## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2366/2008 od 1. ožujka 2012.

### NN 40/2012 (6.4.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2366/2008 od 1. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1050

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. P. iz V., kojeg zastupa M. Š., odvjetnik u R., na sjednici održanoj 1. ožujka 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 998/07-2 od 19. ožujka 2008.

– presuda Županijskog suda u Gospiću broj: Gž-531/06-2 od 29. studenog 2006.

– presuda Općinskog suda u Gospiću broj: P-524/89-66 od 17. veljače 2006.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Gospiću na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je I. P. iz V., kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa M. Š., odvjetnik u R.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev 998/07-2 od 19. ožujka 2008. povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Presudom Vrhovnog suda odbijena je podnositeljeva revizija i potvrđena presuda Županijskog suda u Gospiću broj: Gž-531/06-2 od 29. studenog 2006., kojom je odbijena podnositeljeva žalba protiv presude Općinskog suda u Gospiću broj: P-524/89-66 od 17. veljače 2006. Prvostupanjskom presudom odbijen je podnositeljev tužbeni zahtjev da mu tuženik na ime naknade materijalne štete isplati 217.463,17 kn s pripadajućom zakonskom zateznom kamatom.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Gospiću broj: P-524/89.

3. U obrazloženju prvostupanjske presude navedeno je u bitnome:

»(...)

Ocjenom provedenih dokaza sud je zaključio da je tužiteljevo potraživanje zastarjelo sukladno čl. 376, st. 2 u vezi sa st. 1 ZOO-a ('NN' 53/91) kojim je propisano da potraživanje naknade štete zastarijeva za pet godina od kada je šteta nastala.

Naime, s obzirom da je tužitelj zahtjev za komisijsku procjenu štete dostavio na spis R2-52/83, koji se, po njegovim navodima odnosio na zahtjev ostalih mještana za naknadu štete, znači da je šteta nastala prije ili 1983.g.

Međutim, na temelju iskaza svjedoka, navoda tužitelja ... i navoda tuženog u odgovoru na tužbu sud je zaključio da je šteta nastala 1982. g., a s obzirom da je tužba podnijeta 13.12.1989. g. istekao je petogodišnji, objektivni rok od dana kada je šteta nastala pri čemu nije od odlučnog značenja trogodišnji rok zastarijevanja od dana kada je oštećenik doznao za štetu i počinitelja, tj. 1987. g.

Naime, objektivni rok zastare potraživanja od pet godina nakon nastanka štete primjenjuje se kad subjektivni rok od tri godine nakon saznanja za štetu i počinitelja, istječe izvan petogodišnjeg roka.

Slijedom navedenog tužiteljev zahtjev za komisijsku procjenu štete podnijet je nakon proteka roka od pet godina (18. 12. 1987. g.) slijedom čega nije nastupio prekid zastare, kao to tijekom postupka ističe tužitelj.

Na temelju naprijed navedenog sud je zaključio da je osnovan prigovor tuženog o zastari potraživanja slijedom čega je odlučeno kao u izreci ove presude.

(...)«

U obrazloženju drugostupanjske presude navedeno je u bitnome:

(...)

I prema pravnom mišljenju ovog suda, nedvojbeno je da je nastupila zastara tužiteljevog potraživanja, jer iz rezultata dokaznog postupka proizlazi da je eventualna šteta kao posljedica izvođenja radova miniranja od strane tuženika nastupila 1982. g., a tužba tužitelja, zaprimljena u sudu 13. prosinca 1989. godine, a podnošenje tužiteljevog zahtjeva za komisijsku procjenu štete uslijedilo je 18.12.1987. godine, dakle, nakon proteka roka od pet godina, slijedom čega nije došlo do prekida zastare, kako to smatra tužitelj.

(...)

U obrazloženju presude Vrhovnog suda navedeno je u bitnome:

»(...)

U postupku koji je prethodio reviziji sudovi su utvrdili da je definitivna šteta tužitelju nastupila do isteka 1982. jer su već tada nastale sve štetne posljedice na objektu tužitelja bez obzira na njen postupan i sukcesivan nastanak.

Zato su na osnovu primjene odredbe čl. 376. st. 2. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine', broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96., 112/99. i 88/01. – dalje: ZOO) pravilno zaključili da je tužitelju istekao petogodišnji objektivni rok zastarijevanja jer je tužba podnesena 13. prosinca 1989. obzirom da objektivni rok počinje teći od kada su nastupile definitivne štetne posljedice a to je po utvrđenju sudova kako je rečeno bilo do isteka 1982.

