## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IX-5552/2013 od 9. siječnja 2014.

### NN 8/2014 (22.1.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IX-5552/2013 od 9. siječnja 2014.

8 22.01.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IX-5552/2013 od 9. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

144

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o žalbama protiv odluka o razrješenju sudačke dužnosti i odluka o stegovnoj odgovornosti suca, u sastavu sudac Marko Babić, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku odlučivanja o žalbi koju je podnio H. B., sudac Prekršajnog suda u Zagrebu, protiv odluke Državnoga sudbenog vijeća broj: Sp-19/13 od 3. listopada 2013., na sjednici održanoj 9. siječnja 2014. donio je

ODLUKU

I. Žalba se usvaja.

II. Ukida se odluka Državnoga sudbenog vijeća broj: Sp-19/13 donesena 3. listopada 2013., a objavljena 10. listopada 2013. te se predmet vraća Državnom sudbenom vijeću na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama.«

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. H. B., sudac Prekršajnog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: žalitelj), podnio je žalbu na temelju ovlaštenja sadržanog u članku 98. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), protiv odluke Državnoga sudbenog vijeća (u daljnjem tekstu: DSV) broj: Sp-19/13 donesene 3. listopada 2013., a objavljene 10. listopada 2013.

Tom odlukom DSV je utvrdio žalitelja odgovornim zbog neurednog obnašanja sudačke dužnosti, čime je žalitelj počinio stegovno djelo propisano člankom 62. stavkom 2. točkom 1. Zakona o Državnom sudbenom vijeću (»Narodne novine« broj 116/10.,57/11., 130/11., 13/13. i 28/13.; u daljnjem tekstu: ZoDSV)

Za počinjeno stegovno djelo žalitelju je na temelju članka 63. stavka 1. točke 5. ZoDSV-a izrečena stegovna kazna razrješenja od dužnosti.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka zatraženo je i dobiveno očitovanje predsjednika DSV-a, gosp. R. M. i pribavljen je spis DSV-a broj: Sp-19/13.

Zatraženo je i dobiveno očitovanje predsjednika Visokoga prekršajnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: VPSRH), gosp. Z. P.

Navedeno očitovanje poslano je žalitelju na odgovor, koji je Ustavnom sudu odgovorio podneskom zaprimljenim u Ustavnom sudu 13. prosinca 2013.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

3. Žalitelj je osporenom odlukom DSV-a proglašen stegovno odgovornim za radnje iz točaka A od 1. do 13., da kao sudac Prekršajnog suda u Zagrebu tijekom razdoblja 2008. do 1. veljače 2013. u više spisa, u razdoblju u kojem je bio zadužen s pojedinim spisom, bez opravdanog razloga nije u istima poduzimao s potrebnom učinkovitošću sudske radnje u cilju dovršetka postupaka pa je u istima nastupila zastara prava na prekršajni progon počinitelja, te za radnje iz točaka B od 1. do 51., da je kao sudac Prekršajnog suda u Zagrebu tijekom 2011., 2012. i do 1. veljače 2013., u većem broju spisa, s kojima je u tom vremenu bio zadužen, bez opravdanog razloga krajnje neažurno poduzimao postupovne radnje s ciljem dovršetka postupka.

DSV je utvrdio da je žalitelj zbog navedenog neuredno obnašao sudačku dužnost čime je počinio stegovno djelo neurednog obnašanja sudačke dužnosti iz članka 62. stavka 2. točke 1. ZoDSV-a. Na temelju članka 63. stavka 1. točke 5. ZoDSV-a žalitelju je izrečena sankcija razrješenja od dužnosti.

3.1. Zahtjevom za pokretanje stegovnog postupka, predsjednika Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske Z. P. od 4. lipnja 2013. žalitelju je stavljeno na teret da je počinio stegovno djelo neurednog obnašanja sudačke dužnosti iz članka 62. stavka 2. točke 2. ZoDSV-a, činjenično opisanog u točkama a) i b) zahtjeva, s prijedlogom da mu se izreče novčana kazna u iznosu 1/3 plaće kroz razdoblje od šest mjeseci.

Stegovno vijeće u sastavu R. M., predsjednik, M. R., izvjestitelj i mr. sc. D. J., član, provelo je stegovni postupak, izvelo potrebne dokaze čitanjem i razgledanjem statističkih izvješća Prekršajnog suda u Zagrebu o zaduženju žalitelja sa spisima i njegovu ostvarenom količinskom učinku za 2010., 2011. i 2012. godinu, izvješće VPSRH-a od 9. svibnja 2013. i sva druga dokumentacija i spisi priloženi u spisu, te potvrda o stanju bankovnih računa žalitelja od 2. listopada 2013., obavijest Centra za socijalnu skrb Zagreb, Podružnica Trešnjevka za M. B. i medicinska dokumentacija za istoga. Nakon što je stegovno vijeće, u smislu članka 66. stavka 2. ZoDSV-a, obrazložilo utvrđene činjenice, Vijeće je razgledalo i pročitalo dokaze u spisu i odlučilo kao u izreci osporene odluke.

