## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-217/1998 od 23. listopada 2002.

### NN 131/2002 (12.11.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-217/1998 od 23. listopada 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2129

Ustavni
sud Republike Hrvatske u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik Suda, te suci
Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna
Omejec, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst, Vice
Vukojević i Milan Vuković, odlučujući o ustavnoj tužbi J. D. iz N. S.,
zastupanog od punomoćnika I. D. iz Z., na sjednici održanoj dana 23. listopada
2002. godine, donio je

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukidaju se:

–
presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-2071/1996-2 od 24. rujna
1997.,

–
presuda Županijskog suda u Gradu Z., broj: Gž-6042/95 od 23. trav­nja 1996. i

–
presuda Općinskog suda u Z., broj: VI-Pn-3664/93 od 7. ve­ljače 1995. godine.

III. Predmet se vraća Općinskom
sudu u Z. na ponovni postupak.

Obrazlože­nje

1. J.
D. podnio je ustavnu tužbu protiv presuda navedenih u izreci.

Presudom Općinskog suda u Z. odbijen je podnosite­lj
ustavne tužbe s tužbenim zahtjevom kojim je tužio Republiku Hrvat­sku u
svojstvu pravnog s­ljednika bivše SFRJ i SSNO kao ranijih obveznika plaća­nja,
da je dužna preko Ministarstva obrane, tužite­lju kao invalidu, na ime rente za
uzdržava­nje plaćati po 1.300,00 kuna mjesečno počem od 1. siječ­nja 1991.
godine pa nada­lje, pod određenim uvjetima isplate.

Prvostupa­njski sud utvrdio
je kao nesporno da je ranijom presudom istog suda, broj: Pn-1037/78 od 12.
studenoga 1981., bivša SFRJ bila dužna plaćati tužite­lju mjesečnu rentu zbog
pos­ljedica povređiva­nja tužite­lja od strane vojnog vozila. Presudom Općinskog
suda u Z., broj: Pn-6603/83 od 16. ožujka 1984., bivša SFRJ dužna je plaćati tužite­lju
povišenu rentu.

Tužite­lj je tužbenim
zahtjevom tražio da se utvrdi kao duž­nik Republika Hrvatska, te je zatražio
poveća­nje rente.

Tužena Republika Hrvatska je,
po punomoćniku Javnom pravobranite­lju Republike Hrvatske, u odgovoru na tužbu
navela da nije pravni s­ljednik SFRJ i da ne odgovara za obveze ranije države.

Općinski sud je zauzeo stajalište da je notorna či­njenica
da Republika Hrvatska nije pravni s­ljednik bivše SFRJ te da ne odgovara za ­njezine
obveze i slijedom toga je odbio tužbeni zahtjev.

2. Županijski sud u Gradu Z.
potvrdio je prvostupa­njsku presudu te kao pravilnim ocijenio navedeno stajalište
u toj presudi.

U obrazlože­nju Županijski
sud dopunio je razloge odbija­nja tužbenog zahtjeva navodeći propise koji, po
stajalištu tog suda, ukazuju na zakonsku uteme­ljenost prvostupa­njske presude.

Navode Uredbu o preuzima­nju
sredstava JNA i SSNO na teritoriju Republike Hrvatske u vlasništvo Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 52/91) i Uredbu o preuzima­nju sredstava bivše
SFRJ u vlasništvo Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 68/91).

Prema stajalištu drugostupa­njskog
suda tim uredbama nisu preuzete obveze, ne­go se ­njima štite imovinska prava i
interesi Republike Hrvatske.

3. Vrhovni sud Republike
Hrvatske odbio je reviziju podno­site­lja ustavne tužbe te je izrazio stajalište
kako su niži sudovi pravilno ocijenili da u pozitivnim propisima pa ni u
navedenim uredbama nema odredbe po kojoj bi Republika Hrvatska preuzela obveze
bivše države za SSNO.

4. Državno pravobranite­ljstvo
Republike Hrvatske očitovalo se na ustavnu tužbu, po pozivu Ustavnog suda, 3.
studenoga 1998. godine.

