## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3303/2008 od 30. rujna 2010.

### NN 118/2010 (20.10.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3303/2008 od 30. rujna 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3098

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula A. R. koju zastupaju odvjetnici L. i Z. K. iz I. G., na sjednici održanoj 30. rujna 2010. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Požegi broj: Gž-536/07-2 od 22. travnja 2008., kojim je odbijena žalba podnositeljice protiv rješenja Općinskog suda u Ivanić Gradu broj: Ovr-14/01-14 od 8. rujna 2003. godine.

Tim je rješenjem rješenje o ovrsi istog suda broj: Ovr-14/01 od 10. siječnja 2001. stavljeno izvan snage, te je odbačen ovršni prijedlog podnositeljice (ovrhovoditeljice u tom postupku) i naloženo brisanje zabilježbe ovrhe u zemljišnim knjigama.

2. U ustavnoj se tužbi navodi da su osporenim pojedinačnim aktima podnositeljici povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositeljica navodi da je M. V. upisana samo kao fiducijarni vlasnik te da je stvarni vlasnik i nadalje ovršenik N. J. koji joj duguje 20.000,00 DEM s kamatama. Smatra da su sudovi pogrešno protumačili upis u listu B sporne nekretnine koja je upisana u zk.ul. broj 539 k.o. I. G., te da je ovršenik i nadalje njezin vlasnik.

Svoje tvrđenje obrazlaže sljedećim:

»od 1996. kada je fiducij uveden u hrvatski pravni sustav pa sve do danas, fiducij odnosno osiguranje potraživanja na nekretnini bio je reguliran na tri različita načina te zaključak o tome tko je vlasnik određene nekretnine na fiducijem opterećenoj nekretnini ovisi o tome koji propis se primjenjuje. U ovom konkretnom slučaju i iz samog zemljišnoknjižnog izvatka za spornu nekretninu vidljivo je tko je vlasnik te koji propis treba primijeniti. (...) Naime, u ovom slučaju s obzirom na vrijeme nastanka osiguranja potraživanja te njegovog upisa u zemljišne knjige mjerodavan je Zakon o vlasništvu i drugim stvarnim pravima koji je stupio na snagu 1. 1. 1997. temeljem kojeg fiducijarni vlasnik nije pravi vlasnik već se radilo o ograničenom, oročenom odnosno uvjetovanom vlasništvu, odnosno upisuje se prethodni i potonji vlasnik te suspenzivni uvjet ili raskidni uvjet. Tek kasnije 2003. je navedeno zakonsko rješenje izmijenjeno stupanjem na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona. Međutim, u ovom slučaju treba primijeniti zakon koji je regulirao konkretni u ovom slučaju upisani fiducij te se zaključak o tome tko je vlasnik određene nekretnine, pa time i da li se na istoj može provoditi ovrha, ovisi o tome koji propis uređuje konkretni fiducij a ne koji propis je na snazi u vrijeme kad se odlučuje o prijedlogu za ovrhu. Stoga u konkretnom slučaju nije bilo mjesta onemogućavanju podnositeljice da pokrene ovršni postupak na nekretnini ovršenika već je trebalo provesti ovrhu uz primjenu odredbo Ovršnog zakona o ovrsi na nekretninama na kojima postoji založno pravo.«

Proizlazi, dakle, da se valjanost fiducijarnog prijenosa trebala utvrđivati prema propisima (Zakonu o vlasništvu i drugim stvarnim pravima i Ovršnom zakonu, op. Ust. suda) koji su bili na snazi u vrijeme upisa fiducijarnog prijenosa prava vlasništva.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Prvostupanjskim rješenjem Općinskog suda u Ivanić Gradu je rješenje istoga suda o ovrsi od 10. siječnja 2001. stavljeno izvan snage te je odbačen ovršni prijedlog podnositeljice. Tijekom postupka izvršen je uvid u zemljišnoknjižni izvadak tog suda za nekretninu na kojoj se tražila provedba ovrhe, te je utvrđeno da je kao zemljišnoknjižni vlasnik nekretnine koja je u prijedlogu navedena kao predmet prodaje upisana M. V. uz zabilježbu da je prijenos izvršen radi osiguranja potraživanja. Slijedom toga je utvrđeno da ovršenik nije vlasnik nekretnine koja je navedena kao predmet ovrhe u ovršnom prijedlogu.

