### NN 64/2016 (13.7.2016.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2836-2012 od 6. lipnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1596

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Ivica Pezo iz Metkovića, zastupan po Gašparu Lujaku, odvjetniku u Odvjetničkom društvu Jakšić, Mujo i Lujak j.t.d. iz Dubrovnika i Vladimiru Gredelju, odvjetniku u Bjelovaru, na sjednici održanoj 6. lipnja 2016. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž 914/10-6 od 7. srpnja 2011. i 29. ožujka 2012. u dijelu u kojem je potvrđena točka I. izreke presude Županijskog suda u Dubrovniku broj: K.13/08 od 15. rujna 2010. kojom je podnositelj ustavne tužbe proglašen krivim za počinjenje kaznenog djela te osuđen.

III. Predmet se u ukinutom dijelu vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je Ivica Pezo, hrvatski državljanin iz Metkovića, Trg Josipa bana Jelačića 8 (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Gašpar Lujak, odvjetnik u Odvjetničkom društvu Jakšić, Mujo i Lujak j.t.d. iz Dubrovnika, Ive Vojnovića 25.

Podneskom od 22. siječnja 2014. Vladimir Gredelj, odvjetnik u Bjelovaru, Šetalište dr. Ivše Lebovića 30, obavijestio je Ustavni sud da ga je podnositelj izabrao za zastupanje u ustavnosudskom postupku. Podnesku je priložena punomoć kojom podnositelj ovlašćuje odvjetnika Vladimira Gredelja za zastupanje u ustavnosudskom postupku i u postupcima pred Županijskim sudom u Dubrovniku te Općinskim sudom u Metkoviću u postupku koji se vodi pod brojevima Kž-99/13, K-13/08 i Kž-914/10.

Podnesku nije priložen dokaz o otkazivanju punomoći odvjetniku Gašparu Lujaku. Stoga se ima smatrati da podnositelja u ustavnosudskom postupku zastupaju odvjetnici Gašpar Lujak i Vladimir Gredelj.

2. Ustavna tužba podnesena je u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž 914/10-6 od 7. srpnja 2011. i 29. ožujka 2012. (u daljnjem tekstu: osporena drugostupanjska presuda), u dijelu u kojem je potvrđena točka I. izreke presude Županijskog suda u Dubrovniku broj: K.13/08 od 15. rujna 2010. kojom je podnositelj ustavne tužbe proglašen krivim za počinjenje kaznenog djela te osuđen.

Kazneno djelo za koje je 2012. godine podnositelj pravomoćno osuđen datira iz 1995. godine. Riječ je o djelu zlouporabe položaja i ovlasti počinjenom na štetu Croatia banke d.d., za koje je podnositelju izrečena kazna zatvora u trajanju od jedne (1) godine.

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da mu je osporenom kaznenom presudom povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

4. Na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo i prijedlog za privremenu odgodu izvršenja (pravnih učinaka) osporene presude.

5. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Županijskog suda u Dubrovniku (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: K.13/08 i spis Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud ili drugostupanjski sud) broj: I Kž 914/10.

6. U nastavku se navode podaci o zakonima koji su relevantni za ovaj ustavnosudski predmet, njihove skraćene oznake kojima se u ovoj odluci služi Ustavni sud te drugi odgovarajući podaci.

6.1. Za Krivični zakon Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 25/77., 50/78., 25/84., 52/87., 43/89., 8/90., 54/90. – odluka USRH broj: U-I-302/1987, 9/91., 67/91. – Uredba o primjeni KZRH, 71/91. – Odluka o uvođenju hrvatskog dinara, 25/92. – Uredba o stavljanju izvan snage uredaba iz oblasti pravosuđa, 33/92., 39/92., 77/92., 91/92., 37/94. – Odluka o prestanku važenja Odluke o uvođenju hrvatskog dinara, 28/96. i 30/96. – ispravak) skraćena oznaka glasi »KZRH:25/77-30/96«.

Pročišćeni tekst tog zakona objavljen je u »Narodnim novinama« broj 32/93. (38/93. – ispravak), pri čemu su u njemu izmijenjene brojčane oznake članaka sadržane u izvornom tekstu zakona. Tako je članak 222., koji je relevantan za ovaj ustavnosudski postupak, postao članak 215. KZRH-a:25/77-30/96.

S obzirom na to da u izvornom tekstu nosi brojčanu oznaku »222.«, ali se od 1993. godine u sudskoj praksi najčešće označava kao »članak 215.«, u ovoj se odluci taj članak KZRH-a:25/77-30/96 označava kao »članak 222. (215.)«.

6.2. Za Kazneni zakon (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka USRH broj: U-I-241/2000, 129/00., 51/01., 111/03., 190/03. – odluka USRH broj: U-I-2566/2003 i dr., 105/04., 84/05. – ispravak, 71/06., 110/07., 152/08., 57/11. i 77/11. – odluka USRH broj: U-I-1162/2008) skraćena oznaka glasi »KZ:110/97-77/11«.

Novi Kazneni zakon (»Narodne novine« broj 125/11.; u daljnjem tekstu: KZ:125/11) stupio je na snagu 1. siječnja 2013., a do danas je mijenjan dva puta (»Narodne novine« broj 144/12., 56/15. i 61/15. – ispravak).

6.3. Za Zakon o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 178/04. – čl. 82. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima i 115/06.) skraćena oznaka glasi »ZKP:110/97-115/06«.

Novi Zakon o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08.; u daljnjem tekstu: ZKP:152/08) stupio je na snagu 1. siječnja 2009. Međutim, odredbe članaka od 1. do 206., od 208. do 400. i od 414. do 505. ZKP-a:110/97-115/06 ostale su na snazi sve do 30. lipnja 2009., odnosno 30. kolovoza 2011. (članak 573. alineje 1. i 2. ZKP-a:152/08).

6.4. Ako se u ovoj odluci upućuje na zakonske odredbe koje su bile na snazi u određenom razdoblju važenja navedenih zakona, posljednji podatak o broju »Narodnih novina« u skraćenoj oznaci prilagođava se relevantnom razdoblju.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

7. Podnositelj je u inkriminirano vrijeme (1995. – 1999.) bio direktor filijale odnosno rukovoditelj podružnice Croatia banke d.d. u Metkoviću. Pravomoćno je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od jedne (1) godine zbog toga što je 22. prosinca 1995. počinio kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti propisano člankom 337. stavkom 4. u vezi sa stavkom 1. KZ-a:110/97-110/07.

Prema pravomoćnom sudskom utvrđenju, počinjenjem tog djela podnositelj je oštetio Croatia banku d.d., pa mu je na temelju članka 132. stavka 2. ZKP-a:110/97-115/06 naloženo da oštećenici naknadi novčani iznos u visini od 281.894,89 kn.

8. Istodobno, podnositelj je pravomoćno oslobođen optužbe da je 31. siječnja 1999. na štetu Croatia banke d.d. počinio drugo kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti propisano člankom 337. stavkom 2. u vezi sa stavkom 1. KZ-a:110/97-110/07.

