## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2445/2001 od 23. ožujka 2005. godine i Izdvojeno mišljenje suca

### NN 47/2005 (11.4.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2445/2001 od 23. ožujka 2005. godine i Izdvojeno mišljenje suca

# Ustavni sud Republike Hrvatske

**930**

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić,
predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potočnjak, Agata
Račan, Emilija Rajić, Smiljko
Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom D.-ZD d.o.o.
Z., zastupane po direktoru V. A., na sjednici održanoj 23. ožujka 2005. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.
if !supportLineBreakNewLine
endif

```
Obrazloženje

if !supportLineBreakNewLine

endif
```

1. D.-ZD d.o.o. Z. podnijela je ustavnu tužbu
protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-1370/01-2
od 27. rujna 2001. godine, kojom je usvojena revizija radnika D.-ZD d.o.o. iz
Zadra (33 tužitelja u parničnom postupku radi utvrđenja nezakonitosti odluka i
vraćanja na rad), izjavljena protiv presude Županijskog suda u Zadru broj: Gž-648/99 od 20. rujna 2000. godine. Tom presudom potvrđena
je presuda Općinskog suda u Zadru broj: P-1814/98 od 10. lipnja 1999. godine,
kojom je odbijen, među ostalim, zahtjev tužitelja za utvrđenje nezakonitosti
odluka tužene, D.-ZD d.o.o. iz Z., od 6. studenoga 1998. godine, o otkazima
njihovih ugovora o radu.

Presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske preinačene
su presuda Županijskog suda u Zadru i presuda Općinskog suda u Zadru na način
da je usvojen tužbeni zahtjev radnika podnositeljice u dijelu koji se odnosi na
utvrđenje nezakonitosti odluka o otkazu ugovora o radu.

2. Podnositeljica navodi da joj je presudom
Vrhovnog suda Republike Hrvatske povrijeđeno ustavno pravo propisano člankom
48. stavkom 1. Ustava i da su povrijeđene odredbe članka 5. stavka 2. i članka
19. stavka 1. Ustava. Zbog toga osporava stajalište Vrhovnog suda Republike
Hrvatske da su Županijski sud u Zadru i Općinski sud u Zadru pogrešno
primijenili odredbe članka 145. stavaka 1. i 3. Zakona o radu (»Narodne
novine«, broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82/01., 114/03., 123/03.,
142/03., 30/04., u daljnjem tekstu: Zakon), kojima se propisuje obveza
poslodavca na savjetovanje s radničkim vijećem prije donošenja odluka važnih za
položaj radnika.

Obrazlažući razloge ustavne tužbe,
podnositeljica iznosi da je Vrhovni sud Republike Hrvatske, na temelju
činjeničnog stanja utvrđenog u parničnom postupku, »našao da postupak
savjetovanja prije donošenja Programa (Program zbrinjavanja viška radnika, op. Suda) nije proveden dovoljno temeljito«. Ovo zbog toga
jer je Program dostavljen sindikalnom povjereniku tek nakon donošenja, čime je,
prema ocjeni tog suda, onemogućena zakonom propisana obveza savjetovanja s
radničkim vijećem, odnosno sindikalnim povjerenikom, koja je određena odredbom
članka 148. stavka 3. Zakona.

Podnositeljica predlaže Ustavnom sudu usvajanje
ustavne tužbe, ukidanje presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske i vraćanje
predmeta tom sudu na ponovni postupak.

Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je
spis Općinskog suda u Splitu broj: P-1814/98.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29./02. i
49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisuje:

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, (...),
kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama (...), povrijeđeno ljudsko
pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (...).«

4. Vrhovni sud Republike Hrvatske u osporenoj
presudi utvrđuje da je u konkretnom slučaju ostvaren revizijski razlog pogrešne
primjene Zakona. Pri tome je ukazao na odredbe članka 145. Zakona, kojima je
propisana obveza savjetovanja poslodavca i zaposleničkog vijeća prije donošenja
odluka koje su važne za položaj zaposlenika (stavak 1.). Prema stavku 2.
podstavku 9. istog zakonskog članka, donošenje programa zbrinjavanja viška
zaposlenika smatra se takvom odlukom, dok je odredbom stavka 3. tog članka
propisano da se podaci o namjeravanoj odluci moraju
dostaviti zaposleničkom vijeću potpuno i pravovremeno, tako da mu se omogući davanje
primjedaba i prijedloga, kako bi rezultati rasprave mogli utjecati na donošenje
odluke.

