### NN 89/2016 (5.10.2016.), Presuda Upravnog suda u Splitu broj: UsI-2704/13-14 od 9. rujna 2016.

UPRAVNI SUD U SPLITU

1913

PRESUDA

Upravni sud u Splitu, po sutkinji tog suda Mirandi Gulišija Jurišić uz sudjelovanje Maje Ivulić kao zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja O. B. iz S., protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti (u daljnjem tekstu HAKOM, ranije: Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije), Roberta Frangeša Mihanovića 9. Zagreb, radi rješavanja spora između korisnika i operatera, nakon javne rasprave održane i zaključene dana 1. rujna 2016., objavom odluke na temelju članka 61. stavka 5. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10, 143/12, 152/14; dalje ZUS), 9. rujna 2016.

presudio je

I. Djelomično se odbija se tužbeni zahtjev kojim se traži oglašavanje ništavom podredno poništavanje Odluke tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-0/11-01/1132, urbroj: 376-05/AŠP-12-13 (DB) od 10. prosinca 2012.

II. Djelomično se usvaja tužbeni zahtjev te se naređuje tuženiku da u roku od 30 dana od dostave prijepisa ove presude postupi po predstavci tužitelja od 10. studenoga 2011. naslovljenoj kao zahtjev za provođenje inspekcijskog nadzora.

III. Odbija se zahtjev tužitelja za naknadu troška upravnog spora.

riješio je

Odbacuje se tužbeni zahtjev u dijelu koji glasi:

»Nalaže se tuženiku da u roku od 15 dana prestane s nedopuštenim postupanjem u Dopisu klase: UP/1-344-08/11-01/1132 urbroj: 376-05/JK-11-02 (DB) od 14. studenoga 2011. u svezi načina na koji se javnopravnom tijelu mogu predati podnesci te se uskladi postupanje s odredbom članka 71. stavak 3. Zakona o općem upravnom postupku te posebnih zakona o elektroničkom potpisu.«

Ova presuda i rješenje objavit će se u »Narodnim novinama« i na internetskim stranicama agencije.

Obrazloženje

Osporavanim Rješenjem tuženika klasa: UP/I-344-0/11-01/1132, urbroj: 376-05/AŠP-12-13 (DB) od 10. prosinca 2012. odbija za zahtjev za rješavanje spora pretplatnika, ovdje tužitelja, s operatorom javnih komunikacijskih usluga H. t. d.d. ..., zbog iznosa kojima je zadužen za pruženu uslugu govorne pošte kao neosnovan.

Tužitelj u svojoj tužbi uvodno opširno izlaže kronologiju događaja koja je prethodila donošenju osporene odluke te u bitnome navodi kako je istom odlučeno samo o dva, a ne o osam razloga iz zahtjeva za rješavanje spora. Tužitelj je u zahtjevu za rješavanje spora i zahtjevu za provođenje inspekcijskog nadzora oznake hakom-05/11 zatražio utvrđivanje nepravilnosti u točkama 3. – 8., dok je tužitelj odlučio samo o točkama 9. i 10. i to primjenom zakona koji nije na snazi, budući izreka odluke govori samo o prigovoru na iznos zaduženja, dok se nigdje ne spominje prigovor zbog povrede pretplatničkog ugovora. Tuženik je propustio utvrditi da mu operator nikada nije dostavio podrobne ispise računa za veljaču, ožujak, rujan, listopad i studeni 2010.; da je dostavio potvrdu o obavljenom tehničkom nadzoru koji ne odgovara propisnoj formi tek po naknadnom zahtjevu tužitelja, a ne uz rješenje prigovora, što predstavlja povredu odredba pretplatničkog ugovora; da podrobni ispis računa iz kolovoza 2011. kojeg je dostavio operater ne odgovara propisanoj formi kao i da je različit od ranijih i naknadnih ispisa računa, na što je tužitelj izjavio prigovor na koji mu nije odgovoreno do današnjeg dana; da je tuženik propustio utvrditi da je operator sustavno kršio tužiteljeva prava na kontrolu troškova pruženih usluga sve do rješenja inspektora elektroničkih komunikacija od 5. srpnja 2011. Smatra kako je iz cjelokupnog ponašanja tužitelja razvidno sustavno kršenje zakonskih odredbi na tužiteljevu štetu, i to propuštanjem donošenja pojedinačnih odluka i propuštanja postupanja u zakonskom roku. Tuženik je propustio tužitelja obavijestiti o pravu koje mu pripada, odbio je tužitelja obavijestiti o utvrđenom činjeničnom stanju i poduzetim radnjama. Tužitelj je uputio tri žalbe koje tuženik nije riješio. Znatno nakon propisanog roka tuženik dostavlja odluku u kojoj nije odgovorio na jednu predstavku, jedan zahtjev za obavješćivanje, dva prigovora i tri žalbe. U jednom dijelu primjenjuje propis koji nije na snazi, jer je izmijenjen i dopunjen a u drugom odredbe ZUP-a, uslijed čega tužitelj ne zna koje propise primjenjuje tuženik, od čega ovisi djelotvorna zaštita njegovih prava.

