## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4218/2007 od 27. listopada 2010.

### NN 126/2010 (12.11.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4218/2007 od 27. listopada 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3286

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu: sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi koju su podnijeli H. B. d.d. B., koje zastupa Lj. Š.-P., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 27. listopada 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev-162/05-2 od 3. listopada 2006., kojom je prihvaćena revizija tuženika, P. T. iz Z. te je djelomično preinačena presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-2276/04 od 19. listopada 2004., u dijelu kojim je potvrđena presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: P-3001/03 od 22. svibnja 2003. (ispravljena rješenjem od 20. travnja 2004.), na način da je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja za utvrđenje da isprava o ugovoru o priznanju duga i zalaganju nekretnine od 30. travnja 1996. u kojoj je podnositelj označen kao hipotekarni dužnik, a tuženik kao solidarni vjerovnik, potvrđena 26. srpnja 1996. kod javnog bilježnika M. G. iz Z., nema značaj javne isprave ni ovršnog javnobilježničkog akta u odnosu na podnositelja.

Rješenjem Vrhovnog suda broj: Rev-162/05-2 od 3. listopada 2006., ukinuta je presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-2276/04 od 19. listopada 2004., u dijelu kojim su potvrđene točke II., III. i IV. izreke presude Općinskog suda u Zagrebu broj: P-3001/03 od 22. svibnja 2003., te je u tom dijelu predmet vraćen prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

Točkom I. izreke prvostupanjske presude utvrđeno je da isprava o ugovoru o priznanju duga i zalaganju nekretnine od 30. travnja 1996. u kojoj je podnositelj označen kao hipotekarni dužnik, a tuženik kao solidarni vjerovnik, potvrđena 26. srpnja 1996. kod javnog bilježnika M. G. iz Z., aktom br. OU-262/96, nema značaj javne isprave ni ovršnog javnobilježničkog akta u odnosu na podnositelja.

Točkom II. izreke presude utvrđeno je da na temelju navedene javnobilježničke isprave tuženik nije ovlaštenik ovršive hipotekarne tražbine protiv podnositelja kao založnog dužnika u pogledu nekretnine iz zk. ul. br. 2082 i 2328 k.o. B.

Prema točki III. izreke presude, tuženik je dužan trpjeti da se klauzula ovršnosti navedenog javnobilježničkog akta s danom 30. travnja 1999. ukine i oglasi bez pravnog učinka u odnosu na podnositelja.

Točkom IV. izreke presude, tuženiku je naloženo da podnositelju i umješaču na strani podnositelja, G. b. d.d. u stečaju, naknadi parnični trošak.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenom odlukom povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Obrazlažući povrede, u bitnom ističe da Vrhovni sud nije naveo razloge neprihvaćanja iscrpno argumentiranih nižestupanjskih odluka, nego je »arbitrarno i neprovjerljivo... utvrdio i konstatirao da sporni Ugovor ima značaj i snagu javne isprave i ovršnog javnobilježničkog akta uz svojstvo i kvalitetu ovršnosti sukladno članku 21. točka 6. Ovršnog zakona.« Smatra da ne može ista odluka revizijskog suda u jednom dijelu sadržavati pravomoćno utvrđenje da je neki ugovor ovršna isprava, a istodobno u drugom (ukidnom) dijelu uputu nižim sudovima da utvrde odlučne činjenice u vezi s ovršnošću. Posebno naglašava činjenicu da on nije tuženikov glavni dužnik, već samo hipotekarni dužnik, zbog čega, kako smatra, nije ispunjena pretpostavka ovršnosti privatne isprave sukladno članku 54. stavku 6. u vezi s člankom 54. stavkom 1. Zakona o javnom bilježništvu (»Narodne novine« broj 78/93., 29/94., 162/98. i 16/07.; u daljnjem tekstu: ZJB). Pored navedenog, podnositelj ističe da je Vrhovni sud zanemario njegov navod o nemogućnosti osiguranja onog dijela potraživanja vjerovnika koji u trenutku ugovaranja, ne samo da nije dospio, nego nije niti postojao jer je bila riječ o tzv. budućoj tražbini, čime je Vrhovni sud, kako smatra, onemogućio raspravljanje o jednom argumentu iz tužbe, te povrijedio njegovo pravo na pravično suđenje. Ukazuje i na stajalište Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Visoki trgovački sud) izraženo u rješenju broj: Pž-4505/02-3 od 5. travnja 2005. da sporni ugovor o priznanju duga i zalaganju nekretnine od 30. travnja 1996. nema karakter ovršne isprave.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporene odluke i vraćanje predmeta Vrhovnom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe podnijete na temelju članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelju povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi i nadležna upravna tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. U parničnom postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku utvrđeno je sljedeće:

