## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-I-3044/2004 od 5. svibnja 2005.

### NN 65/2005 (25.5.2005.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-I-3044/2004 od 5. svibnja 2005.

**USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

**1285**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Jasna Omejec, Željko Potočnjak,
Agata Račan, Smiljko Sokol, Nevenka
Šernhorst, Vice Vukojević i Milan Vuković,
odlučujući o prijedlogu za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici
održanoj dana 5. svibnja 2005. godine, donio je

**RJEŠENJE**

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje
postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 159. stavaka 2. i 3., 160.
stavka 4., 174. stavka 2., 183. i 187. Zakona o autorskom pravu i srodnim
pravima (»Narodne novine«, broj 167/03.).

II.
Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti
s Ustavom odredaba članaka 159. stavaka 2. i 3., 160. stavka 4., 174. stavka
2., 183. i 187. Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima (»Narodne novine«,
broj 167/03., u daljnjem tekstu: ZAP) podnijela je Udruga hrvatskih restoratera iz Opatije, zastupana po predsjedniku Siniši
Križancu (u daljnjem tekstu: predlagatelj).

2. Osporene odredbe glase:

Članak 159. stavci 2. i 3.

»Za udrugu iz stavka 1. ovoga članka presumira se da ima punomoći za obavljanje poslova
ostvarivanja prava svih domaćih i stranih nositelja odnosnih prava, osim onog
nositelja prava koji je izričito u pisanom obliku obavijestio udrugu da ne
ostvaruje njegova prava.«

»Udruga za kolektivno ostvarivanje prava dužna
je na zahtjev korisnika obavijestiti ga o nositeljima prava čija prava ne
ostvaruje na temelju obavijesti iz stavka 2. ovoga članka.«

Članak 160. stavak 4.

»Pravna ili fizička osoba koja omogući
korištenje svog prostora drugoj osobi koja u tom prostoru koristi predmete
zaštite, dužna je provjeriti ima li ta druga osoba odgovarajuće odobrenje za
korištenje predmeta zaštite. Ako pravna ili fizička osoba omogući korištenje
svog prostora osobi koja nema odgovarajuće odobrenje za korištenje predmeta
zaštite, a znala je ili je morala znati da će se u tom prostoru koristiti
predmeti zaštite, solidarno odgovara za isplatu odgovarajuće naknade za
korištenje predmeta zaštite.«

Članak 174. stavak 2.

»Kad udruga za kolektivno ostvarivanje dokaže da
je došlo do povrede prava iz ovog Zakona koja ona ovlašteno kolektivno
ostvaruje, nije potrebno utvrđivati povredu prava pojedinih nositelja koja se
kolektivno ostvaruju.«

»Članak 183.

Onaj čije je imovinsko ili pravo iz poglavlja
3.3. Druga prava autora ovoga Zakona povrijeđeno namjerno ili krajnjom
nepažnjom ima pravo zahtijevati naknadu u dvostrukom iznosu (penal) od
ugovorene, a ako nije ugovorena od odgovarajuće uobičajene, od osobe koja je
njegovo pravo povrijedila namjerno ili krajnjom   nepažnjom.

U slučaju iz stavka 1. ovoga članka ne može se
dokazivati da šteta nije nastala.«

»Članak 187.

Svatko tko u svom poslovanju stekne saznanje o
povredi prava iz ovoga Zakona, dužan je na zahtjev nositelja prava, odnosno
udruge koja se bavi kolektivnim ostvarivanjem tog prava, bez odgode dati sve
obavijesti i dokaze o učinjenoj povredi, a naročito podatke o porijeklu
bespravno izrađenih primjeraka i načinu njihova stavljanja na tržište. Obveza
obavještavanja posebice se odnosi na davanje imena i adrese proizvođača,
dobavljača ili prijašnjih vlasnika takvih primjeraka te podataka o količini
umnoženih, distribuiranih, zaprimljenih ili naručenih bespravno izrađenih
primjeraka.

U slučaju da osoba iz stavka 1. ovoga članka ne
pruži obavijesti i dokaze kojima raspolaže, odgovara za štetu koja zbog toga
nastane.«

3. Predlagatelj smatra da osporene odredbe nisu
suglasne s odredbama članaka 68., 49. stavaka 1. i 2., 28., 29. stavaka 1. i 2.
alineje 1. te članka 124. Ustava Republike Hrvatske.

