### NN 32/2016 (13.4.2016.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3794/2015 od 15. ožujka 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

885

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Đorđe Korkut iz Gvozda, kojeg zastupa Slađana Čanković, odvjetnica u Zagrebu, na sjednici održanoj 15. ožujka 2016. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 1161/14-3 od 19. svibnja 2015.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama.«

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je Đorđe Korkut iz Gvozda (u daljnjem tekstu: podnositelj) kao pravni sljednik svoje majke pok. Marije Korkut (u daljnjem tekstu: prednica podnositelja).

2. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 1161/14-3 od 19. svibnja 2015. (u daljnjem tekstu: osporeno rješenje).

Vrhovni sud Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) odbacio je osporenim rješenjem reviziju prednice podnositelja kao nedopuštenu jer »tužiteljica u reviziji nije određeno naznačila pravno pitanje zbog kojeg je podnijela reviziju«.

Ta je revizija bila izjavljena na temelju članka 382. stavka 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 96/08., 123/08., 57/11.; u daljnjem tekstu: ZPP). U ovoj se odluci revizija iz članka 382. stavka 2. ZPP-a označava kolokvijalnim pravnim izrazom: izvanredna revizija.

3. Osporeno rješenje doneseno je u ponovljenom revizijskom postupku koji je Vrhovni sud proveo nakon odluke Ustavnog suda broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014. (»Narodne novine« broj 149 od 16. prosinca 2014.).

Ustavni sud tom je odlukom ukinuo rješenje broj: Rev-1393/12-2 od 20. studenoga 2012. kojim je Vrhovni sud prvi put odbacio tu istu izvanrednu reviziju prednice podnositelja. Međutim, za razliku od razloga koji su navedeni u osporenom rješenju, odbacivanje izvanredne revizije u tom je prvotnom rješenju bilo obrazloženo s time da »pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njenoj primjeni«.

4. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. i člankom 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), te člankom 6. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu; Konvencija) i člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA TE PROVEDENI SUDSKI POSTUPCI

5. Činjenice i okolnosti konkretnog slučaja podrobno su obrazložene u odluci Ustavnog suda broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014., pa se u ovoj odluci samo okvirno naznačuju.

U ovom je slučaju bila riječ o pravnoj stvari u kojoj se odlučivalo o isplati naknade zbog nemogućnosti prednice podnositelja da se koristi svojom kućom jer je nadležno državno tijelo predalo kuću na privremeno korištenje trećim osobama na temelju Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom (»Narodne novine« broj 73/95., 7/96. i 100/97.).

Taj je parnični postupak bio dva puta ponavljan, prvi put na temelju rješenja Vrhovnog suda broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010., a drugi put na temelju odluke Ustavnog suda broj: U-III-2011/2011 od 12. srpnja 2011.

*1) Rješenje Vrhovnog suda broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010. i sudski postupci koji su uslijedili nakon njegova donošenja*

6. Rješenjem broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010. Vrhovni sud prihvatio je (redovnu) reviziju prednice podnositelja te je ukinuo presudu Županijskog suda u Sisku broj: Gž-1833/07 od 30. svibnja 2008. i presudu Općinskog suda u Gvozdu broj: P-5/07-56 od 18. lipnja 2007. te je predmet vratio na ponovni postupak sudu prvog stupnja.

U tom je rješenju iznio načelno pravno shvaćanje prema kojem bi vlasnici imali pravo na naknadu zbog nemogućnosti korištenja svojih nekretnina u smislu Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom od dana podnošenja zahtjeva za njihovo vraćanje do trenutka stupanja u posjed ako bi bila riječ o odgovornosti za prekomjerno ograničenje prava vlasništva. Mjerodavni dio obrazloženja rješenja broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010. glasi:

»Tužiteljica u osnovi ima pravo na naknadu zbog nekorištenja kuće od dana podnošenja zahtjeva za njezino vraćanje, dakle i za razdoblje prije stupanja na snagu ZID ZPPDS, a to njezino pravo ovisi o tome je li joj zbog duljine razdoblja u kome je bila onemogućena u posjedu nametnut prekomjerni teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojeg je kuća bila oduzeta iz posjeda.