Kod očitovanja o zahtjevu za pokretanje stegovnog postupka žalitelj se očitovao da se ne osjeća stegovno odgovornim za stegovno djelo za koje se tereti. U nastavku iznošenja obrane nije međutim osporio činjenične navode u zahtjevu za vođenje stegovnog postupka da je u razdoblju 2008. do 1. veljače 2013. obnašao dužnost suca Prekršajnog suda u Zagrebu, kada je premješten u Visoki prekršajni sud na ispomoć u statusu višeg sudskog savjetnika. Nije osporio zaduženost sa spisima iz zahtjeva za vođenje stegovnog postupka tamo gdje je naznačeno kada je s pojedinim spisom zadužen. Nije osporio vremensko poduzimanje odnosno nepoduzimanje postupovnih radnji kako je naznačeno u zahtjevu za vođenje stegovnog postupka za pojedinačne spise. Dodao je da je u naznačenom razdoblju jedino on bio zadužen sa spisima iz područja prometnih prekršaja i iz područja javnog reda i mira i javne sigurnosti, mada je tražio da se duži samo sa spisima jednog odjela. U naznačenom razdoblju je ostvarivao predviđeni količinski učinak riješenih spisa za suce. Također je dodao da u naznačenom razdoblju nije odsustvovao s posla osim korištenja redovitog godišnjeg odmora. Ima zdravstvenih problema osobno u vidu psorijaze a također i u obitelji.

DSV u osporenoj odluci obrazlaže:

»Iz sadržajno utvrđenog poduzimanja postupovnih radnji suca B. u pojedinačnim spisima pod točkama A1-13 i B1-51 nedvojbeno je da su radnje poduzimane bez opravdanog razloga s velikim vremenskim prekidima (od šest mjeseci do preko dvije godine) koje su u izravnoj vezi s nastupanjem zastare prava za prekršajni progon počinitelja iz točke A1-13. I radnje koje su poduzimane uglavnom su poduzimane protivno mjerodavnim postupovnim propisima o vođenju prekršajnog postupka tj. ročišta su u pravilu bez razloga odgađana na neodređeno umjesto na određeno vrijeme. Okrivljenici i kada je bilo uvjeta za njihovo privođenje nisu privođeni. Nije osigurana njihova prisutnost u postupku i kada je to nesumnjivo bilo moguće (nalazili se u zatvoru u Zagrebu). Ročišta nisu održavana i u odsutnosti okrivljenika i kada je to bilo moguće sukladno postupovnim propisima. Koncentracija dokaza u postupku nije provođena i kada je to bilo moguće u pojedinim spisima. Ustrajava se na dokazima koji i nisu bili odlučni za presuđenje.

S tim u vezi člankom 89. stavkom 1. Prekršajnog zakona ('Narodne novine', br. 107/07. i 39/13.– u nastavku PZ) se propisuje: '(l) Sud je dužan postupak provesti brzo i bez odugovlačenja, uz izbjegavanje svih nepotrebnih radnji i troškova te onemogućiti svaku zlouporabu prava što pripadaju strankama i sudionicima u postupku'.

Člankom 167. stavkom 3. PZ se propisuje: '(3) Ako na glavnu raspravu nisu došle uredno pozvane stranke i drugi uredno pozvani sudionici u postupku, glavna se rasprava može održati i donijeti presuda. Glavna se rasprava može održati bez nazočnosti okrivljenika ako njegovo ispitivanje nije potrebno i ako to nije od utjecaja na zakonito i pravilno donošenje presude'.

Člankom 168. stavkom 1. točka 1. i 4. i stavcima 2. i 3. PZ se propisuje: '(1) Rješenjem se glavna rasprava koja nije započela može odgoditi, a ako je započela prekinut će se i zakazati njezin nastavak: 1. ako se okrivljenik nije odazvao na raspravu a sud ocjenjuje nužnim njegovo ispitivanje prije presuđenja, a nije ga bilo moguće odmah dovesti, 4. ako treba izvesti nove dokaze ili postoje druge smetnje za završetak rasprave. (2) U slučaju iz stavka 1. točke 1. i 2. ovog članka, sud će narediti da se okrivljenik, svjedok i vještak koji su bili uredno pozvani dovedu na sljedeću raspravu. (3) Sudac može prekinuti glavnu raspravu radi odmora, proteka radnog vremena, radi pribavljanja određenih dokaza ili iz drugih opravdanih razloga. Sud će voditi brigu o tome da prekid traje što kraće.'«

Na temelju citiranih postupovnih odredbi koje u bitnom određuju pravila vođenja prekršajnog postupka, DSV je istaknuo da je nesumnjiva obveza obnašatelja sudačke dužnosti postupati u spisima učinkovito, tj. postupak provoditi brzo, bez njegova odugovlačenja, uz izbjegavanje svih nepotrebnih radnji i troškova te onemogućiti svaku zlouporabu prava što pripadaju strankama i sudionicima u postupku kojima se postupak usporava. DSV je utvrdio da je žalitelju, kao imenovanom sucu, sve to bilo poznato i da je bio u obvezi pridržavati se tih postupovnih pravila u postupku suđenja.

DSV je ocijenio da je iz utvrđenog sadržaja i načina poduzimanja postupovnih radnji žalitelja u naznačenim spisima, kao i iz citiranih postupovnih odredbi tj. jednog od temeljnih načela prekršajnog prava načelo ekonomičnosti postupka i propisanih pravila učinkovitog postupanja, nesumnjivo da je žalitelj u naznačenim predmetima postupao upravo protivno svim tim pravilima učinkovitog vođenja postupaka kroz cijelo razdoblje 2008. godine do 1. veljače 2013.

