### NN 42/2015 (15.4.2015.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IX-384/2104 od 19. ožujka 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

860

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o žalbama protiv odluka o razrješenju sudačke dužnosti i odluka o stegovnoj odgovornosti suca, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku odlučivanja o žalbi koju je podnio Ivo Besjedica iz Orašca, sudac Županijskog suda u Dubrovniku, protiv odluke Državnog sudbenog vijeća broj: R-40/13 od 14. studenoga 2013., na sjednici održanoj 19. ožujka 2015. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Žalba se usvaja.

II. Ukida se odluka Državnog sudbenog vijeća broj: R-40/13 od 14. studenoga 2013., te se predmet vraća Državnom sudbenom vijeću.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama.«

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ivo Besjedica iz Orašca, sudac Županijskog suda u Dubrovniku (u daljnjem tekstu: žalitelj) podnio je 24. siječnja 2014. pravodobnu žalbu protiv odluke Državnog sudbenog vijeća (u daljnjem tekstu: DSV) broj: R-40/13 od 14. studenoga 2013.

Navedenom odlukom žalitelj je na temelju članka 77. stavka 2. točke 3. Zakona o Državnom sudbenom vijeću (»Narodne novine« broj 116/10., 57/11., 130/11., 13/13. i 28/13.; u daljnjem tekstu: ZoDSV) razriješen dužnosti suca Županijskog suda u Dubrovniku s danom 14. studenoga 2013.

1.1. Tijekom ustavnosudskog postupka pribavljen je spis DSV-a i zatraženo je očitovanje Josite Begović, predsjednice Županijskog suda u Dubrovniku, a koje očitovanje nije dostavljeno u ostavljenom roku.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. Predsjednica Županijskog suda u Dubrovniku podnijela je DSV-u prijedlog za pokretanje postupka za razrješenje broj: 23-Su-506/13 od 16. listopada 2013., sljedećeg sadržaja:

»Dana 10. srpnja 2013. godine Vrhovni sud Republike Hrvatske, u predmetu I Kž-Us-114/12, donio je presudu kojom je preinačena presuda Županijskog suda u Zagrebu br. 14 K-Us-70/09, na način da je sucu Županijskog suda u Dubrovniku Ivi Besjedici, za počinjeno kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti iz čl. 291. st. 2. u svezi st. 1 Kaznenog zakona ('Narodne novine' br. 125/11 i 144/12), izrečena kazna zatvora u trajanju od 10 mjeseci, s time da se izrečena kazna zatvora zamjenjuje radom za opće dobro.

Pismeni otpravak navedene presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske dostavljen je ovom sudu putem telefaksa 15. listopada 2013. godine.

Temeljem odredbe čl. 77. st. 4. u vezi st. 2. toč. 3. Zakona o državnom sudbenom vijeću podnosim prijedlog za razrješenjem suca Županijskog suda u Dubrovniku Iva Besjedice.«

2.1. Žalitelj je 13. studenoga 2013. DSV-u dostavio svoje očitovanje u vezi s podnesenim prijedlogom.

U njemu navodi:

»II. Protivim se prijedlogu i smatra da ne postoje razlozi za mojim razrješenjem od sudačke dužnosti.

Odredbom članka 77. st. 2. t. 3. Zakona o državnom sudbenom vijeću propisano je da će Vijeće razriješiti suca ako bude osuđen za kazneno djelo koje ga čini nedostojnim za obnašanje sudačke dužnosti.

Osim ove odredbe ne postoji niti jedna odredba Zakona o državnom sudbenom vijeću koja bi pobliže odredila kriterije i objektivno provjerljiva mjerila koja bi u primjeni ove odredbe bila putokaz za njenu primjenu i tumačenje.

Time radi se o općenitoj odredbi, pravnom standardu, kojem zakonodavac nije dao sadržaj pa je treba tumačiti od slučaja do slučaja.

