## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2984/2012 i dr. od 20. ožujka 2014.

### NN 42/2014 (2.4.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2984/2012 i dr. od 20. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

789

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnim tužbama pokrenuli M. R., kojeg zastupa odvjetnica N. G. iz Z., A. P. iz Z., kojeg zastupa odvjetnik M. R. iz Z., I. P. iz Z., kojeg zastupa odvjetnik M. R. iz Z. i B. L. iz Z., na sjednici održanoj 20. ožujka 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavne tužbe se usvajaju.

II. Ukida se:

– presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-11272/2010-5 od 22. veljače 2012. i

– rješenje Hrvatske agencije za nadzor financijskih usluga klasa: UP/I-451-04/10-10/11, ur. broj: 326-321/10-58 od 16. rujna 2010.

III. Predmet se vraća na ponovni postupak Hrvatskoj agenciji za nadzor financijskih usluga.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštene i pravodobne ustavne tužbe podnijeli su M. R. iz Z., kojeg zastupa odvjetnica N. G. iz Z. (predmet broj: U-III-2984/2012), A. P. iz Z., kojeg zastupa odvjetnik M. R. iz Z. (predmet broj: U-III-2993/2012), I. P. iz Z., kojeg zastupa odvjetnik M. R. iz Z. (predmet broj: U-III-2994/2012) i B. L. iz Z. (predmet broj: U-III-3400/2012).

Podnositelji smatraju da su im presudom Visokog upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Visoki upravni sud) broj: Us-11272/2010-5 od 22. veljače 2012., povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 19. stavkom 2., 29. stavkom 1., 43., 48. stavkom 1., 49. stavkom 4. i 54. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te članci 3., 5. i 19. stavak 1. Ustava.

1.2. Osporenom presudom Visokog upravnog suda odbijena je tužba podnositelja u upravnom sporu protiv rješenja Hrvatske agencije za nadzor financijskih usluga (u daljnjem tekstu: HANFA) klasa: UP/I-451-04/10-10/11, ur. broj: 326-321/10-58 od 16. rujna 2010.

2. Budući da svi podnositelji osporavaju istu presudu Visokog upravnog suda, proveden je jedinstveni ustavnosudski postupak za sve četiri ustavne tužbe.

U ustavnosudskom postupku pribavljena je preslika spisa HANFA-e klasa: UP/I-451-04/10-10/11 i očitovanje HANFA-e na tužbu prvopodnositelja od 4. listopada 2012.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. HANFA je u postupku, pokrenutom po službenoj dužnosti, utvrdila da su podnositelji na dan 7. listopada 2009. zajedno imali više od 25% dionica ciljnog društva B. 1862 d.d. Z. (u daljnjem tekstu: Društvo) te da je u odnosu na njih nastala obveza preuzimanja Društva sukladno članku 9. ZPDD-a. Utvrdila je da podnositelji drže zajedno ukupno 303.348 dionica odnosno 40,33% od ukupnog broja dionica Društva, pribrajajući dionicama koje drže podnositelji osobno i dionice malih dioničara i udruge B. B. za koje je A. P. imao punomoći za zastupanje na skupštinama Društva.

4. Rješenjem od 16. rujna 2010. HANFA je utvrdila da je za podnositelje 7. listopada 2009. nastala obveza objavljivanja ponude za preuzimanje dioničkog društva B. 1862 d.d. v., a. i b. p., Z., V. 116, te im je naložila da u roku od 30 dana od dana konačnosti rješenja, u skladu s odredbama Zakona o preuzimanju dioničkih društava (»Narodne novine« broj 109/07. i 36/09., u daljnjem tekstu: ZPDD), podnesu HANFA-i zahtjev za odobrenje objavljivanja ponude za preuzimanje, ponudu za preuzimanje i isprave iz članka 22. stavka 3. ZPDD-a.

Ujedno im je naloženo da u roku od pet dana od dana primitka tog rješenja plate administrativnu pristojbu u iznosu od 2.000,00 kuna u korist državnog proračuna i naknadu od 20.000,00 kuna u korist žiro-računa HANFA-e.

4.1. U opširnom obrazloženju rješenja HANFA je razloge zbog kojih smatra da je za podnositelje nastala obveza preuzimanja Društva podijelila u četiri cjeline:

– je li Društvo ciljno društvo u smislu odredbi ZPDD-a;

– postoji li odnos zajedničkog djelovanja;

– jesu li osobe koje zajednički djeluju prešle kontrolni prag;

– kada je obveza nastala.

U ovom ustavnosudskom postupku nastavno će se analizirati prvenstveno razlozi na temelju kojih je utvrdila, polazeći od vremena i načina stjecanja dionica svakog od podnositelja, da oni djeluju zajednički i da su zajedničkim djelovanjem prešli kontrolni prag.

4.2. U pogledu zajedničkog djelovanja utvrđeno je sljedeće:

4.2.1. Za A. P. i I. P. utvrđeno je da su sukladno članku 5. stavku 6. ZPDD-a djelovali zajednički u razdoblju 15. svibnja 2000. do 16. lipnja 2010. jer su u odnosu otac-sin odnosno u krvnom srodstvu u pravoj liniji.

S njima su zajednički djelovali i odvjetnici M. R. i B. L. i »to temeljem njihovog međusobnog sporazuma, čiji je cilj stjecanje dionica Društva i usklađeno ostvarivanje prava glasa na tim dionicama te temeljem utvrđenih okolnosti koje navedene osobe povezuju u svezi sa stjecanjem dionica.« Na navedeno utvrđenje bez utjecaja je činjenica što podnositelji nisu sklopili pisani sporazum, »budući da ZPDD predviđa kako sporazum može biti i usmen, pa čak i prešutan.« HANFA je ocijenila da se upravo o tome radi u konkretnom slučaju.

4.2.2. Do takvog zaključka HANFA je došla polazeći od posebnih okolnosti njihovog djelovanja, koje se u odnosu na M. R. svode na sljedeće:

– odvjetnik M. R. sklopio je s Društvom Ugovor o pružanju odvjetničkih usluga 1. prosinca 2000. te dodatak Ugovoru 27. ožujka 2006. U vrijeme sklapanja navedenog ugovora A. P. je bio predsjednik Nadzornog odbora Društva, a u srpnju 2001. postao je predsjednik Uprave Društva, na kojoj je dužnosti bio sve do 21. prosinca 2009.

– u siječnju 2001. Društvo je donijelo »Plan prodaje dionica zaposlenicima Društva«, kojima se trezorske dionice prodaju samo zaposlenicima društva i zaposlenicima podružnica Društva;

– 7. rujna 2007. Skupština Društva donijela je Odluku kojom se odobrava »Program prodaje trezorskih dionica društva« te se usvaja »Odluka o prodaji trezorskih dionica«. U točki I. te Odluke navedeno je da pravo na kupnju imaju radnici Društva, članovi uprave, nadzornog odbora i menagamenta Društva. Točkom II. te Odluke ovlašćuje se Uprava Društva »da u pojedinačnim slučajevima utvrdi mogućnost stjecanja trezorskih dionica i od strane osoba koje su s Društvom u stalnim i čvrstim poslovnim odnosima te su zaslužni za rad i poslovanje Društva«;

– 18. kolovoza 2008. Uprava Društva uputila je »Ponudu za kupnju trezorskih dionica društva B. 1862 d.d. zaposlenicima«, kojom je obavijestila zaposlenike da će »Društvo od Zatvorenog investicijskog fonda s javnom ponudom KAPITALNI FOND d.d. Z. (...) otkupiti u trezor ukupno 75.000 dionica, po cijeni od 400,00 kuna što predstavlja 9,97% temeljnog kapitala Društva«;

