### NN 83/2015 (28.7.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-73/14-8 od 28. svibnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1625

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Mirjane Čačić, predsjednice vijeća, Lidije Vukičević i Ljiljane Karlovčan-Đurović, članica vijeća, te sudske savjetnice Lidije Ravlić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Zagreb, Ulica Roberta Frangeša Mihanovića 9, zastupan po Maji Mandić, direktorici odjela pravnih i regulatornih poslova i usklađenosti poslovanja, protiv rješenja tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije (sada Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti), Zagreb, R.F. Mihanovića 9, klasa: UP/I-344-08/14-03/06, urbroj: 376-04-14-10 od 18. lipnja 2014., radi donošenja odluke o zadržavanju prihoda od međupovezivanja, u sjednici vijeća održanoj 28. svibnja 2015.

presudio je

I. Usvaja se tužbeni zahtjev tužitelja te se poništava rješenje tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/14-03/06, urbroj: 376-04-14-10 od 18. lipnja 2014.

II. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tužene odbijen je kao neosnovan zahtjev trgovačkog društva Hrvatski Telekom d.d. protiv trgovačkog društva VIPnet d.o.o. radi donošenja odluke o zadržavanju prihoda od međupovezivanja.

Tužitelj tužbom osporava navedeno rješenje tuženika pozivajući se na odredbu članka 78. stavak 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama (u daljnjem tekstu ZEK-a), ističući da upravo ova odredba propisuje obvezu tuženika donijeti odluku kojom se operatoru naređuje zadržavanje prihoda od međupovezivanja, u slučajevima kada se radi o prihodu za koji postoji opravdana sumnja da je ostvaren pozivima koji imaju obilježja zlouporabe ili prijevare. Tužitelj ističe da je u regulatornom sporu nesporno dokazao: da su korisnici tužiteljeve tarife u mobilnoj mreži naziva »Častilica« istu zlouporabili odnosno koristili protivno sklopljenom pretplatničkom ugovoru s tužiteljem; da postupanje korisnika tarife »Častilica« ima obilježje kaznenog dijela prijevare iz članka 224. stavak 4. Kaznenog zakona budući da su u tijeku izvidi kaznenog dijela od strane Općinskog državnog odvjetništva u Zagrebu; te da je na temelju ovih protupravno ostvarenih poziva korisnika »častilice« nastalo potraživanje VIPnet-a prema tužitelju u iznosu od 3.227.015,16 kuna na ime međupovezivanja između mreža tužitelja i VIPnet-a, slijedom čega su po mišljenju tužitelja u predmetnom regulatornom sporu bili ispunjeni svi uvjeti iz članka 78. stavak 3. citiranog Zakona. Tužitelj nadalje ističe da je osporeno rješenje nejasno i proturječno time protivno odredbi članka 98. stavak 5. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09.), jer tuženik najprije navodi da u konkretnom slučaju nije primjenjiva odredba članka 78. stavak 3. citiranog Zakona budući je njegova svrha zaštita krajnjih korisnika, odnosno tumači da nije nadležan donijeti odluku o naredbi zadržavanja prihoda od međupovezivanja u ovom slučaju, budući da u ovom slučaju nije utvrđeno da bi korisnici bili oštećeni, a što je preduvjet za donošenje odluke o naredbi zadržavanja prihoda od međupovezivanja. Dakle, iz ovog dijela obrazloženja osporenog rješenja moguće je stoga zaključiti da tuženik citirani članak 78. stavak 3. Zakona tumači na način da se zadržavanje prihoda od međupovezivanja mora naložiti u svrhu obeštećenja krajnjih korisnika oštećenih zlouporabom ili prijevarom. Međutim, već u sljedećem odjeljku osporenog obrazloženja tuženik da zaključuje da je svrha citiranog članka Zakona poduzimanje mjera radi onemogućavanja pristupa određenim brojevima, kako bi se onemogućilo stvaranje prihoda za osobe koje poduzimaju prijevarne radnje. Dakle, tuženik ovdje, protivno navedenom u prethodnom odjeljku obrazloženja osporenog rješenja, zaključuje da svrha ove odredbe Zakona nije zadržavanje prihoda radi zaštite krajnjih korisnika i njihovog obeštećenja, već da je njezina svrha onemogućavanje stvaranja prihoda za osobe koje čine zlouporabe odnosno prijevare, neovisno o tome jesu li korisnici oštećeni i treba li ih obeštetiti. Kako je rješenje u