Kako je odluka donijeta izvan propisanog roka, a izreka proturječi razlozima odluke, i zahtjevu tužitelja iz rješavanje spora, razlozi odluke temelje se na nepotpuno i pogrešno utvrđenom činjeničnom stanju i pogrešno izvedenim zaključcima, predlaže presudom naložiti tuženiku da u roku od 15 dana riješi tužiteljevu žalbu zbog nerješavanja prigovora zbog neodgovaranja na tužiteljev zahtjev za obavješćivanje – žalbu oznake 03/12, 06/12, oglasiti ništavom ili poništiti osporavanu odluku, naložiti tuženiku da prestane nedopuštenim postupanjem u svezi način na koji se javnopravnom tijelu mogu predati podnesci te da naknadi tužitelju materijalne troškove.

U odgovoru na tužbu tuženik u bitnome navodi kako je odluka donesena na temelju članka 51. Zakona o elektroničkim komunikacijama u postupku rješavanja spora između krajnjeg korisnika i operatora javnih komunikacijskih usluga H. T. zbog prigovora na iznos računa kojima je zadužen za pruženu uslugu govorne pošte.

Smatra kako tuženik, u smislu odredbe članka 71. i 75. ZUP-a nema obveze elektroničkog oblika komunikacije za zaprimanje podnesaka u obliku elektroničke isprave. U odnosu na tužbene navode o sustavnom propuštanju donošenja pojedinačnih odluka. propuštanje postupanja u skladu s Etičkim kodeksom radnika tuženika te zahtjevom za provođenje inspekcijskog nadzora, ističe kako to nije predmet upravnog spora niti je bilo predmet rješavanja spora pred tuženikom u kojem je donesena osporavana odluka. Predmet postupka je bio rješavanje spora korisnika i operatora u svezi iznosa kojim je korisnik zadužen za pruženu uslugu u skladu s odredbom članka 50. i 51. ZEK-a, nakon što je korisnik prošao propisani postupak rješavanja prigovora pri operatoru. Tužiteljevi navodi da se u osporavanoj odluci nije odlučilo o svim razlozima iz podnesenog zahtjeva nisu osnovani s obzirom na to da se svi navodi iz podnesenog zahtjeva nisu odnosili na prigovore iz članka 50. ZEK-a temeljem kojih se rješavaju sporovi korisnika i operatora pred tuženikom.

