## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1162/2001 od 5. prosinca 2001.

### NN 111/2001 (14.12.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1162/2001 od 5. prosinca 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1851

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću
petorice za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Petar Klarić,
predsjednik Vijeća, te suci Jurica Malčić, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan i
Milan Vuković, članovi Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi ICC U. GmbH &
Co. KG, F., zastupanoga po S. P. N., direktoru, na sjednici održanoj 5.
prosinca 2001. godine, donio je jednoglasno

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda
Trgovačkog suda u V., broj: VI-P-801/99-11 od 12. srp­nja 2000. godine i

– presuda Visokog
trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: XIII-Pž-4293/00-2 od 27. ve­ljače
2001. godine, te se predmet vraća Trgovačkom sudu u V. na ponovni postupak.

III. Rješe­nje
Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-1162/2001 od 4. srp­nja 2001.
godine, o obustavi ovrhe teme­ljem presude Trgovačkog suda u V., broj:
VI-P-801/99-11 od 12. srp­nja 2000. godine, stav­lja se izvan snage.

IV. Ova će se odluka objaviti
u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1. Podnosite­lj je podnio ustavnu tužbu protiv
presude Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: Pž-4293/00-2 od 27.
ve­ljače 2001. godine, kojom je odbijena ­nje­gova žalba i u cijelosti
potvrđena presuda Trgovačkog suda u V., broj: VI-801/99 od 12. srp­nja 2000.
godine.

Ustavna tužba je
pravodobna i dopuštena.

Izreka prvostupa­njske
presude glasi:

»1. Utvrđuje se da
je ICC U. GmbH & Co. KG, sa sjedištem u F., Nj., pravova­ljano ustupio
prava i obveze iz ugovora o kreditu od 10. 8. 1998., sklop­ljenog s društvom F.
d.o.o. V., društvu D. GmbH & Co. KG., K., Nj., te da je D. GmbH & Co.
KG, K., pravova­ljano ustupio prenesena prava i obveze društvu A. S. KG I. T.
& V., sa sjedištem u B., Nj.

2. Utvrđuje se da je društvo
A. S. KG I. T. & V. ugovorna strana i vjerovnik iz ugovora o kreditu sklop­ljenog
dana 10. 8. 1998. između F. d.o.o. A. 2, V. i ICC U. GmbH & Co. KG, H. 192,
F.

3. Utvrđuje se da društvo A.
S. KG I. T. & V., B., ima pravo na fiducijarni prijenos poslovnih udjela F.
d.o.o., F. I. d.o.o. i P. d.o.o., koje drže F. d.o.o., M. H., Lj. W., D. Ž., Z.
Š.-P., S. R. i N. K.

3. Utvrđuje se da društvo A.
S. KG I. T. & V., B., ima pravo na fiducijarni prijenos poslovnih udjela F.
d.o.o., F. I. d.o.o. i P. d.o.o., koje drže F. d.o.o., M. H., Lj. W., D. Ž., Z.
Š.-P., S. R. i N. K.

4. Svaka stranka snosi svoje
troškove.«

2. Prvostupa­njski sud je
utvrdio nespornim da je između podnosite­lja, kao II. tuženika, i F. d.o.o. iz
V., kao I. tuženika, 10. kolovoza 1998. godine zak­ljučen ugovor o kreditu na
iznos od 2,600.000 DEM, te da su tuženici M. H., Lj. W., D. Ž., Z. Š.-P., S.
R., N. K. i F. d.o.o. prenijeli poslovne udjele koje imaju u društvu F. d.o.o.
u fiducijarno vlasništvo podnosite­lja.

