## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-3631/2005 od 30. travnja 2009.

### NN 58/2009 (20.5.2009.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-3631/2005 od 30. travnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1375

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, rješavajući o prijedlogu za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj 30. travnja 2009. godine, donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 22. stavka 1. Zakona o uzimanju i presađivanju dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja (»Narodne novine« broj 177/04. i 45/09.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti članka 22. stavka 1. Zakona o uzimanju i presađivanju dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja (»Narodne novine« broj 177/04. i 45/09.) s Ustavom Republike Hrvatske podnio je Vanja Horvat iz Osijeka (u daljnjem tekstu: predlagatelj).

2. Članak 22. osporenog Zakona glasi:

Članak 22.

Dijelovi tijela s umrle osobe smiju se uzeti radi presađivanja samo ako se darivatelj za života nije tome u pisanom obliku protivio.

Pisanu izjavu o nedarivanju iz stavka 1. ovoga članka punoljetna osoba sposobna za rasuđivanje daje izabranom doktoru medicine primarne zdravstvene zaštite.

Iznimno od odredbe stavka 2. ovoga članka, za punoljetne osobe koje nisu sposobne za rasuđivanje pisanu izjavu o nedarivanju iz stavka 1. ovoga članka, solemniziranu od strane javnog bilježnika, daje zakonski zastupnik, odnosno skrbnik.

Slijepa osoba, gluha osoba koja ne zna čitati, nijema osoba koja ne zna pisati i gluhoslijepa osoba daje izjavu o nedarivanju iz stavka 1. ovoga članka u obliku javnobilježničkog akta ili pred dva svjedoka iskazanom izjavom o imenovanju poslovno sposobne osobe koja će u njeno ime dati izjavu o nedarivanju.

3. Predlagatelj smatra da je osporena odredba Zakona nesuglasna s člankom 23. Ustava Republike Hrvatske.

Obrazlažući prijedlog, predlagatelj ističe da za svaki liječnički i znanstveni pokus kojim se dira u tjelesni integritet osobe, a što se posebno odnosi na presađivanje dijelova ljudskog tijela, članak 23. stavak 1. Ustava zahtijeva postojanje izričite privole, tj. pristanka osobe o kojoj se radi. Suprotno navedenom, osporenom odredbom članka 22. stavka 1. Zakona o uzimanju i presađivanju dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja ta se privola presumira u slučaju ako se osoba čiji se dijelovi tijela uzimaju za života nije o tome izjasnila, odnosno nije poduzela radnje protiv uzimanja dijelova tijela.

Ističući da prema suvremenim načelima građanskog prava šutnja ne znači prihvat, te da se, prema članku 249. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 3/94., 107/95., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.) izjava volje može manifestirati riječima, uobičajenim znakovima ili drugim ponašanjem iz kojeg se sa sigurnošću može zaključiti njezino postojanje, predlagatelj smatra da se šutnja, odnosno nečinjenje ne može smatrati izjavom volje.

Pored toga, predlagatelj ističe da Zakonom o uzimanju i presađivanju dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja nije propisana obveza niti jednog tijela da upozna građane s obvezom davanja pisane izjave o nedarivanju organa u slučaju nepostojanja želje za darivanjem.

Predlaže pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti osporene odredbe Zakona o uzimanju i presađivanju dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja s Ustavom te njezino ukidanje.

4. Na temelju članka 42. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), od Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi zatraženo je i dobiveno očitovanje o prijedlogu.

Prijedlog nije osnovan.

5. Za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 22. stavka 1. Zakona o uzimanju i presađivanju dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja neposredno su mjerodavne odredbe članaka 3. i 5. stavka 1. Ustava, koje glase:

Članak 3.

(...), vladavina prava (...) najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.

Članak 5. stavak 1. (prvi dio rečenice)

U Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u suglasnosti s Ustavom (...).