Drugostupanjski sud je potvrdio pravilnost prvostupanjskog rješenja. Naime u z.k. ulošku broj 539 k.o. I. G. kao vlasnik je upisana treća osoba, a ne ovršenik. Stoga je sud utvrdio: »Kako je na ovu okolnost i sam ovršenik ukazivao, to je pravilnom primjenom materijalnog prava sud prvog stupnja zaključio kako ovršenik nije vlasnik nekretnine koja je navedena kao predmet ovrhe u ovršnom prijedlogu, pravilno rješenje o ovrsi stavio izvan snage i ukinuo sve ovršne radnje te odbacio ovršni prijedlog ovrhovoditeljice.«

5. Ustavni sud je izvršio uvid u spis predmeta i osporena rješenja i utvrdio da je u z.k. ulošku broj 539 k.o. I. G. u B listu kao vlasnik upisana treća osoba uz zabilježbu da je na temelju sporazuma o osiguranju novčane tražbine prijenosom prava vlasništva od 10. rujna 1999. godine, zabilježeno da je prijenos izvršen radi osiguranja potraživanja vjerovnice. U vrijeme upisa tog prava u zemljišne knjige, bili su na snazi Ovršni zakon (»Narodne novine« broj 57/96.) i Zakon o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 92/96., 68/98. i 137/99. – odluka Ustavnog suda, u daljnjem tekstu: ZV).

6. Kako je na spornoj nekretnini izvršen fiducijarni prijenos prava vlasništva radi osiguranja tražbine, mjerodavne su sljedeće odredbe Ovršnog zakona:

»Članak 274.

(1) Jedna ili obje stranke mogu tražiti od suda da odredi ročište i da na tom ročištu u zapisnik unese njihov sporazum o tome da se radi osiguranja novčane tražbine predlagatelja osiguranja prenese na predlagatelja osiguranja vlasništvo na nekoj stvari protivnika osiguranja, ili da se u tu svrhu na predlagatelja osiguranja prenese koje pravo protivnika osiguranja.(...).

(...)

(4) Ako se sporazumom iz stavka 1. ovoga članka prenosi pravo vlasništva na nekretnini upisanoj u zemljišnoj knjizi, sporazum treba sadržavati i izjavu protivnika osiguranja o tome da je suglasan da se neposredno na temelju sporazuma može u zemljišnoj knjizi obaviti taj prijenos.(...).

(...)

(6) Predlagatelj osiguranja postaje vlasnikom nekretnine koja nije upisana u zemljišnoj knjizi odnosno pokretnina potpisivanjem zapisnika iz stavka 1. ovoga članka. (...).

(...)«

»Članak 275.

(1) Ako sporazumom iz članka 274. stavka 1. ovoga Zakona nije drukčije određeno, protivnik osiguranja ovlašten je i dalje koristiti stvar čije je vlasništvo preneseno na predlagatelja osiguranja, a predlagatelj osiguranja nije ovlašten stvar otuđiti niti opteretiti.

(...)