... U trenutku kada je tužiteljica podnijela zahtjev da joj se kuća vrati u posjed otpala je potreba da je država štiti od propadanja i devastacije (jer podnošenje zahtjeva podrazumijeva volju vlasnika da se sam brine o svojoj imovini). Od tog trenutka ostao je samo interes tuženice da stambeno zbrine Josipa Matića kome je ta kuća dana na privremeno korištenje. Prema pravnom shvaćanju ovog suda narušena je ravnoteža između općeg interesa i zaštite prava pojedinca, jer potreba privremenog zbrinjavanja Josipa Matića nije razlog za ograničavanja prava vlasništva kuće u toj mjeri da se njezinom vlasniku onemogući posjed. Obveza tuženice da privremeno ili trajno riješi stambeno pitanje Josipa Matića ne može ići na štetu tužiteljice kao vlasnice kuće. ...

Valjalo je zbog tih razloga temeljem čl. 395. st. 2. ZPP prihvatiti reviziju i presude sudova nižeg stupnja ukinuti te predmet vratiti prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje. ... Zato bi tužiteljica imala pravo na naknadu zbog nekorištenja kuće od dana podnošenja zahtjeva za njezino vraćanje pa do trenutka stupanja u posjed, a isti stav je zauzeo i Ustavni sud Republike Hrvatske u svojoj odluci poslovni broj U-III-195/2006 od 18. lipnja 2008. ('Narodne novine', broj 78/08)«.

7. Međutim, u postupku vođenom u prvom i drugom stupnju nakon rješenja Vrhovnog suda broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010. ponovo je odbijen tužbeni zahtjev prednice podnositelja.

Budući da visina tražene naknade više nije bila dostatna za podnošenje nove (redovne) revizije Vrhovnom sudu na temelju članka 382. stavka 1. točke 3. ZPP-a, protiv drugostupanjske presude prednica podnositelja podnijela je ustavnu tužbu Ustavnom sudu (v. podrobnije u točkama 10. i 11. obrazloženja odluke broj: U-III-1122/2013. od 4. studenoga 2014.).

*2) Odluka Ustavnog suda broj: U-III-2011/2011 od 12. srpnja 2011. i sudski postupci koji su uslijedili nakon njezina donošenja*

8. Odlukom broj: U-III-2011/2011 od 12. srpnja 2011. Ustavni sud usvojio je ustavnu tužbu prednice podnositelja, ukinuo presude nižestupanjskih sudova i predmet vratio na ponovni postupak sudu prvog stupnja.

Kad je riječ o primjeni materijalnog prava u vezi s naknadom koja pripada vlasnicima zbog nemogućnosti korištenja njihove imovine u smislu Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom, Ustavni sud je u toj odluci potvrdio stajališta koja je Vrhovni sud iznio u svom rješenju broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010. Utvrdio je da u postupku koji je vođen nakon tog rješenja Vrhovnog suda nadležni sudovi nisu dostatno razmotrili činjenicu je li prednici podnositelja – zbog duljine razdoblja u kojem je bila onemogućena u posjedu svoje nekretnine – nametnut prekomjerni teret u odnosu na legitimni cilj zbog kojeg joj je kuća bila oduzeta iz posjeda.

9. U postupku koji je ponovljen nakon odluke Ustavnog suda broj: U-III-2011/2011 od 12. srpnja 2011., presudom Općinskog suda u Glini broj: P-176/11-88 od 26. listopada 2011. ponovo je odbijen tužbeni zahtjev prednice podnositelja za isplatu naknade. Ta je presuda potvrđena presudom Županijskog suda u Sisku broj: Gž-184/12 od 19. travnja 2012.

U tim su presudama nadležni prvostupanjski i drugostupanjski sud nastavili tumačiti i primjenjivati Zakon o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom na način koji nije bio usklađen s prethodno navedenim stajalištima Vrhovnog suda (rješenje broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010.) i Ustavnog suda (odluka broj: U-III-2011/2011 od 12. srpnja 2011.) (v. podrobnije u točkama 14. i 15. obrazloženja odluke broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014.).

*3) Izvanredna revizija prednice podnositelja i rješenje Vrhovnog suda broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012. o njezinom odbacivanju*

10. Prednica podnositelja je protiv presude Županijskog suda u Sisku broj: Gž-184/12 od 19. travnja 2012. podnijela Vrhovnom sudu izvanrednu reviziju pozivajući se na članak 382. stavak 2. točke 1. i 2. ZPP-a. Mjerodavni dijelovi članka 382. stavaka 2. i 3. ZPP-a glase:

»Članak 382.

(...)