U konkretnom slučaju tužitelj je pred tuženikom vodio spor s H.T. u vezi prigovora na iznose kojima je zadužen za pruženu uslugu govorne pošte od lipnja 2010. do srpnja 2011. u skladu s člankom 51. Zakona, gdje je tražio povrat zaduženja za usluge govorne pošte naplaćene u tom razdoblju. Tužitelj tvrdi da operator pred tuženikom nije dostavio svu potrebnu dokumentaciju, da tuženik nije ispravno utvrdio činjenice, da je operator sustavno koristio zavaravajuću poslovnu praksu. Tuženik je radi promicanja interesa korisnika usluga i pozivatelja broja koji imaju uključenu uslugu govorne pošte i korisnika koje se poziva, dodatno uredio uvjete pružanja usluge govorne pošte odlukom od 8. lipnja 2011. klasa: 023-01/10-02/28, urbroj: 376-10/ZJ-11-23 (JŠ). Tom odlukom naloženo je da se usluge koje samim uključivanjem/dodjeljivanjem mogu prouzročiti troškove trećoj strani i/ili korisniku, bez da je korisnik poduzeo radnju za pokretanje navedene usluge, uključuju samo na zahtjev korisnika. Tužitelju je pisanim putem pojašnjeno da je u skladu s navedenom odlukom govorna pošta prestala biti osnovnom uslugom te je postala usluga na zahtjev. Naplata odlaznih poziva u slučaju uključenja govorne pošte naplaćuje se po važećem cjeniku za odlazne pozive, ovisno o korištenoj tarifa. Kada pozivatelj ne uspije uspostaviti upućeni poziv, poziv se ne naplaćuje. Međutim, ako je na pozivanom broju aktivirana usluga govorne pošte i prilikom pozivanja govorni automat pretinca govorne pošte se uključi, takav poziv se pozivatelju naplaćuje kao odlazni poziv, po važećem cjeniku za odlazne pozive.

Na temelju predmetne odluke operatori su bili u obvezi dopuniti opće uvjete poslovanja te im je naloženo da govorna pošta bude isključena korisnicama koji je nisu izričito zatražili, ali operatori nisu u obvezi povrata sredstava za prethodno korištenje usluge. Tuženik je odluku donio vezano za način korištenja i naplate usluge prilikom boravka u inozemstvu gdje su korisnicima zbog aktivirane usluge nastajali neželjeni troškovi uslijed dolaznih, a ne odlaznih poziva. Stoga vezano za zahtjev tužitelja za povratom zaduženja po računima za uslugu govorne pošte, s obzirom da odluka tuženika nema retroaktivni učinak, operatori nisu bili u obvezi izvršiti povrat naplaćenih sredstava nastalih zbog aktivirane usluge govorne pošte.

Tuženik je u provedenom postupku izvršio sve odgovarajuće provjere kako bi utvrdio je li H.T. postupio u skladu s odredbom Zakona i odlukom odbio zahtjev tužitelja kao neosnovan. Dokumentacija priložena spisu bila je dovoljna da tuženik u provedenom postupku pravilno i potpuno utvrdi činjenično stanje i na tako utvrđeno činjenično stanje pravilno primjeni mjerodavni propis. Neosnovani su navodi tužitelja, jer je suprotna strana dostavila dokaze iz kojih je razvidno postupanje operatora javnih komunikacijskih usluga. Tuženik je poduzimao sve radnje kako bi se utvrdilo pravo stanje stvari radi donošenja pravilne i zakonite odluke, poštujući pri tom načelo materijalne istine. Tuženik je postupio na transparentan, objektivan i nediskriminirajući način i donio odluku u okviru svojih zakonskih nadležnosti pa se predlaže tužbu odbiti kao neosnovanu.

Na temelju članka 19. stavka 3. ZUS-a sud je kao zainteresirane osobu pozvao sudjelovati u ovom upravnom sporu H. t. d.d. ..., koji nije dostavio odgovor na tužbu.

Na ročištima održanim 8. travnja 2016. i 1. rujna 2016. strankama je u skladu s odredbom članka 6. ZUS-a dana mogućnost da se izjasne o zahtjevima i navodima drugih stranaka te o svim činjeničnim i pravnim pitanjima koja su predmet ovog upravnog spora.

Koristeći to pravo na ročištu održanom 8. travnja 2016. tužitelj ističe kako je na istom ročištu prvi put dobio obavijest da nije pokrenut inspekcijski nadzor zbog toga što tuženik smatra kako za to nema elemenata, iako je tužitelj je zbog šutnje administracije uložio prigovor koji nije riješen do dana održane rasprave.

U odnosu na tvrdnje tuženika kako nema adrese za zaprimanje elektroničke pošte, ističe kako je nadležno tijelo Povjerenik za informiranjem rješenjem utvrdio obvezu tuženika da tužitelju dostavi adresu. Pri tom se poziva na Direktivu i presude Europskog suda koji su o tom pitanju zauzeli jasan stav kako u takvim situacijama izbor komunikacije s javnopravnim tijelima ovisi o izboru tužitelja a ne tuženika koji je u tom pravcu dužan postupati.