(4) Ako sporazumom iz članka 274. stavka 1. ovoga Zakona nije drukčije određeno, predlagatelj osiguranja je dužan:

1. poduzimati mjere potrebne za očuvanje prenesene tražbine,

2. naplaćivati kamate ili kakve druge povremene tražbine. Tako naplaćeni iznosi prebijaju se s troškovima na čiju naknadu predlagatelj osiguranja ima pravo, zatim s kamatama koje mu se duguju i napokon s glavnicom,

3. naplatiti prenesenu tražbinu odnosno primiti njezino ispunjenje, nakon što dospije. Ispunjenjem prenesene tražbine predlagatelj osiguranja stječe vlasništvo stvari predajom koje je tražbina ispunjena. Ako je predmet prenesene tražbine novac, predlagatelj osiguranja dužan je, na zahtjev protivnika osiguranja, položiti naplaćeni iznos kod suda ili javnoga bilježnika, ali ako je njegova osigurana tražbina već dospjela, predlagatelj osiguranja može zadržati dugovani iznos novca, a ostalo predati protivniku osiguranja.

(...)«

6.1. Mjerodavna odredba ZV-a je članak 297. stavak 2. ZV-a koja propisuje:

»Članak 297.

(...)

(2) Što je određeno za založno pravo primjenjivat će se na odgovarajući način i na prijenos vlasništva radi osiguranja, kao i na svako drugo osiguranje namirenja tražbine stvarima ili pravima dužnika ili treće osobe, ako zakonom nije što drugo određeno.

(...)«

Kod fiducijarnog osiguranja tražbine, polazeći od članka 297. stavka 2. ZV-a, primjenjuju se odredbe tog Zakona kojima se uređuje hipoteka, osim što fiducijant - dužnik ne može osnivati terete na nekretnini koju je prenio u vlasništvo, niti je fiducijar - vjerovnik ovlašten dalje s njom raspolagati.

U zaštiti prava na zalogu fiducijar prema fiducijantu ima ista prava kao i hipotekarni vjerovnik, samo što ta prava proizlaze iz prava vlasništva prenesenog radi osiguranja (kako se to pravo i upisuje u zemljišnim knjigama).

Slijedom navedenog, u odluci broj: U-III-10/2003 od 13. ožujka 2008. (»Narodne novine« broj 50/08.) Ustavni sud je utvrdio da osiguranje tražbine prijenosom prava vlasništva na nekretnini (fiducijarno osiguranje) ne dovodi na strani vjerovnika (kreditora, fiducijara) do stjecanja svih onih ovlaštenja koje ima drugi vlasnik nekretnine. On nekretninu (u pravilu) ne koristi i nema je u neposrednom posjedu, već je kao neposredni posjednik koristi fiducijant.

Suprotno navodima podnositeljice, Ustavni sud utvrđuje da su sudovi pri upisu fiducijarnog prijenosa prava vlasništva primijenili materijalno pravo koje je bilo mjerodavno 1999. godine.

Na kraju, Ustavni sud napominje da je prema članku 274.i Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 88/05.) fiducijant ovlašten, bez pristanka fiducijara, prenesenu nekretninu opteretiti hipotekom u korist nekog drugog vjerovnika, osim ako zabrana opterećenja nije zabilježena u zemljišnoj knjizi. Također je fiducijar ovlašten, ne bude li mu tražbina ispunjena o dospijeću, namiriti se sukladno odredbama Ovršnog zakona.

7. Međutim, u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, za odlučivanje o mogućnosti provedbe zatražene ovrhe od strane podnositeljice ustavne tužbe (u ovršnom postupku ovrhovoditeljice) nije bilo relevantno pitanje valjanosti upisa fiducijarnog prijenosa prava vlasništva na ime M. V., već je bilo relevantno slijedeće pitanje:

Može li nekretnina koja služi osiguranju tražbine i na kojoj je u svrhu osiguranja tražbine izvršen fiducijarni prijenos prava vlasništva s dužnika (fiducijanta) na vjerovnika (fiducijara), biti predmetom (nove) ovrhe radi prisilne naplate dospjele tražbine koju treća osoba ima prema dužniku?

U ustavnosudskom postupku bilo je relevantno pitanje jesu li sudovi odbivši podnositeljičin zahtjev kao treće osobe, za provedbu ovrhe na spornoj nekretnini, tumačili i primijenili mjerodavno ovršno pravo na ustavnopravno prihvatljiv način.

