### NN 138/2020 (11.12.2020.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1060/2019 od 29. listopada 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2680

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. N. iz Zagreba, kojeg zastupa B. J., odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 29. listopada 2020. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-2297/18-2 od 14. siječnja 2019. i

– presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-2528/17-64 od 28. veljače 2018.

III. Predmet se vraća Općinskom građanskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. M. N. iz Zagreba (u daljnjem tekstu: podnositelj) podnio je ustavnu tužbu u povodu presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-2297/18-2 od 14. siječnja 2019., kojom je odbijena podnositeljeva žalba i potvrđena presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-2528/17-64 od 28. veljače 2018.

Navedenom prvostupanjskom presudom odbijen je podnositeljev tužbeni zahtjev kojim je tražio da mu prvotužena javna bilježnica K. M., drugotuženo Croatia osiguranje d.d. Zagreb i trećetužena Republika Hrvatska solidarno isplate iznos od 49.854,00 kn sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od 15. listopada 1994., na ime naknade štete zbog propusta prvotužene javne bilježnice, koja u ostavinskom postupku iza pok. D. Š. nije odlučila o zahtjevu podnositelja za odvajanje ostavine radi namirenja njegovog potraživanja, već je donijela rješenje o nasljeđivanju s klauzulom pravomoćnosti i tako podnositelja onemogućila u namirenju.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo da su osporene presude donesene protivno članku 115. stavku 3. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te da su tim presudama povrijeđena njegova ustavna prava zajamčena člancima 29. stavkom 1. i 48. Ustava.

3. Na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-2528/17 te s njime povezani spisi Općinskog suda u Zagrebu broj: P-1805/94 i I-2401/94, Općinskog suda u Samoboru broj: Ovrpl-1646/02, Općinskog suda u Zagrebu broj: O-7309/06, Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovrpl-6003/07, Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-355/08, Općinskog suda u Novom Zagrebu broj: Pu R-9/17 (ranije Općinski sud u Zaprešiću broj: R1-102/05), Općinskog suda u Samoboru broj: Ovr-407/02 i Općinskog suda u Novom Zagrebu, Stalne službe u Samoboru broj: Pu Ovr-93/17 (ranije broj: Ovr-517/08).

4. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

5. Na temelju dokumentacije koja prileži spisima predmeta koji su u povodu podnositeljeve ustavne tužbe dostavljeni Ustavnom sudu, utvrđeno je sljedeće.

5.1. U predmetu Općinskog suda u Zagrebu broj: P-1805/94 podnositelj je tražio naknadu imovinske i neimovinske štete (48.000,00 HRD spp) zbog tjelesnih ozljeda koje su mu 1993. godine nanijeli B., D. i Z. Š. (inače otac, majka i sin).

Parnični postupak radi naknade štete okončan je presudom zbog izostanka od 3. svibnja 1994., kojom je podnositeljev tužbeni zahtjev usvojen, a koja je postala pravomoćna i izvršna 9. lipnja 1994.

Kazneni postupak protiv D. Š. i Z. Š. (B. Š. je u međuvremenu preminuo – op.) obustavljen je rješenjem Općinskog suda u Zagrebu od 21. svibnja 1998., jer su zbog izmjena mjerodavnog zakona radnje za koje su terećeni optužnim prijedlogom prestale biti kazneno djelo.

5.2. Prijedlogom Općinskom sudu u Zagrebu od 20. srpnja 1994., pod brojem I-2401/94, podnositelj je pokrenuo ovršni postupak protiv D. Š. i Z. Š. te je više puta mijenjao predmet i sredstva ovrhe, ali ovrhu nije bilo moguće provesti.

Sud je 4. rujna 2002. donio rješenje kojim se ovršni postupak obustavlja, uz obrazloženje da je podnositelj propustio predujmiti trošak postupka prema zaključku suda od 8. svibnja 2002. (prema utvrđenju Ustavnog suda, podnositelj je od početka ovršnog postupka, od 1994. godine nadalje, uredno predujmljivao niz troškova ovršnih radnji koje su ostajale bez rezultata – op.).

Protiv tog rješenja podnositelj nije izjavio žalbu.

U povodu novog ovršnog prijedloga podnositelja od 10. svibnja 2002., rješenjem broj: Ovrpl-1646/02 od 28. svibnja 2002., Općinski sud u Zagrebu se oglasio mjesno nenadležnim u odnosu na drugoovršenika Z. Š. te je predmet u odnosu na njega razdvojen i ustupljen mjesno nadležnom Općinskom sudu u Samoboru.

Općinski sud u Samoboru donio je rješenje o ovrsi broj: Ovr-407/02 od 9. kolovoza 2002. Na temelju tog rješenja ovrha je provedena zapljenom dijela ovršenikove plaće samo za manji dio podnositeljeve tražbine (cca 4.000,00 kn ukupno). Zatim je od podnositelja zatraženo da dostavi podatke o novom ovršenikovom poslodavcu, što ovaj nije učinio, pa je postupak obustavljen rješenjem od 19. lipnja 2006., a protiv tog rješenja nije izjavljena žalba.

Istodobno je pred istim sudom, pod brojem Ovr-655/02, vođen postupak među istim strankama radi ovrhe na ovršenikovim pokretninama koji, nakon višekratnih promjena predmeta i sredstava ovrhe, nije okončan u vrijeme donošenja ove odluke.

5.3. Pred Općinskim sudom u Zagrebu, pod brojem Ovrpl-1646/02, nastavljen je ovršni postupak protiv D. Š. te je doneseno novo rješenje o ovrsi od 11. studenoga 2002.

Tijekom ovršnog postupka, 21. ožujka 2003., D. Š. je preminula.

5.4. Podnositelj je po saznanju za smrt D. Š. podnescima i prijedlozima od 23. travnja 2003., 17. listopada 2003., 28. travnja 2004., 9. studenoga 2004. i dr. obavještavao ostavinski sud o svojoj tražbini, dugotrajnosti ovršnog postupka, trenutačnom iznosu njegove tražbine s kamatama (134.501,21 kn), svojem saznanju da je D. Š. bila izvanknjižna vlasnica stana u Zaprešiću, te je zatražio donošenje rješenja o odvajanju ostavine iz imovine nasljednika i postavljanju staratelja koji će brinuti o odvojenoj imovini.

Bio je pozvan na ostavinsku raspravu pred Općinskim sudom u Zagrebu (broj: O-3070/03) zakazanu za 3. srpnja 2003., zatim za 22. ožujka 2004. i 21. srpnja 2004., međutim, ostavinski postupak je obustavljen rješenjem od 22. prosinca 2004. jer nasljednici nisu dostavili podatke o imovini ostaviteljice.

Podneskom od 29. prosinca 2004., u kojem je naveo kako smatra da zakonski nasljednici (sinovi B. i Z. Š.) izbjegavaju plaćanje duga, ponovo je predložio provesti ostavinski postupak.

5.5. Zakonski nasljednici D. Š. podnijeli su 3. lipnja 2005. prijedlog za provedbu ostavinskog postupka zbog naknadno pronađene imovine ostaviteljice, koju čini izvanknjižno vlasništvo dvosobnog stana u Zaprešiću.

U rješenju v.d. predsjednika Općinskog suda u Zagrebu o povjeravanju provođenja ostavinskog postupka javnoj bilježnici K. M. (datum rješenja nečitljiv) navedeno je, između ostalog, sljedeće:

»U slučajevima iz čl. 140., ZN-u (odvajanje ostavine), čl. 143., ZN-u (pravo sunasljednika koji su živjeli ili privređivali u zajednici s ostaviteljem), čl. 144. ZN-u (dioba kućanskih predmeta), javni bilježnik može donositi odluke samo uz suglasnost svih stranaka u postupku. U protivnom je dužan vratiti spis nadležnom sudu (čl. 224. točka 3., ZN-u).«

U javnobilježničkom uredu K. M. provedena je ostavinska rasprava u nazočnosti punomoćnice zakonskih nasljednika, odvjetnice B. Š. Utvrđeno je da je prethodno ostavinski postupak bio obustavljen jer nasljednici nisu dostavili podatke o ostavinskoj imovini, kao i da u spisu predmeta postoje nasljedničke izjave zakonskih nasljednika.