Punomoćnica tuženika ostaje pri navodima u odgovoru na tužbu te ističe kako se okolnosti koje tužitelj spominje, kao što su ulaganje elektroničnog podneska, odgovaranje u rokovima, zakašnjenje u dostavi ispisa računa ne odnose na razloge iz čl. 51. stavak. 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama temeljem kojih tužitelj može podnijeti zahtjev za rješavanje pojedinačnog postupka protiv operatera, već se ti navodi eventualno mogu usmjeriti tuženika na regulatorno djelovanje na generalnoj osnovi ali ne mogu biti predmet pojedinačnog postupka. U konkretnom slučaju je nesporno da je tuženik odlučio o zahtjevu korisnika vezano za naplatu govorne pošte za što je bio ovlašten odlučivati u pojedinačnom postupku te ukoliko tužitelj smatra da mu je postupanjem operatora prouzročena određena šteta istu može potraživati u drugom postupku jer tuženik nije nadležan za utvrđivanje naknade štete. Tuženik dodatno napominje kako je usluga govorne pošte bila dopuštena operatorima kao osnovna usluga što znači da nije bila protuzakonita, ali budući da tuženik temeljem čl. 42. Zakona o elektroničkim komunikacijama u svakom trenutku ako utvrdi da je to potrebno može promijeniti opće uvjete poslovanja operatora tako je detaljnom analizom usluge govorne pošte 2011. utvrdio kako ista nije u postupnosti transparentna te je obvezao operatore da navedenu usluge osiguraju kao dodatnu isključivo na zahtjev korisnika. Zaključno u odnosu na navode tužitelja oko pokretanja inspekcijskog nadzora tuženik navodi kako se o svim zahtjevima korisnika ne odlučuje u inspekcijskom nadzoru niti se takav nadzor pokreće kada to nije potrebno kao u predmetnom slučaju.

U podnesku od 17. kolovoza 2016. tuženik dodaje kako je sukladno odredbi članka 50. stavka 4. Zakona o elektroničkim komunikacijama obavljanje tehničkog nadzora propisano kao obveza operatora i u slučaju prigovora korisnika. Ukoliko operator ne dostavi izvješće o provedenoj kontroli, tuženik ima pravo u postupku rješavanja spora isto naložiti operatoru i inzistirati na provedbi kontrole ukoliko je isto opravdano i svrsishodno za odlučivanje u konkretnom slučaju. Kako je tuženik ovlašten procijeniti jesu li potrebna dodatna očitovanja i radnje operatora, u konačnici je zaključeno da bilo kakva dodatna provjera za odlučivanje u sporu ne bi dovela do drukčijeg rješenja upravne stvari.

Sud je izveo dokaze uvidom u svu dokumentaciju koja se nalazi u spisu kojeg je dostavilo upravno tijelo u kojem je doneseno osporeno rješenje te u spisu upravnog spora. Daljnjih dokaznih prijedloga stranke visu imale.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja te ocjene izvedenih dokaza, sud je utvrdio kako je tužbeni zahtjev tužitelja djelomično osnovan.

Iz sadržaja spisa proizlazi kako je tužitelj podnio zahtjev za rješavanje spora tužitelja zbog iznosa kojima je bio zadužen za pruženu uslugu govorne pošte od lipnja 2010. do srpnja 2011., sa zainteresiranom osobom kao operatorom javnih komunikacijskih usluga.

Prema članku 51. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, br. 73/08, 90/11, u daljnjem tekstu: Zakon), koji se ima primijeniti, u slučaju spora između krajnjeg korisnika usluga i operatora javnih komunikacijskih usluga u vezi s pružanjem usluga, iznosom kojim je zadužen za pruženu uslugu, kakvoćom pružene usluge prigovorom zbog povrede odredaba pretplatničkog ugovora krajnji korisnik usluga može podnijeti zahtjev za rješavanje spora Agenciji u roku od 30 dana od dana dostavljanja pisanog odgovora povjerenstva za pritužbe potrošača iz članka 50. stavka 13. ovoga Zakona.