– 27. listopada 2008. sa zaposlenicima koji su iskazali interes sklopljeni su predugovori o prodaji i prijenosu dionica Društva;

– ugovor o prodaji i prijenosu dionica Društva sklopio je i M. R. i to za kupnju 12.500 dionica koje se Društvo obvezalo steći od Kapitalnog fonda, a ukupna ugovorena cijena bila je 5.000.000,00 kuna (od čega je uplatio 3.300.000,00 kuna) te je trebalo uslijediti stjecanje dionica, koje se, međutim, nije dogodilo zbog pregovora s Kapitalnim fondom;

– u veljači 2009. sklopljen je »Ugovor o reotkupu« između Društva i Kapitalnog fonda;

– M. R.nije ostvario vlasništvo na kupljenim dionicama pa je u svibnju 2009. od Društva zatražio povrat uplaćenog iznosa;

– Društvo nije imalo novaca te mu je ponuđeno stjecanje dionica koje je Društvo imalo u trezoru (14.000 dionica);

– ugovor o prodaji i prijenosu tih dionica sklopljen je 19. lipnja 2009. za cijenu od 138,99 kuna po dionici odnosno ukupno 1.945.860,00 kuna, što je predstavljalo zadnju tržišnu cijenu na dan koji prethodi sklapanju ugovora. Za ostatak uplaćenog novca ostala je obveza (daljnjeg) stjecanja dionica Društva ili povrata novca;

– na temelju tog ugovora M. R. je prvi put stekao dionice Društva u svoje ime, iako je u razdoblju od 26. lipnja 2009. do 30. travnja 2010. na svom imenu imao još 9.000 dionica Društva. Međutim, utvrđeno je da ih je držao u svoje ime, a za račun G. d.o.o.;

– 6. listopada 2009. sklopljen je (novi) ugovor o prodaji dionica između Društva i M. R. kojim je on kupio 68.940 redovnih dionica Društva po cijeni od 300,00 kuna (iako je u to vrijeme na burzi tržišna cijena tih dionica bila između 130,00 do 140,00 kuna);

– u ugovoru je navedeno da je M. R. već uplatio iznos od 11.112.669,75 kuna te se obvezuje do 31. prosinca 2009. uplatiti još 9.569.330,35 kuna;

– dio novca za kupnju 68.940 dionica M. R. je pribavio kreditima dobivenim od više banaka i fizičkih osoba; u rješenju je posebno istaknut ugovor o kreditu od 1. listopada 2009. koji je sklopio s B. B. d.d. R. na iznos od 1.000.000,00 kuna s rokom otplate do 1. listopada 2010., za koji su založni dužnici bili Z. B. (založno pravo na 2.000 dionica Društva), A. P. (založno pravo na 11.000 dionica Društva) i B. L. (založno pravo na 7.393 dionica Društva).

4.2.3. Posebne okolnosti zajedničkog djelovanja u odnosu na podnositelja B. L. svode se na sljedeće:

– odvjetnik B. L. sklopio je s Društvom Ugovor o pružanju odvjetničkih usluga 1. studenoga 2000., te Dodatak I. 3. rujna 2001. i Dodatak II. 27. ožujka 2006.;

– ugovorom o prijenosu dionica B. 1862 d.d. od 24. rujna 2009. sklopljenim između Društva i B. L. na njega je preneseno 52.700 dionica Društva;

– time je B. L. postao vlasnik 52.700 dionica Društva;

– podnositelj je u podnescima upućenim HANFA-i tvrdio da su te dionice, iako formalno upisane na njegovo ime, ostale u vlasništvu A. P. na temelju »Ugovora o nalogu i povjerenju« od 24. rujna 2009., prema kojem »A. P. tim Ugovorom ovlašćuje odvjetnika B. L. da se u registru dionica koji se vodi u Društvu i u depozitoriju kod Središnjeg klirinškog depozitarnog društva, upiše kao zakoniti imatelj ukupno 52.700 komada dionica« Društva. Ujedno se B. L. obvezao odmah, na prvi poziv, bez ikakve naknade prenijeti te dionice na nalogodavatelja A. P., a dok dionice budu glasile na njega, da će »čuvati i štititi interese nalogodavatelja, kao faktičnog vlasnika dionica, postupati uvijek po njegovim uputama te ga o svemu blagovremeno izvješćivati«;

– navode podnositelja potvrdio je implicitno A. P. u podnesku upućenom HANFA-i 20. srpnja 2009.;

– HANFA je utvrdila da je imatelj tih 52.700 dionica uistinu A. P. te se u obrazloženju osporenog rješenja u odnosu na daljnje raspolaganje tim dionicama navodi sljedeće:

»... Agencija je, a u svezi s odredbama članka 763. do 784. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine' broj 35/05, 41/08) Ugovor o nalogu gdje je u zakonskoj definiciji ugovora o nalogu navedeno da nalogoprimac poduzima posao za račun nalogodavca, a što znači da je riječ o izvorno nalogodavčevu poslu, utvrdila da je imatelj predmetnih 52.700 dionica Društva, koje su od 01. listopada 2009. godine bile uknjižene na računu vrjednosnih papira B. L., uistinu A. P. A. P. je implicitno u svojem podnesku od 20. srpnja 2010. godine priznao da su navedenih 52.700 redovnih dionica Društva koje se u to vrijeme vodile na računu B. L. uistinu njegove, navodeći da je Agencija točno utvrdila broj dionica koje 'posjeduje'. Ostale stranke u postupku nisu poricale navedeno utvrđeno stanje.

Tako je nedvojbeno utvrđeno da je A. P. dana 24. rujna 2009. godine ugovorom prenio na B. L. 52.700 dionica Društva, a koji prijenos je u SKDD-u izvršen 01. listopada 2009, kako bi s istima B. L. mogao ostvarivati pravo glasa na skupštini Društva, a A. P. istodobno sudjelovati na skupštinama i ostvarivati pravo glasa na skupštini Društva ... i s dionicama koje su mu temeljem punomoći dali tzv. mali dioničari. Postupajući na taj način B. L. je mogao na skupštini Društva ostvariti glas iz 52.700 dionica Društva u svoje ime, iako isto čini za račun A. P. Potom je B. L. iste dionice prema nalogu A. P. koristio kao zalog za kredite B. P. C. d.d. Z. i B. B. d.d. R. korisnika kredita M. R., a koji je navedene kredite ugovorio kako bi pribavio sredstva za kupnju 68.940 dionica Društva iz portfelja Društva. (...)

Uzimajući u obzir iznose dobivenih bankovnih kredita te zajmova, vidljivo je da je M. R. sredstva za kupnju dionica Društva osigurao iz navedenih izvora, dok mu je odlukom Nadzornog odbora od 31. ožujka 2010. godine 'odobrena prolongacija plateža' preostalog ugovorenog iznosa od 9.569.330,35 kuna te utvrđen datum krajnje uplate s danom 31. svibnja 2010.«

– 25. rujna 2009. B. L. je od Društva kupio 1.800 dionica po cijeni od 140,00 kuna po dionici, a dug po tom ugovoru je preuzeo Odvjetnički ured B. L. te su odvjetnik B. L. i Društvo istoga dana izvršili prijeboj potraživanja po osnovi naplate dospjelih tražbina odvjetničkog zastupanja u iznosu od 252.000,00 kuna.

