## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-11778/2010-5 od 20. listopada 2011.

### NN 2/2012 (4.1.2012.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-11778/2010-5 od 20. listopada 2011.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

47

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Lidije Vukičević Gašparović, predsjednice vijeća, Mirjane Čačić i Arme Vagner Popović, članica vijeća te sudskog savjetnika Ante Drezge, zapisničara, u upravnom sporu tužitelja Autocesta Rijeka-Zagreb d.d., Zagreb, Koturaška 43, kojeg zastupa predsjednik uprave Miro Škrgatić, protiv djelomičnog rješenja tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: UP/I-344-01/10-01/555, urbroj: 376-04-09-15 HP od 15. rujna 2010., radi zajedničkog korištenja dijela kabelske kanalizacije, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 20. listopada 2011.,

presudio je

I. Tužba se uvažava.

Poništava se djelomično rješenje Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, klasa: UP/I-344-01/10-01/555, urbroj: 376-04-09-15 HP od 15. rujna 2010.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim djelomičnim rješenjem tuženog tijela u točki I. izreke utvrđeno je da postoje odgovarajući uvjeti pristupa i zajedničkog korištenja dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme trgovačkog društva Autocesta Rijeka-Zagreb d.d., na dionici Zagreb-Rijeka, u duljini od 146,50 km, s planiranim odvajanjem u Bosiljevu. Točkom II. dispozitiva osporenog djelomičnog rješenja pozivaju se trgovačka društva Autocesta Rijeka-Zagreb d.d. i Univerzalne telekomunikacije d.d. da u roku od 60 dana od zaprimanja tog rješenja pregovaraju u dobroj vjeri i sklope ugovor o zajedničkom korištenju dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme trgovačkog društva Autoceste Rijeka-Zagreb d.d., te o istom obavijeste Hrvatsku agenciju za poštu i elektroničke komunikacije.