U slučajevima u kojima je ne mogu podnijeti prema odredbi stavka 1. ovoga članka, stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude ako odluka u sporu ovisi o rješenju nekoga materijalnopravnog ili postupovnopravnog pitanja važnog za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni, primjerice:

1) ako o tom pitanju revizijski sud još uvijek nije zauzeo shvaćanje odlučujući u pojedinim predmetima na odjelnoj sjednici, a riječ je o pitanju o kojemu postoji različita praksa drugostupanjskih sudova,

2) ako je o tom pitanju revizijski sud već zauzeo shvaćanje, ali je odluka drugostupanjskoga suda utemeljena na shvaćanju koje nije podudarno s tim shvaćanjem,

(...).

U reviziji iz stavka 2. ovoga članka stranka treba određeno naznačiti pravno pitanje zbog kojeg ju je podnijela uz određeno navođenje propisa i drugih važećih izvora prava koji se na njega odnose te izložiti razloge zbog kojih smatra da je ono važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

(...)«

10.1. U izvanrednoj je reviziji prednica podnositelja osobito naglasila:

»... Vrhovni sud RH u rješenju br. Rev-1038/08 ukinuo presudu Županijskog suda u Sisku broj: Gž-1833/07 i presudu Općinskog suda u Gvozdu br. P-5/07 ... predmet vratio na ponovno suđenje ... iznio svoje pravno shvaćanje u konkretnom predmetu te dao uputu nižem sudu. Upravo u konkretnom predmetu VSRH tumači baš suprotno od drugostupanjske i prvostupanjske presude i nalaže korisniku tuđe imovine (Republika Hrvatska) da plati naknadu vlasnicima zato što nisu mogli koristiti svoju imovinu (pravno shvaćanje VSRH broj Su-Ivg-188/2009). Međutim, Općinski sud u Glini nije prihvatio stav Vrhovnog suda RH te ponovno odbija tužbeni zahtjev presudom broj gornji od dana 6. listopada 2010.g. a niti Županijski sud u Sisku odlukom broj: GŽ-84/11 ne prihvaća takav stav Vrhovnog suda RH ...«

11. Ocjenjujući izvanrednu reviziju prednice podnositelja nedopuštenom, Vrhovni sud odbacio je tu reviziju rješenjem broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012., uz utvrđenje da pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njezinoj primjeni. Obrazloženje tog rješenja Vrhovnog suda je glasilo:

»Predmetna revizija podnesena je na temelju odredbe čl. 382. st. 2. Zakona o parničnom postupku ('Narodne novine', broj 53/91, 91/92, 112/99, 88/01, 117/03, 88/05, 2/07, 84/08, 96/08, 123/08 i 57/11 – dalje: ZPP).

Ocjenjujući pitanje dopuštenosti revizije u skladu s odredbama čl. 392. b) ZPP ovaj sud je ocijenio da pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njenoj primjeni, pa revizija nije dopuštena.

Stoga je na temelju odredbe čl. 392. b) st. 3. ZPP reviziju valjalo odbaciti.«

*4) Odluka Ustavnog suda broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014. o ukidanju rješenja Vrhovnog suda broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012.*

12. Odlukom broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014. Ustavni sud ukinuo je rješenje Vrhovnog suda broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012. i predmet vratio Vrhovnom sudu na ponovni postupak. U obrazloženju svoje odluke Ustavni sud je između ostaloga utvrdio:

»26. ... iz sadržaja izvanredne revizije koju je podnijela podnositeljeva majka ... ne može se izvesti zaključak da u njoj nisu bili obrazloženi razlozi zbog kojih je ona smatrala da nadležni nižestupanjski sudovi (postupajući po treći put u prvostupanjskom i drugostupanjskom postupku) nisu poštovali ustavni zahtjev za jedinstvenom primjenom prava u istovrsnim predmetima, koju osigurava Vrhovni sud u skladu s člankom 116. stavkom 1. Ustava ...

... konkretni slučaj upućivao je i na postojanje neujednačene sudske prakse u istovrsnim predmetima kojima se ne može odreći društvena važnost, pa je podnositeljeva majka osnovano mogla zaključiti da odluka u tom sporu doista ovisi o rješenju materijalnopravnog pitanja 'važnog za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni'. Između ostaloga, iz izvanredne revizije bilo je potpuno jasno da podnositeljeva majka upućuje na očito oprečne kvalifikacije cijele pravne stvari koje su dali Vrhovni sud i Ustavni sud, s jedne strane, i nižestupanjski sudovi, s druge strane ('Stav u napadajućim presudama je da se u konkretnom slučaju ne radi o stjecanju bez osnove i potraživanju s osnova naknade za korištenje imovine (a kako je tužiteljica potraživala tužbom i postavljenim tužbenim zahtjevom) – već o naknadi štete koju revidentica treba dokazati.' ... Zbog toga je revidentica (podnositeljeva majka) mogla osnovano očekivati da će Vrhovni sud cijeli slučaj meritorno razmotriti.