4.2.4. Slijedom svega navedenog HANFA je zaključno utvrdila da opisani način stjecanja dionica ukazuje na namjeru zajedničkog djelovanja podnositelja:

»Navedena stjecanja dionica Društva prema opisanim ugovorima s Društvom (sklopljenim dana 6. i 7. listopada 2009.) kao prodavateljem odnosno prijenosi dionica u SKDD-u na A. P. (dana 9. listopada 2009. godine 2.000 dionica), M. R. (28. srpnja 2009. godine 14.000 dionica i 9. listopada 2009. godine 68.940 dionica), B. L. (1. listopada 2009. godine 52.700 dionica i 9. listopada 2009. godine 1.880 dionica) i I. P. (9. listopada 2009. godine 266 dionica), ukazuju na usklađenost u stjecanju odnosno zajedničkoj namjeri navedenih osoba. Okolnost koja također ukazuje na usklađenost djelovanja prilikom stjecanja dionica Društva od strane M. R. je i činjenica da je M. R. dana 2. listopada 2009. godine, dakle prije Ugovora o prodaji dionica društva B. 1862. d.d. koji je zaključen dana 6. listopada 2009. godine, odnosno i prije zaključenja ugovora između Društva i Kapitalnog fonda o prijenosu 75.000 dionica na Društvo, na račun Društva izvršio uplatu od ukupno 9.758.529,00 kuna, a kao svrha doznake navedeno je – pozajmica. Također, cijenjena je činjenica da je M. R. sklopio Ugovor o prodaji dionica ... 6. listopada 2009. godine, dok su ostali dioničari ugovore koji se odnose na dionice Društva stečene u trezor od Kapitalnog fonda sklopili dana 7. listopada 2009. godine (...)«

4.3. U odnosu na prelazak kontrolnog praga, HANFA je utvrdila da su podnositelji, kao osobe koje su zajednički djelovale, prešle kontrolni prag na temelju sljedećeg:

– na dan 9. listopada 2009. podnositelji su raspolagali s ukupno 66.700 dionica, a što čini 18,58% dionica s pravom glasa (139.706 dionica Društva);

– na taj su način podnositelji uvećali broj glasova na skupštini sa 181.045 na 320.751 glasova te su zajedno s prethodno stečenim dionicama Društva i onima koje je A. P. držao po punomoćima u smislu članka 8. stavka 1. točka 5. ZPDD-a, ostvarili ukupno 42,72% glasova na skupštini;

– budući da je na Glavnoj skupštini Društva održanoj 17. listopada 2009. sudjelovalo 71,98% od mogućeg kapitala, udio podnositelja se uvećao na 59,35% glasova za donošenje odluka o rasporedu i uporabi dobiti ostvarene u 2008. godini, izbor predsjedatelja glavne skupštine, donošenje odluke o davanju razrješnice Upravi i nadzornom odboru, izbor novih članova nadzornog odbora Društva te izbor revizora Društva za 2009. godinu;

– na toj Glavnoj skupštini pravo glasa imale su osobe koje su najkasnije sedam dana prije održavanja Glavne skupštine prijavile Društvu namjeru sudjelovanja, a koje su 9. listopada 2009. u 16,00 sati bile evidentirane kao dioničari Društva u Depozitoriju SKDD d.d.;

– budući da su svi podnositelji upravo 9. listopada 2009. izvršili prijenos 73.006 dionica na svoje ime, HANFA je zaključila da je ono bilo rezultat zajedničkoga dogovora s ciljem da se usklađeno glasuje na Glavnoj skupštini Društva zakazanoj za 17. listopada 2009.:

»Nadalje, činjenica da je A. P. prenio svoje dionice na B. L. (prijenos u SKDD-u izvršen 01. listopda 2009.) kako bi isti mogao u svoje ime a po njegovu nalogu glasovati na skupštini Društva te da je postupao po njegovu nalogu kada je kao založni dužnik založio predmetne dionice za kredite M. R. (ugovori o kreditu sklopljeni 1. listopada 2009.) koji je stjecao dionice Društva od samog Društva, upućuje na zaključak da A. P., B. L. i M. R. surađuju međusobno na temelju sporazuma čiji je cilj stjecanje dionica s pravom glasa i usklađeno ostvarivanje prava glasa.«

– na toj su Glavnoj skupštini M. R., B. L. i A. P. (koji je imao i punomoć I. P.) »po svim točkama dnevnog reda ... ujednačeno glasali te u pravilu različito od ostatka prisutnih dioničara na skupštini« te je »upravo zahvaljujući predmetnim stjecanjima vlastitih dionica Društva po A. P., I. P., M. R. i B. L. prikupljena većina glasova potrebna za izbor članova Nadzornog odbora Društva (...)«

Zaključno je HANFA utvrdila da je zbog svega naprijed navedenoga za podnositelje nastala obveza objave ponude za preuzimanje Društva s danom 7. listopada 2009. jer su tada, zajednički djelujući, raspolagali s preko 25% dionica društva (prešli su kontrolni prag).

5. Tužbe podnositelja u upravnom sporu odbijene su presudom Visokog upravnog suda od 22. veljače 2012., koji je nakon opširnog iznošenja navoda podnositelja, razloge njihove neosnovanosti sveo na sljedeće:

»Ocjenjujući zakonitost osporenog rješenja Sud nalazi da je tužena Hrvatska agencija za nadzor financijskih usluga u pravilno provedenom postupku utvrdila sve relevantne činjenice i na temelju istih, pravilno primjenjujući materijalno pravo, donijela zakonito rješenja.

Naime, postupajući u skladu s odredbama članka 8. stavka 1. i članka 15. stavka 1. točke 10. Zakona o Hrvatskoj agenciji za nadzor financijskih usluga (»Narodne novine«, broj 140/05.) i odredbama Zakona o općem upravnom postupku (47/09.), koji je stupio na snagu 1. siječnja 2010. godine, te pravilno primjenjujući odredbe Zakona o preuzimanju dioničkih društava (»Narodne novine«, broj 109/07. i 36/09.), tuženo je tijelo provelo postupak nadzora po službenoj dužnosti nad postojanjem obveze objavljivanja ponude za preuzimanje Ciljnog društva B. 1862 d.d., Z., u kojem je utvrđeno da su tužitelji B. L., A. P., M. R. i I. P., svi iz Z., na dan 7. listopada 2009. godine držali ukupno 303.348 dionica, odnosno 40,33% dionica s pravom glasa Ciljnog društva, čime su prošli prag od 25% i došli u obvezu objavljivanja ponude za preuzimanje Ciljnog društva.

Tuženo tijelo pravilno ukazuje da je uvidom u relevantne podatke utvrđeno da su dionice društva B. 1862 d.d. od 28. srpnja 2003. godine neprekidno uvrštene na uređeno tržište u Republici Hrvatskoj (na Kotaciju javnih dioničkih društava na Redovito tržište Z. b. d.d. Z.), te da je u smislu članka 2. stavka 1. točke 1. podtočka a) alineja 1. i 2. Zakona o preuzimanju dioničkih društava Ciljno društvo, na koje se temeljem potonjeg Zakona imaju primijeniti odredbe istog, kojim se uređuju uvjeti za davanje ponuda za preuzimanje ciljnih društava, postupak preuzimanja, prava i obveze sudionika u postupku preuzimanja ciljnih društava te nadzor postupka preuzimanje ciljnih društava.

