### NN 68/2015 (18.6.2015.), Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-23/14-8 od 1. travnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1315

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Borisa Markovića, predsjednika vijeća, Sanje Štefan i Blanše Turić, članica vijeća, te više sudske savjetnice Jadranke Jelić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja HP-Hrvatska pošta d.d., Zagreb, Jurišićeva 13, koju zastupa Snježana Perutka, dipl. iur., Zagreb i City EX d.o.o. Zagreb, Donje Svetice 40, kojeg zastupa Boris Anišić, odvjetnik u Zagrebu, Ilica 191b/I, protiv tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, radi rješavanja spora između davatelja univerzalne usluge i korisnika pristupa poštanskoj mreži, u sjednici vijeća održanoj 1. travnja 2015.

presudio je

I. Odbijaju se tužbeni zahtjevi tužitelja HP-Hrvatska pošta d.d., Zagreb, i City EX d.o.o. Zagreb za poništenje rješenja tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije klasa: UP/I-344-08/13-05/03, urbroj: 376-04-13-13 od 15. siječnja 2014.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenom odlukom tuženika nalaže se HP-Hrvatskoj pošti d.d. da u roku od 15 dana od dana primitka ove odluke izmijeni odredbe Standardne ponude Hrvatske pošte d.d. za pristup poštanskoj mreži (dalje: standardna ponuda) tako da:

a) u članku 13. stavku 2. alinejama 1. do 3. standardne ponude oznaku 90% izmijeni u 95% te izbriše stavak 6. članka 13.;

b) u članku 17. izmijeni stavak 3. tako da glasi: »HP d.d. za štetu iz prethodnih stavaka isplaćuje iznos propisan člankom 57. Zakona o poštanskim uslugama« (točka 1. izreke odluke), dok je u ostalom dijelu zahtjev društva City EX d.o.o. odbijen (točka 2. izreke odluke).

Protiv navedene odluke tužitelj HP-Hrvatska pošta d.d., Zagreb, je podnio tužbu 13. veljače 2014. koja je zavedena kod ovog Suda pod brojem: UsII-23/14, a protiv iste odluke tužbu je podnio i tužitelj City EX d.o.o. Zagreb 14. veljače 2014. koja je zavedena kod ovoga Suda pod brojem: UsII-25/14, pa s obzirom na to da se radi o tužbama protiv iste osporene odluke, Sud je predmete pod gore navedenim brojevima spojio te je proveo jedinstveni postupak po tužbama navedenih tužitelja pod brojem: UsII-23/14.

Tužitelj HP-Hrvatska pošta d.d., Zagreb, (dalje: prvotužitelj) u tužbi u bitnom navodi da je zainteresirana osoba City EX d.o.o., Zagreb 15. srpnja 2013. podnijela zahtjev za pristup poštanskoj mreži davatelja univerzalne usluge (ovdje tužitelja), koji je odobrio te zainteresiranoj strani dostavio prijedlog ugovora o pristupu poštanskoj mreži. Zainteresirana strana nije prihvatila citirani prijedlog, već je tuženiku podnijela zahtjev za rješavanje spora u vezi s davanjem pristupa poštanskoj mreži prvotužitelja. Ocjenjujući navode zainteresirane strane o kakvoći usluge pristupa mreži, kada je riječ o rokovima za prijenos pošiljaka, tuženik je potpuno pogrešno primijenio materijalno pravo tumačeći kako nije naveo ni jedan tehnološki ili drugi razlog koji bi opravdao odstupanja od zakonom propisanih rokova za univerzalnu poštansku uslugu, pozivajući se pri tome na rokove iz članka 40. Zakona o poštanskim uslugama. Međutim, evidentno je da je tuženik odlučujući o tim navodima zainteresirane strane potpuno pogrešno primijenio prisilnu odredbu članka 40. Zakona o poštanskim uslugama na dispozitivni ugovorni odnos između dviju potencijalnih ugovornih strana. Tuženik zaboravlja da je on standardnom ponudom ispunio zakonske uvjete transparentnosti i omogućio jednake uvjete pristupa za istu vrstu i količinu pošiljaka svim podnositeljima zahtjeva za pristup poštanskoj mreži te da upravo Zakon o poštanskim uslugama propisuje ugovorni odnos u ovoj stvari, koji kao i svaki ugovorni odnos, podliježe slobodnoj volji ugovornih strana. Smatra da je tuženik ocjenjujući navode zainteresirane strane o naknadi štete pogrešno ocijenio da je nedopušteno odredbama svoje standardne ponude derogirao prisilne odredbe Zakona o poštanskim uslugama. Standardna ponuda jest zakonski preduvjet za sklapanje ugovora o pristupu poštanskoj mreži, međutim, ona je, a kako joj i samo ime govori, ponuda te ni u kom slučaju mu nije bila namjera derogirati njome prisilne odredbe Zakona o poštanskim uslugama, niti je to naravno mogao učiniti. Za razliku od prisilnih odredbi Zakona, odredba ponude obvezuje drugu stranu tek u trenutku njezinog prihvaćanja. Dakle, ostavljena je mogućnost da ugovorne strane suglasnošću volja ostvare ili ne ostvare pravni posao, a on opetovano navodi da je odredbom članka 53. stavka 5. Zakona o poštanskim uslugama eksplicite propisano da se međusobna prava i obveze davatelja univerzalne usluge i korisnika pristupa uređuju ugovorom. Prvotužitelj predlaže da Sud poništi osporenu odluku tuženika i sam odluči o ovoj pravnoj stvari.