ovom dijelu proturječno, tužitelju je faktično onemogućeno efikasno rješenje pobijati i na taj način ostvariti svoje pravo na pravni lijek jer je tužitelj u konkretnom slučaju podnio upravo zahtjev za rješavanje regulatornog spora tuženiku kako bi se onemogućilo stvaranje prihoda za osobe koje poduzimaju prijevarne radnje pa je tuženik odbio tužitelja osporenim rješenjem u jednom dijelu obrazlažući da svrha citiranog Zakona nije spriječiti protupravnu imovinsku korist već zaštita korisnika usluga (stranica 4. i 8., odjeljak rješenja), da bi u drugom dijelu obrazloženja tuženik naveo da je svrha predmetne odredbe ipak sprječavanje nastanka protupravne imovinske koristi trećima (strana 4. i 9. rješenja). Tužitelj smatra da upravo iz odredbe članka 78. stavak 3. citiranog Zakona nedvojbeno proizlazi obveza tuženika za donošenjem rješenja o usvajanju zahtjeva tužitelja u predmetnom regulatornom sporu, jer ova odredba izričito navodi da će u slučajevima opravdane sumnje u zlouporabu ili prijevaru tuženik će donijeti odluku o zadržavanju prihoda od međupovezivanja, dakle odredba ne govori o zadržavanju prihoda radi obeštećenja krajnjih korisnika. Odredba govori jedino i isključivo o mogućnosti naredbe neisplate potraživanja od međupovezivanja kada je međupovezivanje nastalo kao rezultat zlouporabe ili prijevare. Budući je prihod od međupovezivanja prihod operatora, nedvojbeno je da je odredba usmjerena upravo k sprječavanju stjecanja protupravne imovinske koristi od strane trećih kojima prihod od međupovezivanja operatora treba biti isplaćen. Nadalje, tužitelj ističe da je tuženik u obrazloženju osporenog rješenja utvrdio da je tužitelj bio obvezan poduzeti mjere radi onemogućavanja korištenja bonusa za pozive prema navedenim brojevima (str. 4., 10. rješenja), napominjući da niti jednim zakonom ili propisom nije propisana obveza tužitelja prilikom definiranja određene tarife poduzeti mjere onemogućavanja korištenja bonusa za pozive prema navedenim brojevima, pri čemu se tuženik nije pozvao na određeni zakon ili propis kojim bi takva obveza bila propisana, slijedom čega tuženik niti u ovom dijelu nema mogućnost efikasno pobijati osporeno rješenje. Nadalje, ističe da tuženo tijelo u obrazloženju osporenog rješenja navodi i to da tužitelj nije uspio dokazati vezu između korisnika tarife »Častilica« i davatelja usluga s posebnom tarifom na brojevima koje su ti korisnici protupravno pozivali, te da nije jasno zašto u ovom dijelu obrazloženja tuženik uopće ulazi u pitanje utvrđenja je li na strani korisnika bilo prijevarnih radnji i jesu li korisnici ostvarili protupravnu imovinsku korist. Naime, ako je svrha odredbe zaštita korisnika od trećih koji poduzimaju prijevarne radnje, tužitelju nije jasno zašto tuženo tijelo u obrazloženju iznosi argumente u prilog tome da nije dokazano da su sami korisnici počinili prijevarne radnje. Tužitelj smatra da u konkretnom slučaju, a imajući u vidu odredbu članka 78. stavak 3. citiranog Zakona nije potrebno utvrditi zlouporabu ili prijevaru već je dovoljno utvrditi postojanje opravdane sumnje da su se iste dogodile, a s obzirom da u predmetnom slučaju Općinsko državno odvjetništvo poduzima izvide kaznenog dijela prijevare po osnovi postupanja predmetnih korisnika tarife »Častilica« po mišljenju tužitelja nedvojbeno je dokazano postojanje opravdane sumnje u prijevaru. Teleološkim tumačenjem citirane odredbe Zakona proizlazi namjera zakonodavca, a koja nedvojbeno proizlazi i iz teksta članka 28. stavak 2. Direktive o univerzalnim uslugama (2002/22/EC, 2009/136/EC) na koju se tuženik pozva, onemogućiti stjecanje protupravne imovinske koristi trećima koji su poduzeli prijevarne radnje i prije nego je nadležno tijelo nedvojbeno utvrdilo postojanje kaznenog djela ili drugog oblika protupravnog postupanja. Ovo iz razloga kako bi se onemogućila isplata prihoda od međupovezivanja potencijalnim počiniteljima kaznenih dijela i prije nego je dokazano da je kazneno djelo počinjeno, na koji način se sprječava nastanak protupravne imovinske koristi povezan s počinjenjem kaznenog dijela i na taj način umanjuju štetne posljedice protupravnog postupanja.

