## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1203/1999 od 3. veljače 2000.

### NN 20/2000 (16.2.2000.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1203/1999 od 3. veljače 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**287**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, Marijan Hranjski
dr. iur., dr. sc. Petar Klarić, Jurica Malčić,
mr. sc. Ivan Matija, Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna
Omejec, Emilija Rajić, Vice Vukojević dr. iur. i Milan
Vuković dr. iur., u povodu prijedloga Talijanske unije Rijeka,
zastupane po Rudolfu Frančuli, odvjetniku iz Pule, za pokretanje
postupka ocjene ustavnosti Zakona o izborima zastupnika u Hrvatski
državni sabor, na sjednici održanoj 3. veljače
2000. godine, donio je

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu
ustavnosti članka 17. stavka 5. Zakona o izborima zastupnika
u Hrvatski državni sabor (»Narodne novine«, broj
116/99).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Talijanska unija Rijeka podnijela je po punomoćniku Rudolfu
Frančuli, odvjetniku iz Pule, prijedlog za pokretanje postupka
za ocjenu ustavnosti članka 17. stavka 5. Zakona o izborima
zastupnika u Hrvatski državni sabor (»Narodne novine«,
broj 116/99) - dalje: Zakon o izborima, jer smatra da je suprotna
ustavnim jamstvima iz članaka 15. i 45. Ustava, Ustavnom
zakonu o ljudskim pravima i slobodama i o pravima etničkih
i nacionalnih zajednica ili manjina u Republici Hrvatskoj (»Narodne
novine«, broj 65/91) - dalje: Ustavni zakon, te Ugovoru o
pravima manjina sklopljenom između Republike Hrvatske i Talijanske
Republike (»Narodne novine«, broj 15/97, Međunarodni
ugovori) - dalje: Međunarodni ugovor, kada se treba tumačiti
pojam stečenih prava u smislu načina glasovanja
pripadnika manjine - što će pobliže biti opisano
u nastavku.

Navode da je osporena odredba u suprotnosti s navedenim odredbama
Ustava, jer onemogućava pripadnicima autohtonih nacionalnih
manjina pravo na dva glasa, što da im je bilo omogućeno
dosadašnjim propisima, a da to pravo proizlazi iz naznačenih
ustavnih odredbi Ustavnog zakona i Međunarodnog ugovora.

Ističu da je raniji Zakon o izborima zastupnika u Sabor
Republike Hrvatske (od 1992. god.), pripadnicima autohtonih manjina
omogućavao da glasuju i kao građani Republike Hrvatske
i kao pripadnici nacionalne manjine, što znači da
im je bila zajamčena tzv. pozitivna diskriminacija, tj.
imali su pravo na dva glasa, jedan za kandidata - zastupnika iz
reda pripadnika nacionalnih manjina, a drugi za kandidata sa stranačkih
ili nezavisnih lista.

Smatraju da su kroz tzv. »pozitivnu diskriminaciju«
jedino mogli ostvarivati svoja biračka prava kao pripadnika
manjina, kao i opće pravo glasa kao hrvatskih državljana.

Podnositelji prijedloga smatraju da time moraju birati između
civilnog i političkog prava na glasovanje i manjinskog
ili nacionalnog prava na zastupljenost u Hrvatskom državnom
saboru, čime su onemogućeni da izraze svoje političko
stajalište i etničku pripadnost.

Nadalje smatraju da Ustav Republike Hrvatske kroz odredbe članaka
15. i 45. jamči pravo na dva glasa pripadnicima autohtonih
nacionalnih manjina.

U prilog te tvrdnje ističu Ustavni zakon o ljudskim pravima
i slobodama i o pravima etničkih i nacionalnih zajednica
ili manjina u Republici Hrvatskoj (»Narodne novine«,
broj 65/91), koji da sadrži upravo navedena prava.

Podnositelji smatraju da imaju pravo na dva glasa i temeljem stečenih
prava, jer im je to pravo dano u Izbornom zakonu koji više
nije na snazi, te da je to pravo i konstituirano na temelju Ustava,
navedenog Ustavnog zakona kao i međunarodnih ugovora, pa se
novim zakonom nije moglo izostaviti.

Prijedlog nije osnovan.

Osporavana odredba članka 17. stavka 5. glasi:

»Sukladno ustavnom načelu jednakosti biračkog
prava pripadnici autohtonih nacionalnih manjina mogu birati ili
zastupnika iz reda pripadnika nacionalnih manjina koji se bira
u posebnim izbornim jedinicama ili sudjelovati u izboru na temelju
lista u izbornim jedinicama.«

Odredba članka 15. Ustava glasi:

»U Republici Hrvatskoj jamči se ravnopravnost pripadnicima
svih nacionalnih manjina.

Pripadnicima svih nacionalnih manjina jamči se sloboda
izražavanja narodnosne pripadnosti, slobodno služenje
svojim jezikom i pismom i kulturna autonomija.«

Odredba članka 45. stavka 1. Ustava glasi:

»Biračko pravo, opće i jednako, imaju svi hrvatski
državljani s navršenih 18 godina. Biračko se
pravo ostvaruje na neposrednim izborima tajnim glasovanjem.«

Navedeni Ustavni zakon kao i Međunarodni ugovor nemaju odredbi
u kojima bi bio naveden način ostvarivanja biračkog
prava pripadnika autohtonih manjina u cilju ostvarivanja zaštite
njihovih manjinskih interesa.

Suprotno navodu predlagatelja, osporavana odredba članka
17. stavka 5. Zakona o izborima nije neustavna, jer se temelji
na članku 45. stavku 1. Ustava u kojem se svim hrvatskim
državljanima s navršenih 18 godina, uz ostalo, jamči
jednako biračko pravo.

