### NN 10/2018 (31.1.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4029/2013 od 19. prosinca 2017. i dva izdvojena mišljenja

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

248

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Franjo Matković iz Velike Gorice, kojeg zastupa Antun Šagovac, odvjetnik u Velikoj Gorici, na sjednici održanoj 19. prosinca 2017. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba djelomično se usvaja te se ukida odluka o troškovima parničnog postupka Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 1402/11-2 od 11. srpnja 2012. i Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-1479/10-2 od 26. listopada 2010., te se predmet u tom djelu vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovno odlučivanje.

II. U preostalom djelu ustavna tužba se odbija.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je Franjo Matković iz Velike Gorice (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupa Antun Šagovac, odvjetnik u Velikoj Gorici. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu sudskim odlukama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 25. stavkom 4., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), te članci 6. stavak 1. i 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) i članak 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju (u daljnjem tekstu: Protokol br. 1).

2. Ustavna tužba podnesena je u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev 1402/11-2 od 11. srpnja 2012. (u daljnjem tekstu: osporena presuda) kojom je, kao neosnovana, odbijena revizija podnositelja i potvrđena presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-1479/10-2 od 26. listopada 2010. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda).

2.1. Drugostupanjskom presudom djelomično je potvrđena, a djelomično preinačena presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Pn-9575/08 od 23. ožujka 2010. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda), u pravnoj stvari radi naknade štete.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

a) Činjenice i okolnosti slučaja podnositelja

3. Parnični postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku pokrenut je tužbom podnositelja radi naknade nematerijalne štete na ime pretrpljenih duševnih boli nastalih neosnovanim lišenjem slobode te isplate zakonske zatezne kamate na iznos privremeno oduzetih novčanih sredstava za razdoblje od 5. lipnja 1992. do 5. veljače 2004., zajedno s procesnom kamatom tekućom od 4. ožujka 2004.

4. U postupku je bilo nesporno da je podnositelj na temelju rješenja Okružnog suda u Zagrebu broj: Kio-I-187/92 bio u pritvoru od 5. lipnja 1992., u trajanju od trideset (30) dana, te da je pravomoćnim rješenjem Općinskog suda u Zagrebu broj: Ko-2007/98 od 11. lipnja 2002. obustavljen kazneni postupak u vezi s kojim mu je bio određen pritvor.

Također, nesporna je bila i činjenica da je podnositelju tijekom tog kaznenog postupka bio privremeno oduzet novac u iznosu od 9.565.450,00 HRD, a čiju je isplatu podnositelj zatražio tužbom u konkretnom parničnom postupku. Utužena glavnica (sada 9.565,45 kn) podnositelju je isplaćena tijekom postupka (parnični postupak pokrenut je 6. veljače 2003., a glavnica je isplaćena 5. veljače 2004.) zbog čega je podnositelj podneskom od 4. ožujka 2004. u tom djelu povukao tužbeni zahtjev.

4.1. O tužbenom zahtjevu u dijelu koji se odnosi na naknadu nematerijalne štete pravomoćno je odlučeno presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-1007/07-2 od 14. listopada 2008.

Navedenom presudom pravomoćno je odlučeno i o dijelu tužbenog zahtjeva za isplatu zakonske zatezne kamate na privremeno oduzeta novčana sredstva u visini od 1.800,58 kn počev od 30. listopada 2002. do 5. veljače 2004., to jest za razdoblje od kada se podnositelj obratio tuženoj (Republici Hrvatskoj) s odštetnim zahtjevom (29. studenoga 2002.) do datuma plaćanja glavnice.

Protiv ove odluke Županijskog suda u Zagrebu podnositelj nije podnio ustavnu tužbu.

5. Međutim, rješenjem istog suda, broja i datuma, prvostupanjska presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Pn-715/03 od 22. prosinca 2006. ukinuta je u dijelu koji se odnosio na dio zahtjeva podnositelja za isplatu zakonske zatezne kamate na iznos privremeno oduzetih novčanih sredstava s pripadajućom procesnom kamatom i na zahtjev za naknadu troškova parničnog postupka te je predmet u tom djelu vraćen na ponovno odlučivanje.

U postupku je bio sporan tijek kamate na privremeno oduzeti novac (podnositelj je zatražio isplatu zakonske zatezne kamate za razdoblje od trenutka oduzimanja novca, to jest od 6. lipnja 1992. do 5. veljače 2004., kada je podnositelju isplaćena glavnica).

5.1. Predmet ovog ustavnosudskog postupka su odluke redovnih sudova donesene u ponovljenom parničnom postupku.

b) Osporene odluke

1. Prvostupanjska presuda

6. Prvostupanjskom presudom naloženo je tuženoj (Republici Hrvatskoj) da podnositelju isplati iznos od 282,47 kn s pripadajućom zakonskom zateznom kamatom od 4. ožujka 2004. do isplate, dok je preostali dio tužbenog zahtjeva podnositelja u visini od 2.217.872,00 kn s pripadajućom zakonskom zateznom kamatom od 4. ožujka 2004. do isplate odbijen kao neosnovan.

Prvostupanjski sud utvrdio je da je podnositelj osnovano zatražio isplatu zakonske zatezne kamate na oduzeta novčana sredstva, ali ne za ono razdoblje koje je tužbom označio. Naime, utvrdio je da su djelatnici Ministarstva unutarnjih poslova kada su podnositelju oduzeli novčana sredstva (1992. godine) postupali u skladu s tadašnjim mjerodavnim zakonskim propisima i da u njihovom postupanju nije bilo elemenata protupravnosti. Samim time, sud je, dalje zaključio, kako nema ni protupravnosti u postupanju tužene Republike Hrvatske zbog čega podnositelju pripada pravo na zateznu kamatu od 24. kolovoza 2002., to jest od dana kada je otpala osnova za držanje privremeno oduzetih novčanih sredstava (pravomoćnošću rješenja o obustavi kaznenog postupka).

Mjerodavni dio obrazloženja prvostupanjske presude glasi:

»(...) Po pravomoćnosti rješenja o obustavi kaznenog postupka otpala je osnova za držanje privremeno oduzetog novca tužitelja, kada na strani tuženika dolazi do stjecanja bez osnove, tj. dana 24. kolovoza 2002.g. Stoga tužitelj ima pravo na isplatu kamate za razdoblje od 24. kolovoza 2002.g. do 05. veljače 2004.g. Kako je vještačenjem utvrđeno da zatezne kamate na iznos glavnice od 9.565,45 kn u navedenom razdoblju iznose 2.083,05 kn, od čega je tužitelju već pravomoćno dosuđen iznos od 1.800,58 kn, to tužitelju po toj osnovi pripada daljnji iznos od 282,47 kn, na koji iznos su tužitelju dosuđene kamate počevši od 04. ožujka 2004.g. pa do isplate kako je isti i zahtijevao, tj. od dana kada je ovom sudu podnio zahtjev za isplatom neisplaćene kamate podneskom od 4. ožujka 2004.g. (čl. 279. st. 2. ZOO-a). (...)«

6.1. Točkom III. izreke prvostupanjske presude određeno je da na temelju članka 154. stavka 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07., 84/08. i 123/08.; u daljnjem tekstu: ZPP) svaka stranka snosi svoje troškove postupka.

Svoju odluku o troškovima parničnog postupka prvostupanjski sud obrazložio je sljedećim navodima:

»Naime, pri odlučivanju o troškovima postupka treba uzeti u obzir kako tužiteljev tako i tuženikov uspjeh u parnici. Uspjeh je potrebno ocjenjivati i kvantitativno i kvalitativno, dakle kako s obzirom na osnov tako i s obzirom na visinu usvojenog zahtjeva. Kako je u ovom konkretnom slučaju tužitelj djelomično uspio u sporu i to stoga što je uspio sa određenim dijelom svog zahtjeva u pogledu visine, dakle kvantitativno, ali u potpunosti i kvalitativno u pogledu osnova, a tuženik je uspio u sporu pogledu visine kojoj je prigovorio, a ovaj sud je, a obzirom na postignuti uspjeh, odlučio da svaka stranka snosi svoje troškove postupka.«

2. Drugostupanjska presuda

7. Drugostupanjskom presudom, prvostupanjska presuda djelomično je potvrđena (točka I. izreke drugostupanjske presude) dok je ista u odluci o troškovima parničnog postupka preinačena na način da je podnositelju naloženo da tuženoj isplati troškove parničnog postupka u iznosu od 150.904,05 kn (točka II. izreke drugostupanjske presude).

7.1. Drugostupanjski sud potvrdio je stajalište prvostupanjskog suda da podnositelju pripada pravo na isplatu kamate za razdoblje od 24. kolovoza 2002. do 5. veljače 2004., budući da je i po stajalištu drugostupanjskog suda tužena tek od pravomoćnosti rješenja o obustavi kaznenog postupka (24. kolovoza 2002.) nesavjesni stjecatelj oduzetog novca bez osnove.

Mjerodavni dio obrazloženja drugostupanjske presude glasi:

»Tužitelj u žalbi ustraje u tvrdnji da u slučaju izostanka pravomoćne osuđujuće presude u kaznenom postupku postoji neoboriva presumpcija o nezakonitosti (protupravnosti) oduzimanja novca, te da je tuženica odgovorna za štetu koju je tužitelj pretrpio padom vrijednosti novca, a u visini za razdoblje od 5. lipnja 1992. do 5. veljače 2004. Kamata je naknada za korištenje tuđeg novca.

Neosnovana je tvrdnja žalitelja o postojanju presumpcije o protupravnosti privremenog oduzimanja novca u slučaju da kazneni postupak ne bude okončan osuđujućom presudom, jer takva neoboriva presumpcija nije propisana postojećim propisima.

Tužitelju novac je privremeno oduzet prema pravilima kaznenog postupka, u postupanju tijela tuženice nije bilo protupravnosti, pa tuženica ne odgovara za štetu nastalu padom vrijednosti novca. Pravo na plaćanje kamate na tako zakonito privremeno oduzeta sredstva nije priznato postojećim pravnim propisima. Stoga neosnovano smatra tužitelj da je tuženica odgovorna za konkretnu štetu.

Sporni novac tužitelju je bio privremeno oduzet, pa tuženica za vrijeme trajanja kaznenog postupka još nije bila stjecatelj te imovine, već je to tek postala po donošenju rješenja o obustavi postupka, kada je otpala pravna osnova za držanje privremeno oduzetog novca tužitelja.«

7.2. Drugostupanjski sud prihvatio je, kao osnovanu, žalbu tužene, izjavljenu u odnosu na odluku o troškovima postupka.

Svoje tvrdnje drugostupanjski sud obrazložio je sljedećim navodima:

»Kako proizlazi iz stanja spisa pretežni dio konačno specificiranog tužbenog zahtjeva odnosi se na kamatu na iznos od 9.565,45 kn za razdoblje od 6. lipnja 1992. do 5. veljače 2004. (...)

(...) je zahtjev za isplatu kamate za razdoblje od 6. lipnja 1992. do 11. lipnja 2002. ocijenjen neosnovanim. U takvoj specifičnoj situaciji, kad upravo tijek kamata određuje i visinu tužbenog zahtjeva, kvalitativan i kvantitativan uspjeh stranaka u parnici se podudara. Stoga je pogrešan zaključak prvostupanjskog suda da su stranke podjednako uspjele u parnici, jer je tužitelj u parnici uspio tek u omjeru od oko 1%.

Ukupan trošak zastupanja tužitelja iznosi 461.090,10 kn. Stoga mu je razmjerno uspjehu u parnici valjalo priznati troškove postupka u iznosu od 4.610,90 kn, te troškove vještačenja u iznosu od 1.900,00 kn u cijelosti.

Tuženici su kao troškovi potrebni za vođenje parnice, a prema odredbama Tarife o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika ... i Tarife o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika ... priznati troškovi u ukupnom iznosu od 159.005,00 kn, odnosno razmjerno uspjehu u parnici u iznosu od 157.414,95 kn.

Prebijanjem ovako priznatih iznosa tužitelj konačno je obvezan tuženici naknaditi troškove postupka u iznosu od 150.904,05 kn (čl. 166. st. 2., čl. 154. st. 2. i čl. 155. st. 2. ZPP).«

3. Osporena presuda

8. Osporenom presudom u cijelosti je potvrđena drugostupanjska presuda.

Vrhovni sud potvrdio je stajališta nižestupanjskih sudova da podnositelju pripada pravo na zakonsku zateznu kamatu na privremeno oduzeta novčana sredstva od trenutka obustave kaznenog postupka pa do vraćanja istih, budući da je pravomoćnošću tog rješenja tužena postala nesavjesni stjecatelj oduzetog novca.

Iz navedenog razloga, Vrhovni sud zaključio je da se podnositelj »bez osnove« poziva na povredu mirnog uživanja vlasništva jer u konkretnom slučaju »nije narušena poštena ravnoteža između zahtjeva općeg interesa i zahtjeva tužitelja za mirno uživanje vlasništva, tj. svojih novčanih sredstava«.

8.1. U pogledu troškova postupka, Vrhovni sud ocijenio je da je drugostupanjski sud o troškovima postupka pravilno odlučio.

U tom je smislu Vrhovni sud istaknuo:

»Suprotno revizijskim navodima, pravilno je odlučeno i o zahtjevu za naknadu parničnog troška, s obzirom na kvalitativan i kvantitativan uspjeh stranaka u ovom sporu, a po čl. 154. st. 2., u svezi s čl. 155. st. 2. ZPP-a.