Odredba članka 23. stavka 1. Ustava na koju se predlagatelj pozvao, nije mjerodavna za ocjenu ustavnosti odredbe članka 22. stavka 1. osporenog Zakona o uzimanju i presađivanju dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja. Ona, uz ostalo, sadrži ustavnu zabranu podvrgavanja liječničkim ili znanstvenim pokusima bez privole pacijenta odnosno ispitanika. Osporeni Zakon, međutim, propisuje pravne uvjete za uzimanje i presađivanje dijelova ljudskog tijela (organa i tkiva) od žive ili s umrle osobe zbog presađivanja u svrhu liječenja (članak 1. stavak 1.), dakle, radi primjene standardiziranih medicinskih postupaka koji prema općem iskustvu dovode do otklanjanja ili smanjenja trpljenja oboljelih osoba a ne radi postupaka koji bi, pod određenim uvjetima, kod pacijenata namjerno izazivali medicinske pojave u svrhu ispitivanja s neizvjesnim učinkom i time predstavljali medicinske ili znanstvene pokuse.

6. Zakonom o uzimanju i presađivanju dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja (u daljnjem tekstu: Zakon) utvrđeni su uvjeti za uzimanje i presađivanje dijelova ljudskoga tijela (organa i tkiva) od žive ili s umrle osobe zbog presađivanja u svrhu liječenja (članak 1. osporenog Zakona).

6.1. Osporenom odredbom propisano je da se dijelovi tijela s umrle osobe smiju uzeti radi presađivanja samo ako se darivatelj za života nije tome u pisanom obliku protivio.

Dakle, pretpostavka za uzimanje dijelova tijela s umrle osobe radi presađivanja je nepostojanje izričitog protivljenja osobe čiji se dijelovi tijela uzimaju, a koje bi osoba izrazila za života.

Predlagatelj smatra da bi uzimanje dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja bilo suglasno s člankom 23. stavkom 1. Ustava samo u slučaju izričitog pristanka osobe čiji se dijelovi tijela uzimaju, te da uzimanje dijelova ljudskog tijela na način utvrđen osporenom odredbom članka 22. stavka 1. Zakona (uzimanje dijelova tijela uz zakonom presumirani prešutni pristanak) nije sukladan s Ustavom.

6.2. Ocjenjujući osnovanost prijedloga, Ustavni sud polazi od legitimnog cilja koji se osporenim Zakonom kao cjelinom, odnosno osporenom odredbom članka 22. stavka 1. Zakona želio postići.

Već iz samog naziva osporenog Zakona razvidna je njegova svrha – liječenje, odnosno zaštita života i zdravlja ljudi. Presađivanje organa predstavlja metodu liječenja bolesnika kod kojih je došlo do nepovratnog zatajenja funkcije organa. U nekim slučajevima presađivanje je jedina metoda liječenja. Ono se primjenjuje samo ako je medicinski opravdano, odnosno ako je to najpovoljniji način liječenja u konkretnom slučaju. Uspješno presađivanje organa, čak i u slučaju kad nije od vitalnog značaja, doprinosi poboljšanju kvalitete života primatelja.

Uvažavajući činjenicu da je presađivanje organa medicinski, etički i društveno opravdan način liječenja, a imajući u vidu etička i humana načela na kojima se presađivanje organa temelji, Ustavni sud ocjenjuje da je propisivanje mogućnosti uzimanja dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja, između ostalog i na način utvrđen osporenom odredbom članka 22. stavka 1. Zakona, bilo usmjereno ostvarivanju legitimnog cilja – zaštiti života, odnosno zdravlja ljudi kao Ustavom zaštićenim dobrima. Osporena odredba, zajedno s drugim odredbama Zakona (koje se, osim na opća načela uzimanja i presađivanja dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja, tzv. transplantacijske medicine, odnose na uzimanje dijelova tijela od živog darovatelja, na uzimanje dijela tijela s mrtve osobe te posebice na administrativno uređenje, djelovanje i nadzor transplantacijskog sustava) pokazuje da zakonodavac taj cilj želi ostvariti propisivanjem dragovoljnosti pri presađivanju dijelova tijela između živih (odredbe članka 10. stavka 1. i članaka 16. i 17.) kao i pri darivanju dijelova tijela presađivanjem s mrtve osobe (članci 22. i 23.). Pri tome, razlika u propisima o dragovoljnosti kod prvog i drugog oblika presađivanja proizlazi iz etički opravdane zabrane trgovine dijelovima ljudskog tijela (članak 7.) te iz nje izvedene potrebe da se u praksi osigura prednost i dostupnost oblika liječenja putem uzimanja i presađivanja dijelova ljudskog tijela s mrtve osobe, odnosno da se organi ili tkiva od živog darovatelja uzimaju samo ako ne postoji mogućnost transplantacije s umrle osobe ili druga, približno jednaka metoda liječenja (članak 12.).