Tužitelj tužbom pobija zakonitost osporenog rješenja, pri tome navodeći da tuženo tijelo preširoko tumači odredbu Zakona o elektroničkim komunikacijama o tome tko je infrastrukturni operator, kao i tekst odluke Vlade Republike Hrvatske od 7. veljače 2008., iz koje je vidljivo upravo suprotno, da Vlada Republike Hrvatske ne smatra tužitelja infrastrukturnim operatorom. Naime, tom odlukom Vlada upućuje tužitelju da svoju elektroničku komunikacijsku infrastrukturu preko Odašiljača i veze d.o.o. osposobi za korištenje drugima i organizira pristup i najam te mreže, jasno iskazujući da ne smatra tužitelja infrastrukturnim operatorom i kao takvim nepodesnim za pružanje te vrste usluga. Navodi da se u članku 2. stavku 15. Zakona o elektroničkim komunikacijama pojašnjava pojam infrastrukturnog operatora na način da je to pravna ili fizička osoba koja se koristi vlastitim nekretninama i/ili nekretninama drugih u svrhu građenja, održavanja, razvoja i korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, ili koja je zasnovala pravo puta u skladu s ovim Zakonom, ili je obveznik davanja pristupa elektroničkoj komunikacijskoj infrastrukturi i povezanoj opremi na temelju analize mjerodavnog tržišta provedena u skladu sa Zakonom. Dakle, navodi da Zakon o električkim komunikacijama jasno propisuje da je infrastrukturni operator pravna ili fizička osoba koja kumulativno ispunjava sve uvjete, te da se nekretnina koristi u svrhu građenja, održavanja, razvoja korištenja elektroničke komunikacijske mreže i infrastrukture. Ističe da se on ne bavi građenjem, održavanjem, razvojem i korištenjem elektroničke komunikacijske mreže i infrastrukture, već građenjem, korištenjem, upravljanjem i gospodarenjem autoceste. Navodi da je u članku 3. Zakona o javnim cestama propisano što čini javnu cestu, pa su sastavni dijelovi javne ceste objekti za upravljanje i nadzor prometa, telekomunikacijski stabilni uređaji, instalacije i rasvjeta u funkciji prometa, a kabelska kanalizacija koja je dio autoceste izgrađena je u cilju sigurnog i neometanog odvijanja prometa pa je, po mišljenju tužitelja, nije moguće promatrati kao izdvojenu samostalnu cjelinu. Također ističe da je nesporno da je Vlada svojom odlukom od 7. veljače 2008. odlučila da on kao vlasnik i Odašiljači i veze postojeću elektroničku komunikacijsku infrastrukturu izgrađenu uz Autocestu Rijeka-Zagreb osposobe za daljnje korištenje i nuđenje na tržištu viškova kapaciteta te da on kao vrhovno tijelo upravlja i na taj način odlučuje o istom, pa stoga ne ostavlja daljnji prostor tuženom tijelu ili nekom drugom tijelu da odlučuju o tom pitanju. Ističe da je iz predmetne odluke Vlade RH vidljiva volja Vlade RH da gospodari takvim kapacitetima. Navodi da je nepobitno da je elektronička komunikacijska infrastruktura uz Autocestu Rijeka–Zagreb izgrađena isključivo za potrebe održavanja i upravljanja autocestom te da nije niti projektirana za druge namjene ili sukorištenje. Također navodi da je postojeća infrastruktura građena u nekoliko navrata i kroz dulji vremenski period, a prilikom izgradnje nije bilo posebnih uvjeta, zahtjeva i dozvola koje bi regulirale tu izgradnju, pa tako niti predviđene mogućnosti korištenja iste od strane više korisnika. Napominje da je elektronička komunikacijska infrastruktura prvenstveno namijenjena upravljanju prometom i osiguravanju sigurne i neometane vožnje autocestom te kao takva mora bez ometanja funkcionirati 24 sata na dan, 365 dana u godini i svako ometanje bi imalo nesagledive posljedice za korisnike autoceste. Ističe da je sustav kontrole u upravljanju i održavanju autoceste podložan stalnim izmjenama, a da postoje planovi za širenje dogradnje pojedinih dionica autoceste i nije moguće sa sigurnošću pretpostaviti da postojeća elektronička komunikacijska infrastruktura omogućava korištenje iste od strane drugih korisnika bez posljedica po sigurnost odvijanja prometa. Navodi da nitko od stručnjaka nije bio na terenu i izvršio uvid u stanje elektroničke komunikacijske infrastrukture i njezinu ulogu u funkcioniranju autoceste te da tuženo tijelo nije na pravilan način utvrdilo stanje elektroničke komunikacijske infrastrukture. Ističe da ne postoji naznaka tehničkog rješenja koje bi uvažavalo pitanje sigurnosti korisnika tijekom radova na elektroničkoj komunikacijskoj infrastrukturi tj. u postupku uvođenja novih kablova Unitela. Smatra nemogućim obavljati bilo kakve radove na elektroničkoj komunikacijskoj infrastrukturi bez jasno razrađenih sigurnosnih mjera i plana obustavljanja prometa na dionicama na kojima se ti radovi obavljaju. Ističe da Zakon o javnim cestama propisuje način korištenja cestovnog zemljišta i prateće infrastrukture, te da je to detaljno riješeno Pravilnikom o korištenju cestovnog zemljišta i obavljanju pratećih djelatnosti (»Narodne novine« broj 119/07.). Navodi da je u članku 7. toga Pravilnika propisano da se provodi postupak javnog nadmetanja za korištenje cestovnog zemljišta i obavljanje pratećih djelatnosti, a izuzetno je moguće provesti postupak izravne pogodbe za djelatnosti pobrojane u članku 8. toga Pravilnika, i to polaganje komunalnih instalacija, elektroinstalacija, telefonskih instalacija, vodnogospodarskih, postavljanje i ugradnja elektroničkih, telefonskih, antenskih i sličnih uređaja i opreme i drugo. Navode da su tim Pravilnikom utvrđene visine naknada za korištenje cestovnog zemljišta, a u članku 8. stavku 1. utvrđeno je da su cijene iz tog Pravilnika početne vrijednosti na javnom nadmetanju i izravne pogodbe za korištenje cestovnog zemljišta. Navodi da budući im je osnovna djelatnost korištenje i gospodarenje autocestom drži da bi se u odnosu na njega trebao primjenjivati Zakon o javnim cestama i prateći podzakonski akti, jer bi oni u konkretnom slučaju bili lex specialis. Ukoliko bi se uzeo Zakon o javnoj nabavi na konkretan slučaj trebala bi se primijeniti načela slobodnog tržišnog nadmetanja i ekonomičnosti. Naglašava da je ovo koncesijsko društvo koje na temelju ugovora o koncesiji gospodari koncesijskim područjem i iskorištavanjem koncesijskih prava i stječe cjelokupni svoj prihod bez ikakvih proračunskih ili izvanproračunskih dotacija ili prihoda. Stoga mu je neprihvatljivo nametanje sklapanja nekog obveznog ugovora s Unitelom. Ističe da bi takav postupak bio protiv odredbama Zakona o javnim cestama i navedenih Pravilnika, a protivio bi se i načelima slobodne tržišne utakmice i ekonomičnosti iz Zakona o javnoj nabavi. Drži da bi tuženo tijelo svojim rješenjem moglo eventualno nametnuti tužitelju obvezu davanja na slobodnom tržištu elektroničke komunikacijske infrastrukture, ali da ne bi mogao nametnuti obvezu sklapanja ugovora po unaprijed određenim kondicijama i cijenama sa specifičnim korisnikom, već bi se morao provesti postupak javnog nadmetanja svih zainteresiranih korisnika i sklopiti ugovor sa najpovoljnijim ponuditeljem. Predlaže da Sud uvaži njegovu tužbu i poništi osporeno rješenje.