– 30. travnja 1996. parnične stranke su potpisale ugovor o priznanju duga i zalaganju nekretnina – podnositelj ustavne tužbe kao založni dužnik, a tuženik kao jedan od tri solidarna vjerovnika iz ugovora o zajmu u iznosu od 15.000.000,00 DEM sklopljenog s glavnim dužnicima G. b. d.d., Z. i H. I. l., D., Republika I.,

– podnositelj je navedenim ugovorom dozvolio vjerovnicima uknjižbu prava zaloga na svoje tri hotelske zgrade upisane u zk. ul. br. 2082 i 2328 k.o. B.,

– pozivom na članak 54. stavak 6. ZJB-a podnositelj je izrazio svoju neopozivu suglasnost da ugovor potpisom i ovjerom postane ovršna isprava, pa vjerovnici mogu tražiti neposrednu prisilnu ovrhu na njegovim nekretninama odmah nakon što javni bilježnik na taj ugovor stavi potvrdu ovršnosti,

– člankom 9. ugovora od 30. travnja 1996. stranke su ugovorile da će se zahtjev za stavljanje potvrde ovršnosti na ugovor smatrati osnovanim ako dužnici nakon pisanog poziva poštom preporučeno u roku od osam dana ne dostave javnom bilježniku pisani dokaz financijske institucije ili druge ustanove iz koje je vidljivo da je zajam uredno otplaćen,

– postupak predviđen člankom 9. ugovora nije proveden,

– na prvu stranicu ugovora od 30. travnja 1996. javni bilježnik je stavio klauzulu da je taj javnobilježnički akt ovršan dana 30. travnja 1999.,

– potpisi glavnih dužnika i podnositelja (hipotekarnog dužnika) na ugovoru javnobilježnički su ovjereni 8. svibnja 1996.,

– tuženik je (jedini od svih sudionika pravnog posla) 26. srpnja 1996. ishodio potvrdu (solemnizaciju) privatne isprave – ugovora od 30. travnja 1996. s tim da klauzula solemnizacije, između ostalog, sadrži i utvrđenje da potvrđena privatna isprava ima snagu izvršnog javnobilježničkog akta, te da tuženik izjavljuje kako prihvaća pravne posljedice koje iz toga proizlaze za njega i da to odgovara njegovoj volji,

– tuženik je, kao hipotekarni vjerovnik, na temelju ugovora od 30. travnja 1996. ishodio uknjižbu prava zaloga na podnositeljevim nekretninama,

– u ovršnom postupku koji se vodio pred Općinskim sudom u Krku, tuženik je, na temelju ugovora od 30. travnja 1996. kao solemnizirane javnobilježničke isprave, ishodio protiv podnositelja, kao ovršenika, pravomoćno rješenje o ovrsi broj: Ovr-465/99 u svrhu namirenja ovršne tražbine u iznosu od 15.000.000,00 DEM prodajom podnositeljevih nekretnina.