S obzirom na takvo stanje stvari, u ovom slučaju Vrhovni sud morao je navesti i podrobno obrazložiti razloge koji bi jasno pokazali da zakonske pretpostavke za izjavljivanje izvanredne revizije, unatoč svemu, nisu ispunjene. Čini se da u ovom slučaju nije postojao drugi način kojim bi Vrhovni sud, ako je tu reviziju već smatrao nedopuštenom, mogao jasno pokazati da pravno pitanje zbog kojeg ju je podnositeljeva majka izjavila nije bilo važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

30. Suprotno tome, Vrhovni sud odbacio je izvanrednu reviziju zadržavajući se isključivo na utvrđenju 'da pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njenoj primjeni, pa revizija nije dopuštena', bez ikakvog daljnjeg obrazloženja odnosno bez navođenja bilo kakvih razloga za takvu svoju ocjenu. ...«

*5) Osporeno rješenje Vrhovnog suda broj: Rev-x 1161/14-3 od 19. svibnja 2015.*

13. U ponovljenom postupku koji je proveo nakon odluke Ustavnog suda broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014., Vrhovni sud donio je osporeno rješenje o (ponovnom) odbacivanju izvanredne revizije prednice podnositelja zbog nedopuštenosti.

Međutim, sada je Vrhovni sud odbacio izvanrednu reviziju zbog toga što prednica podnositelja »u njoj nije određeno naznačila pravno pitanje zbog kojeg je podnijela reviziju«. Obrazloženje osporenog rješenja Vrhovnog suda glasi:

»Odredbom čl. 382. st. 3. ZPP-a propisno je da u reviziji iz stavka 2. istog članka stranka treba određeno naznačiti pravno pitanje zbog kojeg ju je podnijela uz određeno navođenje propisa i drugih važećih izvora prava koji se na njega odnose te izložiti razloge zbog kojih smatra da je ono važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

Dakle, iz sadržaja navedenih odredaba ZPP-a jasno proizlazi da je, da bi se moglo pristupiti ocjeni je li riječ o pitanju važnom za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni i s tim u vezi dopuštenosti revizije, potrebno da revizija sadrži određeno navedeno pravno pitanje, da je riječ o pitanju o čijem rješenju ovisi odluka u konkretnom sporu i određeno navedene razloge zbog kojih revident smatra da je to pitanje važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni. U slučaju da je u reviziji izostao bilo koji od navedenih elemenata, nema pretpostavki za razmatranje takve revizije u smislu odredbe čl. 382. st. 2. ZPP-a.

Naime, da bi neko postavljeno pravno pitanje (materijalnopravno ili postupovnopravno) bilo određeno naznačeno u reviziji, potrebno je da bude individualizirano na način da ne ostavlja dvojbe o kojem pravnom pitanju u okviru neke zakonske odredbe je riječ – što u konkretnom slučaju nije učinjeno. S druge pak strane treba napomenuti da revizijski sud nije ovlašten sam kreirati pravna pitanja prema odredbama čl. 382. st. 2. i 3. ZPP-a koja bi bila važna za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni a postojanje kojih pitanja izvanrednu reviziju iz odredbi čl. 382. st. 2. i 3. ZPP-a razlikuje od redovite revizije iz odredbe čl. 382. st. 1. ZPP-a.

U ovom sporu revizija nema potreban sadržaj za izvanrednu reviziju.

Tužiteljica u reviziji nije određeno naznačila pravno pitanje zbog kojeg je podnijela reviziju, već reviziju svodi na obrazlaganje pogrešne primjene materijalnog prava.

Dakle, u ovom predmetu nije ispunjena osnovna pretpostavka za dopuštenost revizije u smislu odredbe čl. 382. st. 2. i 3. ZPP-a (određeno postavljeno pravno pitanje).