U očitova­nju navodi da
osporavane presude nisu suprotne ustavnoj odredbi članka 57. stavka 1. Ustava,
kako to navodi podnosite­lj, jer da nakon donoše­nja Odluke Hrvatskog državnog
sabora (»Narodne novine«, broj 53/91) po kojoj Republika Hrvat­ska od dana 8.
listopada 1991. godine raskida državno-pravne sveze na teme­lju kojih je
zajedno s ostalim republikama i pokrajinama tvorila dosadaš­nju SFRJ, Republika
Hrvatska nije postala pravni s­ljednik bivše države u pogledu prava i obveza
dotadaš­nje pravne osobe, stupajući u parnicu umjesto bivše SFRJ.

Nada­lje se u odgovoru navodi
stajalište da u svim parničnim predmetima gdje se pojavila kao stranka u
postupku bivša SFRJ suglasno članku 212. točki 3. preuzetog Zakona o parničnom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, 91/92 i 112/99) nastupa prekid
postupka, jer je teme­ljem navedene Odluke Hrvatskog državnog sabora prestala
postojati dotadaš­nja pravna osoba – država SFRJ. Smatra da su preuzete obveze
i da­lje ostale na bivšoj državi te će to biti jedno od pita­nja provedbe
sukcesije, kao što se navodi u članku 6. Odluke Hrvatskog državnog sabora.

Ova odredba glasi:

»Republika Hrvatska nastavit će
postupak utvrđiva­nja među­sobnih prava i obveza u odnosu na ostale republike
bivše SFRJ i u odnosu na bivšu federaciju.«

5. Podnosite­lj ustavne tužbe
navodi da je upravo teme­ljem navedenih uredbi Republika Hrvatska pravni s­ljednik
u obvezama kao što je plaća­nje rente u ­nje­govom slučaju. Navodi da su
stajališta nadležnih sudova, suprotna članku 57. Ustava Republike Hrvatske. Ova
odredba Ustava propisuje da slabim, nemoćnima i drugim, zbog nezaposlenosti ili
nesposobnosti za rad, nezbrinutim osobama država osigurava pravo na pomoć za
podmire­nje osnov­nih životnih potreba.

Posebnu skrb država posvećuje
zaštiti invalidnih osoba i ­njihovu uk­ljučiva­nju u društveni život.

6. Ustavni sud Republike
Hrvatske zauzeo je stajalište u pogledu pita­nja sukcesije u istovrsnoj pravnoj
stvari u predmetu, broj: U-III-504/96 od 8. srp­nja 1999. godine.

U ovom pravnom slučaju Sud je
imao u vidu podatke i miš­lje­nja koje je u tijeku ustavnosudskog postupka
pribavio od Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske i Ureda za projekt
sukcesije Vlade Republike Hrvatske. U ustavnosudskom postupku vođenom u
predmetu, broj: U-III-504/96 održan je konzultativni sastanak na kojem su pored
sudaca Ustavnog suda Republike Hrvatske, sudjelovali struč­njaci Pravnog
fakulteta u Zagrebu, Ureda za projekt sukcesije Vlade Republike Hrvatske,
Ministarstva va­njskih poslova Republike Hrvatske, te Državnog pravo­branite­ljstva
Republike Hrvatske.

*Ustavna tužba je osnovana.*

7. Ustavni sud je u navedenom
predmetu, broj: U-III-504/96 zak­ljučio da slučajevi, koji su pravno usporedivi
s pravom na rentu ili ­njezino poveća­nje uslijed invaliditeta nastalog za
vrijeme služe­nja u bivšoj JNA, a koji invaliditet je ranijom presudom pravomoćno
utvrđen, ni u čemu ne izlaze iz okvira onog se­g­menta sukcesije država koji,
teme­ljem objektivnih kriterija izra­že­nih u različitim međunarodnim
dokumentima (Bečka konvencija iz 1978. i Bečke konvencija iz 1983. – »Narodne
novine – Međunarodni ugovori«, broj 16/93) i praksi Stalnog suda među­narodne
pravde u Haagu, ulazi u krug pita­nja u svezi s kojima se može smatrati da je
postignuta suglasnost o pravilima za ­njihovo rješava­nje.