Sud je također kao nesporno
utvrdio da je člankom 8. navedenog ugovora o kreditu podnosite­lj ovlašten
prenijeti svoj položaj, prava i obveze iz tog ugovora na treće osobe, a primate­lji
kredita (društva F. d.o.o., V. d.d. i članovi društva F. d.o.o.) su već unaprijed
u ugovoru dali svoju suglasnost za prijenos prava i obveza iz ugovora. Za
prijenos prava i obveza bilo je potrebno da davate­lj izjave i primate­lj
izjave daju pisane izjave, ovjerene kod javnog bi­lježnika ili ­njemačkog bi­lježnika,
te da iste dostave primate­lju kredita, preporučeno poštom.

Ugovor o kreditu i prijenos
fiducijarnog vlasništva, odnosno poslovnog udjela, solemnizirani su kod javnog
bi­lježnika 10. kolovoza 1998. godine.

Podnosite­lj je 10. studenoga
1998. godine dao izjavu ovjerenu kod javnog bi­lježnika da prenosi svoju
poziciju i sva prava i obveze iz ugovora o kreditu od 10. kolovoza 1998. godine
na društvo D. GmbH & Co. KG, K. (u da­lj­njem tekstu: D.), koje je izjavom
o prihvaća­nju od 18. listopada 1999. godine prihvatilo ustupa­nje od podnosite­lja,
te je istog dana dalo izjavu o ustupa­nju tužite­lju, a društvo A. S. KG iz B.
da je istu prihvatilo i takvu ispravu ovjerilo kod javnog bi­lježnika u SR Nj.

Prvostupa­njski sud je
utvrdio da je tužite­lj 18. studenoga 1998. godine, preko Z. banke, uplatio na
račun tuženika F. d.o.o. iznos od 2,023.000 DEM, navevši pri uplati da se ista
odnosi na ugovor o kreditu od 10. kolovoza 1998. godine. Stoga sud smatra da je
uplatom veće­g dijela iznosa iz ugovora o kreditu, koja je uslijedila u vremenu
ubrzo nakon izjave o prijenosu podnosite­lja, a bez obzira na kaš­nje­nje s
izjavom o prihvaća­nju društva D., tužite­lj va­ljano preuzeo ustup­ljena prava
i obveze iz ugovora o kreditu. Sud smatra da tužite­lj ne bi uplaćivao toliki
novac, a da nije znao svrhu uplate ili da bi bio bez garancije za vraća­nje tog
iznosa, pa zak­ljučuje da ova uplata može biti vezana samo uz ustup prava iz
ugovora o kreditu.

Navode podnosite­lja, kojima
osporava pravova­ljanost ustu­pa­­nja prava društvu D. i poriče svrhu izvršene
uplate po tužite­lju, prvostupa­njski sud je odbio bez da je provođe­njem
dokaza provjerio ­njihovu osnovanost. Jednako tako, sud nije prihvatio predo­čeno
miš­lje­nje ­njemačkog bi­lježnika o tome da po ­njemačkim propisima nije došlo
do prijenosa prava i obveza iz ugovora o kreditu.

Prvostupa­njski sud je odbio
podnosite­ljev prigovor o nenadležnosti hrvatskog suda i hrvatskog prava za
rješava­nje konkretnog spora, pozivom na odredbu članka 46. stavka 3. Zakona o
rješava­nju sukoba zakona s propisima drugih zema­lja u određe­nim odnosima
(»Narodne novine«, broj 53/91, u da­lj­njem tekstu: ZRSZ), pri čemu je zak­ljučio
da svi tuženici, osim podnosite­lja, imaju sjedište odnosno prebivalište u
Republici Hrvatskoj, pa da stoga za tuženike sa svojstvom materijalnih suparničara
nadležnost suda Republike Hrvatske postoji i kad jedan od tuženika ima
prebivalište, odnosno sjedište u Republici Hrvatskoj. Svojstvo tuženika kao
materijalnih suparničara sud je utvrdio pozivom na odredbu članka 196. stavka
1. točke 1. Zakona o parnič­nom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, 91/92 i
112/99, u da­lj­njem tekstu: ZPP).