Tuženo tijelo dostavilo je ovom Sudu spis predmeta, zajedno s odgovorom na tužbu u kojem navodi da je nesporno da tužitelj koristi vlastite nekretnine u svrhu pružanja elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, a što potvrđuje i sam tužitelj tekstom u preambuli vlastitog ugovora o poslovnoj suradnji sklopljenog s trgovačkim društvom Odašiljači i veze d.o.o. od 21. svibnja 2009. Također navodi da je tužitelj u podnesku od 2. lipnja 2009. i na usmenoj raspravi izjavio da je svoje kapacitete stavio na raspolaganje drugim zainteresiranim poslovnim subjektima putem ugovora s trgovačkim društvom Odašiljači i veze d.o.o., te da je predmetna usluga danas potpuno funkcionalna i dostupna na tržištu svim korisnicima. Tuženo tijelo napominje da je upravo Vlada Republike Hrvatske, kao vlasnik, donijela odluku 7. veljače 2008., kojom je naložila trgovačkim društvima u većinskom vlasništvu Republike Hrvatske, a koja imaju izgrađenu vlastitu telekomunikacijsku mrežu i infrastrukturu, da utvrde uvjete ponude radi davanja u najam viška izgrađene telekomunikacijske mreže i infrastrukture, što znači da pored svojih osnovnih djelatnosti moraju osigurati pružanje i drugih sekundarnih djelatnosti. Smatra apsolutno neprihvatljivim tvrdnje tužitelja da isti nije infrastrukturni operator, a da se kao infrastrukturni operator sam definira u vlastitom ugovoru o poslovnom suradnji s Odašiljačima i vezama te da čak pruža i usluge davanja u najam svoje elektroničke komunikacijske mreže. Stoga ističe da su prigovori tužitelja neosnovani i paušalni. Također navodi da paušalno ističe kako je elektronička komunikacijska infrastruktura za Autocestu Rijeka-Zagreb izgrađena isključivo za potrebe održavanja i upravljanja autocestom, da nije projektirana za druge namjene ili sukorištenje, te da je te činjenice tuženo tijelo propustilo ocijeniti jer možebitno korištenje elektroničke komunikacijske infrastrukture za druge svrhe može dovesti u pitanje ljudske živote i sigurnost korisnika autoceste. Ističe kako je tužitelj sam i prije donošenja osporenog rješenja ponudio usluge davanja u najam svoje elektroničke komunikacijske mreže putem ugovora o poslovnoj suradnji s Odašiljačima i vezama. Naveo je kako je prilikom donošenja osporenog rješenja bio u potpunosti svjestan osnovne djelatnosti tužitelja te je prilikom donošenja istog uzeo u obzir pitanje sigurnog korištenja autoceste. Naglašava da se sukladno Pravilniku o načinu i uvjetima pristupa zajedničkog i korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme (»Narodne novine« broj 154/09.) tehničko rješenje, po kojem se izvode radovi izrađuje isključivo uz suglasnost tužitelja i trgovačkog društva Univerzalne telekomunikacije d.d., što u potpunosti omogućuje tužitelju da otkloni svaku mogućnost bilo kakve prijetnje sigurnosti prometa na autocesti. To u praksi znači da će tužitelj postaviti sve zakonske uvjete za sigurno korištenje autoceste pri izradi tehničkog rješenja, a Unitel će, kao investitor, sam odlučiti hoće li investirati u korištenje elektroničke komunikacijske infrastrukture. Nadalje navodi da iz članka 2. stavka 1. točke 7. Zakona o elektroničkoj komunikaciji proizlazi da je kabelska kanalizacija elektronička komunikacijska infrastruktura. Unitel u svom zahtjevu traži od tuženika donošenje rješenja za korištenje kabelske kanalizacije i to praznog prostora u cijevima kako bi unutra mogao uvlačiti kabel u cijevi tužitelja, a ne za korištenje tužiteljeve mreže. Naime, ističe da je tužitelj sa Odašiljačima i vezama d.d. ugovorio model suradnje kojim se omogućuje pružanje telekomunikacijskih usluga korisnicima putem zakupa elektroničke komunikacijske mreže tužitelja, a da ugovorom nije ugovoreno pružanje usluge, davanje u najam kabelske kanalizacije odnosno slobodnog prostora u cijevima tužitelja. Stoga je tvrdnja tužitelja kako je tuženik pogrešno utvrdio činjenično stanje u pogledu ugovora o poslovnoj suradnji potpuno paušalna i neosnovana. Nadalje, navodi da