## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-791/1997 od 14. ožujka 2001.

### NN 22/2001 (21.3.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-791/1997 od 14. ožujka 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

408

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlu­čiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu: sudac Jasna Omejec, kao predsjednik Vijeća te suci
Marijan Hra­njski, Ivan Matija, Ivan Mrko­njić i Vice Vukojević, kao članovi
Vijeća, odlučujući u povodu ustavne tužbe J. R.-K. iz Đ., A. A. 22, koju
zastupa S. B., odvjetnik iz Z., na sjednici Vijeća održanoj 14. ožujka 2001.
godine, donio je jednoglasno s­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukida rješe­nje Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, broj: Kž-102/97-4 od 22. svib­nja 1997. godine.

II. Predmet se vraća
Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje

```

I.

1. Ustavna tužba je podnesena protiv rješe­nja Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, navedenog u izreci, kojim je uvažena žalba opt. A. G. te preinačeno žalbom
pobijano rješe­nje Županijskog suda u O., broj: K-18/96 (Kv-262/96-8) od 3. ve­ljače
1997. godine, na način da je na teme­lju članka 1. stavka 1. i članka 2. stavka
2. Zakona o općem oprostu (»Narodne novine«, broj 80/96) protiv optuženika
obustav­ljen kazneni postupak zbog kaznenog djela ubojstva iz članka 34. stavka
2. točke 1. i 5. tada važeće­g Krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 32/93 – pročišćeni tekst, 38/93, 16/96, 28/96 i 110/97, u
nastavku: KZRH), te je uslijed ovakve odluke protiv optuženika ukinut pritvor i
isti je odmah pušten na slobodu.

U žalbom pobijanom rješe­nju Županijskog
suda u O., odbijen je prijedlog branite­lja optuženika da se primjenom odredaba
Zakona o općem oprostu protiv optuženika obustavi kazneni postupak za
inkriminirana kaznena djela.

2. Podnosite­ljica ustavne tužbe
je udova pok. J. R.-K., koji je ubijen 1. srp­nja 1991. godine, a za čije
ubojstvo je optužen A. G. Stoga, kao oštećena, smatra da su navedenim rješe­njem
Vrhovnog suda Republike Hrvatske povrijeđena ustavna načela i ustavna prava iz članaka
3., 14., 16., 18. i 21. Ustava pa predlaže usvaja­nje ustavne tužbe, ukida­nje
pobijanog rješe­nja te vraća­nje kaznenog predmeta Županijskom sudu u O. na ponovni
postupak.

3. Tijekom ustavnosudskog
postupka od Županijskog suda u O. pribav­ljen je prvostupa­njski kazneni spis
broj: K-18/96.

Uvidom u dokumentaciju tog
spisa utvrđeno je s­ljedeće:

– optužnicom Okružnog javnog
tužite­ljstva O., broj: KT-148/91 od 25. ožujka 1992. godine (izmije­njena 12.
trav­nja 1994. godine i 24. lip­nja 1994. godine), optužen je okr. A. G. za četiri
kaznena djela protiv života i tijela u stjecaju, i to za tri kaznena djela
kvalificiranog ubojstva iz članka 34. stavka 2. točke 1. i 5. KZRH i jedno
djelo pokušaja ubojstva iz članka 34. stavka 2. točke 1. i 5. istog KZRH u vezi
s člankom 17. tada važeće­g Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 31/93 – pročišćeni tekst, 35/93, 108/95, 16/96 i
28/96), koja kaznena djela je počinio kao pripadnik rezervnog sastava policije
1. srp­nja 1991. godine na policijskom punktu u O. ulici u selu T.;

– dopisom od 30. listopada
1996. godine predsjednica vijeća u kaznenom predmetu broj: K-18/96 predložila
je izvanraspravnom kaznenom vijeću Županijskog suda u O. da u kaznenom predmetu
protiv opt. A. G. razmotri mogućnost primjene Zakona o općem oprostu i o tome
donese svoju odluku;

– branite­lj okriv­ljenika je
4. studenoga 1996. godine podnio zahtjev za obustavu kaznenog postupka
primjenom Zakona o općem oprostu;

– izvanraspravno vijeće Županijskog
suda u O. rješe­njem, broj: Kv-262/96 (K-18/96) od 3. ve­ljače 1997. godine
odbija prijedlog okr. A. G. za primjenu Zakona o općem oprostu, a na teme­lju
stajališta kako nema osnove za primjenu tog Zakona. U obrazlože­nju rješe­nja
je navedeno da je za donoše­nje odluke o primjeni Zakona o općem oprostu odlučan
opis kaznenog djela iz koje­g proizlaze zakonska obi­lježja kaznenog djela, te
pravna kvalifikacija. Prema miš­lje­nju tog vijeća, na okriv­ljenika se ne može
primijeniti Zakon o općem oprostu jer nema izravne uzročne veze između
inkriminirane djelatnosti okriv­ljenika, kako ga tereti optužba, s agresijom,
oružanom pobunom ili oružanim sukobima u Republici Hrvatskoj;

– Vrhovni sud Republike
Hrvatske, odlučujući o žalbi optuženika izjav­ljenoj protiv navedenog rješe­nja
Županijskog suda u O., donio je rješe­nje kojim je žalbu usvojio te pobijano
rješe­nje preinačio na način kako je navedeno u točki I./1. ove odluke. Iz obrazlože­nja
ovog rješe­nja je razvidno da je državni odvjetnik Republike Hrvatske predložio
da se žalba optuženika odbije kao neosnovana.

