## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3793/2007 od 19. studenoga 2009.

### NN 158/2009 (31.12.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3793/2007 od 19. studenoga 2009.

158 31.12.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3793/2007 od 19. studenoga 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3953

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Marko Babić, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenule D. S. i F. Š., obje iz K., koje zastupa odvjetnik Z. Š. iz Odvjetničkog društva Š. & Š. iz Z., na sjednici održanoj 19. studenoga 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-570/05-2 od 14. ožujka 2006. godine – u dijelu kojim je odbijen tužbeni zahtjev podnositeljica ustavne tužbe – i predmet vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba (i dopuna ustavne tužbe nakon okončanja revizije na Vrhovnom sudu Republike Hrvatske) podnesena je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-570/05-2 od 14. ožujka 2006. godine, u dijelu kojim je odbijen tužbeni zahtjev podnositeljica (II. i III. tužiteljica) protiv presude Općinskog suda u Zagrebu broj: Pn-638/98 od 26. studenoga 2004. godine.

1.1. Prvostupanjskom presudom obvezan je tuženik (»C. o.« d.d. Z.) naknaditi štetu I. tužitelju I. D. (bratu podnositeljica ustavne tužbe) u iznosu od 176.121,85 kn, te II. i III. tužiteljici u iznosu od 152.000 kn svakoj, s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama, dok je odbijen dio njihovog tužbenog zahtjeva za isplatu svakom po 80.000 kn.

1.2. Drugostupanjski sud potvrdio je presudu suda prvog stupnja u odbijajućem dijelu svakog od tužitelja za 80.000 kn, dok je preinačio prvostupanjsku presudu u dijelu kojim je zahtjev I. tužitelja prihvaćen za iznos od 28.448,74 kn, a podnositeljica u iznosu od po 18.800 kn i u tom dijelu odbio njihov tužbeni zahtjev.

1.3. Protiv te presude I. tužitelj je podnio reviziju Vrhovnom sudu Republike Hrvatske, koju je djelomično prihvatio Vrhovni sud, te je presudom broj: Rev-573/06-2 od 20. lipnja 2007. godine (nakon što je djelomično preinačio nižestupanjske presude) obvezao tuženika da I. tužitelju I. D. isplati na ime naknade štete daljnji iznos od 20.775,63 kn i naknadi mu parnični trošak u ukupnom iznosu od 92.779,53 kn.

2. Podnositeljice u ustavnoj tužbi navode kako prvostupanjski sud, u parničnom postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, nije utvrdio doprinos prednika I. tužitelja i podnositeljica (njihova pok. oca M. D. koji je 29. ožujka 1997. godine poginuo u prometnoj nezgodi kao vozač mopeda uslijed naleta osobnog vozila kojim je upravljao osiguranik tuženika) nastanku štetnog događaja.

2.1. Drugostupanjski sud, odlučujući o žalbi tuženika, preinačio je prvostupanjsku presudu, utvrdivši da doprinos pravnog prednika podnositeljica nastanku štetnog događaja iznosi 40%, te je sukladno utvrđenom doprinosu I. tužitelju i podnositeljicama dosudio umanjeni iznos naknade štete.

2.2. Vrhovni sud Republike Hrvatske je u povodu revizije I. tužitelja ocijenio kako doprinos njihova pok. oca nastanku štetnog događaja iznosi 20%, slijedom čega je I. tužitelju dosudio daljnji iznos na ime naknade štete. Međutim, s obzirom na vrijednost predmeta spora pobijanog dijela presude (koji u slučaju podnositeljica nije prelazio iznos od 100.000 kn) one nisu imale pravo na ulaganje revizije pa je sporni omjer suodgovornosti njihova pok. oca od 40% i nadalje ostao, a time i (njima) dosuđeni umanjeni iznos naknade štete.

2.3. Podnositeljice u ustavnoj tužbi navode (...) da Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao sud Ustavom ovlašten za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnost građana, ne može ostvariti svoje ovlaštenje i dužnost. Najbolji primjer za to je upravo konkretni slučaj kada Vrhovni sud u postupku koji se temelji na istoj činjeničnoj i pravnoj osnovi donosi različitu odluku u odnosu na 1. tužitelja, dok podnositeljice ostaju uskraćene i onemogućene u ostvarivanju svog prava jer zbog visokog imovinskog cenzusa nemaju pravo na izjavljivanje revizije i ispitivanje odluke od strane Vrhovnog suda Republike Hrvatske. Stoga smatraju da su osporenom drugostupanjskom presudom, zbog bitne povrede odredbi parničnog postupka i pogrešne primjene materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Predlažu ukidanje osporene presude i vraćanje predmeta na ponovo odlučivanje Županijskom sudu u Zagrebu.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Članak 118. stavak 1. Ustava propisuje:

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana.

Sukladno navedenom, Ustavni sud ističe da su svi nadležni sudovi u Republici Hrvatskoj dužni poštivati pravna stajališta Vrhovnog suda Republike Hrvatske u cilju osiguravanja jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana.

4. Uvažavajući ustavnu nadležnost Vrhovnog suda Republike Hrvatske, propisanu člankom 118. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud ocjenjuje da se mjerodavno pravno stajalište najvišeg suda u zemlji u konkretnom slučaju zasniva na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava.

Budući da je u konkretnom ustavnosudskom predmetu presuda nadležnog Županijskog suda u Zagrebu, u dijelu koji podnositeljice osporavaju ustavnom tužbom, suprotna pravnom stajalištu Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u odnosu na doprinos prednika I. tužitelja i podnositeljica ustavne tužbe nastanku štetnog događaja) navedenom u točki 2.2. ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da je osporenom presudom u ukinutom dijelu podnositeljicama ustavne tužbe povrijeđeno ustavno jamstvo jednakosti pred zakonom, propisano člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Vrhovni sud Republike Hrvatske – u odnosu na podnositeljice ustavne tužbe – nije mogao osigurati jedinstvenu primjenu zakona (u istoj činjeničnoj i pravnoj situaciji kao kod I. tužitelja – njihova brata), jer zbog nedostatne vrijednosti predmeta i nemogućnosti podnošenja revizije od strane (i) podnositeljica (kao II. i III. tužiteljica), najviši sud Republike Hrvatske nije mogao preinačiti u osporenom dijelu nezakonitu drugostupanjsku presudu i u odnosu na podnositeljice, čime je podnositeljicama ustavne tužbe, prema ocjeni Ustavnog suda, osporenom drugostupanjskom odlukom (koja je ostala na snazi), povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Iz navedenih razloga Ustavni sud – utvrdivši povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava – nije razmatrao eventualnu povredu drugih ustavnih prava koje su podnositeljice istakle u ustavnoj tužbi.

5. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke odluke, dok je objava odluke (točka III.) utemeljena na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-3793/2007
Zagreb, 19. studenoga 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 158/2009-3953