9. Podnositelj je 2. listopada 2013. nastupio na izdržavanje kazne zatvora u Centar za dijagnostiku Zagreb. Kaznu zatvora izdržavao je u Kaznionici u Lipovici – Popovača, a rješenjem Ministarstva pravosuđa, Povjerenstva za uvjetni otpust klasa: 730-07/14-01/603, urbroj: 514-07-01-02-01-14-02 od 6. lipnja 2014. uvjetno je otpušten s izdržavanja kazne zatvora s danom 18. lipnja 2014. Podnositelj je kaznu zatvora ponovo započeo izdržavati 16. srpnja 2014. na temelju pravomoćne presude Općinskog suda u Metkoviću broj: K-147/06 od 11. ožujka 2013. (ustavnosudski predmet broj: U-III-3360/2014), ali je na dan donošenja ove odluke ta kazna izvršena.

a) Obavijest podnositelja o boravištu izvan Republike Hrvatske i dostavljanju pismena

10. Podnositelj je podneskom od 4. listopada 2010. obavijestio prvostupanjski sud da boravi izvan Republike Hrvatske na adresi Ulica Hajdara Dushia 4, Priština, Kosovo te je zatražio da mu se sva pismena dostavljaju osobno na navedenu adresu.

1) Osporena prvostupanjska presuda

11. Prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim jer je:

»da je dana 22. prosinca 1995.g. u Metkoviću, kao direktor 'Croatia banke' d.d. Filijala Metković, s ciljem da sebi priskrbi značajna nepripadna novčana sredstva zlouporabio ovlaštenje za odobravanjem bankarskih kredita te rukovoditelja Filijale da drugi zaposlenici iste provode sve njegove naredbe, pa je tako obrazac 'izdatak blagajni', koji je sadržavao neistinite podatke da je uplata iznosa 281.894,89 kuna izvršena kao isplata kredita po odobrenju kreditnog odbora, a za korisnika kredita J. J., znajući pri tom da J. J. nije tražio niti odobrenje kredita niti isplatu, i taj obrazac ovjerio svojim potpisom u ime Filijale i djelatnicima iste naložio knjiženje kreditne obveze na ime J. J., a na blagajni Filijale ishodio isplatu 281.894,89 kuna, koje je zadržao za sebe,«

11.1. U obrazloženju prvostupanjske presude navedeni su razlozi zbog kojih je nadležni sud »stekao uvjerenje« da je podnositelj 22. prosinca 1995. počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret:

»Nakon ovako iscrpno provedenog dokaznog postupka u kojem su izvedeni svi relevantni dokazi, koji su pomnom analizom cijenjeni i vrednovani, kako pojedinačno tako i u vezi sa ostalim, ovaj sud je uvjerenja, da je okrivljenik počinio kazneno djelo činjenično opisano i pravno označeno kao u točki I. ove presude.

Obranu okrivljenika ovaj sud smatra neosnovanom i kao takvom neprihvatljivom. Dosta je konfuzna, proturječna sama sebi i dokazima, te usmjerena jedino ka oslobađanju od bilo kakve kazneno pravne odgovornosti, odnosno krivnji. Međutim, u ovoj obrani nastoji se odgovornost ili krivnja usmjeriti ili prebaciti na nekog drugog, npr. M. V., rukovodstvo banke, možda D. V. ili možda čak A. K.

(...)

Da je sam donio odluku da se D. V., odobri kredit na =70.300 DEM-a, ili =262.901,00 kuna i V. F. na =5.800 DEM-a ili =20.683,00 kuna, govori nam okrivljenik u svojoj obrani, a potvrđuju svjedoci D. V., I. V. i V. F.

Tako okrivljenik sam iskazuje, da je bio dobar sa V., i da mu je žali pomoći u savladavanju financijskih problema koje je ovaj imao u svojoj tvrtci 'Mandarina Turist', pa mu je predložio da ako ima neko ime na koje bi mogao podignuti kredit, a sa svojom dokumentacijom od ranijih kredita. Tako se došlo do imena J. J., na čije se ime digao kredit koji se sukcesivno isplaćivao D. V. (124-123).

(...)

Okrivljenik iskazuje, da je kredit sa imena J. J. realizirao D. V., te da mu je sukcesivno isplaćivan, što nije istina, po utvrđenju ovog suda. Naime, u ispravi 'izdatak blagajni', poslovne jedinice 180 P.J. Metković oznake Obr. 385 od 22. prosinca 1995. g., jasno stoji da je banka J. J. isplatilo odjednom =281.894,89 kuna, a kao svrha isplate stoji 'isplata kredita po odobrenju kreditnog odbora'. Također, iz blagajničkog dnevnika za 22. prosinca 1995. g. podnaslov 'gotovinski promet na blagajni broj 1' po likvidatoru B. N. (u prilogu spisa) stoji da je odjednom isplaćena navedena svota. Dakle, nikakvih isprava, kojih bi dakako trebalo biti više ne ukazuje na sukcesivnu isplatu.

(...)

Kako je direktor Ivice Pezo, o svemu odlučivao u toj filijali (a poslije podružnici), a da je o svemu sam odlučivao dozvoljavali su mu pisana pravila banke u vezi poslova do =100.000 DEM-a, ali sa prethodnom provjerom boniteta, uzimanjem određenih sredstava osiguranja plasmana, kredita i slično, a o tome je govorio I. V., na određen način i sam okrivljenik, tako da sud u potpunosti vjeruje iskazu D. V., da ga je Ivica Pezo odveo u ured kreditne referentice M. V. i tamo mu dao da potpiše, neke bjanko isprave, tj. bez da su te isprave prethodno bile ispunjene. Tako je D. V. potpisao i ono što nije trebao, tako je potpisao 'primitak blagajni', Obr. 386 od 01. veljače 1999. g. koja isprava govori da je J. J. vratio kredit. V. se potpisivao u rubrici 'potpis deponenta', kao što se potpisao u istoj rubrici i kod 'izvadak blagajni' Obr. 385 od 01. veljače 1999. g. gdje se i trebao potpisati.«

11.2. Prvostupanjski sud u nastavku je dao svoje viđenje inkriminiranog postupanja podnositelja (str. 7. – 8. presude), zaključujući da su »sve to okolnosti koje učvršćuju uvjerenje ovog suda, da je okrivljenika kao direktora banke, tj. filijale, pa podružnice 'Croatia banke' d.d. Zagreb, u Metkoviću, odnosno da je kao takav odgovorna osoba, s ciljem da sebi pribavi znatnu imovinsku korist od = 281.894,89 kuna, iskoristivši svoj položaj i ovlasti, time tako i pribavio znatnu imovinsku korist u tom iznosu«. Pri tome, »ni svjedoci, ni isprave, ni okrivljenik ne govori da je taj novac vraćen banci«. Dalje navodi:

»Međutim, prije toga sud je odbio dokazne prijedloge obrane, smatrajući ih nepotrebnim i suvišnim za donošenje odluke u ovom predmetu, a da ista bude pravedne i utemeljena na zakonu.

Svi predloženi dokazi, usmjereni su samo na odugovlačenje ovog kaznenog postupka i nemaju nikakvog uporišta, čak ni u samoj obrani okrivljenika, pa je stoga sud i odbio te dokazne prijedloge.