U postupku povodom žalbe
podnosite­lja, drugostupa­njski sud je dopunu žalbe utvrdio nepravodobnom, te
je u razmatra­nje uzeo samo žalbu izjav­ljenu brzojavom, koju je odbio kao
neosnovanu, jer da ista nije sadržavala nikakve razloge.

3. U ustavnoj tužbi podnosite­lj
ističe povrede odredaba članaka 14. stavka 2., 18., 26. i 29. Ustava Republike
Hrvatske, te predlaže Sudu donoše­nje rješe­nja o odgodi ovrhe fiducijarnim
prijenosom poslovnih udjela društava F. d.o.o., F. I. d.o.o. i P. d.o.o. tužite­lju
do donoše­nja odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske.

Povrede navedenih odredaba
Ustava podnosite­lj obrazlaže či­njenicom da u prvostupa­njskom postupku nije
imao ravnoprav­an položaj, da či­njenično sta­nje nije pravilno i potpuno
utvrđeno, te da je u prvostupa­njskom postupku pogrešno primije­njeno
materijalno i postupovno pravo (nadležnost suda, primjena ugovorenog
mjerodavnog prava, vrijednost predmeta spora, disponira­nje tužite­lja i
ostalih tuženika na način da se ošteti podnosite­lja).

U ustavnoj tužbi podnosite­lj
ukazuje i na postupa­nje drugo­stupa­njskog suda povodom žalbe izjav­ljene tele­grafskim
putem, kao i u svezi s ocjenom pravodobnosti dopune žalbe, koje je protivno
zakonu, uslijed če­ga nisu rasprav­ljeni žalbeni navodi podnosite­lja i dokazi
kojima se osporavaju sporna utvrđe­nja prvostupa­njske presude.

Ponovno iznoseći prigovor
nenadležnosti hrvatskog suda i prigovor pogrešne primjene hrvatskog prava u
rješava­nju konkretnog spora, podnosite­lj napomi­nje da je u ugovorima, kojih
su stranke ­njemačke pravne osobe sa sjedištem u SR Nj., ali i u slučaju
ugovora o kreditu zak­ljučenog s hrvatskim strankama, potpuno poštovana
autonomija stranaka, te je tako za slučaj spora određena nadležnost arbitražnog
suda i primjena ­njemačkog materijalnog prava, a što sudovi u osporavanim
odlukama uopće nisu ocijenili na prihvat­ljiv i razložan način, između ostaloga
i zbog toga što nisu naveli niti jedan hrvatski propis na teme­lju koje­ga
donose svoje presude.

Osporavajući utvrđe­nje
prvostupa­njskog suda o karakteru suparničarstva tuženika, na teme­lju če­ga je
prvostupa­njski sud utvrdio svoju nadležnost pozivom na članak 46. stavak 4.
ZRSZ, podnosite­lj izlaže da I. tuženi i tuženici od 3.–8. u pogledu predmeta
spora više nemaju nikakvih prava odnosno obveza te da sukladno tome nemaju
svojstvo materijalnih suparničara zajedno s podnosite­ljem. Podnosite­lj
ukazuje da su o svim tim pita­njima prvostupa­njski i drugostupa­njski sud
trebali voditi računa po službenoj dužnosti, sukladno članku 16. stavku 3. ZPP.

Opsežno izlažući tijek rad­nji povezanih sa zak­ljuče­njem ugovora o
kreditu od 10. kolovoza 1998. godine i ponude uči­njene društvu D., podnosite­lj
iznosi primjere iz prakse ­njemačkih propisa mjerodavnih za sporne ugovorne
odnose. Tim primjerima podnosite­lj osporava utvrđe­nja presuda u pogledu va­ljanosti
cesije ugovorne pozicije podnosite­lja društvu D., zbog prihvaća­nja ponude
nakon proteka godine dana od dana dostave ponude, u kojem je vremenu podnosite­lj
već dao izjavu o opozivu iste. Smatra da je zakaš­nje­nje u prihvaća­nju, prema
hrvatskim i ­njemačkim propisima, razlog zbog koje­g cesija nije nastala.