je uvidom u tehničku dokumentaciju tužitelja utvrdio da je moguće ostvarenje slobodnog prostora proširenjem i dopunom postojećeg kapaciteta izgrađene elektroničke komunikacijske infrastrukture te je o utvrđenom činjeničnom stanju napravljen nalaz o utvrđivanju postojanja odgovarajućih uvjeta za ugovaranje zajedničkog korištenja dijela kabelske kanalizacije. Također ističe da tužitelj nije napomenuo koje su navodno manjkavosti predloženih tehničkih rješenja za popunjavanje cijevi kabelske kanalizacije niti je predložio neka druga tehnička rješenja. Tuženik ponavlja da Pravilnik o zajedničkom korištenju elektroničke komunikacijske infrastrukture izrekom određuje da se tehničko rješenje na kojem se izvode radovi izrađuje isključivo uz suglasnost tužitelja i Unitela, što u potpunosti omogućuje tužitelju da otkloni svaku mogućnost bilo kakve prijetnje sigurnosti prometa na predmetnoj autocesti i prije izvođenja bilo kakvih radova na terenu. Napominje da se terenski poslovi obavljaju isključivo uz nadzor tužitelja. Nadalje ističe da se u konkretnom predmetu ne primjenjuje Zakon o javnoj nabavi koji isključuje pitanje zakupa. Predlaže da Sud odbije tužbu tužitelja kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba u ovom upravnom sporu Univerzalne telekomunikacije d.d. iz Zagreba, Slavonska avenija 19, kojeg zastupa direktor Damir Krezić, a ovog punomoćnica Iva Gavranović Bilić, odvjetnica iz Odvjetničkog društva Barović i Gavranović Bilić, Boškovićeva 7, Zagreb, dostavila je ovom Sudu svoj odgovor na tužbu u kojem navodi da tužitelj neosnovano pobija osporeno rješenje pozivajući se na to da nije infrastrukturni operator jer njegova elektronička komunikacijska infrastruktura nije dovoljna, odnosno prikladna za korištenje Unitela kao operatora korisnika. Ističe da je iz odluke Vlade Republike Hrvatske od 7. veljače 2008. vidljivo da Vlada Republike Hrvatske smatra tužitelja i ostale u njoj navedene pravne osobe u većinskom vlasništvu Republike Hrvatske infrastrukturnim operatorima kako taj pojam određuje Zakon o elektroničkim komunikacijama. Navodi da se u navedenoj odluci ni na jednom mjestu ne spominju Odašiljači i veze, kao ni davanje mreže njima u najam. Ističe da je točno da tužitelj nije društvo osnovano za djelatnost građenja, korištenja i održavanja elektroničke komunikacijske mreže, međutim, s obzirom da isti ima u svom vlasništvu višak izgrađene telekomunikacijske infrastrukture, kako je to utvrđeno i odlukom Vlade, djelomičnim rješenjem koje se ovdje pobija isti je dužan drugima omogućiti korištenje tog viška izgrađene infrastrukture. Navodi da mu je tužitelj ponudio najam podatkovnog kapaciteta, što on nije nikad tražio niti je u njegovom poslovnom interesu najam podatkovnog kapaciteta. Ističe da je on od početka zainteresiran za najam prostora u već postavljenim cijevima za provođenje vlastitih kablova, a iz razloga što za to postoje svi preduvjeti, odnosno iz razloga što je telekomunikacijska infrastruktura kojom tužitelj raspolaže za to podobna, a što je tuženo tijelo i utvrdilo. Navodi i to da nije točan navod tužitelja da je trebalo izraditi plan zatvaranja i obustavljanja prometa na dionicama na kojima se radovi obavljaju. Naime, ističe da je nesporno da bi se takav plan morao izraditi kako tijekom radova ne bi bilo posljedica za sigurnost redovitog odvijanja prometa na autocesti. Međutim, ističe da nije u nadležnosti tuženog tijela da izrađuje takav plan niti da isti razmatra već je to u nadležnosti tužitelja kao pravne osobe specijalizirane za takvu vrstu posla. Ističe da se svaki dan na autocestama obavljaju različite vrste radova i da to ne utječe na sigurnost korisnika autoceste. Ističe da tužitelj time što mu odbija ponuditi višak svoje izgrađene telekomunikacijske infrastrukture, čini sebi i svom vlasniku, državi, veliku financijsku štetu jer davanjem svoje izgrađene telekomunikacijske infrastrukture ostvaruje prihode. Predlaže da Sud odbije tužbu tužitelja kao neosnovanu.

