## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-137/1991. od 16. lipnja 1992.

### NN 45/1992 (20.7.1992.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-137/1991. od 16. lipnja 1992.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, na sjednici 16. lipnja 1992. godine.
donio je

## RJEŠENJE

1. Pokreće se postupak za ocjenu zakonitosti odredaba Pravilnika o pravima,
uvjetima i postupku za ostvarivanje prava iz zdravstvenog osiguranja ("Narodne
novine", br. 55/90, 5/91, i 27/91), i to:

a) odredbe članka 7. stavka 1. u dijelu kojim je određeno da osiguranici
- radnici imaju pravo na naknadu osobnog dohotka zbog privremene spriječenosti
- nesposobnosti za rad do dana kad navrše 40 godina staža osiguranja ili
65. godina života;

b) odredaba članka 25. stavaka 2, 3, 4. i 5. u dijelu koji se odnosi
na osiguranike - radnike koji su zaposleni kod osoba koje osobnim radom
samostalno obavljaju privrednu ili neprivrednu djelatnost ili kod drugih
privatnih poslodavaca.

2. Ne prihvaća se prijedlog Saveza udruženja samostalnih privrednika
Hrvatske za pokretanje postupka za ocjenu zakonitosti odredaba istog Pravilnika,
i to:

a) odredbe članka 7. stavka 1. u dijelu kojim je određeno da osiguranici
koji osobnim radom samostalno obavljaju privrednu ili neprivrednu djelatnost
imaju pravo na naknadu osobnog dohotka zbog privremene spriječenosti -
nesposobnosti za rad do dana kad navrše 40. godina staža osiguranja ili
65. godina života;

b) odredaba članka 25. stavka 2, 3, 4. i 5. u dijelu koji se odnosi
na osiguranike koji osobnim radom samostalno obavljaju privrednu ili neprivrednu
djelatnost.

3. Ovo Rješenje objavit će s u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

U članku 7. Pravilnika određeno je od kada i do kada osiguranici koji
osobnim radom samostalno obavljaju privrednu ili neprivrednu djelatnost
imaju pravo na naknadu osobnog dohotka zbog privremene spriječenosti nesposobnosti
za rad. Tako je u stavku 1. članka 7. Pravilnika, između ostalog, određeno
da ti osiguranici imaju pravo na naknadu osobnog dohotka do dana kada navrše
40 godina staža osiguranja ili 65. godina života. U članku 25. stavcima
2, 3, 4. i 5. Pravilnika uređen je način utvrdivanja osnovice za naknadu
osobnog dohotka osiguranicima koji osobnim radom samostalno obavljaju privrednu
ili neprivrednu djelatnost i osiguranicima - radnicima zaposlenim kod tih
osoba i drugih privatnih poslodavaca, koji nisu po istoj osnovici bili
zdravstveno osigurani najmanje šest mjeseci. Njima osnovicu za naknadu
osobnog dohotka ne čini osobni dohodak koji je osiguraniku isplaćen za
mjesec koji prethodi mjesecu u kojem je nastupio slučaj na temelju kojeg
se stječe pravo na naknadu, već se kao osnovica za naknadu uzima prosječna
osnovica osiguranja na koju je osiguranik bio prijavljen u određenom vremenskom
razdoblju prije stjecanja prava na naknadu. Ujedno je određen i najviši
iznos osnovice za naknadu osobnog dohotka ovih osiguranika. Prijedloge
za pokretanje postupka za ocjenu zakonitosti navedenih odredaba članka
7. stavka 1. i članka 25. stavaka 2, 3, 4. i 5. Pravilnika podnijeli su
Savez samostalnih sindikata Hrvatske - u dijelu koji se odnosi na osiguranike
radnike - i Savez udruženja samostalnih privrednika Hrvatske - u dijelu
koji se odnosi na osiguranike koji osobnim radom samostalno obavljaju privrednu
ili neprivrednu djelatnost i osiguranike - radnike zaposlene kod

tih osoba ili kod drugih privatnih poslodavaca. Podnositelji prijedloga
smatraju da osporene odredbe Pravilnika nisu u skladu sa Zakonom o zdravstvenoj
zaštiti i zdravstvenom osiguranju. Po ocjeni ovoga Suda postoji osnovana
sumnja da osporene odredbe članka 7. stavka 1. i članka 25. stavaka 2,
3, 4. i 5. Pravilnika - u dijelu koji se odnosi na osiguranike - radnike
- nisu u skladu s odredbama Zakona o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom
osiguranju ("Narodne novine", br. 12/91 - pročišćeni tekst, te
19/91. i 53A/91). Tim Zakonom svi su radnici obuhvaćeni obaveznim zdravstvenim
osiguranjem neovisno o tome gdje su zaposleni i neovisno o dužini njihova
radnog staža i godina njihova života. Svi oni imaju status osiguranika
- radnika. U Zakonu je izričito određeno da se u Republičkom fondu zdravstvenog
osiguranja i zdravstva Hrvatske (u daljem tekstu: Republički fond) osiguranicima
- radnicima obavezno osigurava naknada osobnog dohotka za vrijeme privremene
spriječenosti za rad u vezi s korištenjem zdravstvene zaštite (čl. 40),
te da ta naknada pripada od prvog dana privremene spriječenosti za rad
i traje za sve vrijeme takve spriječenosti (čl. 41. st. 1). Zakon nije
ovlastio Republički fond da na drukčiji naćin uređuje pitanje trajanja
prava osiguranika - radnika na naknadu osobnog dohotka za vrijeme privremene
spriječenosti za rad u vezi s korištenjem zdravstvene zaštite.

