## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1937/2004 od 13. listopada 2004.

### NN 151/2004 (29.10.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1937/2004 od 13. listopada 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2642

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom R. K. iz L., koju zastupa opunomoćenik M.
M., pravni zastupnik u Savezu samostalnih sindikata Hrvatske, Povjereništvu Međimurske
županije iz Č., na sjednici održanoj 13. listopada 2004. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositeljica je dana 26. svibnja 2004. godine podnijela ustavnu tužbu protiv
presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Revr-616/03-2 od 11. veljače
2004. godine, kojom je odbijena revizija podnositeljice (jedne od osamnaestoro
podnositelja revizije u parničnom postupku radi poništenja odluka o izvanrednom
otkazu ugovora o radu), izjavljena protiv presude Županijskog suda u Varaždinu,
broj: Gž-876/03-2 od 30. lipnja 2003. godine. Tom presudom odbijena je, među
ostalim žalbama, žalba podnositeljice i potvrđena je presuda Općinskog suda u
Ludbregu, broj: P-315/02-9 od 13. ožujka 2003. godine.

Presudom Općinskog suda u Ludbregu odbijen je tužbeni
zahtjev osamnaestoro tužitelja, radnika tužene, T. c. »JLQ« d.o.o. iz L., kojim
su tražili poništenje Odluka o izvanrednom otkazu njihovih ugovora o radu, koje
je tužena donijela 18. rujna 2002. godine. Navedenim odlukama svim su tužiteljima,
a među njima i podnositeljici ustavne tužbe, temeljem članka 107. Zakona o radu
(»Narodne novine«, broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82/01. i 114/03.) i
članka 84. Kolektivnog ugovora Društva, izvan­red­no otkazani Ugovori o radu,
sklopljeni dana 1. svibnja 2001. godine. Istom presudom suda prvog stupnja svi
tužitelji odbijeni su i s tužbenim zahtjevom kojim su tražili nalaganje tuženoj,
T. c. »JLQ« d.o.o. iz L., vraćanje tužitelja na određene poslove koje su do
tada obavljali.

Tužbeni zahtjev odbijen je zbog utvrđenja i pravnog
staja­lišta Općinskog suda u Ludbregu da su tužitelji sudjelovali u nezakonitom
štrajku, jer nisu bile ispunjene Zakonom o radu propisane pretpostavke za
njegovo zakonito provođenje.

2. Podnositeljica smatra da su joj navedenim
osporenim aktima povrijeđena ustavna prava propisana člankom 14. stavkom 2.,
člankom 54. stavkom 1. i člankom 117. stavkom 3. Ustava, a iz sadržaja ustavne
tužbe proizlazi da povrijeđenim smatra i ustav­no pravo propisano člankom 55.
stavkom 1. Ustava. Svoje mišljenje u bitnome obrazlaže razlozima koji se odnose
na pogrešnu primjenu odredbi članaka 145. i 210. Zakona o radu, iznoseći da je,
zajedno s ostalim radnicima koji su sudjelovali u štrajku, imala pravo na
samostalno organiziranu obustavu rada.

Tako podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi: »Točno
je, doduše, da po članku 210. Zakona o radu Sindikat ima pravo pozvati radnike
i organizirati štrajk. Međutim, što kada Sindikat zataji i ne obavlja svoju
ulogu zaštite interesa radnika, već stane na stranu poslodavca? Da li je
pravedno u takovom slučaju prepustiti radnike samovolji poslodavca ili priznati
im pravo da se sami obrane od uskraćivanja elementarnih prava, poglavito od
neisplate plaća za obavljeni rad?«.

Podnositeljica smatra da joj je pravo na rad povrijeđeno
i činjenicom »da su kritičnih dana kod tužene gotovo svi radnici, odnosno kako
sudovi kažu, pretežan broj radnika obustavili rad zbog neisplate plaća, a samo
njih četrdesetak je zbog toga dobilo izvanredni otkaz ugovora o radu«. Pri tome
je, kako nadalje navodi podnositeljica, predsjednica Radničkog vijeća tužene
dobila od direktorice tužene skupne podatke o radnicima kojima se namjeravao
raskinuti Ugovor o radu, umjesto individualiziranih podataka za svakoga
pojedinog radnika.