DSV nadalje obrazlaže:

»... To je u odnosu na predmete pod točkom A1-13 i u izravnoj vezi s nastupanjem zastare prava na daljnji prekršajni progon počinitelja u tim spisima. Svim naznačenim postupanjem je izvjesnim sudac B. u naznačenom razdoblju neuredno obnašao sudačku dužnost, čime je i ostvario biće stegovnog djela neurednog obnašanja sudačke dužnosti iz članka 62. stavka 2. točka 1. Zakona o državnom sudbenom vijeću ('Narodne novine', br. br. 116/10., 57/11., 130/11., 13/13. i 28/13.), koji je sada na snazi a ne iz članka 62. stavka 2. točka 2. Zakona o državnom sudbenom vijeću ('Narodne novine', br. 116/10., 57/11., 130/11., 13/13.) koji je bio na snazi u vrijeme počinjenja stegovnog djela, primjenjujući, u ovom slučaju, blaži zakon za počinitelja koji više kao stegovno djelo suca ne propisuje i djelo povrede kodeksa sudačke etike.«

Na temelju svih utvrđenih činjenica DSV je zaključio da je za učinkovito postupanje u svim zaduženim spisima tijekom svake od tih kalendarskih godina žalitelju bilo dovoljno održavanje u prosjeku i samo četiri do pet ročišta dnevno, a što je »minimum minimuma« održavanja ročišta, pri tom imajući na umu i manji obujam i manju pravnu složenost prekršajnopravnih spisa. Sve to, prema ocjeni DSV-a izvjesnim dokazuje da opterećenost brojem spisa žalitelja u naznačenom razdoblju ni u kojem slučaju nije bila opravdanim razlogom njegova neučinkovita postupanja u spisima. DSV je, protivno očitovanju žalitelja da se ne osjeća stegovno odgovornim za terećeno stegovno djelo, utvrdio ga stegovno odgovornim za ostvareno stegovno djelo.

DSV je naglasio da je u 2011. i 2012. godini, kada je prevladavalo neuredno obnašanje sudačke dužnosti žalitelja, očito izostala pravovremena i odgovarajuća reakcija i nadzor nositelja sudske uprave u sudu s tim u vezi. No to ni u kojem slučaju, prema ocjeni DSV-a, niti ekskulpira od odgovornosti žalitelja, niti umanjuje njegovu odgovornost za utvrđeno neuredno obnašanje njegove sudačke dužnosti.

3.2. Izrečenu kaznu DSV je obrazložilo sljedećim razlozima:

»Kod odlučivanja o kazni, Vijeće je imalo na umu članak 63. stavka 6. ZDSV/10 kojim se propisuje: '(6) Kod izricanja kazne za stegovno djelo uzima se u obzir osobito: težina povrede i nastale posljedice, stupanj odgovornosti, okolnosti pod kojima je stegovno djelo učinjeno, raniji rad i ponašanje suca i druge okolnosti koje utječu na izricanje kazne'.

Slijedom toga, Vijeće je razmotrilo sve okolnosti konkretnog slučaja koje su od utjecaja da kazna bude lakša ili teža za počinitelja stegovnog djela. Okolnosti da sudac B. nije do sada stegovno kažnjavan i njegova obiteljska situacija koja je razvidna iz odgovarajuće priložene dokumentacije za sina M., olakotne su okolnosti. Međutim, imajući u vidu težinu počinjenog stegovnog djela, a pri tom se misli na osobito visok stupanj neurednog obnašanja dužnosti suca s obzirom na utvrđeni sadržaj neuredna obnašanja sudačke dužnosti, brojnost spisa i dulje vremensko razdoblje u kojem se neuredno obnašanje sudačke dužnosti opetovano ponavljalo i posljedicu toga a to je veći broj spisa u kojima je nastupila i zastara daljnjeg prekršajnog progona počinitelja, Vijeće je mišljenja da nije moguće ostvariti otklanjanje tako neurednog obnašanja sudačke dužnosti bilo kojom propisanom blažom kaznom osim kaznom razrješenja od dužnosti. Ovim se nužno upućuje i poruka svim drugim sucima da nije moguće ovako neuredno obnašati sudačku dužnost bez posljedice u vidu razrješenja od dužnosti. Stoga je, u ovom slučaju, razrješenje od dužnosti jedina odgovarajuća stegovna kazna primjerena težini počinjenog stegovnog djela, pri tom imajući na umu da Vijeće nije vezano prijedlogom kazne od strane podnositelja zahtjeva za provođenje stegovnog postupka (čl. 72. st. 2. ZDSV/10).«

III. NAVODI ŽALITELJA

4. Podnositelj je žalbu podnio zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, pogrešne primjene materijalnog prava te u konačnici protiv izrečene stegovne odluke – razrješenja od dužnosti.

Smatra da DSV, u prvom redu, osporenom odlukom, nije akceptiralo sve okolnosti stegovnog postupka, te iako je od strane žalitelja predložena stegovna mjera – novčana kazna, DSV je izreklo najtežu moguću mjeru, odnosno mjeru razrješenja od dužnosti, za koju žalitelj navodi da za posljedicu ima uništenje njegove i egzistencije njegove obitelji.

Žalitelj navodi da je odluka DSV-a neshvatljiva upravo iz razloga što postoje brojne okolnosti, koje DSV samo paušalno navodi ali ih ne cijeni u osporenoj odluci, kao što su dosadašnja stegovna nekažnjavanost žalitelja, potom da je odlukom Sudačkog vijeća prekršajnih sudova Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske od 12. studenog 2007. godine ocijenjen ocjenom »uspješno obnaša sudačku dužnost«, te da je svake godine riješio traženi broj predmeta predviđen Okvirnim mjerilima za prekršajne suce donesenim od strane Ministarstva pravosuđa, a što, prema navodima žalitelja nije postigla većina sudaca Prekršajnog suda u Zagrebu i mnogi prekršajni suci u Republici Hrvatskoj.