Zbog toga smatram da kao ne postoji zakonom propisan registar kaznenih djela koja bi samim tim što bi sudac bio osuđen za neko kazneno djelo to ga činilo i nedostojnim za obnašanje sudačke dužnosti, prilikom odlučivanju o postojanju valjanih i utemeljenih razloga za donošenje odluke o razrješenju suca valja u postupku utvrditi o kojem se kaznenom djelu radi, na koji je način počinjeno i koje su okolnosti počinjenja konkretnog kaznenog djela.

To Vijeće ne može utvrditi samo na temelju presude donesene u kaznenom postupku protiv mene već je potrebno izvršiti uvid u spis.

Stoga predlažem da Vijeće u postupku pribavi spis Županijskog suda u Zagrebu broj 14 K-US-70/09.

III. Kada i ako Vijeće pribavi spis iz svih isprava i dokaza u spisu biti će razvidno da mi je kao kazneno djelo stavljeno na teret ono što se jedino može podvesti pod definiciju zauzimanja pogrešnog pravnog stava u zemljišnoknjižnom predmetu zbog kojeg nitko nije pretrpio štetu a ponajmanje Republika Hrvatska.«

2.2. Nakon toga, DSV je donijelo osporenu odluku kojom se žalitelja razrješava dužnosti suca Županijskog suda u Dubrovniku s danom 14. studenoga 2013. U obrazloženju osporene odluke navodi se:

»Na temelju članka 79. st. 1. Zakona o državnom sudbenom vijeću, prijedlog predsjednice suda dostavljen je sucu Ivi Besjedici, koji je pravovremeno pozvan na sjednicu Državnog sudbenog vijeća kako bi se izjasnio o prijedlogu. On je dostavio svoje pisano izjašnjenje i obavijestio Vijeće kako zbog obiteljskih razloga neće biti prisutan na sjednici.

U svom izjašnjenju Ivo Besjedica je, između ostaloga, naveo da ne postoji zakonom propisan registar kaznenih djela koji bi samim time što je sudac osuđen za kazneno djelo činilo ga nedostojnim za obnašanje sudačke dužnosti. Prilikom odlučivanja o postojanju valjanih i utemeljenih razloga za donošenje odluke o razrješenju suca, trebalo bi utvrditi o kojem se konkretnom kaznenom djelu radi, na koje je način počinjeno i koje su okolnosti počinjenja. Ustvrdio je da mu je stavljeno na teret, kao kazneno djelo, ono što se jedino može podvesti pod definiciju zauzimanja pogrešnog pravnog stava u zemljišno knjižnom predmetu, zbog kojeg nitko nije pretrpio štetu a ponajmanje Republika Hrvatska.«

Nadalje, u osporenoj odluci DSV-a se navodi:

»Na sjednici Državnog sudbenog vijeća predsjednica Županijskog suda u Dubrovniku je ostala pri podnesenom prijedlogu.

Prije donošenja odluke, Državno sudbeno vijeće je razgledalo spis predmeta Županijskog suda Zagrebu, broj K-US-70/09 i pročitalo prvostupanjsku presudu te presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj I Kž-US-114/12-7 i pisano izjašnjene suca.

(...)

Državno sudbeno vijeće je prvenstveno imalo u vidu nedvojbenu činjenicu da je Ivo Besjedica pravomoćnom presudom, koju čine presuda Županijskog suda u Zagrebu i presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, proglašen krivim i osuđen zbog kaznenog djela iz članka 291. KZ/11, koje je počinio u svojstvu zemljišno knjižnog suca Općinskog suda u Dubrovniku.

Osuda za kazneno djelo protiv službene dužnosti, zlouporaba položaja i ovlasti, čini počinitelja Ivu Besjedicu nedostojnim obavljanja sudačke dužnosti.«

2.3. Ustavni sud utvrđuje da je nakon donošenja osporene odluke DSV-a, zamjenik predsjednice Županijskog suda u Dubrovniku, sudac Đorđo Benussi, donio na temelju članka 73. stavka 4. ZoDSV-a rješenje broj: 23 Su-506/13 od 29. studenoga 2013., kojim se žalitelj udaljuje s dužnosti do isteka roka za žalbu protiv odluke DSV-a broj: R-40/13 od 14. studenoga 2013., odnosno do odluke Ustavnog suda o žalbi.