Tužba je osnovana iz razloga ove presude.

Odredbom članka 40. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.) propisano je da sud ispituje zakonitost osporenog upravnog akta u granicama zahtjeva iz tužbe, ali pri tome nije vezan razlozima tužbe.

Uvidom u obrazloženje osporenog rješenja proizlazi da je to rješenje donijeto na temelju odredbe članka 30. stavka 2., 10. i 11. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« broj 73/08.) te članka 9. stavka 17. Pravilnika o načinu i uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme (»Narodne novine« broj 154/08.).

Odredbom članka 30. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« broj 73/08.) propisano je da agencija (Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije) u ostvarivanju regulatornih načela i ciljeva iz članka 5. ovog Zakona potiče zajedničko korištenje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, osobito u svrhu zaštite ljudskog zdravlja, očuvanja okoliša, zaštite prostora, zaštite i očuvanja kulturnih dobara te nacionalne sigurnosti.

Stavkom 2. toga članka Zakona propisano je da infrastrukturni operator mora omogućiti operatoru korisniku, uz naknadu i na temelju sklopljenog ugovora, pristup i zajedničko korištenje svoje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme ako su ispunjeni odgovarajući uvjeti pristupa i zajedničkog korištenja, utvrđeni Pravilnikom iz stavka 12. ovog članka.