4. Sukladno odredbi članka
65. stavka 1. podstavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99, u nastavku: Ustavni zakon), ustavna tužba je
dostav­ljena opt. A. G., kao zainteresiranoj osobi u ovom ustavnosudskom
postupku, s pozivom da se izjasni o navodima podnosite­ljice ustavne tužbe.

Opt. A. G. se nije očitovao o
navodima iz ustavne tužbe, iako je prema dostavnici ustavnu tužbu primio 12. ve­ljače
2001. godine.

II.

5. U vrijeme poči­nje­nja
kaznenog djela (1. srp­nja 1991.) na snazi je bio Zakon o oprostu od krivičnog
progona i postupka za krivična djela poči­njena u oružanim sukobima i u ratu
protiv Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 58/92 i 39/95). Odredbama članka
1. tog Zakona bilo je propisano:

»Protiv počinite­lja krivičnih
djela u oružanim sukobima, ratu protiv Republike Hrvatske ili u svezi s tim
sukobima, odnosno ratom, poči­njenih u razdob­lju od 17. kolovoza 1990. do 10.
svib­nja 1995. godine, obustav­lja se krivični progon odnosno krivični
postupak. Za ta djela krivični progon neće se poduzimati, a krivični se
postupak neće pokretati. Ako je krivični postupak pokrenut, sud će postupak
obustaviti po službenoj dužnosti. Ako je osoba na koju se odnosi oprost iz
stavka 1. ovoga članka lišena slobode, sud će odrediti da se pusti na slobodu.«

6. Kazneni postupak protiv
opt. A. G. obustav­ljen je na teme­lju odredaba članka 1. stavka 1. i članka 2.
stavka 2. Zakona o općem oprostu, koji je na snazi od 5. listopada 1996.
godine, a kojim danom je prestao važiti navedeni Zakon.

Odredbama članaka 1. i 2.
Zakona o općem oprostu je propisano:

»Članak 1.

Ovim se Zakonom daje opći
oprost od kaznenog progona i postupka počinite­ljima kaznenih djela poči­njenih
u agresiji, oružanoj pobuni ili oružanim sukobima te u svezi s agresijom, oružanom
pobunom ili oružanim sukobima u Republici Hrvatskoj.

Oprost se odnosi i na izvrše­nje
pravomoćne presude izrečene počinite­ljima kaznenih djela iz stavka 1. ovoga članka.

Oprost od kaznenoga progona i
postupka odnosi se na djela poči­njena u razdob­lju od 17. kolovoza 1990. do
23. kolovoza 1996.

Članak 2.

Protiv počinite­lja kaznenih
djela iz članka 1. ovoga Zakona kazneni se progon neće poduzimati, a kazneni se
postupak neće pokretati. Ako je kazneni progon poduzet, obustavit će se, a ako
je kazneni postupak pokrenut, sud će rješe­njem postupak obustaviti po službenoj
dužnosti. Ako je osoba na koju se odnosi oprost iz stavka 1. ovoga članka lišena
slobode, odlukom suda pustit će se na slobodu.«

7. Vrhovni sud Republike
Hrvatske je u međuvremenu donio odluku povodom zahtjeva za zaštitu zakonitosti
Državnog odvjetnika Republike Hrvatske. Taj sud je, presudom broj: Kzz-16/97 od
10. studenoga 2000. godine, utvrdio da je zahtjev za zaštitu zakonitosti
osnovan te da je rješe­njem Vrhovnog suda, broj: Kž-102/97-4 od 22. svib­nja
1997. godine (u povodu koje­ga je podnesena ustavna tužba), povrijeđena odredba
članka 3. stavka 2. Zakona o općem oprostu u korist opt. Antuna Gude­lja.

Odredbe članka 3. stavka 2.
Zakona o oprostu glase:

»Od oprosta se izuzimaju počinite­lji
ostalih kaznenih djela utvrđenih Osnovnim krivičnim zakonom Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, br. 31/93 – pročišćeni tekst, 35/93, 108/95, 16/96 i 28/96)
i Krivičnim zakonom Republike Hrvatske (»Narod­ne novine«, br. 32/93 – pročišćeni
tekst, 38/93, 28/96 i 30/96) koja nisu poči­njena tijekom agresije, oružane pobune
ili oružanih sukoba te nisu u svezi s agresijom, oružanom pobunom ili oružanim
sukobima u Republici Hrvatskoj.«

U obrazlože­­­­­­­­­­­­­­­­nju
navedene presude, Vrhovni sud je zak­­­­­­­­­­­­­­­­ljučno istaknuo: »… iz či­­­­­­­­­­­­­­­­njeničnog
opisa djela sadržanog u optužnici, za koje je sud vezan i u primjeni Zakona o
općem oprostu, ne proizlazi da su inkriminirana djela poči­­­­­­­­­­­­­­­­njena
u agresiji, oružanoj pobuni ili oružanim sukobima u Republici Hrvatskoj, niti
pak da su poči­­­­­­­­­­­­­­­­njena u svezi s tim sta­­­­­­­­­­­­­­­­njima. S
obzirom na to, u konkretnom slučaju nisu bili ispu­­­­­­­­­­­­­­­­njeni
zakonski uvjeti za primjenu odredaba članka 1. stavka 1. i članka 3. stavka 2.