2.4. Žalitelj je 15. studenoga 2013. podnio Ustavnom sudu ustavnu tužbu (zaprimljena pod brojem U-III-5614/2013) kojom je osporavao presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-Us 114/12-7 od 10. srpnja 2013. i presudu Županijskog suda u Zagrebu broj: K-Us-70/09 od 1. lipnja 2012.

Ustavni sud je odlukom broj: U-III-5614/2013, U-III-5577/2013 od 22. siječnja 2015. (»Narodne novine« broj 27/15.) usvojio ustavnu tužbu žalitelja zbog povrede ustavnog prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i ukinuo osporene presude Vrhovnog suda broj: Kž-Us 114/12-7 od 10. srpnja 2013. i Županijskog suda u Zagrebu broj: K-Us-70/09 od 1. lipnja 2012, u osuđujućem dijelu u odnosu na podnositelje ustavne tužbe (žalitelja i Peru Vićana), te je predmet vratio u ukinutom dijelu Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

U obrazloženju navedene odluke Ustavnog suda, u odnosu na podnositelja Ivu Besjedicu, žalitelja u ovom ustavnosudskom postupku, navedeno je sljedeće:

»17.1. Slijedom svega navedenog, Ustavnom sudu ne preostaje drugo nego utvrditi da u postupku koji je prethodio ustavnosudskom, redovni sudovi nisu naveli relevantne, dostatne i ozbiljne razloge na temelju kojih su utvrdili da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret – da je kao uredujući zemljišnoknjižni sudac namjerno dopustio protuzakonit upis, čime je počinio kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 291. KZ-a/11. U specifičnim okolnostima kaznenog djela koje mu se stavlja na teret, sudovi su bili dužni navesti jasne i konkretne razloge na temelju kojih su utvrdili da je kod podnositelja postojala svijest i namjera za počinjenje kaznenog djela odnosno zbog čega smatraju da je u konkretnom slučaju svojim postupanjem podnositelj kao sudac prekoračio granice prava na svoje sudačko mišljenje i uvjerenje i ušao u kaznenu sferu ...

(...)«

III. PRIGOVORI ŽALITELJA

3. Žalitelj osporenu odluku pobija zbog bitnih postupovnih povreda, pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, odluke o kazni te radi povrede odredaba Zakona o sudovima, a koje su povrede, prema žalitelju, rezultirale povredom članaka 18., 29. stavka 1., 44., 54., 55. i 119. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

U podnesenoj žalbi žalitelj ističe da žalbu podnosi jer smatra kako mu je prilikom donošenja sporne odluke DSV-a prije svega povrijeđeno pravo na pravično suđenje, zajamčeno Ustavom i Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.), te brojnim drugim europskim i međunarodnim pravnim aktima.

U tom smislu u žalbi ističe:

»Iz odredbe čl. 77. Zakona o državnom sudbenom vijeću jedino je razvidno da odluku o razrješenju DSV ne može donijeti po službenoj dužnosti već na prijedlog predsjednika suda, predsjednika neposredno višeg suda, predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske i Sudačkog vijeća.

Odredba čl. 79. također jedino propisuje da se o prijedlogu za razrješenje sucu daje mogućnost izjašnjenja i da odluku DSV donosi većinom glasova.

Te odredbe uopće ne određuju postupanje DSV u postupku, kako utvrđuju relevantne činjenice, ne propisuje i ne daje pravo sucu očitovati se na eventualno izvedene dokaze i uopće svojim sudjelovanjem utjecati na tijek postupka koji prethodi donošenju odluke o njegovu razrješenju.