U žalbi navodi da je sudstvo opterećeno velikim brojem predmeta, i uz svu dobru volju i nadljudske napore da nije uvijek moguće postići da se svi predmeti riješe u predviđenom roku. Osporenu odluku, prema mišljenju žalitelja, karakterizira idealiziranje situacije koja to niti izbliza nije. Smatra da su veliki problemi upravo ogroman broj predmeta kojima su suci zaduženi, problemi s dostavom, neodazivanjem policijskih djelatnika na ročište i zlouporaba procesnih ovlaštenja od strane okrivljenika.

lstiče da iako je u 2012. godini rješavao 1127 predmeta, a u 2011. godini još oko 1000 predmeta, te da iako je u te dvije godine riješio gotovo 1300 predmeta, DSV svoju je pažnju usmjerilo na 64 predmeta u kojima je poduzimao postupovne radnje, odnosno u kojima je namjeravao postupati, međutim, prema mišljenju žalitelja, postojali su i objektivni razlozi koji uopće nisu akceptirani kao što su preseljenje Prekršajnog suda u Zagrebu s lokacije Zagreb, Kennedyev trg 11 na lokaciju Zagreb, Avenija Dubrovnik, tijekom 2011. godine. Navodi da su gotovo 7 mjeseci od tadašnje predsjednice suda Ž. G. dobivali upute da zbog problema oko preseljenja suda ne pozivaju stranke jer se ne zna datum preseljenja suda pa bi zakazivanjem ročišta moglo doći do problema u funkcioniranju suda, ako se stranke odazovu u vrijeme preseljenja ili budu pozvane na lokaciju s koje je sud preseljen.

Moli Ustavni sud da vrednuje njegov višegodišnji rad, jer da to nije učinjeno u osporenoj odluci. Navodi da je riješio veliki broj predmeta kroz dvije godine, a da u manjem broju predmeta možda postoje povrede koje se tiču postupka, stoga smatra da se u takvoj situaciji ne može raditi o neurednom obnašanju sudačke dužnosti, već se eventualne postupovne povrede tijekom suđenja preispituju kroz žalbeni postupak pred VPSRH-om.

U žalbi nadalje navodi:

»Prekršajni suci rješavaju godišnje enormno veliki broj predmeta. Taj broj nije moguće odrediti kako se to navodi u pobijanoj odluci da se dnevno riješe 4 predmeta. Nije problem donijeti odluku i riješiti predmet u idealnoj situaciji kada vam se okrivljenici odazovu i priznaju počinjenje prekršaja, ali to u praksi nije tako. Ja sam sudac prvostupanjskog Prekršajnog suda u Zagrebu, i da bi se riješio pojedini predmet, potrebno je da se okrivljenici odazovu što je iznimno teško s obzirom na izbjegavanje poziva od strane okrivljenika, mijenjanje adrese stanovanja i slično. Suci drugostupanjskih sudova koji odlučuju u žalbenom postupku možda mogu dnevno riješiti 4 predmeta iako je i to pitanje. Postoje predmeti gdje je potrebno i desetak dana da bi se riješio pojedini predmet, tako da tvrdnja u pobijanoj odluci da opterećenost nije od utjecaja na suđenje, nije osnovana. O ovoj činjenici bi mogli posvjedočiti suci Prekršajnog suda u Zagrebu, u ponovnom postupku, kada bi se u potpunosti i točno utvrdilo činjenično stanje.

Nerealan je navod iz obrazloženja pobijane odluke da je sve zadužene predmete bilo moguće riješiti na način da se dnevno riješi 4 predmeta. Takav zaključak Državnog sudbenog vijeća je potpuno proizvoljan i nema uporište niti u jednom pozitivnom propisu Republike Hrvatske, a na taj način Okvirna mjerila donesena od strane ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske izgubila bi u potpunosti svoju svrhu.

Naime, isključivo su okvirna mjerila sredstvo i propisani način za vrednovanje rada svakog pojedinog suca. Stoga prvi kriterij za ocjenu rada suca mora biti utvrđenje da li je riješio u kalendarskoj godini broj predmeta određen Okvirnim mjerilima, a što Državno sudbeno vijeće u pobijanoj odluci nije cijenilo kao odlučnu činjenicu.

Rukovodeći se takvim nepostojećim dnevnim Okvirnim mjerilima rada suca Prekršajnog suda prema kojem bi kroz 220 radna dana godišnje trebao izraditi 4 odluke dnevno došlo bi se do broja od 880 predmeta godišnje što sam i ostvario uslijed čega su navedeni razlozi nerazumljivi.«

Žalitelj navodi da je uz veliki broj predmeta koje je riješio, i na taj način ostvario godišnju »normu«, poduzimao i druge radnje na zaduženim predmetima, u vidu pozivanja okrivljenika, svjedoka, pisanja dopisa policijskim upravama, radnje vezane za vještačenje predmeta, a što osporena odluka nije uzela u obzir.

U odnosu na izrečenu sankciju žalitelj navodi:

»Očito je da je izrečena stegovna mjera drakonska, a s obzirom na naprijed navedeno, što je opet u kontradikciji jer je od podnositelja zahtjeva predložena mjera – novčana kazna. Postavlja se pitanje iz kojih razloga je Državno sudbeno vijeće išlo i preko predložene mjere. Sve olakote okolnosti su zanemarene i samo paušalno navedene, sav moj rad nije vrednovan, moja obiteljska situacija nije uzeta u obzir.

Članak 63. stavka 6. Zakona o Državnom sudbenom vijeću ('Narodne novine' broj: 116/10, 57/11, 130/11, 13/13, 28/13) navodi: Kod izricanja kazne za stegovno djelo uzima se u obzir osobito težina povrede i nastale posljedice, stupanj odgovornosti, okolnosti pod kojima je stegovno djelo učinjeno, raniji rad i ponašanje suca i druge okolnosti koje utječu na izricanje kazne.

Gledajući obrazloženje pobijane odluke vidljivo je da Državno sudbeno vijeće nije pravilno cijenilo niti jednu od ovih okolnosti koje je trebalo uzeti u obzir prilikom donošenja odluke o eventualnoj stegovnoj odgovornosti.