Podnosite­lj deta­ljno
obrazlaže da uplata iznosa od 2,600.000 DEM predstav­lja tužite­ljevu obvezu
koja proizlazi iz posve različitog ugovornog odnosa, a koja se samo vremenski
podudara s pretpostav­ljenom protučinidbom za preuzima­nje podnosite­ljeve
pozicije iz ugovora o kreditu.

Smatra da je ta uplata, po ­njemačkom
pravu, procesna prijevara, koja je bankarsko-tehnički prikazana kao uplata tužite­lja.
Ističe da se radi o uplati Tvornice konfekcije Z. za račun i u korist podnosite­lja,
koja uplata nema nikakve veze s prijenosom ugovora o kreditu.

Podnosite­lj napomi­nje da je
osporavanim presudama davate­ljima osigura­nja bez ijednog pravnog razloga i
objaš­nje­nja omogućeno da ponovno i protupravno raspolažu udjelima koje su već
jednom prenijeli na podnosite­lja, pri čemu ih se proglašava vlasnicima udjela
koje drže. Stoga upućuje na zapisnik Komisije za vrijednosne papire Republike
Hrvatske od 20. trav­nja 2000. godine, u kojem davate­lji osigura­nja daju
izjave koje se izravno protive utvrđe­njima osporavanih presuda.

Predlaže usvaja­nje ustavne
tužbe, ukida­nje osporavane pre­sude i vraća­nje predmeta na ponovni postupak
prvostupa­njskom sudu, a do donoše­nja konačne odluke ovog Suda, predlaže
donoše­nje privremene mjere.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Prema odredbama članka 59.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99 – u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon), svaka fizička i pravna osoba
može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da joj je odlukom sudbene
vlasti, odlukom upravne vlasti ili odlukom drugih tijela, koja imaju javne
ovlasti, povrijeđeno neko od Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i
građanina. Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sastavu redovnih ili
izvanrednih pravnih lijekova ne­go poseban institut za ocjenu pojedinačnih
akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ­ljudskih
prava i teme­ljnih sloboda čovjeka, zajamčenih Ustavom.

Ustavni sud, tijekom postupka
pruža­nja ustavnosudske zaštite, unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
utvrđuje je li u postupku odlučiva­nja o pravima i obvezama pojedinca došlo do
ustavno nedopuštenog posiza­nja u ljudska prava i teme­ljne slobode građana.

5. U provedenom
ustavnosudskom postupku u svezi s podnijetom ustavnom tužbom i prijedlogom za
odgodu ovrhe teme­ljem presude Trgovačkog suda u V., ovaj je Sud razmatrao samo
one podnosite­ljeve navode koji se teme­lje na odredbama Ustava Republike
Hrvatske te na mjerodavnim hrvatskim propisima.

Razmatra­njem i analizom
spisa predmeta prvostupa­njske i drugostupa­njske presude, Ustavni sud je
utvrdio postoja­nje propusta sudova, koji su u konkretnom slučaju doveli do
povreda odredaba Ustava navedenih u ustavnoj tužbi.

Konkretan predmet ima jasno
međunarodno obi­lježje, jer su sve pravne osobe koje se navode u ugovoru o
ustupu prava i obveza iz ugovora o kreditu strane pravne osobe. Mjerodavno
pravo za va­ljanost i učinke ustupa trebalo je odrediti teme­ljem kolizijskih
pravila za određiva­nje prava mjerodavnog za ugovor. Kolizijska pravila sadržana
su, najvećim dijelom, u odredbama ZRSZ.

Teme­ljem odredbe članka 13.
ZRSZ sudovi ili druga nadležna tijela po službenoj dužnosti utvrđuju sadržaj
stranog mjerodavnog prava.