Stoga je na temelju odredbe članka 392. b stavak 2. ZPP-a, reviziju tužiteljice valjalo odbaciti kao nedopuštenu.«

14. Protiv tog rješenja Vrhovnog suda podnositelj je podnio ustavnu tužbu koja se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

15. Podnositelj u prvom redu prigovara načinu na koji je Vrhovni sud u ponovljenom postupku (nakon odluke Ustavnog suda broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014.) obrazložio svoju ocjenu o nedopuštenosti izvanredne revizije u konkretnom slučaju. Smatra da takvo postupanje Vrhovnog suda dovodi do povrede njegova prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Prigovara i »nedosljednosti prakse Vrhovnog suda u okviru istog sudskog predmeta«. Taj prigovor obrazlaže s time što se Vrhovni sud »niti jednog momenta nije referirao na prigovore sadržane u izvanrednoj reviziji«, a kojim je revidentica (prednica podnositelja) ukazivala da »niži sudovi nisu pratili stavove« Vrhovnog suda (riječ je o stajalištima Vrhovnog suda izraženima u rješenju broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010., koja je potvrdio i Ustavni sud u odluci broj: U-III-2011/2011 od 12. srpnja 2011.).

Podnositelj u ustavnoj tužbi dalje navodi:

»... donoseći odluku o odbacivanju i nedopuštenosti revizije, kao i niži sudovi donoseći svoje odluke niti jednog momenta se nisu referirali na prigovore tužitelja – ovdje podnositelja ustavne tužbe o povredi njegovih ljudskih prava – iako su čak te povrede već bile utvrđene u identičnim predmetima odnosno i u konkretnom predmetu u ustavnoj odluci broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014. g.

Prvostupanjski sud je dva puta dobio uputu kako u konkretnom predmetu treba suditi, iako je donosio odluke suprotne odlukama Vrhovnog suda Republike Hrvatske i Ustavnog suda Republike Hrvatske, te odluke je potvrđivao drugostupanjski sud.

Na kraju, čl. 24. st. 1. Zakona o sudovima određuje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske dužan osiguravati jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni, a što također u konkretnom slučaju nije učinio, iako je Vrhovnom sudu Republike Hrvatske dostavljena sudska praksa u kojoj su rješidbe u identičnim predmetima suprotne onoj koja je predmet ove ustavne tužbe što jasno dokazuje da niži sudovi u konkretnoj pravnoj stvari narušavaju jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih građana u njegovoj primjeni.

Vrhovni sud Republike Hrvatske u konkretnom predmetu nije smatrao da je potrebno zalagati se za jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost svih građana ...«

15.1. Podnositelj dalje smatra da je Vrhovni sud donio osporeno rješenje »ne poštujući čl. 31. Ustavnog zakona koji u stavku 2. propisuje da sva tijela državne vlasti i lokalne i područne (regionalne) samouprave dužna su u okviru svog ustavnog i zakonskog djelokruga provoditi odluke i rješenja Ustavnog suda«.

Predlaže da Ustavni sud ukine osporeno rješenje Vrhovnog suda.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

16. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Pravu na pravično suđenje u smislu članka 29. stavka 1. Ustava inherentno je načelo pravne sigurnosti. Nedosljedno postupanje sudova krši to načelo jer dovodi do općeg osjećaja neizvjesnosti kad je riječ o ishodima sudskih postupaka, a time i do smanjenja povjerenja javnosti u sudstvo i sudski sustav.

17. Kada je prvi puta razmatrao dopuštenost izvanredne revizije prednice podnositelja, Vrhovni sud je u obrazloženju rješenja broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012. utvrdio da pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njezinoj primjeni u smislu članka 392.b stavka 3. ZPP-a.

Mjerodavni dio obrazloženja tog rješenja Vrhovnog suda je glasio (za cjelovito obrazloženje v. točku 11. obrazloženja ove odluke):

»... pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njenoj primjeni, pa revizija nije dopuštena.

Stoga je na temelju odredbe čl. 392. b) st. 3. ZPP reviziju valjalo odbaciti.«

17.1. Članak 392.b stavak 3. ZPP-a, na kojemu je Vrhovni sud utemeljio prvo odbacivanje izvanredne revizije prednice podnositelja, glasi:

»Članak 392.b

(...)

Vijeće iz stavka 1. ovoga članka će reviziju iz članka 382. stavka 2. ovoga Zakona odbaciti i ako ocijeni da pravno pitanje zbog kojega je ona izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

(...)«

18. Kada je u ponovljenom postupku (nakon odluke Ustavnog suda broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014. kojom je ukinuto rješenje Vrhovnog suda broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012.) drugi put ocjenjivao dopuštenost iste izvanredne revizije prednice podnositelja, Vrhovni sud donio je osporeno rješenje broj: Rev-x 1161/14-3 od 19. svibnja 2015. U njemu je ponovo odbacio tu izvanrednu reviziju kao nedopuštenu, ali sada po drugoj pravnoj osnovi, naime zbog toga što prednica podnositelja »u njoj nije određeno naznačila pravno pitanje zbog kojeg je podnijela reviziju« (članak 392.b stavak 2. ZPP-a).