To znači da zakonodavac treba kroz odgovarajući izborni
sustav osigurati da svi hrvatski državljani s biračkim
pravom imaju jedan glas ili više glasova, ovisno o volji
zakonodavca i prihvaćenom izbornom sustavu, ali to uvijek
mora biti jednak broj glasova za sve hrvatske državljane.

Navedeno pravilo rezultat je ustavne koncepcije prema kojoj je
Republika Hrvatska višestranačka parlamentarna demokratska
država temeljena na načelima narodne suverenosti i
predstavničke vladavine (članak 1. Ustava). Prema
načelu narodne suverenosti - koje je prihvaćeno u
svim demokratskim ustavima, pa i u hrvatskom - sva vlast u državi
proistječe iz naroda i pripada narodu. Narod je, u ustavnopravnom
smislu, ukupnost ili zajednica svih slobodnih i ravnopravnih državljana,
neovisno o nacionalnim, etničkim i drugim razlikama. Narod
kao zajednica državljana ostvaruje vlast izborom svojih predstavnika
na temelju općeg i jednakog biračkog prava. Stoga
se izabrani predstavnik naroda smatra zastupnikom svih državljana
Republike Hrvatske, a ne samo birača koji su ga izabrali.

Takva ustavna koncepcija ne priječi zakonodavca da organskim
zakonom (u konkretnom slučaju, Ustavnim zakonom o ljudskim
pravima i slobodama i o pravima etničkih i nacionalnih
zajednica ili manjina) propiše pravo manjina da u Zastupničkom
domu Hrvatskoga državnog sabora imaju pravo na određeni
broj zastupničkih mjesta. Radi se, dakle, o koncepciji
tzv. unaprijed rezerviranih zastupničkih mjesta. Ona sadrži
zahtjev da se pripadnicima manjina unaprijed osigura njihova posebna
zastupljenost u nacionalnom parlamentu, jer manjine u pravilu
ne mogu izabrati svoje predstavnike na redovitim izborima, te
se njihov izbor mora izdvojiti iz općeg izbornog sustava.
To je nužno da bi se tzv. pozitivnom diskriminacijom omogućilo
da manjine, neovisno o broju pripadnika, štite svoje manjinske
interese u procesima političkog odlučivanja i sudjeluju
u političkoj vlasti posredstvom svojih posebnih predstavnika.

U donošenju odluke o neprihvaćanju prijedloga za ocjenu
ustavnosti osporavane odredbe Zakona, Sud je pošao od utvrđenja
da se posebno predstavljanje manjina u parlamentu nikada ne može
ostvariti općim i jednakim biračkim pravom, nego
uvijek samo posebnim i nejednakim biračkim pravom pripadnika
nacionalnih manjina. Međutim, budući da Ustav izrijekom
propisuje obvezu ostvarenja općeg i jednakog biračkog
prava za sve hrvatske državljane i ne priznaje manjinama
pravo na veći broj glasova, to se načelo pozitivne
diskriminacije u hrvatskom pravnom sustavu mora zadržati
u okvirima zadanim Ustavom.

Glede navoda predlagatelja da je Zakon o izborima zastupnika u
Sabor Republike Hrvatske iz 1992. godine pripadnicima nacionalnih
manjina omogućavao da glasuju i kao građani Republike
Hrvatske i kao pripadnici nacionalne manjine, dotično da
su imali pravo na dva glasa činjenice su sljedeće:

Pripadnici nacionalnih manjina prema tom Zakonu imali su pravo
na dva glasa ali to pravo su zbog tada primijenjenog mješovitog
izbornog sustava (relativno većinskog i razmjernog izbornog
sustava) imali i svi drugi hrvatski birači.

Hrvatski birači koji se nisu izjasnili kao pripadnici neke
od nacionalnih manjina, koje su imale pravo na izbor zastupnika,
imali su jedan glas birajući neke od predloženih državnih
lista razmjernim sustavom i drugi glas birajući u izbornoj
jedinici prema njihovom prebivalištu, jednog zastupnika relativnom
većinom.

Pripadnici nacionalnih manjina imali su također pravo na dva
glasa, jedan za neku od predloženih državnih lista,
a drugi za predloženog kandidata za zastupnika iz reda pripadnika
nacionalnih manjina.

Prema tome, činjenica što su prema Zakonu o izborima
za Zastupnički dom Sabora Republike Hrvatske 1992. godine
kao i 1995. godine pripadnici nacionalnih manjina imali izvedbeno
dva glasa, uopće nije bila temeljena na načelu tzv.
pozitivne diskriminacije, već je proizlazila iz obilježja
mješovitog izbornog sustava prema kojem su i svi drugi hrvatski
birači imali izvedbeno dva glasa u izborima za Zastupnički
dom Hrvatskoga državnog sabora.

Valja zaključiti da je sukladno naprijed iznesenom, navod
predlagatelja o tome da se osporavanim člankom 17. stavkom
5. Izbornog zakona krše stečena prava nacionalnih
manjina je neutemeljen.

Ustavni sud Republike Hrvatske je na temelju iznijetog ocijenio
da osporavana odredba nije suprotna naznačenim odredbama
Ustava, Ustavnog zakona i Međunarodnog ugovora te je stoga
riješeno, u smislu članka 41. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99),
kao u izreci.

Objava ovog rješenja temelji se na članku 28. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-I-1203/1999
Zagreb, 3. veljače 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Ostalo, NN 20/2000-287