Najmanje je uzelo u obzir činjenicu da do sada nisam stegovno kažnjavan, okolnost da uzdržavam troje djece, preveliku opterećenost predmetima, činjenicu da je broj predmeta u kojima je došlo do povreda po Državnom sudbenom vijeću u odnosu na ukupan broj zaduženih predmeta neznatan tako da ni po čemu ne opravdava izrečenu stegovnu mjeru, činjenicu da sam od strane Sudačkog vijeća ocijenjen ocjenom uspješno obavlja sudačku dužnost, odsutnost bilo kakvih posljedica u predmetima jer su isti sada u rad dodijeljeni drugim sucima obzirom da sam odlukom Državnog sudbenog vijeća od 1. veljače 2013. godine upućen na rad u Visoki prekršajni sud Republike Hrvatske, te činjenicu da sam u mnogim predmetima o kojima je ovdje riječ poduzimao potrebne radnje.«

Izrečenu odluku smatra diskriminirajućom, navodeći kao primjer odluku DSV-a od 19. svibnja 2011., kojom je sudac Prekršajnog suda u Bjelovaru kažnjen stegovnom mjerom oduzimanja 1/3 plaće ostvarene u prethodnom razdoblju, kroz šest mjeseci. to obrazlaže iznoseći stav o težini utvrđenih povreda sudačke dužnosti navedenom sucu.

Nadalje navodi da se osporena odluka odnosi na dulje vremensko razdoblje, i to na razdoblje koje pokriva 2008. godinu pa sve do 2013. godine. U žalbi pojašnjava:

»Članak 65. stavka 1. Zakona o državnom sudbenom vijeću navodi da se stegovni postupak ne smije pokrenuti nakon jedne godine od saznanja za počinjeno stegovno djelo i počinitelja, odnosno tri godine od počinjenog stegovnog djela.

Pretpostavka je da Predsjednik suda u svakom trenutku zna sve o predmetima kojima su suci zaduženi, lako postoji ova pretpostavka, pred Državnim sudbenim vijećem našli su se i predmeti u zastari pokretanja, tako da ističem zastaru pokretanja stegovnog postupka, jer je od saznanja Predsjednice suda o tim predmetima prošlo više od godinu dana, a o čemu Državno sudbeno vijeće nije vodilo računa.

Podnositelj zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka kao i Državno sudbeno vijeće od 3.256 predmeta koje sam rješavao od 2008. godine do 2013. godine, na temelju 63 predmeta izvodi zaključak o neurednom obnašanju sudačke dužnosti.«

Žalitelj detaljno analizira osporenu odluku, navodeći, u odnosu na dio odluke pod A) u kojem je terećen da nije, bez opravdanog razloga, poduzimao s potrebnom učinkovitošću sudske radnje u cilju dovršetka postupka, pa je u istima nastupila zastara prava na prekršajni progon:

»Ovdje bih istaknuo neke aspekte ove problematike. U prvom redu ističem zastaru prava na pokretanje stegovnog postupka, kao što sam već ranije naveo.

U svim predmetima je vidljivo da sam obavljao niz radnji kako bih okončao sudske predmete kojima sam bio zadužen. Tako je već u prvom predmetu pod brojem Pp XXIIIJ – 1183/08 vidljivo da sam više puta pozivao okrivljenika koji je bio nedostupan, i nisam ročišta bez razloga odgađao na neodređeno vrijeme kako se to navodi u pobijanoj odluci. U izreci pobijane odluke ne navodi se zašto Državno sudbeno vijeće smatra da sam bez razloga odgađao ročišta! Ročišta su odgađana zato što okrivljenik nije pristupio, a smatrao sam da je nužno da okrivljenik u predmetu iznese obranu.

Ne postoji zakonska odredba koja propisuje da je sudac dužan na ranijem ročištu odrediti novu glavnu raspravu, već je to dopušteno činiti i pisanim pozivom.

U svim predmetima je vidljiva moja aktivnost da se okonča prekršajni postupak i poduzimanje brojnih radnji koliko je bilo u mojoj mogućnosti s obzirom na opterećenost velikim brojem predmeta.«

U predmetima pod B) osporene odluke ističe da je preseljenje suda utjecalo da cijeli Prekršajni sud nije zakazivao ročišta po naputku predsjednice suda, ali ujedno da se radi o predmetima koje bih dovršio da nije određen za ispomoć pri VPSRH-om te su predmeti presignirani drugim sucima i u istima nije nastupila zastara prekršajnog progona.

Ukazuje i na diskriminaciju prema njemu u postupanju i odlučivanju DSV-a u činjenično usporedivoj situaciji, u kojoj je za sličnu povredu drugi sudac kažnjen novčanom kaznom 1/3 plaće ostvarene u prethodnom razdoblju kroz šest mjeseci.

Također ukazuje i na članak 65. stavak 1. ZoDSV-a, obrazlažući da je pretpostavka da predsjednik suda u svakom trenutku zna sve o predmetima kojima su suci zaduženi, te ističući zastaru pokretanja postupka u odnosu na neke od predmeta koji su mu stavljeni na teret.

Navodi da podnositelj zahtjeva, kao i DSV, od 3256 predmeta koje je žalitelj rješavao od 2008. do 2013. godine, na temelju 63 predmeta izvode zaključak o neurednom obnašanju sudačke dužnosti.