4.1. Među parničnim strankama bilo je sporno može li na temelju ugovora o priznanju duga i zalaganju nekretnina od 30. travnja 1996. tuženik neposredno pokrenuti ovrhu ili je za prinudnu prodaju založenih nekretnina založnog dužnika (podnositelja) potrebno ishoditi pravomoćnu presudu u parnici, kao ovršnu ispravu. Prvostupanjski sud je ocijenio da sporni ugovor ima značaj privatne isprave s ovjerenim potpisom hipotekarnog dužnika i u odnosu na podnositelja nema značaj javne isprave – javnobilježničkog akta ili solemnizirane privatne isprave. Polazeći od činjenice da podnositelj nije bio sudionik postupka javnobilježničke solemnizacije, kao i činjenice da podnositelj nije tuženikov osobni dužnik s kojim bi se mogao nagoditi o glavnoj činidbi, prvostupanjski sud je zaključio »da se značaj ugovora kao javne isprave i ovršnog javnobilježničkog akta ne odnosi na njegovu obvezu.«

4.2. Drugostupanjski sud je u cijelosti prihvatio činjenična utvrđenja i pravna stajališta prvostupanjskog suda i odbio žalbu tuženika protiv prvostupanjske presude.

4.3. Odlučujući o tuženikovoj reviziji protiv pravomoćne presude, Vrhovni sud je ocijenio da su nižestupanjski sudovi prihvaćanje tužbenog zahtjeva utemeljili na pogrešnom stajalištu da je sporna isprava privatna isprava koja nema učinak ovršne isprave u smislu članka 54. stavka 3. u vezi s člankom 54. stavkom 6. ZJB-a, zbog čega je prihvatio reviziju tuženika i djelomično preinačio nižestupanjske presude, a djelomično ih ukinuo i u ukinutom dijelu predmet vratio na ponovni postupak.

Obrazlažući svoje stajalište o pogrešnoj primjeni materijalnog prava u konkretnom slučaju, te slijedom toga osnovanosti tuženikove revizije, Vrhovni sud je u bitnom istaknuo sljedeće:

»(...)

Odredbama čl. 54. st. 1. – 5. ZJB definirana je ovršnost javnobilježničkog akta s time da je u st. 1. tog članka određeno kada se javnobilježnički akt smatra ovršnom ispravom, a u st. 2. – 5. tog članka određeni su učinci takvog javnobilježničkog akta kao ovršne isprave. Odredbom čl. 54. st. 3. ZJB kao jedan od tih učinaka je propisano da se na temelju javnobilježničkog akta na temelju kojeg je u zemljišnim knjigama upisana hipoteka na određenoj nekretnini, može neposredno tražiti izvršenje na toj nekretnini radi naplate osiguranog potraživanja, nakon njegove dospjelosti, ako je dužnik na to u tom aktu izričito pristao.

Također odredbom čl. 54. st. 6. ZJB je propisano da isti učinak kao i isprava iz st. 1. ovoga članka ima i privatna isprava takvog sadržaja na kojoj je javni bilježnik ovjerio potpis dužnika. Dakle, takva privatna isprava ima učinke navedene u odredbama st. 2. – 5. tog članka.

Prema tome, iz navedenog je jasno vidljivo da u slučaju da su ispunjeni i svi ostali uvjeti u odnosu na sadržaj privatne isprave na kojoj je javni bilježnik ovjerio potpis dužnika, takva isprava ima i učinak određen u čl. 54. st. 3. ZJB.

U konkretnom slučaju:

– predmetna isprava sadrži izjavu dužnika (tužitelja) da dozvoljava uknjižbu hipoteke na određeno navedenim nekretninama i da izričito pristaje da vjerovnici mogu tražiti prisilno izvršenje na tim nekretninama radi naplate osiguranog potraživanja, nakon njegove dospjelosti,

– na temelju te isprave u zemljišnoj knjizi je upisana hipoteka na određenoj nekretnini tužitelja,

– potpis dužnika (tužitelja) je ovjeren po javnom bilježniku.

Prema tome, ta isprava ima isti učinak kao i javnobilježnički akt istog sadržaja i predstavlja valjanu ovršnu ispravu u smislu odredbe čl. 21. t. 6. Ovršnog zakona... u smislu odredbe čl. 54. st. 3. ZJB.

Iz tih razloga nije od značaja to što je naknadno proveden i postupak solemnizacije niti to da je tužitelj bio samo založni dužnik, jer to nije od utjecaja na valjanost predmetne isprave u naprijed navedenom smislu (postupak solemnizacije nije bio nužan i u ovom slučaju je irelevantan).

