## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2557/2001 od 9. lipnja 2004. i Izdvojeno mišljenje sutkinja

### NN 89/2004 (30.6.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2557/2001 od 9. lipnja 2004. i Izdvojeno mišljenje sutkinja

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1680

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, pred­sjednik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice
Vuko­jević i Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom Ž. M. iz O.,
kojeg zastupa K. V., odvjetnik iz O., na sjednici održanoj 9. lipnja 2004.
godine, donio je

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Osijeku, broj: Gž-1503/01
od 29. studenoga 2001. godine.

Tijekom parničnog postupka, koji je prethodio
osporenoj presudi, Općinski sud u Osijeku svojom presudom, broj: P-2139/99 od
15. ožujka 2001. godine, odbio je kao neosnovan, tužbeni zahtjev podnositelja
kojim je on od tužene, P. b. Z. d.d.,
potraživao isplatu, odnosno povrat iznosa od 42.613,77 kn s pripadajućim
zakonskim kamatama i naknadom parničnog troška. Svoj tužbeni zahtjev,
podnositelj je temeljio na činjenici da kod tužene ima otvorenu štednu knjižicu
na kunsku štednju, poslovni broj: 10-190-15147-0 na koju je svakomjesečno
primao mirovinu, a da je tužena 23. srpnja 1997. godine s njegove štedne knjižice
bez njegovog odobrenja prebacila iznos od 42.613,77 kn Republičkom fondu
mirovinsko-invalidskog osiguranja radnika Hrvatske.

Protiv prvostupanjske presude podnositelj je izjavio žalbu.
Odlučujući o žalbi, Županijski sud u Osijeku, osporenom presudom, odbio je žalbu
kao neosnovanu i potvrdio prvostupanjsku presudu.

Iz obrazloženja sudskih odluka proizlazi da je kao
nesporno utvrđeno da je podnositelj s tuženom bio u obveznopravnom odnosu
(uloga na štednju), temeljem čega je tužena izdala podnositelju štednu knjižicu.
Nadalje se navodi da je tužena sukladno odredbama članaka 10. i 11. Ugovora o
isplati mirovina i drugih primanja putem tekućih računa iz 1993. godine,
sklopljenog s Republičkim fondom mirovinsko-invalidskog osiguranja radnika
Hrvatske, na zahtjev druge ugovorne strane 1997. godine, izvršila povrat
sredstava uplaćenih na ime mirovine na navedenu štednu knjižicu. Naime,
Ugovorom o isplati mirovina i drugih primanja putem tekućih računa bilo je
predviđeno da tužena u slučaju neisplaćivanja sredstava s računa preko
razdoblja od šest mjeseci mora o tome obavijestiti drugu ugovornu stranu, te da
druga strana ima pravo zatražiti povrat uplaćenih sredstava s pripadajućim
kamatama. Također, kao nesporna utvrđena je i činjenica da s predmetne štedne
knjižice, sredstva nisu bila podizana od studenoga 1992. godine do 1. travnja
1997. godine.

Na tako
utvrđeno činjenično stanje, sudovi su zauzeli pravno stajalište prema kojemu tužena
nije u obvezi isplatiti podnositelju potraživani iznos, a da se pritom ne dira
u pravo podnositelja da može potraživati isplatu spornog iznosa od Hrvatskog
zavoda za mirovinsko osiguranje.

2.
Podnositelj smatra da su osporenim odlukama povrijeđena ustavna prava zajamčena
odredbom članka 14. Ustava, te odredbe članaka 3., 19. stavka 1. i 117. stavka
3. Ustava.

Povrede
navedenih odredbi Ustava podnositelj obrazlaže navodeći da je tužena u obvezi
isplatiti tražena sredstva neovisno o činjenici da su ta sredstva vraćena
uplatitelju. Smatra da tužena nije smjela raspolagati sa sredstvima štedne knjižice
na način kako je u konkretnom slučaju učinjeno.