Navodi da su osporenim odredbama ZAP-a, koje se
pretežito odnose na rad i prava udruga za kolektivno ostvarivanje autorskih
prava, bitno povrijeđene navedene odredbe Ustava te odredbe Zakona o obveznim
odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91, 111/93., 3/94., 107/95., 7/96.,
91/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZOO).

Predlagatelj, zaključno, predlaže pokrenuti
postupak za ocjenu suglasnosti navedenih odredbi ZAP-a s Ustavom te osporene
odredbe ukinuti.

4. Na temelju članka 25. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i
49/02. - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), zatraženo je i
dobiveno očitovanje Vlade Republike Hrvatske, Državnog zavoda za intelektualno
vlasništvo, Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske i Hrvatskog društva
skladatelja – Zaštite autorskih muzičkih prava.

Prijedlog nije osnovan.

5. Pri ocjeni suglasnosti s Ustavom navedenih
odredbi ZAP-a Ustavni sud polazi od odredbi članka 68. stavaka 1. do 4. Ustava
Republike Hrvatske, koje glase:

»Jamči se sloboda znanstvenoga, kulturnog i
umjetničkog stvaralaštva.

Država potiče i pomaže razvitak znanosti,
kulture i umjetnosti.

Država štiti znanstvena, kulturna i umjetnička
dobra kao duhovne narodne vrednote.

Jamči se zaštita moralnih i materijalnih prava
koja proistječu iz znanstvenoga, kulturnog, umjetničkog, intelektulanog
i drugog stvaralaštva.«

6. Iskorištavanje intelektualnih tvorevina –0,
objekata autorskog i srodnih prava, u određenim oblicima, karakteristično je po
tome što se jedan objekt, npr. jedno autorsko djelo,
može istodobno iskorištavati na mnogo različitih i zemljopisno udaljenih
mjesta, istodobno raznim sredstvima i na razne načine.

Kolektivno ostvarivanje prava autora predstavlja
posebnu ekonomsku i pravnu kategoriju, specifičnu upravo za autorska i srodna
prava. Nemogućnost da se od autora za svaki slučaj iskorištavanja autorskog
djela pribavi odobrenje dovela je do stvaranja sustava kolektivnog ostvarivanja
prava putem asocijacija nositelja prava, koje u ime autora svakom
zainteresiranom korisniku, uz naknadu, odobravaju korištenje objekata autorskog
i srodnih prava, time mu dajući jamstvo pravne sigurnosti.

Takav razvitak doveo je do toga da u svim
suvremenim državama postoji sustav koji je utemeljen na višestranim
međunarodnim konvencijama. Takav sustav uspostavljen je i u Republici Hrvatskoj
na temelju ZAP-a, na način da jedna udruga kolektivno ostvaruje prava za sve
pripadnike jedne skupine nositelja prava (članak 159. stavak 1. ZAP-a). Takva
udruga ostvaruje prava ne samo domaćih, nego i svih inozemnih nositelja prava
(članak 159. stavak 2. ZAP-a). Predmet zaštite u odnosu na korisnike nisu
pojedinačno nabrojena djela, već cjelokupni svjetski repertoar (članak 174.
stavak 2. ZAP-a).

Udruga nositelja prava, koja obavlja kolektivno
ostvarivanje prava, mora za svoj rad imati odobrenje Državnog zavoda za
intelektualno vlasništvo, koje se izdaje na temelju odredbi članka 157. ZAP-a.
Autori načelno mogu individualno ostvarivati svoja prava, a kolektivno se ta
prava mogu ostvarivati u područjima navedenim u članku 156. stavku 1. ZAP-a.
Stavkom 2. tog članka propisano je da se pravo radiodifuzijskog emitiranja i
reemitiranja, pravo na naknadu za radiodifuzijsko emitiranje, pravo
iznajmljivanja, i to ako se radi o snimljenim glazbenim djelima, pravo na
naknadu za javnu posudbu te pravo na naknadu za reproduciranje za privatno i
drugo vlastito korištenje može ostvarivati samo preko udruge za kolektivno
ostvarivanje prava.