Pravilno je stoga prebijanjem odmjerenog parničnog troška tužitelju s parničnim troškom tuženika, tužitelju naloženo naknaditi tuženiku parnični trošak u iznosu od 150.904,05 kn.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

9. U uvodnom dijelu ustavne tužbe podnositelj iznosi činjenični opis konkretnog slučaja te smatra da osnovno pitanje na koje Ustavni sud u ovom predmetu treba odgovoriti jest pitanje povrede ustavnog i konvencijskog prava podnositelja na pravično suđenje zbog činjenice da mu »od oduzetog novca nije vraćena pravična i ekvivalentna vrijednost, niti priznate zatezne kamate«.

U nastavku tvrdnje o povredi navedenog prava obrazlaže navodima da su sudovi propustili primijeniti Ustav i Konvenciju, a posebno odredbe o zaštiti imovine. Ukazuje na to da se u reviziji pozvao na odredbe Ustava po kojima mu pripada pravo na uglavničenu kamatu, ali da se Vrhovni sud na ove revizijske razloge »apsolutno oglušio«. Nadalje, ističe da su sudovi »potpuno favorizirali i privilegirali Republiku Hrvatsku« te smatra kako »činjenica da kazneni postupak nije okončan osuđujućom presudom čini Republiku Hrvatsku nesavjesnim stjecateljem od dana oduzimanja stvari-novca, zbog čega postoji njena obveza da isplati zateznu kamatu od dana oduzimanja novca«. Stajalište redovnih sudova o tome da podnositelju pripada pravo na isplatu kamate od dana pravomoćne obustave postupka smatra pogrešnim i u nesuglasnosti s »duhom« Ustava.

Također, smatra da osporena presuda nema nikakvih razloga o odlučnim činjenicama te da odluke redovnih sudova »negiraju načelo ekvivalentnosti i pravičnosti«.

Podnositelj i u ustavnoj tužbi ustraje na stajalištu da »samim time, što privremeno oduzimanje novca nije opravdano osuđujućom presudom, slijedi da Republika Hrvatska nije savjesna ex tunc od trenutka oduzimanja novaca«. U odnosu na ratio (funkciju) kamate u konkretnom slučaju navodi:

»Kamata ... ima višestruku funkciju. Kamata je primarno garant zaštite vrijednosti novca, kad je vrijednost nezaštićena monetarnim klauzulama. Vraćeni denominirani iznos bez kamata nema niti simboličnu platežnu i kupovnu moć koju je imao u trenutku oduzimanja i podnositelj u svakom pogledu mora biti obeštećen neosnovanim oduzimanjem njegovog novca i minimalno pravo koje mu treba priznati po kriteriju ekvivalentnosti i pravičnosti je kamata od dana oduzimanja novca, te je njegov zahtjev kojim je uglavničio kamatu po kriteriju pravičnosti i ekvivalentnosti osnovan i u skladu sa standardima Europskog suda za ljudska prava.«

Ove navode zaključuje tvrdnjom da je »Zbog nepostojanja valute koja je oduzeta, nastala ... obveza Republike Hrvatske na pravičnu isplatu oduzete vrijednosti novca, koja je u hrvatskom pravnom sustavu bila zaštićena kamatama na hrvatski dinar, jer se je samo tako mogla sačuvati pravna ravnoteža u međusobnim odnosima stranaka, a koja je narušena oduzimanjem novca u okviru kaznenog postupka (...)«.

9.1. Povredu prava na djelotvoran pravni lijek podnositelj obrazlaže tvrdnjom o tome da ni osporena presuda kao ni nižestupanjske presude »nemaju nikakvih razloga povodom žalbenih i revizijskih razloga, a posebno u odnosu na primjenu Europske konvencije i sudske prakse europskog suda.«.

9.2. Podnositelj smatra da je činjenica što mu je novac oduzet, a koje oduzimanje nije opravdano u kaznenom postupku, dovelo do povrede prava vlasništva. U tom smislu navodi:

»Izostankom opravdavajuće odluke slijedi da je privremeno oduzimanje novca bilo nezakonito, presumira se nedužnost podnositelja i zbog presumpcije nedužnosti sudovi su bili dužni dosuditi kamatu od dana oduzimanja novca, kao što je praksa kod raskida ugovora i kod poništenja ugovora kamata se dosuđuje i kad stranka nije kriva za raskid ili poništenje ugovora, od dana primitka novca.«

9.3. U nastavku ustavne tužbe podnositelj ističe da osporena odluka nije u skladu sa stajalištem Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) prema kojem »kada prema unutarnjem pravu države nema pretpostavki za potpuno popravljanje štete, sud će svojom odlukom pružiti oštećenoj strani pravedno zadovoljenje« (podnositelj se poziva na predmete ESLJP-a Sunday Times protiv Ujedinjenog kraljevstva, br. 6538/74, presuda od 6. studenoga 1980., i Sporrong i Lönnroth protiv Švedske, br. 7151/75, 7152/75, presuda od 18. prosinca 1984.). U tom smislu (ponovno) ponavlja da činjenica što kazneni postupak nije okončan osuđujućom presudom čini stjecatelja nesavjesnim kroz čitavo vrijeme od dana oduzimanja novca. Obustava kaznenog postupka, smatra podnositelj, znači da su sve radnje poduzete prema tužitelju nezakonite pri čemu privremeno oduzimanje novca i navedena obustava kaznenog postupka djeluje ex tunc, a ne ex nunc. Konačno, smatra da su sudovi bili dužni primijeniti članak 41. Konvencije i podnositelju priznati »pravedno zadovoljenje dosuđenjem zateznih kamata od dana oduzimanja novca«.

9.4. Podnositelj također smatra da mu je pravo na pravično suđenje povrijeđeno i odlukom Vrhovnog suda o troškovima postupka. Tvrdi kako Vrhovni sud nije iznio razloge svoje odluke o troškovima postupka pri čemu je propustio primijeniti članak 155. ZPP-a »jer su mogli biti priznati samo troškovi koji su potrebni radi vođenja parnice«. Pritom naglašava kako se prije pokretanja parničnog postupka obratio Republici Hrvatskoj (tuženoj) radi mirnog rješavanja spora, ali da »nije dobio nikakvu konkretnu zadovoljavajuću ponudu« dok mu je oduzeti novac vraćen tek u tijeku sudskog postupka. Zbog navedenog smatra da »nije bilo pretpostavki da se Republici Hrvatskoj dosuđuje bilo kakav trošak.«.

9.5. Zaključno, Ustavnom sudu predlaže usvajanje ustavne tužbe.

IV. MJERODAVNO PRAVO

10. U konkretnom slučaju mjerodavni su članci 35., 154. stavak 2., 155. i 163. ZPP-a, koji glase:

»Utvrđivanje vrijednosti predmeta spora

Članak 35.

Kad je za utvrđivanje stvarne nadležnosti, sastava suda, prava na izjavljivanje revizije i u drugim slučajevima predviđenim u ovom zakonu mjerodavna vrijednost predmeta spora, kao vrijednost predmeta spora uzima se u obzir samo vrijednost glavnog zahtjeva.

Kamate, parnični troškovi, ugovorna kazna i ostala sporedna traženja ne uzimaju se u obzir ako ne čine glavni zahtjev.«

»Glava dvanaesta

TROŠKOVI POSTUPKA

Parnični troškovi

(...)

Članak 154.

(...)

Ako stranka djelomično uspije u parnici, sud može, s obzirom na postignuti uspjeh, odrediti da svaka stranka snosi svoje troškove ili da jedna stranka nadoknadi drugoj i umješaču razmjeran dio troškova.

(...)

Članak 155.

Pri odlučivanju koji će se troškovi stranci nadoknaditi sud će uzeti u obzir samo troškove koji su bili potrebni za vođenje parnice. O tome koji su troškovi bili potrebni te o visini troškova odlučuje sud ocjenjujući brižljivo sve okolnosti (...)

Ako je propisana tarifa za nagrade odvjetnika ili za druge troškove, odmjerit će se takvi troškovi prema toj tarifi.«

»Članak 163.

Odredbe o troškovima primjenjuju se i na stranke što ih zastupa državno odvjetništvo. U tom slučaju troškovi postupka obuhvaćaju i iznos koji bi se stranci priznao na ime nagrade odvjetniku.«

10.1. Također, ocjena je Ustavnog suda da su u slučaju podnositelja mjerodavni i članci 30. stavak 4., 87. stavak 1. i 91. Zakona o državnom odvjetništvu (»Narodne novine« broj 76/09., 153/09., 116/10., 145/10., 57/11., 130/11., 72/13., 148/13., 33/15. i 82/15.; u daljnjem tekstu ZoDO) koji glase:

»Glava III.

NADLEŽNOST I RAD

1. Nadležnost

Članak 30.

(...)

(4) Nadležno državno odvjetništvo zastupa Republiku Hrvatsku u svim postupcima koji se vode radi zaštite njezinih imovinskih prava i interesa pred sudovima, upravnim i drugim tijelima, ako zakonom ili na njemu utemeljenom odlukom nadležnoga državnog tijela nije određeno drukčije.

(...)«

»Glava VIII.

OVLASTI I DUŽNOSTI DRŽAVNIH ODVJETNIŠTAVA
 U GRAĐANSKIM, UPRAVNIM I DRUGIM POSTUPCIMA

1. Zastupanje na temelju punomoći i davanje mišljenja

Članak 87.

(1) Osim poslova iz članka 30. stavka 4., članka 32. i članka 33. ovoga Zakona nadležna državna odvjetništva mogu na temelju posebne punomoći zastupati u građanskim i upravnim predmetima pravne osobe u vlasništvu ili pretežitom vlasništvu Republike Hrvatske, kada je to s obzirom na predmet postupka opravdano (...)

(...)«

»Članak 91.

(1) Troškovi zastupanja pred sudovima i drugim nadležnim tijelima priznaju se nadležnom državnom odvjetništvu prema propisima o nagradama i naknadama za rad odvjetnika.

(2) Sredstva naplaćena na ime troškova zastupanja prihod su državnog proračuna.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

11. U konkretnom slučaju, riječ je o parničnom postupku pokrenutom tužbom podnositelja radi naknade štete. U pogledu merituma spora (glavne stvari) sudovi su djelomično odbili tužbeni zahtjev podnositelja jer su utvrdili da podnositelju pripada pravo na zateznu kamatu na iznos oduzetog novca, ali samo u razdoblju od obustave kaznenog postupka pa do vraćanja oduzetog novca, jer je tek pravomoćnošću rješenja o obustavi kaznenog postupka tužena postala nesavjesni stjecatelj tog novca.

11.1. Drugostupanjski sud preinačio je odluku o troškovima postupka prvostupanjskog suda na način da je podnositelju naložio da tuženoj isplati troškove postupka u iznosu od 150.904,05 kn, a koji iznos, prema stajalištu drugostupanjskog suda, koje je potvrđeno osporenom presudom, sukladno članku 154. stavku 2. ZPP-a, odgovara kvalitativnom i kvantitativnom uspjehu stranaka u postupku.

11.2. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu označena ustavna prava povrijeđena ne samo odlukom redovnih sudova o glavnoj stvari već i odlukom o troškovima postupka, zbog čega je Ustavni sud, u nastavku, ispitao eventualne povrede tih ustavnih prava, kako u odnosu na odluku o glavnoj stvari tako i u odnosu na odluku o troškovima postupka.

a) U odnosu na odluku o glavnoj stvari

12. Prigovore podnositelja u pogledu odluke o glavnoj stvari, Ustavni sud sagledao je s aspekta eventualne povrede prava na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava odnosno člankom 6. stavkom 1. Konvencije koji, u mjerodavnom dijelu, glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da (...) nepristrani sud pravično (...) odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi (...) svatko ima pravo da (...) nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. (...)

(...)«

12.1. Ustavni sud primjećuje da podnositelj u ustavnoj tužbi, a u svijetlu činjenica konkretnog slučaja, između ostalog, iznosi svoje tumačenje o svrsi i tijeku zakonske zatezne kamate na oduzeta novčana sredstva.

Također, primjećuje da se navodi ustavne tužbe iscrpljuju u ponavljanju navoda koje je podnositelj isticao tijekom postupka i o kojima su se redovni sudovi očitovali i iznijeli razloge svoje ocjene.

12.2. Sadržaj ustavnog i konvencijskog prava na pravično suđenje ograničen je na jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

Kada je riječ o tumačenju i primjeni prava na konkretne slučajeve, Ustavni sud, u načelu, ne smije zamijeniti pravna stajališta nadležnih sudova svojima sve dok sudske odluke ne otkrivaju bilo kakvu arbitrarnost, a dostatno su obrazložene i, po potrebi, upućuju na relevantnu sudsku praksu. Ustavni sud podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

12.3. Iz obrazloženja odluka redovnih sudova jasno proizlazi da sudovi nisu prihvatili podnositeljevo tumačenje zatezne kamate s obrazloženjem da pravo na plaćanje zatezne kamate na zakonito privremeno oduzeta novčana sredstva nije priznato mjerodavnim domaćim pravom. Također, nisu prihvatili niti tezu podnositelja o postojanju presumpcije o (nezakonitosti) protupravnosti privremenog oduzimanja novca u slučaju kada kazneni postupak nije okončan osuđujućom presudom.

Osporenom presudom potvrđeno je stajalište nižestupanjskih sudova da je tužena u obvezi na plaćanje zakonske zatezne kamate od trenutka kada je postala nesavjesni stjecatelj privremeno oduzetog novca, što je u konkretnom slučaju dan pravomoćnosti rješenja o obustavi kaznenog postupka.

Prema ocjeni Ustavnog suda, redovni sudovi iznijeli su dostatne i relevantne razloge na temelju kojih su utvrdili da podnositelju ne pripadaju zakonske zatezne kamate za razdoblje koje je tužbom zatražio zbog čega podnositelju odlukom o glavnoj stvari nije povrijeđeno ustavno i konvencijsko pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava odnosno člankom 6. stavkom 1. Konvencije.

13. Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno kao u točki II. izreke ove odluke.

b) U odnosu na odluku o troškovima postupka

1. Osnovanost ustavne tužbe

14. Podnositelj tvrdi da mu je odlukama o troškovima Županijskog suda u Zagrebu i Vrhovnog suda povrijeđeno pravo na pravično suđenje jer sudovi nisu primijenili članak 155. stavak 1. ZPP-a.

Smatra da u konkretnom slučaju »nije bilo pretpostavki da se Republici Hrvatskoj dosuđuje bilo kakav trošak« i da Vrhovni sud nije iznio dostatne i relevantne razloge ocjene kakva je dana odlukom o troškovima.

14.1. Prigovore podnositelja u pogledu odluke o troškovima postupka, Ustavni sud razmotrio je s aspekta eventualne povrede prava na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava odnosno članak 6. stavak 1. Konvencije) i prava vlasništva (članak 48. stavak 1. Ustava odnosno članak 1. Protokola br. 1).

15. Ustavni sud podsjeća da kada su u pitanju odluke redovnih sudova o troškovima postupka, u pravilu, ne prihvaća svoju nadležnost da o istima odlučuje s obzirom da odluka o troškovima postupka, prema ustaljenoj praksi Ustavnog suda, ne predstavlja pojedinačni akt u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona u povodu kojih bi Ustavni sud bio nadležan pružiti ustavnosudsku zaštitu (v. primjerice rješenje broj: U-III-7417/2014 od 8. prosinca 2014.; www.usud.hr).

15.1. Međutim, Ustavni sud podsjeća na stajalište ESLJP-a zauzeto u predmetu Klauz protiv Hrvatske (br. 28963/10, presuda od 18. srpnja 2013.) u kojem je ESLJP utvrdio da se podnositelj zahtjeva zbog značajno smanjene dodijeljene naknade koja je rezultat obveze plaćanja troškova parničnog postupka može smatrati žrtvom povrede članka 6. stavka 1. Konvencije (riječ je o povredi prava na pravično suđenje u njegovom aspektu prava na pristup sudu) ukoliko bi takva odluka o troškovima postupka rezultirala ograničenjem koje umanjuje samu bit podnositeljevog prava na pristup sudu. Istovjetno pravno stajalište ESLJP je zauzeo i u predmetu Cindrić i Bešlić protiv Hrvatske (br. 72152/13, presuda od 6. rujna 2016.).

Također, Ustavni sud upućuje i na stajalište Ustavnog suda zauzeto u rješenju broj: U-I-3004/2014 od 6. lipnja 2017. (www.usud.hr) prema kojem eventualno arbitrarno tumačenje i primjena mjerodavnih odredaba ZPP-a o naknadi troškova postupka državnom odvjetništvu u slučajevima kada se ono pojavljuje kao zastupnik stranke može biti podložno ustavnosudskoj kontroli u postupcima pokrenutim ustavnom tužbom na temelju članka 62. Ustavnog zakona (v. točku 11. obrazloženja navedenog rješenja).

15.2. Zbog navedenog, a uzimajući u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocijenio je ustavnopravno relevantnim prigovore podnositelja u pogledu odluke o troškovima postupka te je ocijenio da oni mogu biti raspravljeni pred Ustavnim sudom kao prigovori ograničenja prava na pristup sudu i prava vlasništva.

2. Ocjena Ustavnog suda

a) Ograničenje prava na pristup sudu

16. Da bi mogao odgovoriti na pitanje je li podnositelju drugostupanjskom i osporenom odlukom o troškovima postupka povrijeđeno pravo na pristup sudu, Ustavni sud morao je prethodno odgovoriti na tri pitanja:

a) je li postojalo ograničenje u pogledu podnositeljeva prava na pristup sudu;

b) ukoliko jest, je li ograničenje težilo legitimnom cilju; te

c) ukoliko jest, je li ograničenje bilo razmjerno legitimnom cilju koji se želio postići.

a) Je li postojalo ograničenje u pogledu podnositeljeva prava na pristup sudu?

17. Člankom 35. ZPP-a propisano je da u slučajevima kada tužitelj tužbom zatraži isplatu novčanog iznosa, vrijednost predmeta spora odgovara iznosu potraživanom u tužbenom zahtjevu. Pitanje naknade pojedinih parničnih troškova, a osobito njihova visina, u direktnoj su korelaciji s vrijednošću predmeta spora. To se osobito odnosi na pitanje visine sudskih pristojbi i nagrade za rad odvjetnika.

17.1. Kada stranka djelomično uspije u sporu, sud, na temelju članka 154. stavka 2. ZPP-a, može toj stranci naložiti da namiri odgovarajući dio troškova druge stranke.

17.2. U slučaju kada nadležno državno odvjetništvo zastupa stranku u parničnom postupku (članak 163. ZPP-a) stranka ima pravo na naknadu troškova postupka koji obuhvaćaju i iznos koji bi se stranci priznao na ime nagrade odvjetniku.

U tom slučaju, dakle – iako se u biti ne radi o stvarnim izdacima zastupane stranke, po osnovi zastupanja po nadležnom državnom odvjetništvu zastupanoj stranci se priznaju troškovi u visini odvjetničkog honorara, s time da su sredstva naplaćena na ime troškova zastupanja prihodi državnog proračuna. Isto je pravo priznato državnom odvjetništvu i na temelju članka 91. ZoDO-a. Ustavni sud primjećuje da je u predmetu bitno istovrsne pravne problematike (Cindrić i Bešlić protiv Hrvatske) ESLJP osobito naglasio da »pridaje veliku važnost činjenici da je protivna strana u postupku bila Hrvatska država koju je zastupalo Državno odvjetništvo te da su se troškovi tog ureda u parničnom postupku procjenjivali kao odvjetnička nagrada (Advocates fees). Međutim, kako je s pravom ukazao podnositelj zahtjeva, ta služba (taj ured; office), budući da se financira iz državnog proračuna, nije u istom položaju kao odvjetnik (advocate).«

17.3. Pravila iz članaka 154. stavka 2. i 163. ZPP-a (v. točku 10. obrazloženja ove odluke), znače da će tužitelj koji je samo djelomično uspio u parničnom postupku, možda morati platiti troškove tuženika (uključujući i odvjetničke nagrade) u skladu s postotkom zahtjeva kojim je odbijen. Drugim riječima, sud može, kada usvoji tužbeni zahtjev za naknadu štete protiv tuženika kao osnovan, ali je pretjerano visoko postavljen (kao što je to u slučaju podnositelja), tuženiku naložiti da tužitelju plati naknadu štete, a tužitelju istovremeno da tuženiku namiri troškove postupka koji su mu bili potrebni za vođenje tog postupka.

S obzirom na navedeno, Ustavni sud primjećuje da pravilo iz članka 154. stavka 2. ZPP-a prema kojem stranka koja djelomično uspije u sporu plaća troškove druge stranke u omjeru koji odgovara njezinom uspjehu u postupku, pri čemu visina troškova ovisi o visini tužbenog zahtjeva (članak 35. ZPP-a), može, u slučaju previsoko postavljenog tužbenog zahtjeva, imati za posljedicu da pojedini troškovi postupka koje je dužna namiriti protivnoj strani premaši iznos dodijeljene naknade. Drugim riječima, primjena ovog pravila može imati za posljedicu situaciju da će ukupna financijska korist, unatoč utvrđenju osnovanosti tužbenog zahtjeva, ipak biti na strani stranke koja nije uspjela u sporu, pa je ocjena Ustavnog suda da se ovakva situacija može smatrati ograničenjem koje ometa pravo na pristup sudu (v. Klauz protiv Hrvatske i Cindrić i Bešlić protiv Hrvatske).

18. Međutim, ograničenje koje utječe na pravo na pristup sudu neće biti nespojivo s ustavnim i konvencijskim pravom na pravično suđenje ukoliko ono teži legitimnom cilju te postoji razuman odnos razmjernosti između iskorištenih sredstava i legitimnog cilja koji se težio postići.

b) Je li ograničenje težilo legitimnom cilju?

19. Ustavni sud primjećuje da se svrha pravila iz članka 154. stavka 2. ZPP-a sastoji u izbjegavanju neopravdanog parničenja i nerazumno visokih troškova parničenja odvraćanjem potencijalnih tužitelja od pokretanja neutemeljenih sporova ili podnošenja previsokih tužbenih zahtjeva bez snošenja posljedica. Ovim pravilom želi se zaštititi tuženike od tužitelja koji ističu previsoke zahtjeve (inače pravno utemeljene) čime ujedno nerazumno povećavaju troškove tuženiku.

Jednako tako, Ustavni sud upućuje na svoje stajalište zauzeto u rješenju broj: U-I-6829/2010 od 21. veljače 2017. (www.usud.hr), prema kojem članak 163. ZPP-a (slučaj kada nadležno državno odvjetništvo zastupa stranku u parničnom postupku) predstavlja ustaljen zakonodavni model u odnosu na troškove zastupanja koji se priznaju državnom odvjetništvu u parničnom postupku. Nastavno, a u pogledu legitimnog cilja ove odredbe (v. točku 7.2. obrazloženja tog rješenja) Ustavni sud je istaknuo:

»Ustavni sud ocjenjuje da članak 163. ZPP-a po svom sadržaju predstavlja 1397967985odvraćajuću’ normu, koja ima legitimni cilj – odvraćanje od neutemeljenih i previsoko postavljenih tužbenih zahtjeva potencijalnih tužitelja u parničnim postupcima, bez posljedica snošenja parničnih troškova, a sve u cilju osiguranja pravilnog i efikasnog djelovanja pravosudnog sustava i zaštite prava i interesa stranaka u parničnom postupku.«

Istovjetno pravno stajalište Ustavni sud zauzeo je i u odnosu na članak 91. ZoDO-a, u rješenju broj: U-I-3004/2014 od 6. lipnja 2017.

19.1. Da država, u slučaju kada kao stranka sudjeluje u parničnom postupku, nema neograničene resurse i da, poput privatnih stranaka, također uživa zaštitu od neutemeljenih parnica, potvrdio je i ESLJP u predmetu Klauz protiv Hrvatske, a koje je stajalište detaljnije razradio u predmetu Cindrić i Bešlić protiv Hrvatske.

19.2. Stoga, imajući u vidu navedeno, Ustavni sud prihvaća da pravilo prema kojem jedna stranka plaća troškove druge stranke (uključujući odvjetničku nagradu) u omjeru koji odgovara njezinom uspjehu u postupku, pri čemu iznos troškova ovisi o visini tužbenog zahtjeva, općenito teži legitimnom cilju osiguranja pravilnog djelovanja pravosudnog sustava i zaštite prava drugih.

c) Je li ograničenje bilo razmjerno legitimnom cilju kojem se teži?

20. Ustavni sud ponavlja (v. točku 12.3. obrazloženja ove odluke) da su redovni sudovi prvi pozvani interpretirati zakone i da je zadaća Ustavnog suda ograničena na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda, posebno kada je riječ o tumačenju i primjeni pravila postupovne naravi, kao u konkretnom slučaju.

Stoga pitanje o troškovima postupka koji su priznati drugostupanjskom i osporenom presudom na koje Ustavni sud, s aspekta zaštite prava na pristup sudu zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava odnosno člankom 6. stavkom 1. Konvencije, mora odgovoriti jest je li podnositelju nalogom Županijskog suda u Zagrebu, potvrđenim od strane Vrhovnog suda, da tuženoj – Republici Hrvatskoj – koju je zastupalo državno odvjetništvo, podmiri trošak zastupanja jednake odvjetničkim nagradama protuustavno ograničeno pravo na pristup sudu.

21. Uvidom u pribavljeni sudski spis Ustavni sud utvrdio je sljedeće.

Podnositelj se prije pokretanja parničnog postupka obratio tuženoj radi mirnog rješavanja predmeta spora (dopis je upućen tadašnjem Ministarstvu pravosuđa, uprave i lokalne samouprave 30. listopada 2002.). Ministarstvo pravosuđa, uprave i lokalne samouprave, dopisom klasa: UP/I-702-02/02-01/134, ur.broj: 514-06-01/2-03-3 od 15. siječnja 2003., priznalo je podnositelju osnovu nematerijalne štete, ali je osporilo visinu štete. O materijalnoj šteti (iznos zakonske kamate na privremeno oduzeti novac) nije donijelo odluku. Iz odgovora na tužbu (list 13 spisa) proizlazi da je tužena priznala osnovu i nematerijalne i materijalne štete, ali je osporila njihovu visinu. Podneskom od 3. srpnja 2006. (list 65 spisa) tužena je osporila osnovu tužbenog zahtjeva za naknadu materijalne štete.

Nadalje, podnositelj je na ročištu održanom 8. lipnja 2009. konačno specificirao tužbeni zahtjev tako što je zatražio isplatu iznosa od 2.218.154,47 kn, zajedno s pripadajućom kamatom, te isplatu troškova postupka. Kako je već prethodno spomenuto (v. točku 4. obrazloženja ove odluke) nesporno je da je tužena tijekom parničnog postupka podnositelju isplatila utuženu glavnicu i da je podnositelj u kratkom roku (mjesec dana) u tom djelu povukao tužbeni zahtjev.

Iz odluke o glavnoj stvari razvidno je da je podnositelju od tako postavljenog tužbenog zahtjeva pravomoćno priznato 272,47 kn sa zakonskom zateznom kamatom počev od 4. ožujka 2004. do isplate, dok je preostali dio tužbenog zahtjeva u iznosu od 2.217.872,00 kn (s pripadajućom kamatom) odbijen kao neosnovan.