Slijedom naprijed navedenog, u konkretnom slučaju valja primijeniti odredbe članka 9. stavka 1. Zakona o preuzimanju dioničkih društava, kojim je propisano da je fizička ili pravna osoba obvezna objaviti ponudu za preuzimanje kad neposredno ili posredno samostalno ili djelujući zajednički, stekne dionice s pravom glasa ciljnog društva, tako da, zajedno s dionicama koje je već stekla, prijeđe prag od 25% dionica s pravom glasa ciljnog društva (kontrolni prag), dok je stavkom 5. istog članka Zakona propisano da fizička ili pravna osoba, kojoj je, sukladno odredbama ovog članka, nastala obveza objavljivanja ponude za preuzimanje, obvezna je, bez odgode, o nastanku obveze dostaviti obavijest Agenciji, ciljnom društvu, burzi i uređenom javnom tržištu na kojem je odobreno trgovanje dionicama ciljnog društva, te istu bez odgode objaviti.

Nadalje, tuženo tijelo ima u vidu i odredbe članka 5. stavka 1., stavka 2. točke 1. i stavka 6. naprijed navedenog Zakona, kojim su propisane okolnosti u kojima se smatra da osobe djeluju zajednički u svezi sa stjecanjem dionica, te u svezi zajedničkog djelovanja, okolnosti krvnog srodstva u pravoj i pobočnoj liniji do prvog stupnja zaključno, te bračnog i izvanbračnog statusa.

Osim toga tuženo je tijelo imalo u vidu odredbe članka 8. stavka 1. i 3. navedenog Zakona kojim je propisano, da će se pri utvrđivanju broja dionica s pravom glasa ciljnog društva koje drži ponuditelj i osobe koje s njim djeluju zajednički, uzeti u obzir dionice s pravom glasa ciljnog društva koje su te osobe stekle i koje su tim osobama povjerene, ako one mogu pravo glasa iz svih dionica ostvariti samostalno, po vlastitoj ocjeni, bez posebnih uputa dioničara, te da će se smatrati ponuditeljima i osobe koje s ponuditeljem djeluju zajednički u stjecanju dionica s pravom glasa kad sklope pravni posao ili nastankom drugog pravnog temelja za prijenos dionica, neovisno o prijenosu dionica i upisu u depozitorij ili registar dionica ciljnog društva neovisno o tome što je pravni posao sklopljen pod odgodnim uvjetom, a koje potonje odredbe se upravo odnose na slučaj tužitelja B. L.

Iz osporenog rješenja, koje je obrazloženo u smislu članka 98. stavka 5. Zakona o općem upravnom postupku, razvidno je da je tuženo tijelo tužiteljima omogućilo sudjelovanje u postupku i djelovalo radi zaštite malih dioničara, što je smisao i cilj zakonske regulacije postupka preuzimanja dioničkih društava. Naime, stjecanjem udjela od 25% dionica s pravom glasa ciljnog društva, što se odnosi na konkretan slučaj, ulagateljima se omogućava donositi odluke koje su od značajne važnosti za stratešku poslovnu politiku ciljnog društva, a koje ne moraju biti i u interesu malih dioničara.

Stoga je tuženo tijelo pravilno postupilo kada je temeljem odredbe članka 48. Zakona o preuzimanju dioničkih društava donijelo osporeno rješenje, uvažavajući ciljeve promicanja i očuvanja stabilnosti financijskog sustava, nadzor poslovanja subjekata i zaštite interesa malih dioničara, kako to određuje članak 13. Zakona o Hrvatskoj agenciji za nadzor financijskih usluga.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

6. U ustavnoj tužbi zaprimljenoj po brojem: U-III-2984/2012 podnositelj M. R. iz Z. prigovara ustavnosti i pravilnosti osporenog rješenja zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne primjene materijalnog prava te bitnih povreda odredaba upravnog i postupka koji regulira upravni spor.

U bitnom ističe da pobijano rješenje sadrži niz podataka o navodno međusobnim odnosima stranaka koje se navode u izreci osporenog rješenja, kao i niz podataka o tome na koji način su se podizali krediti i obavljale druge bankarske transakcije, dok o odlučnoj činjenici, o tome iz čega proizlazi sporazum o zajedničkom djelovanju u smislu članka 5. ZPDD-a u prvostupanjskom rješenju nema niti jedne rečenice, pa stoga zaključak HANFA-e o tome ne stoji.

Posebno naglašava da sve osobe na koje se odnosi navodno zajedničko djelovanje nisu u prethodnom postupku saslušane, što »dovoljno govori o ozbiljnosti kojom se prišlo utvrđivanju činjenica bitnih za utvrđenje postoji li u konkretnom slučaju zajedničko djelovanje«. Osim toga ističe da na zajedničko djelovanje stranaka ne ukazuje niti jedan provedeni dokaz, te ističe da »odsutnost suglasnosti o bitnim sastojcima ugovora rezultira time da sporazuma, tj. ugovora nema, a ukoliko nema ugovora ... ne može postojati niti zajedničko djelovanje u smislu čl. 5. ZPDD.«

Naglašava da se u pobijanom rješenju detaljno analizira stjecanje dionica B. 1862 d.d. Z. 9. listopada 2009., i to samo za osobe A. P., M. R., B. L. i I. P., dok se u istom rješenju ne navodi niti jedan ugovor, niti kakva druga osoba, koja je u isto vrijeme stekla dionice iz istog portfelja. Stoga se iz rješenja može zaključiti da su samo četiri navedene osobe stjecale dionice koje su bile u Trezoru B. 1862 d.d. Z. i koje su stečene od Kapitalnog fonda.

Ističe da na skupštini tog društva koja je održana 17. listopada 2009. podnositelji jesu glasovali jednako, no smatra da je trebalo »uzeti u obzir sve zapisnike sa svih glasovanja na skupštinama prije donošenja pobijanog rješenja«, a to se »ne bi uklopilo u tezu upravnog tijela o tome da postoji zajedničko djelovanje«, smatra podnositelj. Nadalje navodi:

»4. Nasuprot tome, i na Skupštini od 17.10.2009.g. i na Skupštini od 31.08.2010.g. neki dioničari su potpuno suglasno glasovali i to na način da je u konkretnom slučaju trebala doći do primjene odredba čl. 5.stavak 2. točka 4. ZPDD-a, te se trebalo utvrditi zajedničko djelovanje tih osoba i to (A. V., KD S., KD I.), koji su time raspolagali sa 40% glasova. Međutim, ni to se nije uklapalo u tezu da samo u pobijanom rješenju navedene osobe zajednički djeluju. Stoga prvostupanjsko tijelo nije navedene činjenice niti ocjenjivalo. ... Za neke je to, među kojima je i tužitelj, ocijenjeno kao zajedničko djelovanje, dok u odnosu na drugu skupinu to nije razmatrano. U takvoj pravnoj situaciji ne može se za jedne dioničare zbog jednakog glasovanja na Skupštini proglašavati da djeluju zajednički, a da za druge to nema nikakvo značenje. Zakon ili djeluje za sve jednako ili ne djeluje ni za koga.«

6.1. U ustavnoj tužbi zaprimljenoj pod brojem U-III-2994/2012 podnositelj I. P. iz Z. prvenstveno ističe da su Visoki upravni sud i HANFA članak 5. stavak 6. ZPDD-a, u svezi njegovog krvnog srodstva s A. P., primijenili nekritički odnosno da su propustili članak 5. ZPDD-a tumačiti kao cjelinu, što bi nužno pretpostavljalo namjeru na strani osoba koje djeluju zajednički radi ostvarenja cilja, stjecanja dionica s pravom glasa, usklađeno ostvarivanje prava glasa i sprečavanje druge osobe u provođenju postupka preuzimanja. Smatra da je u konkretnom slučaju članak 5. stavak 6. ZPDD-a trebalo tumačiti kao oborivu presumpciju namjere na strani krvnih srodnika, i po prigovoru podnositelja i A. P. ispitati sve ostale relevantne okolnosti slučaja.