Zakona o općem oprostu. Kako je dakle drugostupa­­­­­­­­­­­­­­­­njski sud,
unatoč tome, pobijanim rješe­­­­­­­­­­­­­­­­njem protiv optuženika obustavio
kazneni postupak, počinio je povredu zakona u korist optuženika. Budući da je
zahtjev za zaštitu zakonitosti podignut na štetu optuženika, trebalo je, na teme­­­­­­­­­­­­­­­­lju
odredbe članka 422. stavka 2. ZKP, utvrditi samo da postoji povreda zakona ne
dirajući u pravomoćnu odluku.«

III.

*Ustavna tužba je dopuštena.*

8. Za ocje­­­­­­­­­­­­­­­­njiva­­­­­­­­­­­­­­­­nje
dopuštenosti ustavne tužbe va­­­­­­­­­­­­­­­­ljalo je, prije sve­ga, ocijeniti
jesu li podnosite­­­­­­­­­­­­­­­­ljica ustavne tužbe i ­­­­­­­­­­­­­­­­njena kćer
B. R.–K., kao oštećenici kaznenog djela poči­­­­­­­­­­­­­­­­njenog ubojstvom ­­­­­­­­­­­­­­­­njihovog
supruga, odnosno oca J. R.-K., pravno ovlašteni podnijeti ustavnu tužbu
(procesna le­gitimacija). Od rješe­­­­­­­­­­­­­­­­nja ovog pita­­­­­­­­­­­­­­­­nja
ovisilo je treba li ustavnu tužbu odbaciti ili o ­­­­­­­­­­­­­­­­njoj meritorno
rasprav­­­­­­­­­­­­­­­­ljati.

9. Prema članku 59. stavku 1.
Ustavnog zakona,»svaka fizička i pravna osoba može podnijeti Ustavnom
sudu ustavnu tužbu ako smatra da joj je odlukom sudbene, upravne vlasti ili
drugih tijela koje imaju javne ovlasti, povrijeđeno jedno od ­­­­­­­­­­­­­­­­njenih
Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i građanina (u nastavku: ustavno
pravo).«

To se prije sve­ga odnosi na
osobe koje su neposredni adresati odluka spomenutih tijela, tj. koje su bile
stranke u postupku koji je prethodio donoše­­­­­­­­­­­­­­­­nju osporene odluke.
No, Ustavni je sud u svojoj praksi, tumačeći tu odredbu, procesnu le­gitimaciju
priznavao i određenim osobama koje nisu bile stranke u postupku koji je
prethodio podnoše­­­­­­­­­­­­­­­­nju ustavne tužbe. Tako je Ustavni sud rasprav­­­­­­­­­­­­­­­­ljao
o ustavnim tužbama umješača u parnici, nije ih odbacivao, ako se ovaj umiješao
tijekom parnice u onom stadiju kada je to (još) bilo moguće prema pravilima
Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, 91/92 i 112/99), kao
i o ustavnim tužbama oštećenika, odnosno potencijalnih privatnih tužite­­­­­­­­­­­­­­­­lja
u kaznenom postupku, kada se radilo o ­­­­­­­­­­­­­­­­njihovom pravu na pokreta­­­­­­­­­­­­­­­­nje,
odnosno nastavak kaznenog postupka. Iz takvih stajališta Ustavnog suda može se
razabrati teme­­­­­­­­­­­­­­­­ljno pravilo: pravo na ustavnu tužbu, u načelu,
imaju svi kojima se, prema pravilima postupka koji je prethodio toj tužbi, daje
mogućnost štititi svoja (ustavna) prava.

10. Pravni teme­­­­­­­­­­­­­­­­lj
za navedeno stajalište Ustavnog suda proizlazi iz članka 33. Ustavnog zakona,
prema kojem je Ustavni sud ovlašten u postupku podredno i smisleno primje­­­­­­­­­­­­­­­­njivati
odredbe odgovarajućih postupovnih zakona Republike Hrvatske ako Ustavnim
zakonom nije drukčije propisano. Ako je Ustavni sud ovlašten podredno i
smisleno primje­­­­­­­­­­­­­­­­njivati postupovne odredbe drugih zakona (npr. u
slučaju pravnih praznina u postupovnim odredbama Ustavnog zakona), onda je tim
više ovlašten i postojeće propise tumačiti u skladu s odredbama odgovarajućih
postupovnih zakona.

11. Prema odredbama Zakona o
kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97, 27/98, 58/99 i 112/99, u
nastavku: ZKP) »…Oštećenik je osoba čije je kakvo osobno ili imovinsko pravo
kaznenim djelom povrijeđeno ili ugroženo (članak 170. točka 5.)…«, zbog toga se
oštećeniku, odnosno oštećeniku kao (supsidijarnom) tužite­­­­­­­­­­­­­­­­lju
daju široke ovlasti za podnoše­­­­­­­­­­­­­­­­nje određenih zahtjeva za pokreta­­­­­­­­­­­­­­­­nje
postupka, ulaga­­­­­­­­­­­­­­­­nje pravnih lijekova i poduzima­­­­­­­­­­­­­­­­nje
postupovnih rad­­­­­­­­­­­­­­­­nji. Ova se ovlašte­­­­­­­­­­­­­­­­nja priznaju
i ­­­­­­­­­­­­­­­­nje­govom bračnom drugu i djeci (kao i nekim drugim bližim
srodnicima), posebno u slučaju smrti neposrednog oštećenika.

