## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4112/2011 od 19. siječnja 2012.

### NN 15/2012 (2.2.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4112/2011 od 19. siječnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

437

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. M. iz O., kojeg zastupa D. K., odvjetnik iz O., na sjednici održanoj 19. siječnja 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Osijeku broj: Kž-505/10-4 od 17. rujna 2010. kojom su odbijene žalbe podnositelja i M. K. (okrivljenici u provedenom kaznenom postupku) i potvrđena je presuda Općinskog suda u Valpovu, Stalne službe u Donjem Miholjcu broj: K-24/09-72 od 7. svibnja 2010.

Prvostupanjskom presudom podnositelj i M. K. proglašeni su krivima da su u vrijeme i na način opisan u izreci iste presude, počinili kaznena djela krivotvorenja službene isprave iz članka 312. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ) pa su im izrečene kazne zatvora u trajanju od 8 (osam) mjeseci, a uz primjenu članka 67. stavaka 3., 4. i 5. KZ-a primijenjene su prema njima uvjetne osude tako što se izrečene kazne zatvora neće izvršiti ako svaki okrivljenik u roku od 2 (dvije) godine ne počini novo kazneno djelo.

Na temelju članka 123. stavka 3. u vezi s člankom 119. stavcima 1. i 2. točkama 1. i 6. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 62/03. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: ZKP), okrivljenici su dužni platiti na ime troškova kaznenog postupka svaki iznos od 220,00 kn i na ime paušalne svote svaki iznos od 1.000,00 kn.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim odlukama kaznenih sudova povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 29. stavkom 1. i 31. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), kao i prava zajamčena člankom 6. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), kao i prava propisana člankom 4. Protokola broj 7 uz Konvenciju. Povrede navedenih ustavnih i konvencijskih prava podnositelj obrazlaže navodima koji se mogu svesti na povrede postupovnog prava, pogrešno i nepotpuno utvrđeno činjenično stanje i pogrešnu primjenu materijalnog prava.

U ustavnoj tužbi podnositelj, u bitnome, ističe da oni nisu mogli počiniti kazneno djelo krivotvorenja isprave jer oni nisu popunjavali isprave već je špediter popunjavao bjanko potpisane isprave, te nastavlja:

»(...)

Pobijane presude Općinskog i Županijskog suda po činjeničnom opisu u cijelosti su identične činjeničnom opisu presude Općinskog suda u Osijeku broj K-171/03-64 od 19. svibnja 2006. godine kojom su podnositelj ustavne tužbe i I. okrivljeni M. K. oslobođeni od optužbe da bi počinili kazneno djelo obmanjivanje kupca opisano i kažnjivo iz čl. 284. st. 1. Kaznenog zakona. U činjeničnom opisu tog kaznenog djela potpuno je identično opisano navodno protupravno ponašanje okrivljenika. Oslobađajuća presuda donesena je 19. svibnja 2006. godine da bi presudom Županijskog suda u Osijeku od 22. rujna 2006. godine bila odbijena optužba sa istim činjeničnim opisom kaznenog djela koje se nalazi u predmetnoj presudi. Ova drugostupanjska presuda kojom je kazneni postupak pravomoćno okončan dostavljena je strankama 6. listopada 2006. godine da bi 2. veljače 2007. godine bio podignut optužni prijedlog sastavljen po istom zamjeniku općinskog državnog odvjetnika sa jednakim činjeničnim opisom, ali sa drugom pravnom kvalifikacijom.

(...)«,

te nastavlja:

»(...)

Odredbom čl. 31. st. 1. Ustava Republike Hrvatske propisano je da se nikome ne može ponovno suditi, niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili je osuđen u skladu sa Zakonom. Kako se identitet kaznenog djela određuje činjeničnim opisom djela a u konkretnom slučaju se radi o potpuno identičnom činjeničnom opisu dvaju presuda u dva odvojena postupka pri čemu su predmetne presude donesene nakon što je podnositelj ustavne tužbe već pravomoćno oslobođen za drugo kazneno djelo sa istim činjeničnim opisom podnositelj ustavne tužbe smatra da je ovakvim presudama povrijeđeno njegovo ustavno pravo koje ga štiti od dvostrukog procesuiranja.