Ustavni sud utvrđuje da zakonodavac nije propisao pravila za pravnu situaciju kada ovrhu/prisilnu naplatu traži treća osoba na nekretnini opterećenoj fiducijarnim vlasništvom radi ostvarivanja tražbine koju ima prema fiducijantu.

7.1. Ustavni sud tumačenje drugostupanjskog suda navedeno pod točkom 4. obrazloženja ove odluke ocjenjuje ustavnopravno prihvatljivim iz sljedećih razloga:

Zbog specifičnosti fiducijarnog osiguranja bilo je potrebno posebno urediti utjecaj pokretanja ovršnog postupka na to osiguranje. Stoga je člankom 275. stavkom 5. Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 92/96., koja se na ovaj odnos primjenjuje na temelju članka 125. Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona – »Narodne novine« broj 88/05.) propisano:

»Članak 275.

(...)

(5) Ako sporazumom iz stavka 1. ovog članka nije drukčije propisano, predlagatelj osiguranja nije ovlašten otuđiti ni opteretiti preneseno pravo. Ako on ipak pravo otuđi ili optereti, takvo je otuđenje ili opterećenje valjano, ali predlagatelj osiguranja odgovara za štetu koju je time prouzročio protivniku osiguranja.

(...)«

Također je i člankom 276. stavkom 2. Ovršnog zakona propisano:

»Članak 276.

(...)

(2) U slučaju prisilne ovrhe ili stečaja protiv predlagatelja osiguranja protivnik osiguranja ima izlučno pravo na stvarima i pravima koje je prenio na predlagatelja osiguranja radi osiguranja, osim ako se ovrha ne provodi radi ostvarenja tražbine treće osobe prema predlagatelju osiguranja koje je predlagatelj osiguranja osigurao ostvarivanjem založnog prava na prenesenoj stvari ili pravu.

(...)«

Iz toga proizlazi da je u slučaju ovrhe protiv predlagatelja osiguranja predmet ovrhe »pravo« koje je predlagatelj osiguranja stekao na predmetu osiguranja. Predmet ovrhe ne bi bio predmet prava vlasništva (nekretnina ili pokretnina) koje je preneseno na fiducijara, odnosno pravo koje je na njega preneseno kao takvo, npr. patent, već njegovo fiducijarno pravo vlasništva na toj nekretnini odnosno pokretnini. Fiducijant bi svakako imao pravo istaknuti izlučni prigovor u ovrsi koju bi pokrenuo treći nad predmetom osiguranja kao da je predlagatelj osiguranja njegov punopravni ovlaštenik.

7.2. Polazeći od svega navedenog, ocjena je Ustavnog suda da su nadležni sudovi, odbivši podnositeljičin zahtjev kao treće osobe za provedbu ovrhe na spornoj nekretnini (na kojoj je izvršen fiducijarni prijenos vlasništva), tumačili i primijenili mjerodavno ovršno pravo na ustavnoprihvatljiv način.

8. U ustavnoj tužbi istaknuta je povreda ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak, sagledan kao jedinstvena cjelina, bio vođen na način koji je podnositeljici osiguravao pravično suđenje.

U konkretnom slučaju podnositeljica nije dokazala činjenicu od koje je ovisila provedba ovrhe u ovom slučaju, a u provedenom postupku bilo joj je osigurano pravo na korištenje svih postupovnih radnji i sredstava u okviru ovršnoga postupka.

Stoga je ocjena Ustavnog suda da je postupak, koji je prethodio ustavnosudskom, vođen na način koji je podnositeljici omogućio pravično suđenje i nije rezultirao povredom ustavnog prava propisanog odredbom članka 29. stavka 1. Ustava.

9. Slijedom iznijetog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci odluke (točka I.). Točka II. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3303/2008

Zagreb, 30. rujna 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 118/2010-3098