Predlaže
stoga Ustavnom sudu usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih akata i
vraćanje predmeta Općinskom sudu u Ludbregu na ponovni postupak.

3. Za
potrebe ovosudnog postupka, Ustavni sud pribavio je spis Općinskog suda u
Ludbregu, broj: P-315/02 (parnični postupci svih tužitelja spojeni su pred sudom
prvog stupnja radi zajedničkog raspravljanja).

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

4.
Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni
zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima
i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom
(ustavno pravo).

Ustavni
sud, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u
ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
povrijeđeno ustavno pravo podnositelja ustavne tužbe. Ustavni sud ne ispituje
povrede zakona, nego povrede ustavnih prava. Stoga je pozivanje na nepotpuno
utvrđeno činjenično stanje, pogrešnu primjenu materijalnog prava i/ili bitne
povrede postupka kao polazište za podnošenje ustavne tužbe neosnovano, jer
Ustavni sud nije žalbeni sud. Odlučujući o ustavnoj tužbi Ustavni sud ispituje
jesu li aktima protiv kojih je ustavna tužba podnesena povrijeđena ustav­na
prava, a sudska kontrola njihove zakonitosti zajamčena je Ustavom pred redovnim
sudovima. Zato bi se takvim razlozima Ustavni sud, odlučujući o ustavnoj tužbi,
mogao baviti samo kad bi se oni pojavili kao odrednice sadržaja povrijeđenoga
ustavnog prava ili kao neki oblik njegove povrede.

Isto
tako, u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom Ustavni sud ispituje
eventualne povrede samo onih ustav­nih prava koja podnositelj navede u ustavnoj
tužbi, istodobno označujući mjerodavne odredbe Ustava u kojima su ta prava
zajamčena. Pri tome se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudo­vi pravilno
i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud
relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi
ustavnog prava.

5.
Općinski sud u Ludbregu proveo je zajednički dokazni postupak u vezi s
raspravljanjem o tužbama osamnaestoro radnika tužene T. c. »JLQ« d.o.o. iz L.
(između kojih je i podnositeljica ustavne tužbe). Tijekom dokaznog postupka
pročitane su odluke tužene od 18. rujna 2002. godine, Zahtjevi za zaštitu prava
od 3. listopada 2002. godine, saslušani su svjedoci, izvršen je uvid u zapisnik
s izvanredne izborne Skupštine Sindikalne podružnice od 4. listopada 2002.
godine i u očitovanje Radničkog vijeća tužene od 18. rujna 2002. godine te su
uzeti iskazi svih tužitelja.

Sud prvog stupnja smatrao je odlučnim odgovor na
pitanje je li zakonita odluka tužene o prestanku radnog odnosa tužitelja zbog
izvanrednih otkaza njihovih Ugovora o radu, odnosno jesu li tužitelji,
samoinicijativno organizirajući i provodeći štrajk, poči­nili osobito tešku
povredu obveze iz radnog odnosa, što je pretpostavka propisana člankom 107.
stavkom 1. Zakona o radu za izvanredni otkaz ugovora o radu, time što su dana
11., 12., 13. i 16. rujna 2002. godine obustavili rad i prestali ispunjavati
obveze preuzete ugovorima o radu.

Nakon provedenog postupka, ocjena Općinskog suda u
Ludbregu jest da se u konkretnom slučaju radi o nezakonitom štrajku, provedenom
suprotno odredbama Zakona o radu i bez sudjelovanja Sindikata, a da su Odluke
tužene koje su utemeljene na toj činjenici donesene u postupku i na način
sukladan Zakonu o radu, uz sudjelovanje Radničkog vijeća tužene.

Županijski sud u Varaždinu prihvatio je činjenična
utvrđenja i pravno stajalište Općinskog suda u Ludbregu o naravi provedenog
štrajka, naglasivši da je za ostvarivanje legitimnih prava tužitelja na plaću
utvrđen člankom 83.a Zakona o radu propisani postupak, jer obračunati, a
neisplaćeni iznos naknade plaće predstavlja vjerodostojnu (ovršnu) ispravu, na
osnovi koje je naplata dospjelih plaća bitno pojednostavljena.

