## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1610/2007 od 16. listopada 2008.

### NN 131/2008 (12.11.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1610/2007 od 16. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3767

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Željko Potočnjak i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom Ž. B. iz K., kojeg zastupaju H. K. i H. P., odvjetnici iz B., na sjednici održanoj 16. listopada 2008. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-280/05-2 od 18. siječnja 2007. godine.

Tom je presudom odbijena revizija podnositelja podnijeta protiv pravomoćne presude Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-1991/04 od 10. veljače 2005. godine kojom je preinačena presuda Općinskog suda u Bjelovaru broj: P-516/04 od 15. listopada 2004. godine na način da je podnositelj odbijen s tužbenim zahtjevom.

Prvostupanjskom presudom naloženo je tuženiku (H. š. d.o.o. Z., U. š., P. B.), da podnositelju plati rentu za razdoblja i u iznosima pobliže navedenim u točki I. izreke iste presude.

Točkom II. izreke iste presude tuženik je dužan podnositelju, počevši od 1. svibnja 2004. godine do stjecanja prava na starosnu mirovinu plaćati rentu u iznosu od 1.952,38 kn mjesečno s tim da svaki obrok plati do 20-og dana u mjesecu za prethodni mjesec.

Točkom III. izreke podnositelj je odbijen s dijelom tužbenog zahtjeva na ime isplate rente za razdoblje od 21. siječnja 2003. godine do 31. siječnja 2003. godine za iznos od 7,00 kn sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od 20. veljače 2003. godine do isplate, po stopi od 15% godišnje, dok je točkom IV. tuženik dužan podnositelju nadoknaditi troškove postupka u iznosu od 7.564,00 kn u roku od 8 dana.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama Županijskog suda u Bjelovaru i Vrhovnog suda Republike Hrvatske povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 54. stavkom 1. i 55. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Povrede navedenih ustavnih prava podnositelj obrazlaže navodima koji se mogu svesti na tvrdnje o pogrešno i nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju i pogrešnoj primjeni materijalnog prava.

U bitnome ističe kako je nebitno na koji je način otišao u invalidsku mirovinu, već je samo bitno da je u invalidskoj mirovini zbog ozljede na radu pretrpljene kod tuženika, te da tuženik odgovara po kriteriju objektivne odgovornosti.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih odluka i vraćanje predmeta na ponovni postupak i odlučivanje.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku predmet spora bio je podnositeljev zahtjev kojim je od tuženika tražio isplatu rente zbog odlaska u invalidsku mirovinu, a zbog povrede na radu koju je doživio kod tuženika.

U parničnom postupku utvrđeno je sljedeće:

– podnositelj je bio u radnom odnosu kod tuženika na radnom mjestu šumskog radnika sjekača, potom šumskog radnika, a nakon toga na radnom mjestu portira sve do prestanka ugovora o radu;

– rješenjem RFMIORH Područne službe u Bjelovaru od 19. siječnja 1998. godine podnositelju je utvrđeno smanjenje radne sposobnosti zbog povrede na radu te mu je od 21. listopada 1997. godine priznato pravo na raspoređivanje odnosno zaposlenje s punim radnim vremenom na odgovarajućim poslovima osim podizanja lijeve ruke iznad horizontale ramena, te dizanje i nošenje tereta težih od 20 kg;

– navedeno rješenje donijeto je na temelju nalaza i mišljenja invalidske komisije u Bjelovaru od 14. siječnja 1998. godine;

– uzrok invalidnosti je povreda na radu (podnositelj je zadobio tjelesne povrede na radnom mjestu kada je prilikom obaranja stabla pala suha grana kojom prilikom mu je povrijeđena lijeva ruka);

– rješenjem HZMO-a Područne službe u Bjelovaru od 19. listopada 2000. godine podnositelju je zbog profesionalne nesposobnosti za rad od 1. siječnja 1999. godine, određena invalidska mirovina s time da je postupak bio pokrenut po službenoj dužnosti;

– stranke su sukladno rješenju RFMIORH-a od 19. siječnja 1998. godine sklopile ugovor o radu 1. ožujka 1998. godine, na neodređeno vrijeme za poslove šumskog radnika;

– rješenjem HZMO-a, Područne službe u Bjelovaru je 31. siječnja 2003. godine podnositelju utvrđeno pravo na invalidsku mirovinu zbog profesionalne nesposobnosti za rad u iznosu od 1.777,50 kn mjesečno;

– podnositelju je prestao radni odnos kod tuženika na temelju odluke o poslovno uvjetovanom otkazu ugovora o radu istekom otkaznog roka od 6 mjeseci od dana dostave odluke o otkazu 24. siječnja 2003. godine;

– odluka o otkazu ugovora o radu donesena je jer je podnositelj utvrđen kao višak radnika, a prema Programu zbrinjavanja viška radnika kod tuženika, prestala je potreba za njegovim radom;

– podnositelj je dana 28. ožujka 2002. godine potpisao da je suglasan s otkazom ugovora o radu za obavljanje poslova za koje je imao sklopljen ugovor o radu;

– visina plaće koju bi podnositelj primao za utuženo razdoblje da je ostao raditi kod tuženika kao i visina mirovine koju je primao u tom razdoblju među strankama nije bila sporna.