(...)«

Što se tiče nižestupanjskih presuda u preostalom dijelu, Vrhovni sud smatra da se i taj dio temelji na pogrešnom pravnom stajalištu sudova u odnosu na učinak sporne isprave, pa su zbog pogrešnog pravnog pristupa ostale nepotpuno utvrđene odlučne činjenice, osobito u odnosu na ispunjenje uvjeta za javnobilježničku potvrdu ovršnosti.

5. Za ocjenu osnovanosti ustavne tužbe mjerodavan je članak 54. stavci 1., 3., 6. i 7. ZJB-a, koji su u vrijeme sklapanja spornog ugovora glasili:

»Članak 54.

(1) Javnobilježnički akt je izvršna isprava ako je u njemu utvrđena određena obveza na činidbu o kojoj se stranke mogu nagoditi i ako sadrži izjavu obvezanika o tome da se na temelju tog akta može radi ostvarenja dužne činidbe, nakon dospjelosti obveze, neposredno provesti prisilno izvršenje.

(...)

(3) Na temelju javnobilježničkog akta, na temelju kojega je u zemljišnim knjigama upisana hipoteka na određenoj nekretnini, može se neposredno tražiti izvršenje na toj nekretnini radi naplate osiguranog potraživanja, nakon njegove dospjelosti, ako je dužnik na to u tom aktu izričito pristao.

(...)

(6) Isti učinak kao i isprava iz stavka 1. ovoga članka ima i privatna isprava takvog sadržaja na kojoj je javni bilježnik ovjerio potpis dužnika. Ako privatna isprava ne sadrži izjavu o pristanku dužnika da se neposredno na temelju nje može tražiti prisilno izvršenje, takovu izjavu može u privatnu ispravu, uz pristanak stranaka, unijeti javni bilježnik prigodom ovjere potpisa dužnika.

(7) U slučajevima iz stavka 1., 3. i 6. ovoga članka javni će bilježnik, na zahtjev stranke, sam staviti na ispravu potvrdu o njenoj izvršnosti.«

6. Analizirajući konkretan slučaj u svjetlu podnositeljevih navoda istaknutih u ustavnoj tužbi, Ustavni sud je osnovanost ustavne tužbe razmatrao sa stajališta ustavnog prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Ustavno pravo na pravično suđenje jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Arbitrarnim se može ocijeniti pojedinačni akt pri čijem je donošenju njegov donositelj bez razboritih ili bez ikakvih razloga odstupio od ustaljene prakse, nije uzeo u obzir očigledno mjerodavan propis ili je mjerodavni propis pogrešno protumačio i primijenio, na način i u mjeri koja konkretni pojedinačni akt čini pravno neprihvatljivim.

6.1. Ocjenjujući je li osporenom odlukom Vrhovnog suda povrijeđeno podnositeljevo ustavno pravo na pravično suđenje, Ustavni sud polazi od činjeničnog stanja utvrđenog u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, imajući pritom osobito u vidu mjerodavne odredbe ugovora o priznanju duga i zalaganju nekretnina od 30. travnja 1996. koje glase:

»Članak 8.

Ujedno ZALOŽNI DUŽNIK ovim ugovorom sukladno članku 54. st. 6. važećeg Zakona o javnom bilježništvu izražava svoju neopozivu suglasnost da ovaj ugovor činom potpisa i ovjere kod javnog bilježnika postaje izvršna isprava te da VJEROVNICI temeljem ovog ugovora o dospijeću obveze DUŽNIKA iz Osnovnih ugovora mogu svaki za svoje potraživanje specificirano u članku 1. ovog ugovora, ili u svojstvu solidarnih vjerovnika sukladno odredbi članka 5. stavak 3. ovog ugovora tražiti neposredno prisilno izvršenje na nekretninama navedenim u članku 3. ovog ugovora i to odmah nakon što javni bilježnik na ovaj ugovor kao javnu ispravu stavi potvrdu o njenoj izvršnosti.

Članak 9.