Prema odredbi članka 148. stavka 3. Zakona, ako
kod poslodavca nije utemeljeno zaposleničko vijeće (kao što je to slučaj
podnositeljice ustavne tužbe), sindikalni povjerenik preuzima prava i obveze
zaposleničkog vijeća. To, prema tumačenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
znači da se podnositeljica, kao poslodavac, prije donošenja Programa
zbrinjavanja viška radnika morala savjetovati sa sindikalnim povjerenikom.

Slijedom iznesenog, Vrhovni sud Republike
Hrvatske utvrdio je da Program zbrinjavanja viška zaposlenika u konkretnom
slučaju nije donesen sukladno Zakonu, odnosno da navedena obveza poslodavca
nije izvršena jer je Program zbrinjavanja viška zaposlenika dostavljen
sindikalnom povjereniku tek nakon donošenja, čime je onemogućeno savjetovanje
posebno propisano odredbom članka 145. stavka 3. Zakona. Zbog toga su, prema
stajalištu tog suda, sukladno članku 145. stavku 11. Zakona, ništave odluke
podnositeljice o donošenju Programa zbrinjavanja viška zaposlenika i o otkazima
ugovora o radu, donesenim temeljem tog Programa.

5. Odredbom članka 48. stavka 1. Ustava jamči se
pravo vlasništva. Ustavni sud pravo vlasništva na ustavnopravnoj razini štiti
na način da priječi tijelima državne vlasti ograničavanje ili oduzimanje tog
prava, osim ako je ograničavanje ili oduzimanje zasnovano na zakonu. U slučaju
zadiranja u vlasništvo od strane drugih pravnih subjekata (fizičkih ili pravnih
osoba) radi se, u pravilu, o imovinskim sporovima privatnog prava. Ustavni sud
ispituje i takvu odluku sudbene i druge vlasti kad ocijeni da je osporena
odluka, prosuđujući je kroz zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
zajamčenih Ustavom, utemeljena na nepravilnom ili neprihvatljivom pravnom
stajalištu.

Ustavni sud utvrdio je da podnositeljici ustavne
tužbe nije povrijeđeno ovo ustavno pravo jer je osporena presuda Vrhovnog suda
Republike Hrvatske donesena na temelju i u skladu s mjerodavnim zakonskim
odredbama.

6. Članak 5. stavak 2. i članak 19. stavak 1.
Ustava, čiju povredu podnositeljica također ističe u ustavnoj tužbi, ne sadrže
ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku
pokrenutom ustavnom tužbom, u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog
zakona.

7. Temeljem odredbi članaka 73. i 75. Ustavnog
zakona odlučeno je kao u izreci.

Objava ove odluke temelji se na odredbi članka
29. stavka 1. Ustav­nog zakona.

Broj:
U-III-2445/2001

Zagreb,
23. ožujka 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**dr****. sc. Petar Klarić**, v. r.

### IZDVOJENO MIŠLJENJE

### uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2445/2001 od 22. ožujka 2005.

Suglasno
odredbama članka 27., točke 3. i 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske,
izdvojivši svoje mišljenje i glasujući protiv Odluke Ustavnog suda Republike
Hrvatske u predmetu broj: U-III-2445/2001 od 22. ožujka 2005. godine, dajem
pisano obrazloženje izdvojenog mišljenja i glasovanja protiv takve Odluke kako
bi se uz Odluku moglo objaviti u »Narodnim novinama«.

Općinski
sud u Zadru, u sporu grupe radnika iz D.-ZD d.o.o. Z. protiv tuženika D.-ZD
d.o.o. Z., radi utvrđenja nezakonitosti odluke i vraćanja na rad, nakon
detaljno provedene rasprave donio je 10. lipnja 1999. godine presudu i rješenje
s kojim je odbio kao neosnovan postavljeni tužbeni zahtjev, te je odbio kao
neosnovan i zahtjev za donošenje privremene mjere o nalogu tuženome da
tužitelje vrati u radni odnos do pravomoćnog okončanja ovog postupka.

Utvrdivši
da je tuženi postupio suglasno odredbama članka 119. stavka 3., članka 148.
stavka 3., članka 119. stavka 6., članka 145. stavaka 1. i 2., članka 120.
stavaka 5. i 6. Zakona o radnim odnosima, Općinski sud u Zadru je, odbijajući
tužbeni zahtjev u cijelosti, istaknuo da je »tuženik učinio sve što je bilo
moguće da interesi zaposlenika budu zaštićeni, posebno pronalazeći im
zaposlenje kod novih poslodavaca, što oni nisu prihvatili. Tuženik nema druge
mogućnosti nego svim zaposlenicima koji su se izričito ili prešutno izjasnili
da ne žele raditi kod novih poslodavaca otkazati radni odnos kao tehnološkom
višku«.