Tužitelj City EX d.o.o. Zagreb (dalje: drugotužitelj) u tužbi navodi da osporava u cijelosti odluku tuženika kao nezakonitu jer se ista temelji na pogrešnoj primjeni materijalno pravnih odredaba Zakona o poštanskim uslugama. Tuženik nije riješio spor između prvotužitelja i drugotužitelja u svezi pristupa poštanskoj mreži ni u formi, a ni sadržajno s obzirom na to da pobijana odluka svojom formom ni sadržajno nije u skladu s odredbom članka 27. stavka 4. Pravilnika o obavljanju univerzalne usluge na način da zamjenjuje ugovor o pristupu poštanskoj mreži. Pobijanom odlukom nezakonito su odbijeni njegovi zahtjevi prema prvotužitelju u postupku rješavanja spora vezanim uz pristup poštanskoj mreži, a koji spor odnosno zahtjevi su se odnosili na cijene pristupa, ograničavanje pristupa, najavu pristupa, označavanje pošiljaka, bankovnu garanciju i način rješavanja spornih pitanja. Tuženik je donošenjem pobijane odluke prihvatio osporavanu standardnu ponudu kao vjerodostojan i relevantan akt suprotno odredbama Zakona o poštanskim uslugama i odredbama Pravilnika o obavljanju univerzalne usluge koje se odnose na pristup poštanskoj mreži davatelja univerzalne usluge te ju nezakonito primijenio na ugovorni odnos između prvotužitelja i drugotužitelja. Smatra da je neosnovano i nezakonito odbijen njegov zahtjev u odnosu na cijenu pristupa poštanskoj mreži jer se prilikom donošenja pobijane odluke kao prethodno pitanje nije utvrdilo je li prvotužitelj ispunio svoju zakonsku obvezu računovodstvenog odvajanja sukladno odredbi članka 47. Zakona o poštanskim uslugama. S obzirom na to da prvotužitelj nije ispunio svoju obvezu računovodstvenog razdvajanja, nije bilo osnove da cijene pristupa poštanskoj mreži u kontekstu cjenika davatelja univerzalne usluge bude zakonita i transparentna. Nadalje, u potpunosti osporava tumačenje prvotužitelja vezano uz primjenu standardne ponude prvotužitelja u kontekstu rješavanja sporova između prvotužitelja i drugotužitelja, jer je netočna tvrdnja tuženika da bi odredbe standardne ponude između stranaka bile mjerodavne samo u onoj mjeri u kojoj su u skladu s odredbama Zakona o poštanskim uslugama i Pravilnika o obavljanju univerzalne usluge iz razloga što odredbe standardne ponude mogu biti mjerodavne između stranaka samo ako obje ugovorne strane prihvate njihovu primjenu. Drugotužitelj predlaže da Sud osporenu odluku poništi.