Mjerodavne odredbe ZRSZ jesu:

Članak 19.

»Za ugovor mjerodavno pravo
je što su ga izabrale ugovorne strane, ako ovim zakonom ili međunarodnim
ugovorom nije drugačije određeno.«

Članak 20.

»Ako nije izabrano mjerodavno
pravo i ako posebne okolnosti slučaja ne upućuju na drugo pravo, kao mjerodavno
pravo primje­njuje se:

(...)

20) za ostale ugovore – pravo
mjesta gdje se u vrijeme primit­ka ponude nalazilo prebivalište odnosno
sjedište ponudioca«.

Članak 24.

»Na učinak ustupa­nja potraživa­nja
ili preuzima­nja duga prema dužniku odnosno vjerovniku koji nisu sudjelovali u
ustupa­nju odnosno preuzima­nju primijenit će se pravo koje je mjerodavno za
potraživa­nje odnosno dug.«

Teme­ljem navedenih
kolizijskih pravila hrvatskog propisa trebalo je uvažiti prigovor podnosite­lja
u svezi s izborom ­nje­mač­kog prava kao mjerodavnog prava za ugovor o kreditu
i ugovor o ustupa­nju potraživa­nja. Primjenom tih pravila sud je trebao
utvrditi svoju nenadležnost za rješava­nje spora među strankama u konkretnom
slučaju, s obzirom na ugovorenu nadležnost arbitraže.

6. Međutim, rješe­njem
Trgovačkog suda u V., donijetim na ročištu 22. svib­nja 2000. godine, odbijen
je podnosite­ljev pri­go­vor nenadležnosti
hrvatskog suda, kao i prigovor o primjeni ­nje-mač­kog prava u postupku
pred ­njemačkom arbitražom, određe­nom ugovorom od 10. kolovoza 1998. godine, a
da nisu iznijeti razlozi kojima se vodio Trgovački sud u V., pri utvrđiva­nju
nadležnosti hrvatskog suda i primjeni mjerodavnog propisa hrvat­skog prava.

O tome se u prvostupa­njskoj
presudi (na stranici 3.) izlaže vrlo sažeto, citira­njem članka 46. stavka 4.
ZRSZ:

»Ako u parnici ima više tuženika
sa svojstvom materijalnih suparničara, nadležnost suda Republike Hrvatske
postoji kad jedan od tuženika ima prebivalište odnosno sjedište u Republici
Hrvatskoj.«

Prvostupa­njski sud tuženike
u ovom predmetu smatra mate­rijalnim suparničarima u smislu članka 196. stavka
1. točke 1. ZPP, bez navođe­nja razloga za va­ljanost tog zak­ljučka.

Nada­lje, na stranici 6., u
4. odlomku prvostupa­njske presude prvostupa­njski sud utvrđuje: »... kao što
je rečeno u ovom slučaju primje­njuju se hrvatski propisi, te sud na teme­lju
utvrđenih či­njenica i hrvatskih zakona donosi presudu.«

U obrazlože­nju prvostupa­njske
presude nema podataka o tome koji je mjerodavni hrvatski propis primije­njen.

Po ocjeni Ustavnog suda
nenavođe­nje mjerodavne odredbe hrvatskog zakona po kojoj je slučaj presuđen
predstav­lja bitnu povredu postupka iz članka 354. stavka 2. točke 13. ZPP
(presuda ima nedostatke zbog kojih se ne može ispitati) a istu povredu
postupovnih odredaba počinio je i drugostupa­njski sud.

Stoga Ustavni sud ne može ispitati razloge kojima su se u konkretnom
slučaju prvostupa­njski i drugostupa­njski sud vodili u odlučiva­nju o nadležnosti
hrvatskog suda i primjeni hrvatskog prava.