Zbog toga nije osnovan ni revizijski razlog pogrešne primjene materijalnog prava.

(...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

4. Podnositelj je u ustavnoj tužbi u bitnome naveo:

»... u žalbi je tužitelj ukazivao na činjenicu kako je prvostupanjski sud bio kontradiktoran sam sebi navodeći kako je šteta nastupila tijekom 1982. godine, pa je stoga potraživanje ušlo u zastaru budući je zahtjev za naknadu štete podnesen 18.12.1987. godine. No, budući da, sukladno i tadašnjim zakonskim odredbama, podnošenje zahtjeva za procjenom i naknadom štete prekida tijek zastare, očito je kako petogodišnji zastarni rok nije u cijelosti protekao, budući je prema sudskom zaključku šteta mogla nastati i krajem 1982. godine. (...)

Konačno, u pobijanoj revizijskoj presudi Vrhovni sud, suprotno Zakonu o parničnom postupku, odbija odlučivati o pogrešnoj primjeni materijalnog prava, odnosno o pogrešno primijenjenom institutu zastare potraživanja, iako je tu okolnost podnositelj istakao na početku svoje revizije.

(...)«

Podnositelj navodi da mu je osporenom presudom povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava, dok iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da smatra kako mu je povrijeđeno i pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje predmetnih presuda i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba je osnovana.

5. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), glasi:

»Članak 62.

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

(...)«

IV. MJERODAVNO PRAVO

6. Člancima 376. stavcima 1. i 2. te 388. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.; u daljnjem tekstu: ZOO), propisano je:

»Članak 376.

(1) Potraživanje naknade uzrokovane štete zastarijeva za tri godine od kad je oštećenik doznao za štetu i za osobu koja je štetu učinila.

(2) U svakom slučaju ovo potraživanje zastarijeva za pet godina od kada je šteta nastala.

(..)«

»Članak 388.

Zastarijevanje se prekida podizanjem tužbe i svakom drugom vjerovnikovom radnjom poduzetom protiv dužnika pred sudom ili drugim nadležnim organom, radi utvrđivanja, osiguranja ili ostvarenja potraživanja.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Ustavni sud utvrđuje da u ovom ustavnosudskom postupku treba odgovoriti na pitanje je li podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Ustavni sud primjećuje kako je prvostupanjski sud odbio podnositeljev tužbeni zahtjev zbog proteka petogodišnjeg roka zastare, navevši kako podnositelj svojim zahtjevom sudu za komisijsku procjenu štete nije prekinuo tijek zastare zbog proteka zastarnog roka u trenutku podnošenja tog zahtjeva. Međutim, u konkretnom slučaju, polazeći od činjeničnih utvrđenja tog suda, navedeni zaključak nije ispravan budući da je taj sud utvrdio da je šteta nastupila tijekom 1982. (dakle, neutvrđenog datuma te godine) te da je zahtjev sudu za komisijsku procjenu štete podnesen 18. prosinca 1987. Naime, utvrđenje kako je šteta nastupila tijekom 1982. uključuje i bilo koji datum tijekom prosinca te godine, a time i datume nakon 18. prosinca iste godine, u kojem slučaju je nedvojbeno došlo do prekida zastare.

Ustavni sud nadalje primjećuje kako drugostupanjski sud nije uvažio podnositeljevu žalbu, već je, polazeći od činjeničnih utvrđenja prvostupanjskog suda, također pogrešno izračunao kako je proteklo spomenutih pet godina, dok se Vrhovni sud nije uopće smatrao potrebnim osvrnuti na ove navode, već je zastaru računao od nastanka štete do podnošenja tužbe, kao da prekid zastare zahtjevom sudu za komisijsku procjenu štete uopće nije bio relevantan u konkretnom slučaju.

Ustavni sud utvrđuje da su prvostupanjski i drugostupanjski sud odbili podnositeljev tužbeni zahtjev zbog očite pogreške u računanju zastarnog roka, a Vrhovni sud to nije sanirao povodom podnositeljeve revizije.

Slijedom navedenog Ustavni sud ocjenjuje da je osporenim presudama podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

8. Zbog utvrđenja povrede ustavnog prava podnositelja zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao eventualnu povredu njegovog ustavnog prava zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava, istaknutog u ustavnoj tužbi.

9. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

10. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2366/2008

Zagreb, 1. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 40/2012-1050