7.1. Predlagatelj smatra da su odredbe članka
159. stavaka 2. i 3. ZAP-a posebice suprotne odredbama ZOO-a budući da je,
prema njemu, u hrvatskom pravnom sustavu strogo određeno tko i u čije ime smije
poduzimati pravne radnje. Smatra da su navedene odredbe suprotne odredbama o
punomoći i opunomoćeniku iz svih hrvatskih procesnih zakona (parničnog, kaznenog
i upravnog) budući da svi ti propisi traže legitimitet opunomoćene osobe, koji
se sastoji u izdavanju pravnog akta punomoći. Predlagatelj smatra da u
hrvatskom pravnom sustavu ne postoje odredbe o »presumiranoj«
punomoći te da se na temelju takve punomoći ne mogu obavljati pravne radnje za
drugoga.

Smatra da su navedene odredbe suprotne članku
68. Ustava jer se njima autorima oduzimaju osnovna prava da se brinu za svoja
djela. Ističe da je odredba članka 159. stavka 3. ZAP-a u suprotnosti s odredbom
članka 159. stavka 2. ZAP-a. Ako je propisano da udruga zastupa sve nositelje
određenog autorskog prava, osim onih koji su izričito zatražili da ih se ne
zastupa, onda bi trebala postojati i zakonska obveza da udruga učini dostupnim
javnosti podatak o tome koga ne zastupa prema trećim osobama, a ne da je udruga
na zahtjev korisnika dužna dati takav podatak, smatra predlagatelj. Takvo
normiranje je, prema stajalištu predlagatelja, protuustavno jer se time
uskraćuju informacije javnosti. Smatra da bi podaci o osobama koje udruga
zastupa trebali biti dostupni javnosti bez ikakvog posebnog zahtjeva, posebice
uzevši u obzir da je riječ o podacima važnim za širu javnost.

7.2. Navedenim odredbama ZAP-a uređuje se
institut presumirane punomoći, koji je normiran navedenim
Zakonom pretežito iz razloga navedenih u točki 6. obrazloženja ove Odluke. Presumirana punomoć je nužna radi mogućnosti ostvarenja
uloge i dužnosti udruge za kolektivno ostvarivanje autorskih prava.

ZAP u članku 155. uređuje pitanje individualnog
ostvarivanja autorskog i srodnih prava, koje se ostvaruje temeljem ugovora
između nositelja prava i korisnika predmeta zaštite, dok se u članku 156. ZAP-a
propisuje samo mogućnost kolektivnog ostvarivanja autorskog i sličnih prava.

Institutom presumirane
punomoći ne narušava se ustavno pravo autora ili drugog nositelja prava da sam
ostvaruje ta prava, kako je naprijed navedeno. Isto tako, ako autor ne želi da
ga udruga zastupa pri iskorištavanju i zaštiti autorskog i srodnih prava, ima
pravnu mogućnost da izrijekom, u pisanom obliku, obavijesti udrugu da ne želi
da to ona čini u njegovo ime.

U odnosu na navode predlagatelja kojim
uspoređuje navedeni institut s institutima punomoći iz Zakona o obveznim
odnosima i drugim procesnim zakonima, Ustavni sud napominje da je ZAP poseban
upravni zakon kojim zakonodavac ima ustavno ovlaštenje urediti pojedine pravne
institute različito od njihova općeg pravnog uređenja, odnosno urediti pojedina
pravna pitanja uvodeći u hrvatski pravni poredak nove pravne institute. U tom
smislu nema usporedbe između instituta punomoći u ZOO-u i u ZAP-u.

Isto tako, ne postoji niti nesuglasje između
odredbe stavka 3. i stavka 2. članka 159. ZAP-a jer svakome tko ima pravni
interes ZAP omogućava da može saznati postoji li koji nositelj prava koji je
uskratio zastupanje udruzi. Na taj se način daje mogućnost pojedinom nositelju
prava da ne prihvati ostvarivanje svojih prava preko udruge te da svoja prava
ostvaruje individualno, osim u dijelu koji se mora ostvarivati kolektivno,
sukladno članku 156. stavku 2. ZAP-a.

