## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3848/2007 od 1. veljače 2011.

### NN 21/2011 (16.2.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3848/2007 od 1. veljače 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

452

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg su ustavnom tužbom pokrenuli N. P. iz Z. i Z. S. iz V. G., oboje zastupani po odvjetnicima Odvjetničkog društva P. i Š. iz Z., na sjednici održanoj 1. veljače 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-1503/07-2 od 4. srpnja 2007., kojim je odbijena žalba podnositelja i potvrđeno rješenje Općinskog suda u Zagrebu broj: II-R1-1396/05 od 27. listopada 2006.

Navedenim prvostupanjskim rješenjem priznata je presuda zbog izostanka stranog suda – Zemaljskog suda u Leobenu broj: 5Cg 159/98 od 17. prosinca 1998., kojom su podnositelji, kao tuženici u tom postupku pred stranim sudom, obvezani isplatiti tužitelju, S. B. u. S. AG iz G., Republika Austrija, utuženo potraživanje i troškove postupka, pod prijetnjom ovrhe.

2. U ustavnoj tužbi podnositelji ističu da su im osporenim rješenjima o priznanju odluke stranog suda povrijeđena ustavna prava. Izrijekom navode članke 18., 26. i 29. Ustava.

Podnositelji tvrde, kao i tijekom izvanparničnog postupka, da im nije bilo omogućeno sudjelovanje u postupku pred stranim sudom, budući da taj sud nije poštovao pravila o osobnoj dostavi, a nadležni sudovi u Republici Hrvatskoj priznali su odluku stranog suda, propustivši pritom utvrditi relevantne činjenice i svoja rješenja valjano obrazložiti, u smislu članka 88. Zakona o rješavanju sukoba zakona s propisima drugih zemalja u određenim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., u daljnjem tekstu: ZRSZ), pa i unatoč izričitoj uputi suda drugog stupnja iz ranije ukidne odluke.

Predlažu ukidanje osporenih rješenja.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u spis predmeta, osporena rješenja i rješenja donesena u ranijem tijeku postupka, Ustavni sud je utvrdio sljedeće:

U istom predmetu ranije je bilo doneseno rješenje Općinskog suda u Zagrebu broj: II-R1-22/03 od 5. ožujka 2004., kojim je ista odluka stranog suda priznata, uz obrazloženje kako su ispunjeni uvjeti iz članaka 87. – 92. ZRSZ-a. Ovo stoga što iz Službene potvrde Pokrajinskog suda u Leobenu proizlazi kako su tuženicima (podnositeljima) pozivi za pokretanje postupka (za prvo ročište), zajedno s tužbom, »dostavljeni putem pohrane«, a da je presuda, donesena u nenazočnosti podnositelja, »uredno dostavljena i postala pravomoćna i izvršna, te su uslijedili svi postupci dostavljanja u skladu sa zakonskim odredbama koje se primjenjuju u takvim slučajevima«.

U povodu žalbe podnositelja, prvostupanjsko rješenje o priznanju odluke stranog suda ukinuto je rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-2672/04 od 28. lipnja 2005. U žalbi su se, kao i tijekom postupka, podnositelji pozvali na članak 88. ZRSZ-a te isticali da ni poziv, ni tužbu, niti presudu nikada nisu primili i da su za postupak pred stranim sudom saznali tek u ovom postupku, kao i da iz izvješća Pokrajinskog suda u Leobenu proizlazi upravo suprotno nego što je to zaključio prvostupanjski izvanparnični sud.

U obrazloženju ukidnog rješenja izrijekom je navedeno da je prvostupanjski sud propustio utvrditi je li podnositeljima uskraćena osobna dostava poziva i tužbe, kako to izričito propisuje članak 88. ZRSZ-a.

U nastavku postupka isti prvostupanjski sud je saslušao podnositelje. Oni su, u bitnome, suglasno iskazali da su od 1990. godine bili suvlasnici poduzeća u Republici Austriji, nad kojim je proveden stečajni postupak, a u okviru kojeg je stečajnom sudu bila dostavljena dokumentacija o svim dugovanjima poduzeća, uključujući i utuženo dugovanje prema S. B. u. S. AG iz G.. Stoga su podnositelji smatrali da su sva dugovanja razriješena u stečajnom postupku. Poduzeće podnositelja brisano je iz registra, a u vrijeme utuženja, 1998. godine, podnositelji su već živjeli u Republici Hrvatskoj. Podnositelj Z. S. izjavio je kako misli da su u to vrijeme morali i »odjaviti boravak i stan u Austriji«, a oboje su iskazali da do sudskog poziva u ovom izvanparničnom predmetu nisu imali apsolutno nikakvih saznanja o vođenju bilo kakvog postupka pred austrijskim sudom, kao niti o tamo donesenoj presudi.

Nakon toga, prvostupanjski sud je ovdje osporenim rješenjem, priznao odluku stranog suda, uz obrazloženje da se pravilnost dostave prosuđuje prema propisima države čiji je sud odluku donio, a ne države koja odluku stranog suda priznaje, da su podnositelji bili prijavljeni na adresi koja je navedena u dokumentaciji iz postupka pred stranim sudom, da činjenica što su se podnositelji u odnosno vrijeme, 1998. godine, eventualno nalazili izvan Republike Austrije ne znači da nisu mogli sudjelovati u postupku. Prvostupanjski se sud poziva i na odluku Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gž-11/84 od 16. veljače 1984., prema kojoj je, u smislu članka 88. ZRSZ-a, moguće priznati stranu sudsku odluku, ako stranka nije sudjelovala u postupku, iako je to mogla.

