## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2815/2011 od 8. lipnja 2011.

### NN 67/2011 (16.6.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2815/2011 od 8. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1483

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Davor Krapac, predsjednik Vijeća, te Mato Arlović, Snježana Bagić, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo K. B. iz P., kojeg zastupa J. S., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 8. lipnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-II-Kv-543/11-2 (Kio-I-31/11) od 6. svibnja 2011. i

– rješenje istražnog suca Županijskog suda u Zagrebu broj: V-Kio-I-31/11 od 20. travnja 2011.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: Županijski sud) broj: 10-II-Kv-543/11-2, Kio-I-31/11 od 6. svibnja 2011., kojim su odbijene žalbe IX-okrivljenika F. I. i podnositelja ustavne tužbe (XI-okrivljenika), podnesene protiv rješenja istražnog suca Županijskog suda u Zagrebu broj: Kio-I-31/11 od 20. travnja 2011.

Rješenjem istražnog suca od 20. travnja 2011., na temelju članka 106. stavka 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP) podnositelju je produljen pritvor u istrazi preko tri mjeseca, za daljnjih dva mjeseca, tako da pritvor produljen ovim rješenjem može trajati najdulje do 20. lipnja 2011.

Podnositelju je pritvor produljen iz zakonskog razloga navedenog u članku 102. stavku 1. točki 3. ZKP-a.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 22. stavkom 2., 24. stavkom 1. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), kao i odredbama članaka 3., 5. stavka 2., 16. i 118. stavka 3. (115. stavak 3.) Ustava.

2.1. Podnositelj navodi da se protiv njega u konkretnom kaznenom postupku provode određene istražne radnje, isključivo za kazneno djelo iz članka 279. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ), za koje je zapriječena kazna zatvora od šest mjeseci do pet godina. Ističe da je riječ o kaznenom djelu za koje se, na temelju članka 430. ZKP-a primjenjuju posebne odredbe, koje se odnose na skraćeni postupak.

Naglašava da kada je riječ o primjeni pritvora u skraćenom postupku, u odnosu na redoviti kazneni postupak postoje određene osobitosti koje se odnose ili na posebne razloge zbog kojih se pritvor u takvim slučajevima uopće može odrediti ili na vrijeme trajanja ovoga pritvora ili na poseban način kontrole opravdanosti primjene ove zakonske mjere. Ističe da u tom pogledu ne postoji mogućnost da se predloži i provede istraga kao poseban i cjelovit stadij kaznenog postupka, već jedino »određene istražne radnje«.

Navodi i članak 106. stavak 4. ZKP-a, te ističe da ovaj članak određuje dva striktna ograničenja koja se odnose na trajanje pritvora; prvo ograničenje je svedeno na trajanje ove mjere samo »onoliko koliko je potrebno da se provedu istražne radnje«, a drugo da takav pritvor apsolutno ne može trajati dulje od šezdeset dana.

U ustavnoj tužbi navodi:

»Činjenica da se protiv XI-okrivljenog u predmetnom kaznenom postupku istražne radnje ne provode zasebno, odnosno odvojeno od provođenja istrage protiv ostalih okrivljenika i da su u tom pogledu primijenjene odredbe iz članka 29. ZKP-a o provođenju jedinstvenog postupka protiv još 10 okrivljenika, u odnosu na XI-okrivljenog – podnositelja ove ustavne tužbe – isključena je mogućnost da se samo zbog te činjenice njegov status u ovom kaznenom predmetu bitno pogorša.«

Smatra nedopustivim da mu se status pogorša jedino zbog racionalnosti provođenja jedinstvenog postupka.

Ističe da se sudovi u osporenom rješenjima o produljenu pritvora neopravdano pozivaju na pritvorsku osnovu iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a, jer da sudovi nisu naveli razloge na kojima su utemeljena stajališta „...da je isti specijalni višestruki povratnik...« Smatra da je kazneno djelo za koje ga se tereti posve različito od kaznenih djela za koja se tvrdi da ih je prije počinio. Ističe da se protiv njega nikada prije nije vodio kazneni postupak zbog kaznenog djela iz članka 279. stavka 1. KZ-a ili djela sličnih tomu. Dodaje da je djelo za koja ga se tereti počinio 2007. godine, te da je nelogično očekivati da ga nakon toliko godina ponovi.

Navodi i da nije moguće prihvatiti stajalište iz osporenih rješenja kako bi mogao »prikriti protuzakonito dobiven novac iz čl. 279. st. 1. KZ-a«. Pojašnjava da po naravi kaznenog djela za koje ga se tereti, takva mogućnost ne ovisi od njegovog ponašanja, već bi takav novac morao »dobiti« od nekog drugog, tko bi ga prethodno pribavio.

