## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1496/2008 od 1. lipnja 2011.

### NN 64/2011 (10.6.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1496/2008 od 1. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1427

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Antun Palarić, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo A. B. iz V., kojeg zastupaju B. B. i F. B., odvjetnici u Š., na sjednici održanoj 1. lipnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja i ukida se presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8520/2007-4 od 19. prosinca 2007.

II. Predmet se vraća Upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM REPUBLIKE HRVATSKE

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud) broj: Us-8520/2007-4 od 19. prosinca 2007., kojom je odbijena tužba podnositelja podnesena protiv presude Višeg vojnostegovnog suda Ministarstva obrane Republike Hrvatske broj: VsP-II-08/07-6 od 14. svibnja 2007.

Drugostupanjskom presudom odbijena je žalba podnositelja i potvrđena presuda Vojnostegovnog suda u Splitu Ministarstva obrane Republike Hrvatske broj: VsP-06/06 od 9. siječnja 2007., a kojom je podnositelj proglašen krivim za povredu vojne stege iz članka 3. točke 8. Propisnika o vojnoj stezi (»Narodne novine« broj 24/92.), kažnjivo po članku 11. istog Propisnika, te mu je izrečena stegovna kazna prestanka djelatne vojne službe.

2. Tijekom ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Vojnostegovnog suda u Splitu broj: VsP-06/06.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Rješenjem Županijskog suda u Šibeniku broj: Kio-55/02 od 22. ožujka 2002., protiv podnositelja je, kao I. osumnjičenika (II. osumnjičenik je M. J.), temeljem članka 189. stavka 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP), određeno provođenje istrage zbog postojanja sumnje da je:

»(...) dana 23. lipnja 1992. godine u prijepodnevnim satima u N. K., I. osumnjičenik u svojstvu zapovjednika desetine vojnih policajaca koja je imala zadatak sprovesti i vršiti osiguranje grupe od dvanaest ratnih zarobljenika koji su trebali izvršiti asanaciju terena na oslobođenom području M., po povratku sa terena sa navedenom grupom ratnih zarobljenika i dolaskom do pristaništa gdje su čekali prijevoz, protivno čl. 3. st. 1. toč. 1a. Ženevske konvencije o postupanju s ratnim zarobljenicima od 12. kolovoza 1949. godine, I. osumnjičenik u jednom trenutku prema ratnom zarobljeniku M. S. iz pištolja marke TT ispalio više hitaca, te je ovaj od zadobivenih streljnih ozljeda pao na tlo i ostao ležati, da bi mu pristupio II. osumnjičenik i iz automatske puške ispalio hitac u glavu, od kojih ozljeda je M. S. na mjestu preminuo,

dakle, da je kršeći pravila međunarodnog prava ubio ratnog zarobljenika,

čime bi počinio kazneno djelo protiv čovječnosti i međunarodnog prava – ratni zločin protiv ratnih zarobljenika označeno u čl. 122 Osnovnog Kaznenog zakona Republike Hrvatske ('Narodne novine' broj 31/93., u daljnjem tekstu: OKZRH).«

3.1. Stegovnom prijavom klasa: POV 805-03/02-05/01, ur. broj: 2233-01/6-02-03 od 25. ožujka 2002. protiv podnositelja je nastavno pokrenut i stegovni postupak zbog:

»(...) toga što je protiv imenovanog dana 20. ožujka 2002. Županijskom državnom odvjetništvu podnesena kaznena prijava, a poradi postojanja osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo iz članka 160. KZRH – ratni zločin protiv ratnog zarobljenika, na štetu M. S., sina O.; iz E., u kritično vrijeme u statusu ratnog zarobljenika. Prema prikupljenim informacijama i materijalnim dokazima, prijavljeno kazneno djelo je počinjeno dana 23. lipnja 1992. godine u mjestu N. K., općina D. Kako ponašanje imenovanog predstavlja povredu vojne stege, propisane člankom 3. stavkom 1. točkom 4. Stegovnika Oružanih snaga Republike Hrvatske ('Narodne novine' broj 103/96.), postojanja osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo, osumnjičenik je udaljen od dužnosti rješenjem o udaljenju od dužnosti klasa: POV 805-03/02-05/01 ur. broj: 2233-01/6-02-02 od 22. ožujka 2002. godine.«

