenja pravodobna. Upravni sud bez valjanog obrazloženja odbacio je tužbu podnositelja, a za svoja stajališta nije dao valjane razloge.

Sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud ocjenjuje da je podnositelju, zbog pogrešnog tumačenja i primjene mjerodavnog postupovnog prava (članci 24. i 30. ZUS-a), osporenim rješenjem povrijeđeno pravo na pristup sudu, koje je sastavni dio ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava (pravo na pravično suđenje), jer je Upravni sud onemogućio podnositelja u ostvarenju zajamčene sudske kontrole zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti (članak 19. stavak 1. Ustava).

7. S obzirom da je utvrđena povreda članaka 19. stavka 2. i 29. stavka 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao eventualnu povredu ostalih ustavnih prava na koja u tužbi upućuje podnositelj.

8. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke.

9. Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5328/2008

Zagreb, 14. listopada 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 122/2010-3180