## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1125/1999 od 13. ožujka 2000.

### NN 38/2000 (7.4.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1125/1999 od 13. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**870**

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, u sastavu sudac dr. sc. Velimir Belajec,
kao predsjednik Vijeća te suci Marijan Hranjski dr. iur.,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec i Vice Vukojević
dr. iur., kao članovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi G. H., J. T. i V. F., svi iz V., zastupanih
od punomoćnika F. H., odvjetnika iz Z., na sjednici održanoj
dana 13. ožujka 2000. godine donio je jednoglasno

## ODLUKU

Ustavna tužba se odbija

Prava istaknuta u ustavnoj tužbi nisu predmet ustavnosudske
zaštite.

Obrazloženje

1. Uvodno označeni tužitelji osporavaju presudu Županijskog
suda u B., broj: Kž-292/99 od 21. listopada 1999. godine
kojom je odbijena njihova žalba protiv presude Općinskog
suda u V., broj: K-207/98 od 9. lipnja 1999. godine.

2. Osporene presude donijete su u kaznenom postupku u kojem su
tužitelji preuzeli kazneno gonjenje kao oštećenici
podizanjem optužnice protiv A. A. zbog kaznenog djela iz
članka 224. stavak 1. i 4. Kaznenog zakona Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 110/97 i 27/98, nastavno: KZ).

3. Tužitelji smatraju da su osporenim presudama povrijeđene
odredbe članka 3., 5., stavak 2., 26. i 28. Ustava, a time
i njihova prava koja nazivaju ustavnim pravima.

4. U obrazloženju ustavne tužbe tužitelji ponavljaju
sadržaj obrazloženja iz osporenih presuda, a nakon elaboriranja
svojih utvrđenja iz provedenog dokaznog postupka pred sudom,
daju prosudbu činjeničnih i materijalnopravnih utvrđenja
sudova danih u obrazloženjima osporenih presuda.

5. Ustavna tužba sadrži formalne sastojke propisane
člankom 61. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99, nastavno: Ustavni zakon),
kao i pretpostavke propisane člankom 59. stavkom 2. i 3.
člankom 60. Ustavnog zakona.

6. Nakon utvrđenja navedenog u točki 5. obrazloženja
(faza ispitivanja formalnih pretpostavki) Ustavni sud, odlučujući
o ustavnoj tužbi, prvo ispituje jesu li prava istaknuta u
ustavnoj tužbi ustavna prava u smislu članka 59. stavak
1. Ustavnog zakona. Ako utvrdi da se radi o ustavnim pravima,
Ustavni sud ispituje jesu li ustavna prava povrijeđena.

U predmetnoj ustavnoj tužbi istaknuta prava i sloboda nisu
predmet ustavnosudske zaštite.

7. Polazište za takvo utvrđenje sadržano je u činjenici
da Ustavni sud nije ni sudište niti žalbeno tijelo višeg
(najvišeg) stupnja, a ustavna tužba nije ni redovni
niti izvanredni pravni lijek.

8. Prema ustavnom određenju nadležnosti Ustavnog suda
(članak 125. alineja 3. Ustava) kao i prema odredbi stavka
1. članka 59. Ustavnog zakona, ustavna tužba je institut
ustanovljen radi zaštite ustavnih sloboda i prava čovjeka
i građanina, a može se podnijeti ako podnositelj smatra
da je pojedinačnim aktom (i postupkom koji mu je prethodio)
povrijeđeno neko, od Ustavom utvrđenih, sloboda i prava
čovjeka i građanina (ustavno pravo).

9. Temeljem navedenih polaznih (načelnih) razloga, u svezi
s konkretnim osporavanjima i obrazloženjem danim u ustavnoj
tužbi, navodi se sljedeće:

9.1. Ustavna je tužba podnijeta u svezi s pojedinačnim
aktima donijetim od strane sudbene vlasti u kaznenom postupku,
u kojem su tužitelji kao oštećenici, preuzimanjem
kaznenog gonjenja, stavili na teret A. A. počinjenje kaznenog
djela protiv imovine - prijevarom, a za koje je djelo isti prvostupanjskom
presudom oslobođen od optužbe, budući da je prvostupanjski
sud prosudio da provedenim postupkom nije dokazano počinjenje
inkriminiranog djela, a koju je presudu u žalbenom postupku,
povodom žalbe tužitelja, drugostupanjski sud potvrdio.