Nakon provedenog stegovnog postupka, Vojnostegovni sud u Splitu utvrdivši da je podnositelj odstupio od propisanih normi ponašanja i time narušio i ugled Oružanih snaga Republike Hrvatske, presudom broj: Vs-P-06/06 od 9. siječnja 2007., podnositelja je proglasio krivim što je:

»(...) dana 23. lipnja 1992. godine u prijepodnevnim satima u N. K., u svojstvu zapovjednika desetine vojnih policajaca koja je imala zadatak sprovesti i vršiti osiguranje grupe od dvanaest ratnih zarobljenika koji su trebali izvršiti asanaciju terena na oslobođenom području M., po povratku sa terena sa navedenom grupom ratnih zarobljenika te dolaskom na pristanište gdje su čekali prijevoz, protivno čl. 3. st. 1. toč. 1a. Ženevske konvencije o postupanju s ratnim zarobljenicima od 12. kolovoza 1949. godine, u jednom trenutku prema ratnom zarobljeniku M. S. iz pištolja marke TT ispalio više hitaca, te je ovaj od zadobivenih streljnih ozljeda pao na tlo i ostalo ležati, da bi mu potom pristupio osumnjičenik M. J. i iz automatske puške ispalio hitac u glavu, od kojih ozljeda je M. S. na mjestu preminuo, zbog čega je protiv njega na opisani način Županijski sud u Šibeniku, kao I. osumnjičenog donio rješenje o provedbi istrage broj: Kio-55/02, zbog osnovane sumnje da je izvršio kazneno djelo – ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika iz čl. 122. OKZ RH, čime je nastala šteta ugledu HV,

dakle, postupajući protivno odredbama Konvencije o postupanju s ratnim zarobljenicima, naštetio ugledu oružanih snaga,

čime je počinio povredu vojne stege – svako drugo protupropisno postupanje kojim se šteti ugledu oružanih snaga iz čl. 3. toč. 8. Propisnika o vojnoj stezi ('Narodne novine' broj 24/92.), kažnjivo po čl. 11. istog Propisnika.

Stoga se okrivljenik poručnik A. B., temeljem članka 11. točke 5. Propisnika o vojnoj stezi osuđuje na stegovnu kaznu – gubitak službe djelatne vojne osobe.«

U obrazloženju presude Vojnostegovni sud u Splitu između ostalog je naveo:

»U odnosu na postupanje okrivljenika kritične prigode, bitno je napomenuti da ovaj sud nije nadležan za utvrđivanje okolnosti vezanih za počinjenje kaznenog djela od strane okrivljenika, jer je za to nadležan isključivo redovan sud. (...) U odnosu na stegovni prijestup koji mu se stavlja na teret, a uzevši u obzir sveukupne rezultate raspravljanja, vijeće drži da je okrivljenik u odnosu na stegovni prijestup koji mu se stavlja na teret postupio s namjerom. Prilikom odlučivanja o vrsti stegovne kazne, vijeće ovog suda uzelo je u obzir i cijenilo kao olakotne okolnosti činjenice da je okrivljenik dragovoljno pristupio postrojbama HV 1991. godine, da je pohvaljivan i odlikovan te da do sada nije stegovno kažnjavan. Kao otegotnu okolnost, vijeće je svakako moralo uzeti činjenicu da je okrivljenik pripadnik postrojbi vojne policije OS RH, čija je jedna od temeljnih zadaća otkrivanje počinitelja kaznenih djela, kao i njihovo sprečavanje.«

4. Žalbu protiv presude podnio je podnositelj, a u žalbi je između ostalog naveo:

»(...) Ustavna je odredba da nitko ne može izgubiti bilo kakva prava samo zbog pokretanja postupka, već zbog pokretanja postupka prava osobe mogu biti samo privremeno ograničena ukoliko je to predviđeno zakonom. Gubitak određenih prava (npr. na rad, na slobodu i sl.) može nastupiti samo na temelju pravomoćne sudske odluke redovnog suda. Vojnostegovni sud to nije. U konkretnom slučaju sud je okrivljenom izrekao gubitak određenih prava samo zbog postojanja osnovane (ne)sumnje da je nešto počinio. Također, obrana smatra da je s obzirom na sve okolnosti navedene u ovoj žalbi kazna koju je prvostupanjski sud izrekao okrivljenom prestroga.(...)«