Stavkom 10. toga članka Zakona propisano je ako infrastrukturni operator odbije sklopiti ugovor iz stavka 2. ovog članka, ili ne omogući operatoru korisniku pristup i zajedničko korištenje svoje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme uz uvjete iz stavka 2. ovog članka, Agencija će, na zahtjev operatora korisnika, u roku od 30 dana od dana podnošenja tog zahtjeva utvrditi postoje li odgovarajući uvjeti iz stavka 2. ovog članka, i u slučaju postojanja tih uvjeta donijeti odluku koja u cijelosti zamjenjuje taj ugovor.

Odredbom pak stavka 11. toga članka Zakona propisano je ako infrastrukturni operator iz stavka 2. ovoga članka ne odgovori na zahtjev operatora korisnika u roku od 30 dana od dana podnošenja tog zahtjeva, smatra se da je odbio sklopiti ugovor u smislu odredbe stavka 10.ovoga članka.

Odredbom članka 9. stavka 17. Pravilnika o načinu i uvjetima pristupa zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme (»Narodne novine« broj 154/08.) propisano je ako infrastrukturni operator odbije sklopiti ugovor o pristupu i zajedničkom korištenju kabelske kanalizacije ili ne omogući operatoru korisniku pristup i zajedničko korištenje svoje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme uz uvjete iz Zakona, Agencija će, na zahtjev operatora korisnika, u roku od 30 dana od dana podnošenja tog zahtjeva utvrditi postoje li odgovarajući uvjeti i u slučaju postojanja tih uvjeta donijeti odluku koja u cijelosti zamjenjuje ugovor.

Prema stavku 18. toga članka Pravilnika ako infrastrukturni operator ne odgovori na zahtjev operatora korisnika u roku od 30 dana od dana podnošenja zahtjeva, smatra se da je odbio sklopiti ugovor o pristupu i zajedničkom korištenju kabelske kanalizacije.

Tuženo tijelo je pozivom na navedene odredbe Zakona i Pravilnika donijelo djelomično rješenje kojim je povodom zahtjeva zainteresirane osobe u ovom upravnom sporu Univerzalnih telekomunikacija d.d. utvrdilo da postoje odgovarajući uvjeti pristupa i zajedničkog korištenja dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme trgovačkog društva Autocesta Rijeka-Zagreb d.d., na dionici Zagreb-Rijeka, u duljini od 146,50 km, s planiranim odvajanjem u Bosiljevu. Točkom II. dispozitiva osporenog djelomičnog rješenja pozivaju se trgovačka društva Autocesta Rijeka – Zagreb d.d. i Univerzalne telekomunikacije d.d. da u roku od 60 dana od zaprimanja tog rješenja pregovaraju u dobroj vjeri i sklope ugovor o zajedničkom korištenju dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme trgovačkog društva Autoceste Rijeka –
Zagreb d.d., te o istom obavijeste Hrvatsku agenciju za poštu i elektroničke komunikacije.

Međutim, imajući u vidu naprijed citirane odredbe Zakona i Pravilnika Sud nalazi da tuženo tijelo nije bilo ovlašteno na donošenje ovakvog djelomičnog rješenja kojim je nakon što je utvrdilo da postoje odgovarajući uvjeti pristupa i zajedničkog korištenja dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme tužitelja na predmetnoj dionici pozvalo tužitelja i Univerzalne telekomunikacije d.d. da pregovaraju u dobroj vjeri i sklope ugovor o zajedničkom korištenju dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme tužitelja, budući da je navedenim odredbama izričito propisano da će tuženo tijelo ukoliko utvrdi da postoje odgovarajući uvjeti pristupa i zajedničkog korištenja dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme donijeti odluku koja u cijelosti zamjenjuje ugovor.

Kako tuženo tijelo navedeno nije učinilo, Sud osporeno rješenje tuženog tijela ne može ocijeniti zakonitim.

Valjalo je stoga, na temelju odredbe članka 39. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.) tužbu uvažiti i osporeno rješenje poništiti s time da tuženo tijelo donese novo rješenje pridržavajući se sukladno članku 62. tog Zakona pravnog shvaćanja ovog Suda i primjedaba u pogledu postupka.

Broj: Us-11778/2010-5

Zagrebu 20. listopada 2011.

Predsjednica vijeća
Lidija Vukičević Gašparović, v. r.

Presuda, NN 2/2012-47