Prema članku 50. stavak 13. Zakona na pisani odgovor operatora iz stavka 12. ovoga članka krajnji korisnik usluga ima pravo podnijeti pritužbu (reklamaciju) povjerenstvu za pritužbe potrošača pri operatoru javnih komunikacijskih usluga u roku od 30 dana od dana dostavljanja pisanog odgovora. Povjerenstvo za pritužbe potrošača operatora javnih komunikacijskih usluga obvezno je dostaviti pisani odgovor krajnjem korisniku usluga u roku od 30 dana od dana zaprimanja njegove pritužbe.

Uvidom u tužbu, odgovor na tužbu, spis kojeg je uz odgovor na tužbu dostavilo tuženo tijelo te dokaze priložene tijekom ovog upravnog spora utvrđene su sljedeće odlučne činjenice za rješavanje spora:

– tužitelj je 10. studenoga 2011. podnio zahtjev u kojem, pored pokretanja spora tužitelja kao pretplatnika s operatorom javnih komunikacijskih usluga Hrvatski telekom d.d. Zagreb, traži pokretanje inspekcijskog nadzora; da se utvrde okolnosti zašto zainteresirana osoba nije odgovorila na reklamacije upućene Povjerenstvu za reklamacije te podroban ispis računa; da se utvrdi je napravljen tehnički nadzor povodom njegovog prigovora na iznos zaduženja za srpanj 2011., da se zainteresiranoj osobi naloži vratiti novac koji mu je zaračunat za usluge govorne pošte koju nije konzumirao u razdoblju od lipnja 2010. do srpnja 2011. te da se zbog navedenih propusta pokrene prekršajni postupak;

– dopisom tuženika, klasa: UP/I-344-08/11-01/1132, urbroj: 376-05/JK-11-02 (DB) od 14. studenog 2011. pozvan je operator da u roku od osam dana dostavi: preslik ispisa pozvanih brojeva za srpanj i kolovoz 2011., preslik prigovora i odgovora na isti, preslik reklamacije i odgovor na istu, presliku obavljene tehničke kontrole priključka koju je korisnik zatražio radi računa iz srpanj 2011., odgovor zašto korisniku nije dostavljen podroban ispis pozvanih brojeva sukladno članku 12. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, odgovor je li korisniku objašnjen način pružanja i naplate usluge govorne pošte koja se uključuje na izričit zahtjev pretplatnika/korisnika pozvanog broja, a naplaćuje pozivatelju;

– iz dopisa operatora H. t. d.d. od 6. prosinca 2011. proizlazi kako je na zahtjev tužitelja istom dostavljen detaljan ispis usluga korisniku za korisnički broj ... i to 1. kolovoza 2011. detaljan ispis usluga za mjesec lipanj 2011., 2. rujna 2011. detaljan ispis usluga za mjesec srpanj 2011., dana 27. rujna 2011. detaljan ispis za mjesec kolovoz 2011., 17. listopada 2011. za mjesec rujan 2011., na temelju rješenja inspektora elektroničkih komunikacija Ministarstva mora, prometa i veza, dostavljen je detaljan ispis usluga za mjesec prosinac 2010., siječanj i veljaču 2011., da je korisniku pojašnjeno pisanim putem o Odluci Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije usluga Govorne pošte od 29. lipnja 2011. prema kojoj je govorna pošta postala usluga na zahtjev, da je tužitelj obaviješten kako se naplata odlaznih poziva u slučaju uključenja Govorne pošte naplaćuje po važećem cjeniku T-Mobilea za odlazne pozive ovisno o korištenoj tarifa.

Iz navedenog proizlazi kako je postupajući po zahtjevu tužitelja tuženik zatražio očitovanje na prigovor korisnika, kojem zahtjevu je zainteresirana osoba udovoljila dopisom br. ... od 6. prosinca 2011. te izvijestila tuženika o dostavljenim računima. Ovdje se tužitelju skreće pozornost kako je postupanje i nadležnost tuženika definirano odnosno ograničeno odredbom članka 51. stavka 1. Zakona odnosno da se kod ocjene pokretanja spora utvrđuje postojanje zakonom predviđenih razloga.