(...)«

Zaključno, predložio je usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih odluka kaznenih sudova i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Valpovu, Stalne službe u Donjem Miholjcu broj: K-24/09.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. Prema odredbama članka 62. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može po iscrpljivanju dopuštenog pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. Uvidom u pribavljeni spis, osporene odluke i drugu dokumentaciju koja se nalazi u njemu, razvidno je da je Općinsko državno odvjetništvo u Osijeku, pod brojem K-DO-97/07 od 2. veljače 2007., a sada Općinsko državno odvjetništvo u Valpovu broj: K-DO-165/07 podnijelo optužni prijedlog protiv podnositelja, kao II. okrivljenog, i M. K., kao I. okrivljenog, a zbog počinjenja kaznenog djela protiv vjerodostojnosti isprava – krivotvorenje službene isprave iz članka 312. stavka 1. KZ-a, činjenično i pravno opisano u izreci osporene prvostupanjske presude.

Na temelju iscrpno provedenog dokaznog postupka pred prvostupanjskim kaznenim sudom utvrđeno je da su podnositelj i I. okrivljeni počinili kazneno djelo koje im je optužnim aktom stavljeno na teret.

U osporenoj odluci prvostupanjski sud je istaknuo:

»(...)

Sud smatra utvrđenim da je I i II okr. bilo dobro poznato da u navedenu dokumentaciju unose neistinite podatke, odnosno da iako su sa navedenim grčkim tvrtkama koje su imenovane u činjeničnom opisu optužnog akta ugovorile isporuku šećera hrvatskog podrijetla od šećerne repe, a da su stvarno isporučili miješani šećer od šećerne repe i trske. Tom prilikom se u pripadajuću dokumentaciju za izvoz neistinito navodilo da je šećer kojega su isporučivali isključivo od šećerne repe. Navodi I i II okr. i pozivanje da se radilo o tkz. knjigovodstvenim vrijednostima porijekla šećera usmjereni su ka izbjegavanju kazneno pravne odgovornosti I i II okr.

Prema čl. 2. Ugovora sa Trgovačkim društvom N. G. C. C. (str. 393-394.), te prema čl. 5. Ugovora zaključenog sa trgovačkim društvom E. t., A. P. (str. 82, 83.) slijedi da je s navedenim tvrtkama ugovorena isporuka šećera proizvedenog od šećerne repe, a ne miješanog šećera od šećerne repe i trske. Prema čl. 8. ugovora zaključenog sa N. G. C. C. obveza IPK T. š. bila je da u svaku isporuku, između ostalog, dostave račun, uvjerenje o težini i kvaliteti uključujući i analizu šećera, izjavu da je šećer proizveden od šećerne repe, uvjerenje EUR.1 koje pokazuje da je šećer hrvatskog podrijetla i dr.

(...)

Nije sporno da je navedenim tvrtkama isporučivan miješani šećer, a da su pri tom I i II okrivljenici u popratnoj dokumentaciji neistinito navodili da je šećer proizveden samo od šećerne repe. Niti u jednom popratnom dokumentu I i II okrivljenici nisu navodili da se radi o miješanom šećeru od šećerne repe i šećerne trske.

(...)«

6. Odlučujući o žalbi podnositelja drugostupanjski sud ju je odbio utvrdivši da je prvostupanjski sud na pravilno utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenio mjerodavno materijalno pravo. Taj sud ispitao je presudu suda prvog stupnja i u odnosu na bitne povrede odredaba kaznenog postupka, na koje pazi po službenoj dužnosti u smislu članka 379. stavka 1. točke 1. ZKP-a, te nije našao da bi one u provedenom kaznenom postupku bile počinjene.