Doneseno je rješenje o nasljeđivanju broj: O-3070/03, UPP/OS-100/05 od 10. listopada 2005., a nasljednikom stana u Zaprešiću utvrđen je sin ostaviteljice B. Š., budući da mu je drugi sin ostaviteljice/brat Z. Š. ustupio svoj nasljedni dio. Rješenje je postalo pravomoćno istoga dana, jer je odvjetnica B. Š. u ime zakonskih nasljednika dala izjavu o odricanju od prava na prigovor.

Rješenje o nasljeđivanju dostavljeno je (i) podnositelju te je on podnio prijedlog za dopunu rješenja, podredno prigovor, u kojem je istaknuo da rješenjem nije odlučeno o njegovom prijedlogu za odvajanje ostavine.

5.5.1. Podnositelj je 18. listopada 2005. pred Općinskim sudom u Zaprešiću pokrenuo postupak (broj: R1-102/05) radi donošenja privremene mjere zabrane otuđenja naslijeđenog stana u Zaprešiću, protiv B. Š.

Prijedlog je odbijen, kako se navodi u rješenju od 12. prosinca 2005., »iz tri razloga od kojih postojanje samo jednog ... čini prijedlog neosnovanim«. Prvi razlog kojeg je naveo Općinski sud u Zaprešiću jest da, kako smatra taj sud, predlagatelj osiguranja nije učinio vjerojatnom opasnost da će protivnik osiguranja spriječiti ili znatno otežati naplatu tražbine otuđenjem nekretnine, njezinim prikrivanjem ili drugim načinom raspolaganja. Taj sud navodi da je predlagatelj osiguranja priložio samo isprave iz kojih postojanje takve opasnosti ne proizlazi, štoviše, vidljivo je da je ostavinski postupak pokrenut na inicijativu protivnika osiguranja i njegovog brata. Drugi razlog neosnovanosti prijedloga jest činjenica da je podnositelj kao predlagatelj osiguranja zatražio upis prava vlasništva protivnika osiguranja u zemljišnu knjigu, što ne može biti predmet tog postupka, a ni pravna prednica protivnika osiguranja nije upisana kao vlasnica nekretnine. Treći razlog je činjenica da protivnik osiguranja nije upisan kao vlasnik nekretnine te, kao takav, nije pasivno legitimiran u ovome postupku, s obzirom na to da svrha privremene mjere zabrane otuđenja i opterećenja nekretnine nije sprečavanje vlasnika da nekretninom raspolaže, već omogućavanje naplate potraživanja predlagatelja osiguranja unatoč činjenici da je eventualno treća osoba nakon zabilježbe zabrane stekla i uknjižila svoje pravo.

Podnositeljeva žalba je odbijena rješenjem Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: Gž-1770/06 od 28. veljače 2007.

5.5.2. Rješenjem Općinskog suda u Zagrebu od 25. listopada 2005. održano je na snazi rješenje o nasljeđivanju broj: O-3070/03, UPP/OS-100/05 od 10. listopada 2005., uz sljedeće obrazloženje:

»Uvidom u spis utvrđeno je da je ostaviteljica umrla dana 21.3.2003. god., te da je ostavinski postupak pokrenut na osnovi smrtovnice od 27.3.2003. god., dakle u vrijeme važenja Zakona o nasljeđivanju – (»Narodno novine« br. 52/71, 47/78 i 56/00: dalje ZN), tj. prije donošenja novog ZN – (»Narodno novine« br. 48/03) koji se primjenjuje od 3.10.2003. god. Po odredbama tada važećeg ZN vjerovnik nije ni u kojem slučaju bio stranka u postupku, imao je samo pravo kao vjerovnik prijaviti svoje potraživanje i staviti određene prijedloge, no o kojima sud nije bio obvezan donijeti odluku. U smislu prijelaznih i završnih odredbi novog ZN (čl. 253) imaju se primjenjivati materijalne odredbe (koje se tiču materijalnih prava stranaka) prije važećeg ZN (»Narodno novine« br. 52/71 ...). Dakle, u konkretnom slučaju, vjerovnik se ne može smatrati strankom u ovom ostavinskom postupku. Institut odvajanja ostavine (kao materijalno pravna odredba) primjenom odredbe čl. 140 st. 6 i 7/ sada važećeg ZN ustanovljen je novim ZN, no i kada bi se mogao primijeniti na pravne odnose prije 3. listopada 2003. god., valja istači da je u konkretnom slučaju zahtjev vjerovnika sada bespredmetan, naime odredbe čl. 139 sada važećeg ZN, a koji odgovara odredbama čl. 145 prije važećeg ZN, sadržajno su identični su u smislu da postoji odgovornost nasljednika za dugove ostavitelja do visine vrijednosti nasljeđene imovine.

Doneseno i osporavano rješenje o nasljeđivanju je pravomoćno s dne 10. listopada 2005. god. S druge strane vjerovnik već je stavio ovršni prijedlog prema ostaviteljici i dobio Rješenje o ovrsi Ovrpl-1646/02 od 11. 11. 2002. god., no koja ovrha nije provedena obzirom na smrt ovršenice (ostaviteljice). Ova dokumentacija prileži spisu na listu 24-26/, a temeljem koje vjerovnik sada temeljem pravomoćnog rješenja o nasljeđivanju ima pravnog slijednika (nasljednika), a za nastavak postupka ovrhe.«

5.5.3. Protiv citiranog rješenja podnositelj je izjavio žalbu u kojoj se usprotivio navedenom pravnom stajalištu, pozivajući se na članak 215. Zakona o nasljeđivanju (»Narodne novine« broj 52/71., 47/78. i 56/00.), kojim je propisano da će sud na prijedlog ovlaštenih osoba narediti odvajanje ostavine od imovine nasljednika i primijeniti odredbe tog zakona o privremenim mjerama za osiguranje ostavine.

Rješenjem broj: Gž-5410/05 od 19. rujna 2006. Županijski sud u Zagrebu usvojio je podnositeljevu žalbu i ukinuo rješenje Općinskog suda u Zagrebu od 25. listopada 2005., navodeći (u bitnome) sljedeće:

»Osnovana je tvrdnja žalitelja – vjerovnika da pobijano rješenje suda prvog stupnja nije ni pravilno ni zakonito.

Valja navesti, da je pogrešna tvrdnja prvostupanjskog suda da po ZN/91 vjerovnik ne bi bio stranka u postupku. Naime, i prema odredbi članka 185. ZN/91, te prema odredbi članka 179. ZN/03, strankom se osim nasljednika i zapisovnika smatra i druga osoba koja ostvaruje neko pravo iz ostavine. Uostalom po žalbi te stranke postupao je i prvostupanjski sud donošenjem pobijanog rješenja od 25. listopada 2005., kao što i po njegovoj žalbi na odluku prvostupanjskog suda odlučuje i ovaj drugostupanjski sud.

Isto tako, pogrešan je stav suda prvog stupnja da je navedeni zahtjev odvajanja ostavine materijalno pravne prirode. Naprotiv, obzirom na sadržaj i cilj takvog zahtjeva kojim vjerovnik ostavine u konkurenciji sa zahtjevima vjerovnika nasljednika koji eventualno pretendiraju na naplatu iz ostavine, traži odvajanje ostavine, radi se o procesno pravnom institutu, što znači da se prema odredbi članka 253. stavak 2. ZN/03 na odnos stranaka povodom takvog zahtjeva vjerovnika imaju primijeniti odredbe sada važećeg ZN/03.