Tužitelj predlaže sukladno odredbi članka 58. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima donijeti presudu kojom će se poništiti osporeno rješenje tuženog tijela.

Tužena Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti (kao pravni slijednik Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije) dostavila je Sudu odgovor na tužbu sa spisom predmeta, ističući da je tužba tužitelja podnesena nepravodobno, budući da je osporavano rješenje tužitelj zaprimio 18. lipnja 2014. godine, slijedom čega rok za podnošenje tužbe ističe 18. srpnja 2014. godine. Ističe da je uvidom u dostavljenu tužbu razvidno da je sud istu zaprimio 21. srpnja 2014. godine slijedom čega je tužba nepravodobna pa predlaže Sudu sukladno odredbi članka 30. Zakona o upravnim sporovima donijeti rješenje o odbacivanju tužbe. Podredno ukoliko Sud ocijeni da su ipak ispunjene pretpostavke za vođenje upravnog spora, tužena osporava tužbu tužitelja, predlažući na temelju odredbe članka 57. odbiti tužbu kao neosnovanu. Ističe da je u postupku regulatornog spora između tužitelja i trgovačkog društva VIPnet d.o.o. osporavanim rješenjem odbio kao neosnovan zahtjev tužitelja radi donošenja odluke o zadržavanju prihoda od međupovezivanja, napominjući da je tužitelj tražio donošenje odluke o rješenju spora s trgovačkim društvom VIPnet, kojim bi se tužitelju na temelju članka 78. stavak 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama naložilo zadržavanje pripadajućih prihoda od međupovezivanja u iznosu od 3.227.015,16 kuna, koji iznos VIPnet potražuje od tužitelja, budući da postoji opravdana sumnja da je pozivima pojedinih korisnika tarife »Častilica« u razdoblju od 7. rujna do 26. rujna 2011. godine ostvarena zlouporaba i prijevara. Smatra da je u postupku utvrđeno da činjenični opis predmeta postupka na kojim tužitelj temelji svoj zahtjev ne podliježe odredbi članka 78. stavak 3. Zakona, a kada bi se predmetni članak i tumačio na način kako ga tumači tužitelj, tužitelj da nije uspio dokazati vezu između korisnika tarife »Častilica« i davatelja usluga s posebnom tarifom, odnosno nije utvrđeno da su korisnici bili i vlasnici pozivanih 064 brojeva, te da su na taj način ostvarili imovinsku korist. Tužena ističe da je odredba članka 78. stavak 3. Zakona preuzeta iz članka 28. stavak 2., poglavlje IV. Interesi i prava krajnjih korisnika, Direktive o univerzalnim uslugama (2002/22/EC, 2009/136/EC, u daljnjem tekstu: Direktiva), te je prilikom tumačenja navedenog članka potrebno voditi računa o navedenim odredbama Direktive. Svrha članka 28. Direktive je osigurati svim korisnicima Europske unije pristup svim brojevima unutar Europske unije, dakle brojevima koji su uključeni u Nacionalne planove numeriranja drugih država članica i pristupnim uslugama nezemljopisnih brojeva unutar Europske unije, uključujući brojeve za besplatne pozive te brojeve za usluge s posebnom tarifom. Drugim riječima, željela se osigurati visoka razina dostupnosti svih brojeva unutar Europske unije, a za što je pretpostavka postojanje povjerenja krajnjih korisnika u sigurnost takve dostupnosti, imajući u vidu mogućnost zlouporabe ili prijevare na štetu krajnjih korisnika. Pri tome je obveza svih operatora poduzeti sve moguće mjere kako bi se spriječile mogućnosti zlouporaba ili prijevara koje bi mogle prouzročiti štetu krajnjim korisnicima u vidu financijske štete, kao i u vidu manjka povjerenja u sigurnost usluge. U svrhu zaštite krajnjih korisnika od mogućih slučajeva zlouporabe ili prijevare prilikom pozivanja željenih brojeva, člankom 28. stavak 2. Direktive propisano je da su države članice dužne omogućiti regulatornom tijelu da zahtijeva od operatora, u slučajevima opravdane sumnje u zlouporabu ili prijevaru, da se onemogući pristup brojevima kao i da se blokira tijek novca na način da se naredi zadržavanje pripadajućih prihoda od međupovezivanja ili od drugih usluga. Prema mišljenju tuženika cilj koji se želi postići onemogućavanjem pristupa broja i blokiranjem tijeka novca je zaustavljanje daljnjeg protupravnog postupanja, odnosno zaustavljanje ostvarivanja daljnje štete za krajnjeg korisnika, jer je upravo krajnji korisnik taj koji će pozivati određene brojeve, pa stoga njega i treba štititi od onih radnji i drugih osoba koje protupravnim i prijevarnim radnjama zloupotrijebe na bilo koji način brojeve koje poziva korisnik na način da sebi pribave imovinsku korist, a korisniku prouzroče štetu na način da isti primjerice mora snositi financijski teret pozivanja tih brojeva. U konkretnom slučaju da je utvrđeno da je tužitelj uveo tarifu »Častilica« kojom je omogućio svojim korisnicima sklapanje bonusa na svojim računima, te je u specifikaciji tarife definirao da se ista ne može koristiti za pozive prema brojevima usluga s dodanom vrijednosti, uključujući i 06X. Krajnji korisnici su suprotno uvjetima