6.1. U odnosu na tvrdnje podnositelja da mu se za isto djelo već jednom sudilo i to u kaznenom predmetu pred Općinskim sudom u Osijeku broj: K-171/03, u kojem je presudom Županijskog suda u Osijeku broj: Kž-552/06-4 od 22. rujna 2006., preinačena presuda Općinskog suda u Osijeku broj: K-171/03 od 19. svibnja 2006. na način da je protiv njega odbijena optužba (zbog nastupa apsolutne zastare, op. Ustavnog suda) da bi, zajedno s I. okrivljenim počinio kazneno djelo obmanjivanja kupaca iz članka 284. stavka 1. KZ-a, u osporenoj drugostupanjskoj odluci je istaknuto:

»(...)

Neosnovani su prigovori da je pobijana presuda donijeta uz povredu kaznenog zakona. Prije svega glede prigovora okr. D. M. da u konkretnom slučaju ima okolnosti koje isključuju kazneni progon zbog toga što je stvar već pravomoćno presuđena, valja reći da je spisu ovoga predmeta priklopljen spis Općinskog suda u Osijeku br. K-171/03. Iz podataka sadržanih u spisu toga predmeta razvidno je da je Općinski sud u Osijeku presudom od 19. svibnja 2006.g. br. K-171/03. okr. M. K. i okr. D. M. oslobodio od optužbe za kazneno djelo iz čl. 284. st. 1. u vezi čl. 35. st. 3. KZ, a povodom žalbe državnog odvjetnika koja je na tu presudu podnesena Županijski sud u Osijeku svojom presudom br. Kž-552/06-4 od 22. rujna 2006.g. navedenu prvostupanjsku presudu je preinačio na način da je po čl. 353. t. 6. ZKP protiv okr. M. K. i okr. D. M. odbio optužbu da bi ovi već navedeno djelo počinili. Dakle, citiranom presudom Županijskog suda u Osijeku prema okrivljenicima je optužba odbijena za kazneno djelo obmanjivanja kupaca iz čl. 284. st. 1. KZ i to zbog toga što je za ovo kazneno djelo nastupila zastara kaznenog progona, pa nije točan žalbeni navod da su okrivljenici za isto kazneno djelo pravomoćno oslobođeni, jer sud nije donio meritornu odluku i nije pravomoćno odlučeno da se okrivljenici oslobađaju od optužbe, već je tijekom žalbenog postupka nastupila apsolutna zastara prava na vođenje postupka zbog čega je Županijski sud u Osijeku i donio naprijed citiranu presudu, kojom je izraženo postojanje zapreke – pomanjkanje postupovnih pretpostavki, dakle, pravnih pretpostavki da se o osnovanosti optužbe donese meritorna odluka. Osim toga, valja reći da kazneno djelo iz čl. 284. KZ kao zaštitni objekt ima sigurnost platnog prometa i poslovanja za razliku od kaznenog djela iz čl. 312. KZ, čiji zaštitni objekt je vjerodostojnost isprava; da se navedena dva kaznena djela razlikuju i po radnji počinjenja, pa se kazneno djelo iz čl. 284. KZ čini stavljanjem u promet proizvoda s oznakom u koju su uneseni podaci koji ne odgovaraju sadržaju, vrsti, podrijetlu ili kakvoći proizvoda, zatim stavljanjem u promet proizvoda koji po svojoj težini ili kakvoći ne odgovaraju onome što se kod takvih proizvoda pretpostavlja i stavljanjem proizvoda u promet bez oznake o sadržaju, vrsti, podrijetlu ili kakvoći proizvoda kada je takva oznaka propisana. Kazneno djelo iz čl. 312. KZ čini se na način da se u službenu ispravu unose neistiniti podaci ili se ne unosi kakav važan podatak, ovjerovljavanjem neistinite službene ili poslovne isprave, knjige ili spisa i na način da se omogućava drugome izradba neistinite isprave, knjige ili spisa. Daljnja razlika između navedena dva kaznena djela je u tome što kazneno djelo iz čl. 284. KZ može počiniti svaka osoba, dok kazneno djelo iz čl. 312. KZ može počiniti samo službena ili odgovorna osoba. Sve navedeno ukazuje da su bića kaznenih djela iz čl. 284. KZ i čl. 312. KZ različita, pa bez obzira što se okrivljenicima u ovom predmetnom kaznenom postupku inkriminira isto vrijeme počinjenja kaznenih djela kao i u predmetu vođenom u Općinskom sudu u Osijeku pod br. K-171/03, te obzirom na konkretne činjenične opise kaznenih djela iz čl. 284. KZ i čl. 312. KZ, ne može se reći da je pobijanom presudom počinjena povreda zakona iz čl. 368. t. 3. ZKP niti se radi o presuđenoj stvari, jer ono za što su okrivljenici pobijanom presudom proglašeni krivima ima samo elemente kaznenog djela krivotvorenja isprave iz čl. 312. st. 1. KZ.