Prvotužitelju i drugotužitelju je kao zainteresiranim osobama dostavljena na odgovor tužba protivne strane te su i prvotužitelj i drugotužitelj kao zainteresirane osobe u predmetima UsII-25/14, odnosno UsII-23/14 dali odgovore na tužbu, u kojima sadržajno iznose iste navode kao i u svojim tužbama protiv osporene odluke, te prvotužitelj predlaže da se odbije tužba drugotužitelja, a drugotužitelj predlaže da Sud odbije tužbu prvotužitelja.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu u predmetu UsII-23/14 ostalo je kod razloga navedenih u pobijanoj odluci te je istaknulo da je prvotužitelj pogrešno ocijenio da se standardnom ponudom nedopušteno derogiraju prisilne odredbe Zakona o poštanskim uslugama, jer je tuženik utvrdio da odredbe standardne ponude ne predviđaju isplatu iznos naknade štete prema vrsti pošiljke te tako stvarno odstupaju od odredbe članka 57. Zakona o poštanskim uslugama. S obzirom na to da odredbe standardne ponude ne mogu mijenjati sadržaj prisilnih zakonskih odredbi i u tom dijelu je zahtjev drugotužitelja osnovan, te je prvotužitelju naložena izmjena odredbi standardne ponude. Napominje da je poduzimao sve radnje kako bi se utvrdilo pravo stanje stvari radi donošenja pravilnog i zakonitog rješenja, poštujući pri tome načelo materijalne istine, te su na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje na ispravan način primijenjene odredbe zakona i pravilnika, te donesena odluka o okviru njegove nadležnosti. Predlaže da Sud na temelju članka 57. Zakona o upravnim sporovima odbije tužbu kao neosnovanu.

Tuženo tijelo je u predmetu broj: UsII-25/14 u odgovoru na tužbu navelo razloge zbog kojih smatra da je tužbeni zahtjev drugotužitelja neosnovan te se očitovalo na prigovore drugotužitelja u tužbi glede standardne ponude, cijene pristupa, ograničenja i najave pristupa, bankovne garancije i rješavanja spornih pitanja, što je u odgovoru detaljno i obrazložilo. Tuženik ističe da je standardna ponuda prvotužitelja sastavni dio ugovora o pristupu, da ugovor proizvodi pravne posljedice tek od trenutka suglasnosti volje stranaka, odnosno potpisom ugovora, a primjena standardne ponude ovisi o potpisu ugovora, kojim stranke potvrđuju suglasnost primjene. S obzirom na to da je standardna ponuda sastavni dio ugovora, ne može se smatrati jednostranim aktom prvotužitelja jer početak njezine primjene ovisi o suglasnosti obje strane i potpisu ugovora. Tuženik predlaže da Sud tužbu drugotužitelja odbije kao neosnovanu na temelju odredbe članka 57. Zakona o upravnim sporovima.

Tužbeno tijelo je u oba odgovora na tužbu predložilo Sudu da spoji predmete broj: UsII-23/14 i UsII-25/14 jer se oba tužbena zahtjeva odnose na isti upravni akt (odluku tuženika).

Odgovori na tužbu dostavljeni od strane tuženika i zainteresiranih osoba dostavljeni su sukladno članku 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14.) prvo i drugotužitelju.

*Tužbeni zahtjevi prvotužitelja i drugotužitelja nisu osnovani.*

Imajući u vidu okolnosti predmetnog slučaja, Sud je na temelju odredbe članka 36. stavka 1. točke 4. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14.) odlučio riješiti predmetni upravni spor bez održavanja rasprave.

Postupak koji je prethodio donošenju osporene odluke tuženika vodio se u povodu zahtjeva drugotužitelja od 3. studenog 2013. kao korisnika pristupa poštanskoj mreži koji je isti podnio protiv prvotužitelja kao davatelja univerzalne usluge, za rješavanje spora u vezi s davanjem pristupa poštanskoj mreži prvotužitelja. Drugotužitelj smatra da postoji spor oko elemenata ugovora koji se odnose na cijenu pristupa poštanskoj mreži, ograničavanje pristupa, označavanje pošiljaka, najavu pristupa, kakvoću usluga, naknadu štete, bankovnu garanciju, početak primjene ugovora i rješavanje spornih pitanja. U odnosu na zahtjev drugotužitelja, očitovao se prvotužitelj kako je to i navedeno u rješenju tuženika, te je dana 16. prosinca 2013. održana usmena rasprava pred tuženikom na koju su tužitelji pristupili i ostali kod svojih navoda iz zahtjeva i odgovora na zahtjev.