Također, razvidno je da je odlučujući o troškovima postupka drugostupanjski sud ocijenio kako ukupni troškovi podnositelja potrebni za vođenje ove parnice iznose 461.090,10 kn dok je njegov uspjeh u parnici 1%. Imajući u vidu tako postignut uspjeh, sud je zaključio da podnositelju na ime troškova postupka pripada iznos u visini od 4.610,90 kn uvećan za iznos troškova vještačenja (1.900,00 kn).

S druge strane, a imajući u vidu uspjeh tužene u postupku te zatraženi trošak odmjeren sukladno mjerodavnim odredbama Tarife o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika (članak 163. ZPP-a i članak 91. ZoDO-a), drugostupanjski sud priznao je tuženoj troškove postupka u ukupnom iznosu od 159.005,00 kn, što razmjerno uspjehu tužene u parnici odgovara iznosu od 157.414,95 kn.

Prebijanjem tako priznatih troškova, a primjenom članaka 154. stavka 2. i 155. stavka 2. ZPP-a, podnositelju je naloženo da tuženoj, Republici Hrvatskoj, isplati iznos od 150.904,05 kn.

22. Iz navedenog jasno proizlazi, da je u konkretnom slučaju podnositelj uspio u pogledu osnove tužbenog zahtjeva jer su sudovi utvrdili odgovornost tužene za štetu za koju je podnositelj tužbom tvrdio da mu je nastala. Međutim, u pogledu visine tužbenog zahtjeva podnositelj nije uspio u cijelosti već tek jednim, i to znatno manjim, dijelom od zatraženog.

Primjenom članka 154. stavka 2. ZPP-a Županijski sud u Zagrebu utvrdio je da uspjeh podnositelja u ovoj parnici iznosi 1%, što je za daljnju posljedicu dovelo do situacije da je podnositelj u konačnici »izgubio« ne samo čitavu naknadu koja mu je dosuđena već je, povrh toga još ostao dužan tuženoj namiriti trošak postupka, i to u iznosu koji znatno više premašuje iznos dosuđene (i »izgubljene«) naknade štete zbog koje je parnični postupak i pokrenuo.

23. Ustavni sud posebno napominje da u ovom predmetu ne odstupa od stajališta zauzetog u rješenjima broj: U-I-6829/2010 od 21. veljače 2017. i U-I-3004/2014 od 6. lipnja 2017. prema kojem državnom odvjetništvu, kada nastupa kao zastupnik stranke u postupcima građanske naravi, pripada pravo na naknadu troškova zastupanja jednakim odvjetničkim nagradama.

Međutim, također, ponavlja da eventualno arbitrarno tumačenje i primjena mjerodavnih odredaba ZPP-a o naknadi troškova postupka državnom odvjetništvu u slučajevima kada se ono pojavljuje kao zastupnik stranke može biti podložno ustavnosudskoj kontroli u postupcima pokrenutim ustavnom tužbom (v. točku 16.1. obrazloženja ove odluke).

23.1. Zadaća Ustavnog suda u ovom predmetu, kako je to već prethodno spomenuto, ne svodi se na pitanje interpretacije članka 154. odnosno 163. ZPP-a, već na ispitivanje jesu li učinci njihove interpretacije (Županijskog suda u Zagrebu i Vrhovnog suda) u okolnostima konkretnog slučaja suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda podnositelja.

24. Imajući u vidu navedeno Ustavni sud prije svega primjećuje da je u ovom slučaju tužena strana Republika Hrvatska zbog čega se ne radi o klasičnom građanskopravnom sporu privatnih stranaka.

Nadalje, iz pribavljenog spisa razvidno je da se podnositelj prije pokretanja parničnog postupka obratio tuženoj radi mirnog rješavanja spora, ali bez uspjeha, zbog čega je podnositelj i pokrenuo konkretni parnični postupak. Ustavni sud primjećuje da tužena, kada joj se podnositelj obratio sa zahtjevom za mirno rješavanje spora, »nije odlučila« o svojoj (ne)odgovornosti za materijalnu štetu (već samo za nematerijalnu), već je tek u odgovoru na tužbu najprije priznala, a zatim tijekom postupka i nakon što je isplatila glavnicu podnositelju osporila osnovu materijalne štete.

24.1. Zahtjev za naknadu materijalne štete odnosi se na isplatu zakonske zatezne kamate na iznos privremeno oduzetih novčanih sredstava. Nesporno je utvrđeno da su novčana sredstva podnositelju oduzeta još u lipnju 1992. i da mu nisu vraćena ni po pravomoćnom okončanju kaznenog postupka tijekom kojeg su mu i bila oduzeta ni nakon što je podnio zahtjev za mirno rješavanje spora. Zbog navedenog, mišljenje je Ustavnog suda da se tužbeni zahtjev podnositelja za naknadu materijalne štete, unatoč činjenici da su sudovi utvrdili da je isti djelomično pravno neutemeljen, ne može smatrati neopravdanim, odnosno lišenim bilo kakve suštine.

24.2. Također, nesporno je da je podnositelju privremeno oduzet novac vraćen 5. veljače 2004., skoro godinu i šest (6) mjeseci otkako je tužena priznala osnovu materijalne štete (koji je kasnije osporila), a u svakom slučaju, nakon što je tuženoj otpala osnova za držanje privremeno oduzetog novca. Pritom, Ustavni sud ne može ne primijetiti da je podnositelju, kada su mu privremeno oduzeta novčana sredstva (lipanj 1992.), bio oduzet iznos od 9.565.450,00 HRD-a, koji je odgovarao iznosu od 85.026,22 DEM-a, a da mu je »vraćen« iznos od 9.565,45 kn, što svakako ne odgovara realnoj vrijednosti oduzetog novca. Pored navedenog, u sudskom spisu nema dokaza da bi tužena zbog činjenice što je podnositelj postavio visok tužbeni zahtjev imala ikakve dodatne troškove u postupku. Zbog navedenog se, prema mišljenju Ustavnog suda, tužbeni zahtjev ne može smatrati ni očito nerazumnim.

24.3. Imajući u vidu navedeno, a posebno legitimni cilj iz članka 154. (i 163.) ZPP-a, Ustavni sud utvrđuje da u slučaju podnositelja nisu bila izravno primjenjiva dva glavna razloga za sankcioniranje procesne discipline – izbjegavanje neopravdanog parničenja i nerazumno visokih troškova parničenja.

25. Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da su i drugostupanjski i Vrhovni sud članak 154. stavak 2. ZPP-a u konkretnom predmetu primijenili mehanički, bez obraćanja dovoljno pozornosti na posebne okolnosti ovog slučaja. Paradoksalno je, naime, da država naknadama za državno odvjetništvo koje ju zastupa »uzme« podnositelju ne samo cijelu priznatu mu naknadu štete, već da podnositelj po okončanju parnice, u kojoj je uspio s osnovom tužbenog zahtjeva, državi ostane dužan isplatiti iznos troškova koji znatno premašuje iznos same priznate naknade. Ocjena je Ustavnog suda da je sankcija za postavljanje previsokog tužbenog zahtjeva u okolnostima konkretnog slučaja prestroga i da se ne može opravdati s aspekta pravičnog suđenja.

Stoga, Ustavni sud ocjenjuje da odluka o troškovima postupka Županijskog suda u Zagrebu i Vrhovnog suda nije razmjerna legitimnom cilju kojem teži pravilo iz članka 154. stavka 2. ZPP-a i da je njegova primjena u ovom predmetu rezultirala ograničenjem koje je umanjilo samu bit podnositeljevog prava na pristup sudu, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava odnosno člankom 6. stavkom 1. Konvencije.

b) Ograničenje prava vlasništva

26. Nastavno na utvrđenje Ustavnog suda o povredi podnositeljevog ustavnog i konvencijskog prava na pravično suđenje, Ustavni sud je dalje ispitao je li iznosom koji je dosuđen podnositelju na ime naknade štete u odnosu na troškove sudskog postupka koje je obvezan platiti državi došlo do povrede prava podnositelja na mirno uživanje vlasništva.

26.1. Članak 48. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

Ustavni sud podsjeća da se vlasništvo u smislu članka 48. stavka 1. Ustava »mora vrlo široko« tumačiti, jer obuhvaća »načelno sva imovinska prava« (v., primjerice, odluke Ustavnog suda broj: U-III-661/1999 od 13. ožujka 2000., U-III-72/1995. od 11. travnja 2000., U-III-551/1999 od 25. svibnja 2000., itd).

Također, podsjeća da je u odluci broj: U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009. (»Narodne novine« broj 88/09) Ustavni sud podrobno obrazložio ustavni okvir zaštite imovinskih prava u Republici Hrvatskoj utvrđujući da Ustav poznaje tri pravila o vlasništvu koja korespondiraju s istim takvim pravilima izgrađenim u praksi ESLJP-a kad je riječ o članku 1. Protokola br. 1, a koji glasi:

»Članak 1.

ZAŠTITA VLASNIŠTVA

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnoga prava.

Prethodne odredbe, međutim, ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila uporabu vlasništva u skladu s općim interesom (...)«

26.2. Imajući u vidu navedeno, Ustavni sud je, u ovom dijelu, slučaj podnositelja ispitao u svjetlu općeg pravila iz članka 48. stavka 1. Ustava kojim je propisano jamstvo prava vlasništva odnosno prema prvoj rečenici stavka 1. članka 1. Protokola br. 1.

27. Da bi mogao utvrditi je li iznosom naknade štete koja je podnositelju dosuđena osporenom odlukom u odnosu na troškove koji su mu naloženi da plati državi, došlo do povrede prava vlasništva podnositelja, Ustavni sud prethodno je morao utvrditi može li se podnositeljevo potraživanje u konkretnom slučaju smatrati »vlasništvom« podnositelja u smislu članka 48. stavka 1. Ustava odnosno članka 1. Protokola br. 1, te ukoliko da, je li znatno umanjenje tog potraživanja zbog obveze plaćanja troškova postupka (a koje je za krajnju posljedicu rezultiralo potpunim »gubitkom« dosuđene mu naknade štete) predstavlja miješanje u pravo podnositelja na mirno uživanje vlasništva.

27.1. Ustavni sud podsjeća da »vlasništvo« može biti »postojeće vlasništvo« ili potraživanja koja su dovoljno utvrđena da se mogu smatrati »imovinom«. Neko potraživanje može se smatrati imovinom samo kada je dovoljno utvrđeno da se može izvršiti.

U konkretnom slučaju, podnositelj je pokrenuo parnični postupak radi naknade štete koja mu je utvrđena u iznosu koji mu je potvrđen osporenom odlukom. Zbog navedenog Ustavni sud smatra da je potraživanje podnositelja dovoljno utvrđeno da se može kvalificirati kao »imovina« zaštićena člankom 48. stavkom 1. Ustava odnosno člankom 1. Protokola br. 1.

27.2. Isto tako, ocjena je Ustavnog suda da smanjenje potraživanja podnositelja u mjeri koja je dovela do potpunog gubitka dosuđene mu naknade štete zbog obveze plaćanja troškova postupka, predstavlja miješanje u pravo podnositelja da mirno uživa svoje vlasništvo.

28. Sljedeće je pitanje na koje je Ustavni sud morao odgovoriti je li miješanje u pravo vlasništva podnositelja bilo opravdano odnosno: je li miješanje bilo zakonito, je li ono imalo legitimni cilj, te je li ono bilo razmjerno legitimnom cilju kojem se težilo (odnosno je li podnositelju nametnut prekomjeran teret).

Imajući u vidu razloge zbog kojih je Ustavni sud utvrdio povredu prava na pravično suđenje (v. točke od 16. do 25. obrazloženja ove odluke), ocjena je Ustavnog suda da je miješanje u pravo vlasništva podnositelja bilo zakonito, zatim da je težilo legitimnom cilju, ali da njime nije postignuta pravična ravnoteža odnosno da je podnositelju nametnut prekomjeran teret.

29. Imajući u vidu utvrđenja u točkama od 27. do 28. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da je podnositelju povrijeđeno i ustavno odnosno konvencijsko pravo vlasništva.

30. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. izreke.

31. Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka III. izreke).

Broj: U-III-4029/2013

Zagreb, 19. prosinca 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 181/03., 16/06., 30/08., 123/09., 63/10., 121/10., 19/13., 37/14. i 2/15.) prilažemo sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku broj: U-III-4029/2013
 od 19. prosinca 2017.

Ne možemo se složiti s mišljenjem većine da se u konkretnom ustavnosudskom predmetu broj: U-III-4029/2013 ustavna tužba usvoji samo u pogledu odluke o troškovima, dok se u preostalom dijelu odbija. Smatramo da je ustavnu tužbu u konkretnom slučaju trebalo usvojiti u cijelosti.

Protiv podnositelja ustavne tužbe (u daljnjem tekstu: podnositelj) vođen je kazneni postupak koji je započet sada već davne 1992. godine. U okviru kaznenog progona podnositelju je Ministarstvo unutrašnjih poslova (u daljnjem tekstu: MUP) oduzelo 9.565.450,00 HRD. U trenutku oduzimanja novčane imovine konkretni iznos je imao protuvrijednost od 85.026,22 DEM. Nije sporno da je u trenutku oduzimanja konkretna novčana imovina bila oduzeta na formalno zakonit način. Kazneni postupak okončan je, nakon proteka čitavog desetljeća, obustavom zbog nastupanja apsolutne zastare kaznenog progona. No, podnositelju nije vraćena privremeno oduzeta novčana imovina ni nakon pravomoćnosti rješenja kojim je kazneni postupak obustavljen. Privremeno oduzeta novčana imovina vraćena je tek nakon proteka dodatne dvije godine i to nakon što je podnositelj podnio građansku tužbu protiv Republike Hrvatske radi naknade štete nastale oduzimanjem novčane imovine. Novčana imovina vraćena je tijekom parnice. Vraćena je u iznosu od 9.565,45 kn, kao denominirani (iz hrd u kn pretvoreni) iznos. Prema fiksnom tečaju zamjene DEM za EUR vraćena svota iznosila bi 2.438,64 DEM, odnosno nominalno 35 puta manje nego što je oduzeto, ne računajući rast cijena tj. pad kupovne moći.