Tuženik je utvrdio kako su tužitelju dostavljeni traženi ispisi računa, dok se u odnosu na naplatu odlaznih poziva nakon uključenja govornog automata pretinca govorne pošte, navodi kako je tužitelju pisanim putem pojašnjeno da je u skladu s odlukom tuženika od 29. lipnja 2011. govorna pošta prestala biti osnovnom uslugom te postala usluga na zahtjev, kao i da je operatorima istom odlukom naloženo da govorna pošta bude isključena korisnicima koji je nisu izričito zatražili, pri čemu operatori nisu obvezni izvršiti povrat sredstva za prethodno korištenje usluga.

Kod ovakvog stanja stvari, prema stajalištu suda tuženik je u okvirima svoje stvarne nadležnosti ispitao postoje li okolnosti od kojih ovisi pokretanje spora između krajnjeg korisnika i operatora, pri čemu od značajnog utjecaja nisu tužiteljevi prigovori kojima ukazuje na nepoštivanje zakonom propisanih rokova za donošenje odluke, jer takva povreda ne može imati za posljedicu nezakonitost same odluke.

Međutim, iz stanja spisa proizlazi kako je tužitelj u istom podnesku od 10. studenog 2011. uz zahtjev za rješavanje spora podnio i zahtjev za provođenje inspekcijskog nadzora jer smatra kako u postupanju zainteresirane osobe postoje brojne povrede koje opširno izlaže u istom podnesku.

Prema članku 42. stavku 1. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, br. 47/09, u daljnjem tekstu. ZUP), postupak se pokreće po službenoj dužnosti kada je to propisano zakonom ili je nužno radi zaštite javnog interesa. Odredbom stavka 2. navedenoga članka propisano je da će javnopravno tijelo, kod ocjene o postojanju razloga za pokretanje postupka po službenoj dužnosti, uzeti u obzir predstavke, odnosno druge obavijesti koje upućuju na potrebu zaštite javnog interesa.

Prigovor se izjavljuje čelniku tijela (čl. 122. st. 1. ZUP-a), koji o prigovoru odlučuje rješenjem u roku od 30 dana od dana izjavljivanja prigovora (čl. 122. st. 3. ZUP-a). Protiv rješenja prvostupanjskog tijela o prigovoru može se izjaviti žalba, a protiv rješenja drugostupanjskog tijela o prigovoru može se pokrenuti upravni spor. Ako nema drugostupanjskog tijela, protiv rješenja tijela o prigovoru može se pokrenuti upravni spor (čl. 122. st. 4. ZUP-a).

Prema odredbi članka 111. stavka 1. Zakona inspekcijski nadzor nad primjenom ovoga Zakona i propisa donesenih na temelju ovoga Zakona, te međunarodnih ugovora i sporazuma iz područja elektroničkih komunikacija koji obvezuju Republiku Hrvatsku, obavlja Agencija.

lz ove odredbe proizlazi zaštita podnositelja predstavke – inicijatora pokretanja upravnog postupka po službenoj dužnosti, jer se odredbama stavka 3. i 4. istog članka obvezuje službena osoba kad utvrdi da ne postoje uvjeti za pokretanje postupka po službenoj dužnosti, da obavijesti o tome podnositelja što je prije moguće, a najkasnije u roku od 30 dana od dana podnošenja predstavke, odnosno obavijesti (st. 3.). Navedene odredbe pružaju mogućnost podnošenja prigovora kako u slučaju nedostavljanja obavijesti povodom predstavke kojom se predlaže pokretanje postupka po službenoj dužnosti, tako i u pogledu sadržaja te obavijesti, neovisno o razlozima sadržanima u obavijesti zbog kojih javnopravno tijelo smatra da ne postoje uvjeti za pokretanje postupka po službenoj dužnosti.

Prema sadržaju osporenog rješenja te odgovora na žalbu, kao i spisa upravnog tijela, ne proizlazi kako je tuženik postupio u smislu prethodno navedenih odredaba te tužitelju kao podnositelju predstavke sadržane u podnesku od 10. studenoga 2011. dostavio obavijest o (ne)postojanju uvjeta za pokretanje inspekcijskog nadzora.

Prema stajalištu suda u ovom dijelu tužba je podnijeta radi propuštanja postupanja javnopravnog tijela. Protivno stajalištu tuženika, kako se o zahtjevima korisnika ne odlučuje inspekcijskim nadzorom koji se ne pokreće kada to nije potrebno, kao što je to konkretno slučaj, prema prethodno citiranim odredbama i prihvaćenoj sudskoj praksi tuženik je o tome dužan posebnom obaviješću obavijestiti podnositelja predstavke.