Ustavnom sudu predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih rješenja i vraćanje predmeta Županijskom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja, odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

4. Članak 102. stavak 1. točka 3. ZKP-a glasi:

»Članak 102.

(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti:

(...)

3) ako osobite okolnosti opravdavaju bojazan da će ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo ili da će počiniti kazneno djelo kojim prijeti.

(...)«

5. Podnositelju je pritvor određen rješenjem istražnog suca Županijskog suda u Zagrebu broj: Kir-341/11 od 22. siječnja 2011. U odnosu na podnositelja u rješenju Županijskog suda u Zagrebu broj: 5-Kio-I-31/11 od 24. siječnja 2011. navodi se da postoji osnovana sumnja da je u vremenskom razdoblju od 2004. do 2008. godine, u P., nakon što mu je drugookrivljeni I. B. sukcesivno dostavljao dio novca otuđenog prilikom počinjenja kaznenih djela razbojništva pod točkama 1. do 5. istražnog zahtjeva, znajući da se radi o novčanim sredstvima protuzakonito oduzetima na navedeni način, te primivši tako ukupno najmanje 1.300.000,00 kuna, radi prikrivanja stvarnog izvora protupravno stečenog novca, uložio isti u izgradnju nekretnina u svom vlasništvu, pa da je na taj način u gospodarskom poslovanju raspolagao i uložio na opisani način stečena sredstva.

Odlučujući o podnositeljevoj žalbi protiv rješenja istražnog suca o produljenju pritvora, Županijski sud je ocijenio da je valjano i na zakonu osnovano istražni sudac odlučio o postojanju onih osobitih okolnosti koje čine opravdanim zaključak o postojanju daljnje opasnosti od činjenja kaznenih djela na strani podnositelja, a samim tim i nužnosti daljnje primjene mjere pritvora protiv podnositelja na temelju članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a.

Županijski sud u osporenom rješenju obrazlaže:

»...Navedeno se ukazuje opravdanim iz razloga što se XI-okrivljeniku stavlja na teret dulji vremenski period u kojem bi počinio kazneno djelo iz čl. 279. st. 1. KZ, a koja okolnost uz inkriminirani mu način počinjenja kojim je iskazao visok stupanj upornosti i kriminalne volje, te uz okolnost da je isti prema vlastitim navodima već pravomoćno osuđivan zbog počinjenja kaznenih djela silovanja, teške tjelesne ozljede i razbojništva, upućuju na zaključak o sklonosti XI-okrivljenika ka činjenju kaznenih djela, odnosno o postojanju daljnje opasnosti od ponavljanja istovrsnih kaznenih djela.

Pritom valja istaći da se u ovom predmetu provodi istraga za kaznena djela razbojništva za koja prema podacima u spisu postoji relevantan stupanj osnovane sumnje da su ista počinjena, zbog čega je moguće provesti istragu i u odnosu na kazneno djelo terećeno XI-okrivljeniku, neovisno što je za isto zakonom propisan skraćeni postupak, pa je odluka istražnog suca o produljenju mjere pritvora protiv XI-okrivljenika...«

6. Ustavni sud, ocjenjujući ustavnu tužbu, u kojoj se ukazuje na neosnovanost produljenja mjere pritvora određenog po pritvorskoj osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a, polazi s aspekta eventualne povrede prava na slobodu, kao temeljnog ljudskog prava.

Ustav sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima koji su Ustavom propisani.

Članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine« – Međunarodni ugovori broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Europska konvencija), koji glasi:

»Članak 5.

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

a) ako je zatvoren u skladu sa zakonom nakon presude nadležnog suda;

b) ako je zakonito uhićen ili pritvoren zbog nepoštovanja zakonitog sudskog naloga radi osiguranja izvršenja neke zakonom propisane obveze;

c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;

(...)«

Polazeći od navedenih načela pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku, Ustavni sud je uvažio činjenicu istaknutu i po podnositelju ustavne tužbe da, s aspekta zaštite ljudskih prava, pritvor predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Pritvor se, naime, određuje prije donošenja pravomoćne presude o utvrđivanju krivnje pa u razdoblju istražnog zatvora još uvijek u cijelosti važi ustavna pretpostavka nedužnosti zajamčena člankom 28. Ustava, koji glasi:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

7. U pogledu zakonske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a, primijenjene u konkretnom slučaju produljenja pritvora, Ustavni sud napominje da uvjerenje suda da postoji iteracijska opasnost mora proizlaziti iz takvih okolnosti – »osobitih okolnosti« – vezanih uz konkretan slučaj i uz osobu protiv koje se pritvor produljuje, a rješenje o produljenju pritvora zbog iteracijske opasnosti mora biti obrazloženo takvim razlozima – da se može razumno vjerovati kako je daljnja primjena pritvora opravdana i nužna radi sprječavanja kaznenog djela.