Neovisno o tome, te neovisno od prava vjerovnika ostavine da zatraži od nasljednika da odgovara za ostaviočeve dugove (član 145. ZN/91 i član 139 ZN/03), odredbom članka 146. stavak 1. ZN/91 i odredbom članka 140. ZN/03, neupitno je pravo vjerovnika ostavine zahtijevati u određenom roku da se ostavina odvoji od imovine nasljednika, te se u daljnjim stavcima tih članaka samo detaljnije određuje postupanja suda, time da odredbama sada važećeg ZN/03, ta su postupanja i pretpostavke detaljnije određene nego po ZN/91.

Stoga je za odlučivanje o prijedlogu vjerovnika ostavine u ovom postupku, prije svega, važno utvrditi postoje li uopće zakonske pretpostavke za postupanje po takvom prijedlogu. Obzirom da je nesporno zahtjev postavljen u zakonskom roku od tri mjeseca od otvaranja nasljedstva (smrti ostaviteljice), te da je vjerovnik učinio obzirom na postojanje pravomoćne presude i pravomoćnog rješenja o ovrsi protiv ostaviteljice, vjerojatnim postojanje svoje tražbine, sporno je postoji li opasnost da bez odvajanja ostavine vjerovnik ne bi mogao namiriti svoju tražbinu.

Zbog pogrešnog pravnog pristupa suda prvog stupnja, kako u svezi statusa vjerovnika u ostavinskom postupku, primjene propisa, tako i u svezi odnosa instituta odvajanja ostavine i odgovornosti nasljednika za ostaviočeve dugove, sud prvog stupnja propustio je cijeniti odlučne činjenice u vezi postojanja pretpostavki iz članka 140. stavak 1. ZN/03 u svezi zahtjeva vjerovnika ostavine Mladena Nemeca.

Stoga je i činjenično stanje ostalo pogrešno i nepotpuno utvrđeno.

Slijedom iznesenog, valjalo je žalbu vjerovnika uvažiti i po članku 380. toč. 3. Zakona o parničnom postupku (‘Narodne novine’ broj 53/91, 91/92, 112/99, 88/01 i 117/03 – dalje: ZPP) ukinuti pobijano rješenje, te predmet vratiti prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

U ponovljenom postupku, sud prvog stupnja radi pravilne primjene prava (odredbe članka 140 ZN/03) raspravit će postoje li prema odredbi tog članka stavak 1., kao pretpostavka zahtjeva vjerovnika ostavine, vjerojatnost opasnosti (konkurencija vjerovnika ostavine i vjerovnika nasljednika). Navedeno je odlučno, obzirom da je odredbom članka 140. stav 2. ZN/03. kao i odredbom prijašnjeg članka 146. stavak 2. ZN/91 određen redoslijed naplate između vjerovnika ostavine i vjerovnika nasljednika, pri čemu vjerovnik ostavine ima pravo prvenstva u odnosu na vjerovnike nasljednike.

Valja još samo navesti, da u ovom postupku, obzirom na odredbu članka 253. stavak 3. ZN, te nepostojanje suglasnosti stranaka u postupku pred ostavinskim sudom (ročište dana 3. srpnja 2003. – list 12 spisa) u svezi zahtjeva vjerovnika za odvajanje ostavine, nije bilo mjesta, prema odredbi članka 240. ZN/03 povjeravanju provođenja ostavinskog postupka javnom bilježniku kao povjereniku suda, te isto tako po utvrđenju takve nesuglasnosti (što u konkretnom slučaju po javnom bilježniku nije ni na koji način zapisnički konstatirano) nije bilo mjesta donošenju rješenja o nasljeđivanju po javnom bilježniku, već je on bio u obvezi kako je navedeno odredbom članka 244. stavak 3. ZN/03 spis vratiti ostavinskom sudu na daljnje postupanje.«

5.6. Na ročištu održanom 2. travnja 2007. pred Općinskim sudom u Zagrebu (ostavinski predmet nove oznake O-7309/06) utvrđeno je da je stan u Zaprešiću prodan trećoj osobi te je podnositelj obvezan dostaviti podatke o drugoj imovini pok. D. Š.

U daljnjem tijeku postupka podnositelj je na te okolnosti predlagao saslušanje zakonskih nasljednika. Tvrdio je i da oni nemaju valjano rješenje o nasljeđivanju, budući da je rješenje Općinskog suda u Zagrebu od 25. listopada 2005. (kojim je rješenje o nasljeđivanju održano na snazi) ukinuto.

5.6.1. Rješenjem od 7. prosinca 2007. odbijen je podnositeljev zahtjev za odvajanje ostavine radi namirenja njegove tražbine. U obrazloženju se, u bitnome, navodi da je od vjerovnika (podnositelja) zatraženo da sudu dostavi podatke o imovini ostaviteljice, da ovaj to nije učinio, ali da se u svakom slučaju »naprosto nema što odvojiti s obzirom da na pok. D. Š. ne glasi ništa«. U nastavku sud ističe da je podnositeljev zahtjev opravdan, ali ga nije moguće prihvatiti budući da se »nema što odvojiti«.

Istoga dana doneseno je i rješenje o obustavi ostavinskog postupka, protiv kojega je podnositelj izjavio žalbu, a u njoj je, među ostalim, istaknuo da je netočno kako ostaviteljica nije imala imovine, jer je očito da je stan u Zaprešiću bio njezina imovina u vrijeme kada je on zatražio odvajanje ostavine, kao i da u ostavinskom postupku nije postupljeno u skladu s uputom Županijskog suda u Zagrebu iz ukidnog rješenja broj: Gž-5410/05 od 19. rujna 2006.

Žalba je odbijena rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-837/10 od 11. svibnja 2010., u kojem je navedeno, u bitnome, sljedeće:

»... iako su nasljednici pok. D. Š. ... a nakon što je prethodnim rješenjem od 22. prosinca 2004. ... također bilo određeno da se ostavina neće raspraviti jer nije bilo utvrđeno da ista ima ostavinske imovine, 3. lipnja 2005. ... dali prijedlog za raspravljanje naknadno pronađene imovine ... javni bilježnik kao povjerenik suda donio rješenje o nasljeđivanju 10. listopada 2005. kojim je utvrdio da upravo ta imovina predstavlja ostavinsku imovinu (...) to je međutim rješenje rješenjem ovog suda poslovni broj Gž-5410/05 ukinuto kada je ukinuto i rješenje Općinskog suda u Zagrebu poslovni broj O-3070/03 UPP/OS 100/05 od 25. listopada 2005 ... slijedom čega navodi vjerovnika da ostavina postoji nisu istiniti jer je navedeno rješenje o nasljeđivanju ukinuto.

Kako proizlazi iz stanja spisa ne bi bilo sporno da su nasljednici odnosno nasljednik ostavinskom imovinom koja je naknadno pronađena i o kojoj je doneseno navedeno ukinuto rješenje o nasljeđivanju od 10. listopada 2005. ipak raspolagali i to vjerojatno prije nego što je navedeno rješenje o nasljeđivanju ... ukinuto te su istu otuđili, jer je sada kako proizlazi iz sadržaja zemljišnoknjižnog uloška ... vlasnik te nekretnine S. P.

U toj situaciji nije bilo svrsishodno donositi rješenje o nasljeđivanju jer doista nekretnina više nije u izvanknjižnom vlasništvu ostaviteljice.