Kazneni spis ovog suda o suđenju ovdašnjoj svjedokinji M. V. u tom postupku okrivljenoj (i osuđenoj presudom ovog suda br. K.1/04, potvrđenoj po presude Vrhovnog suda RH br. I Kž-452/06-3 od 16. svibnja 2007. g.), nepotrebna je po uvjerenju ovog suda, jer su svi sudionici ovog kaznenog postupka, i okrivljenik i svjedoci izjavili da je M. V. bila samo jedan kreditni referent koji je izvršavao naredbe i naloge direktora Ivice Peza, a pozivati za svjedoke bivše čelnike 'Croatia banke' d.d., T., K. i V., nepotrebno je, jer i sam okrivljenik govori da je mogao donijeti odluku koju je donio u visini od =100.000 DEM-a, a što piše i u pravilniku banke, a u ostalom i da su znali što direktor u Metkoviću radi, ne znači da su oni ti koji mogu sve te njegove radnje pravno legalizirati ili reći da neko djelo nije ili jest kazneno djelo. Također, mora se primijetiti da je moguće da su čelnici te banke bili upoznati s dodjelom kredita financijski posrnulom tada prijatelju D. V., međutim u skladu sa pravilima banke ne da su znali da se kredit diže preko imena trećih osoba, koje osobe uopće nisu komitenti banke, te da se za taj kredit uopće ne traži pribavljanje nikakvih isprava s kojim bi mogao osigurati vraćanje istog.

Ni financijsko vještvo, po ovom sudu, nije potrebno, jer u ovom kaznenom spisu ima dovoljno dokaza za utvrđenje pravilnog i potpuno činjeničnog stanja.«

12. Kad je riječ o djelu iz 1999. godine, odbijena je optužba protiv podnositelja da je:

»... dana 31. siječnja 1999. u Metkoviću, kao direktor 'Croatia banke' d.d. Podružnica Metković, s ciljem da teret otplate obveze povrata kreditnih sredstava isplaćenih dana 22. prosinca 1995. na ime J. J., kao u prethodnom opisu kaznenog djela iz ove izreke, prenese na drugu osobu, koristio se svojim ovlaštenjima da može odobravati bankarske kredite i naredbodavnim položajem u odnosu na druge zaposlenike Poslovnice i tako naložio knjiženje uplate i zatvaranja obveza kreditnog zaduženja na ime J. J. prijenosa sredstava iz kredita na ime D. V., u iznosu od =262.901,00 kuna, iskoristivši pri tome obrasce za kredit prethodno bjanko potpisane od strane D. V. i njegovo povjerenje, čime su i zatvorene kreditne obveze sa imena J. J., iako je znao da D. V. u to vrijeme nisu odobrena niti isplaćena nikakva sredstva od strane Podružnice ove banke, a čime je D. V. doveden u obvezu podmirenja navedenog iznosa prema 'Croatia banci' d.d. Podružnica Metković.«

U obrazloženju prvostupanjske presude navedeni su razlozi zbog kojih je nadležni sud odbio optužbu da je podnositelj 31. siječnja 1999. počinio prethodno opisano kazneno djelo koje mu se stavlja na teret:

»U točki II. ove presude sud je odbio optužbu, da bi okrivljenik počinio kazneno djelo činjenično i pravno opisano po odredbi čl. 337. st. 1. i 2. KZ-a, i to temeljem čl. 353. toč.3. ZKP-a, pošto je zastupnik javne optužbe, zamjenik ŽDO-a u Dubrovniku odustao od kaznenog progona za to kazneno djelo (poleđina spisa 181).«

2) Žalbe protiv prvostupanjske presude

13. Protiv prvostupanjske presude žalbu je 6. listopada 2010. podnijelo nadležno državno odvjetništvo zbog odluke o kazni.

Žalbu je 12. listopada 2010. podnio i podnositelj iz svih žalbenih razloga. U njoj je istaknuo sljedeće žalbene navode:

»Naime, obrazloženje osuđujućeg dijela pobijane presude nije sačinjeno u skladu s člankom 359. stavak 7. ZKP, čime su u pobijanoj presudi izostali razlozi o odlučnim činjenicama, a izloženi razlozi su nejasni i proturječni.

(...)

Pored toga, prvostupanjski sud uopće ni jednom riječju nije obrazložio svoju odluku o neprihvaćanju prijedloga optuženika za provođenjem grafološkog vještačenja, radi utvrđivanja činjenice da li se na obrascu 'izdatak blagajni' nalazi optuženikov potpis, a i pored toga nalazi neprijeporno utvrđenim da je na tom obrascu optuženikov potpis.

Nije obrazložio ni zbog čega nije prihvatio prijedlog da se dokazni postupaka dopuni čitanjem izvješća oštećene banke od 13. lipnja 2005. godine (list spisa 7. u predmetu broj K. 1/04), premda to izvješće ostavlja barem mogućnost da je u svemu ovome itekako sudjelovala M. V., koja je pravomoćnom presudom prvostupanjskog suda broj K.1/04 pd 12– travnja 2006. godine oglašena krivom i osuđena zbog istovrsnog kaznenog djela, počinjenog u razdoblju od 1. ožujka 1995. godine do 26. studenoga 1999. godine, i to upravo zbog obavljanja poslova kredita bez valjane pravne osnove, tako da nema a niti može imati svog opravdanja dio obrazloženja prvostupanjske presude (posljednje poglavlje na listu 8. obrazloženja) u kojem prvostupanjski sud navodi 'da je M. V. bila samo jedan kreditni referent koji je izvršavao naredbe i naloge direktora Ivice Peza', budući da takav ničim utvrđen zaključak prvostupanjskog suda izravno proturječi utvrđenjima iz pravomoćne presude pod brojem K. 1/04, donesene u kaznenom predmetu protiv M. V.

(...)

Naime, na optuženika i na ovo djelo, koje bi bilo počinjeno 22. prosinca 1995. godine, dakle u vrijeme važenja Krivičnog zakona Republike Hrvatske, u skladu sa člankom 3. stavak 2. KZ morao se primijeniti isključivo KZ, objavljen u 'Narodnim novinama', broj 110/97 od 21. listopada 1997., koji je stupio na snagu 1. siječnja 1998. godine., jer je jedino taj Zakon blaži za optuženika, dok sve naknadne izmjene i dopune KZ, koje su uslijedile nakon 1997. godine nisu blaže za optuženika, pa prvostupanjski sud optuženika nije smio oglasiti krivim za kazneno djelo iz članka 337. stavak 4. KZ sa svim izmjenama i dopunama KZ u razdoblju od 1998. do 2007. godine, budući da te izmjene i dopune nisu blaže za optuženika.

(...)

Činjenično stanje je ostalo pogrešno i nepotpuno utvrđeno.

Naime, barem za sad pogrešni su i preuranjeni zaključci prvostupanjskog suda da je optuženik:

– svojim potpisom ovjerio obrazac 'izdatak blagajni' na iznos od 281.894,89 kuna,

– na blagajni oštećene banke ishodio isplatu tog iznosa, kojeg bi zadržao za sebe.

(...)

Nadalje, pogrešan je zaključak prvostupanjskog suda da je optuženik svojim potpisom ovjerio obrazac 'izdatak blagajni' od 22. prosinca 1995. godine, te da je na blagajni ishodio isplatu iznosa od 281.894,89 kuna.

Izvornik tog obrasca nije ni pročitan tijekom dokaznog postupka, jer se nalazi uložen u spis prvostupanjskog suda broj K.1/04, koji spis neosnovano nije pregledan tijekom dokaznog postupka.

A samo od strane optuženika predloženim grafološkim vještačenjem izvornika tog obrasca moglo bi se utvrditi da li je na tom obrascu u rubrici: 'Ovjera banke' optuženikov vlastoručni potpis, njegov faksimil ili potpis neke duge osobe, jer na glavnoj raspravi izvedenim dokazima ničim nije utvrđeno da se u toj rubrici nalazi vlastoručni optuženikov potpis.

(...)

Osim toga, odbijanjem prijedloga da se pregleda spis pod brojem K.1/04, kao i da se provede financijsko vještačenje, prvostupanjski sud je propustio sagledati moguću ulogu kreditne referentice M. V. u realizaciji i knjiženju spornog kredita.