Prema članku 22. stavku 2. ZUS-a tužbom se može zahtijevati 1. poništavanje oglašivanje ništavom pojedinačne odluke, 2. donošenje pojedinačne odluke koja nije donesena u propisanom roku, 3. postupanje koje je tuženik sukladno propisima pojedinačnoj odluci obvezan izvršiti, 4. oglašivanje ništetnim upravnog ugovora izvršavanje obveze iz upravnog ugovora.

Prema članku 30. stavak 1. točka 7. ZUS-a sud će rješenjem odbaciti tužbu, jer ne postoje pretpostavke za vođenje spora, ako utvrdi, između ostalog, da je tužba podnesena u stvari koja ne može biti predmet upravnog spora.

Prema članku 2. ZUP-a upravnom stvari smatra se svaka stvar u kojoj je javnopravno tijelo u upravnom postupku rješava o pravima, obvezama ili pravnom interesu fizičke pravne osobe ili drugih stranaka neposredno primjenjujući zakone, druge propise i opće akte kojima se uređuje odgovarajuće upravno pravo, a i svaka stvar koja je zakonom određena kao upravna stvar.

Dakle, da bi se neka pravna stvar mogla smatrati upravnom, potrebno je da ju rješava javnopravno tijelo, da je rješava u upravnom postupku, da rješava o pojedinačnim pravima, obvezama ili pravnim interesima fizičke osobe ili pravne osobe ili drugih stranaka te da se to radi neposredno primjenjujući propise i druge opće akte iz određenog upravnog područja.

Iz navedenog proizlazi kako tužbeni zahtjev kojim tužitelj traži da se tuženiku naloži nedopušteno postupanje vezano za predaju podnesaka elektroničkom komunikacijom ne predstavlja upravnu stvar kao predmet upravnog spora, zbog čega je u odnosu na taj dio tužbeni zahtjev valjalo odbaciti kao što je to odlučeno u izreci rješenja.

Za navesti je kako, iako utvrđivanje činjenica u odnosu na tužbene navode koji se odnose na elektronički oblik komunikacije i s tim u vezi navode iz odgovora na tužbu, nisu predmet ovog upravnog spora, sud primjećuje kako je tijekom upravnog spora tužitelj u spis dostavio dopis tuženika, koji je po uputi iz rješenja Povjerenice za informiranje, klasa: UP/II-008-07/14-01/396, urbroj: 401-01/11-15-06 od 5. ožujka 2015., dostavio službeni e-meil tuženika, iz čega proizlazi da su tužiteljevi prigovori u ovom dijelu otklonjeni i prije donošenja ove presude.

Tužitelj tužbom potražuje da se naloži naknada materijalnih troškova koje je imao u korespondenciji s tužiteljem. Iz stanja spisa proizlazi kako tužitelj takve troškove nije potraživao zahtjevom od 10. studenog 2011. kojim je pokrenut upravni postupak pa je sud uzeo kako tužitelj tužbom potražuje troškove upravnog spora i o istima odlučio primjenom odredbe članka 79. ZUP-a prema kojoj svaka stranka u upravnim sporovima podmiruje svoje troškove.

Odluka o objavi presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

UPUTA O PRAVNOM LIJEKU

Prema odredbi članka 66.a stavka 1. ZUS-a protiv ove presude žalba nije dopuštena.

Prema odredbi članka 30. stavka 2. ZUS-a protiv ovog rješenja dopuštena je žalba, u roku 15 dana od dana primitka pisanog otpravka istog, u dovoljnom broju primjeraka za sud i sve stranke u sporu, putem ovog suda, pismeno, za Visoki upravni sud Republike Hrvatske. Žalba ne odgađa izvršenje rješenja.

Poslovni broj: UsI-2704/13-14

Split, 9. rujna 2016.

Sutkinja
Miranda Gulišija Jurišić, v. r.

89 05.10.2016 Presuda Upravnog suda u Splitu broj: UsI-2704/13-14 od 9. rujna 2016.

89 05.10.2016 Presuda Upravnog suda u Splitu broj: UsI-2704/13-14 od 9. rujna 2016.