Uostalom vjerovnik, dakle žalitelj u ovom postupku, ionako nema pravo na imovinu nego na novčanu vrijednost temeljem rješenja o ovrsi koje nije uspio provesti ... On će svoje novčano potraživanje obzirom na navedeno raspolaganje nasljednika moći ostvarivati prema njima budući da su oni temeljem rješenja o nasljeđivanju, koje je eventualno u to vrijeme još egzistiralo, raspolagali ostavinskom imovinom, zbog čega bi oni odgovarali, a to neovisno o tome što se novi vlasnik navedene nekretnine uknjižio ... upravo temeljem rješenja o nasljeđivanju koje je ukinuto. Naime navedene će okolnosti biti odlučne tek eventualno ukoliko vjerovnik bude pokretao postupak za odgovornost nasljednika za postupke nasljednika ostaviteljice koji su raspolagali temeljem tog rješenja.«

6. U međuvremenu, 16. travnja 2007., podnositelj je Općinskom sudu u Zagrebu podnio parničnu tužbu radi naknade štete protiv javne bilježnice K. M. i Croatia osiguranja d.d. Zagreb, nak­nadno (nakon što je Državno odvjetništvo u Zagrebu odbilo njegov zahtjev za mirno rješenje spora) i protiv Republike Hrvatske, po osnovi nezakonitog rada suda odnosno javne bilježnice kao povjerenice suda u ostavinskom postupku iza pok. D. Š., uslijed čega je onemogućen u jedinom preostalom načinu naplate svoje tražbine (parnični predmeti broj: P-3780/07 protiv javne bilježnice i osiguravatelja, i broj: P-355/08 protiv Republike Hrvatske, spojeni su radi zajedničkog raspravljanja i odlučivanja).

Uz navedeno, 9. svibnja 2007. podnositelj je podnio i kaznenu prijavu protiv B. Š. zbog počinjenja kaznenog djela povrede tuđih prava iz članka 228. stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 71/06. i 110/07.), u povodu koje je Općinsko državno odvjetništvo u Zagrebu u rujnu 2007. podnijelo optužni prijedlog.

6.1. Presudom Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-3780/07 od 26. ožujka 2015. odbijen je podnositeljev tužbeni zahtjev, uz sljedeće obrazloženje:

»Prema Zakonu o sudovima Republika Hrvatska odgovara za štetu, primjenom općih pravila odgovornosti za štetu, koju u obnašanju javnobilježničke dužnosti nanese javni bilježnik stranci svojim nezakonitim ili nepravilnim radom postupajući kao povjerenik suda.

Iz ovog razloga je prigovor prvotuženika glede njegove pasivne legitimacije, a što se ex offo jednako odnosi i na drugotuženika, osnovan, pa je tužbeni zahtjev u odnosu kako na prvotuženika tako i u odnosu na drugotuženika valjalo iz tog razloga odbiti.

Republika Hrvatska prema Zakonu o sudovima zatražit će od javnog bilježnika povrat isplaćene naknade za utvrđenu štetu samo kada je javni bilježnik štetu učinio namjerno ili iz krajnje nepažnje. U tom slučaju postoji pasivna legitimacija na strani javnog bilježnika odnosno osiguravajućeg društva jer prema odredbama Zakona o javnom bilježništvu bilježnici moraju biti osigurani za slučaj odgovornosti iz vlastite djelatnosti.

Dakle, u parnici za naknadu štete koju u obnašanju dužnosti nanese javni bilježnik svojim nezakonitim ili nepravilnim radom odgovara Republika Hrvatska pri čemu se u postupku primjenjuju opća pravila odgovornosti za štetu.

Prema tome tužitelj je trebao zbog te štete tužiti Republiku Hrvatsku, što je on i učinio u parnici poslovni broj P-355/08, no prije toga se je radi mirnog rješenja spora bio dužan sa zahtjevom za naknadu štete obratiti nadležnom Državnom odvjetništvu što je tužitelj i učinio.

Ipak u tijeku parničnog postupka tužitelj nije uspio dokazati da su se u njegovom slučaju ispunile potrebne pretpostavke za naknadu štete. Kako sud nije vezan za pravna shvaćanja stranaka niti njihovih punomoćnika u postupku sud nije ulazio u pravna razmatranja navedena u njihovim brojnim podnescima nego je kroz saslušanje stranaka tj. tužitelja i javne bilježnice kao prvotuženice ocijenio iskaz potonje kao vjerodostojan.

Drugim riječima sud u radnjama prvotuženice prilikom vođenja ostavinskog postupka ne nalazi da je javna bilježnica postupala nezakonito ili nepravilno. S druge strane tužitelj u postupku nije dokazao da mu je nastala šteta i u kojem obimu, a koja bi bila u izravnoj uzročno posljedičnoj svezi s radnjama javne bilježnice.

Budući da se odgovornost za štetu u konkretnom slučaju procjenjuje uz primjenu općih pravila odgovornosti za štetu tužitelj je jer na njemu leži teret dokaza bio dužan u postupku dokazati u čemu se sastoje štetne radnje javnog bilježnika, da je ta radnja u izravnoj uzročno posljedičnoj vezi sa štetom koja mora biti po opsegu određena odnosno da na strani štetnika postoji protupravnost. Pažljivom analizom izvedenih dokaza sud prihvaća kao vjerodostojan iskaz javne bilježnice, naime, da je njezin postupak na temelju priložene dokumentacije u spisu bio pravilan i zakonit, dok tužitelj ničim nije dokazao da se zbog nepravilnog rada javne bilježnice nije mogao naplatiti.«

6.2. U povodu podnositeljeve žalbe Županijski sud u Zagrebu donio je rješenje broj: Gž-3612/15 od 18. travnja 2017., kojim je citiranu prvostupanjsku presudu ukinuo i predmet vratio sudu prvog stupnja na ponovni postupak pred drugim sucem. U obrazloženju je naveo:

»Ispitujući pobijanu odluku po službenoj dužnosti u smislu čl. 365. st. 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj: 53/91, 91/92, 112/99, 117/03, 88/05, 02/07, 84/08, 123/08, 57/11, 25/13 i 89/14, dalje: ZPP) utvrđeno je da je sud prvog stupnja počinio apsolutno bitnu povredu odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. toč. 11. ZPP i pogrešno je primijenio materijalno pravo.

Navedenu apsolutno bitnu povredu odredaba parničnog postupka je počinio sud prvog stupnja jer su razlozi presude međusobno proturječni i jer presuda nema razloge o svim odlučnim činjenicama da bi se mogla ispitati.

Sud u razlozima odluke navodi da 1. i 2. tuženici nisu pasivno legitimirani, a dalje navodi da je 1. tužena zaključila sa 2. tuženikom policu radi osiguranja od profesionalne odgovornosti i da postoji pasivna legitimacija na strani javnog bilježnika odnosno osiguravajućeg društva prema odredbama Zakona o javnim bilježništvu jer javni bilježnici moraju biti osigurani za slučaj odgovornosti iz vlastite djelatnosti, zbog čega su razlozi suda, o navedenom, međusobno proturječni.

Pri tome se sud ne poziva niti jednu odredbu Zakona o javnim bilježnicima, a pri ocjeni pasivne legitimacije na strani 3. tužene se poziva na Zakon o sudovima (dalje: ZS), no, također, niti na jednu određenu odredbu ZS, niti ne navodi koji bi se Zakon o sudovima trebao primijeniti u konkretnom slučaju, imajući u vidu vrijeme štetnog događaja pa se zbog toga ne može ispitati pravilnost primjene materijalnog prava.