Prvostupanjski sud je usvojio podnositeljev tužbeni zahtjev zaključivši da mu je tuženik dužan plaćati za ubuduće rentu u iznosima koji predstavljaju razliku između plaće koju bi radnik ostvarivao da radi i invalidske mirovine.

Pritom se taj sud pozvao na odredbu članka 195. stavka 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 101/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.), te članka 15. Zakona o zaštiti na radu (»Narodne novine« broj 59/96., 94/96. i 114/03.) ističući kako podnositelju pripada pravo na naknadu štete u vidu rente na ime razlike između invalidske mirovine koju prima od dana 25. siječnja 2003. godine i plaće koju bi primao da nije otišao u invalidsku mirovinu, odnosno koju bi primao zaključno do 24. siječnja 2003. godine i to sve do stjecanja prava na starosnu mirovinu.

Osporenom presudom drugostupanjskog suda preinačena je prvostupanjska presuda na način da je podnositeljev tužbeni zahtjev odbijen.

Obrazlažući presudu, drugostupanjski sud u bitnom ističe da nije u konkretnom slučaju uzrok gubitka zarade podnositelja njegova ozljeda na radu, već da je uzrok gubitka zarade poslovno uvjetovani otkaz ugovora o radu zbog kojeg podnositelj ne samo da nije tražio zaštitu svoga prava, već se je s njim izričito suglasio. Stoga, prema mišljenju drugostupanjskog suda podnositelj ne gubi zaradu zbog povrede na radu te stoga tužbeni zahtjev smatra neosnovanim.

Odbijajući reviziju podnositelja Vrhovni sud u svemu je prihvatio stajališta drugostupanjskog suda te pritom istakao:

Tužitelj trpi štetu zbog toga što više nije u radnom odnosu (pa prema tome prima invalidsku mirovinu koja je manja od plaće koju bi primao). Tuženik bi bio dužan plaćati tužitelju rentu pod pretpostavkom da mu je radni odnos prestao uslijed ozljede. Unatoč toj ozljedi tužitelj je mogao nastaviti radni odnos s tuženikom i obavljati poslove portira.

Tužitelju je međutim prestao radni odnos na temelju odluke o poslovno uvjetovanom otkazu čiju pravilnost i zakonitost tužitelj nije pobijao.

Zato u slučaju kada je tužitelju prestao radni odnos (ugovor o radu) iz razloga koji nisu vezani uz posljedice povređivanja (tužitelju bi prestao radni odnos portira zbog poslovno uvjetovanog otkaza i da nije bilo povređivanja) nema pravne osnove za dosuđivanje zatražene rente.

5. Podnositelj ističe povrede članaka 14. stavka 2. (Svi su pred zakonom jednaki), 54. stavka 1. Ustava (Svatko ima pravo na rad i slobodu rada.) i članka 55. stavka 1. Ustava (Svaki zaposleni ima pravo na zaradu kojom može osigurati sebi i obitelji slobodan i dostojan život.).

5.1. U predmetnoj pravnoj situaciji nadležna tijela sudbene vlasti presuđivala su u parničnom postupku o tužbenom zahtjevu podnesenom radi isplate rente kao posljedice povrede na radu. S obzirom na sadržaj navedenih ustavnih prava, te s obzirom na sadržaj osporenih odluka i karaktera parničnog postupka iz kojega su one proizašle, tijekom ustavnosudskog postupka Sud je utvrdio da odredbe članaka 54. stavka 1. i 55. stavka 1. Ustava nisu neposredno mjerodavne za ocjenu postojanja povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda u konkretnom slučaju.

Prema ustaljenom stajalištu Ustavnog suda (odluka broj: U-III-4495/2007 i dr.) pod pravom na rad i slobodu rada podrazumijeva se i pravo pojedinca da mu radni odnos ne prestane na način suprotan od onog utvrđenog mjerodavnim zakonom. Sadržaj ovog prava jest i pružanje zaštite zakonom utvrđenih prava građana, koja iz njihovog rada proizlaze, uključujući i zaštitu u svezi s prestankom radnog odnosa ako je taj prestanak suprotan zakonu.

5.2. U odnosu na istaknutu povredu članka 14. stavka 2. Ustava kojom je propisana jednakost svih pred zakonom Ustavni sud ističe da je Vrhovni sud, u konkretnom slučaju, a u granicama svoje nadležnosti propisane člankom 118. Ustava proveo kontrolu zakonitosti nižestupanjskih odluka, te da se stajališta navedena u osporenoj presudi Vrhovnog suda Republike Hrvatske zasnivaju na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava.

6. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

7. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1610/2007

Zagreb, 16. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Agata Račan, v. r.

Odluka, NN 131/2008-3767