(...)

A M. V. je neprijeporno knjižila i sredstva po kreditu na ime J. J., a u ovoj banci je radila i nakon što je optuženik napustio banku, pa postoji mogućnost da je ona manipulirala kreditnom dokumentacijom i nakon odlaska optuženika, što je uostalom pravomoćno utvrđeno u predmetu broj K.1/04, u kojem je upravo M. V. u svojoj obrani na glavnu raspravu donijela sporni obrazac 'izdatak blagajni' od 22. prosinca 1995. godine, želeći svoju odgovornost prebaciti na optuženika.

(...)

Ujedno optuženik i njegov branitelj u skladu sa člankom 374. stavak 1. ZKP zahtijevaju da ih se obavijesti o sjednici vijeća.«

3) Postupak pred Vrhovnim sudom u povodu žalbi podnositelja i nadležnog državnog odvjetništva

14. Podnositelj je 12. listopada 2010., prije upućivanja spisa na Vrhovni sud, dao odgovor na žalbu nadležnog državnog odvjetništva.

15. Prvostupanjski sud dostavio je spis predmeta Vrhovnom sudu 22. listopada 2010. Taj je predmet pred Vrhovnim sudom zaprimljen pod brojem: I Kž 914/10.

a) Očitovanje Državnog odvjetništva Republike Hrvatske na podnositeljevu žalbu

16. Iz spisa predmeta Vrhovnog suda broj: I Kž 914/10 razvidno je da se Državno odvjetništvo Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: DORH) dopisom broj: KŽ-DO-1879/10 od 9. studenoga 2010., koje je Vrhovnom sudu dostavljeno 10. studenoga 2010., očitovalo na podnositeljevu žalbu. DORH je u tom očitovanju naveo sljedeće:

»Glede žalbe optuženog zbog bitne povrede odredaba kaznenog postupka iz članka 367. stavak 1. točka 11. Zakona o kaznenom postupku valja istaknuti da suprotno stajalištu žalbe, smatramo kako se obrazloženje prvostupanjskog suda ne zasniva na neargumentiranim uvjerenjima i subjektivnim prosudbama suda, već na zaključcima koji se temelje na dokazima provedenim na glavnoj raspravi, a što je i okolnosno opisano u obrazloženju presude.

Nadalje, glede žalbene osnove pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja mišljenja smo da je sud nakon iscrpno provedenog dokaznog postupka, pomnom analizom cijenio i vrednovao provedene dokaze, kao pojedinačno, tako i u međusobnoj vezi, čime je temeljito utvrdio činjenično stanje, te posljedično zaključio da su se u ponašanju optuženog stekli svi bitni elementi inkriminiranog kaznenog djela. ...

U odnosu na žalbenu osnovu povrede Kaznenog zakona iz članka 368. točka 4. Zakona o kaznenom postupku koju žalitelj obrazlaže primjenom zakona koji nije blaži za optuženika, iako je zakon mijenjan pa je potrebno primijeniti onaj blaži sukladan članku 3. stavku 2. Kaznenog zakona, mišljenja smo da navedeni žalbeni osnov ne egzistira. Žalitelj iznosi tvrdnju koju činjenično ne potkrepljuje, a ako se izvrši uvid u odredbe Kaznenog zakona (NN-110/97) kao i Zakone o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona (NN-71/06 i NN-129/00), a u kojim izmjenama i dopunama se vrše određene izmjene članka 337. Kaznenog zakona razvidno je da blaža odredba na koju se poziva žalitelj u inkriminiranom dijelu nije izmijenjena na štetu optuženika.

Slijedom navedenog predlažemo da se žalba državnog odvjetništva prihvati, a žalba optuženika odbije kao neosnovana.«

b) Javna sjednica Vrhovnog suda radi odlučivanja o žalbama

17. Vrhovni sud je za 7. srpnja 2011. zakazao i održao javnu sjednicu radi odlučivanja o žalbama podnositelja i nadležnog državnog odvjetnika.

18. Obavijest o održavanju sjednice uručena je 20. svibnja 2011. DORH-u te 23. svibnja 2011. podnositeljevom branitelju.

S dostavom obavijesti podnositelju pokušalo se dva puta, ali na adresu njegova prebivališta u Metkoviću, Trg Josipa bana Jelačića 8. Dostava podnositelju nije izvršena jer podnositelj na pošti nije podignuo obavijest. Na pošiljci je bilo naznačeno: »obaviješten nije podigao pošiljku«.

19. Javnoj sjednici održanoj 7. srpnja 2011. prisustvovala je zamjenica Državnog odvjetnika Republike Hrvatske. U zapisniku sa sjednice je navedeno:

»Predsjednik vijeća potom utvrđuje da su sjednici pristupile gore navedene osobe, a da nije pristupio optuženik, prema potvrdama o obavljenoj dostavi iste vraćene s naznakom da je obaviješten ali nije podigao pošiljku, te branitelj odvjetnik Gašpar Lujak za kojeg je dostava poziva uredno iskazana, prema članku 374. stavku 4. ZKP/97, nema stoga zapreke da se sjednica vijeća održi u odsutnosti tih osoba.

(...)

Predsjednica vijeća upozorava prisutne stranke i druge osobe na dužnost održavanja reda i dostojanstva suda u prostoriji u kojoj se održava sjednica, kao i na posljedice eventualnog ometanja reda (članci 299. i 300. ZKP/97 u vezi sa člankom 378. ZKP/97).

Sjednica vijeća počinje izvješćem suca izvjestitelja ... o stanju stvari.

(...)

Prisutni zamjenik državnog odvjetnika Republike Hrvatske izjavljuje da u cijelosti ostaje pri prijedlogu stavljenom na temelju članka 373. stavka 2. ZKP/97.

Nakon toga predsjednica vijeća u 9,30 sati objavljuje, da je sjednica u dijelu u kojem stranke mogu biti nazočne završena i da će odluka koju će vijeće donijeti u nastavku sjednice biti priopćena zainteresiranim osobama dostavom ovjerenog prijepisa preko prvostupanjskog suda.«

20. Iz spisa predmeta razvidno je da je Vrhovni sud 7. srpnja 2011. vijećao i glasovao o odluci o žalbama. Vijećanje i glasovanje o odluci dio je sudskog postupka kojemu javnost ne prisustvuje.

c) Ponavljanje zatvorenog dijela sjednice vijeća Vrhovnog suda radi odlučivanja o žalbama

21. Iz spisa predmeta dalje je razvidno da je Vrhovni sud 29. ožujka 2012. održao novu sjednicu na kojoj je ponovo vijećao i glasovao o odluci o žalbama, iako je odluku već donio gotovo devet mjeseci ranije, 7. srpnja 2011. (v. podrobnije u točkama 32. i 33. obrazloženja ove odluke).

Podnositelj i njegov odvjetnik nisu bili obaviješteni o sjednici vijeća održanoj 29. ožujka 2012.