Ocjenjujući zakonitost predmetne odluke tuženika, Sud nalazi da je tuženik nakon provedenog postupka pravilno ocijenio neosnovanim zahtjev drugotužitelja u odnosu na cijene usluge pristupa, ograničavanje pristupa, najavu pristupa, označavanje pošiljaka, bankovnu garanciju i način rješavanja spornih pitanja, dok je u dijelu koji je vezan uz kakvoću usluga i naknadu štete zahtjev drugotužitelja usvojen te je prvotužitelju naložena izmjena odredaba Standardne ponude za pristup poštanskoj mreži kao sastavnog dijela ugovora.

Prema odredbi članka 53. stavka 6. Zakona o poštanskim uslugama (»Narodne novine« 144/12. i 153/13.) prigodom određivanja cijena pristupa mreži potrebno je korisnicima pristupa priznati troškove radnji obavljenih prije pristupanja mreži kao izbjegnuti trošak davatelja univerzalne usluge.

Člankom 25. stavkom 1. Pravilnika o obavljanju univerzalne usluge (»Narodne novine« 41/13.) propisano je da se cijene pristupa poštanskoj mreži određuju prema postotku od iznosa cijene za odgovarajuću uslugu iz cjenika davatelja univerzalne usluge, pri čemu se cijena umanjuje za troškove dijela poslova obavljenih od strane korisnika pristupa poštanskoj mreži.

Iz podataka u spisu predmeta proizlazi da je u odluci prvotužitelja o cijenama, koju je isti dostavio tuženiku definirano kako se cijene pristupa mreži baziraju na pripadajućim cijenama za pošiljke iz područja univerzalne usluge, na koje se obračunava porez na dodanu vrijednost, te se na tako dobivene cijene primjenjuju pripadajući popusti, ovisno o točki pristupa i stupnju razrađenosti pošiljaka. U konkretnom slučaju drugotužitelj nije dostavio dokaz iz kojega bi se moglo zaključiti da cijene prvotužitelja za uslugu pristupa mreži nisu sukladne Zakonu o poštanskim uslugama i Pravilniku o obavljanju univerzalne usluge, pa je u dijelu koji se odnosi na cijene pristupa poštanskoj mreži zahtjev drugotužitelja pravilno ocijenjen neosnovanim.

U pogledu ograničenja i najave pristupa tuženik pravilno ocjenjuje kako pravila prvotužitelja o pristupu mreži ne predstavljaju za drugotužitelja prekomjeran teret, a prvotužitelj radi zaštite kvaliteta univerzalne usluge i zaštite interesa drugotužitelja i drugih korisnika pristupa propisuje određena pravila koja mu omogućavaju odgovarajuću pripremu sortirnice za preuzimanje pošiljaka te pristup sortirnici u vrijeme u kojem se prvotužitelj može obvezati da će ispuniti svoje obveze prema korisniku pristupa, pa je iz navedenih razloga zahtjev drugotužitelja odbijen.

Pitanje korištenja bankovne garancije za naplatu ugovorne štete tuženik je pravilno ocijenio neosnovanim jer odredbe Zakona o poštanskim uslugama i Pravilnika o obavljanju univerzalne usluge nemaju prisilnih odredbi, pa je stoga uređenje navedenog pitanja prepušteno dispoziciji stranaka.

Nadalje, u pogledu rješavanja spornih pitanja i primjene odredaba standardne ponude prvotužitelja Sud nalazi pravilnom ocjenu tuženika da je standardna ponuda javno objavljeni dokument prvotužitelja čiji je cilj transparentnost prema korisnicima pristupa te su odredbe standardne ponude mjerodavne među strankama samo u onoj mjeri u kojoj su u skladu s odredbama Zakona o poštanskim uslugama i Pravilnika o univerzalnoj usluzi, a njima se ne mogu derogirati prisilne odredbe Zakona o poštanskim uslugama, što u konkretnom predmetu nije slučaj.