Žalitelj smatra netočnim obrazloženje DSV-a da se nije pridržavao postupovnih odredbi. Prema žaliteljevom mišljenju cijelo obrazloženje odluke DSV-a ima izrazito negativnu konotaciju prema njemu kao sucu, pa navodi da i tamo gdje se pronalaze olakotne okolnosti, iste se zanemaruju i nemaju nikakav utjecaj. Smatra da se i prema sadašnjim pravilima o ocjenjivanju sudaca provodi njegovo ocjenjivanje prema Metodologiji koju je donijelo DSV, da bi njegova ocjena bila da uspješno obnaša sudačku dužnost, jer da se iz statističkih evidencija vidi veliki broj predmeta koje je riješio, kao i veliki broj potvrđujućih odluka od strane VPSRH-a. Naglašava da je upravo odlukom DSV-a od 1. veljače 2013. godine, kao sudac koji prema ocjeni sudačkog vijeća VPSRH-a uspješno obnaša sudačku dužnost, upućen na ispomoć u VPSRH-u. Napominje i da je jedini od sudaca rješavao i predmete iz područja javnog reda i mira i javne sigurnosti te odjela Prometa, a što je protivno Sudskom poslovniku. Navodi da je o svemu navedenom upozoravao tadašnju predsjednicu suda i voditelja Odjela javnog reda i mira. Pored toga smatra potrebnim istaknuti da se predmeti nisu ravnomjerno dodjeljivali u skladu sa Sudskim poslovnikom, da je na sudu bila ukinuta računalna dodjela spisa, a da osporena odluka u potpunosti zanemaruje organizacijske propuste.

Mišljenja je da DSV nije imao sluha ni za socijalnu komponentu, jer da ostaje bez prihoda u 55. godini života, a njegovo troje djece ostaje bez sredstava za život. Ističe da je opterećen kreditima za stan jer ovakvu drastičnu odluku DSV-a nije očekivao.

Zaključno navodi:

»S obzirom na sve iznijeto, a naročito na okolnost nejednakog odnosa prema sucima a što je ujedno i povreda Ustava, predlažem da cijenjeni Ustavni sud usvoji moju žalbu, ukine pobijanu odluku Državnog sudbenog vijeća te vrati predmet na ponovno odlučivanje kako bi se činjenično stanje potpuno i točno utvrdilo te kako bi se ispravilo nejednako postupanje i diskriminacija do koje je došlo u ovom slučaju donošenjem nove valjano obrazložene odluke, vodeći računa o članku 63. stavka 6. Zakona o državnom sudbenom vijeću.

Vezano uz zaključak iz pobijane odluke koji se tiče poruke drugim sucima, smatram da cilj svake stegovne mjere mora biti u prvom redu specijalna prevencija, koja bi se svakako postigla u konkretnom slučaju i blažom stegovnom mjerom.

Ovako, izricanjem najteže stegovne mjere, iako je ista u cijelosti nesrazmjerna sa stanjem spisa predmeta i težinom utvrđenih povreda, generalna prevencija o kojoj govori pobijana odluka, svodi se isključivo na zastrašivanje sudaca da u svakom trenutku, bez objektivnih kriterija i valjanih razloga mogu biti razriješeni sudačke dužnosti.«

IV. OČITOVANJA

a) Očitovanje predsjednika DSV-a

5. Uz dostavljeni spis DSV-a, predsjednik DSV-a očitovao se u odnosu na žaliteljeve žalbene navode ističući da su sve relevantne činjenice i okolnosti navedene u osporenoj odluci.

b) Očitovanje predsjednika VPSRH-a

6. Predsjednik VPSRH-a, kao podnositelj zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka protiv žalitelja, u očitovanju je naveo da su nadzor rada referade žalitelja, suca Prekršajnog suda u Zagrebu, obavili suci VPSRH-a: A. Ć., D. K., S. N. i T. T. u vremenu od 25. travnja 2013. do 30. travnja 2013. godine. Nadzor je obuhvatio pregled svih neriješenih predmeta kao i predmeta u kojima je donijeta presuda kojom se optužba odbija zbog nastupa apsolutne zastare u vremenu od 1. siječnja 2012. do dana početka nadzora. Navodi da je tako obavljenim pregledom referade žalitelja pronađen određen broj predmeta u kojima nije poduzeta niti jedna radnja u postupku odnosno u kojima se po poduzetoj jednoj radnji neopravdano zastalo sa postupkom. Takvim postupanjem u nekoliko predmeta nastupila je zastara prekršajnog progona odnosno u određenom broju predmeta zbog nepoduzimanja radnji u razumnim rokovima prijetilo je nastupanje zastare prekršajnog progona.

Predsjednik VRSRH-a navodi da je slijedom istaknutih činjenica DSV-u podnio zahtjev za pokretanje stegovnog postupka protiv žalitelja, u kojem je naveo da je žalitelj počinio stegovno djelo pravno označeno u odredbi članka 62. stavka 2. točke 2. ZoDSV-a.

U očitovanju naglašava da je, vrednujući i pažljivo sagledavajući sve okolnosti počinjenja opisanog stegovnog djela, osobito uzimajući u obzir težinu povrede i nastale posljedice, stupanj odgovornosti, raniji rad i ponašanje žalitelja i druge okolnosti koje utječu na izricanje kazne, u zahtjevu za pokretanje stegovnog djela predložio da se žalitelju izrekne novčana kazna do jedne trećine plaće ostvarene u prethodnom mjesecu na vrijeme od šest mjeseci.

c) Očitovanje žalitelja

7. Žalitelj je u očitovanju na prethodno očitovanje podnositelja zahtjeva izjavio da ostaje kod svoje žalbe protiv osporene odluke DSV-a, u kojoj je detaljno prikazao problematiku i neodrživost sankcije koja je prema njemu primijenjena.

Ističe da je od strane predsjednika VPSRH-a predložena stegovna mjera – novčana kazna, a da je DSV išao preko te predložene mjere i izrekao žalitelju mjeru razrješenja od dužnosti. Smatra da kada DSV izriče sankciju težu od predložene, to mora biti izrazito teška povreda obnašanja sudačke dužnosti, što, prema mišljenju žalitelja, nije u konkretnom slučaju.