4) Osporena drugostupanjska presuda

22. Drugostupanjska presuda donesena je »u sjednici održanoj 7. srpnja 2011., u nazočnosti zamjenice Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske Mirte Kuharić i 29. ožujka 2012.«. Njome su odbijene žalbe podnositelja i nadležnog državnog odvjetnika i potvrđena je prvostupanjska presuda. U obrazloženju drugostupanjske presude istaknuto je:

»Suprotno izloženim tvrdnjama žalitelja, nije ostvarena apsolutno bitna postupovna povreda iz čl. 367. st. 1. toč. 11. ZKP/97, a ni relativno bitna postupovna povreda iz čl. 367. st. 3. ZKP/07 povredom odredbe čl. 359. st. 7. ZKP/97, jer je sud u obrazloženju presude naveo razloge o svim odlučnim činjenicama koje su bitne za ostvarivanje zakonskog obilježja kaznenog djela iz čl. 337. st. 4. KZ, posebno o dvojnom svojstvu optuženika kao odgovorne osobe u 'Croatia banci' d.d., Filijala Metković, u kojim je svojstvima on zlouporabio ovlaštenje direktora filijale glede odobravanja bankarskih kredita, temeljenih na odluci o kreditnoj politici banke u postupku obrade kreditnih poslova, kao i ovlaštenja za odobravanje kredita od 13. prosinca 1994., ali isto tako zloporabio je svoja ovlaštenja rukovoditelja navedene filijale, na način da je zahtijevao od zaposlenika banke da provode njegove naredbe glede ispostavljanja sve prateće bankarske dokumentacije za odobravanje kredita, te posebno još i naložio knjiženje kreditne obveze na ime nepostojećeg kreditnog obveznika, a sve s ciljem da sebi pribavi znatna nepripadna novčana sredstva.

Suprotno tvrdnji žalbe sud prvog stupnja postupio je sukladno čl. 359. st. 7. ZKP/97 te potpuno i precizno naznačio zašto vjeruje sadržaju svjedočkog iskaza svjedoka I. V., likvidatora blagajnika, koji je u Filijali 'Croatia banke' u Metkoviću radio od 1992. godine, pa dakle, i inkriminiranom razdoblju, a uz to bio je zadužen da pretraži i pregleda svu poslovnu dokumentaciju vezanu upravo za poslovni događaj u svezi odobrenja i davanja kredita nepostojećem klijentu J. J.

Istovremeno, svjedočki iskaz svjedoka I. V. sud je ocijenio zajedno sa svjedočkim iskazom svjedoka D. V., te zajedno sa svom bankarskom dokumentacijom koja prati inkriminirane radnje i jasno naznačio zašto vjeruje navedenim svjedocima, te onim činjeničnim saznanjima koja proizlaze iz sadržaja bankarske dokumentacije, a ne obrani optuženika, te djelomično sadržaju iskaza svjedokinje M. V., o tome da se ne sjeća da bi D. V. dolazio u njezin ured i potpisivao 'bianco' dokumente za podizanje kredita, kao ni dijelu svjedočkog iskaza svjedoka A. K., o vremenu, broju i mjestu održanih konzultacija između njega, optuženika, te svjedoka D. V. o načinu vraćanja novčanih sredstava banci po preuzetom kreditu.

(...)

Suprotno izloženom stavu žalbe po ocjeni ovog drugostupanjskog suda, a posebno uvidom u priloženu bankarsku dokumentaciju, nedvojbeno proizlazi da je odobravanje kredita do iznos u kunama u protuvrijednosti od 100.000,00 DEM odobravao u Filijali 'Croatia banke' u Metkoviću, osobno, optuženik, kao direktor te Filijale, i za navedeni iznos nije mu bila potrebna suglasnost Kreditnog odbora.

Nadalje, iz priložene bankarske dokumentacije proizlazi da je dana 22. prosinca 1995. godine isplaćen kredit na ime J. J., nepostojećeg komitenta banke, u iznosu od 76.000,00 DEM u kunskoj protuvrijednosti od 281.894,89 kn u gotovini, kako to proizlazi iz prateće bankarske dokumentacije blagajničkog dnevnika od 22. prosinca 1995. i isplatnog dokumenta zv. 'izdatak blagajne', koji je potpisan imenom tog od nepostojećeg klijenta banke J. J., te ovjeren pečatom banke sa dva potpisa, i to lijevog i desnog. Lijevi potpis je potpis radnika banke koji piše isplatni nalog, a desni potpis je potpis nadređene, odnosno odgovorne osobe za kontrolu takvog naloga. Za desni potpis, djelatnici banke svjedoci I. V. i A. K. prepoznali su potpis optuženika, kao direktora Filijale u Metkoviću, što je bilo i razlogom da je sud odbio dokazni prijedlog obrane za provođenjem grafološkog vještačenja.

Istovremeno iz ručno sačinjene preslike knjigovodstvene kartice na ime J. J. evidentirana je 22. prosinca 1995. godine isplata kredita u iznosima od 281.894,89 kn na blagajni banke cijelosti.

(...)

Stoga, ukoliko se navedena prateća bankarska dokumentacija ocjenjuje zajedno sa sadržajem iskaza svjedoka D. V., te svjedoka I. V., nedvojbeno proizlazi da odobreni kredit na ime nepostojećeg klijenta banke J. J., uz njegov falsificirani potpis, bez naznačenih instrumenata osiguranja, uz činjenicu da isti nije popraćen ugovorom o dugoročnom nenamjenskom kreditu s valutnom klauzulom na iznos od 76.100,00 DEM u kunskoj protuvrijednosti od 281.894,89 kn, već je uz njega pronađen antidatirani ugovor, također o dugoročnom nenamjenskom kreditu za iznos od 70.300,00 kn, koji glasi na svjedoka D. V., a sa nastalom razlikom odobren je kredit svjedokinji V. F., radi naplate ranije privatne pozajmice od strane optuženika, dolazi do zaključka da je optuženik zlouporabio svoja ovlaštenja za odobravanjem bankarskih kredita s ciljem da sebi pribavi znatna novčana sredstva.

Ovo stoga što prateća bankarska dokumentacija u vidu obrasca 'izdatak blagajne' ukazuje da je novac u označenom iznosu ispostavljen blagajni 22. prosinca 1995., te istovremeno odmah i isplaćen na blagajni.

Navedeno preuzimanje novca nije izvršio nepostojeći klijent J. J., a ni svjedok D. V., već je tim novcem jedino raspolagao optuženik, a da li ga je on osobno uzeo u fizičku aprehenziju, ili ga je stavio na poseban račun u banci, nije odlučna činjenica.

(...)

Isto tako nije osnovana ni žalba optuženika zbog povrede kaznenog zakona, jer je sud prvog stupnja na optuženika i njegovo djelo primijenio zakon koji je jedino mogao primijeniti, a to je onaj koji je bio važeći 'tempore acti' od 1. siječnja 1998. ('Narodne novine', broj 110/97 od 21. listopada 1997.). «

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

23. Podnositelj u ustavnoj tužbi ostaje kod žalbenih navoda te dalje ističe:

»Ta drugostupanjska presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske je donesena u postupku i na način koji predstavlja kršenje temeljnih ljudskih prava i sloboda, zajamčenih člankom 29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske, ...

A u postupku povodom žalbe tužitelja, podnesenoj protiv označene prvostupanjske presude Županijskog suda u Dubrovniku postupljeno je protivno mjerodavnim odredbama ZKP/97.

Naime, tužitelj je podneskom od 4. listopada 2010. godine u skladu sa člankom 357. stavak ZKP/97 obavijestio sud da će se do pravomoćnog okončanja ovog kaznenog postupka nalaziti na adresi: Priština, Kosovo, ulica Hajdara Dushia 4., te je zatražio da mu se sva pismena dostavljaju na tu adresu, a ne više isključivo njegovim braniteljima.