Uz navedeno, smatra da Visoki upravni sud nije dao odgovore na sljedeća pitanja:

»– cijeni li se kod primjene čl. 8. st. 1. t. 5. ZPDD-a unutarnji donos opunomoćitelja i opunomoćenika ili vanjski odnos istih odnosno iz kojih razloga bi se cijenio samo vanjski odnos manifestiran putem punomoći a ne i unutarnji manifestiran putem članstva u udruzi

– u čemu se sastoji mogućnost postupanja 'po vlastitoj ocjeni' i kako to može činiti osoba kojoj je punomoć dana upravo iz razloga da štiti točno određene, unaprijed poznate i po objema stranama prihvaćene ciljeve

– u čemu se sastoji mogućnost postupanja 'samostalno'

– u čemu se sastoji mogućnost postupanja 'bez posebne upute dioničara', mora li takva uputa biti u pisanom obliku

(...)

– iz kojih (ni)je razloga predsjednik udruge malih dioničara, kada zastupa članove udruge malih dioničara na glavnoj skupštini Društva, vezan pri donošenju prosudbe o glasanju upravo ciljevima Udruge, a posebno imajući na umu čl. 292. st. 1, st. 2. i st. 8. ZTD-a

– može li uopće predsjednik udruge malih dioničara koja ima proklamiran cilj da širi malo dioničarstvo povećanjem broja malih dioničara preuzimati to isto dioničko društvo sa četiri osobe i to upravo temeljem glasova ostvarenih po punomoći članova udruge

– može li se uopće predsjedniku udruge malih dioničara pribrajati dionice članova udruge kada ih zastupa po punomoći na glavnoj skupštini dioničkog društva u smislu čl. 8. st. 1. t. 5. a da se pri tome ne ograničava prava iz članak 43. Ustava

– može li se uopće predsjedniku udruge malih dioničara pribrajati dionice članova udruge kada ih zastupa po punomoći na glavnoj skupštini dioničkog društva u smislu čl. 8. st. 1. t. 5. a da se pri tome kao obveznike isticanja ponude ne obuhvati i same članove udruge

– u kojem trenutku nastaje obveza kod primjene čl. 61. st. 8. ZPDD-a, odnosno zašto ne nastaje već prvim stjecanjem dionica nakon stupanja na snagu ZIDZPDD-a po osobi koja navodno djeluje zajednički nego kasnije

– iz kojih razloga činjenica da je cijena po kojoj su osobe koje navodno djeluju zajednički radi preuzimanja Društva stjecale dionice dvostruko veća od one po kojoj su mogli steći dionice nije od značaja za utvrđivanje zajedničkog djelovanja

– iz kojih razloga činjenica da su pored četiri obveznika objave ponude radi preuzimanja Društva, tisuće dioničara stjecale dionice na jednak način od kojih njih čak 26 upravo u trenutku, na način i po cijeni kao i obveznici (ni)je od značaja za utvrđivanje zajedničkog djelovanja

– iz kojih razloga izrijekom navedeni propusti u utvrđivanju činjeničnog stanja ne bi predstavljali povredu pravila postupanja.«

Nadalje ističe da je predmetne dionice ciljnog društva stekao kao zaposlenik Društva i Udruge B. – B. Smatra da time dokazuje da nije djelovao zajednički s drugim podnositeljima.

6.2. U ustavnoj tužbi zaprimljenoj pod brojem U-III-2993/2012 podnositelj A. P. iz Z. navodi gotovo identične razloge kao i podnositelj I. P. te dodatno ističe da je u tužbi Visokom upravnom sudu naveo sedam povreda odredaba upravnog postupka, a glede kojih taj Sud nije dao valjano objašnjenje. Riječ je o sljedećim povredama:

»– nije utvrđeno kolikom je broju dioničara – zaposlenika ponuđeno kupiti dionice Ponudom za kupnju trezorskih dionica društva B. 1862 d.d. od 18.08.2008. godine (premda je isto uzeto kao dokaz zajedničkog djelovanja tužitelja i dvojice ponuditelja glede načina i vremena stjecanja);

– nije utvrđeno koliki je broj dioničara zaključio Predugovor o prodaji i prijenosu dionica društva B. 1862 d.d. (premda je isto uzeto kao dokaz zajedničkog djelovanja tužitelja i dvojice ponuditelja glede načina i vremena stjecanja);

– nije utvrđeno koliki je broj dioničara koji su zaključili Predugovor o prodaji i prijenosu dionica društva B. 1862 d.d. odustalo od istoga, kada su odustali i na koji način ...;

– nije utvrđeno koliki je broj dioničara koji su zaključili Predugovor o prodaji i prijenosu dionica društva B. 1862 d.d. zaključilo Kupoprodajni ugovor i po kojoj cijeni ...;

– nije utvrđeno po kolikoj je cijeni Ciljno Društvo steklo 14.000 dionica koje je imalo u trezoru prije stjecanja dionica iz tog Fonda po M. R. i tužitelju (unatoč zaključku da cijena po kojoj su isti stekli predmetne dionice nije manja ili jednaka cijeni po kojoj ih je nabavilo Društvo);

– ni na koji način nije provjereno da li je odvjetnik B. L. imao na zakonu osnovana potraživanje prema Ciljanom Društvu i temeljem kojega računa (premda je isto uzeto kao dokaz zajedničkog djelovanja preostale trojice ponuditelja glede načina i vremena stjecanja);

– odbijen je prijedlog B. L. za saslušanjem dioničara koji su opunomoćili tužitelja, premda postojanje odnosa Nalogodavca i Nalogoprimca izvan onoga uređenog članstvom u udruzi nije moguće dokazati na drugi način (tuženik je mogao saslušati barem 5% predloženih osoba pa da stekne valjanu predodžbu o odnosu opunomoćitelja i opunomoćenika).«

6.3. U ustavnoj tužbi zaprimljenoj pod brojem: U-III-3400/2012 podnositelj B. L. iz Z. u bitnom ističe da je tijekom postupka pogrešno primijenjen Zakon o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 47/09., u daljnjem tekstu: ZUP), koji se primjenjuje tek od 1. siječnja 2010., a trebalo je primijeniti stari Zakon o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91.). Pogrešno se navodi da je postupak pokrenut po službenoj dužnosti, budući da je od pokrenut na temelju prijave A. V. od 12. listopada 2009., koji je upravo osoba u zajedničkom djelovanju.

Posebno ističe da je u postupku bio izražen neravnopravni položaj stranaka u postupku te je time došlo do povrede načela jednakosti oružja i nemogućnosti sudjelovanja u postupku. Dodaje da ga HANFA nikada nije obavijestila o pokretanju postupka i njegovim pravima za ravnopravno sudjelovanje u postupku, niti mu je omogućeno izjašnjavanje kao stranke. Posebno prigovara povredi načela saslušanja stranaka jer je ZUP-om stranci zajamčeno pravo na usmeno saslušanje. Ističe da su u postupku saslušani A. P. i M. R., dok je podnositelju takvo pravo uskraćeno.

Navodi također da njegovo stjecanje dionica nema nikakve veze s dionicama koje su stekle druge osobe iz rješenja, jer su te druge dionice stečene iz portfelja koji je držao Kapitalni fond te da je svojih 1.800 dionica stekao prije 25. rujna 2009., kada se uopće nije znalo da će Kapitalni fond 5. listopada 2009. prodati svojih 75.000 dionica za cijenu od 22.500.000,00 kuna.