Podnositelji su ponovo izjavili žalbu u kojoj su iznijeli jednaku argumentaciju kao i u prethodnoj, ističući i drugačije primjere stajališta Vrhovnog suda. Ponovo su ukazali na to da nije riječ o neodazivanju na poziv suda, već o potpunoj neobaviještenosti o vođenju postupka, čime nije povrijeđen samo ZRSZ, već i mjerodavni paragraf 17. austrijskog Zakona o dostavi, jer nije razjašnjeno što se podrazumijeva pod dostavom »putem pohrane«, a napose nije razjašnjeno što toj »pohrani« prethodi, kao i je li poziv dostavljan fizičkim osobama (kada je moguća jedino osobna dostava) ili pravnoj osobi.

Osporenim drugostupanjskim rješenjem, isti drugostupanjski sud sada je žalbu odbio i potvrdio rješenje o priznanju odluke stranog suda. U obrazloženju je kratko naveo da je dostava izvršena uredno, prema važećem austrijskom Zakonu o dostavi, te da je prvostupanjski sud valjano primijenio članak 88. ZRSZ-a.

5. Člankom 88. (preuzetog) ZRSZ-a propisano je:

»Članak 88.

Sud SFRJ odbit će priznanje strane sudske odluke ako u povodu prigovora osobe protiv koje je ta odluka donesena utvrdi da ta osoba nije mogla sudjelovati u postupku zbog nepravilnosti u postupku.

Osobito će se smatrati da osoba protiv koje je donesena strana sudska odluka nije mogla sudjelovati u postupku zbog toga što joj poziv, tužba ili rješenje kojim je započet postupak nije bilo osobno dostavljeno, odnosno što uopće nije ni pokušana osobna dostava, osim ako se na bilo koji način upustila u raspravu o glavnoj stvari u prvostupanjskom postupku.«

6. U tijeku postupka nakon ukidne odluke drugostupanjskog suda, prvostupanjski je sud imao zadatak utvrditi je li podnositeljima uskraćena osobna dostava poziva i tužbe, kako to izričito propisuje članak 88. ZRSZ-a.

Podnositelji, koji u smislu članka 88. stavka 1. ZRSZ-a, prigovaraju da nisu mogli sudjelovati u postupku zbog nepravilnosti u postupku, dužni su to i dokazati. Podnositelji su iskazali da je tuženo poduzeće u vrijeme utuženja bilo brisano iz registra nakon što je nad njim proveden stečaj, kao i da »misle da su u to vrijeme morali odjaviti boravak i stan u Austriji«, ali navedeno nisu ničim dokazali.

Stoga se prvostupanjski sud u utvrđivanju činjenica relevantnih za priznanje strane sudske odluke ograničio na sadržaj odredaba austrijskog Zakona o dostavi (paragraf 17. – način dostave poziva, tužbe i presude, koji se obavlja »putem pohrane«, nakon dva bezuspješna pokušaja osobne dostave) odnosno na sadržaj ranije pribavljene Službene potvrde Pokrajinskog suda u Leobenu. To je izvješće strana javna isprava i ima dokaznu snagu jednaku dokaznoj snazi domaće javne isprave, presumira se njezina autentičnost i istinitost sadržaja, ali je dopušteno dokazivati neistinitost sadržaja ili da je nepravilno sastavljena (članci 230. i 231. Zakona o parničnom postupku, »Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03. i 84/08.). Podnositelji nisu dokazivali neistinitost sadržaja isprave ili da je ona nepravilno sastavljena.

7. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno je pravo na pravično suđenje. Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

U spornoj pravnoj situaciji odlučivala su tijela sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Prvostupanjski sud proveo je dokazni postupak sukladno mjerodavnim postupovnim zakonskim odredbama i uputi iz ukidne odluke suda višeg stupnja, obrazloživši svoje pravno stajalište na ustavnopravno prihvatljiv način. Podnositeljima je bilo omogućeno korištenje pravnog lijeka, a drugostupanjski sud je odgovorio na njihove žalbene navode i svoje stajalište valjano obrazložio.

Stoga je Ustavni sud utvrdio da osporenim presudama podnositeljima nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. i člankom 18. stavkom 1. Ustava.

8. Člankom 26. Ustava jamči se državljanima Republike Hrvatske i strancima jednakost pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Podnositelji ustavne tužbe nisu naveli niti jedan podatak koji bi ukazivao na njihovu državljansku pripadnost, a slijedom toga ne postoje niti naznake da bi oni, s osnove svoje državljanske pripadnosti, bili u nejednakom položaju u konkretnom izvanparničnom postupku.

Ustavni sud smatra da članak 26. Ustava stoga nije mjerodavan za ocjenu o povredi ustavnih prava podnositelja.

9. Zbog izloženih razloga, a na temelju članka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točki I. izreke, dok se objava odluke (točka II. izreke) temelji na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3848/2007

Zagreb, 1. veljače 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 21/2011-452