To pravo na kontradiktornost ne može biti iscrpljeno pravom suca na očitovanje na prijedlog za razrješenje predsjednika suda jer je u tom očitovanju sudac limitiran sadržajem prijedloga, ali time mu se ne daje mogućnost sudjelovati u postupku kada i ako se pred Državnim sudbenim vijećem provode neki drugi dokazi ili izvidi. To jasno slijedi iz odredbe čl. 79. st. 1. Zakona o državnom sudbenom vijeću u kojoj stoji da se sucu mora dati mogućnost očitovati se o prijedlogu za razrješenje, ali ni o čemu drugome sudac to pravo nema.

Time je sucu ujedno povrijeđeno pravo na pošteno suđenje sadržano u članku 29. Ustava Republike Hrvatske

(...)

Zbog svega navedenoga nalazim povrijeđenim ne samo moje zakonsko pravo da kao osoba o čijem se razrješenju odlučuje imam pravo na raspravu sa jasno propisanim procesnim pravilima, a ne tek za puko 'izjašnjavanje' nego time i težu povredu međunarodnih akata koje reguliraju strogu određenost disciplinskog i stegovnog postupka protiv suca, poput već imenovanih Temeljnih načela Ujedinjenih Naroda o neovisnosti pravosuđa kao i brojnih drugih međunarodnih akata ...«

Nadalje u žalbi ističe:

»Ujedno nalazim da pobijana odluka uopće nema razloga o određenim odlučnim činjenicama, a to je iz kojih razloga Vijeće nalazi, osim tek puke konstatacije da bi bilo 'pravomoćno osuđen za kazneno djelo protiv službene dužnosti, zlouporabu položaja i ovlasti, što me čini nedostojnim obavljanja sudačke dužnosti' – sve i da se prihvati da sam navedeno djelo počinio (na pravomoćnu presudu Županijskog suda u Zagrebu sam dana 15. 11. 2013.g. uložio Ustavnu tužbu), da bi navodno čineći to djelo, ali na način činjenično opisan izrekom pravomoćne presude, doista bio nedostojan daljnjeg vršenja sudačke dužnosti.

Smatram naime da puka činjenica počinjenog kaznenog djela ne može automatski presumirati razrješenje suca, posebice jer u Zakonu nije naveden katalog individualnih kaznenih djela koja presumiraju automatsko stegovno kažnjavanje, već tijelo koje odlučuje o razrješenju mora uzeti u obzir sve aspekte počinjenog djela, okolnosti počinjenja, pobude, prethodne eventualne stegovne kazne suca, pa tek vrednovanjem takovih okolnosti zaključiti da li upravo konkretno kazneno djelo čini suca nedostojnim obavljanja sudačke dužnosti.

Da je tome tako, normira i sam čl. 63. st. 6. zakona o Državnom sudbenom vijeću koji navodi kako 'kod izricanja kazne za stegovno djelo uzima se u obzir osobito: težina povrede i nastale posljedice, stupanj odgovornosti, okolnosti pod kojima je stegovno djelo učinjeno, raniji rad i ponašanje suca i druge okolnosti koje utječu na izricanje kazne', a koje sve elemente u obrazloženju svoje odluke Vijeće uopće nije razmatralo niti obrazložilo.«

3.1. U pogledu nedovoljno utvrđenog činjeničnog stanja žalitelj osporava činjenična utvrđenja kaznenih sudova u pravomoćno okončanom kaznenom postupku koji se je vodio protiv žalitelja kao jednog od okrivljenika. Žalitelj smatra da iz činjeničnog stanja proizlazi da on nije počinio kazneno djelo za koje su ga nadležni kazneni sudovi oglasili krivim, te navodi:

»Iz svih prethodno navedenih pravnih akata je razvidno da se sudačka neovisnost i jamstvo nepovredivosti za izraženo sudačko mišljenje postavljaju kao najveće vrednote, te da se ne može smatrati pravičnim da se, poput mene, suca sankcionira za donošenje pravnog mišljenja u predmetu u kojem je u vrijeme donošenja odluke postojala nedvojbena dihotomija stavova sudske prakse u svezi predmetne materije.