Stoga smatra da se kod njega ne može raditi o zajedničkom djelovanju, budući da ni na koji način nije sudjelovao u prodaji i reotkupu predmetnih dionica, nema saznanja kada su takvi ugovori sklapani, niti mu je poznat sadržaj tih ugovora.

U odnosu na presudu Visokog upravnog suda ističe da se »gotovo pet stranica presude odnosi na interpretaciju sadržaja tužbi svih tužitelja te odgovora na tužbu tuženog tijela. Na stranici 6. pobijana presuda citira odredbe članka 2., članka 5., članka 8. i članka 9. ZPDD-a bez da bi se odredbe tih članaka dovodile u svezu s konkretnim prigovorima tužitelja.« Smatra da na taj način Visoki upravni sud »nije napisao obrazloženje, nije odgovorio na niti jedan prigovor koji je u tužbi iznosio B. L. o uvodno navedenim postupovnim nepravilnostima tijekom upravnog postupka.«

6.4. Svi podnositelji predlažu usvajanje ustavne tužbe i ukidanje presude Visokog upravnog suda.

IV. MJERODAVNO PRAVO

7. Za ocjenu osnovanosti ustavnih tužbi mjerodavne su sljedeće odredbe ZPDD-a:

»ZAJEDNIČKO DJELOVANJE

Članak 5.

(1) Osobe koje djeluju zajednički su fizičke i/ili pravne osobe koje surađuju međusobno ili s ciljnim društvom na temelju sporazuma, izričitog ili prešutnog, usmenog ili pisanog, čiji je cilj stjecanje dionica s pravom glasa, usklađeno ostvarivanje prava glasa ili sprječavanje druge osobe u provođenju postupka preuzimanja.

(2) Za sljedeće osobe smatra se da djeluju zajednički:

1. osobe koje povezuju samo okolnosti u svezi sa stjecanjem dionica, kao što su:

– vrijeme ili razdoblje u kojem su stjecale dionice,

– mjesto stjecanja,

– način stjecanja,

– odredbe ugovora o stjecanju,

– vrijednost stečenih dionica,

– druge okolnosti koje su dovele do stjecanja dionica koje ukazuju na usklađenost u stjecanju ili zajedničkoj namjeri osoba,

2. članove uprave ili nadzornog odbora društava koja djeluju zajednički,

3. članove uprave ili nadzornog odbora s društvima u kojima su članovi tih tijela,

4. osobe koje su glavnoj skupštini ciljnog društva predlagale imenovanje ili razrješenje članova uprave ili nadzornog odbora, ili druge odluke, za donošenje kojih je potrebna tročetvrtinska većina prisutnih glasova na glavnoj skupštini i koje su glasale za donošenje takvih odluka.

(3) Pravne osobe, te fizičke i/ili pravne osobe djeluju zajednički kad jedna od njih neposredno ili posredno kontrolira drugu ili druge pravne osobe.

(4) Smatra se da fizička i/ili pravna osoba kontrolira pravnu osobu ako ima:

1. neposredno ili posredno više od 25% udjela u temeljnom kapitalu pravne osobe,

2. neposredno ili posredno više od 25% glasačkih prava u glavnoj skupštini pravne osobe,

3. pravo upravljanja poslovnim i financijskim politikama pravne osobe na temelju ovlasti iz statuta ili sporazuma,

4. neposredno ili posredno prevladavajući utjecaj na vođenje poslova i donošenje odluka.

(5) Trgovačka društva djeluju zajednički ako su međusobno povezana u smislu odredbi Zakona o trgovačkim društvima.

(6) Fizičke osobe djeluju zajednički ako su u krvnom srodstvu u pravoj liniji, a u pobočnoj liniji do prvog stupnja zaključno, te ako su bračni ili izvanbračni drugovi.

NAČIN ZAJEDNIČKOG DJELOVANJA

Članak 6.

(1) Uspostavljanje odnosa zajedničkog djelovanja na temelju sporazuma iz stavka 1. članka 5. ovoga Zakona izjednačeno je sa stjecanjem dionica s pravom glasa.

(2) Dionicama s pravom glasa stjecatelja pribrajaju se dionice s pravom glasa osoba koje s njim djeluju zajednički.

(3) Kad obveza objavljivanja ponude za preuzimanje nastane uspostavljanjem odnosa zajedničkog djelovanja sporazumom iz članka 5. stavka 1. ovoga Zakona ili u slučaju kad jedna od osoba koje djeluju zajednički stekne dionice tako da tim stjecanjem nastane obveza objavljivanja ponude za preuzimanje, svaka od tih osoba obvezna je objaviti ponudu za preuzimanje na način i pod uvjetima određenim ovim Zakonom, a smatra se da je obvezi objavljivanja ponude za preuzimanje udovoljeno ako ponudu za preuzimanje objavi bilo koja od osoba koje djeluju zajednički.

(4) U slučaju iz stavka 3. ovoga članka, ciljno društvo ne može biti ponuditelj.

OBVEZNA PONUDA ZA PREUZIMANJE

Članak 9.

(1) Fizička ili pravna osoba obvezna je objaviti ponudu za preuzimanje kad neposredno ili posredno, samostalno ili djelujući zajednički, stekne dionice s pravom glasa ciljnog društva, tako da, zajedno s dionicama koje je već stekla, prijeđe prag od 25% dionica s pravom glasa ciljnog društva (kontrolni prag).«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. Prigovori svih podnositelja mogu se podijeliti u dvije skupine razloga zbog kojih smatraju da su im u postupku koji je prethodio ustavnosudskom povrijeđena ustavna prava:

– zbog bitne povrede pravila upravnog postupka, zbog nepravilnog utvrđenog činjeničnog stanja odnosno zbog nepravilnog izvedenog zaključka u pogledu činjeničnog stanja te zbog nepravilne primjene mjerodavnih odredbi ZPDD-a tako da su potpuno nejasni razlozi na temelju kojih je utvrđeno da su zajednički djelovali i da postoji obveza preuzimanja Društva;

– zbog toga što nisu (neposredno) saslušani ni u postupku pred HANFA-om niti u upravnom sporu pred Visokim upravnim sudom.

Dakle, prigovori podnositelja svode se na nepostojanje jasno obrazloženih razloga na temelju kojih je utvrđeno njihovo zajedničko djelovanje, tim više što nije provedena usmena rasprava. Time im je onemogućeno da se očituju o svim činjenicama i okolnostima bitnim za donošenje odluke o njihovom zajedničkom djelovanju.

8.1. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da u ovom ustavnosudskom postupku treba odgovoriti na pitanje je li podnositeljima povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Ustavni sud podsjeća da je u odluci broj: U-III-1001/2007 od 7. srpnja 2010. objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 90/10. i na www.usud.hr, utvrdio da se jamstva prava na pravično suđenje sadržana u članku 29. stavku 1. Ustava, primjenjuju i na sudski postupak pred Visokim upravnim sudom (upravni spor) koji je uređen člankom 19. stavkom 2. Ustava.

9. Sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen na jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositeljima osigurao pravično suđenje.

9.1. Članak 29. stavak 1. Ustava osigurava svakome pravo da od suda zatraži i dobije djelotvornu sudsku zaštitu u vezi sa svojim pravima ili obvezama. Ustavni sud podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. To se osobito tiče interpretacije zakonskih pravila postupovne naravi. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom. Da bi Ustavni sud mogao ispuniti svoju ustavnu zadaću nužno je da obrazloženja sudskih odluka sadrže relevantne i dostatne razloge na temelju kojih su sudovi utvrdili osnovanost ili neosnovanost tužbenog zahtjeva.