Sud nije uopće analizirao provedene dokaze, koje je nabrojio u razlozima odluke, nije naveo što je provedenim dokazima utvrđeno, već je samo zaključio da u radnjama 1. tuženice nema elemenata nezakonitog i nepravilnog postupanja i to na temelju njezinog iskaza, bez da je ocijenio i taj dokaz kao i ostale dokaze sukladno čl. 8. ZPP, pa kako je izostala ocjena provedenih dokaza, presuda nema razloga, da bi se mogla ispitati jer se ne može provjeriti zaključak suda da li je 1. tuženica nezakonito i nepravilno postupala jer sud nije ocijenio radnje 1. tuženice, prema navodima tužbe i u sveukupnosti ostalih, provedenih dokaza, niti je naveo valjane razloge za svoj zaključak, koji bi se onda mogao provjeriti u žalbenom stadiju postupka.

Stoga je i činjenično stanje pogrešno i nepotpuno utvrđeno, a materijalno pravo je pogrešno primijenjeno.

(...)

U ponovnom suđenju će sud ispraviti nepravilnosti koje su dovele do apsolutno bitne povrede odredaba parničnog postupka, navesti razloge o svim odlučnim činjenicama, na koje je ukazano ovom odlukom, analizu dokaza provesti sukladno čl. 8. ZPP i donijeti novu, na zakonu osnovanu odluku o glavnoj stvari i o trošku postupka.«

7. U ponovljenom postupku donesena je nova prvostupanjska (ustavnom tužbom osporena) presuda broj: P-2528/17 od 28. veljače 2018., kojom je podnositeljev tužbeni zahtjev odbijen, a u kojoj je navedeno:

»... tužitelj navodi da je 24.03.2003. unutar roka od 3 mjeseca podnio ostavinskom sudu prijedlog popisa procjene i odvajanja ostavine od imovine iza pok. D. Š., a ostavinski postupak je ustupljen I tuženoj – javnom bilježniku, kao povjereniku suda. Ista je 10.10.2005. donijela rješenje o nasljeđivanju O-3070/03 kojim je utvrđena ostavina, a nasljednikom imenovan sin B. Š. Unatoč tužiteljevu prijedlogu od 24.03.2003. I tužena je protivno pravilima ostavinskog postupka (čl. 244 st. 3 Zakona o nasljeđivanju) na rješenje o nasljeđivanju izdala klauzulu pravomoćnosti istoga dana 10.10.2005. Po žalbi tužitelja rješenje je ukinuto (ŽS Zgb Gž-5410/05). U međuvremenu je nekretnina čije je izdvajanje iz ostavine tužitelj tražio, prodana, čime je tužitelj onemogućen u naplati, pa mu je time nanesena nenadoknadiva šteta. Navedena nekretnina, naime (stan u Zaprešiću, vanknjižno vlasništvo pok. D. Š. bila je jedina mogućnost da se tužitelj naplati).

Tužitelj je u postupku ovoga suda Ovrpl-6007/07 (ranije 1646) od nasljednika B. Š. uspio ovrhom (ustezanje s plaće) naplatiti 5.200,00 kn, ali time je (po redoslijedu naplate) podmiren tek dio zatezne kamate za razdoblje od 03.05. do 14.10.1994., što je tužitelj uzeo u obzir, pa predlaže preciziranim zahtjevom u podnesku od 07.08.2014. da mu tuženi I-III solidarno isplate iznos od 49.854,00 kn zajedno sa zateznim kamatama i troškovima postupka, te iznos od 780,00 kn sa zateznim kamatama od 11.11.2002. do isplate, koji iznos se odnosi na ovršni trošak u predmetu Ovrpl-1646/02.

Prvo tužena je kod II tuženika osigurana za slučaj odgovornosti iz djelatnosti, dok III tuženik odgovara za štetu tužitelju temeljem čl. 67 Zakona o sudovima, budući je javni bilježnik počinio štetu u obnašanju dužnosti kao povjerenik suda.

(...)

Obzirom na vrijeme štetne radnje (prijedlog vjerovnika radi popisa procjene i odvajanja ostavine od imovine nasljednika iza pok. D. Š. od 23.04.2003. o kojem nije odlučeno) treba primijeniti Zakon o javnom bilježništvu (NN 78/93, 29/94, 162/98, dalje ZJB).

Prema odredbi čl. 42. st. 2. Zakona o javnom bilježništvu (‘Narodne novine’, broj 78/93 i 29/94 – dalje: ZJB) za prouzročenu štetu javni bilježnik odgovora po općim pravilima za naknadu štete o kojima se odgovora za štetu koju su počinili službene osobe. Država ne odgovara za štetu koju počini javni bilježnik.

Među strankama nisu sporna činjenična, već pravna pitanja; da li je I tužena kao povjerenik suda, izdavanjem klauzule pravomoćnosti na rješenju O-3070/03 od 10.10.2005. onemogućila tužitelja da se od nasljednika pok. D. Š. naplati po pravomoćnoj presudi zbog izostanka ovog suda Pn-1805/94, i na taj način tužitelju uzrokovala štetu, odnosno postoji li odgovornost na strani I tužene, a time i na strani II i III tuženih.

Uvidom u spis O-3070/03 (sada O-7309/06) razvidno je da je tužitelj u tom ostavinskom postupku koji je kod ovoga suda pokrenut 27.03.2003., dana 25.04.2003. podnio zahtjev za odvajanje od ostavine. Nadalje je razvidno da je tužitelj pozvan na prvo ročište kod ovoga suda dana 03.07.2003., na kojem ročištu mu je nazočni nasljednik Z. Š. osporio zahtjev za odvajanje iz ostavine, nadalje je razvidno da je održano ročište 04.11.2003. na kojem je nasljednik B. Š. dao nasljedničku izjavu, te naveo koje nekretnine su bile u vlasništvu ostaviteljice (zemlja u Gračanima i kod Marije Bistrice). Naknadno su nasljednici podneskom od 03.06.2005. dostavili podatke o naknadno pronađenoj imovini – van knjižno vlasništvo stana u Zaprešiću. Sud je rješenjem od 20.06.2005. spis povjerio javnom bilježniku, I tuženoj radi provođenja ostavinskog postupka, a temeljem čl. 176 st. 3 ZN (NN 48/03), uz uputu da u slučaju iz čl. 140 ZN (odvajanje iz ostavine) javni bilježnik može donositi odluke samo uz suglasnost svih stranaka, u protivnom je dužan vratiti spis nadležnom sudu (čl. 224 toč. 3 ZN).

Nadalje je utvrđeno da je u javnobilježničkom uredu I tužene održano ročište 10.10.2005. vezano za naknadno pronađenu imovinu (van knjižno vlasništvo stana u Zaprešiću) na kojem su uzete nasljedničke izjave, te je B. Š. utvrđen nasljednikom, a I tužena donijela sporno rješenje. Tužitelj ispravno tvrdi da ga I tužena na navedeno ročište nije pozvala, međutim je tužitelju dana 14.10.2005. navedeno sporno rješenje dostavljeno, te je isti izjavio žalbu, a spis je vraćen ovome sudu na daljnje postupanje.

Po žalbi tužitelja ovaj je sud temeljem čl. 186 i 187 ZN rješenjem od 25.10.2005. održao na snazi sporno rješenje I tužene. Ovo je rješenje ukinuto po žalbi, ovdje tužitelja odlukom ŽS Zgb Gž-5410/05 uz obrazloženje i stav višega suda da u konkretnom postupku obzirom na odredbu čl. 253 st. 3 ZN, u vezi sa čl. 240 ZN nije bilo mjesta povjeravanju provođenja ostavinskog postupka javnom bilježniku, već je isti trebao primjenom čl. 244 st. 3 ZN/03 vratiti spis ostavinskom sudu na daljnje postupanje. Uputa je višega suda da se raspravi postoje li prema čl. 140 ZN kao pretpostavku zahtjeva vjerovnika ostavine (ovdje tužitelja) vjerojatnost opasnosti da se vjerovnik neće moći naplatiti, odnosno postoje li pretpostavke za odvajanje ostavine i odgovornosti nasljednika za ostaviočeve dugove.