U žalbi podnesenoj protiv označene prvostupanjske presude Županijskog suda u Dubrovniku tužitelj je zatražio da se njega i njegovog branitelja obavijesti o održavanju sjednice vijeća drugostupanjskog suda, a sjednica vijeća drugostupanjskog Vrhovnog suda Republike Hrvatske je održana bez da su tužitelj i njegov branitelj o njoj uredno izvješteni.

Tako obavijest o održavanju sjednice vijeća drugostupanjskog Vrhovnog suda Republike Hrvatske tužitelju nije uredno dostavljena, ni za 7. srpnja godine, a niti za 29. ožujka 2012. godine, pa u skladu s člankom 374. stavak 4. ZKP/97 nije bilo uvjeta za održavanje sjednice vijeća drugostupanjskog suda.

Osim toga, ni branitelj tužitelja nije uredno obaviješten o održavanju sjednice vijeća drugostupanjskog suda, jer uopće nije primio poziv za dan 29. ožujka 2012. godine, kojeg dana je donesena pobijana drugostupanjska presuda, pa i iz tog razloga nije bilo uvjeta za održavanje sjednice vijeća drugostupanjskog suda.

Stoga je postupljeno protivno izričitoj odredbi članka 374. stavak 1. i 4. ZKP/97, jer o sjednici vijeća drugostupanjskog suda održanoj dana 7. srpnja 2011. godine tužitelj nije uredno obaviješten, dok ni tužitelj, a ni njegov branitelj nisu uredno obaviješteni o sjednici vijeća drugostupanjskog suda održanoj dana 29. ožujka 2012. godine.

Nadalje, pobijana drugostupanjska presuda proturječi sadržaju zapisnika o javnoj sjednici drugostupanjskog vijeća, koji je u skladu sa člankom 374. stavak 6. ZKP/97 priključen spisu prvostupanjskog suda, jer iz tog zapisnika proizlazi da je sjednica vijeća drugostupanjskog suda održana samo 7. srpnja 2011. godine (za kada je branitelj bio uredno pozvan, ali nije mogao pristupiti zbog hitnog operativnog zahvata kojeg je imao upravo tog dana), ali ne i dana 29. ožujka 2012. godine, premda iz pobijane presude proizlazi da je ona donesena u sjednici vijeća koja je održana ne samo 7. srpnja 2011. godine, već i 29. ožujka 2012. godine.

A obavijest o tome da će se sjednica vijeća održati i dana 29. ožujka godine, kako je to već rečeno, tužiteljevom branitelju nije dostavljena, a nije dostavljena ni tužitelju.

U žalbenom postupku je ostvarena i povreda članka 391. stavak 1. ZKP/97, jer drugostupanjski sud u pobijanoj drugostupanjskoj presudi nije ocijenio sve žalbene navode, budući nije obrazloženo zbog čega nije osnovan žalbeni navod da je činjenično stanje u ovom kaznenom predmetu ostalo nepotpuno utvrđeno uslijed toga što kao svjedoci nisu ispitani I. T., A. K. i B. V., čije javno bilježnički ovjerene izjave su priložene uz podnesenu žalbu, a iz kojih izjava proizlazi vjerodostojnost navoda tužitelja da su sredstva na ime J. J. ustvari bila sredstva za D. V.

Na ovakav način tužitelju je u drugostupanjskom postupku povrijeđeno pravo na učinkovitu obranu, a samim tim mu je i povrijeđeno ustavno pravo koje je zajamčeno člankom 29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske.«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

24. S obzirom na prigovore istaknute u ustavnoj tužbi te činjenice i okolnosti slučaja, Ustavni sud utvrđuje da postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari u ovom predmetu.

25. Prigovori koje je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi povezani su s pravom na pravično suđenje zajamčenim člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči ... o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja. Ocjenjujući prigovore sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

1) Jamstva pravičnog suđenja

a) Propust Vrhovnog suda da podnositelju dostavi poziv za javnu sjednicu vijeća

26. Članak 374. stavak 1. ZKP-a:110-97-115/06:

»Članak 374.

(1) O sjednici vijeća izvijestit će se onaj optuženik i njegov branitelj, ... koji je u roku predviđenom za žalbu ili za odgovor na žalbu zahtijevao da bude izviješten o sjednici ili je predložio održavanje rasprave pred drugostupanjskim sudom. Predsjednik vijeća ili vijeće može odlučiti da se o sjednici vijeća izvijeste stranke i kad nisu to zahtijevale ili da se o sjednici izvijesti i stranka koja to nije zahtijevala, ako bi njihova nazočnost bila korisna za razjašnjenje stvari.

(...)«

27. Nakon završetka glavne rasprave podnositelj je pisanim podneskom od 4. listopada 2010. obavijestio prvostupanjski sud da boravi izvan Republike Hrvatske na adresi Ulica Hajdara Dushia 4, Priština, Kosovo, jer je tamo zaposlen. Izrijekom je zatražio da mu se sva pismena dostavljaju osobno na navedenu adresu. Sadržaj tog podneska nije mogao ostati nepoznat Vrhovnom sudu.

U žalbi protiv prvostupanjske presude od 12. listopada 2010. podnositelj je izrijekom zatražio da ga se obavijesti o sjednici vijeća:

»Ujedno optuženik i njegov branitelj u skladu sa člankom 374. stavak 1. ZKP zahtijevaju da ih se obavijesti o sjednici vijeća.«

27.1. Prilikom zakazivanja sjednice vijeća za 7. srpnja 2011. Vrhovni sud je dostavu obavijesti o sjednici u dva navrata bezuspješno pokušao izvršiti na adresu prebivališta podnositelja u Republici Hrvatskoj.

Štoviše, nakon što je dostava na adresu prebivališta u Republici Hrvatskoj ostala bezuspješna, Vrhovni sud nije ni pokušao izvršiti dostavu na adresu boravišta podnositelja naznačenu u njegovu podnesku od 4. listopada 2010.

Prema tome, riječ je o propustu Vrhovnog suda da dostavi podnositelju obavijest o održavanju sjednice drugostupanjskog vijeća na adresu njegova boravišta naznačenu u podnesku od 4. listopada 2010., zbog kojeg propusta podnositelj nije bio nazočan na toj sjednici.

28. Ustavni sud podsjeća na pravna stajališta Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) o dosezima, u žalbenim postupcima, kaznene glave članka 6. stavka 1. i stavka 3. točke (c) Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), koji glase:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. ... u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. ...

(...)

3. Svatko optužen za kazneno djelo ima najmanje sljedeća prava:

(...)

c) da se brani sam ...;«

S tim su odredbama Konvencije usporedive sljedeće odredbe članka 29. Ustava (za stavak 1. članka 29. Ustava v. točku 25. obrazloženja ove odluke):

»Članak 29.

(...)

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

(...)

– da se brani sam ...

– da mu se sudi u njegovoj nazočnosti, ukoliko je dostupan sudu,

(...)«

29. U predmetu Zahirović protiv Hrvatske (presuda, 25. travnja 2013., zahtjev broj 58590/11) ESLJP je utvrdio povredu članka 6. stavka 1. i stavka 3. točke (c) Konvencije zbog toga što je u žalbenom postupku pred Vrhovnim sudom podnositelju moralo biti omogućeno »da se brani sam«, a to nije učinjeno. Načelna pravna stajališta ESLJP-a, utvrđena u toj presudi, glase:

»55. Pri ocjeni pitanja je li se zahtijevala podnositeljeva nazočnost na ročištu pred žalbenim sudom, treba voditi računa, između ostalog, o posebnim značajkama postupka o kojemu je riječ i o načinu na koji su podnositeljevi interesi bili zaista zaštićeni pred žalbenim sudom, osobito u svjetlu naravi pitanja o kojima je on treba o odlučiti (vidjeti predmet Helmers protiv Švedske, 29. listopada 1991., §§ 31-32., Serija A br. 212-A) i o njihovoj važnosti za podnositelja (vidjeti naprijed citirani predmet Ekbatani, §§ 27-28.; naprijed citirani predmet Kamasinski, § 106. in fine; Kremzow protiv Austrije, 21. rujna 1993., § 59., Serija A br. 268-B, i naprijed citirani predmet Hermi, § 62.).