Stoga postoji osnovana sumnja da Republički fond, bez izričitog zakonskog
ovlaštenja, ne bi mogao na drukčiji način uređivati pitanje trajanja prava
osiguranika - radnika na tu naknadu, pogotovo što je u članku 8. stavku
1. Zakona određeno da nitko ne može smanjiti niti ograničiti prava koja
osiguranicima pripadaju prema odredbama Zakona. Iz navedenog bi proizlazilo
da se osiguranicima radnicima mora osigurati pravo na naknadu osobnog dohotka
za vrijeme privremene spriječenosti za rad u vezi s korištenjem zdravstvene
zaštite za sve vrijeme dok se nalaze u radnom odnosu, neovisno o dužini
njihovog radnog staža i godina njihova života. U pogledu osporenih odredaba
članka 25. stavaka 2, 3, 4. i 5. Pravilnika Sud ocjenjuje da postoji osnovana
sumnja da te odredbe - u dijelu koji se odnosi na osiguranike radnike koji
su zaposleni kod osoba koje osobnim radom samostalno obavljaju privrednu
ili neprivrednu djelatnost ili kod drugih privatnih poslodavaca - nisu
u skladu s odredbom članka 49. stavka 1. Zakona prema kojoj osnovicu za
naknadu osobnog dohotka čini osobni dohodak koji je osiguraniku isplaćen
za mjesec koji prethodi mjesecu u kojem nastupi slučaj na temelju kojeg
se stječe pravo na naknadu. Tom zakonskom odredbom određen je način utvrđivanja
osnovice za naknadu osobnog dohotka za sve osiguranike kojima Zakon jamči
pravo na tu naknadu, a to su svi radnici neovisno o tome gdje su zaposleni.
Stoga Sud ocjenjuje da postoji osnovana sumnja da Republički fond, bez
izričitog zakonskog ovlaštenja, nije mogao u članku 25. stavovima 2, 3,
4. i 5. Pravilnika propisati za jednu kategoriju radnika drukčiji način
utvrdivanja osnovice za naknadu osobnog dohotka od onog utvrđenog Zakonom.
Na ocjenu zakonitosti ovih odredaba ne utječe činjenica što je člankom
12. stavkom 2. Uredbe o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju
u slučaju ratnog stanja ili neposredne ugroženosti neovisnosti i jedinstvenosti
Republike Hrvatske ("Narodne novine", br. 55/91) određeno da
osnovicu za naknadu osobnog dohotka za vrijeme privremene sprijećenosti
za rad čini prosječni iznos osobnog dohotka koji je osiguranik ostvario
u posljednjih šest mjeseci.

Stupanjem na snagu ove odredbe nisu prestale važiti odgovarajuće odredbe
zakona i Pravilnika već se one samo privremeno ne primjenjuju. Ove će se
odredbe ponovno početi primjenjivati kad se prestane primjenjivati Uredba.

U pogledu osporenih odredaba članka 7. stavka 1. i članka 25 stavaka
2, 3, 4. i 5. Pravilnika - u dijelu koji se odnosi na osiguranika koji
osobnim radom samostalno obavljaju privrednu ili neprivrednu djelatnost
- Sud je utvrdio da te odredbe nisu nesuglasne Zakonu. Za te osiguranike
u Zakonu nije utvrđeno pravo na naknadu osobnog dohotka za vrijeme privremene
spriječenosti za rad u vezi s korištenjem zdravstvene zaštite. Njima se
to pravo može, ali i ne mora utvrditi u Republičkom fondu. Stoga, ako se
to pravo samostalno utvrdi u Republičkom fondu, nema zakonske zapreke da
se u Republičkom fondu samostalno utvrde i uvjeti pod kojima ti osiguranici
ostvaruju pravo na novčanu naknadu, uključujući i to do kada im to pravo
pripada i kako se utvrđuje osnovica za naknadu. Iz navedenih razloga riješeno
je kao u izreci.

Broj: U-II-137/1991

Zagreb, 16. lipnja 1992.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**Jadranko Crnić, v. r.**

Rješenje, NN 45/1992-1164