Ponavlja da DSV, donoseći odluku, treba uzeti u obzir je li sudac riješio dovoljan broj predmeta koliko je to predviđeno okvirnim mjerilima, kakva je kvaliteta odluka, raniji rad suca i je li ranije stegovno kažnjavan. Žalitelj navodi:

»Iako sam riješio broj predmeta na godišnjoj razini koliko sam trebao riješiti, iako su odluke kvalitetne što je vidljivo iz statističkih pokazatelja uz žalbu, iako ranije nisam stegovno kažnjavan, iako sam ocijenjen ocjenom uspješno obnaša sudačku dužnost, iako imam obitelj koju uzdržavam, iako je sudački poziv moj život, razriješen sam sudačke dužnosti zbog – kako se i ovdje u očitovanju predsjednika Visokog prekršajnog suda navodi povreda u određenom broju predmeta.

Za naglasiti je da je stegovna mjera rješenja od dužnosti, najteža stegovna mjera, te da postoji gradacija stegovnih mjera upravo iz razloga što sve povrede nemaju jednaku težinu. Vidljivo je da se predsjednik Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske u svom prijedlogu nije odlučio za najtežu stegovnu mjeru razrješenja od sudačke dužnosti, pa niti za najtežu novčanu kaznu iz čega proizlazi da je mišljenja kao i suci koji su obavili pregled referade da povrede postoje, ali da zavrjeđuju tek novčano kažnjavanje, pa čak niti najteže novčano kažnjavanje. Zbog čega se Državno sudbeno vijeće odlučilo za najtežu stegovnu mjeru i zbog čega je išlo preko predložene mjere ostaje nejasno, a to nije niti navedeno u pobijanoj odluci.«

Ističe da je u žalbi obrazložio detaljno povrede za koje smatra da su učinjene u provedenom stegovnom postupku, te navodi da niti u jednom predmetu nije nastupila apsolutna zastara prekršajnog progona njegovom krivnjom. Dodaje da u predmetima gdje je navedeno da nisu poduzete radnje, apsolutna zastara nastupa tek 2015. i 2016. godine, te ističe da bi te predmete riješio da nije bilo preseljenja Prekršajnog suda u Zagrebu s lokacije na Kennedyjevom trgu u Aveniju Dubrovnik, te da nije određen kao sudac za ispomoć u VPSRH. Naglašava da je, kao sudac u predmetima, poduzimao niz radnji koje se nisu vrednovale u stegovnom postupku.

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. Članak 120. stavak 2. alineja 4. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) glasi:

»Članak 120.

(...)

Sudac će biti razriješen sudačke dužnosti:

(...)

– ako u skladu sa zakonom, zbog počinjenja teškog stegovnog djela tako odluči Državno sudbeno vijeće,

(...)«

Članak 121. stavci 2. i 3. Ustava glasi:

»Članak 121.

(...)

Državno sudbeno vijeće, u skladu s Ustavom i zakonom, samostalno odlučuje o ... razrješenju i stegovnoj odgovornosti sudaca (...).

Odluke iz stavka 2. ovoga članka Državno sudbeno vijeće donosi na nepristran način, a na temelju kriterija propisanih zakonom.

(...)«

9. Osporena odluka DSV-a donesena je na temelju mjerodavnih odredbi ZoDSV-a koje glase:

»Članak 62.

(...)

Stegovna djela jesu:

1. neuredno obnašanje sudačke dužnosti,

(...)

Članak 63.

Za počinjena stegovna djela mogu se izreći sljedeće stegovne kazne:

(...)

5. razrješenje od dužnosti.«

10. Ocjenjujući žalbu u kojoj je žalitelj iznio žalbene prigovore protiv osporene odluke DSV-a u cijelosti, a posebno ukazujući na neprimjerenost izrečene stegovne kazne razrješenja od dužnosti, Ustavni sud je, kao žalbeni sud u postupku protiv odluke o razrješenju sudačke dužnosti, utvrdio da je podnositelju povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Ustavno pravo na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Obrazloženja sudskih odluka odnosno odluka drugih nadležnih tijela koja ne sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, upućuju na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

U ovom žalbenom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda bila utvrditi može li se način na koji je DSV ocijenio rezultate provedenog stegovnog postupka, primijenio pravo i obrazložio svoju odluku, smatrati nepotkrijepljenim i je li takvim postupanjem povrijeđeno podnositelju pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, posebno pravo na obrazloženu odluku, kao jedan od aspekata ovog prava.

11. Ustavni sud primjećuje spornim obrazloženje osporene odluke u dijelu da je žalitelj u predmetima naznačenim u odluci postupao upravo protivno svim pravilima učinkovitog vođenja postupka kroz cijelo razdoblje 2008. do 1. veljače 2013. godine. Naime, člankom 65. stavkom 1. ZoDSV-a, kako to i sam žalitelj ističe, propisano je:

»Članak 65.

Stegovni postupak ne smije se pokrenuti nakon jedne godine od saznanja za počinjeno stegovno djelo i počinitelja, odnosno tri godine od počinjenoga stegovnog djela.

(...)«

Zahtjev za pokretanje stegovnog postupka od 29. svibnja 2013., u DSV-u je zaprimljen 4. lipnja 2013. godine. Dakle, jedan dio navedenog razdoblja za koje se žalitelj tereti navedenom odlukom sporan je zbog isticanja prigovora zastare.

Ustavni sud, kao prvo, upućuje DSV da precizno utvrdi zbog kojih radnji protiv žalitelja može biti 2013. godine pokrenut stegovni postupak, imajući u vidu članak 65. ZoDSV-a.

12. Nadalje, u odnosu na obrazloženje DSV-a glede utvrđenja stegovne odgovornosti žalitelja u osporenoj odluci nije jasno odgovoreno na žaliteljeve navode glede zaduženosti sa spisima tijekom spornih godina, te niti u odnosu na broj riješenih spisa tijekom tih godina u odnosu na broj neriješenih zbog kojih mu je utvrđena stegovna odgovornost.