Stupanj javnosti podataka ovisi o objektu na
koji se podatak odnosi, o njegovoj svrsi i namjeni te o važnosti za određenu
zajednicu. Ustavni sud utvrđuje da je informacija ZAP-om dostupna svakom
zainteresiranom subjektu na njegov zahtjev. Takvim uređenjem zakonodavac, prema
ocjeni ovog Suda, nije povrijedio temeljne ustavne vrednote niti je pravo
korisnika na informaciju ograničio preko mjere koja bi se mogla smatrati
nerazmjernoj svrsi i naravi, koja je predmet uređenja.

Sukladno naprijed navedenom, Ustavni sud
utvrđuje da su odredbe članka 159. stavaka 2. i 3. ZAP-a suglasne s odredbom
članka 68. stavaka 1., 2. i 4. Ustava.

8.1. Predlagatelj ističe da je odredba članka
160. stavka 4. ZAP-a suprotna prisilnim pravnim normama o solidarnoj
odgovornosti iz ZOO-a. Smatra da je u pravnom poretku svaki pravni subjekt
samostalan i da kao takav samostalno odgovara za svoje postupke, što se posebno
očituje u odgovornosti prema sudskim i ostalim javnim tijelima.

Smatra da bi u slučajevima na koje se odnosi
osporena odredba vlasnici poslovnih prostora odgovarali za nezakonitost poslova
koje obavljaju zakupci ili najmoprimci. Smatra da je takvo normiranje odnosa
protupravno budući da vlasnici prostora ne mogu ulaziti u način na koji netko
obavlja svoju djelatnost. Ističe da vlasnici nemaju inspekcijske ovlasti,
odnosno ni na koji način ne smiju nadzirati obavljanje posla i zakonitost rada
osobe kojoj su iznajmili prostor te da je takvim normiranjem došlo do povrede
odredbi članka 49. stavaka 1. i 2. Ustava.

8.2. Pri ocjeni suglasnosti osporene odredbe
ZAP-a s Ustavom, Ustavni je sud pošao od odredbe članka 68. stavka 3. Ustava,
kojom je propisana obveza države da štiti znanstvena, kulturna i umjetnička dobra
kao duhovne narodne vrednote.

Osporenom odredbom Zakona, u prvoj rečenici,
propisana je obveza pravnoj ili fizičkoj osobi koja omogući korištenje svog
poslovnog prostora drugoj osobi da mora provjeriti ima li ta druga osoba
odgovarajuće odobrenje za korištenje predmeta zaštite. Drugom rečenicom
propisuje se solidarna odgovornost fizičke ili pravne osobe koja omogući
korištenje svog poslovnog prostora drugoj osobi koja neovlašteno iskorištava
predmete zaštite. Ta osoba odgovara samo ako je znala ili morala znati da će se
u njezinom prostoru koristiti predmeti zaštite, o čemu u svakom konkretnom
slučaju odlučuje nadležni sud.

Ustavni sud utvrđuje da je navedenom odredbom
propisana obveza osobama koje obavljaju profesionalnu djelatnost (ugostiteljima
i sl.) da prilikom iznajmljivanja svog prostora
provjere ima li osoba kojoj iznajmljuju prostor odgovarajuće odobrenje za
izvođenje autorskih djela, ako se iz svih okolnosti slučaja može zaključiti da
će ta osoba izvoditi autorska djela. U tom slučaju, takva osoba odgovara i za
plaćanje naknade za iskorištavanje predmeta zaštite solidarno s osobom koja je
neovlašteno iskorištavala predmete zaštite ako propusti provjeriti ima li ta
druga osoba odobrenje za iskorištavanje autorskih djela, koje izdaje udruga za
kolektivno ostvarivanje prava, odnosno ako postoje druge okolnosti iz kojih
proizlazi da je ta osoba znala ili morala znati da će se u njezinom prostoru
iskorištavati predmeti zaštite.

Stajalište je Ustavnog suda da je osporena
odredba ZAP-a u suglasnosti s odredbom članka 68. stavka 3. Ustava te da
propisana obveza osobi koja drugome omogući korištenje svog prostora, na način
kako je naprijed opisano, ne vrijeđa poduzetnička prava i slobode, kako su ona
propisana odredbama članaka 49. stavaka 1. i 2. Ustava.

9.1. Predlagatelj smatra da je odredba članka
174. stavka 2. ZAP-a neposredno suprotna odredbi članka 29. stavka 2. alineje
1. Ustava jer je utvrđivanje povrede prava pojedinog nositelja temelj za dosudu
naknade štete. Isto tako, navodi da je osobito važno u sudskom postupku
dokazati pojedinačno pravo pojedinog autora koje je povrijeđeno.