Za potrebe ovosudnog postupka pribavljen je spis Općinskog
suda u Osijeku, broj: P-2139/99.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu
ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti,
tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s
javnim ovlastima, kojima je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji
ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu
(regionalnu) samoupravu.

Ustavni
sud u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u
ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
podnositelja, povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se u pravilu, ne
upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i
ocijenili dokaze. Za Ustavni sud mjerodavne su samo one činjenice od čijeg
postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Osporene presude u parničnom postupku, sudovi su
donijeli pozivom na odredbu članka 1057. Zakona o obeznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 53/91, 73/91, 3/94, 7/96, 112/99 i 88/01), prema kojoj je tužena
kao banka odgovorna za izvršenje naloga deponenta prema pravilima ugovora o
nalogu. Sudovi su zauzeli stajalište da je tužena postupala kao poslovođa bez
naloga i to u smislu korisnog poslovodstva temeljem članaka 220. i 224. Zakona
o obveznim odnosima, budući je na taj način tužena pomagala isplatitelju
mirovina iz drugog pravnog posla (ugovor o isplati mirovina) zaključen između
Republičkog fonda mirovinsko-invalidskog osiguranja radnika Hrvatske, Centralna
služba Zagreb i  tužene.

5.
Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Sud je utvrdio da u konkretnom slučaju ustavno pravo jednakosti pred zakonom
nije povrijeđeno. Podnositelj nije naveo relevantne razloge koji bi ukazivali
da je u provedenom sudskom postupku bilo postupovnih povreda koje bi mogle
dovesti do povreda ustavnih prava. Sudovi su obrazložili stajališta iznijeta u
osporenim odlukama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja
i primjene materijalnog prava, te da nisu protivna ustaljenoj praksi.

6. Odredbom članka 19. stavka 2. Ustava zajamčuje se
sud­ska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja
imaju javne ovlasti. Stoga se na ovoj odredbi ne može temeljiti ustavna tužba
podnijeta protiv odluka donijetih u sudskom postupku.

7. U svezi s istaknutim povredama odredbi članaka 3.,
19. stavka 1. i 117. stavka 3. Ustava, potrebno je istaći da te odredbe ne sadrže
ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku
pokrenutom ustavnom tužbom, temeljem članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

8. Slijedom iznijetog, temeljem odredbi članaka 73. i
75. Us­tavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

9. Odluka o objavi odluke pod točkom II. izreke
temelji se na odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2557/2001
Zagreb, 9. lipnja 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

\*\*\*

Na
temelju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/2002. – pročišćeni tekst) i članaka 50. i 51.
Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 181/2003.),
dajemo

if !supportEmptyParas endif

IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz Odluku, broj: U-III-2557/2001
od 9. lipnja 2004.

if !supportEmptyParas endif

Protivimo
se izreci i obrazloženju odluke, broj: U-III-2557/2001, donesene na Sjednici
Ustavnog suda 9. lipnja 2004. godine (dalje u tekstu: Odluka).

1.  Uvidom u
spis predmeta utvrđeno je sljedeće:

– podnositelj ustavne tužbe (korisnik mirovine) kod
tužene (banka) imao je otvorenu štednu knjižnicu na kunsku štednju na koju je
mjesečno primao mirovinu,

– između tužene (banka) i Republičkog fonda
mirovinsko – invalidskog osiguranja bio je na snazi Ugovor o isplati mirovina i
drugih primanja putem tekućih računa, zaključen 1993. godine.

Mjerodavne odredbe tog ugovora glase:

Članak 4.

Fond se obvezuje najkasnije pet dana prije početka
isplate mirovina dostaviti Banci:

Spisak korisnika mirovina sa sljedećim podacima:

– prezime i ime korisnika mirovina,

– broj partije tekućeg računa ili štedne knjižice
korisnika mirovine,

– iznos neto mirovine po korisniku mirovine,

– ukupan iznos neto mirovina svih korisnika mirovina.

Članak
10. stavak 2.

(...)