Iz daljnjeg tijeka ostavinskog postupka razvidno je da je ovaj sud rješenjem od 7. 12. 2007. odbio zahtjev tužitelja za odvajanje ostavine iza pok. D. Š., koje rješenje je po žalbi tužitelja potvrdio ŽS Zgb rješenjem Gž-837/10 od 11.05.2010.

Uvidom u spis Ovrpl-1646/02 (sada Ovrpl 6003/07) razvidno je da je isti pokrenuo tužitelj protiv D. Š. i Z. Š., da bi 4. 7. 2002. bio donesen Zaključak o razdvajanju postupka u odnosu na II ovršenika, a kako je I ovršenica preminula, tužitelj je tražio nastavak postupka u odnosu na nasljednika B. Š., koji prijedlog je usvojen rješenjem od 3. 7. 2007., ovršeniku se ustezalo od plaće Zaključkom suda od 8. 2. 2008. Nadalje je razvidno da je tužitelj u tom postupku angažirao novog punomoćnika koji 27. 11. 2008. ulaže žalbu protiv rješenja o nastavku ovršnog postupka, koja žalba je odbačena rješenjem od 11. 2. 2009. kao nepravovremen, a sud je dana 15. 10. 2010. donio rješenje o obustavi ovrhe.

Uzročnost je pretpostavka odgovornosti za štetu. Uzročna veza je veza između štetne radnje kao uzroka i nastale štete kao posljedice. Od više mogućih uzroka koji mogu biti u bližoj ili daljnjoj vezi s nastalom štetom uzima se u obzir onaj koji je pravno relevantan jer je adekvatan i tipičan. Tipičan je onaj uzrok koji redovno dovodi do određene štete, za koji životno iskustvo pokazuje da uzrokuje određene štetne posljedice. Isključuju se svi događaji koji su na određeni način ušli u kompleks uzroka koji su prethodili šteti, ali nisu tipični za nastanak takve štete.

Prema Zakonu o sudovima – ZS (NN 3/94, 100/96, 131/97) Republika Hrvatska odgovara za štetu, primjenom općih pravila odgovornosti za štetu, koju u obnašanju javnobilježničke dužnosti nanese javni bilježnik stranci svojim nezakonitim ili nepravilnim radom postupajući kao povjerenik suda.

Uvidom u spise ovoga suda O-7309/06 (ranije O-3070/03), a tijek postupka je detaljno prethodno opisan, ovaj sud je stava da između postupanja I tužene u tom postupku i nastanka štete tužitelju nema uzročno posljedične veze. Tužitelj je u tom postupku kao vjerovnik ostavine sudjelovao na način koji propisuje tada važeći čl. 140 ZN, sud ga je pozvao na prvo ročište nakon pokretanja ostavinskog postupka, a ostavinski postupak se u cijelosti odvijao sukladno čl. 224 ZN-a (NN 48/03). Tužitelj je u ostavinskom postupku sudjelovao sve do pravomoćnosti rješenja kojim je odbijen njegov zahtjev za odvajanje ostavine. Slijedom navedenog sud zaključuje da na strani I tužene nema odgovornosti za tijek i rezultate ostavinskog postupka, a obzirom da tužitelj tvrdi kako se zbog postupanja I tužene nije mogao naplatiti kao vjerovnik ostavine.

Tužitelj također tvrdi da je I tužena svojim postupanjem omogućila nasljednicima da u tijeku ostavinskog postupka otuđe stan u Zaprešiću, te na taj način tužitelja osujete u naplati svog potraživanja. Temeljem predloženih i provedenih dokaza (čl. 219 ZPP), nije utvrđeno u kojem trenutku su nasljednici prodali stan u Zaprešiću. Iz ostavinskog spisa proizlazi i da je pok. ostaviteljica imala još dvije nekretnine (zemlja u Gračanima i kod Marije Bistrice), također nije razvidno da li se tužitelj pokušao naplatiti iz vrijednosti tih nekretnina.

Uvidom u spis ovoga suda Ovrpl-6003/07 (ranije Ovrpl-1646/02) razvidan je tijek ovršnog postupka protiv nasljednika pok. D. Š. Iz istog je razvidno da se tužitelj naplaćivao iz plaće nasljednika B. Š., međutim kada ga je sud Zaključkom od 23.07.2010. pozvao da izvijesti sud o novom poslodavcu ovršenika, tužitelj to nije učinio pa je sud postupio sukladno čl. 67 st. 2 OZ (NN 57/96, 29/99, 42/00, 173/03, 194/03, 151/04, 88/05 i 67/08) i donio rješenje o obustavi ovrhe koje rješenje je pravomoćno 03.11.2010.; tužitelj protiv istog nije uložio žalbu. S druge strane ovaj postupak za naknadu štete pokrenut je 16.04.2007., još u tijeku ovršnog postupka, dakle kada šteta još nije tužitelju ni nastupila.

Temeljem provedenih dokaza, ovaj sud ne nalazi uzročno posljedične veze između postupanja I tužene (time i II tužene kao osiguratelja I tužene i solidarno odgovorne sa I tuženom) i nastale štete tužitelju. Također niti je u postupanju suda, za koje bi odgovarao III tuženik, nema uzročne veze sa nastankom štete tužitelju. Šteta tužitelju nastupila je obustavom ovršnog postupka protiv nasljednika tužiteljeve dužnika po pravomoćnoj presudi zbog izostanka Pn-1805/94.«

7.1. U povodu podnositeljeve žalbe donesena je (ustavnom tužbom osporena) presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-2297/18 od 14. siječnja 2019. Njome je žalba odbijena i potvrđena citirana prvostupanjska presuda, uz sljedeće obrazloženje:

»Predmet spora je naknada štete zbog propusta 1. tužene kao javnog bilježnika jer nije u ostavinskom postupku iza D. Š., odlučila o zahtjevu tužitelja za odvajanje ostavine, radi namirenja njegovog potraživanja te je donijela rješenje o nasljeđivanju s klauzulom pravomoćnosti, pa je jedina nekretnina, koja je bila predmet nasljeđivanja, prodana, čime da je tužitelj onemogućen u namirenju svoga potraživanja i nanesena mu je šteta.

Ispitujući pobijanu odluku po službenoj dužnosti u smislu čl. 365. st. 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj: 53/91, 91/92, 112/99, 117/03, 88/05, 02/07, 84/08, 123/08, 57/11, 25/13 i 89/14, dalje: ZPP) utvrđeno je da sud prvog stupnja nije počinio apsolutno bitne povrede odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. toč. 2., 4., 8., 9., 11., 13. i 14. ZPP i da nije pogrešno primijenio materijalno pravo.

Suprotno žalbenom razlogu tužitelja, razlozi suda nisu kontradiktorni i zaključak suda o odgovornosti je u skladu s provedenim dokazima.

Sud je odbio tužbeni zahtjev jer smatra da nema uzročne veze između štete i radnje odnosno propusta 1. tužene.

Suprotno žalbenim razlozima tužitelja, činjenično stanje, potrebno za pravilno meritorno presuđenje, je pravilno utvrđeno i ono žalbenim razlozima tužitelja nije dovedeno u sumnju. Također, materijalno pravo je pravilno primijenjeno kada je odbijen tužbeni zahtjev.