Mjerodavni dio obrazloženja osporenog rješenja Vrhovnog suda glasi (za cjelovito obrazloženje v. točku 13. obrazloženja ove odluke):

»Tužiteljica u reviziji nije određeno naznačila pravno pitanje zbog kojeg je podnijela reviziju, već reviziju svodi na obrazlaganje pogrešne primjene materijalnog prava.«

Dakle, u ovom predmetu nije ispunjena osnovna pretpostavka za dopuštenost revizije u smislu odredbe čl. 382. st. 2. i 3. ZPP-a (određeno postavljeno pravno pitanje).

Stoga je na temelju odredbe članka 392. b stavak 2. ZPP-a, reviziju tužiteljice valjalo odbaciti kao nedopuštenu.«

18.1. Članak 392.b stavak 2. ZPP-a, na kojemu je Vrhovni sud utemeljio drugo odbacivanje izvanredne revizije prednice podnositelja (koje je osporeno u ovom ustavnosudskom postupku), glasi:

»Članak 392.b

(...)

Vijeće iz stavka 1. ovoga članka će reviziju iz članka 382. stavka 2. ovoga Zakona rješenjem odbaciti kao nedopuštenu i ako u reviziji ne bude određeno naznačeno pravno pitanje zbog kojega se podnosi uz određeno navođenje propisa i drugih važećih izvora prava koji se na njega odnose kao i zato što u njoj nisu određeno izloženi razlozi zbog kojih podnositelj smatra da je to pitanje važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

(...)«

19. S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud mora zaključiti: Vrhovni sud je u konkretnom slučaju dva puta zaredom odbacio istu izvanrednu reviziju prednice podnositelja po dvije različite zakonske osnove, ali redoslijedom koji ih međusobno isključuje.

20. Prvi put je tu reviziju odbacio zbog toga što je ocijenio da pravno pitanje zbog kojega je ona izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njezinoj primjeni. Iz toga jasno proizlazi da je Vrhovni sud prepoznao pravno pitanje zbog kojega je izvanredna revizija izjavljena.

Suprotno tome, Vrhovni sud je drugi put odbacio tu istu izvanrednu reviziju s obrazloženjem da tužiteljica u reviziji nije određeno naznačila pravno pitanje zbog kojega je ona izjavljena.

21. S obzirom na prvotno utvrđenje, to se drugo utvrđenje Vrhovnog suda, na kojemu se zasnovalo odbacivanje izvanredne revizije prednice podnositelja koje se ispituje u ovom ustavnosudskom predmetu, mora kvalificirati kao arbitrarno.

Riječ je o eklatantnoj nedosljednosti u pristupu Vrhovnog suda izvanrednoj reviziji koju je izjavila prednica podnositelja. Takav je pristup doveo do nepredvidljivog i arbitrarnog ishoda revizijskog postupka za podnositelja, a time i do povrede podnositeljevog prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

22. Vrhovni sud je u konkretnom slučaju zanemario i svoju ustavnu zadaću osiguravanja jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni (članak 116. stavak 1. Ustava). Naime, taj je sud prešutno, bez jasnih i opravdanih razloga i bez obrazloženja, »pristao« da nižestupanjski sudovi (također bez dostatnog i relevantnog obrazloženja s njihove strane) sude protivno načelnom pravnom shvaćanju koje je Vrhovni sud utvrdio u tom istom slučaju i za taj isti slučaj, a koje je vezano uz primjenu mjerodavnog materijalnog prava (v. rješenje broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010. u točki 6. obrazloženja ove odluke).

Na načelnoj razini, takva praksa Vrhovnog suda neizbježno smanjuje povjerenje javnosti u sudski sustav i dalje ugrožava načela pravne sigurnosti i jednakosti svih pred zakonom, koja predstavljaju glavna obilježja vladavine prava, najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske utvrđene u članku 3. Ustava.

23. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke ove odluke.

Na temelju članka 29. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki IV. izreke ove odluke.

Broj: U-III-3794/2015

Zagreb, 15. ožujka 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

32 13.04.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3794/2015 od 15. ožujka 2016.

32 13.04.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3794/2015 od 15. ožujka 2016.