Štoviše, oduzeta novčana imovina je inicijalno vraćena bez zateznih kamata. U parnici je podnositelj ustavne tužbe zahtijevao zakonske zatezne kamate na iznos oduzetog novca od dana oduzimanja do povrata, a uspio je sa zahtjevom samo za razdoblje od pravomoćnosti odluke o obustavi kaznenog postupka do stvarne isplate denominiranog iznosa. U skladu s (ne)uspjehom u parnici, podnositelj je obvezan i na plaćanje 150.904,05 kn parničnog troška.

Takav ishod postupka smatramo suštinski nepravičnim te, shodno tome, neustavnim jer ne zadovoljava zahtjeve pravičnosti suđenja koji proizlaze iz članka 29. Ustava Republike Hrvatske. Također smatramo da je došlo i do povrede jamstva zaštite jamstva mirnog uživanja vlasništva odnosno imovine iz članka 48. Ustava. U nastavku slijedi sveobuhvatnije obrazloženje našeg stajališta.

Uz pitanje naknade troškova parničnog postupka oko kojeg se slažemo s većinom smatramo kako predmet otvara i niz drugih pravnih pitanja koje je bilo neophodno razmotriti s ustavnopravnog aspekta. Prije svega, zabrinuti smo načinom na koji su nadležni sudovi tumačili, a shodno tome i postupili vezano uz obvezu skrbi za privremeno oduzetu novčanu imovinu. Drugo, također smatramo problematičnim pravno poimanje pravne osnovanosti privremene mjere oduzimanja novčane imovine kojim su se tijekom spornih postupaka vodili kako kazneni tako i parnični sudovi. Treće i usko vezano uz prethodna dva pitanja, smatramo problematičnim i način na koji su nadležni parnični sudovi pristupili pitanju uloge zakonskih zateznih kamata.

Dužnost primjerene skrbi
 o privremeno oduzetoj novčanoj imovini

Podnositelj je ustavnu tužbu podnio protiv odluke parničnih sudova o njegovom zahtjevu za naknadom štete. Svoj zahtjev za naknadom štete temelji na uvjerenju da mu je oduzimanjem novčane imovine nezakonito onemogućeno raspolaganje njegovom imovinom tijekom razdoblja od gotovo dvanaest godina. Stoga je zahtijevao zatezne kamate na iznos koji mu je bio privremeno oduzet u kaznenom postupku i to od dana oduzimanja (6. lipnja 1992.) do dana kada mu je isplaćena glavnica (5. veljače 2004.). Iz spisa predmeta, kao i iz ustavne tužbe, proizlazi da podnositelj poima zateznu kamatu kao oblik naknade štete zbog nemogućnosti korištenja svoje oduzete imovine kojoj je pri tome umanjena vrijednost do koje je radi inflacije došlo tijekom kaznenog postupka.

Vezano uz umanjenje vrijednosti oduzete novčane imovine do kojeg je radi ekonomske krize došlo tijekom ranije faze kaznenog postupka ne možemo ne primijetiti da je u kaznenom postupku oduzimanje predmeta (novca) u to vrijeme bilo očigledno podnormirano. Sama ta činjenica ugrožava Ustavom zajamčena građanska i ljudska prava. U konkretnom slučaju, zbog stava redovnih sudova da podnositelj ima pravo na naknadu samo od trenutka obustave kaznenog postupka, iz osporavanih odluka nije uopće vidljivo da li su takvi propisi postojali odnosno da li je postojala bilo kakva obaveza pravosudnih tijela da s oduzetim novcem postupaju na određeni način kako bi se spriječilo uništenje ili umanjenje vrijednosti, pa tako niti kako su pravosudna tijela s oduzetim novcem postupala. Stoga nije niti jasno jesu li se sudovi vodili stajalištem da se oduzetu novčanu imovinu treba čuvati kao novac ili kao stvar. Činjenica da je podnositelju vraćen denominirani iznos u današnjoj valuti (HRK), ukazuje da ga je trebalo čuvati kao novac – u protivnom bi bile vraćene iste one novčanice HRD koje su i oduzete.

Novac bi, u principu, trebalo držati na računu, a ne u ladici ili sefu – to niti banke ne odobravaju. Kada bi novac bio položen na račun, tada bi na položeni iznos tekle barem kamate po viđenju, koje možda ne bi anulirale, ali bi, svakako, smanjile pad vrijednosti novca. Izraženi princip pretvara se u nužnost kada se zna da je u 10 godina dok je novac podnositelju bio oduzet inflacija bila ukupno 6.616,3%, a samo u prve dvije godine od oduzimanja 4.888,1% (izvor Kalkulator inflacije Državnog zavoda za statistiku RH). To su ekstremni financijski uvjeti tj. hiperinflacija (po definiciji preko 50% mjesečno).

Smatramo da takvi, posebni ekonomski uvjeti nameću obvezu postupanja s povećanom pažnjom u slučaju oduzimanja novca u okviru kaznenog postupka.

Naime, čak i uz očiglednu zakonsku podnormiranost postupanja s imovinom koja je za vrijeme kaznenog postupka oduzeta optuženiku, jasno je kako mjera privremenog oduzimanja služi određenoj svrsi. Štoviše i prema tada važećim propisima kaznenog zakonodavstva, koji su u najvećem dijelu bili preuzeti iz bivšeg pravnog poretka, imovina se optuženiku mogla oduzeti privremenom mjerom kako bi se ostvario neki od nekoliko zakonskih ciljeva. Prije svega, predmeti odnosno vrijednosti korišteni ili stečeni tijekom kriminalnih radnji privremeno su oduzimani ako su predstavljali dokazni materijal (članak 201. Zakona o krivičnom postupku »Narodne novine« broj 53/91., 91/92. i 34/93.; u daljnjem tekstu: ZKP). No, uz dokaznu funkciju, mjera privremenog oduzimanja također je imala i preventivnu funkciju. Tako je zakon dopuštao izricanje privremene mjere oduzimanja kako bi se iz daljnje cirkulacije izuzeli predmeti i vrijednosti koji bi mogli biti uloženi u daljnji razvoj kriminala odnosno kako bi se zaštitili interesi trećih osoba, prije svega onih koje su bile oštećene kaznenim radnjama radi kojih se vodi kazneni postupak (članci 104., 105., 126., 205., 488., 491. ZKP-a).

Kojoj god svrsi služila mjera privremenog oduzimanja jasno je da po okončanju kaznenog postupka oduzeta novčana imovina mora biti nekome vraćena: ili onome koji je oštećen kaznenim djelom, ili onome od koga je oduzet odnosno državnom proračunu u slučaju da je sud utvrdio da se radi o imovinskoj koristi ostvarenoj izvršenjem kaznenog djela. Načelo osnovne svrsishodnosti nalaže da je u sva tri slučaja potrebno osigurati njenu vrijednost, ili se – kao u konkretnom slučaju – neće imati baš što za vratiti. Štoviše, tadašnji kazneni propisi jasno su nalagali da se privremeno oduzeta imovina mora dati na čuvanje sudu te su, dapače, onima koji oduzetu imovinu nisu uredno predali na čuvanje sudu prijetili visokom novčanom odnosno kaznom zatvora (članak 201. ZKP-a). Stoga nema sumnje da je zakonodavac smatrao da će privremeno oduzeta imovina biti najsigurnija u rukama nadležnog suda.

Nije potrebno imati posebne i podrobno razrađene propise da bi se zaključilo da se različite stvari moraju različito čuvati. S obzirom da privremeno oduzeta imovina sudovima nije dana u samovolju već u njihovu skrb jasno je da je standard čuvanja potrebno prilagoditi opasnosti od propasti čuvane stvari. Da je od optuženika (ili koga drugoga) oduzeto npr. skupocjeno građevinsko vozilo kao što je bager moralo bi ga se čuvati na poseban način, u skladištu u primjerenim uvjetima, a ne ostaviti da propada vani pod otvorenim nebom. U svakom slučaju država, koja po definiciji predstavlja (i) stručni servis svojim građanima, trebala bi kod čuvanja stvari upotrebljavati pažnju dobrog stručnjaka. Iako zakonski propisi nisu detaljno propisivali kako točno postupati s privremeno oduzetom imovinom ovo načelo ipak se u dovoljno jasnoj mjeri očitavalo kroz tadašnje zakonske odredbe. Posebno je vrijedna pažnje odredba tadašnjeg Zakona o krivičnom postupku koja je jasno propisivala način postupanja s tuđom stvari nađenom kod okrivljenika odnosno stvarima koje su pripadale odbjeglom ili nepoznatom počinitelju. Sud je u takvim situacijama bio dužan prodati stvar kojoj je prijetilo propadanje, a novac dobiven prodajom odnosno njegovim zadržavanjem je mogao predati na čuvanje novčanom zavodu (članak 206. ZKP-a). U situacijama u kojoj se više oštećenika sporilo oko vlasništva privremeno oduzete imovine sud je imao dužnost donijeti mjeru osiguranja čuvanja konkretne imovine do razrješenja imovinskopravnog pitanja (članak 105. ZKP-a). Ne možemo prihvatiti da je mjera osiguranja čuvanja imovine bila pro forma što bi upravo bio slučaj kada bi se prihvatilo da je sud oduzetu novčanu imovinu jednostavno mogao staviti »u ladicu« do okončanja spora.

Uvjereni smo kako su i tadašnji zakonski propisi vezani uz mjeru privremenog oduzimanja, sagledani kao dio smislenog sustava u službi konkretnih ciljeva, odražavali načelo da je s privremeno oduzetom imovinom neophodno postupati u maniri dobrog stručnjaka koji brine o očuvanju njene vrijednosti kako bi se osiguralo učinkovito ostvarenje ciljeva kojima ta mjera služi.

U tom smislu smatramo korisnim ukazati i na postojeću sudsku praksu Vrhovnog suda Republike Hrvatske koja izričito priznaje da osnova za naknadu štete nastale postupanjem tijela državne vlasti ne proizlazi isključivo iz formalno nezakonitog postupanja nadležnih tijela vlasti već iz načina na koji koriste svoje zakonske ovlasti odstupajući od »uobičajenih pravila struke« pri čemu »treba imati na umu da prema pravnoj teoriji se nezakoniti rad određuje kao postupanje suprotno zakonu, drugim propisima ili općim aktima odnosno kao propuštanje da se primjeni zakon, drugi propis ili opći akt i to s voljom ili pristankom da se trećem nanese šteta. Odnosno nepravilni rad je činjenje ili nečinjenje suprotno uobičajenom ili propisanom načinu obavljanja djelatnosti, a može se zaključiti i o postojanju volje ili pristanka da se time oštete prava ili interesi trećeg.« (vidi rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 898/14-2 od 26. travnja 2016.).

Također naglašavamo kako se kod oduzimanja imovine ove vrste radi o privremenoj mjeri. Njena privremenost odražava načelo presumirane nevinosti okrivljenika do pravomoćnosti osuđujuće presude kada je sudu dopušteno imovinu trajno oduzeti. U tom smislu sud se u svojim odlukama o načinu na koji će ispuniti svoju zakonsku obvezu da skrbi o oduzetoj imovini morao voditi i načelom in dubio pro reo koje u tom kontekstu od suda zahtijeva da s imovinom postupa polazeći od pretpostavke da je u zakonitom posjedu odnosno vlasništvu okrivljenika. U tom svjetlu sud ne može zanemariti ustavno jamstvo zaštite vlasništva propisano člankom 48. Ustava. Jamstvo zaštite ustavnog prava vlasništva nalagalo bi obvezu pravosudnih tijela da s privremeno oduzetim stvarima postupaju s posebnom pažnjom i dužnim poštovanjem.

S obzirom na naše dosadašnje argumente jasno je kako smatramo da se odstupa od uobičajenih pravila struke ako se s privremeno oduzetom novčanom imovinom postupa ne mareći o očuvanju njene stvarne vrijednosti iako je rizik njenog propadanja jasan, a sud na raspolaganju ima mehanizme kojima to propadanje može u značajnoj mjeri ograničiti – polaganje novca na poseban bankovni račun ili u tadašnje vrijeme davanje na čuvanje novčanom zavodu – pri čemu sam ne snosi posebne odnosno povećane troškove. Stoga zaključujemo da je novac trebao biti ili dan na čuvanje odgovarajućem tijelu financijske vlasti ili položen na štedni bankovni račun, pa čak i oročen, te da bi to trebala biti razina pažnje u postupanju koja bi se u ekstremnim ekonomskim prilikama, pod prijetnjom golemog gubitka vrijednosti novca, morala zahtijevati od države koja je novac privremeno oduzela.