Prema članku 50. ZKP, ako oštećenik,
oštećenik kao tužite­­­­­­­­­­­­­­­­lj ili privatni tužite­­­­­­­­­­­­­­­­lj
umre u tijeku roka za podnoše­­­­­­­­­­­­­­­­nje prijedloga za progon, odnosno
privatne tužbe, taj prijedlog, odnosno tužbu mogu u roku od tri mjeseca
podnijeti (odnosno nastaviti postupak) ­­­­­­­­­­­­­­­­nje­gov bračni drug,
djeca, rodite­­­­­­­­­­­­­­­­lji, braća i sestre i posvojite­­­­­­­­­­­­­­­­lj,
odnosno posvojenik. U tom slučaju imenovane osobe stječu svojstvo oštećenih u
kaznenom postupku pa bi bile stranke u postupku (tužite­­­­­­­­­­­­­­­­lji) i
prema članku 59. stavku 1. Ustavnog zakona imale pravo podnijeti ustavnu tužbu
Ustavnom sudu.

U ovom slučaju kazneni
postupak je pokrenuo i optužnicu podnio državni odvjetnik, koji nije le­gitimiran
za podnoše­­­­­­­­­­­­­­­­nje ustavne tužbe. No, zbog te okolnosti, podnosite­­­­­­­­­­­­­­­­ljica
ustavne tužbe – bračni drug (kao i dijete) umrlog oštećenika, koji je bio žrtva
konkretnog kaznenog djela, ne mogu biti lišeni ovlašte­­­­­­­­­­­­­­­­nja za zaštitu
svojih ustavnih prava. Oni ne mogu doći u lošiji položaj glede zaštite ustavnih
prava samo zbog toga što je državni odvjetnik bio tužite­­­­­­­­­­­­­­­­lj u
kaznenom postupku, tim više što na ovu okolnost nisu mogli utjecati.

Iz odredaba ZKP proizlazi da
je, kad je državni odvjetnik stranka u postupku i zastupa optužbu, oštećena
stranka svedena na procesnu ulogu oštećenika s ograničenim ovlastima u
postupku. No, čim državni odvjetnik prestane biti stranka (ako odustane od optužnice
i sl.), oštećenik ima pravo nastupiti kao supsidijarni tužite­­­­­­­­­­­­­­­­lj
u postupku. Drugim riječima, kad u postupku nema državnog odvjetnika, stranka
je (ili može biti) oštećenik kao tužite­­­­­­­­­­­­­­­­lj. Ovo teme­­­­­­­­­­­­­­­­ljno
pravilo treba biti smisleno primije­­­­­­­­­­­­­­­­njeno i u slučaju ustavne tužbe.
S obzirom na to da državni odvjetnik ne može podnijeti ustavnu tužbu (a to znači
da prestaje ­­­­­­­­­­­­­­­­nje­gova funkcija posrednog zaštitnika oštećene
stranke), onda oživ­­­­­­­­­­­­­­­­ljava pravo oštećenika da sam zastupa svoja
prava. U ovom slučaju to znači da je procesno ovlašten podnijeti ustavnu tužbu.

Zbog toga, Ustavni sud smatra
da imenovane osobe imaju ovlašte­­­­­­­­­­­­­­­­nje za podnoše­­­­­­­­­­­­­­­­nje
ove ustavne tužbe.

IV.

*Ustavna tužba je osnovana.*

12. Za ocjenu osnovanosti ustavne tužbe odlučno je, među ostalim, i pita­­­­­­­­­­­­­­­­nje
može li se u ustavnosudskom postupku odlučivati u povodu odluke suda kojom je
pravomoćno obustav­­­­­­­­­­­­­­­­ljen kazneni postupak. S obzirom na to da se
ova okolnost ne spomi­­­­­­­­­­­­­­­­nje u članku 68. Ustavnog zakona, koji
određuje iz kojih se razloga ustavna tužba odbacuje zbog nedostatka tzv.
procesnih pretpostavki, o ­­­­­­­­­­­­­­­­njoj je Ustavni sud odlučivao kao u
pita­­­­­­­­­­­­­­­­nju koje se tiče biti stvari, tj. osnovanosti ustavne tužbe.

13. U članku 31. stavcima 2.
i 3. Ustava uređuje se posebno ustavno pravo optuženika, odnosno osuđenika u
svezi s ranije provedenim kaznenim postupkom, pa te odredbe glase:

»Nikome se ne može ponovno
suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je
već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom. Samo se zakonom, u
skladu s Ustavom i međunarodnim ugovorom, mogu propisati slučajevi i razlozi za
obnovu postupka iz stavka 2. ovoga članka.«

14. U Ustavnom zakonu nema
odredaba o tome da se ustavna tužba ne bi mogla podnijeti u slučajevima koje
opisuje Ustav. Moglo bi se, eventualno, raditi o besmislenosti ustavne tužbe
ako bi se iz odredaba kaznenog zakona mogao izvesti zak­­­­­­­­­­­­­­­­ljučak
da se kazneni postupak u ovim slučajevima uopće više ne može ponovno voditi, pa
bi ukida­­­­­­­­­­­­­­­­nje odgovarajućih odluka kaznenog suda i vraća­­­­­­­­­­­­­­­­nje
na ponovni postupak bilo bespredmetno.