U slučaju
da mirovina s tekućeg računa pojedinog korisnika mirovine, nije isplaćena
uzastopce šest mjeseci, Banka će o tome mjesečno izvještavati Fond.

(...)

Članak
11.

Banka se obvezuje Fondu izvršiti povrat sredstava
doznače­nih za isplatu mirovina, koja se odnose na mirovine doznačene nakon:

– raskida ugovora o štednom ili tekućem računu s
korisnikom mirovine,

– prestankom važenja ovog Ugovora.

U svim drugim slučajevima, povrat će se izvršiti
nakon okončanja sudskog ili drugog odgovarajućeg postupka u svezi s pravom
Korisnika na isplatu.

Banka se obvezuje izvršiti povrat navedenih sredstava
Fondu s pripadajućom kamatom.

Podnositelj u opširnoj ustavnoj tužbi ističe da je
banka kod koje je imao otvorenu štednu knjižicu s računa te štedne knjižice,
novčana sredstva koja je uplatio Republički fond mirovinsko – invalidskog
osiguranja izvršila povrat tih sredstava na račun tog Republičkog fonda, iako
nije raskinut ugovor o štednom ili tekućem računu te nije postojala druga
pravna osnova za povrat tih sredstava.

2.  Osporene
presude temelje se na odredbi članka 1057. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 53/91, 73/91, 3/94, 7/96, 112/99 i 88/01), prema kojoj je tužena
kao banka odgovorna za izvršenje naloga deponenta prema pravilima ugovora o
nalogu. Stajalište je sudova da je tužena postupala kao poslovođa bez naloga i
to u smislu korisnog poslovodstva temeljem članaka 220. i 224. Zakona o
obveznim odnosima, budući je na taj način tužena pomagala isplatitelju mirovina
iz drugog pravnog posla (ugovor o isplati mirovina) zaključen između Republičkog
fonda mirovinsko-invalidskog osiguranja radnika Hrvatske, Centralna služba
Zagreb i tužene.

Osporene presude sadrže i utvrđenje da je podnositelj
s tuže­nom bio u obvezno-pravnom odnosu uloga na štednju. Ulog na štednju
posebna je vrsta novčanog depozita kod kojeg je banka obvezna izvršiti isplatu
samo deponentu kad je štedna knjižica izdana na ime, odnosno osobi na čije ime štedna
knjižica glasi.

3. Mjerodavne odredbe Zakona o obveznim odnosima glase:

Članak 1043.

(1) Ako je novčani depozit primljen kao ulog na štednju,
banka odnosno štedno – kreditna organizacija izdaje deponentu štednu knjižicu.

(2) Štedna knjižica može biti izdana samo na ime određene
osobe ili na donosioca.

Članak 1044.

(1) U štednu knjižicu se unose sve uplate i podizanja
novca.

(2) Upisi u štednu knjižicu potvrđeni pečatom banke i
potpisom ovlaštene osobe dokaz su o uplatama odnosno podizanjima u odnosima
između banke i ulagača.

(3) Suprotan sporazum je ništav.

4.
Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavak 2. Ustava na
koju podnositelj upućuje u ustavnoj tužbi, trebalo je utvrditi postojanje
povrede ustavnog prava na jednakost u materijalnopravnom smislu, te ukinuti
osporene presude. Ovo stoga, jer su sudovi na utvrđeno činjenično stanje pogrešno
primijenili materijalni propis.

Dakle, zato što u konkretnom slučaju nisu
primijenjene mjerodavne zakonske odredbe, osporenim presudama je na štetu
podnositelja povrijeđeno temeljno ustavno načelo jednakosti svih pred zakonom,
propisano člankom 14. stavkom 2. Ustava, a time i pravo vlasništva zajamčeno člankom
48. stavkom 1. Ustava. U slučaju podnositelja zanemareno je načelo vladavine
prava kao jedna od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj
za tumačenje Ustava.

Zagreb, 14. lipnja 2004.

Sutkinje

**Agata Račan**, v. r.
**Emilija Rajić**, v. r.

Odluka, NN 89/2004-1680