Odlučujući o reviziji tužitelja, Vrhovni sud
Republike Hrvat­ske nije prihvatio stajalište tužitelja o pravu na samozaštitu
provođenjem nezakonitog štrajka, iz kojeg prava bi slijedila nezakonitost
odluka o izvanrednim otkazima Ugovora o radu tužitelja. U odnosu na isticanje
da je tužena Radničkom vijeću dostavila skupne podatke o većem broju radnika
koji su prema evidenciji tužene sudjelovali u štrajku, Vrhovni sud Republike
Hrvatske smatra da ta činjenica nema značaj nepravilnosti u postupanju, jer je
za sve radnike naveden isti razlog za izvanredni otkaz ugovora o radu, a to je
upravo sudjelovanje u nezakonitom štrajku.

6. Ocjenu osnovanosti navoda ustavne tužbe Ustavni
sud proveo je u odnosu na odredbe članka 107. stavka 1., članka 145. stavaka 1.
i 2. točke 2. i članka 210. Zakona o radu, koji je u postupovnom i
materijalnopravnom smislu mjerodavan za odlu­čivanje o pravu na štrajk tužitelja
(time i podnositeljice ustavne tužbe).

Članak 107. stavak 1. Zakona o radu propisuje:

Poslodavac i radnik imaju opravdani razlog za otkaz
ugovora o radu sklopljenog na neodređeno ili određeno vrijeme, bez obveze
poštivanja propisanog ili ugovorenog otkaznoga roka (izvanredni otkaz), ako
zbog osobito teške povrede obveze iz radnog odnosa ili zbog neke druge osobito
važne činjenice, uz uvažavanje svih okolnosti i interesa obiju ugovornih
stranaka, nastavak radnog odnosa nije moguć.

Članak 145. stavci 1. i 2. točka 2. Zakona o radu
propisuju:

Prije donošenja odluke važne za položaj radnika,
poslodavac se mora s radničkim vijećem savjetovati o namjeravanoj odluci te
mora radničkom vijeću priopćiti podatke važne za donošenje odluke i
sagledavanje njezina utjecaja na položaj radnika.

Važnim odlukama iz stavka 1. ovoga članka smatraju se
osobito odluke (...) o otkazu.

Članak 210. Zakona o radu je u vrijeme pokretanja i
vođenja postupka pred sudom prvog stupnja propisivao:

Sindikati ili njihove udruge više razine imaju pravo
pozvati na štrajk i provesti ga sa svrhom zaštite i promicanja gospodarskih i
socijalnih interesa njihovih članova ili zbog neisplate plaće, odnosno naknade
plaće u roku od 30 dana od dana dospijeća.

Štrajk se mora najaviti poslodavcu, odnosno udruzi
poslodavaca protiv koje je usmjeren.

Štrajk se ne smije započeti prije okončanja postupka
mirenja predviđenog ovim Zakonom, odnosno prije provođenja drugog postupka
mirnog rješavanja spora o kojem su se stranke sporazumjele.

U pismu kojim se najavljuje štrajk moraju se
naznačiti razlozi za štrajk, mjesto, dan i vrijeme početka štrajka.

Najkasnije na dan najave štrajka sindikati, odnosno
udruge sindikata više razine, moraju objaviti pravila o poslovima na kojima se
rad ne smije prekidati za vrijeme štrajka ili isključenja s rada, donesenim u
skladu s odredbama ovoga Zakona.

7. U odnosu na razloge podnositeljice iznesene u
ustavnoj tužbi, treba reći da je osiguranje i provedba ustavnog jamstva
jednakosti pred zakonom, propisanog člankom 14. stavkom 2. Ustava, u nadležnosti
Vrhovnog suda Republike Hrvatske. Članak 118. stavak 1. Ustava propisuje:

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud,
osigurava jednaku primjenu zakona i ravnopravnost građana.