Pravna osnovanost mjere
 privremenog oduzimanja novčane imovine

Podnositelj u ustavnoj tužbi polazi od pravnog shvaćanja da je mjera oduzimanja novčane imovine za vrijeme trajanja kaznenog postupka, za koju se opravdano sumnjalo da je vezana uz kriminalne radnje radi kojih je protiv njega pokrenut kazneni postupak, automatski protupravna od samog trenutka oduzimanja ako kazneni postupak nije okončan pravomoćnom osuđujućom presudom. Ovo stajalište pretpostavlja da privremena mjera oduzimanja imovine predstavlja dio opće svrhe kaznenih sankcija za počinjeno kazneno djelo te logikom strogog kauzaliteta vezuje njenu pravnu utemeljenost uz pravomoćnu osuđujuću presudu. Podnositelj u svojoj tužbi ovo svoje stajalište podupire isključivo daljnjim subjektivnim ocjenama kao što su »... ovo pravno stajalište je u duhu Ustava Republike Hrvatske i Konvencije ...«, a da pri tome i sam priznaje kako to nije potvrđeno ikakvom sudskom praksom jer, kako ocjenjuje u svojoj ustavnoj tužbi, »Nesporno je da se u hrvatskoj sudskoj praksi pogrešno sudi u ovakvim slučajevima ...«. Podnositelj također ne navodi bilo koju odluku Ustavnog suda koja bi ukazivala da je shvaćanje koje zastupa ono koje bi zastupao i Ustavni sud tumačeći neko od primjenjivih ustavnih jamstava.

Nije nam prihvatljivo ovakvo usko poimanje zakonitosti mjere privremenog oduzimanja novčane imovine za vrijeme trajanja kaznenog postupka. Smatramo da nema utemeljenja u tada važećim kaznenim propisima (kao što ga ne bi imalo niti danas) odnosno da nije sukladno Ustavom osiguranoj autonomiji zakonodavca da koristi svoje zakonodavne ovlasti kako bi, u okviru ostalih ustavnih jamstava i načela, odredio najučinkovitiji model kaznenopravne politike.

Zastupajući navedeno stajalište podnositelj ignorira već ranije spominjane legitimne ciljeve koji leže u pozadini mjere privremenog oduzimanja. Mjera privremenog oduzimanja može služiti kako dokaznoj tako i preventivnoj svrsi. Kada razmatramo preventivnu funkciju, koja je u okolnostima ovog predmeta relevantnija, iz tada važećih zakonskih propisa proizlazi kako je imovina za koju je postojala sumnja da se koristila tijekom počinjenja odnosno da je stečena kaznenim djelom radi kojeg je pokrenut kazneni progon mogla biti privremeno oduzeta kako bi se zaštitili interesi mogućih trećih osoba odnosno kako bi se osiguralo da je sud u realnoj poziciji ispuniti svoju obvezu mogućeg konačnog oduzimanja takve imovine (članak 488., članak 491. ZKP-a). Štoviše, za razliku od slučaja konačnog oduzimanje predmeta nastalih u vezi s krivičnim djelom, koju su tada važeći zakonski propisi izričito odredili i kao oblik krivične sankcije (članak 59. i članak 60. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske »Narodne novine« broj 31/93., vidi i članak 487. ZKP-a), mjera privremenog oduzimanja nije bila određena na takav način. Dapače, prema istim propisima sama mjera oduzimanja imovinske koristi pribavljene krivičnim dijelom nije bila određena kao kaznena sankcija već kao oblik uklanjanja štetnih posljedica kriminalnih radnji s obzirom da je zakonodavac izričito propisivao da nitko ne može zadržati takvu imovinsku korist. Stoga niti mjera privremenog oduzimanja novčane imovine koja je predstavljala moguću imovinsku korist pribavljenu krivičnim djelom radi kojeg se vodio kazneni postupak nije bila primarno u službi osiguranja kaznene sankcije već preventivne zaštite legitimnog cilja suzbijanja kriminala.

Štoviše, s obzirom da podnositelj tvrdi kako pravno stajalište o nezakonitosti privremene mjere oduzimanja novčane imovine u nedostatku osuđujuće presude proizlazi i iz članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda smatramo korisnim ukazati na presude Europskog suda za ljudska prava kao što su Gogitidze i dr. protiv Gruzije (br. 36862/05 od 12/05/15), Philips protiv Ujedinjenog Kraljevstva (br. 41087/98 od 05/07/01) ili Arcuri i dr. protiv Italije (br. 52024/99 od 05/07/01) iz kojih proizlazi kako mjera oduzimanja imovine ne mora predstavljati samo kaznenopravnu sankciju za počinjeno kazneno djelo već može služiti nizu legitimnih ciljeva kao što su: i) izbjegavanje rizika da moguće protupravno stečena imovina bude prenesena trećim osobama čime se njen povrat značajno otežava ili biva onemogućenim; ii) zaštita interesa trećih osoba koje su oštećene mogućim kriminalnim radnjama ili iii) izuzimanje iz cirkulacije imovine za koju postoji sumnja da je vezana uz kriminalne radnje pa čak i onda kada se radi o radnjama koje nisu obuhvaćene kaznenim postupkom.

No, čak i ako mjera privremenog oduzimanja imovine ne predstavlja oblik kaznenopravne sankcije to nikako ne znači da je izuzeta iz obveze poštivanja zahtjeva koji proizlaze iz ustavnih jamstava temeljnih prava i sloboda. Kakva god bila njena pravna priroda, mjera u svakom slučaju predstavlja ograničenje osobnih interesa stranaka u kaznenom postupku, koje su pri tome, u odnosu na pravosudna tijela kaznenog progona državne vlasti, u nezavidnom položaju samom činjenicom da se nalaze u statusu okrivljenika. Niti sami međusobno nismo u potpunoj suglasnosti oko toga predstavlja li u okolnostima ovog predmeta mjera privremenog oduzimanja pretežno ograničenje prava na mirno uživanje vlasništva odnosno imovine ili prava na pravično suđenje. No, ono oko čega jesmo suglasni je činjenica da se u svakom slučaju radilo o ograničenju Ustavom zaštićenih interesa. Stoga, radilo se o ograničenju prava na mirno uživanje imovine, prava na pravično suđenje ili čak mogućeg prava na legitimna očekivanja, mjera privremenog oduzimanja imovine predstavlja ograničenje. Kao takva u najmanju ruku mora imati jasan, zakonom propisan, pravni temelj te mora biti sposobna i nužna za ostvarenje legitimnog cilja kojem služi odnosna razmjerna konačnoj koristi koju za taj cilj može ostvariti.

U tom smislu nije nam prihvatljivo niti pravno shvaćanje da je mjera privremenog oduzimanja novčane imovine pravno opravdana tijekom trajanja cijelog kaznenog postupka, sve do trenutka pravomoćnosti kojom on završava, samo zbog toga jer je u trenutku oduzimanja imala formalno utemeljenje u zakonskim odredbama. Automatizam i isključivost ovakvog pravnog stajališta kojim su se u konkretnom predmetu vodili kako kazneni sud tako i parnični sudovi nisu nam prihvatljivi bez obzira što je ono očigledno rašireno među redovnim sudovima. Tu se razlikujemo od većine.

Činjenica da smatramo kako mjera privremenog oduzimanja predstavlja ograničenje Ustavom zajamčenih interesa ima za posljedicu sljedeće stajalište: kojem god cilju kaznenopravne politike služila, mjera privremenog oduzimanja mora biti sposobna taj cilj i ostvariti. To smo jasno izrazili i ranije u odnosu na pitanje primjerene skrbi radi očuvanja vrijednosti privremeno oduzete imovine. No, s obzirom da mjera privremenog oduzimanja predstavlja ograničenje prava pojedinaca njen ograničavajući učinak ne smije biti veći no što je to neophodno odnosno posljedice koje proizvodi ograničavajući interese konkretne osobe ne smiju biti osjetno tegotnije od koristi koje proizvodi prilikom promicanja cilja kojem služi. Dužnost svih tijela državne vlasti da svoje postupke i odluke kojima ograničavaju Ustavom zaštićene interese pojedinaca usklade s načelom razmjernosti jasno je propisana člankom 16. Ustava te detaljnije određena sudskom praksom Ustavnog suda i ESLJP-a.

Smatramo da pravno poimanje kojim je pravna utemeljenost ovog vrsta ograničenja isključivo određena činjenicom zakonitosti inicijalnog čina oduzimanja omogućava sudovima da izmaknu svojoj ustavnoj obvezi da nadziru, u okvirima propisanim zakonskim postupovnim odredbama, zadovoljava li mjera ovako opisan uvjet svoje razmjernosti tijekom čitavog perioda od početka do okončanja postupka. Štoviše, nema utemeljenja niti u današnjim, a niti u tada važećim pravnim kaznenim odredbama. Naime, iz kaznenopravnih odredbi koje su bile primjenjive u vrijeme vođenja kaznenog postupka jasno proizlazi mogućnost oštećenika da u okviru imovinskopravnog zahtjeva utvrdi vlasništvo na stvari koja je dana na čuvanje sudu mjerom privremenog oduzimanja te tako vrati stvar u svoj posjed prije završetka kaznenog postupka (članak 105. ZKP-a). Razlog zbog kojeg u ovakvom slučaju mjera privremenog oduzimanja više ne bi bila primjenjiva je činjenica da je uspješnošću imovinskopravnog zahtjeva mjera izgubila svoju opravdanost s obzirom da je oštećenik uspješno dokazao zakonitost svog stvarnog prava nad oduzetom imovinom odnosno da imovina nije nastala u okviru počinjenja konkretnog kaznenog djela. Drugim riječima, mjera privremenog oduzimanja je izgubila svoju svrhu, a time i svoj pravni temelj. Postala je nerazmjerna. Ovakav slijed nije ograničen samo na situacije u kojima oštećenici osporavaju pravnu opravdanost daljnjeg zadržavanja privremeno oduzete stvari. Prema tada važećim odredbama sud je imao obvezu brinuti o oduzimanju predmeta za kojeg je bilo propisano obvezno oduzimanje odnosno o oduzimanju imovinske koristi postignute izvršenjem krivičnog djela po službenoj dužnosti (članak 488., članak 491. ZKP-a) te je u tu svrhu tijekom postupka bio dužan prikupljati dokaze odnosno izviđati okolnosti od važnosti za utvrđivanje opsega imovinske koristi te određivati privremene mjere osiguranja. Iz tako određene obveze slijedi da je sud morao uvažavati činjenicu da je tijekom postupka, a prije njegova završetka, moglo biti utvrđeno da privremeno oduzeta imovina nije vezana uz konkretno kazneno djelo. U takvim slučajevima sudu je bilo dopušteno i dalje zadržati takvu imovinu samo ako je smatrao da je to nužno radi zaštite uskih interesa opće sigurnosti ili razloga morala (članak 487. ZKP-a). U tom smislu zakonodavac je i bio propisao da će se privremeno oduzeti predmeti vratiti vlasniku odnosno držaocu ako postupak bude obustavljen, a ne postoje razlozi za njihovo oduzimanje usprkos nedostatku osuđujuće presude (članak 205. ZKP-a).

Naše stajalište ne zahtijeva od nadležnih sudova da brinu o pravnoj utemeljenosti mjere privremenog oduzimanja imovine po službenoj dužnosti u svakom trenutku kaznenog postupka. S obzirom da je zakonodavac okrivljeniku stavio na raspolaganje instrumente koje je tijekom postupka mogao koristiti kako bi osporio pravnu opravdanost daljnjeg zadržavanja privremeno oduzete imovine primarna odgovornost leži na optuženom kao stranci postupka. No, iz njega proizlazi da sud ima obvezu ispitati pravnu opravdanost daljnjeg zadržavanja privremeno oduzete mjere u okviru zahtjeva koji je optuženik postavio tijekom postupka, te vratiti imovinu u njegov posjed i prije završetka postupka ako utvrdi da mjera oduzimanja više nije prikladna i nužna odnosno razmjerna cilju kojeg bi trebala ostvariti.

Obveza parničnih sudova da u okviru svojih nadležnosti ocjenjuju je li se tijekom kaznenog postupka poštivala ova obveza čini nam se tim važnija kada je, kao i u konkretnom slučaju, kazneni postupak trajao toliko dugo da je nastupila zastara. Ta činjenica ukazuje na nerazumno dugo trajanje kaznenog postupka. S obzirom da je i u takvim okolnostima optuženiku cijelo vrijeme uskraćena mogućnost raspolaganja imovinom potrebno je ispitati i to je li privremeno oduzimanje imovine trajalo nerazumno dugo. U tom smislu potrebno je ocijeniti je li oduzimanjem imovine podnositelj trpio određenu štetu barem u onom dijelu u kojem je postupak trajao dulje nego što je bilo razumno i u onoj mjeri u kojoj dugotrajnosti postupka nije doprinio i sam podnositelj. S obzirom da o tim okolnostima sudovi uopće nisu vodili računa već su zaključili da ni u kojem slučaju podnositelj nema pravo na naknadu (u obliku zatezne kamate) za razdoblje prije obustave kaznenog postupka, smatramo da je došlo do povrede podnositeljevog prava na pravično suđenje odnosno proceduralnog aspekta prava vlasništva.

Podnositelj nije u pravu kada tvrdi da je u nedostatku osuđujuće presude mjera privremenog oduzimanja novčane imovine nezakonita od samog trena oduzimanja. Stoga, njegov zahtjev na plaćanje zatezne kamate postavljen u parnici možda i nije u cijelosti osnovan. Tim više što funkcija zatezne kamate u pravu nije samo očuvanje vrijednosti činidbe (vrlo primjenjivo u konkretnom slučaju), već i discipliniranje dužnika u smislu bržeg ispunjenja svoje obveze prema vjerovniku. Međutim, podsjećamo da će, prema odredbi članka 186. stavka 3. Zakona o parničnom postupku, sud postupiti i kada tužitelj nije naveo pravnu osnovu tužbenog zahtjeva, a ako ju je i naveo, sud njome nije vezan. Tužitelju je svakako bilo moguće dosuditi manje od zahtijevanog, prema drugoj pravnoj osnovi bilo da se radi primjeni zateznih kamata u kraćem trajanju od onog koje navodi podnositelj bilo da se radi o primjeni neke druge manje kamatne stope od zahtijevane. U tom smislu pitanje pravne opravdanosti privremeno oduzete novčane imovine i nakon inicijalnog oduzimanja, a prije pravomoćne obustave postupka ima i te kakvu važnost.