Sve
to je tuženi učinio u suglasnosti sa Sindikatom i ostalim institucijama
zaduženima za razrješavanje takvih problema u postupku razvoja poduzetništva u
novim uvjetima.

Stajalište
i pravne razloge istaknute u presudi Općinskog suda u Zadru broj: P-1814/98, u
cijelosti je prihvatio Županijski sud u Zadru i svojom presudom broj: Gž-648/1999, ustvrdivši da je prvostupanjski sud: »...
izveo pravilan pravni zaključak u smislu da tuženik pri donošenju Programa
zbrinjavanja viška zaposlenika nije povrijedio odredbe Zakona o radu (...) koje
uređuju način, postupak i sudionike pri donošenju programa zbrinjavanja viška
zaposlenika (članci 119., 120., 145. i 148. stavak 3. Zakona o radu), kao ni
odredbu članka 106. stavka 1. Zakona o radu kojom je predviđena mogućnost
davanja redovitog otkaza ugovora o radu ako prestane potreba za obavljanje
određenog posla (poslovno uvjetovani otkaz).«

U
revizijskom postupku Vrhovni sud Republike Hrvatske svojom odlukom broj: Rev. 1370/2001 usvaja reviziju i preinačuje presudu
Županijskog i Općinskog suda u Zadru i usvaja tužbeni zahtjev u dijelu pod
točkom I. presude Općinskog suda, koja je potvrđena u cijelosti i presudom
Županijskog suda u Zadru.

Bitni
razlog koji navodi Vrhovni sud Republike Hrvatske za svoju odluku može se
sažeti u sljedećem stajalištu.

Vrhovni
sud iscrpno navodi sve što su učinili prvostupanjski i drugostupanjski sud kad
su utvrdili da je tuženi:

–
obavijestio sve zaposlenike da se više neće baviti trgovinom,

–
da je za radom tužitelja prestala potreba,

–
da je 14. i 15. rujna 1998. godine svim zaposlenicima dostavljen prijedlog
programa zbrinjavanja viška zaposlenika, a isti program da je dostavljen i
Sindikatu trgovine Hrvatske,

–
da je isti prijedlog dostavljen i Hrvatskom zavodu za zapošljavanje, Područnoj
službi u Z., jer zaposlenici nisu imali formirano zaposleničko vijeće,

–
da je poslije savjetovanja u vezi izrade programa zbrinjavanja viška
zaposlenika sačinjen konačni program u kojemu je naglašeno da je tuženi učinio
sve da interesi radnika budu zaštićeni i da radnici ponudu zapošljavanja kod
novih poslodavaca nisu prihvatili, i

–
da upravo zbog toga mora svim radnicima dati otkaz, to jest otkazati radni
odnos, jasno, kao tehnološkom višku.

Vrhovni
sud zatim utvrđuje da je navedeni program zbrinjavanja dostavljen »Područnoj
službi zavoda za zapošljavanje u Z. 14. listopada 1998. godine, koja se o
programu nije očitovala. Dana 26. listopada 1998. godine već doneseni program
upućen je sindikalnom povjereniku J. R. Sindikalno povjereništvo dopisom od 30.
listopada 1998. godine izrazilo je protivljenje programu, a potom je 6.
studenog 1998. godine, tuženik donio odluku o otkazu ugovora o radu za sve
tužitelje«. Razlog ovakvog detaljnog navođenja Vrhovni sud je uzeo za podlogu
svoje odluke ustvrdivši: »... točno je da odredba članka 119. stavka 6. ZR
predviđa da se, ako kod poslodavca nije utemeljeno zaposleničko vijeće,
poslodavac pri izradi programa zbrinjavanja viška zaposlenika dužan savjetovati
s nadležnom službom zapošljavanja, ali navedena odredba ne isključuje iz
primjene odredbu članka 148. stavka 3. ZR, koja predviđa da sindikalni
povjerenik ima sva prava zaposleničkog vijeća ako kod poslodavca takvo vijeće nije
utemeljeno... Navedena obveza poslodavca u konkretnom slučaju nije izvršena,
jer je program zbrinjavanja viška zaposlenika dostavljen sindikalnom
povjereniku tek nakon donošenja, čime je onemogućeno savjetovanje, te je na taj
način povrijeđena odred­ba članka 145. stavka 3. ZR«.