Naime, iz ostavinskog spisa iza umrle D. Š., koja je jedna od dužnica na temelju presude zbog izostanka, na kojoj tužitelj temelji svoje potraživanje, uz B. Š. i Z. Š., proizlazi da je tužitelj predlagao odvajanje ostavine odnosno stana u Zaprešiću i vikend gradilišta u Humu Bistričkom te na pokretninama jer da postoji bojazan da neće moći naplatiti svoje potraživanje. Njegov prijedlog je pravomoćno odbijen jer je došlo do prodaje stana, međutim uz navedeno tužitelj u prijedlogu za odvajanje ostavine nije sukladno odredbi čl 140. st. 1. Zakona o nasljeđivanju (Narodne novine br. 48/03) učinio vjerojatnim postojanje opasnosti da bez odvajanja ostavine ne bi mogao namiriti svoju tražbinu odnosno nije ukazao na postojanje činjenice da ostali dužnici po navedenoj presudi i nasljednik B. Š., nemaju imovine iz koje bi se mogao namiriti. Naprotiv, iz spisa proizlazi da je dužnica D. Š. imala pokretnine, te primala mirovinu, da je njezin nasljednik primao plaću, koja je bila predmetom ovrhe radi naplate novčanog potraživanja tužitelja te da je vođen ovršni postupak protiv dužnika Z. Š., na pokretninama i plaći. Činjenica što tužitelj do sada nije uspio namiriti svoje potraživanje nije u uzročnoj vezi s radnjom odnosno propustom 1. tužene, te je sud osnovano zaključio da na strani 1. tužene nema odgovornosti za štetu, a posljedično tome nema odgovornosti niti na strani 2. i 3. tužene pa se suprotni navodi tužitelja ne mogu prihvatiti.«

8. Prethodno, u srpnju 2007., a nakon što je rješenjem o nasljeđivanju broj: O-3070/03, UPP/OS-100/05 od 10. listopada 2005., kojeg je donijela javna bilježnica K. M., nasljednikom stana u Zaprešiću utvrđen B. Š., nastavljen je ovršni postupak protiv njega, pod novim brojem Ovrpl-6003/07 (ranije broj: Ovrpl-1646/02).

Općinski građanski sud u Zagrebu donio je rješenje o prijenosu od 6. prosinca 2007., kojim se ovršenikovom dužniku – poslodavcu nalaže da tražbinu ovršenika (plaću) isplaćuje ovrhovoditelju, slijedom čega je naplaćen mali dio podnositeljevog potraživanja (cca 5.200,00 kn ukupno).

Na upit suda od 23. veljače 2010. o razlozima nepostupanja poslodavca po rješenju o ovrsi ovršenikov poslodavac obavijestio je sud da ovršenik B. Š. od 29. travnja 2009. više nije zaposlen kod tog poslodavca.

Nakon što je od podnositelja kao ovrhovoditelja zatražio prijedloge za nastavak postupka, a ovaj se na to nije odazvao, Općinski građanski sud u Zagrebu je rješenjem od 15. listopada 2010. obustavio ovrhu.

8.1. U međuvremenu, 26. studenoga 2007., Županijski sud u Zagrebu donio je rješenje broj: Gzp-268/07, kojim je usvojen podnositeljev zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku te je naloženo da se postupak u predmetu Općinskog građanskog suda u Zagrebu pod brojem Ovrpl-1646/02 ima okončati u roku od šest mjeseci od dana dostave rješenja tom sudu (budući da je do tada već trajao više od pet godina i šest mjeseci), ali je utvrđeno da je dugotrajnosti postupka pridonio i sam ovrhovoditelj, koji je s dvije godine zakašnjenja obavijestio sud o smrti D. Š.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

9. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo da su osporene presude od 28. veljače 2018. i od 14. siječnja 2019. donesene protivno članku 115. stavku 3. Ustava te da su tim presudama povrijeđena njegova ustavna prava zajamčena člancima 29. stavkom 1. i 48. Ustava. Konkretno, podnositelj navodi (u bitnome) sljedeće:

»Podnositelj je kao tužitelj u parnici potraživao naknadu štete, u iznosu od 49.854,00 kn sa zateznim kamatama od listopada 1994.(!), i to od: 1. Javnog bilježnika K. M. iz Zagreba, 2. Croatia Osiguranja d.d., Zagreb, kao osiguravatelja javnog bilježnika, te 3. Republike Hrvatske koja po zakonu odgovara za nezakonit rad suda i suca.

Podnositelju je štetu prouzročio javni bilježnik svojim nepravilnim i nezakonitim radom, i to u provedbi ostavinskog postupka nakon smrti osobe koja je bila Podnositeljev dužnik, pa je bilo realno moguće i izvedivo da se Podnositelj namiri iz ostavine, da je Podnositelju bilo omogućeno uključiti se u ostavinski postupak, dakle prije nego što je ostavinskim rješenjem (bilo) omogućeno nasljednicima da proizvedu ‘nestanak’ (tj. otuđenje trećemu) – naslijeđene nekretnine ostaviteljeve.

Javni bilježnik pogrešnim, nezakonitim, radom, neustupanjem predmeta sudu kada je to procesno morao, onemogućio je Podnositelju ovršno ostvarenje naplate svoje tražbine, izvorno prema ostavitelju, tada ovrhom na nekretnini kao predmetu ovrhe.

Naime, Podnositelj je kao ostaviteljev vjerovnik zahtijevao, u smislu čl. 140. Zakona o nasljeđivanju (ZN – NN 48/03 ...) da se ostavina odvoji od imovine nasljednika, učinivši vjerojatnim postojanje svoje tražbine i opasnost da se bez odvajanja tražbina ne bi mogla namiriti.

Da je tako postupljeno, nasljednik ne bi mogao raspolagati stvarima i pravima ostavine, dok se ne naplati Podnositelj kao vjerovnik koji je zahtijevao odvajanje.

Budući da u ovakvom slučaju javni bilježnik može donositi odluke samo uz suglasnost svih stranaka u postupku, a suglasnosti nije bilo, javni bilježnik morao je vratiti spis sudu – prema čl. 244. st. 3. ZN.

Javni bilježnik to nije učinio, pa nadležno tijelo – sud, nije moglo odlučiti o Podnositeljevu zahtjevu za odvajanje ostavine.

Sve su te činjenice utvrđene i nesporne su.

(...)

Međutim, Podnositeljev je tužbeni zahtjev odbijen isključivo s obrazloženjem parničnog suda/sudova da navodno ne postoji uzročno-posljedična veza između štetne radnje, tj. propusta javnog bilježnika, i nastupjele posljedice – štete zbog nemogućnosti ostvarenja tražbine iz razloga nepostojanja dužnikove imovine, iako je predmetom ostavine bila i vrijedna nekretnina neopterećena bilo kakvim teretom.

Naime, da Podnositelj kao tužitelj nije dokazao da je poduzeo sve u pronalaženju dužnikove (ostaviteljeve) imovine iz koje bi mogao naplatiti svoju tražbinu.

Međutim, Podnositelj je u parnici ukazao i dokazao da je doista poduzeo i više nego što bi bilo normalno i realno očekivati od građanina koji nema za to na raspolaganju niti policijski sustav niti mrežu istražitelja.

Tako je Podnositelj, kao tužitelj, tijekom više od 20 godina (sic!) poduzeo/poduzimao sve što je razumno bilo moguće poduzeti.

Primjerice, u predmetu OS u Zaprešiću, R1-102/05, kao tamošnji predlagatelj osiguranja, protiv svoga dužnika (B. Š.), kao protivnika osiguranja, Podnositelj je tražio donošenje privremene mjere zabrane otuđenja nekretnine uz zabilježbu zabrane u zemljišnim knjigama, nažalost, bez uspjeha.

Prijedlog mu je tamošnji sud odbio, uz obrazloženje da nije uspio učiniti vjerojatnom opasnost da će protivnik osiguranja spriječiti ili otežati naplatu tražbine.