Prosuđujući je li osporenom odredbom postignuta ravnoteža između legitimnog cilja zbog kojeg je propisano uzimanje dijelova ljudskog tijela i u slučaju tzv. pretpostavljenog pristanka, te prava svakog pojedinca da slobodno i samostalno odlučuje o (ne)darivanju svojih organa, Sud utvrđuje da iz osporenog Zakona proizlazi pravo svakoga da se za života usprotivi darivanju svojih organa, u kojem slučaju osporeni Zakon, zajedno s većim brojem podzakonskih akata, kojima se osigurava njegova provedba u sustavu nacionalne transplantacijske mreže Republike Hrvatske, apsolutno poštuje izraženu volju osobe koja je izrazila protivljenje darivanju organa. Ujedno, osporeni Zakon sustav transplantacijske medicine – a u njemu i osporeni način uzimanja dijelova tijela presađivanjem s mrtve osobe – želi ostvariti u sustavu propisa kojima je cilj osigurati maksimalnu pravnu sigurnost pri uzimanju organa ili tkiva, što je nužna pretpostavka za donošenje individualne odluke o potencijalnom darivanju kod oba oblika presađivanja. Na taj način osporeni Zakon potencijalnom darivatelju osigurava slobodno donošenje jedne posve osobne i dalekosežne odluke o uzimanju nekog njegovog organa ili dijela tijela, a što udovoljava i jamstvu njegova osobnog dostojanstva (članak 35. Ustava).

7. Prema stajalištu Suda, sve to je dostatno za ocjenu da se osporenom odredbom ne zadire ni u čije pravo odlučivanja o (ne)darivanju organa, da njome nije poremećena ravnoteža između legitimnog cilja koji se osporenom odredbom želio postići i prava svakog pojedinca da odlučuje o darivanju svojih organa te da je ona u skladu s vladavinom prava. Naime, vladavina prava nije samo vladavina zakona, već vladavina po pravu koja, uz zahtjev za ustavnošću i zakonitošću, sadrži i dopunske zahtjeve koji se tiču samih zakona i njihova sadržaja, kao što su zahtjev da zakoni moraju biti opći i jednaki za sve, zakonske posljedice izvjesne za one na koje će se zakon primijeniti, te primjerene legitimnim očekivanjima subjekata na koje se zakon neposredno primjenjuje (odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-I-659/1994 i dr. od 15. ožujka 2000., »Narodne novine« broj 31/00.). Slijedom iznesenog pod točkom 6.2. obrazloženja ovog rješenja, Ustavni sud ocjenjuje da osporena odredba članka 22. stavka 1. Zakona nije nesuglasna s člancima 3. i 5. stavkom 1. Ustava.

8. U odnosu na navod predlagatelja o postojanju pravne praznine u odnosu na propisivanje obveze nadležnog tijela da upozna građane s obvezom davanja pisane izjave o nedarivanju organa u slučaju nepostojanja želje za darivanjem, valja istaknuti da su postupak i pretpostavke za uzimanje dijelova ljudskog tijela u svrhu liječenja jasno i nedvosmisleno propisane osporenim Zakonom, te da ne postoji razlog za postupanje zakonodavca na način na koji ukazuje predlagatelj.

9. Stoga je, na temelju članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, riješeno kao u izreci.

Broj: U-I-3631/2005

Zagreb, 30. travnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Rješenje, NN 58/2009-1375