No, takvom zak­­­­­­­­­­­­­­­­ljučku
proturiječi odredba iz citiranog stavka 3. članka 31. Ustava u kojoj se ipak
predviđa mogućnost obnove, dakle, i ponovnog vođe­­­­­­­­­­­­­­­­nja kaznenog
postupka, kada je to zakonom određeno. Ne radi se, prema tome, o potpunoj
zabrani ponovnog postupka, već o ­­­­­­­­­­­­­­­­nje­govom ograničava­­­­­­­­­­­­­­­­nju
i dopuštenosti samo u povodu nekih pravnih lijekova (i samo zbog zakonom određenih
razloga).

To pokazuje i odredba članka
406. ZKP prema kojoj se, u slučajevima određenim zakonom, kazneni postupak može
iznimno obnoviti i na štetu okriv­­­­­­­­­­­­­­­­ljenika kad je postupak dovršen
pravo­moćnom presudom kojom se optužba odbija i to, među ostalim, ako se utvrdi
da se akt oprosta, koji isk­­­­­­­­­­­­­­­­ljučuje kazneni progon, ne odnosi na
kazneno djelo povodom koje­g je donesena presuda (članak 406. stavak 1. točka
5.). U tom slučaju nadležni sud ovlašten je ukinuti pravomoćnu presudu o odbija­­­­­­­­­­­­­­­­nju
tužbe pa je time osporeno pravilo da se pravomoćna presuda, donesena u korist
optuženika, ne može izmijeniti (članak 1. stavak 1. ZKP). Pravo­moćna presuda o
odbija­­­­­­­­­­­­­­­­nju tužbe nije, prema tome, neizmje­­­­­­­­­­­­­­­­njiva;
ona se, barem u povodu prijedloga za obnovu postupka, može izmijeniti i to baš
iz razloga zbog kojih je donesena odluka koja se osporava ustavnom tužbom.

15. Obnova postupka prema ZKP
nije isto što i ustavna tužba pred Ustavnim sudom. No, smislenom primjenom tog
pravila treba zak­­­­­­­­­­­­­­­­ljučiti da i Ustavni sud u povodu ustavne tužbe
može ukinuti pravomoćnu presudu donesenu u korist optuženika, u najma­­­­­­­­­­­­­­­­nju
ruku iz onih istih razloga zbog kojih se može tražiti obnova postupka (članak
406. ZKP).

16. Ustavna odredba kojom se
isk­­­­­­­­­­­­­­­­ljučuje mogućnost ponovnog suđe­­­­­­­­­­­­­­­­nja i kaž­­­­­­­­­­­­­­­­njava­­­­­­­­­­­­­­­­nja
za kazneno djelo optuženika (osuđe­nika) koji je »… već pravomoćno oslobođen
ili osuđen u skladu sa zakonom…«odnosi se očito na slučaj kada je u
kaznenom postupku izrečena presuda kojom se optuženik oslobađa optužbe ili se
proglašava krivim i kaž­­­­­­­­­­­­­­­­njava (članci 347. i 348. ZKP).

Ta se odredba izrijekom ne
odnosi na presudu kojom se optužba odbija (članak 353. ZKP) pa treba zak­­­­­­­­­­­­­­­­ljučiti
da nema ustavnopravne zapreke za ukida­­­­­­­­­­­­­­­­nje osporenih odluka
sudova i vraća­­­­­­­­­­­­­­­­nje na ponovno suđe­­­­­­­­­­­­­­­­nje nižestupa­­­­­­­­­­­­­­­­njskom
sudu.

17. U konkretnom
kaznenopravnom predmetu čak se i ne radi o presudi kojom se optužba odbija, već
o rješe­­­­­­­­­­­­­­­­nju o obustavi postupka zbog toga jer je optuženik
oprostom oslobođen kaznenog progona. U povodu odgovarajuće­g zahtjeva optuženika,
o tome je odlučivalo izvanraspravno vijeće Županijskog suda u O., koje je (rješe­­­­­­­­­­­­­­­­njem
broj: Kv-262/96-8 od 3. ve­­­­­­­­­­­­­­­­ljače 1997.) odbilo prijedlog za
primjenu Zakona o općem oprostu, dok je Vrhovni sud Republike Hrvatske (rješe­­­­­­­­­­­­­­­­njem
broj: Kž-102/1997-4 od 22. svib­­­­­­­­­­­­­­­­nja 1997.) uvažio žalbu optuženika,
preinačio pobijano rješe­­­­­­­­­­­­­­­­nje i obustavio postupak na teme­­­­­­­­­­­­­­­­lju
članka 1. stavka 1. i članka 2. stavka 2. Zakona o općem oprostu.