Članak 22. točka 1. Zakona o sudovima (»Narodne
novine«, broj 3/94., 100/96., 115/97., 131/97., 129/00., 67/01., 5/02.,
101/03., 117/03., 17/04.) propisuje:

Vrhovni sud Republike Hrvatske:

1. osigurava jedinstvenu primjenu zakona i
ravnopravnost građana, te jednakost svih pred zakonom.

Polazeći od pravnog stajališta Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, Ustavni sud nije prihvatio navode ustavne tužbe da je
osporenim aktima podnositeljici povrijeđena jednakost pred zakonom, propisana
člankom 14. stavkom 2. Ustava. Općinski sud u Ludbregu proveo je dokazni
postupak pravilno utvrđujući sve relevantne činjenice i okolnosti propisane
Zakonom o radu, a Općinski sud u Ludbregu i Županijski sud u Varaždinu nisu
odstupili od ustaljene sudske prakse u primjeni mjerodavnog materijalnog prava
koje je važilo u vrijeme pokretanja i vođenja parničnog postupka. Pravno
stajalište Vrhovnog suda Republike Hrvatske, koji je postupao sukladno Ustavom
Republike Hrvatske utvrđenom položaju, prema ocjeni ovog Suda nije
diskriminatorno po bilo kojoj ustavnoj osnovi.

8. U ustavnoj tužbi podnositeljica je istaknula
povrede ustav­nih prava zajamčenih člankom 54. stavkom 1. i člankom 55. stav­kom
1. Ustava.

Članak 54. stavak 1. Ustava propisuje:

Svatko ima pravo na rad i slobodu rada.

Članak 55. stavak 1. Ustava propisuje:

Svaki zaposleni ima pravo na zaradu kojom može
osigurati sebi i obitelji slobodan i dostojan život.

Pod pravom na rad i slobodom rada podrazumijeva se i
pravo pojedinca da mu radni odnos ne prestane na način suprotan od onoga utvrđenog
mjerodavnim zakonom. Imajući u vidu sadržaj toga ustavnog prava, kao i u
parničnom postupku utvrđene činjenice, te primijenjeno materijalno pravo koje
je važilo u vrijeme pokretanja i vođenja parničnog postupka, Ustavni sud je
utvrdio da prestankom radnog odnosa podnositeljice, uslijed počinjene osobito
teške povrede obveze iz radnog odnosa, podnositeljici nije povrijeđeno navedeno
ustavno pravo.

Imajući posebno u vidu odredbe članka 210. Zakona o
radu, navedene u točki 6. obrazloženja ove odluke, uvažavajući pri tome razloge
podnositeljice ustavne tužbe o okolnostima uslijed kojih je nezakoniti štrajk
proveden, Ustavni sud smatra potrebnim napomenuti sljedeće:

Mjerodavne odredbe Zakona o radu uredile su postupak
koji se mora poštivati prilikom organiziranja i najave zakonitog štrajka upravo
zbog osiguranja obavljanja poslova u onim djelatnostima u kojima je kontinuitet
tog obavljanja od odlučne važnosti za cijeli proizvodni proces, kao što je to
slučaj poslodavca podnositeljice ustavne tužbe. Odstupanje od zakonom utvrđenih
pravila postupanja čini zbog toga posljedice nezakonitog štrajka teško
otklonjivim, a ponekad i neotklonjivim. Budući da je proizvodni proces tužene,
T. c. iz L., bio samoinicijativnim dogovorom radnika prekinut na prethodno
nenajavljen i sa Sindikatom nedogovoren način, Ustavni sud razloge
podnositeljice ustavne tužbe ocjenjuje neosnovanim s aspekta zaštite njezinih
ustavnih prava zajamčenih člankom 55. stavkom 1. Ustava.

9. Konačno, članak 117. stavak 3. Ustava, koji
propisuje da sudovi sude na temelju Ustava i zakona, a čiju povredu
podnositeljica također ističe u ustavnoj tužbi, ne sadrži ljudska prava i
temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom,
u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

10. Odluka se temelji na odredbama članaka 73. i 75.
Ustav­nog zakona, a odluka o objavi odluke temelji se na odredbi članka 29.
Ustavnog zakona.

Broj:
U-III-1937/2004
Zagreb, 13. listopada 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 151/2004-2642