9.2. U sporu zbog povrede prava, koja se
kolektivno ostvaruju kad se ustanovi povreda, dostatno je utvrditi njezino
postojanje, a nije potrebno utvrđivati pojedinačna djela i prava pojedinih
nositelja koja su povrijeđena. Osoba koja neovlašteno koristi autorska djela, u
pravilu, dnevno koristi stotine različitih autorskih djela (npr.
kafići i disco clubovi) te
bi bilo neoportuno i protivno kolektivnoj zaštiti i ostvarenju autorskih i
srodnih prava propisivanje da se svaka povreda nekog individualnog autorskog
prava mora posebno utvrditi.

Naime, prilikom uređivanja kolektivne zaštite
autorskih i sličnih prava, zakonodavac mora uzeti u obzir tehnički napredak i
mogućnost korištenja određenih autorskih djela (npr.
glazbenih i filmskih) na nekoliko tisuća različitih mjesta u isto vrijeme, tako
da je način zaštite tih prava od neovlaštene uporabe pravilno utvrđena u
osporenoj odredbi, kojom se pojednostavljuje položaj udruga za kolektivno
ostvarenje prava u sudskim postupcima.

Pozivanje predlagatelja na odredbu članka 29.
stavka 2. alineje 1. Ustava, kojom je propisano da u slučaju sumnje ili optužbe
zbog kažnjivog djela osoba ima pravo da u najkraćem roku bude obaviještena o
naravi i razlozima optužbe, u ovom se slučaju ne može povezivati s osporenom
odredbom te nije mjerodavna za ocjenu njezine suglasnosti s Ustavom.

10.1. Predlagatelj navodi da je odredba članka
183. ZAP-a u cijelosti suprotna odredbama članka 49. stavaka 1. i 2. Ustava jer
je jedno od bitnijih obilježja poduzetničke slobode i
načelo slobodnog ugovaranja penala, uz poštivanje prisilnih normi ZOO-a. Za
razliku od toga, osporenom odredbom utvrđuje se maksimalni iznos penala, što je
u suprotnosti sa slobodom ugovornih strana da same ugovore ugovornu kaznu.
Smatra da je stavak 2. osporenog članka ZAP-a suprotan odredbi članka 29.
stavka 1. Ustava, kojom se jamči pravično suđenje. Smatra da je protuustavno
propisivanje da nije potrebno dokazati da šteta nije nastala jer se o tome
treba odlučivati u sudskom postupku, u kojemu svatko može dokazivati suprotno
te dokazima iznijeti svoju obranu. Smatra da navedena odredba uskraćuje bilo
kakve aktivnosti tuženika da snizi iznos štete, odnosno da dokaže da šteta nije
nastala. Isto tako, navodi da je time poremećeno načelo ravnopravnosti stranaka
u postupku te time i odredba članka 28. Ustava.

10.2. Osporenim odredbama članka 183. ZAP-a,
uređena je deliktna odgovornost za štetu, pri čemu je sam Zakon odredio mjerila
za iznos naknade štete u slučaju kad se u sudskom postupku utvrdi da je šteta
počinjena namjerno ili krajnjom nepažnjom. Posebnosti autorskopravnih
povreda često su takve da je uobičajenim građanskopravnim ili prekršajnim
sankcijama teško moguće postići učinak, posebice ako se radi o potrebi npr. uništenja piratskih računalnih programa ili nosača
zvuka i sl., koji su već distribuirani tisućama
kupaca ili korisnika.

Jedino se, dakle, na način kako je to učinjeno u
osporenim odredbama može osigurati naknađivanje štete, no, s druge strane,
navedene odredbe imaju i preventivni učinak jer bi trebale utjecati na osobe
koje neovlašteno koriste predmete zaštite da s tom praksom prestanu zbog veće
naknade štete koju će trebati platiti.

Ustavni sud utvrđuje da osporene odredbe nisu nesuglasne
odredbama članka 49. stavaka 1. i 2. Ustava jer se njima ni na koji način ne
uređuje ili smanjuje sloboda poduzetničkog djelovanja, već se propisuje
odgovornost građanskopravne prirode za povredu autorskih ili sličnih prava,
odnosno za neovlašteno ili prekomjerno korištenje predmeta zaštite.