Osporena odluka Vrhovnog
suda, a to se odnosi i na odluku prvostupa­­­­­­­­­­­­­­­­njskog suda, donesena
je, a da u postupku nije održana glavna rasprava pa stranke nisu imale mogućnost
da u usmenom i kontradiktornom postupku iznesu svoja shvaća­­­­­­­­­­­­­­­­nja
o primjeni odredaba Zakona o općem oprostu. U tom smislu, optuženiku nije ni
bilo »suđeno« na način da bi se meritorno rasprav­­­­­­­­­­­­­­­­ljalo o
postoja­­­­­­­­­­­­­­­­nju objektivnih i subjektivnih obi­­­­­­­­­­­­­­­­lježja
kaznenog djela, već se rješavalo kao da se radi o procesnim smet­­­­­­­­­­­­­­­­njama
za provođe­­­­­­­­­­­­­­­­nje kaznenog postupka.

18. Zakon o općem oprostu u članku
2. stavku 2. određuje da će se zbog primjene tog Zakona kazneni postupak
obustaviti i to po službenoj dužnosti. Ova odredba je posebna odredba o kaznenom
postupku (lex specialis) pa se zbog toga o obustavi kaznenog progona ne donosi
presuda kojom se optužba odbija zbog toga što je optuženik oprostom oslobođen
kaznenog progona (kako to izričito određuje članak 353. točka 6. ZKP), već se
donosi rješe­­­­­­­­­­­­­­­­nje o obustavi postupka u smislu citirane odredbe
Zakona o općem oprostu.

Citiranom odredbom Zakona o
općem oprostu ne dira se u ostale odredbe ZKP, a posebno ne u odredbe o nadležnosti
pojedinih tijela kaznenog suda i o stadiju postupka u kojem se o pojedinim pita­­­­­­­­­­­­­­­­njima
odlučuje. Prema članku 275. ZKP izvanraspravno vijeće će obustaviti postupak
ako ustanovi da postoje okolnosti koje isk­­­­­­­­­­­­­­­­ljučuju kazneni
progon, ali samo u stadiju rješava­­­­­­­­­­­­­­­­nja o prigovoru protiv optužnice.
Nakon ovog stadija postupka, o tom pita­­­­­­­­­­­­­­­­nju treba odlučiti
raspravno vijeće i rješe­­­­­­­­­­­­­­­­njem obustaviti postupak ako ocijeni da
ima mjesta primjeni oprosta, odnosno provesti postupak do kraja i donijeti
odgovarajuću presudu ako ocijeni da se u konkretnom slučaju ne mogu primijeniti
odredbe o oprostu.

U ovom slučaju o oprostu je,
u stadiju kad je već bila zakazana glavna rasprava, odlučivalo izvanraspravno
vijeće koje za to nije bilo nadležno. Treba dodati da je i Vrhovni sud, odlučujući
o zahtjevu za zaštitu zakonitosti, također odlučivao u povodu odluke donesene
od nenadležnog tijela, a da tu okolnost nije sankcionirao.

19. Stoga, odluka koja se
pobija ustavnom tužbom, kojom se optuženika pravomoćno ne oslobađa optužbe, već
se kazneni postupak (pravomoćno) obustav­­­­­­­­­­­­­­lja, nije va­­­­­­­­­­­­­­ljani
teme­­­­­­­­­­­­­­lj za primjenu ustavnih odredaba o zabrani ponovnog suđe­­­­­­­­­­­­­­nja
iz članka 31. stavka 2. Ustava zbog već iznijetih razloga, kao i zbog toga što
nije donesena »…u skladu sa zakonom«, kako to zahtijeva ustavna odredba. Ta
odluka nije ni razlog za primjenu odredbe članka 11. stavka 1. ZKP, jer se
jamstvo optuženiku (osuđeniku) da mu se neće ponovno suditi za djelo za koje je
već bio suđen, odnosno za koje je donesena pravomoćna sudska odluka,
prvenstveno odnosi na presudu kojom se sudilo o meritumu spora, a ne na rješe­­­­­­­­­­­­­nje
o obustavi postupka.

20. Optužnicom se opt. A. G.
stav­­­­­­­­­­­­­lja na teret da je 1. srp­­­­­­­­­­­­­nja 1991. u selu T., u
O. ulici, prilikom vrše­­­­­­­­­­­­­nja dužnosti osigura­­­­­­­­­­­­­nja
policijskog punkta, kao pripadnik rezervenog sastava policije, iako obaviješten
i svjestan da se u to vrijeme vode pre­govori između predstavnika dijela mještana
sela S. T. i službenih pred­stav­nika političkih i upravnih vlasti SO O. o ukla­­­­­­­­­­­­­nja­­­­­­­­­­­­­nju
barikada i normalizaciji odnosa u selu, u trenutku dok se pre­govaračko vozilo
polagano kretalo iz pravca O. u pravcu centra sela T. s upa­­­­­­­­­­­­­lje­nim
treptačima, ogorčen i bijesan na vođe­­­­­­­­­­­­­nje pre­govora i pre­go­varače,
po ­­­­­­­­­­­­­nje­govom sudu odgovorne za događaje koji su ga zadesili i čitavu
situaciju u selu, u namjeri da ih iz tih razloga liši života, sačekao vozilo uz
rub ceste praveći se da osigurava policijski punkt, iznenada stupio pred vozilo
i iz automatske puške »kalaš­­­­­­­­­­­­­njikov« kalibra 7,62 mm, s uda­­­­­­­­­­­­­ljenosti
od 10 metara ispalio u rafalnoj vatri 30 metaka, tj. čitav okvir te tako na
podmukao način lišio života J. R.-K., M. K. i G. Z., a pokušao lišiti života M.