U svjetlu navedenog ne možemo prihvatiti da su pravna shvaćanja ove razine općenitosti prikladna za donošenje odluke u konkretnim predmetima na način koji bi bio sukladan ustavnom zahtjevu pravičnog suđenja s obzirom da iz sudske ocjene pravne utemeljenosti mjere kojom se ograničavaju Ustavom zaštićeni interesi osoba uklanja čitav spektar okolnosti specifičnih pojedinačnim konkretnim predmetima koji moraju imati svoje mjesto u ocjeni pravne utemeljenosti ovakvog ograničenja.

Zbog svega navedenog smatramo da je ustavnu tužbu podnositelja trebalo u cijelosti usvojiti, budući da mu je u postupku koji je prethodio ovom ustavnosudskom postupku prekršeno Ustavom garantirano pravo na pravično suđenje (članak 29. Ustava), kao i pravo na mirno uživanje vlasništva (članak 48. Ustava).

Zagreb, 27. prosinca 2017.

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Sudac | Sutkinja | Sudac |
| Andrej Abramović, v. r. | Lovorka Kušan, v. r. | dr. sc. Goran  Selanec, v. r. |

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske iznosim

IZDVOJENO MIŠLJENJE

u odnosu na Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske u predmetu broj: U-III-4029/2013

1. ODLUKA USTAVNOG SUDA

Odlukom Ustavnog suda Republike Hrvatske od 12. prosinca 2017. djelomično je usvojena ustavna tužba Franje Matkovića i ukinuta je odluka o troškovima parničnog postupka Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 1402/11-2 od 11. srpnja 2012. i Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-1479/10-2 od 26. listopada 2010. te je u tom dijelu predmet vraćen Županijskom sudu u Zagrebu na ponovno odlučivanje (točka I.), a u preostalom dijelu ustavna tužba je odbijena (točka II.).

2. OBRAZLOŽENJE ODLUKE USTAVNOG SUDA

Općinski građanski sud u Zagrebu je u predmetu Pn-9575/08 u postupku naknade štete usvojio dio tužbenog zahtjeva podnositelja protiv Republike Hrvatske i naložio je tuženiku plaćanje iznosa od 282,47 kuna uvećano za zakonske zatezne kamate od 4. ožujka 2004. do isplate prema Uredbi o visini stope zatezne kamate (točka I.), odbio je dio tužbenog zahtjeva u iznosu od 2.217.872,00 kuna sa zakonskim zateznim kamatama od 4. ožujka 2004. do isplate (točka II.), i odredio je da svaka stranka snosi svoje troškove (točka III.).

Županijski sud u Zagrebu je u predmetu Gžn-1479/10 odbio žalbu podnositelja i potvrdio je pobijanu točku II. izreke prvostupanjske presude (točka I.), a točku III. prvostupanjske presude je preinačio na način da se tužitelju nalaže naknaditi tuženiku troškove postupka u iznosu 150.904,05 kuna (točka II.).

Vrhovni sud Republike Hrvatske je u predmetu Rev-1402/11 odbio reviziju podnositelja kao neosnovanu.

Postupak se odnosio na naknadu nematerijalne štete zbog pretrpljenih duševnih bolova nastalih neosnovanim lišenjem slobode podnositelja u trajanju od 30 dana u vezi kaznenog postupka kod Općinskog kaznenog suda u predmetu KO-2007/98 koji je obustavljen 2002., i na isplatu zakonske zatezne kamate na iznos od 9.565.450,00 HRD koji je od njega privremeno oduzet 5. lipnja 1992. i vraćen je tijekom parničnog postupka 5. veljače 2004. u iznosu od 9.565,45 kuna.

Iz obrazloženja presude Općinskog građanskog suda u Zagrebu, u odnosu na odbijajući dio, proizlazi da su djelatnici MUP-a sukladno zakonskim ovlastima iz članka 211. st. 4 u vezi članka 151. i 154. ZKP od podnositelja privremeno oduzeli novčana sredstva u ukupnom iznosu od 9.565.450,00 HRD, da su postupali u granicama svojih ovlasti i bez protupravnosti, a kad je podnositelj nakon obustave kaznenog postupka 29. listopada 2002. od tuženika zatražio povrat oduzetog novca, da mu je tuženik 5. veljače 2004. vratio glavnicu u iznosu od 9.565,45 kuna. Na temelju tih činjenica, po stavu suda, tužitelj osnovano traži plaćanje zakonskih zateznih kamata obračunatih na oduzeta novčana sredstva, ali ne za razdoblje od kad su djelatnici MUP-a ovlašteno oduzeli novac, već od pravomoćnosti rješenja o obustavi kaznenog postupka jer je tada prestala tuženikova osnova za ovlašteno držanje privremeno oduzetog novca. Stoga je podnositelju priznao pravo na isplatu kamata od 24. kolovoza 2002. do 5. veljače 2004., a preostali dio tužbenog zahtjeva je odbio.

Iz obrazloženja presude Županijskog suda u Zagrebu, u odnosu na odbijajući dio prvostupanjske presude, proizlazi da je novac od podnositelja privremeno oduzet prema pravilima kaznenog postupka i bez protupravnosti zbog čega tuženik Republika Hrvatska ne odgovara za štetu nastalu padom vrijednosti novca jer pravo na plaćanje kamata na zakonito privremeno oduzeta sredstva nije priznato postojećim pravnim propisima. Za vrijeme trajanja kaznenog postupka tuženik Republika Hrvatska nije bila stjecatelj podnositeljeve imovine već je to postala tek donošenjem rješenja o obustavi postupka kad je otpala pravna osnova za držanje privremeno oduzetog novca, zbog čega je prvostupanjski sud opravdano odbio podnositelja s isplatom kamate za razdoblje od privremenog oduzimanja do 5. veljače 2004.

Iz obrazloženja presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske, u odnosu na odbijajući dio drugostupanjske presude, proizlazi da su niži sudovi ispravno zaključili kako je donošenjem rješenja o obustavi kaznenog postupka otpala pravna osnova za držanje privremeno oduzetog novca i da je tuženik nakon pravomoćnosti rješenja o obustavi postupka postao nesavjesni stjecatelj novca. Stoga zakonske zatezne kamate na iznos oduzetog novca pripadaju podnositelju tek od obustave kaznenog postupka do vraćanja novčanih sredstva jer samim oduzimanjem i držanjem novčanih sredstva do obustave kaznenog postupka nije narušena poštena ravnoteža između zahtjeva općeg interesa i zahtjeva podnositelja za mirno uživanje vlasništva.

Iz obrazloženja odluke Ustavnog suda proizlazi da na temelju utvrđenih činjenica i okolnosti slučaja, u odnosu na (a) odluku o glavnoj stvari Ustavni sud je ocijenio da su redovni sudovi utvrdili kako podnositelju pripada pravo na zateznu kamatu na iznos oduzetog novca samo za razdoblje od obustave kaznenog postupka do vraćanja oduzetog novca jer je tek pravomoćnošću rješenja o obustavi kaznenog postupka tuženik Republika Hrvatska postala nesavjesni stjecatelj tog novca. Tu odluku redovnih sudova Ustavni sud je sagledao s aspekta prava na pravično suđenje iz članka 29. st. 1. Ustava odnosno članka 6. st. 1. Konvencije i ocijenio je da su redovni sudovi iznijeli dostatne i relevantne razloge na temelju kojih su utvrdili da podnositelju ne pripadaju zakonske zatezne kamate za razdoblje koje je tužbom zatraženo jer plaćanje zakonskih zateznih kamata na zakonito privremeno oduzeta novčana sredstva nije priznato mjerodavnim domaćim pravom zbog čega podnositelju nije povrijeđeno ustavno i konvencijsko pravo na pravično suđenje.

U odnosu na (b) odluku o troškovima parničnog postupka, Ustavni sud je ocijenio da su redovni sudovi odredbu članka 154. st. 2 ZPP primijenili mehanički bez obraćanja dovoljne pozornosti posebnostima konkretnog slučaja. U odnosu na jamstva zaštite prava vlasništva iz članka 48. st. 1. Ustava zaključio je da je miješanje države u pravo vlasništva podnositelja bilo zakonito i težilo je legitimnom cilju, ali da njime nije postignuta poštena ravnoteža jer je odmjerenim iznosom troškova postupka, u okvirima posebnosti tog slučaja, podnositelju nametnut prekomjerni teret.

3. RAZLOZI ZA IZDVOJENO MIŠLJENJE

U potpunosti sam suglasan s izrekom i obrazloženjem odluke Ustavnog suda iz točke I. koja se odnosi na odluku o troškovima postupka, ali nisam suglasan s izrekom i obrazloženjem odluke iz točke II. koja se odnosi na odluku o glavnoj stvari.

Poštujući donesenu odluku Ustavnog suda i uvažavajući sve razloge koji su opredijelili stavove suda u ocjeni da u ovom predmetu na štetu podnositelja ustavne tužbe u odnosu na glavu stvar nisu povrijeđena ustavna jamstva iz članka 29. Ustava, odluka Ustavnog suda u točki II. izreke za mene nije prihvatljiva jer sam mišljenja da pri izloženoj činjeničnoj i pravnoj situaciji ustavnu tužbu podnositelja treba u cijelosti usvojiti zbog povrede ustavnog jamstva iz članka 48. st. 1. i članka 29. st. 1. Ustava povezano s člankom 3. Ustava.

Tijekom postupka pred redovnim sudovima također i u ustavnoj tužbi, kad tvrdi da su na njegovu štetu povrijeđena ustavna prava iz članka 29. st. 1. i članka 48. st. 1. Ustava jer je pobijana presuda arbitrarna i povrijeđeno je njegovo zajamčeno pravo vlasništva, podnositelj je isticao da je tijekom kriminalističke obrade 5. lipnja 1992. MUP od njega privremeno oduzeo novčani iznos od 9.565.450,00 HRD, a da mu je nakon obustave kaznenog postupka 5. veljače 2004. vraćen iznos od 9.565.45 kuna, koji je znatno manje vrijednosti od oduzetog novca u vrijeme privremenog oduzimanja pa je time povrijeđeno njegovo pravo vlasništva.

U obrazloženju presuda redovnih sudova ističe se tvrdnja da plaćanje kamata na zakonito privremeno oduzeta sredstva nije priznato postojećim pravnim propisima i da, do obustave kaznenog postupka, oduzimanjem novčanih sredstava nije narušena poštena ravnoteža između zahtjeva općeg interesa i zahtjeva tužitelja za mirno uživanje vlasništva. Pri tome sudovi ne navode niti jedan propis koji bi opravdao tvrdnju o zabrani plaćanja kamata na zakonito privremeno oduzeta novčana sredstva.

Iako je u parničnom postupku naznačeno da se vodi radi naknade štete, pa su sudovi svoje odluke obrazlagali izostankom protupravnosti na strani tuženika od trenutka privremeno oduzimanja novca do obustave kaznenog postupka i da je protupravnost nastupila tek od obustave kaznenog postupka do vraćanja novca – zbog čega je kao neosnovan odbijen dio tužbenog zahtjeva u točki II. presude Općinskog građanskog suda u Zagrebu, u ovom predmetu, ipak, suština zahtjeva podnositelja odnosila se na isplatu iste realne vrijednosti novca koju je imao u vrijeme njegovog privremenog oduzimanja.

Ilustracije radi treba napomenuti da je novčani iznos od 9.565.450,00 HRD u vrijeme privremenog oduzimanja 5. lipnja 1992., iskazano kroz srednji tečaj HNB-a (1 DEM=120 HRD) vrijedio 79.712 DEM i da je taj denominirani iznos od 9.565,45 kuna u vrijeme vraćanja 5. veljače 2004., iskazano kroz srednji tečaj HNB-a (1EURO=7,760249KN) vrijedio 1.247,08 eura, odnosno 2.439,09 DEM (jer je od 1. siječnja 2002. uveden euro iskazan odnosom EUR=DEM 1,95583). Navedeno pokazuje da je podnositelju na očigled ugroženo pravo vlasništva jer mu je, 12 godina nakon privremenog oduzimanja, vraćen novac znatno manje realne vrijednosti. Oštećen je za kunsku protuvrijednost iznosa od 77.272,91 DEM.

Nesporno je da je MUP u vrijeme privremenog oduzimanja novca na temelju zakonskih ovlasti (Zakona o preuzimanju Zakona krivičnom postupku – »Narodne novine« broj 53/91.) i bez protupravnosti proveo dokaznu radnju oduzimanja novca i da je prema članku 211. st. 4. tog Zakona određeno da »će se privremeno oduzeti predmeti predati sudu na čuvanje ili će se na drugi način osigurati njihovo čuvanje«, kao i da je prema članku 215. Zakona određeno da »predmeti koji su tijeku krivičnog postupka privremeno oduzeti vratit će se vlasniku odnosno držaocu ako postupak bude obustavljen«. Istovjetna procesna pravila sadržana su i u odredbi članka 218. ZKP/97 te članka 261. i 270. ZKP/09.