korištenja predmetne tarife ostvarili pozive prema 064 brojevima aktivirane u mreži operatora Voljaglas d.o.o. (pravni slijednik Voljaglasa d.o.o. je B.net hrvatska d.o.o., a pravni slijednik B.net Hrvatska d.o.o. je VIPnet). Predmetni brojevi su brojevi operatora usluga s dodanom vrijednosti IT Jedan d.o.o. koji iste iznajmljuje davateljima sadržaja kroz »Rent-a-060 uslugu«, zabrana pozivanja 06 brojeva zaobiđena je upućivanjem poziva iz »roaminga« tj. iz Bosne i Hercegovine pa je tužitelj nakon detektiranja da se radi o korištenju tarife mimo propisanih uvjeta onemogućio takve pozive 26. rujna 2011. godine. Napominje da tužitelj nije tražio od tuženika da u smislu citirane odredbe članka 78. stavak 3. Zakona zabrani pozive prema određenim 06X brojevima jer je utvrdio da se isti zloupotrebljavaju i nanose štetu krajnjim korisnicima ističući da je odredbom članka 78. stavak 3. Zakona predviđeno da svi operatori moraju, sukladno odluci HAKOM-a na pojedinačnoj osnovi, dakle, za konkretni slučaj onemogućiti pristup brojevima ili uslugama kada postoji opravdana sumnja u zlouporabu ili prijevaru. U konkretnom slučaju riječ je o tome da je tužitelj sam definirao tarifu u kojoj je propisao nemogućnost pozivanja 06X brojeva, ali kako svojim propustom nije učinio tehničke mjere koje su usklađene s uvjetima navedene tarife, došlo je do nepostupanja korisnika navedene tarife po istoj, te smatra da je stoga u navedenom slučaju riječ o postupanju krajnjih korisnika mimo uvjeta korištenja predmetne tarife, a ne o zlouporabi tih brojeva na štetu krajnjih korisnika. Smatra da tužitelj pogrešno tumači da bi svrha citirane odredbe Zakona bila isključivo sprječavanje stjecanja protuimovinske koristi od strane trećih kojima prihod od međupovezivanja operatora treba biti isplaćen, te da je svrha citirane odredbe Zakona propisivanje iznimke kada je moguće onemogućiti pristup brojevima i uslugama, pri čemu je prethodno potrebno obavijestiti tuženika o opravdanoj sumnji u zlouporabu ili prijevaru u pristupu brojevima ili uslugama. Odlučivanje o zadržavanju prihoda od međupovezivanja ili drugih usluga usljeđuje tek ukoliko se ocijeni da je potrebno zabraniti pristup brojevima ili uslugama jer je zaista riječ o opravdanoj sumnji u zlouporabu ili prijevaru prilikom pozivanja istih, čime se blokira tijek novca i zaustavlja daljnje protupravno postupanje koje bi bilo na štetu krajnjih korisnika. Smatra neprihvatljivim shvaćanje tužitelja da bi tuženik bio dužan naložiti tužitelju zadržavanje pripadajućih prihoda od međupovezivanja između mreža tužitelja i VIPneta na temelju citirane odredbe članka 78. stavak 3. Zakona budući da tužitelj nije krajnji korisnik čija se prava štite predmetnim člankom, da se takvom odlukom, odnosno nalaganjem zadržavanja pripadajućih prihoda od međupovezivanja tužitelju, ne može više onemogućiti daljnje stvaranje prihoda za osobe koje poduzimaju prijevarne radnje, budući da je protupravno postupanje završilo 2011. godine te da tužitelj nije prijavio tuženiku eventualne protupravne radnje prilikom pozivanja određenim 06X brojeva, kako bi tuženik mogao donijeti odluku kojom bi se svim operatorima odredilo onemogućavanje poziva prema konkretnim 06X brojevima. Tuženik ističe da su u predmetnom slučaju svi sudionici u lancu pozivanja i uspostave poziva, dakle od krajnjeg korisnika preko tužitelja »roaming operatora«, VIPneta-a do operatora usluga s posebnom tarifom platiti međusobna potraživanja, osim što tužitelj traži zadržavanje prihoda od međupovezivanja između mreža tužitelja i VIPnet-a. Uzevši u obzir da je tužitelj sam definirao tarifu i uvjete korištenja iste, sukladno pažnji dobrog gospodarstvenika trebao je poduzeti odgovarajuće mjere koje omogućavaju ispravno funkcioniranje iste, te je istom logikom trebao poduzeti mjere koje će osigurati zabranu povezivanja 06X brojeva, tim više što je i sam potvrdio da je poduzeo mjere kako bi onemogućio pozivanje 06X brojeva iz nacionalnih mreža. Po logici tužitelja, ako nije trebao poduzimati nikakve mjere onemogućavanja korisnika bonusa za pozive prema navedenim brojevima, nije jasno zbog čega je onda poduzeto bilo kakve mjere za onemogućavanje pozivima 06X brojeva iz nacionalnih mreža. Također, na nelogičnost navoda tužitelja upućuje i stav tužitelja iznesen u njegovim očitovanjima sukladno kojem je Voljaglas d.o.o. morao biti svjestan neuobičajenog povećanja prometa prema spornim 064 brojevima u svojoj mreži u spornom periodu te onemogućiti pozivanje istih od strane svojih korisnika, sukladno načelu savjesnosti i poštenja. Dakle, tužitelj definira uvjete korištenja tarife, smatra da nije obvezan poduzeti mjere za ispravno funkcioniranje svoje tarife, ali očekuje od ostalih operatora da sukladno načelu savjesnosti i poštenja onemogućavaju pozive prema 06X brojevima pozivanih u okviru te iste tarife.