T. Time da je počinio kaznena djela protiv života i tijela ubojstvom i pokušajem
ubojstva iz članka 34. stavka 2. točke 1. i 5. ranije važeće­g Krivičnog
zakona.

21. Vrhovni sud je svojim već
opisanim rješe­­­­­­­­­­­­­njem uvažio žalbu optuženika protiv rješe­­­­­­­­­­­­­nja
Županijskog suda u O., preinačio to rješe­­­­­­­­­­­­­nje i obustavio kazneni
postupak, pozivajući se na odredbe Zakona o općem oprostu.

Svojom kasnijom presudom
(broj: Kzz-16/97-4) donesenom u povodu zahtjeva za zaštitu zakonitosti, Vrhovni
sud je utvrdio da je taj zahtjev osnovan, te da je osporenim rješe­­­­­­­­njem
istog suda povrijeđen zakon o odredbi članka 3. stavka 2. Zakona o općem
oprostu u korist optuženika. S obzirom da je zahtjev za zaštitu zakonitosti
podnesen na štetu optuženika, Vrhovni sud, sukladno članku 422. stavku 2. ZKP,
nije mogao ukinuti osporeno pravomoćno rješe­­­­­­­­nje, već samo utvrditi da
je uči­­­­­­­­njena povreda zakona.

Odredba članka 422. stavka 2.
ZKP glasi:

»(2) Ako je zahtjev za zaštitu
zakonitosti podignut na štetu okriv­­­­­­­­ljenika, a sud ustanovi da je
osnovan, utvrdit će samo da postoji povreda zakona, ne dirajući u pravomoćnu
odluku«.

22. Člankom 1. Zakona o općem
oprostu daje se oprost od kaznenog progona i postupka počinite­­­­­­­­ljima
kaznenih djela poči­­­­­­­­njenih u agresiji, oružanoj pobuni ili oružanim
sukobima te u svezi s agresijom, oružanom pobunom ili oružanim sukobima. Oprost
od kaznenog progona i postupka odnosi se na djela poči­­­­­­­­njena u razdob­­­­­­­­lju
od 17. kolovoza 1990. do 23. kolovoza 1996. godine.

U članku 3. stavku 1. tog
Zakona taksativno se nabrajaju kaznena djela koja se izuzimaju od oprosta. U
stavku 2. članka 3. (koji se odnosi na ovaj slučaj) određuje se da se od
oprosta izuzimaju i počinitelji drugih kaznenih djela koja nisu poči­­­­­­njena
tijekom agresije, oružane pobune ili oružanih sukoba te nisu u svezi s
agresijom, oružanom pobunom ili oružanim sukobima (što je, zapravo, parafrazira­­­­­­nje
odredbe iz članka 1. stavka 1. tog Zakona, ali u ne­gativnom smislu i ne
pridonosi bo­­­­­­ljem razumijeva­­­­­­nju samog Zakona).

23. Oprost od kaznenog
progona i kaž­­­­­­njava­­­­­­nja (čak i kad se radi o »općem oprostu«) je
iznimno sta­­­­­­nje koje proturiječi općem pravilu da svatko treba odgovarati
za kazneno djelo koje je počinio. Zbog toga, odredbe o oprostu treba tumačiti
razborito i uz nužni oprez, tako da oprost ne prijeđe u svoju suprotnost, tj.
da ne dovede u pita­­­­­­nje svrhu zbog koje­g je zakon donesen. Zbog toga
sintagmu »u svezi s agresijom, oružanom pobunom ili oružanim sukobima« (u
pozitivnom i ne­gativnom izričaju) treba tumačiti tako da ta sveza treba biti
neposredna i bitna, da bi se mogle primijeniti odredbe o oprostu.

U konkretnom slučaju, kazneno
djelo je poči­­­­­­njeno u kritično vrijeme u kojem Zakon omeđuje agresiju, oružanu
pobunu ili oružane sukobe, ali to još ne znači da je kazneno djelo u svezi s
tim pojavama. Ono ne predstav­­­­­­lja ni agresiju ni obranu od agresije niti
je s ­­­­­­njom u neposrednoj i bitnoj svezi, kao čin koji se, u normalnom
tijeku stvari, može nužno i ­­­­­­ljudski očekivati kao pos­­­­­­ljedica
agresije ili ­­­­­­njena nuspojava. Štoviše, kazneno djelo optuženika bilo je –
ako je suditi po sadržaju optužnice, a ona je u ovom času jedino relevantna za
prosuđiva­­­­­­nje djela jer sud još nije utvrđivao nikakve či­­­­­­njenice od
važnosti za suđe­­­­­­nje – uprav­­­­­­ljeno protiv nastoja­­­­­­nja da se
smire tenzije između hrvatske i srpske strane u T. i protiv nosite­­­­­­lja tih
nastoja­­­­­­nja. Djelo optuženika išlo je, u objektivnom i subjektivnom
smislu, za raspiriva­­­­­­njem agresije, oružane pobune i oružanih sukoba,
dakle u pravcu koji je suprotan svrsi odredaba Zakona o općem oprostu. Svrha
tog Zakona bila je da se oprostom smire političke i nacionalne napetosti, da se
sma­­­­­­nji agresivnost i stvore uvjeti za miran život i (barem minimalnu)
uzajamnu snoš­­­­­­ljivost, a ne obratno.