(...)«

7. Analizom navoda ustavne tužbe, navoda i razloga istaknutih u osporenim odlukama kaznenih sudova, Ustavni sud utvrdio je da podnositelju u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje povredom načela »ne bis in idem«.

Pri takvom stajalištu Ustavni sud pošao je od članka 31. stavka 2. Ustava, kao i od članka 4. stavka 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju.

Članak 31. stavak 2. Ustava glasi:

»Članak 31.

(...)

Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom.

(...)«

Članak 4. stavak 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju glasi:

»Članak 4.

1. Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku iste države za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom te države.

(...)«

Iz navedenih odredaba Ustava i Protokola broj 7 uz Konvenciju razvidno je da se nikome ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom.

Povreda navedene zabrane ima značenje povrede materijalnog kaznenog, odnosno prekršajnog prava, ali i jednog od apsolutno zaštićenih prava propisanih člankom 4. Protokola broj 7 uz Konvenciju.

8. Kao što je to istaknuto u točki 6.1. obrazloženja ove odluke, Županijski sud u Osijeku svojom presudom broj: Kž-552/06-4 od 22. rujna 2006. je prema podnositelju i I. okrivljeniku optužbu odbio za kazneno djelo obmanjivanja kupaca iz članka 284. stavka 1. KZ-a i to zbog toga što je za ovo kazneno djelo nastupila zastara kaznenog progona.

Zastara je institut kaznenog, odnosno prekršajnog prava, prema kojem zbog proteka vremena prestaje pravo države na primjenu odgovarajućeg zakonodavstva.

Primjena prekršajnopravne, odnosno kaznenopravne sankcije poslije dužeg vremena nije svrsishodna, kazna gubi svoju aktualnost, a time nestaje i njena svrha.

Dakle, odlukama o odbijanju optužbe zbog nastupa apsolutne zastare, nije odlučivano o krivnji podnositelja, pa u konkretnom slučaju niti ne postoje okolnosti koje isključuju kazneni progon, budući da podnositelj nije za isti činjenični supstrat pravomoćno osuđen ili oslobođen u kaznenom postupku.

U konkretnom slučaju radi se o tzv. formalnoj odluci (presudi kaznenog suda o odbijanju optužbe protiv podnositelja i I. okrivljenika i to za kazneno djelo obmanjivanja kupaca iz članka 284. stavka 1. KZ-a, a zbog nastupa apsolutne zastare), dakle, ne radi se o odluci kojom se ulazilo u meritum i odlučivalo o krivnji podnositelja.

Stoga, Ustavni sud nije utvrdio da bi u konkretnom slučaju, na štetu podnositelja, bilo povrijeđeno načelo »ne bis in idem«, a samim time i izvršena povreda članka 29. stavka 1. Ustava, u vezi s člankom 31. stavkom 2. Ustava.

9. Slijedom navedenog, na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

10. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4112/2011
Zagreb, 19. siječnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 15/2012-437