Pored navedenih zakonskih odredbi za čuvanje privremeno oduzetih predmeta, tek od 2012., mjerodavan je još i podzakonski akt – Pravilnik o postupanju s pronađenim i oduzetim predmetima (»Narodne novine« broj 58/12.) kojeg je na temelju članka 269. st. 3. ZKP/08 donio ministar pravosuđa. Pravilnik (člankom 8.) određuje da je službenik zadužen za poslove Corpore delicti dužan provjeriti ukupni iznos novca, naziv države u kojoj valuta vrijedi kao zakonsko sredstvo plaćanja, nominalnu vrijednost na koju novčanica glasi, serijski broj svake pojedine novčanice i apoene prema popratnom dopisu, a nakon toga novac predati na čuvanje voditelju materijalno financijskog poslovanja u državnom odvjetništvu odnosno sudu, a ako je oduzeti novac veće vrijednosti voditelj materijalno financijskog poslovanja uz suglasnost predsjednika suda odnosno državnog odvjetnika položit će taj novac na posebni račun u banci.

Taj Pravilnik ne sadrži pravila o vraćanju oduzetih predmeta.

U vrijeme privremenog oduzimanja novca od podnositelja (1992.) procesna pravila kaznenog postupka nisu sadržavala pravila o vraćanju novca ili drugih oduzetih predmeta kojima s vremenom pada vrijednost, a to ne sadrže niti kasnija pravila kaznenog postupka, pa se s oduzetim predmetima prilikom njihovog vraćanja postupa na istovjetan način neovisno o tome da li s vremenom gube svoja kvalitativna svojstva ili vrijednost. Ako se ne vodi računa o toj promjeni kvalitativnih svojstava ili vrijednosti oduzetih predmeta, kao u ovom slučaju, vraćanjem istih oduzetih predmeta bez održavanja njihove stvarne vrijednosti, njihovom vlasniku nanosi se šteta i time mu se bez pravne osnove i na ustavnopravno prihvatljiv način oduzima vlasništvo.

Osnovnu supstancu novca, odnosno koliko se za određeni broj novčanih jedinica u određenom vremenu može kupiti dobara, čini njegova vrijednost koja je s vremenom podložna promjeni zbog inflatornih kretanja. Ako se novcu oduzme ta supstanca i ocjenjuje se neovisno od mogućnosti da se za istu količinu novca u različitom vremenu može kupiti različita vrijednosna količina stvari, tad mu se oduzima osnovna supstanca i smisao postojanja.

Prema tome, potpuno je paušalna i arbitrarna odluka redovnih sudova da pravni propisi, bez navođenja konkretnih propisa na koje se pozivaju, isključuju obvezu države da čuva vrijednost oduzetog novca i da je prilikom vraćanja ustavnopravno prihvatljivo vraćanje novca iste nominalne a različite realne vrijednosti od realne vrijednosti novca u vrijeme privremenog oduzimanja. Zapravo, kad ti propisi nalažu državi čuvanje privremeno oduzetih predmeta (u ovom slučaju novca), to ne znači samo fizičko čuvanje već, pored fizičkog, i vrijednosno čuvanje. Stoga osobito nije prihvatljiv i arbitraran je zaključak Vrhovnog suda kad tvrdi da vraćanjem podnositelju novca u značajno manjoj vrijednosti od njegove vrijednosti u vrijeme oduzimanja nije narušena poštena ravnoteža između zahtjeva općeg interesa i zahtjeva podnositelja za mirno uživanje vlasništva.

Ustavno jamstvo iz članka 48. Ustava jamči zaštitu prava vlasništva u njegovom punom opsegu. Jamstvo prava vlasništva, na ustavnopravni način, između ostalog štiti to pravo od zadiranja države u vlasništvo pojedinca. Ono sprječava posezanje u vlasništvo pojedinca na način da se na njegovu štetu nameće trpljenje. Stoga je odlukom redovnih sudova prekršena odredba članka 48. u vezi članka 16. Ustava jer je podnositelju oduzeto pravo vlasništva novca u okolnostima koje su nerazmjere potrebi za ograničenjem prava vlasništva. Pored toga, čak i da je točna tvrdnja redovnih sudova da pravni propisi isključuju obvezu države na čuvanje realne vrijednosti oduzetog novca, neprihvatljivo je stajalište da zakonske odredbe mogu derogirati zajamčeno ustavno pravo.

Kad je Ustavni sud prihvatio iznesena stajališta redovnih sudova time je samo odlučivao o zakonitosti postupanja redovnih sudova a ne i o povredi ustavnih jamstva na štetu podnositelja.

Zakon o kaznenom postupku ne obvezuje državu na plaćanje kamata obračunatih na oduzeti novac ili na neki drugi oblik održavanja vrijednosti oduzetog novca, međutim, kad postavlja zahtjev »privremeno oduzeti predmeti moraju biti vraćeni« (članak 270. st. 1. ZKP/08) time državu obvezuje na vraćanje iste supstance i iste vrijednosti novca. Kako novac s vremenom gubi na vrijednosti razumljivo je da se zakonska obveza ne može ispuniti vraćanjem iste količine novčanih jedinica ili nominalnog iznosa koji je jednak oduzetom, već se vraćanje oduzetog novca, na ustavno prihvatljiv način, primjenom članka 48. Ustava i tumačenjem zakonske odredbe u skladu s tim načelom jedino može ispuniti vraćanjem novca iste realne vrijednosti.

Sudovi sude na temelju Ustava i zakona (članak 118. Ustava), a kad zakon (u ovom slučaju Zakon o kaznenom postupku) ili podzakonski akt ne sadrži pravna pravila o vraćanju privremeno oduzetog novca, (osobito) tad zakonske odredbe treba tumačiti u skladu s Ustavom (u ovom slučaju s člankom 48. Ustava). Umjesto tumačenja i primjene zakona na takav način sudovi su zahtjev podnositelja tretirali kao zahtjev za naknadu štete i zaključili su da prilikom privremenog oduzimanja novca nije bilo protupravnosti pa zbog toga država ne odgovora za naknadu.

Nesporno je da je miješanje države u pravo vlasništva podnositelja u vrijeme privremenog oduzimanja novca bilo zakonito i da je težilo legitimnom cilju, međutim, primjenjujući odredbe kaznenog postupka na vraćanje privremeno oduzetog novca sudovi su ih primijenili mehanički bez obraćanja dovoljne pozornosti posebnostima konkretnog slučaja i nije postignuta poštena ravnoteža jer vraćanjem oduzetog novca u značajno manjem realnom iznosu od vrijednosti novca u vrijeme oduzimanja, u posebnostima ovog slučaja, podnositelju je nametnut prekomjerni teret.

Iako redovni sudovi izrijekom ne tvrde očigledno je da su o privremeno oduzetom novcu odlučivali primjenjujući načelo monetarnog nominalizma iz članka 21. ZOO prema kojem je dužnik dužan isplatiti onaj broj novčanih jedinica na koje obveza glasi, osim kad zakonom nije određeno nešto drugo.

Ishodišna točka monetarnog nominalizma nalazi se u shvaćanju da je kupovna moć novca nepromijenjena i da neprekinuto odgovara istoj nominalnoj vrijednosti novca otisnutoj na novčanici. Međutim, kako se vrijednost novca prema drugim robama stalno mijenja, osobito protekom dugog vremena (kao u ovom slučaju protekom 12 godina od privremenog oduzimanja do vraćanja), nije u skladu s ustavnim jamstvom prava vlasništva da se prilikom vraćanja privremeno oduzetog novca ne vodi računa o njegovoj realnoj vrijednosti u vrijeme oduzimanja i realnoj vrijednosti u vrijeme vraćanja.

U ovom konkretnom slučaju podnositelj je u parničnom postupku vrijednost privremeno oduzetog novca iskazao obračunom zaštitne vrijednosne klauzule (kamate) kako bi izrazio omjer vrijednosti novca u vrijeme oduzimanja prema njegovoj vrijednosti u trenutku vraćanja. Kako su sudovi odbili taj dio tužbenog zahtjeva, na štetu podnositelja povrijedili su načelo jednakih stranačkih davanja iz članka 7. ZOO, koje, iako se prvenstveno odnosi na naplatne pravne poslove, primjenjivo je i u rješavanju konkretnog predmeta.

Primijenjeno načelo monetarnog nominalizma u odlučivanju o vraćanju privremeno oduzetog novca u ovom slučaju u suprotnosti je i s načelom savjesnosti i poštenja iz članka 4. ZOO, kao glavnim i temeljnim načelom obveznog prava koje ima prisilni karakter pa ga država ne može jednostrano isključiti iz primjene i dužna ga je primjenjivati po službenoj dužnosti.

Privremeno oduzimanje novca država je poduzela bez suglasnosti podnositelja, putem svojih represivnih organa na zakonom dopušteni način i u svrhu legitimnih ciljeva. Takav način ovlaštenog zadiranja države u vlasništvo podnositelja za državu istovremeno stvara i obveze, pa su sudovi bili dužni uočiti da je prilikom vraćanja privremeno oduzetog novca tuženik Republika Hrvatska postupala protivno načelu savjesnosti i poštenja i kod odlučivanja tom načelu su trebali dati prednost u odnosu na primijenjeno pravilo monetarnog nominalizma.

Kod odlučivanja u ovom predmetu sudovi su bili dužni primijeniti i načelo zabrane zlouporabe prava iz članka 6. ZOO koje zabranjuje ostvarivanje prava iz obveznog odnosa suprotno svrsi zbog koje je ono ustanovljeno propisom. Privremeno oduzimanje predmeta je ustanovljeno radi utvrđivanja činjenica u kaznenom postupku i ti privremeno oduzeti predmeti moraju biti vraćeni kad više nisu potrebni za vođenje postupka.

Vraćanjem novca podnositelju u značajno manjoj realnoj vrijednosti od njegove vrijednosti u vrijeme privremenog oduzimanja suštinski predstavlja institucionalnu zlouporabu kod koje je način na koji se ostvaruje zakonsko pravo protivan cilju zbog kojeg je ono dopušteno. Sudovi su kod odlučivanja po službenoj dužnosti bili dužni paziti na pojave institucionalne zlouporabe. U ovom konkretnom slučaju svojim odlukama su ju podržali i nisu spriječili zabranu zlouporabe prava iz članka 6. ZOO. Država je manifestirala svoju superiornost i neosjetljivost za prava podnositelja – prvi puta kad je 2002. odbila isplatiti od njega oduzeta novčana sredstva u 1992., i drugi puta kad mu je vratila samo nominalni iznos oduzetog novca i time ga je oštetila za kunsku protuvrijednost iznosa od 77.272,91 DEM.

Osobiti problem nalazim u činjenici da je tu institucionalnu zlouporabu, u ime države, u oba slučaja počinio sud koji bi, po naravi stvari i sukladno odredbi članka 118. i 129. Ustava, svoje odluke trebao donositi nepristrano primjenjujući na utvrđene činjenice materijalno pravo tumačeći ga u skladu s odredbama Ustava.

Pri odlučivanju u ovom predmetu sudovi su bili dužni primijeniti i načelo zabrane prouzročenja štete iz članka 8. ZOO prema kojem je svatko (i država) dužan suzdržati se od postupaka kojim se drugome nanosi šteta.

Oduzimanjem od podnositelja novca u kunskoj protuvrijednosti od 79.712 DEM te vraćanjem tog novca u kunskoj protuvrijednosti svega od 2.439,09 DEM (1247,08 EUR), podnositelju je prouzročena znatna šteta a država u ispunjavanju svojih obveza iz poslovne djelatnosti nije postupala s povećanom pažnjom (pažnjom dobrog stručnjaka iz članka 10. ZOO).

Ustavni sud nije ocjenjivao ustavnu tužbu podnositelja u pogledu odluke o glavnoj stvari s aspekta povrede vlasništva iz članka 48. st. 1. Ustava već samo s aspekta povrede prava na pravično suđenje iz članka 29. Ustava, pa u podnositeljevom slučaju odluke redovnih sudova nije podvrgnuo ustavnoj kontroli zajamčenog prava vlasništva.

Prema tome, redovni sudovi su, što je Ustavni sud prihvatio, primijenili odredbu kaznenog postupka o vraćanju privremeno oduzetog novca mehanički i nisu obratili dovoljnu pozornost posebnostima konkretnog slučaja, niti su svoje odluke obrazložili prema standardima koje nalaže članak 29. Ustava i time su, što je osobito neprihvatljivo – povrijedili ustavno pravo vlasništva podnositelja iz članka 48. Ustava.

Rješavajući ovaj konkretni predmet pravo vlasništva podnositelja može biti zaštićeno, na ustavnopravno prihvatljiv način, isključivo vraćanjem novca po načelu monetarnog valorizma.

Odluke koje su osporene ustavnom tužbom, također i odluka Ustavnog suda, ne sadrže obrazloženje iz kojeg bi proizlazilo da su donositelji odluka meritorno razmotrili podnositeljeve prigovore – kako u odnosu na tvrdnje da su odluke redovnih sudova arbitrarne, tako i u odnosu na tvrdnje da je podnositelju povrijeđeno pravo vlasništva.

Navedene odluke ne sadrže obrazloženja iz kojih bi proizlazili bilo kakvi razlozi, a osobito ne proizlaze jasni i određeni razlozi, za stajalište o neosnovanosti podnositeljevih prigovora. Parnični sudovi nisu vodili računa o pravičnoj ravnoteži koja se u konkretnom slučaju morala postići između zaštite prava vlasništva podnositelja i zaštite javnog interesa, za što su imali osnovu u utvrđenim činjenicama. Zbog toga su podnositelju povrijeđena ustavna jamstva na pravo vlasništva iz članka 48. st. 1. Ustava i pravo na pravično suđenje iz članka 29. st. 1 Ustava, a uz navedeno, na njegovu štetu povrijeđena je nepovredivost vlasništva kao najviša vrednota ustavnog poretka iz članka 3. Ustava.

Zagreb, 27. prosinca 2017.

Sudac
 mr. sc. Rajko Mlinarić, v. r.