Isto tako, Ustavni sud utvrđuje da osporene
odredbe nisu u nesuglasju s odredbom članka 29. stavka 1. Ustava, kojom se
jamči pravo na pravično suđenje budući da svaka odgovorna osoba, koja je
povrijedila neko autorsko pravo, ima pravo dokazivati da to nije učinila
namjerno ili krajnjom nepažnjom te u tom slučaju neće morati naknaditi štetu
prema mjerilima koje propisuje zakon. Propisivanje visine štete nije učinjeno
na način suprotan Ustavu jer je visina štete vezana uz uobičajenu visinu štete
ili uz onu ugovorenu. Odredba, po kojoj se ne može dokazivati da šteta nije
nastala, vezana je uz samu bit kolektivne zaštite autorskih prava i uz tehnički
napredak, o čemu je već iznesen stav u točki 9.2. obrazloženja ove odluke te u
istoj nema elemenata protuustavnosti na način na koji to obrazlaže
predlagatelj.

Odredba članka 28. Ustava, kojom je propisana
presumpcija nevinosti u kaznenim stvarima, nije mjerodavna za ocjenu ustavnosti
navedene zakonske odredbe.

11.1. Glede odredbe članka 187. ZAP-a,
predlagatelj navodi da se ovlasti udruge za kolektivno ostvarenje prava
poistovjećuju s ovlastima državnog odvjetništva. Smatra da udruge ne smiju
imati ovlasti tražiti od građana obavijesti i dokaze o počinjenim povredama, već
to isključivo smije činiti državno odvjetništvo. Smatraju da su udruge
neprofitna udruženja građana i da im se ne smiju davati ovlaštenja na razini
državnih tijela. Smatraju da su osporene odredbe suprotne odredbama članka 124.
Ustava.

11.2. Odredbama članka 124. Ustava uređeni su
ustrojstvo i nadležnost  državnih
odvjetništava. Državno odvjetništvo obavlja svoje ovlasti na osnovi Ustava,
zakona, međunarodnih ugovora koji su dio pravnog poretka Republike Hrvatske i
drugih propisa koji su donijeti sukladno Ustavu, međunarodnom ugovoru i zakonu
Republike Hrvatske (članak 2. stavak 2. Zakona o državnom odvjetništvu -
»Narodne novine«, broj 51/01.).

Zbog razloga navedenih u točkama 6. i 9.2.
obrazloženja ove odluke, udruga za ostvarivanje prava ne može uvijek sama
ustanoviti povredu autorskih i sličnih prava te je ovlaštena podatke o tome
zatražiti od osoba koje njima raspolažu. Odredbom članka 187. stavka 3. ZAP-a
propisano je da se odredba stavka 1. tog članka ne odnosi na osobe koje bi u
parničnom postupku imale pravo uskratiti svjedočenje ili davanje odgovora na
pojedina pitanja.

Propisivanje ovlasti udruga za ostvarivanje
prava, odnosno autora, nije ni u kakvoj pravnoj svezi s ovlastima državnog
odvjetništva, koje su propisane odredbom članka 124. Ustava. Državno
odvjetništvo u kaznenim stvarima goni po službenoj dužnosti počinitelje
kaznenih djela, što se ZAP-om niti ne uređuje, dok u imovinskopravnim
postupcima ono zastupa Republiku Hrvatsku štiteći njezinu imovinu. Stoga,
Ustavni sud utvrđuje da osporene odredbe ZAP-a nisu nesuglasne navedenoj
ustavnoj odredbi.

Isto tako, skupljanje obavijesti ne mora uvijek
obavljati tijelo državne vlasti ili pravna osoba s javnim ovlastima. Postoji li
zakonska ovlast, to može obavljati i privatnopravna osoba u granicama danim
ovlašću i za namjene propisane zakonom.

12. S obzirom na navedeno, na temelju članka 43.
stavka 1. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki I. izreke, dok se odluka o
objavi temelji na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-I-3044/2004

Zagreb, 5. svibnja 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE
HRVATSKE

Predsjednik Suda

**dr****. sc. Petar Klarić**, v. r.

Rješenje, NN 65/2005-1285