Ustavni sud ističe da obveza obrazlaganja odluka ne podrazumijeva zahtjev za detaljnim odgovorom na svaki navod stranaka, već opseg obrazlaganja ovisi o prirodi odluke i okolnostima konkretnog slučaja, imajući pritom u vidu prirodu postupka koji je prethodio donošenju osporene odluke. Međutim, iz obrazloženja odluke moraju biti jasno vidljivi i obrazloženi razlozi na temelju kojih je sud odlučio o meritumu predmeta.

Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, Ustavni sud ocijenio je da obrazloženje osporene presude Visokog upravnog suda ne sadrži primjereno obrazloženje razloga na kojima se temelji. U svom obrazloženju Visoki upravni sud ponavlja tijek postupka koji je prethodio upravnom sporu, a zatim, pozivajući se na mjerodavno pravo utvrđuje da je tuženo tijelo (HANFA) pravilno postupilo kada je donijelo pobijano rješenje. Za ovo svoje utvrđenje, međutim, Visoki upravni sud nije naveo nijedan razlog iz kojeg bi bilo razvidno zbog čega i prema njegovoj ocjeni na strani podnositelja postoje razlozi zbog kojih su u obvezi preuzimanja Društva. Nije se očitovao ni na jedan materijalni prigovor podnositelja koji oni ponavljaju u ustavnim tužbama, osobito da nije obrazloženo na temelju čega je utvrđeno da je riječ o zajedničkom djelovanju podnositelja (vidi točku 5. obrazloženja odluke).

Stoga, Ustavni sud smatra osnovanim navode podnositelja da Visoki upravni sud, odlučujući o njihovim tužbama u upravnom sporu i provodeći sudsku kontrolu zakonitosti rješenja HANFA-e nije razmotrio sve odlučne činjenice. Ustavni sud ističe da nije njegova zadaća utvrđivati činjenice predmeta. To je, prije svega, zadaća nadležnih upravnih tijela i sudova. Međutim, Ustavni sud ne može ne primijetiti da u konkretnom slučaju uvjerenje o zajedničkom djelovanju podnositelja proizlazi iz načina na koji su stjecali dionice pa su neki od njih kao dioničari (A. P., B. L.) svojim dionicama jamčili Društvu za otplatu dionica koje je kupio M. R. Ta njihova povezanost u međusobnom osiguravanju plaćanja dionica (uz to što su kasnije na Glavnoj skupštini Društva »u pravilu« jednako glasovali) čini se da je bio jedini razlog HANFA-i za ocjenu o njihovom zajedničkom djelovanju. Ustavni sud ne smatra potrebnim, niti je zato nadležan, ulaziti u pravilnost pa čak ni zakonitost takvog stjecanja dionica, ali smatra da se ta činjenica sama po sebi ne može smatrati dostatnim i objektivno provjerljivim razlogom za ocjenu o namjeri zajedničkog djelovanja podnositelja. U tom smislu, neposredno saslušanje stranaka, osobito stoga što o tome ne postoji pisani sporazum, može pomoći utvrđenju je li na strani podnositelja postojala stvarna namjera zajedničkog djelovanja.

Uz navedeno, Ustavni sud ocjenjuje da je obrazloženje rješenja HANFA-e (budući da se u presudi Visokog upravnog suda, kako je već navedeno, o tome ništa ne govori), djelomice i kontradiktorno jer, ako je nesporno utvrđeno da podnositelj, odvjetnik B. L. nije vlasnik 52.700 dionica, već je njihov stvarni vlasnik A. P. te da su oni sklopili ugovor o nalogu i povjerenju tako da je B. L. postupao u svoje ime, a po nalogu A. P. (str. 9. obrazloženja rješenja), nejasno je kako je u odnosu na podnositelja B. L. postojala nakana zajedničkog djelovanja odnosno na temelju kojih činjenica i okolnosti je HANFA utvrdila da je djelovao samostalno, po vlastitoj volji i slobodnoj procjeni, bez naloga nalogodavca. Navedeno je pak po stajalištu HANFA-e bitan čimbenik za ocjenu o zajedničkom djelovanju u smislu članka 8. stavka 1. ZPPD-a. (str. 8. obrazloženja rješenja).

10. Ustavni sud utvrđuje da je u konkretnom slučaju riječ o činjenično i pravno složenom predmetu, u kojem se rješava ne samo sudbina podnositelja već i Društva i njegovih zaposlenika. U takvim situacijama pravilno i potpuno utvrđenje svih relevantnih činjenica i provedba svih dokaza radi njihovog utvrđivanja ima osobitu važnost. Stoga, kada ne postoji pisani sporazum stranaka o zajedničkom djelovanju, provedba svih dokaza, a osobito saslušanje stranaka i njihovo međusobno sučeljavanje radi ocjene postoje li usmeni izričiti ili prešutni sporazum o zajedničkom djelovanju, ima utoliko veći značaj. Ustavni sud prihvaća (i u tom smislu su neosnovani navodi nekih od podnositelja) utvrđenja HANFA-e i Visokog upravnog suda da sporazum o zajedničkom djelovanju iz članka 5. stavka 1. ZPDD-a ne mora biti sklopljen u pisanom obliku. Međutim, ukoliko nije, tada je nužno, osobito u složenim slučajevima kao što je konkretan, koji obuhvaća niz sukcesivno provedenih transakcija različitih vrsta dionica, različitih načina i sredstava plaćanja kupoprodajne cijene, i osiguranja njezine isplate, saslušati stranke kako bi se (i) na temelju tog dokaza stvorilo uvjerenje o njihovoj volji i namjeri zajedničkog djelovanja, kao i volji da takvim (zajedničkim) djelovanjem prijeđu kontrolni prag. To dakako ne mora biti jedini pa ni ključni dokaz koji će sud provesti radi donošenja odluke o meritumu spora. O specifičnim okolnostima pojedinog slučaja ovisi koje će sve dokaze sud izvesti. No, Ustavni sud ponavlja da u situacijama poput ove, kada ne postoji materijalni dokaz (pisani ugovor), utvrđivanje prave volje stranaka zahtijeva posebnu pozornost pa neposredno saslušanje stranaka (i drugih zainteresiranih osoba) i sazivanje usmene rasprave, može samo doprinijeti utvrđivanju svih relevantnih činjenica bitnih za donošenje odluke.

10.1. Uz navedeno, Ustavni sud ističe da je i sam Visoki upravni sud (u provedbi odluke Ustavnog suda broj: U-IIIB-5243/2011 od 31. siječnja 2012. »Narodne novine« broj 17/12.) u predmetu slične činjenične i pravne naravi, naglasio važnost saslušanja stranaka i sazivanja usmene rasprave. Osim toga, upozorio je na obvezu sastavljanja zapisnika o obavljenom nadzoru u smislu članka 47. stavka 5. ZPDD-a. Naime, u presudi broj: Us-11063/2011 od 11. srpnja 2012. Visoki upravni sud izrazio je sljedeće stajalište:

»Prema navodima tužbe proizlazi da tužitelj u smislu odredbe članka 10. stavak 1. točka 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) pobijanu odluku osporava zbog bitne povrede pravila upravnog postupka, zbog nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja, odnosno zbog nepravilno izvedenog zaključka u pogledu činjeničnog stanja, te zbog nepravilne primjene mjerodavnog Zakona o preuzimanju dioničkih društava.