Međutim, u konkretnom slučaju osnovno pitanje je li opravdano dovođenje podnositelja u nepovoljniji položaj od onog u kojem bi bio da se protiv njega vodi zaseban postupak, kako je to predviđeno za kazneno djelo za kojeg ga se tereti, umjesto provođenja jedinstvenog postupka protiv svih okrivljenika kako je to u konkretnom slučaju određeno.

U odnosu na navedeno pitanje Ustavni sud navodi sljedeće:

Članak 430. ZKP-a glasi:

»Članak 430.

U postupku pred općinskim sudom za kaznena djela za koja je kao glavna kazna propisana novčana kazna ili zatvor do pet godina primjenjivat će se odredbe članka 431. do 445. ovoga Zakona, a ako u tim odredbama nije što posebno propisano, primjenjivat će se ostale odredbe ovoga Zakona.«

Članak 106. stavak 4. ZKP-a glasi:

»Članak 106.

(...)

(4) Prije podnošenja optužnog prijedloga u skraćenom postupku, pritvor može trajati onoliko koliko je potrebno da se provedu istražne radnje, ali ne dulje od 60 dana.«

Protiv prvookrivljenika D. Ž. i drugih u konkretnom slučaju vodi se kazneni postupak radi kaznenih djela iz članka 218. stavka 1. i 2. i dr. KZ-a. Protiv svih okrivljenih, tako i protiv podnositelja ustavne tužbe, vodi se jedinstveni kazneni postupak.

Međutim, u odnosu na podnositelja u konkretnom kaznenom postupku se provode određene istražne radnje isključivo za kazneno djelo iz članka 279. stavka 1. KZ-a, za koje je zapriječena kazna zatvora od šest mjeseci do pet godina. Dakle, riječ je o kaznenom djelu za koje se, na temelju citiranog članka 430. ZKP-a primjenjuju posebne odredbe koje se odnose na skraćeni postupak.

Slijedom navedenog, a s obzirom da pritvor za kaznena djela za koja je određeno provođenje skraćenog postupka može trajati »najdulje 60 dana«, ocjena je Ustavnog suda, da neovisno o tomu što se protiv podnositelja, na temelju članka 29. ZKP-a, vodi jedinstveni postupak, zajedno s okrivljenicima koji se terete za kaznena djela za koja su zapriječene duže kazne zatvora, podnositelj ne smije samo iz razloga što se vodi jedinstveni postupak u pogledu kaznenih djela stavljenih mu na teret, a za koja bi se inače vodio skraćeni postupak, doći u teži položaj od onoga u kojem bi se nalazio da se vode odvojeni postupci, a što se, dakako, odnosi i na odredbe o trajanju pritvora (ovo je i stajalište Vrhovnog suda Republike Hrvatske, izraženo u rješenju broj: Kž-352/01-4 od 18. svibnja 2001. i dr.).

Stoga je u pravu podnositelj kada navodi da je protiv njega nepravilno produljen pritvor iz osnove propisane u članku 102. stavku 1. točke 3. ZKP-a.

Stajalište Ustavnog suda je da odredbe ZKP-a sudovi moraju tumačiti i primjenjivati restriktivno, polazeći od načela nepovredivosti čovjekove osobne slobode, propisanog člankom 22. Ustava i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija), uz zahtjev da se kazneni postupak protiv pritvorenika mora voditi osobito žurno, u smislu članka 25. stavka 2. Ustava, članka 5. stavka 3. Konvencije i članka 101. stavka 4. ZKP-a (odluka Ustavnog suda broj: U-III-3698/03 od 28. rujna 2004. godine, »Narodne novine« broj 141/04.).

Pri tome je Ustavni sud pošao od stajališta zauzetog u odluci broj: U-III-433/2008 od 5. ožujka 2008. (»Narodne novine« broj 47/08. i 50/08.), prema kojem je pritvorenik donošenjem rješenja o produljenju pritvora nakon proteka zakonskog roka u kojem pritvorenik može biti u pritvoru, lišen slobode bez valjane odluke sudbene vlasti.

8. Utvrdivši povredu ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava u vezi s člankom 22. Ustava, te članka 5. stavka 1. Konvencije, Ustavni sud je na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučio kao u izreci pod točkama I. i II.

9. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2815/2011

Zagreb, 8. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Davor Krapac, v. r.

Odluka, NN 67/2011-1483