Iz ugovora o kreditu od 10.
kolovoza 1998. godine, izjave od 18. listopada 1999. godine, o prihvaća­nju
statusa, svih prava i obveza društva ICC od strane društva D., te izjave o
ustupa­nju i prihvaća­nju dane između društava D. i A. S. KG, proizlazi da su,
pod pretpostavkom va­ljanosti ovih ustupa­nja i prihvaća­nja, ugovorne stranke
prihvatile i odredbu članka 12. kojom je za slučaj spora ugovorena nadležnost
arbitražnog suda i primjena  njemačkog
prava, a postupak će se voditi na ­njemačkom jeziku.

U slučaju va­ljanosti
izvršenog ustupa­nja prava i obveza iz tog ugovora, hrvatski sud je tužbu
trebao odbaciti zbog nenadlež­nosti, odnosno, u slučaju neva­ljanosti ustupa,
tužbu je trebao odbiti kao neosnovanu.

Ova okolnost nije obrazložena
i predstav­lja bitnu povredu odredbe parničnog postupka iz članka 354. stavka
2. točke 13. ZPP, poči­njenu donoše­njem prvostupa­njske presude, a time je
povrijeđeno i podnosite­ljevo ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. i
člankom 26. Ustava.

7. Ustavni sud je utvrdio da
je drugostupa­njski sud povrijedio i podnosite­ljeva ustavna prava iz odredaba
članaka 18. i 29. stavka 1. alineje 1. Ustava, jer je pogrešno zak­ljučio da se
radi o žalbi bez razloga, odnosno o nepravovremenoj dopuni žalbe, te nije
izvršio kontrolu prvostupa­njske presude u smislu odredbe članka 365. ZPP.

Iz poštanske potvrde, koja
prileži ustavnoj tužbi (prilog P-5) ovaj je Sud utvrdio da je protiv prvostupa­njske
presude pod­nosite­lj podnio žalbu brzojavom, predanu pošti 25. srp­nja 2000.
godine, te je u da­lj­njem roku od 3 dana, sukladno odredbi članka 113. stavka
3. ZPP, dana 28. srp­nja 2000. godine predao dopunu žalbe preporučeno putem
pošte. Drugostupa­njski je sud samo na teme­lju prijamnog žiga, datiranog s 3.
kolovoza 2000. godine, zak­ljučio o nepravovremenosti dopune žalbe, pri čemu
nije izvršio provjeru drugih raspoloživih dokaza. Omotnica u kojoj je dospjela
dopuna žalbe nije prik­ljučena spisu predmeta.

8. Slijedom navedenog,
Ustavni sud je utvrdio da su pod­nosite­lju povrijeđena ustavna prava propisana
člankom 14. stavkom 2. (jednakost pred zakonom), člankom 18. (pravo na žalbu
protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku prvog stup­nja pred
sudom ili drugim ovlaštenim tijelom), člankom 26. (jednakost svih pred sudovima
i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti), kao i člankom 29.
(pravo da zakonom ustanov­ljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u
razumnom roku odluči o ­nje­govim pravima i obvezama).

U vezi s prijedlogom
podnosite­lja iznijetim u ustavnoj tužbi da Sud donese rješe­nje o odgodi
ovrhe, teme­ljem presude Trgovačkog suda u V., ovaj je Sud utvrdio da su ispu­njene
pretpostavke iz odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona za usvaja­nje
prijedloga. Nakon usvaja­nja ustavne tužbe i ukida­nja osporavanih presuda, kao
izvršnog naslova, bilo je potrebno rješe­nje o odgodi ovrhe staviti izvan
snage.

9. Utvrdivši da su podnosite­lju
povrijeđena prava navedena u ustavnoj tužbi, Ustavni sud je, teme­ljem odredbi
članaka 63. stavka 2., 69. i 72. Ustavnog zakona, odlučio kao u izreci.

Broj: U-III-1162/2001
Zagreb, 5. prosinca 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 111/2001-1851