56. Međutim, kad žalbeni sud treba ispitati predmet u pogledu činjenica i prava te dati potpunu ocjenu pitanja krivnje ili nevinosti, ne može o tom pitanju odlučivati bez izravne ocjene dokaza koje je osobno dao okrivljenik u svrhu dokazivanja da nije počinio čin koji navodno predstavlja kazneno djelo (vidjeti predmet Dondarini protiv San Marina, br. 50545/99, § 27., 6. srpnja 2004.).

57. Slično tome, kad je žalbeni sud pozvan ispitati treba li povećati podnositeljevu kaznu i kad je u žalbenom postupku moguće otvarati pitanja koja uključuju stvari kao što je podnositeljeva osobnost i značaj, što takav postupak čini bitno važnim za podnositelja jer bi njegov ishod mogao biti njemu na veliku štetu, Sud smatra da žalbeni sud ne može pravilno ispitati predmet, a da izravno ne sasluša podnositelja i dobije osobni dojam o njemu (vidjeti naprijed citirani predmet Kremzow, § 67., Cooke protiv Austrije, br. 25878/94, § 42., 8. veljače 2000.; naprijed citirani predmet Hermi, § 67. i Talabér protiv Mađarske, br. 37376/05, § 28., 29. rujna 2009.).«

29.1. Nakon što je ispitao značajke žalbenog kaznenog postupka pred hrvatskim Vrhovnim sudom, ESLJP je zaključio da ovisno o okolnostima konkretnog slučaja može postojati obveza Vrhovnog suda omogućiti okrivljeniku »da se brani sam«, pa i onda kada na temelju domaćeg prava žalbeni sud ima diskrecijsko pravo odlučiti hoće li okrivljeniku pružiti priliku da bude nazočan na žalbenoj sjednici (što u predmetu koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku nije slučaj). Mjerodavni dijelovi presude ESLJP-a u predmetu Zahirović protiv Hrvatske (2013.) glase:

»58. Sud bilježi kako je hrvatski sustav kaznenog prava organiziran kao sustav općinskih i županijskih sudova te Vrhovnog suda, a svaki od tih stupnjeva ima određen opseg nadležnosti (vidjeti ... članak 16. i 20. Zakona o kaznenom postupku). U ovom je predmetu Županijski sud u Zagrebu postupao kao prvostupanjski sud nakon što je Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu optužilo podnositelja za djelo protiv opće sigurnosti ljudi i imovine i pokušaj ubojstva. Nakon presude koju je u prvom stupnju donio Županijski sud u Zagrebu, stranke su imale mogućnost ulaganja žalbe Vrhovnom sudu, i o činjeničnim i o pravnim pitanjima, koji je na kraju bio nadležan kao drugostupanjski sud za ispitivanje svih vidova predmeta, uključujući i pitanje podnositeljeve krivnje i kazne.

(...)

59. Tako je Vrhovni sud, nakon što je Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu uložilo svoju žalbu 2. veljače 2010. godine zatraživši strožu kaznu za podnositelja (...) i nakon što je podnositelj uložio svoju žalbu 16. veljače 2010. godine navodeći brojne materijalne i postupovne nedostatke prvostupanjske presude (...), bio pozvan postupati kao drugostupanjski sud. U tom je svojstvu bio nadležan odlučiti o svim prigovorima iznesenim u žalbi (... članak 379. stavak 1. Zakona o kaznenom postupku) te je kao posljedica toga, temeljem članka 384. stavka 1. Zakona o kaznenom postupku (...) mogao potvrditi, ukinuti ili preinačiti prvostupanjsku presudu te povećati ili smanjiti kaznu koju je izrekao raspravni sud.

60. Sud primjećuje kako temeljem mjerodavnog domaćeg prava u žalbenom postupku, u predmetima za koje je nadležno državno odvjetništvo, cijeli spis predmeta i podneske stranaka treba proslijediti državnom odvjetništvu razine odmah iznad državnog odvjetništva koje zastupa optužbu u postupku, u ovom predmetu Državnom odvjetništvu Republike Hrvatske (vidjeti ... članak 373. stavak 1. Zakona o kaznenom postupku), te državno odvjetništvo treba biti obaviješteno o sjednici žalbenog vijeća (vidjeti ... članak 373. stavak 2. Zakona o kaznenom postupku). Ostale stranke, okrivljenika i njegovog branitelja, Vrhovni sud mora obavijestiti o sjednici žalbenog vijeća samo ako su to zatražili ili ako to Vrhovni sud smatra potrebnim (vidjeti ... članak 373. stavak 1. Zakona o kaznenom postupku). ...

... Sud smatra, bez obzira na Vladinu tvrdnju kako je temeljem domaćeg prava žalbeni sud imao diskrecijsko pravo odlučiti hoće li podnositelju pružiti priliku da bude nazočan na žalbenoj sjednici, kako su to sve pitanja o kojima je, kao stvar poštenosti, podnositelj trebao biti saslušan osobno (vidjeti Cani protiv Albanije, br. 11006/06, stavak 63., 6. ožujka 2012.). Vladina tvrdnja da je podnositelja zastupala odvjetnica na žalbenoj sjednici nije od nikakvog značenja jer je Sud već presudio da je, u okolnostima kao što su ove u ovome predmetu, gdje su ocjene ove vrste trebale odigrati značajnu ulogu i gdje je njegov ishod mogao biti na veliku štetu za podnositelja, bitno za poštenost postupka da on bude nazočan tijekom žalbene sjednice i da mu bude dana prilika za sudjelovanje u njemu zajedno sa svojom odvjetnicom (vidjeti naprijed citirani predmet Kremzow, stavak 67.).

63. S obzirom na takvu pozadinu, te s obzirom na činjenicu da je Vrhovni sud, kao drugostupanjski sud, bio nadležan za preispitivanje predmeta i u odnosu na činjenice i na pravo, te u svjetlu prirode pitanja koja je bio pozvan ispitati, osobito s obzirom na njihovu važnost za podnositelja, Sud smatra da je podnositelj trebao moći 'sam se osobno braniti' kako to zahtijeva članak 6. stavak 3. točka (c) Konvencije. Stoga je u takvim okolnostima Vrhovni sud imao dužnost osigurati podnositeljevu nazočnost na žalbenoj sjednici, što nije učinio.

64. Stoga Sud smatra kako je došlo do povrede članka 6. stavaka 1. i 3. (c) Konvencije.«

30. Kao što je prethodno rečeno, u predmetu koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku Vrhovni sud imao je zakonsku obvezu obavijestiti podnositelja o održavanju sjednice i osigurati mu pravo »da se sam brani«, ali je to propustio učiniti (zbog propusta u dostavi poziva za sjednicu).

Dostava obavijesti o održavanju sjednice drugostupanjskog vijeća podnositeljevu branitelju, koja je izvršena 23. svibnja 2011., ne može se smatrati ispravljanjem tog propusta.