Naime, međunarodni dokumenti
i sudska praksa stoje na stajalištu koje se može sažeti na s­ljedeći način:

Sukcesija država znači
zamjenu jedne države drugom što se tiče odgovornosti za međunarodne odnose
nekog područja, te je jedino u tom smislu relevantan identitet odnosno kontinuitet
države. U svim ostalim pita­njima značajka »države s­ljednice« ili »države
kojoj je priznat kontinuitet s prednicom« ne igra nikakvu ulogu, pa se nužno
moraju rješavati pita­nja držav­ljanstva i stečenih prava stanovništva (stvarna
prava, mirovine i sl.), pita­nja privatnih obveznopravnih odnosa, pita­nja
sukcesije u unutar­njem pravnom poretku itd. Značajno je da je u pita­nju stečenih
prava, a takvima se danas pretežito smatraju ona koja imaju novčanu vrijednost,
prevladavajuće stajalište da teritorijalne promjene na ­njih ne utječu. Pravo
na naknadu pretrp­ljene štete o kakvoj se radi u konkretnom slučaju nikako se
ne bi moglo izuzeti iz kruga takvih prava.

Pored toga, velika je važnost
i jednog od teme­ljnih pravila običajnog međunarodnog prava prema kojem
nepokretna imovina države prednice prelazi na državu s­ljednicu na čijem se
području nalazi. Ovo pravilo isk­ljučuje potrebu utvrđiva­nja prijaš­nje­g
vlasnika te imovine, ali ne isk­ljučuje mogućnost kasnijih kompenzacija, te što
je osobito značajno, ne isk­ljučuje odgovornost za obveze prijaš­nje­g
vlasnika. Jednaka načela u principu vrijede u pogledu obveza koje se tiču stečenih
prava, onih koja potječu iz stvarnopravnih i obveznopravnih odnosa države
prednice, kao i onih koja potječu iz ­njezine deliktne odgovornosti, a jedino
pita­nje koje može biti predmetom naknadnog re­gulira­nja odgova­rajućim
pravnim instrumentarijem jest pita­nje opse­ga i visine odgovornosti pojedine
države s­ljednice.

U tom je smislu teško održiva
koncepcija o preuzima­nju prava uz istodobno nepreuzima­nje obveza, a već i
zbog toga što dose­gnuti standardi pravne zaštite zahtijevaju da držav­ljanu države
koja čini dio europskog poretka bude pružena mogućnost i pravo da se pred sudom
­nje­gove države odluči o ­nje­govom zahtjevu, te da i u tom pogledu ­nje­gov
položaj u vlastitoj državi bude ravnopravan položaju držav­ljana u bilo kojoj
drugoj državi istih ili sličnih pravnopolitičkih standarda.

Ustavni sud je u svojoj dosadaš­njoj praksi izrazio
stajalište u korist postoja­nja sukcesije u predmetima izvlašte­nja, u odluci
broj: U-III-630/1996, U-III-669/1996, U-III-731/1996, U-III-732/1996 od 19.
studenoga 1997. (»Narodne novine«, broj 134/97).

8. Imajući u vidu navode ustavne tužbe kao i obrazlože­nja
osporavanih presuda, Ustavni sud je ocijenio da su sudovi u konkretnom predmetu
podnosite­lja ustavne tužbe J. D., pogrešno zak­ljučili da tužbeni zahtjev
podnosite­lja ustavne tužbe treba odbiti do dovrše­nja sukcesije.

Time su osporenim odlukama, zbog pogrešne primjene
zakona, povrijedili podnosite­lju ustavne tužbe ustavno pravo iz članka 14.
stavka 2. Ustava, koje jamči da su svi pred zakonom jednaki, te je time povrijeđena
i odredba članka 57. stavka 1. Ustava.

9. Iz navedenih razloga, teme­ljem članka 76.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« 49/02 –
pročišćeni tekst), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-217/1998
Zagreb, 23. listopada 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v.r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 131/2002-2129