5. Viši vojnostegovni sud u Zagrebu, odlučujući u žalbenom postupku odbio je žalbu podnositelja i u cijelosti prihvatio činjenična utvrđenja i pravna stajališta suda u prvom stupnju. U obrazloženju svoje presude broj: VsP-II-08/07-6 od 14. svibnja 2007. u odnosu na podnositelju izrečenu stegovnu kaznu gubitka službe djelatne vojne osobe naveo je sljedeće:

»(...) Posebnu težinu i značaj u konkretnom slučaju svakako ima i činjenica da je okrivljenik tempore criminis obnašao dužnost zapovjednika desetine vojnih policajaca te je na temelju povjerenih mu dužnosti i ovlasti bio dužan štititi pravni poredak, te otkrivati i sprečavati svaki oblik nestegovnog ponašanja pripadnika oružanih snaga i time biti uzor ostalim pripadnicima svoje postrojbe. Stoga je prvostupanjski sud nakon što je dovoljno ocijenio sve olakotne i otegotne okolnosti na strani okrivljenika ispravno procijenio kako se upravo izrečenom kaznom gubitka službe djelatne vojne osobe okrivljeniku može ostvariti svrha izricanja stegovnih sankcija u oružanim snagama i zaštititi temeljne vrijednosti u oružanim snagama, što je uostalom i temeljna zadaća vojnostegovnih propisa.(...)«

6. Presudom broj: Us-8520/2007-4 od 19. prosinca 2007. Upravni sud u cijelosti je prihvatio pravna stajališta nižestupanjskih sudova i primjenu mjerodavnih propisa ocijenio pravilnom, navodeći da su nižestupanjski vojnostegovni sudovi iscrpno obrazložili svoje odluke zbog čega je utvrđeno da je podnositelj svojim ponašanjem u značajnoj mjeri naštetio ugledu Oružanih snaga Republike Hrvatske.

Stajalište je Upravnog suda da je uz navođenje olakotnih i otegotnih okolnosti osnovano ocjenjeno da se samo izricanjem stegovne kazne gubitka djelatne vojne službe u konkretnom slučaju može ostvariti svrha stegovnih sankcija u Oružanim snagama i zaštita temeljnih vrijednosti Oružanih snaga Republike Hrvatske.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

7. Podnositelj smatra da su nižestupanjski sudovi na utvrđeno činjenično stanje pogrešno primijenili naznačeni članak Propisnika o vojnoj stezi i ističe povrede ustavnih prava zajamčenih člancima 19., 28., 29., 30. i 54. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10., u daljnjem tekstu: Ustav).

Između ostalog, u opširnoj ustavnoj tužbi navodi.

»(...) Kako je jasno da podnositelj nikada nije, od strane nadležnog suda osuđen za kazneno djelo koje mu se stavlja na teret u stegovnom postupku, nego je protiv njega samo pokrenuta istraga, to je jasno da su sudovi koji su donijeli osporavane presude tužitelju de facto samo zbog osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo oduzeli pravo na obavljanje službe djelatne vojne osobe. Time je smatra podnositelj povrijeđeno ustavno pravo na rad i slobodu rada iz članka 54. Ustava. Potrebno je napomenuti da osnovana sumnja nije i nikako ne može imati za posljedicu gubitak stečenih prava na obavljanje određenih poslova, niti se stegovna odgovornost može temeljiti samo na osnovanoj sumnji da je počinjeno neko kazneno djelo(...)«

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka.

IV. MJERODAVNO PRAVO

8. U konkretnom slučaju mjerodavni su članak 16. i članak 29. stavak 1. Ustava, koji glase:

»Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

9. U ovom postupku Ustavni sud smatra potrebnim odgovoriti i na sljedeća pitanja:

– je li okolnost što se protiv podnositelja vodi istražni kazneni postupak zbog sumnje da je počinio kazneno djelo protiv čovječnosti i međunarodnog prava (ratni zločin protiv ratnih zarobljenika), opravdava izricanje podnositelju najstrože stegovne mjere – gubitak djelatne vojne službe?

– je li izricanje najstrože stegovne mjere – gubitak djelatne vojne službe u konkretnom slučaju razmjerno legitimnom cilju koji se želio postići (zaštita ugleda Oružanih snaga Republike Hrvatske)?

9.1. Izrekom prvostupanjske presude kojom je utvrđena stegovna odgovornost podnositelja za povredu vojne stege (svako drugo protupropisno postupanje kojim se šteti ugledu oružanih snaga) iz članka 3. točke 8. Propisnika o vojnoj stezi, Vojnostegovni sud u Splitu podnositelju je temeljem članka 11. točke 5. Propisnika o vojnoj stezi izrekao najstrožu stegovnu kaznu – gubitak službe djelatne vojne osobe.