24. Nije prihvat­­­­­­ljivo
stajalište Vrhovnog suda u osporenom rješe­­­­­­nju da je »... optuženik djela
počinio relativno kratko nakon što je iznerviran vijestima koje je čuo od ­­­­­­ljudi
iz S. T. da mu je kuća u S. T. minirana od strane srpskih ekstremista, otac
navodno odveden i ubijen...« te da je to »... upravo onaj odlučni element u
subjektivnom odnosu optuženika prema poči­­­­­­njenim djelima, koji ukazuje na
najizravniju svezu s agresijom, oružanom pobunom ili oružanim sukobima u
Republici Hrvatskoj...«.

Nema nikakve sum­­­­­­nje da
takvo sta­­­­­­nje optuženika može predstav­­­­­­ljati snažan motiv za poči­­­­­­nje­­­­­­nje
kaznenog djela, međutim, ono može biti samo uvjer­­­­­­ljiva olakotna okolnost
pri odmjerava­­­­­­nju kazne, a ne razlog za oprost. Kada bi se (makar i
opravdana) frustriranost i razdraž­­­­­­ljivost optuženika uzimale kao odlučan
element koji ukazuje na najizravniju svezu s agresijom, oružanom pobunom ili
oružanim sukobima, izgubila bi se mogućnost primjene objektivnih kriterija za
prosuđiva­­­­­­nje te sveze, a nenormalna psihička sta­­­­­­nja (i osveta kao ­­­­­­njihova
pos­­­­­­ljedica) postala bi gotovo samostalan razlog za oprost od kaznenog
progona.

25. Iz tih razloga Ustavni
sud ocje­­­­­­njuje da nije bilo mjesta primjeni odredaba o oprostu od kaznenog
progona i postupka, već je u kaznenom postupku trebalo rasprav­­­­­­ljati o obi­­­­­­lježjima
kaznenog djela od kojih ovisi postoja­­­­­­nje ili nepostoja­­­­­­nje kaznene
odgovornosti optuženika, što uostalom proizlazi i iz presude Vrhovnog suda
donesene u povodu zahtjeva za zaštitu zakonitosti pa Ustavni sud prihvaća sve
razloge koji su u ­­­­­­njoj izneseni.

26. Pogrešna primjena
materijalnog prava (ovdje Zakona o općem oprostu) sama po sebi nije – ili ne
mora biti – ujedno i povreda ustavnog prava. No, kada je povreda Zakona uči­­­­­­njena
na tako grub način da je ­­­­­­nje­gova primjena u suprotnosti s ci­­­­­­ljem i
svrhom zbog koje­g je Zakon donesen, kada je primije­­­­­­njen Zakon koje­g očigledno
nije trebalo primijeniti, onda se radi, prema stalnoj praksi Ustavnog suda, o
povredi načela jednakosti iz članka 14. stavka 2. (svi su pred zakonom jednaki)
i članka 26. Ustava (svi su građani i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim
i inim tijelima koja imaju javne ovlasti).

Podnosite­­­­­­ljici ustavne
tužbe (oštećenici u kaznenom postupku) povrijeđeno je i ustavno jamstvo po
kojem svatko ima pravo da zakonom ustanov­­­­­­ljeni, neovisni i nepristrani
sud pravično i u razumnom roku odluči o ­­­­­­nje­govim pravima i obvezama, ili
o sum­­­­­­nji ili optužbi zbog kaž­­­­­­njivog djela (članak 29. stavak 1.
Ustava).

Zbog utvrđenih ustavnih
povreda, Ustavni sud smatra nepotrebnim odlučivati i o povredama ostalih
ustavnih prava (i načela) koja su istaknuta u ustavnoj tužbi.

27. Ustavni sud nije
razmatrao eventualnu protivnost osporenog rješe­­­­­­nja s međunarodnim
ugovorima koje je Republika Hrvat­ska ratificirala i objavila te s drugim međunarodnim
aktima na koje se podnosite­­­­­­ljica ustavne tužbe poziva jer su ta poziva­­­­­­nja
paušalna i bez navođe­­­­­­nja određenih članaka, paragrafa ili drugih dijelova
tih akata. Osim toga, za odlučiva­­­­­­nje o ovoj ustavnoj tužbi to nije bilo
niti potrebno.

28. Slijedom izloženog,
Ustavni sud je ustavnu tužbu usvojio i osporeno rješe­­­­­­nje Vrhovnog suda
ukinuo.

Nadležni sud ocijenit će ima
li ili nema postupovnih zapreka za ponovno suđe­­­­­­nje u navedenoj
kaznenopravnoj stvari.

Odluka kao u
izreci teme­­­­­­lji se na odredbama članaka 70. i 72. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-791/1997
Zagreb, 14. ožujka 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 22/2001-408