Posljedično, Vrhovni sud je javnu sjednicu vijeća održao 7. srpnja 2011. bez prisustva podnositelja i njegova branitelja. Toj je sjednici bila prisutna samo zamjenica Državnog odvjetnika Republike Hrvatske. Ona je ostala kod prijedloga, istaknutog u žalbi državnog odvjetništva, da Vrhovni sud izrekne podnositelju težu kaznu i da odbije podnositeljevu žalbu.

31. U takvoj situaciji, propuštanjem dostave podnositelju poziva za javnu sjednicu vijeća Vrhovni sud povrijedio je pravo podnositelja »da se brani sam« u smislu članka 29. stavka 1. i stavka 2. alineja 4. i 5. Ustava te članka 6. stavka 1. i stavka 3. točke (c) Konvencije, kako su te odredbe protumačene i primijenjene u presudi Zahirović (2013.).

b) Ponavljanje zatvorenog dijela sjednice vijeća Vrhovnog suda bez znanja stranaka

32. Članak 375. stavak 1. ZKP-a:110/97-115/06 glasi:

»Članak 375.

(1) Drugostupanjski sud donosi odluku u sjednici vijeća ili na temelju održane rasprave.

(...)«

33. Kao što je prethodno rečeno, sjednica vijeća Vrhovnog suda održana je 7. srpnja 2011. Nakon javnog dijela sjednice drugostupanjsko vijeće je vijećalo i glasovalo o žalbama te ih je ocijenilo neosnovanima i potvrdilo prvostupanjsku presudu.

Međutim, drugostupanjsko vijeće je 29. ožujka 2012. (to jest nakon proteka 8 mjeseci i 22 dana od prvog vijećanja i glasovanja) ponovo vijećalo i glasovalo o tim žalbama. Ponovo ih je ocijenilo neosnovanima, te je potvrdilo prvostupanjsku presudu.

Sažeto, pred Vrhovnim sudom održana je samo jedna javna sjednica drugostupanjskog vijeća – 7. srpnja 2011. Međutim, dio te sjednice na kojem se vijećalo i glasovalo o žalbama stranaka (a kojemu stranke ne prisustvuju) ponovljen je 29. ožujka 2012.

34. Ustavni sud utvrđuje da ta činjenica sama po sebi ne mora značiti povredu prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava. Postojanje povrede ovisi o okolnostima konkretnog slučaja, kao i razlozima zbog kojih je vijeće ponovo održalo zatvoreni dio sjednice koji se odnosi na vijećanje i glasovanje o odluci o žalbama stranaka.

Dosljedno tome, ostaje da se u tom svjetlu razmotre okolnosti konkretnog slučaja koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka.

35. Iz spisa predmeta Vrhovnog suda broj: I Kž 914/10 proizlazi da je sedam i pol (7,5) mjeseci nakon što je vijeće glasovalo o odluci o žalbama nakon održane javne sjednice (7. srpnja 2011.), spisu predmeta priložen rukom pisani dopis sutkinji izvjestiteljici od 21. veljače 2012., u kojem je navedeno:

»I Kž-914/10

Sutkinji izvjestiteljici Zlati Lipnjak Bosanac

U prilogu vraćam vam spis u kaznenom predmetu protiv Ivice Pezo s prijedlogom da vijeće još jednom ocjeni osnovanost žalbe opt. Pezo u dijelu u kojemu tvrdi da je sud I. stupnja počinio bitnu povredu odredaba ZKP-a iz čl 367 st 1 t 11 ZKP-a.

Mišljenja sam da je žalba u pravu kada tvrdi da su razlozi suda koji se odnose na odlučne činjenice potpuno nejasni. Obrazloženje suda je konfuzno i nejasno i nerazumljivo. Te nedostatke vijeće je nastojalo otkloniti, ali je, pri tome, izašlo izvan okvira u kojima se II st. sud može kretati i, zapravo, utvrđuje one činjenice a zatim ih i ocjenjuje, što je propustio učiniti prvostupanjski sud.

Zagreb, 21. 02. 2012.

vlastoručni potpis (nečitljiv)«

36. Nadležno vijeće Vrhovnog suda održalo je 29. ožujka 2012. novu sjednicu radi ponovnog vijećanja i odlučivanja o žalbama podnositelja i državnog odvjetništva. Iz Izvješća uz Zapisnik o javnoj sjednici drugostupanjskog vijeća od 7. srpnja 2011., koje je izvješće 29. ožujka 2012. vlastoručno napisala i potpisala sutkinja izvjestiteljica u ovom predmetu, proizlaze sljedeći zaključci drugostupanjskog vijeća s te nove sjednice:

»Predmet je revotiran na sjednici vijeća 29. ožujka 2012. pri čemu je vijeće ostalo kod svog ranijeg stajališta da nije počinjena apsolutno bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz čl. 367. st. 1 11 ZKP iz razloga sadržanih u obrazloženju II st-presude (list br. 4 alineja posljednja).

Sud I st. dao je razloge o onim odlučnim činjenicama koje se odnose na ostvarenje zak. obilježja k.d. iz čl. 337 st. 4 KZ

Pri tom je sud svoje činjenične zaključke iznio šturo, ponekad ne prateći vremenski slijed događanja kroz kronologiju izdanih bankovskih dokumenata, ali je iznio ispravno zašto nalazi utvrđenim da je optuženik ostvario zak. obilježja odnosno kaz. djelo i to obrazložio.

Kod takove ocjene ovo vijeće imalo je u vidu podatak da apsolutna zastara u ovom kaz. predmetu nastupa 22.12.2015.«

37. Ustavni sud nije nadležan preispitivati ocjenu drugostupanjskog kaznenog suda o tome zadovoljava li neka prvostupanjska kaznena presuda minimum zahtjeva koji se traži u postupku instancijskog sudskog nadzora, a nije nadležan ispitivati ni postupanje samog drugostupanjskog sudskog tijela u provedbi tog nadzora, sve dok ta ocjena, odnosno to postupanje ne utječu na prava stranaka koja su zajamčena Ustavom.

Iz dokumentacije navedene u točkama 35. i 36. obrazloženja ove odluke jasno proizlazi da je nova sjednica vijeća sazvana radi »revotiranja«, to jest ponovnog glasovanja o žalbama, a u povodu upozorenja na nezakonitosti u tom predmetu upućenog sutkinji izvjestiteljici.

Iz navedene dokumentacije proizlazi da je drugostupanjski sud pri ocjenjivanju osnovanosti žalbenih navoda imao u vidu podatak o tome kad nastupa apsolutna zastara.

38. S obzirom na takvo stanje stvari, a imajući u vidu da je u ovom predmetu već utvrđena druga povreda ustavnih prava podnositelja, Ustavni sud smatra da takva ocjena Vrhovnog suda pojačava dojam da ovaj kazneni postupak nije zadovoljio zahtjeve poštenog suđenja, a snažno potkopava i povjerenje javnosti u rad sudova.

39. Na temelju članka 73. stavka 1. u vezi s člankom 76. stavkom 1. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke ove odluke.

40. Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku nije odlučivao o prijedlogu podnositelja za privremenu odgodu izvršenja (pravnih učinaka) osporene pravomoćne presude s obzirom da je podnositelj izvršio kaznu koja je njome određena.

41. Objava ove odluke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2836/2012

Zagreb, 6. lipnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

64 13.07.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2836-2012 od 6. lipnja 2016.

64 13.07.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2836-2012 od 6. lipnja 2016.

64 13.07.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2836-2012 od 6. lipnja 2016.