Vojnostegovni sud u Splitu podnositelja je (u stegovnom postupku) proglasio krivim za kazneno djelo za koje je samo zbog sumnje protiv podnositelja još uvijek (i u vrijeme donošenja ove odluke Ustavnog suda) u tijeku istražni postupak kod Županijskog suda u Šibeniku.

Ostvarenje bića stegovnog djela iz članka 3. točke 8. Propisnika o vojnoj stezi, Vojnostegovni sud u Splitu nalazi u ponašanju podnositelja za koje podnositelj, sve do dana donošenja ove odluke Ustavnog suda, još uvijek nije pravomoćno utvrđen kazneno odgovornim.

Članak 11. Propisnika o vojnoj stezi glasi:

»Članak 11.

Za stegovne prijestupe vojnih osoba mogu se izreći sljedeće stegovne kazne:

1) zaustavljanje u napredovanju u trajanju od 1 godine do 2 godine;

2) smanjenje plaće od 10% do 20%, u trajanju od 1 mjeseca do 12 mjeseci;

3) pritvor od 30 dana,

4) razrješenje s dužnosti pričuvnog dočasnika i pričuvnog časnika sa zabranom ponovnog imenovanja na tu dužnost u trajanju od 1 do 3 godine,

5) gubitak službe djelatne vojne osobe.

Zaustavljanje u napredovanju računa se od dana pravomoćnosti presude. To se vrijeme osuđeniku ne računa za napredovanje u činu, položaju i plaći.

Gubitak čina u oružanim snagama reguliran je posebnim propisom.«

Razmatrajući članak 11. Propisnika o vojnoj stezi u svjetlu okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud primjećuje da su Vojnostegovni sudovi Ministarstva obrane Republike Hrvatske imali mogućnosti podnositelju izreći i blažu stegovnu mjeru, umjesto izrečenog gubitka službe djelatne vojne osobe.

To posebno imajući u vidu činjenicu da u vrijeme donošenja osporavanih presuda Vojnostegovnih sudova Republike Hrvatske i Upravnog suda (kao i u vrijeme odlučivanja o ustavnoj tužbi podnositelja) još uvijek nije okončan istražni postupak koji se protiv podnositelja vodi kod Županijskog suda u Šibeniku broj: Kio-55/02.

9.2. Tijekom ovog ustavnosudskog postupka, Ustavni sud je više puta od Županijskog suda u Šibeniku tražio očitovanja o radnjama poduzetima u istražnom postupku pokrenutim protiv podnositelja zbog sumnje na počinjenje kaznenog djela protiv čovječnosti i međunarodnog prava – ratni zločin protiv ratnih zarobljenika označeno u čl. 122 OKZRH-a, odnosno o eventualnoj odluci Županijskog državnog odvjetništva u Šibeniku u svezi rezultata provedene istrage.

Posljednjim očitovanjem broj: K-DO-16/02 od 12. travnja 2011. Županijsko državno odvjetništvo u Šibeniku izvijestilo je Ustavni sud između ostalog i sljedeće:

»(...) Ovo državno odvjetništvo nakon što je dobilo na odluku spis Županijskog suda u Šibeniku broj: Kio-55/02 u istrazi protiv okr. A. B. i M. J. zbog kaznenog djela iz čl. 122. OKZRH na štetu ratnog zarobljenika M. S. još nije podiglo optužnicu protiv imenovanih zbog kaznenog djela iz čl. 122. OKZRH, već je vratilo spis istražnom sucu Županijskog suda u Šibeniku radi dopune istrage. (...) Smatramo da činjenično stanje nije u dovoljnoj mjeri razjašnjeno da bi se moglo odlučiti o podizanju optužnice (...).«

9.3. Sagledavajući navedeno u svjetlu činjenice da je podnositelju presudom Vojnostegovnog suda u Splitu broj: VsP-06/06 od 9. siječnja 2007. izrečen gubitak službe djelatne vojne osobe, kao najstroža stegovna kazna propisana člankom 11. stavkom 1. točkom 5. Propisnika o vojnoj stezi, Ustavni sud ocjenjuje da nadležni nižestupanjski sudovi nisu, uzimajući u obzir osobitosti konkretnog slučaja, proveli test razmjernosti i utvrdili je li izricanje najstrože stegovne mjere razmjerno legitimnom cilju koji se želio postići (zaštita ugleda Oružanih snaga Republike Hrvatske), odnosno utvrdili predstavlja li izricanje najstrože stegovne mjere za podnositelja nerazmjeran teret. Provođenje testa razmjernosti, sukladno članku 16. Ustava, obveza je redovnih sudova.