Tuženik predlaže odbiti tužbu tužitelja kao neosnovanu.

Sud je u smislu odredbe članka 6. Zakona o upravnim sporovima dostavio odgovor tužene tužitelju na znanje.

Tužbeni zahtjev tužitelja je osnovan.

Odredbom članka 78. stavak 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12., 80/13.), na temelju kojeg je doneseno osporeno rješenje tuženika propisano je da će Agencija osigurati da svi operatori javnih komunikacijskih mreža i javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga onemoguće, na pojedinačnoj osnovi, pristup brojevima ili uslugama kada postoji opravdana sumnja u zlouporabu ili prijevaru, te će u takvim slučajevima donijeti odluku kojom će operatoru narediti zadržavanje pripadajućih prihoda od međupovezivanja ili od drugih usluga.

Iz podataka spisa predmeta proizlazi da je u konkretnom slučaju tužitelj trgovačko društvo Hrvatski Telekom d.d. podnio zahtjev tuženiku dana 10. travnja 2014. godine radi donošenja odluke o rješavanju spora s trgovačkim društvom VIP net d.o.o. na način da se na temelju odredbe članka 78. stavak 3. citiranog Zakona naloži zadržavanje pripadajućih prihoda od međupovezivanja u iznosu od 3.227.015,16 kn kojeg VIP net potražuje od tužitelja. Tužitelj svoj zahtjev temelji na činjenici da je njegova tarifa »častilica« koju je uveo svojim korisnicima dana 8. kolovoza 2011. godine korištena protivno uvjetima tužitelja. Naime, navedenom tarifom je bilo omogućeno korisnicima iste da za svaku punu minutu poziva iz drugih pokretnih mreža ostvare bonus na »prepaid« račun u iznosu od 2.000,00 kn/min time da se bonus nije mogao koristiti za pozive prema brojevima usluga s posebnom tarifom, uključujući i 0,6x brojeve. Tužitelj smatra da su određeni korisnici njegove tarife »častilica« (ukupno 1.490 SIM kartica) u razdoblju od 7. – 26. rujna prijevarno postupili pozivajući iz »roaminga« 12 brojeva usluga s posebnom tarifom (0,64) na mreži Voljaglasa – sve protivno uvjetima korištenja navede tarife jer je korisnicima bilo uvjetovano da prikupljeni bonus na »prepaid« računu nije moguće koristiti za pozive prema brojevima usluga s posebnom tarifom.