Dakle, pobija zakonitost donesenog rješenja i zbog povrede pravila postupka, koji su prema njegovom mišljenju doveli do pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, te time i do pogrešne primjene materijalnog prava. U postupku sudske kontrole pobijanog akta, s obzirom da žalba nije dopuštena (članak 50. stavak 3. Zakona o preuzimanju dioničkih društava), nije moguće otkloniti tužbene razloge kao neutemeljene, iako ih tuženo tijelu u odgovoru na tužbu odbija, navodeći da je pismenom od 3. ožujka 2011. pozvao tužitelja da se u dodijeljenom primjerom roku pisanim putem očituje o iznesenim činjenicama i okolnostima u svezi utvrđenja obveze objavljivanja ponude za preuzimanje društva B. d.d. i da je to pismeno sadržavalo sve odlučne činjenice na kojima se temeljilo kasnije pobijano rješenje, s tim da je u istom pismenu također podrobno navedena i dokumentacija prikupljena tijekom postupka vezana za stjecanje dionica društva B. d.d. od strane tužitelja, a na što se tužitelj očitovao pismeno u dva navrata i to 11. ožujka 2011. i 27. rujna 2011. godine.

Naime, nije sporno da se radi osiguranja sudske zaštite u upravnom sporu upravni akt može pobijati zbog nezakonitosti uzrokovane iz materijalno pravnih i formalnih razloga. Međutim, ocjena nezakonitosti s formalne strane akta obuhvaća cijeli postupak koji je prethodio donošenju akta, utvrđivanje činjenica i utvrđenje činjeničnog stanja na pravilno provedenom postupku. Pritom svi navedeni elementi, odnosno način na koji se utvrđuju su propisani zakonom kako bi se osigurala objektivnost rada tijela uprave u upravnom postupku, da se očuvaju prava stranaka, te omogući donošenje pravilnog rješenja. Dakle, takvi propisi predstavljaju za tijela uprave obvezu postupanja u radu na propisani način kako bi se u svakom konkretnom slučaju osigurala pravilnost i materijalne strane rješenja. Stoga pravo na pravilnu primjenu formalnih propisa predstavlja za stranku interes kako bi se osigurala pravilnost s materijalne strane propisa, odnosno materijalno pravo stranke, sve u smislu mjerodavnih odredbi Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09.).

U konkretnom slučaju tuženo je tijelo trebalo postupiti po odredbama članka 52. stavka 2. i 3. navedenog Zakona kojima je propisano da je službena osoba dužna omogućiti stranci izjašnjavanje o svim okolnostima i činjenicama koje su iznesene u postupku, o prijedlozima za izvođenje dokaza i podnesenim dokazima, sudjelovanje u izvođenju dokaza i postavljanja pitanja drugim strankama svjedocima i vještacima preko službene osobe, a uz dopuštenje službene osobe i neposredno, kao i upoznavanje s rezultatom izvođenja dokaza i izjašnjavanja o tim rezultatima, te da stranka može davati izjave usmeno na zapisnik ili u pisanom obliku. U složenim upravnim stvarima službena osoba može naložiti stranci podnošenje izjave u pisanom obliku, što ne isključuje pravo stranke na usmeno izjašnjavanje.

Budući da se očito radi o složenoj i od kapitalnog značaja upravnoj stvari, kojom se rješava sudbina ne samo tužitelja, veće tvrtke 'B.' d.d. iz D. i njenih radnika, ovaj Sud smatra da je tuženo tijelo svakako trebalo uvažiti prijedlog tužitelja i u skladu s odredbom članka 54. stavka 1. i 3. Zakona o općem upravnom postupku, odrediti usmenu raspravu.

Dakle, ocjenjujući navode tužbe Sud ispituje eventualno postojeće postupovne povrede u postupku koji je prethodio donošenju upravnog akta, pa na temelju toga, sagledavajući u cijelosti (tijek i ishod) postupka ocjenjuje je li vođen na način da se stranci omogućuje zaštita njenih prava. Tako, u konkretnom slučaju, na temelju analize postupka koji je prethodio donošenju pobijanog rješenja, kao i relevantnog propisa, nalazi da su povrijeđene postupovne odredbe, te je time smanjena mogućnost osporavanja činjeničnih utvrđenja odnosno smanjena mogućnost uspjeha u postupku po pravnom lijeku.

Naime, odredbom članka 47. stavak 5. Zakona o preuzimanju dioničkih društava iz 2007. godine propisano je da nakon obavljenog nadzora, ovlaštene osobe Agencije sastavljaju zapisnik o obavljenom nadzoru, koji su dužne dostaviti osobi iz stavka 3. ovoga članka. Na zapisnik o nadzoru, osoba iz stavka 3. ovog članka ima pravo prigovora Agenciji u roku 8 dana od dana primitka zapisnika.

Također, prema stajalištu ovog Suda, u konkretnom slučaju, obzirom da je trebalo saslušati i svjedoke, te kako se radi o kompliciranoj materiji, ovaj Sud smatra da bi trebalo održati usmenu raspravu na kojoj bi se sazvali svjedoci u svezi tvrdnje tužitelja da je djelovao zajedno s Republikom Hrvatskom, saslušati predstavnike Vlade Republike Hrvatske i B. d.d. iz D. te provesti ostale dokaze i činjenice važne za rješavanje ove upravne stvari. Nakon toga je trebalo, kako je već naprijed navedeno, sastaviti zapisnik u smislu odredbe članka 47. stavak 5. Zakona o preuzimanju dioničkih društava iz 2007. godine na koji bi tužitelj mogao izjaviti prigovor, te bi prije donošenja pobijanog rješenja mogao učinkovito zastupati svoje interese i braniti svoja prava.«

11. Zbog već istaknute sličnosti činjenične i pravne naravi ovog ustavnosudskog predmeta s predmetom u kojem je Visoki upravni sud odlučivao pod brojem: Us-11063//2011, Ustavni sud ocjenjuje da su navedena stajališta primjenjiva na konkretan slučaj. Stoga, najprije utvrđuje da ništa iz stanja spisa ovog predmeta ne pokazuje da je u konkretnom slučaju sastavljen zapisnik o obavljenom nadzoru i da je on dostavljen na očitovanje osobama iz stavka 3. članka 47. ZPDD-a. Međutim, Visoki upravni sud u obrazloženju osporene presude, ovoj činjenici (odnosno propustu HANFA-e da sačini zapisnik o obavljenom nadzoru i dostavi ga na očitovanje) nije poklonio bilo kakvu pozornost.

Nadalje, polazeći od standarda iz navedene presude Visokog upravnog suda nedvojbeno je da ni HANFA, niti Visoki upravni sud nisu održali usmenu raspravu na kojoj bi podnositeljima bilo omogućeno dokazivanje i raspravljanje o činjenicama koje je jednostrano utvrdila HANFA. Ustavni sud primjećuje da je podnositelj B. L. u svojim podnescima HANFA-i tražio da se održi rasprava, a taj je zahtjev ponovio i u tužbi podnesenoj Visokom upravnom sudu. Održavanje usmene rasprave pred Visokim upravnim sudom tražio je i podnositelj M. R. u tužbi podnesenoj tom sudu. Visoki upravni sud u svom obrazloženju, međutim, na te njihove zahtjeve nije se uopće očitovao odnosno nije obrazložio zašto smatra da je u konkretnom slučaju provođenje takvog dokaza suvišno.

Polazeći od svega navedenog, Ustavni sud je utvrdio da je podnositeljima u konkretnom slučaju povrijeđeno pravo na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava.

12. Stoga je, na temelju članaka 74. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno kao u izreci (točke I., II. i III.).

Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-2984/2012

U-III-2993/2012

U-III-2994/2012

U-III-3400/2012

Zagreb, 20. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 42/2014-789