10. Ustavnom tužbom tužitelji od Ustavnog suda traže
donošenje odluke kojom bi se ocijenilo i utvrdilo da su osporenim
presudama povrijeđene temeljne odredbe Ustava - članak
3. i 5. stavak 2., kao i ustavno jamstvo jednakosti iz članka
26. Ustava te ustavno načelo o presumpciji nedužnosti
iz članka 28. Ustava, označujući ih kao svoja
ustavna prava.

10.1. Tužitelji završno predlažu ukidanje drugostupanjske
presude i vraćanje predmeta drugostupanjskom sudu na ponovno
odlučivanje, a kao podredno, ukidanje obje presude uz vraćanje
predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

11. Tužitelji ustavnom tužbom ne pružaju Sudu valjani
te-melj za odlučivanje o ustavnoj tužbi izvan označenog
polaznog (načelnog) utvrđenja, a to proizlazi iz razloga
kojima tužitelji obrazlažu povredu odredaba članka
26. i 28. Ustava kao povredu ustavnih prava.

12. Tužitelji postupaju s ustavnom tužbom kao pravnim
lijekom, a od Ustavnog suda traže postupanje kao suda višeg
stupnja u odnosu na sudove koji su proveli postupak te donijeli
osporene presude.

13. Naime, dajući razloge za iznijetu povredu članka
26. Ustava, tužitelji navode da je činjenični
opis njihove optužnice sadržavao sve sastojke zakonskog
opisa kaznenog djela prijevare, ali da je to drugostupanjski sud
previdio te donio presudu protivno pozitivnim propisima. Takvim
da je postupanjem sud tužitelje, kao stranke u postupku stavio,
u neravnopravan položaj i uskratio im pravo da se o njihovom
optužnom aktu odlučuje na zakonit način te
je ta neravnopravnost povreda njihova prava iz članka 26.
Ustava.

13.1. Ustavno jamstvo jednakosti iz članka 26. Ustava je
razrada i primjena općeg načela jednakosti (članak
14. stavak 1. Ustava) na područje sudske i druge pravne
zaštite. Radi se o posebnom slučaju načela
jednakosti koje svakom jamči jednaku zaštitu prava
u postupku pred sudovima, drugim državnim tijelima i tijelima
koja imaju javne ovlasti.

13.2. Uz navedene uopćene navode, ustavna tužba ne
sadrži relevantne razloge koji bi izazvali sumnju da je načelo
iz članka 26. Ustava povrijeđeno bilo u postupovnom
smislu (onemogućeno davanje iskaza tijekom kaznenog postupka
ili na drugi način onemogućeno sudjelovanje u tom
postupku; onemogućena, zakonom dopuštena, izmjena i
dopuna optužnice sve do završetka glavne rasprave; onemogućeno
iznošenje činjenica i predlaganje dokaza tijekom postupka;
propuštanje sudova da se izjasne o njihovim navodima važnim
za presuđenja), bilo u materijalnopravnom smislu (da je sud,
bez ikakvih ili bez valjanih razloga odstupio od ustaljene prakse;
da sud nije uzeo u obzir propis koji je očigledno mjerodavan
ili je mjerodavan propis na grubi način pogrešno shvaćen),
a što bi moglo izazvati sumnju da su osporene presude donijete
samovoljno, odnosno arbitrarno.

14. Ustavni sud, u postupku povodom ustavne tužbe, ne obnaša
nadležnosti žalbenog suda niti Vrhovnog suda već
utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
tužitelja došlo do ustavno nedopuštenog zadiranja
u temeljne slobode i prava čovjeka i građanina, tj.
je li povrijeđeno ustavno pravo tužitelja (stavak 1.
članka 59. Ustavnog zakona).