Mišljenja sam da je upravo vođeno načelo neovisnosti sudstva i jamstva zaštite za izraženi pravni stav Državno sudbeno vijeće imalo primijeniti dužnu pažnju na specifičnost moga predmeta te naći da sam osuđen jer sam u svojoj odluci zauzeo određeni stav, koji, s obzirom na prethodno ukazanu dihotomiju, ni na koji način ne predstavlja grubo kršenje zakona koje bi me činilo nedostojnim obavljanja sudačke dužnosti.

Možda je moj stav bio pogrešan, no zbog toga postoje sudovi i višeg stupnja koji eventualne pogrešne mogu ispraviti, pa uostalom, i sama činjenica njihovog postojanja ukazuje na nepostojanje apsolutne presumpcije o nepogrešivosti prvostupanjskog suda.

No biti osuđen za izražavanje stava kojeg su prije i nakon mene zauzimali drugi suci u istovrsnim predmetima, a nijedan od njih nikada za razliku od mene nije sankcioniran, je potpuno neprihvatljivo i smatram da isto može imati kobne posljedice za suce RH kao i cjelokupno pravosuđe, jer suci neće smjeti zauzimati određena mišljenja prilikom odlučivanja, posebice u situacijama oprečne sudske prakse, jer se može dogoditi da budu razriješeni od dužnosti, a pravna nauka se razvija upravo na iznošenju slobodnih mišljenja posebno iznesenih u sudskim odlukama.«

Zaključno u žalbi navodi:

»Zbog svega navedenoga, ja molim Ustavni sud, kao najvišu pravnu instancu sudovanja, da razmotri ovu žalbu i nađe da sam sankcioniran radi delikta mišljenja izraženog u sudskoj odluci, a što je nedopustivo te čime su mi ujedno povrijeđena i prava iz čl. 44. Ustava RH (dostupnost javne službe pod jednakim uvjetima) te prava na rad iz članaka 54 i 55. Ustava RH.«

3.2. Slijedom navedenog, žalitelj predlaže da se njegova žalba prihvati i da se pobijana odluka DSV-a ukine.

IV. MJERODAVNO PRAVO

4. Članak 77. stavci 1. i 2. točka 3. ZoDSV-a glase:

»Članak 77.

(1) Sucu prestaje sudačka dužnost ako ga u skladu s Ustavom i zakonom te dužnosti razriješi Vijeće.

(2) Vijeće će razriješiti suca:

(...)

3. ako bude osuđen za kazneno djelo koje ga čini nedostojnim obavljanja sudačke dužnosti,

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. U konkretnom slučaju Ustavni sud je žalbu razmotrio s aspekta eventualne povrede članka 29. stavka 1. Ustava, koji u mjerodavnom dijelu propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

6. Polazeći od obrazloženja osporene odluke DSV-a, Ustavni sud utvrđuje da je žalitelj razriješen sudačke dužnosti s danom 14. studenoga 2013., budući da je pravomoćnom presudom, donesenom u kaznenom postupku, proglašen krivim za počinjenje kaznenog djela protiv službene dužnosti zlouporabom ovlasti iz članka 291. stavka 2., u vezi sa stavkom 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/12.; u daljnjem tekstu: KZ/11).

U konkretnom slučaju postupak razrješenja pokrenut je na prijedlog predsjednice Županijskog suda u Dubrovniku (21. listopada 2013.), pozivom na odredbe članka 77. stavka 4. u vezi sa stavkom 2. točkom 3. ZoDSV-a. U provedenom postupku DSV je izvršilo uvid u (tada) pravomoćnu presudu Županijskog suda u Zagrebu broj: K-US-70/09 od 1. lipnja 2012. i presudu Vrhovnog suda broj: Kž-US-114/12-7 od 10. srpnja 2013., te je kao nesporno utvrdilo da je tim presudama žalitelj proglašen krivim i osuđen zbog počinjenja kaznenog djela iz članka 291. KZ-a/11, a koje je počinio u svojstvu zemljišnoknjižnog suca Općinskog suda u Dubrovniku.