Sporna je i odredba predloženog ugovora i standardne ponude prema kojoj drugotužitelj ne može na pošiljke stavljati svoje oznake, već oznake propisane standardnom ponudom, međutim, takva odredba ne predstavlja prema ocjeni tuženika pravičan zahtjev jer iz predviđenog obrasca žiga iz članka 11. stavka 2. standardne ponude vidi se da isti sadrži naziv korisnika pristupa pa je njegova oznaka vidljiva na pošiljci, te je i u tom dijelu pravilno navod drugotužitelja ocijenjen neosnovanim.

Prema ocjeni Suda tuženik je osnovano naložio prvotužitelju izmjenu odredbe Standardne ponude Hrvatske pošte d.d. za pristup poštanskoj mreži u pogledu rokova prijenosa pošiljaka kako je to propisano člankom 13. standardne ponude prvotužitelja. Naime, tuženik je pravilno utvrdio da kada je riječ o rokovima za prijenos pošiljaka je odstupljeno od mjerila kakvoće za univerzalnu uslugu koja su propisana člankom 40. Zakona o poštanskim uslugama jer prvotužitelj nije naveo ni jedan tehnološki ili drugi razlog koji bi opravdao takvo odstupanje, te se odstupanjem korisnici pristupa mreži dovode u podređeni položaj u odnosu na druge korisnike Hrvatske pošte, pa je u tom dijelu zahtjev drugotužitelja ocijenjen osnovanim, a prvotužitelju naloženo da izmijeni odredbe Standardne ponude kako je to pobliže navedeno u izreci pobijane odluke.

Pored navedenog treba istaknuti da je pravilno usvojen i zahtjev drugotužitelja u pogledu odredaba o naknadi štete te u tom dijelu izmijenjena Standardna ponuda prvotužitelja jer članak 17. stavak 3. Standardne ponude prvotužitelja odstupa od odredbe članka 57. Zakona o poštanskim uslugama iako odredbe standardne ponude ne mogu mijenjati sadržaj navedenog Zakona, pa je stoga naložena izmjena navedene odredbe standardne ponude.

Prigovor drugotužitelja da tuženik pobijanom odlukom nije riješio spor između drugotužitelja i prvotužitelja u svezi pristupa poštanskoj mreži ni u formi, a ni sadržajno s obzirom na to da pobijana odluka svojom formom ni sadržajno nije u skladu s odredbom članka 27. stavka 4. Pravilnika o obavljanju univerzalne usluge na način da zamjenjuje ugovor o pristup poštanskoj mreži, nije osnovan. Naime, drugotužitelj navodi da odluka nije u skladu s odredbom članka 27. stavka 4. navedenog Pravilnika, a vezano uz članak 53. stavak 9. Zakona o poštanskim uslugama, u smislu da zamjenjuje ugovor o pristupu poštanskoj mreži. Međutim, u konkretnom slučaju prvotužitelj nije odbio pristup mreži drugotužitelju, već je drugotužitelj odbio potpisani ponuđeni ugovor o pristupu mreži te je tražio od prvotužitelja izmjene ugovora o pristupu koje je prvotužitelj odbio, pa se nakon toga smatrajući ponuđeni ugovor u suprotnosti sa Zakonom o poštanskim uslugama drugotužitelj zahtjevom obratio tuženiku za rješavanje spora. Nakon toga je donesena pobijana odluka te je odlučeno da tekst Standardne ponude, kao sastavni dio ugovora, nije u potpunosti sukladan Zakonu o poštanskim uslugama, a djelomično zahtjev drugotužitelja usvojen dok je u preostalom dijelu zahtjev drugotužitelja odbijen, a i prema ocjeni Suda tuženik je donio zakonitu odluku i u skladu s time naložio prvotužitelju izmjenu standardne ponude za pristup mreži kao sastavnom dijelu ugovora o pristupu.

Imajući u vidu navedeno, Sud nalazi da je osporena odluka tuženika zakonita, pa je na temelju članka 57. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima odlučio kao u točki I. izreke.

Odluka o objavi ove presude u »Narodnim novinama« temelji se na članku 14. stavku 8. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12. i 80/13.).

Broj: UsII-23/14-8

Zagreb, 1. travnja 2015.

Predsjednik vijeća

Boris Marković, v. r.

68 18.06.2015 Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-23/14-8 od 1. travnja 2015.