Također je potrebno obrazložiti i činjenicu da je odlukom DSV-a od 18. siječnja 2013. žalitelj privremeno upućen na rad u VPSRH-u na vrijeme od jedne godine i to od 1. veljače 2013. U toj odluci je navedeno da je u provedenom postupku utvrđeno da je žalitelj dao svoju pisanu suglasnost za upućivanje na rad u VPSRH-u, »na prijedlog predsjednika Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske uz prethodno pribavljeno mišljenje predsjednika Prekršajnog suda u Zagrebu u kojem sudac obnaša dužnost, kao i uz prethodno pribavljeno pozitivno mišljenje predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske.«

Ustavni sud primjećuje da je i DSV u osporenoj odluci naglasio da je u 2011. i 2012. godini kada je prevladavalo neuredno obnašanje sudačke dužnosti suca B., očito izostala pravovremena i odgovarajuća reakcija i nadzor nositelja sudske uprave u sudu s tim u vezi.

Žalitelj u žalbi Ustavnom sudu ukazuje na organizacijske probleme u sudu tijekom 2011. godine zbog preseljenja na drugu lokaciju i navodi da je predsjednica suda davala upute da se u razdoblju od sedam mjeseci ne pozivaju stranke.

Povezujući ovaj žaliteljev navod i utvrđenje DSV-a neodgovarajućoj reakciji sudske uprave, Ustavni sud smatra da je u tom dijelu u ponovljenom postupku pred DSV-om potrebno utvrditi činjenice, te da eventualni propusti u radu sudske uprave ne bi smjeli ići na štetu žalitelja u konkretnom slučaju.

13. Nedostatak valjanog obrazloženja Ustavni sud naročito uviđa u odnosu na stegovnu kaznu koju je DSV izrekao žalitelju. Naime, podnositelj zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka, predsjednik VPSRH-a, a koji je to ponovio i u očitovanju danom u kontradiktornom ustavnosudskom žalbenom postupku, predložio je izricanje novčane kazne jedne trećine plaće ostvarene u prethodnom mjesecu na vrijeme od šest mjeseci, dakle, niti najteže novčane kazne.

Ustavni sud navodi da je člankom 72. stavkom 2. ZoDSV-a propisano:

»Članak 72.

(...)

Kod donošenja odluke o stegovnoj odgovornosti i izricanju stegovne kazne Vijeće nije vezano prijedlogom podnositelja zahtjeva za vođenje stegovnog postupka.

(...)«

Međutim, također Ustavni sud ukazuje na članak 63. stavak 6. ZoDSV-a, kojim je propisano:

»Članak 63.

(...)

Kod izricanja kazne za stegovno djelo uzima se u obzir osobito: težina povrede i nastale posljedice, stupanj odgovornosti, okolnosti pod kojima je stegovno djelo učinjeno, raniji rad i ponašanje suca i druge okolnosti koje utječu na izricanje kazne.

(...)«

Ustavni sud utvrđuje da u odnosu na izrečenu najtežu stegovnu kaznu, razrješenje dužnosti, DSV u osporenoj odluci nije dao jasne, relevantne i uvjerljive razloge. Obrazloženje DSV-a, koji utvrdivši počinjenje stegovnog djela od strane žalitelja, nije prihvatio predloženu novčanu kaznu, već je izrekao kaznu razrješenja dužnosti, Ustavni sud smatra nedostatnim.

Naime, DSV je žalitelju kao olakotnu okolnost uzeo činjenicu da ranije nije bio stegovno kažnjavan, kao i tešku obiteljsku situaciju, koju žalitelj ističe i u žalbi Ustavnom sudu, naročito navodeći zdravstvene probleme koje ima sa sinom. Međutim, kao otežavajuće okolnosti DSV ponavlja biće stegovnog djela, neuredno obnašanje dužnosti, kojeg obrazlaže kao »visoki stupanj neurednog obnašanja«, a navodi i dulje razdoblje neurednog obnašanja.

Ovako tešku stegovnu kaznu DSV obrazlaže navodeći da se ovakvom kaznom izrečenom žalitelju »upućuje i poruka svim drugim sucima da nije moguće ovako neuredno obnašati sudačku dužnost bez posljedice u vidu razrješenja od dužnosti.«

Ustavni sud ocjenjuje nedostatnim ovakvo obrazloženje, a posebno je, prema stajalištu Ustavnog suda, neprihvatljivo koristiti sankciju izrečenu pojedincu kao slanje poruke širem krugu adresata. Stegovna sankcija mora biti specijalna prevencija i odnositi se isključivo na onog kojemu je izrečena.

14. Ocjena je Ustavnog suda da DSV u konkretnom slučaju nije iznio ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za svoju odluku odnosno da svoje stajalište, naročito u odnosu na izrečenu bitno strožu stegovnu kaznu od predložene, nije obrazložio na način koji bi otklonio sumnju u arbitrarnost postupanja i odlučivanja.

Zbog toga, povezano s utvrđenjima Ustavnog suda izloženim u prethodnim točkama ovog obrazloženja, osporena odluka DSV-a svojom arbitrarnošću dovodi u pitanje načelo pravičnosti suđenja, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava. U takvoj situaciji obveza je Ustavnog suda da arbitrarnu odluku, kao objektivno ustavnopravno neprihvatljivu, ukine i predmet vrati DSV-u na ponovni postupak.

15. Slijedom iznesenog, utvrdivši da je žalba protiv odluke DSV-a osnovana, na temelju članka 98. stavka 3. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci (točke I.i II.).

16. Odluka o objavi ove odluke (točka III.) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-IX-5552/2013

Zagreb, 9. siječnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Marko Babić, v. r.

Odluka, NN 8/2014-144