Ustavni sud podsjeća da je i sam Vojnostegovni sud u Splitu, kao prvostupanjski sud, u obrazloženju svoje presude osvrćući se na olakotne/otegotne okolnosti konkretnog slučaja (koje je ocijenio relevantnim za izricanje vrste stegovne mjere podnositelju), kao olakotne okolnosti istaknuo da je podnositelj pohvaljivan i odlikovan i do sada nije stegovno kažnjavan.

9.4. Ustavni sud upućuje i na stajalište Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu, izraženo u predmetu Gabrić protiv Hrvatske (zahtjev br. 9702/04), presuda od 5. veljače 2009., u kojoj je između ostalog navedeno:

»(...) Sud bilježi da podnositeljica zahtjeva nije evidentirana u kaznenoj evidenciji i da prije incidenta o kojem je riječ nije bila osumnjičena ili optužena za bilo koje kazneno djelo. (...) Sud smatra da miješanje, da bi bilo razmjerno, treba odgovarati ozbiljnosti povrede, a sankcija težini djela za čije kažnjavanje je predviđena, ne težini neke pretpostavljene povrede koja nije bila niti utvrđena.«

9.5. Slijedom navedenog, sve dok se ne utvrdi razmjernost izricanja podnositelju najstrože stegovne mjere (gubitak službe djelatne vojne osobe), u odnosu na cilj koji se tom mjerom želio postići, Ustavni sud nepravičnim za podnositelja ocjenjuje postupak koji je protiv njega vođen kod nadležnih vojnostegovnih sudova i Upravnog suda.

Za utvrđenu povredu vojne stege, izricanje podnositelju najstrože stegovne mjere Ustavni sud ne nalazi dostatnim opravdati samo utvrđenjem da se protiv podnositelja kao I. osumnjičenika kod Županijskog suda u Šibeniku pod brojem: Kio-55/02 od 22. ožujka 2002. vodi istražni postupak, osobito imajući u vidu činjenicu da u vrijeme donošenja ove odluke Ustavnog suda taj istražni postupak još uvijek nije okončan.

Ustavni sud upućuje na stajalište Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu, izraženo u predmetu Jularić protiv Hrvatske (zahtjev br. 20106/06) presuda od 20. siječnja 2011., u kojoj je između ostalog navedeno:

»(...) Istraga mora biti djelotvorna u smislu da može dovesti do otkrivanja i kažnjavanja odgovornih (vidi Ogur v. Turkey /GC/, br. 21594/93, stavak 88., ECHR 1999-III). Osobito, vlasti moraju poduzeti razumne korake koji su im na raspolaganju kako bi osigurale dokaze koji se odnose na izgred, uključujući, *inter alia*, svjedočenje očevidaca, dokaze sudske medicine (...). Svaki nedostatak istrage koji podriva njenu sposobnost da se kroz nju utvrdi uzrok smrti ili odgovorna osoba, može predstavljati rizik da ovaj standard neće biti zadovoljen. Mora se i podrazumijevati zahtjev promptnosti i razumne ekspeditivnosti istrage (vidi Yasa v. Turky, 2. rujna 1998., Reports of Judgments and Decisions 1998-VI, §§ 102.04, i Mahmut Kaya v. Turky br. 22535/93, stavci 106.-07., ECHR 2000-III). Mora se prihvatiti kako mogu postojati prepreke ili poteškoće koje sprečavaju napredak istrage u nekoj konkretnoj situaciji. Međutim, brzi odgovor vlasti koje istražuju upotrebu ubojite snage može se općenito smatrati bitnim za očuvanje povjerenja javnosti u održavanje vladavine prava (...).«

Ustavni sud utvrđuje da postupak u cjelini nije vođen na način koji je podnositelju omogućio pravično suđenje u skladu sa zahtjevima članka 29. stavka 1. Ustava.

10. Utvrdivši povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao ostale povrede ustavnih prava koje je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi.

11. Sukladno navedenom, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke.

Odluka iz točke III. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1496/2008

Zagreb, 1. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

Antun Palarić, v. r.

Odluka, NN 64/2011-1427