Slijedom navedenog utvrđenja, DSV je utvrdilo da osuda žalitelja za kazneno djelo protiv službene dužnosti, zlouporabe položaja i ovlasti, što čini žalitelja nedostojnim za obavljanje sudačke dužnosti u smislu članka 77. stavka 2. točke 3. ZoDSV-a. Stoga je pozivom na članak 77. stavke 1. i 2. točku 3. ZoDSV-a donijelo osporenu odluku o razrješenju žalitelja sudačke dužnosti s danom 14. studenog 2013.

6.1. Odlučujući u ovom žalbenom postupku, Ustavni sud utvrđuje da je istodobno s donošenjem osporene odluke DSV-a (osporena odluka DSV-a donesena 14. studenoga 2013., dostavljena je žalitelju 10. siječnja 2014.), žalitelj pred Ustavnim sudom ustavnom tužbom (podnesenom 15. studenoga 2013.) pokrenuo ustavnosudski postupak (U-III-5614/2013) kojom osporava presude kojima je oglašen krivim da je u obavljanju sudačke dužnosti počinio kazneno djelo protiv službene dužnosti – zlouporabu položaja i ovlasti opisano i kažnjivo po članku 337. stavcima 1. i 4. KZ-a/11.

Žalitelj je činjenicu pokretanja ustavnosudskog postupka isticao i u žalbi koju je 24. siječnja 2014. podnio protiv osporene odluke DSV-a o njegovu razrješenju.

6.2. Ustavni sud je odlukom (vidi točku 2.4. obrazloženja) ukinuo presudu Županijskog suda u Zagrebu broj: K-US-70/09 od 1. lipnja 2012. i presudu Vrhovnog suda broj: Kž-US-114/12-7 od 10. srpnja 2013., a na koje odluke se u svom prijedlogu za pokretanje postupka razrješenja poziva predsjednica Županijskog suda u Dubrovniku, kao i osporena odluka DSV-a. Naime, u obrazloženju osporene odluke DSV-a navodi se:

»Državno sudbeno vijeće je, prvenstveno, imalo u vidu nedvojbenu činjenicu da je Ivo Besjedica pravomoćnom presudom, koju čine presuda Županijskog suda u Zagrebu i presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, proglašen krivim i osuđen zbog kaznenog djela iz članka 291. KZ/11, koje je počinio u svojstvu zemljišnoknjižnog suca Općinskog suda u Dubrovniku.

Osuda za kazneno djelo protiv službene dužnosti, zlouporaba položaja i ovlasti, čini počinitelja Ivu Besjedicu nedostojnim obavljanja sudačke dužnosti.«

6.3. Slijedom navedenog, razvidno je da u trenutku rješavanja podnositeljeve žalbe pred Ustavnim sudom više ne egzistira pravomoćna presuda kojom je podnositelj oglašen krivim za počinjenje kaznenog djela, a koja ga je osuda prema obrazloženju osporene odluke DSV-a, činila nedostojnim za obavljanje sudačke dužnosti.

Stoga u odnosu na žalitelja više nisu ispunjene pretpostavke propisane člankom 77. stavcima 1. i 2. točkom 3. ZoDSV-a za razrješenje dužnosti suca Županijskog suda u Dubrovniku.

Ustavni sud je, slijedom navedenog, usvojio žalbu žalitelja i ukinuo osporenu odluku DSV-a. Na DSV-u je da po primitku spisa postupajući po odluci Ustavnog suda u skladu sa svojim postupovnim pravilima donese odluku kojom se dovršava postupak protiv podnositelja pred tim tijelom.

7. Stoga je na temelju članka 98. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), odlučeno kao u izreci (točke I. i II.).

Objava odluke (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IX-384/2014

Zagreb, 19. ožujka 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

dr. sc. Snježana Bagić, v. r.