Tuženik je prema ocjeni ovog Suda povodom citiranog zahtjeva tužitelja postupio u potpunosti sukladno odredbama Zakona o elektroničkim komunikacijama u smislu da je proveo predviđen i propisan postupak, održao raspravu uz sudjelovanje svih stranaka – tužitelja i zainteresirane osobe VIP net, u kojem je postupku utvrdio da je VIP net tužitelju izdao račun za prihod od međupovezivanja po osnovu poziva za brojeve za koje prema navodima tužitelja postoji opravdana sumnja da su ostvareni činjenjem zlouporabe i pronevjere, a koje tužitelj stanje osporava. Dakle, tuženik je omogućio u postupku tužitelju i zainteresiranoj osobi izjasniti se o podnesenom zahtjevu.

Međutim, Sud za sada ne može otkloniti s uspjehom prigovore tužitelja istaknute u tužbi da je obrazloženje tuženika u dijelu kojim navodi razloge odbijanja zahtjeva tužitelja kontradiktorno, te da nije sačinjeno sukladno odredbi članka 98. stavak 5. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09.), prema kojem obrazloženje sadržava kratko izlaganje zahtjeva stranke, utvrđeno činjenično stanje, razloge koji su bili odlučujući pri ocjeni pojedinih dokaza, razloge zbog kojih nije usvojen koji od zahtjeva stranaka, razloge donošenja zaključka u tijeku postupku te propisi na temelju kojih je riješena upravna stvar.

Nadalje, prema odredbi članka 8. istog Zakona u postupku treba utvrditi pravo stanje stvari i u tu se svrhu moraju utvrditi sve činjenice i okolnosti koje su bitne za zakonito i pravilno rješavanje upravne stvari.

Naime, tuženik je osporenim rješenjem odbio tužbeni zahtjev tužitelja uz utvrđenje da se u konkretnom slučaju ne radi o situaciji iz naprijed citirane odredbe članka 78. stavak 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama, navodeći da navedena odredba propisuje poduzimanje mjera kako bi se spriječilo daljnje pristupanje brojevima ili uslugama koje su predmet zlouporabe ili prijevare i time onemogućilo stvaranje prihoda za osobe koje poduzimaju prijevarne radnje, te da tužitelj uz to nije uspio dokazati vezu između korisnika tarife »častilica« suprotno uvjetima korištenja niti da bi ti korisnici bili i vlasnici pozivanog 064 broja čime bi ostvarili imovinsku korist.

Međutim, Sud ocjenjuje da je tuženik upravo na temelju naprijed citirane odredbe članka 78. stavak 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama ovlašten donijeti odluku kojom će operatoru narediti zadržavanje pripadajućih prihoda od međupovezivanja ili od drugih usluga, ukoliko su za to ispunjeni zakonom propisani uvjeti, odnosno kako je to propisano stavkom 3. navedenog članka Zakona ukoliko postoji opravdana sumnja u zlouporabu ili prijevaru.

Nadalje, opravdano tužitelj ističe da ukoliko tuženik smatra da nije ovlašten za donošenje naprijed navedene odluke nije jasno poradi čega u obrazloženju osporenog rješenja utvrđuje da tužitelj nije uspio dokazati vezu između korisnika navedene tarife i davatelja usluge s posebnom tarifom.

Stoga će u ponovnom postupku tuženik imati u vidu od Suda uočene propuste i primjedbe te iste otkloniti pri čemu se napominje da je obrazloženje potrebno sačiniti sukladno odredbi članka 98. stavak 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Trebalo je stoga na temelju odredbe članka 58. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14.) riješiti kao u izreci.

Odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na članku 14. stavku 8. ZEK-a.

Broj: UsII-73/14-8

Zagreb, 28. svibnja 2015.

Predsjednica Vijeća

Mirjana Čačić, v. r.