Zahtjev za stavljanje potvrde izvršnosti na ovaj ugovor, dogovorom stranaka, smatrat će se osnovanim ako DUŽNICI nakon pismenog poziva poštom preporučeno u roku 8 (osam) dana ne dostave javnom bilježniku pismeni dokaz financijske institucije ili druge ustanove iz koje je vidljivo da je zajam uredno otplaćen VJEROVNIKU koji predlaže izvršenje.«

6.2. Osporena odluka Vrhovnog suda polazi sa stajališta da su u konkretnom slučaju bile ispunjene sve pretpostavke pod kojima se može smatrati da sporni ugovor ima učinke ovršnog javnobilježničkog akta u smislu članka 54. stavaka 1., 3. i 6. ZJB-a.

Prema mjerodavnim odredbama ZJB-a, da bi privatna isprava imala učinke ovršnog javnobilježničkog akta, moraju biti (kumulativno) ispunjene sljedeće pretpostavke:

– u privatnoj ispravi mora biti utvrđena određena obveza na činidbu o kojoj se stranke mogu nagoditi,

– privatna isprava mora sadržavati izjavu obveznika (dužnika) da se na temelju tog akta može, radi ostvarenja dužne činidbe, nakon dospjelosti obveze, neposredno provesti prisilno izvršenje, ili takvu izjavu koju je, uz pristanak stranaka, u ispravu unio javni bilježnik prigodom ovjere potpisa dužnika,

– potpis dužnika na privatnoj ispravi mora biti javnobilježnički ovjeren.

Razmatrajući okolnosti konkretnog slučaja u svjetlu navedenih pretpostavki, Ustavni sud utvrđuje da odredbe spornog ugovora od 30. travnja 1996. (osobito članak 8. ugovora koji sadrži podnositeljevu izjavu u smislu članka 54. stavka 1. ZJB-a, kao i činjenica da je podnositeljev potpis na ugovoru ovjeren) pružaju osnovu za zaključak da je riječ o aktu s učincima ovršnog javnobilježničkog akta u smislu članka 54. stavka 6. ZJB-a. Stoga Ustavni sud ocjenjuje da se stajalište Vrhovnog suda izraženo osporenom presudom zasniva na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava, da je valjano i dostatno obrazloženo, te smatra nedvojbenim da izraženo stajalište nije posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

S obzirom na činjenicu da su ZJB-om propisane pretpostavke koje moraju biti ispunjene da bi privatna isprava mogla imati učinke ovršnog javnobilježničkog akta (a koje su, kao što je gore navedeno, u konkretnom slučaju bile ispunjene) okolnost što su stranke člankom 9. ugovora odredile posebne uvjete za stavljanje potvrde ovršnosti na ugovor, u konkretnom je slučaju irelevantna, te nije od utjecaja na utvrđenje da sporna isprava ima učinak ovršnog javnobilježničkog akta.

U odnosu na podnositeljevo pozivanje na stajalište Visokog trgovačkog suda izraženo u rješenju broj: Pž-4505/02-3 od 5. travnja 2005., da sporni ugovor o priznanju duga i zalaganju nekretnine od 30. travnja 1996. nema karakter ovršne isprave, Ustavni sud ističe sljedeće:

Rješenje Visokog trgovačkog suda na koje se podnositelj poziva doneseno je u stečajnom predmetu nad stečajnim dužnikom G. b. d.d. u stečaju, radi utvrđenja osporene tražbine stečajnog vjerovnika P. T. Dakle, riječ je o postupku u kojemu je predmet odlučivanja različit od predmeta spora u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku u kojemu je donesena osporena presuda. U navedenom predmetu Visoki trgovački sud je izrazio stajalište da sporni ugovor o priznanju duga i zalaganju nekretnine od 30. travnja 1996. nema karakter ovršne isprave, zbog čega je i pokrenut parnični postupak radi utvrđenja karaktera odnosno učinaka spornog ugovora, a u kojemu je Vrhovni sud zauzeo stajalište (koje Ustavni sud prihvaća) da taj ugovor ima učinak ovršnog javnobilježničkog akta.

Slijedom iznijetog, Ustavni sud ocjenjuje da osporenom presudom Vrhovnog suda podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

7. Stoga je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno kao u točki I. izreke.

Točka II. izreke (objava odluke) utemeljena je na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4218/2007

Zagreb, 27. listopada 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 126/2010-3286