Zanimljivo
je stajalište Vrhovnog suda, jer u konkretnom slučaju, bez navođenja bilo kojih
sličnih primjera, Vrhovni sud ne nalazi pogrešnu primjenu Zakona o radu u bilo
kojem dijelu obrazloženja prvostupanjske i drugostupanjske presude, nego iznosi
neki vid potrebe kumulacije propisa i uz pomoć te pravne operacije kaže da je
»pogrešno primijenjen zakon«.

Revizija
se pozivala na pogrešnu primjenu materijalnog prava ali ne »zbog nekumulacije propisa«, nego zbog onih ocjena zauzetih od
strane sudova u kojima su pravilno primijenjeni zakoni po stajalištu Vrhovnog
suda, s time što Vrhovni sud ističe potrebu da su sudovi trebali još
»primijeniti« i neke druge odredbe.

Osnovna
svrha svake kumulacije leži u potrebi procesne ekonomije i u mogućnosti da se
parničnim radnjama rješava više pravnih odnosa. Kumulacija propisa može biti
razlogom upućivanja na mogućnost primjene više propisa, ali u tom slučaju nije
moguće da najviši sud preinačuje odluke nižih sudova, nego je u mogućnosti
ukinuti odluku i vratiti na ponovni postupak ukazujući na mogućnost kumuliranja
pravnih propisa.

Niži
sudovi su izvršili izbor u odnosu na primjenu propisa i Vrhovni sud u tom
dijelu nema prigovora. Vrhovnom sudu naglašena potreba kumulativne primjene
propisa od jednake pravne vrijednosti, pravne osnove za rješavanje ovog
problema i Vrhovni sud želi istaknuti potrebu da je, uz pravilnu primjenu
propisa od strane nižih sudova, trebalo još primijeniti i neki drugi propis
iste vrijednosti za sporni slučaj koji bi materijalno imao istu pravnu snagu,
ali bi mogao utjecati, uz pravilnu primjenu istaknutih propisa i neka druga
razmišljanja o značaju radnji koje je sud uz tu odredbu trebao ocijeniti. U
ovom slučaju bi se, po izraženom stajalištu Vrhovnog suda, značaj »savjetovanja
prije donošenja Programa zbrinjavanja« a ne poslije donijetog
Programa, možda mogao pozitivno odraziti na rješavanje spora, što je bio razlog
za eventualno ukidanje i vraćanje na ponovni postupak cijelog predmeta, a ne da
Vrhovni sud redoslijed savjetovanja, uz ispravnu primjenu onih propisa na koje
se sudovi u svojim odlukama pozivaju, uzima podlogom preinačenja prvostupanjske
i drugostupanjske odluke, bez ikakvog bitnog ukazivanja na biti spora. To tim
više što se prvostupanjski i drugostupanjski sud ne razilaze u logičkom
ocjenjivanju stvarnih premisa za opstojnost pravno relevantnih činjenica za
svoja odlučivanja. Osobito i zato što Vrhovni sud ispušta iz vidokruga
činjenicu da su sami tužitelji povukli svoj prvobitni zahtjev za »utvrđenje
nezakonitosti Programa zbrinjavanja«.

Budući
da je Općinski sud u Zadru u svojoj odluci upozorio na nejasnoću zakonskih
odredbi o dužnosti savjetovanja i ukazao na različita stajališta i dvojbe o
normativnom sadržaju odredbi članka 119. stavka 6. ZR, i da je primjenom
pravila i tumačenja mjerodavnih zakonskih odredbi zauzeo stajalište o
zakonitosti svoje odluke o otkazima ugovora o radu, a što je još detaljnije u
svojoj odluci izrazio i Županijski sud u Zadru, mišljenja sam da je Vrhovni sud
bez ikakvog utemeljenog pravnog razloga, primjenjujući izvjesnu metodu
kumulacije pravnih propisa, neutemeljeno preinačio pobijane presude
prvostupanjskog i drugostupanjskog suda. Zato sam glasovao protiv ove odluke
Ustavnog suda i izdvojio svoje mišljenje s pravom na njegovu objavu uz Odluku
Ustavnog suda.

Zagreb, 30. ožujka 2005.

Sudac Ustavnog suda

**Milan Vuković, dr. iur**.,
v. r.

Odluka, NN 47/2005-930