15. Neiznošenjem relevantnih razloga, tužitelji nisu
Sudu pružili ustavnopravni temelj za upuštanje u ocjenu
(ne)osnovanosti razloga danih u ustavnoj tužbi, a time i
u prosudbu je li na štetu tužitelja ustavno pravo povrijeđeno
ili ne, budući da tako istaknuto pravo nije ustavno pravo.

16. Nedostatak relevantnih razloga Sud utvrđuje i kod dijela
ustavne tužbe kojom se obrazlaže povreda članka
28. Ustava.

16.1. Odnos prema osobama kojima se na teret stavlja počinjenje
kaznenih djela temeljno je uređen u članku 28. Ustava
koji utvrđuje opće pravno pravilo, a to je presumpcija
nedužnosti. Naime, tek pravomoćna sudska presuda konstituira
krivnju određene osobe za određeno kazneno djelo. Iz tog,
temeljnog, pravila - presumpcije nedužnosti - slijedi niz
ustavnih odredbi koje pružaju jamstvo zaštite osobama
osumnjičenim ili optuženim zbog kaznenog djela (odredbe
o uhićenju, o pravu osumnjičenih ili optuženih,
o pravnim posljedicama osude itd.).

16.2. Tužitelji nisu ni osumnjičene niti optužene
osobe zbog kaznenog djela. Ističući u ustavnoj tužbi,
a kao razlog za osporavanje naprijed navedenih pojedinačnih
akata sudbene vlasti, povredu odredbe članka 28. Ustava
kao povredu svog ustavnog prava, tužitelji ističu
povredu prava koje nije predmet ustavnosudske zaštite te
i tim dijelom ustavne tužbe tužitelji Sudu ne pružaju
temelj za navedenu meritornu prosudbu danih razloga.

17. Konačno, tužitelji u ustavnoj tužbi ističu
povredu načela ustavnog poretka Republike Hrvatske iz članka
3. Ustava te povredu stavka 2. članka 5. Ustava.

17.1. Međutim, u odredbi članka 3. Ustav ne utvrđuje
slobode i prava čovjeka i građanina (ustavna prava).
Naime, u članku 3. Ustav utvrđuje najviše vrednote
ustavnog poretka koje se razrađuju i određuju u drugim
odredbama Ustava, a posebice u onima kojima se jamče slobode
i prava čovjeka i građanina. Odredba članka
3. Ustava služi kao osnova za tumačenje Ustava i kao
smjernica zakonodavcu pri razradi ustavnih prava građana te
je i upućena državnim tijelima, a ne neposredno građanima.

17.2. Odredba iz stavka 2. članka 5. Ustava određuje
obvezu svakog da se drži Ustava i poštuje pravni poredak.
Ta ustavna odredba, kojom se uređuje obveza poštivanja
vladavine prava, ne sadrži slobode i prava koja su Ustavom
zajamčena fizičkoj ili pravnoj osobi (subjektivna
ustavna prava).

17.3. Dakle, odredbe članka 3. i 5. stavak 2. Ustava sadrže
najviše vrednote, odnosno temeljna načela na kojima
je utemeljen ustavni poredak Republike Hrvatske te su u svom sadržaju
uopćene i ne pružaju ustavna jamstva pojedincu (subjektu).

18. Budući da iz ustavne tužbe očigledno i nedvojbeno
proizlazi da se njome zahtijeva zaštita prava koja se ne
mogu podvesti pod prava i slobode čovjeka i građanina
u smislu članka 125. alineja 3. Ustava i članka
59. stavak 1. Ustavnog zakona, dakle, koja nisu ustavna prava
- pa stoga ne mogu biti ni predmet ustavnosudske zaštite
- te je takvu ustavnu tužbu valjalo odbiti te odlučiti
kao u izreci.

Broj: U-III-1125/1999
Zagreb, 13. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća **dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 38/2000-870