U predmetu pred Općinskim građanskim sudom u Zagrebu, broj Ovrpl-1646/02, Podnositelj je ustao ovrhom protiv sudužnika – D. Š., tražeći zabranu isplate 1/3 njezine mirovine. Još ranije, u predmetu broj I-2401/94, protiv ovršenika D. i Z. Š., Tužitelj je predlagao ovrhu, mijenjajući sredstva ovrhe, međutim, opet sve bez ikakvoga uspjeha.

U svim tim predmetima epilog je bio isti; ovršenici su bili bez ikakve imovine (prethodno su je, kao što je rečeno, ‘sakrili’) ili su im plaće/mirovine već od ranije bile opterećene ovrhama do zakonskoga maksimuma.

Posebno, u odnosu na B. Š., Podnositelj je kao ovrhovoditelj uspio naplatiti tek minoran iznos, pošto je na različite načine, pokušao dobiti podatke o njegovu zaposlenju.

Sve je to evidentirano, dokumentirano, vidljivo iz parničnog spisa.

(...)

Kod takvoga činjeničnog stanja stvari – zaključak suda (sudova) o odbijanju odštetnog zahtjeva s obrazloženjem da nesporan i neosporan propust javnog bilježnika nije u uzročnoj vezi sa štetnom posljedicom – nemogućnošću Podnositeljeve naplate, i to stoga jer da Podnositelj nije dostatno iskoristio mogućnosti potjere za skrivenom nepostojećom imovinom dužnika i njihovih nasljednika, krajnje je ciničan, nerealan, vrijeđa građanske osjećaje i prava – eklatantno je arbitraran.

Podnositelj posebno ukazuje na očit disbalans/nerazmjer između zahtjeva koji su tijekom postupka stavljani pred njega (kao tužitelja) da dokazuje nepostojeće (tj. da se nije mogao naplatiti) i krajnje nekritičnog, favorabilnoga odnosa sudova prema evidentnom propustu javnoga bilježnika kojim je Podnositelju onemogućena naplata i time nanesena šteta.

Ne samo da mu odluke zbog kojih je ustao ovom Tužbom onemogućuju naplatiti štetu naknada koje mu pripada, nego mu prijeti i plaćanje za njega golemih sudskih troškova što će, dođe li do toga, za nj imati katastrofalne posljedice.

Podnositelj, koji je običan, ‘mali’ čovjek, koji je dugo godina kao samohrani otac podizao sina, i koji sada jedva preživljava od minimalne mirovine, ovakav arbitraran stav doživljava kao duboku nepravdu i poniženje.

Doživljava ga, štoviše, kao potvrdu, u javnosti široko rasprostranjenoga stava da, kako se čini, pred zakonom i sudom nisu svi jednaki.

Podnositelj, podnoseći ovu Tužbu, polazi od Ustava i izraženih stajališta Ustavnoga suda, da se sudski postupci moraju provoditi u skladu s ustavnim načelom vladavine prava, kao najvišom vrednotom ustavnog poretka Republike Hrvatske, pa da i tumačenje mjerodavnog prava ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene, već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

10. Člankom 29. stavkom 1. Ustava propisano je:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Jamstva sadržana u citiranoj ustavnoj odredbi (analogno i u članku 6. stavku 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), koja se skupno označavaju kao procesna jamstva pravičnog (poštenog) suđenja, podrazumijevaju skupinu prava koja Ustav (kao i Konvencija) garantira strankama u sudskim postupcima. To su pravo na sud (koji je zakonom ustanovljen, neovisan i nepristran), pravo na pristup sudu, pravo na javni i kontradiktorni postupak u nazočnosti stranaka, pravo stranaka na jednakost u pogledu procesnih sredstava, pravo na suđenje u razumnom roku, pravo na učinkovit pravni lijek te opće jamstvo poštenog postupka koje nalaže sudovima da učinkovito ispituju argumentaciju i dokaze koje stranke iznesu pred njih, da spor »riješe«, to jest da donesu odluku te da tu odluku na dostatan i relevantan način obrazlože. U konačnici, ustavna i konvencijska jamstva odnose se i na dužnost provedbe obvezujućih odluka sudova.

Još u presudi u predmetu Immobiliare Saffi protiv Italije (br. 22774/93, presuda od 28. srpnja 1999.) Europski sud za ljudska prava naveo je sljedeće:

»Sud podsjeća da bi pravo na sud bilo iluzorno ako bi se dopustilo da u državama ugovornicama konačne i pravno obvezujuće odluke ostanu neprovedene, i to na štetu jedne od stranaka. Bilo bi nepojmljivo da članak 6. detaljno propiše procesna jamstva koja stranke imaju – pošteni, javni i učinkoviti postupak – bez pružanja zaštite glede provedbe sudskih odluka. Konstruirati članak 6. na način da jamči samo pravo na pristup sudu i vođenje postupka vodilo bi po svoj prilici u situaciju koja je nespojiva s načelom vladavine prava, koje su se države ugovornice obvezale poštivati kada su ratificirale Konvenciju. Izvršenje presuda donesenih od strane bilo kojeg suda treba stoga smatrati sastavnim dijelom suđenja u smislu članka 6.«

11. Iz svega izloženog u točkama od 5. do 8.1. obrazloženja ove odluke razvidno je da ustavnopravno relevantni supstrat podnositeljevog slučaja čini okolnost da on raspolaže parničnom presudom koju je donijelo tijelo sudbene vlasti Republike Hrvatske, koja je postala pravomoćna i izvršna 9. lipnja 1994., te od tada podnositelju pripada pravo da mu tuženici u sporu (odnosno nasljednici) isplate dosuđeni novčani iznos – koji predstavlja njegovo vlasništvo (članak 48. stavak 1. Ustava; članak 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju). To se, međutim, do donošenja ove odluke Ustavnog suda nije ostvarilo, uslijed čega je podnositelj i podnio ustavnu tužbu.

11.1. Provedba pravomoćne i ovršne presude izostala je zbog, prema utvrđenju Ustavnog suda, očigledne činjenice da su podnositeljevi pokušaji ovrhe dužnika, unatoč brojnim promjenama predmeta i sredstava ovrhe, ostali bez rezultata ili gotovo bez rezultata, ako se uzme u obzir činjenica da su neznatni iznosi naplaćeni ovrhom na njihovim plaćama, koje su bile opterećene i nizom drugih obveza, a pri čemu su dužnici i mijenjali radna mjesta odnosno poslodavce, dok drugih potencijalnih predmeta ovrhe – izuzev spornog stana u Zaprešiću – objektivno nije ni bilo.

Uzgred, Ustavni sud primjećuje i to da je pravomoćna i ovršna parnična presuda o kojoj je riječ donesena zbog izostanka tuženika (članak 332. Zakona o parničnom postupku, »Narodne novine« broj 53/91. i 91/92.), pa ta okolnost, a posebice niz njihovih kasnijih postupaka upućuju na izbjegavanje na zakonu i sudskoj presudi utemeljenih obveza. Na osnovi broja i vrsta sudskih postupaka koje je podnositelj pokrenuo, vodio i snosio troškove nastojeći namiriti svoje legitimno potraživanje, pa i unatoč pojedinim propustima ili pravnim pogreškama koje je pritom eventualno učinio, jasno je da se izostanak rezultata ne može pripisati njegovoj pasivnosti.

12. Prethodno spomenuta ustavna jamstva, u kontekstu općeg načela vladavine prava i pravne sigurnosti objektivnog pravnog poretka, a posebice u okviru temeljnih postulata prava na pravičan postupak i pravično/pošteno suđenje, građanima garantiraju, pored ostalog, i provedbu pravno obvezujućih sudskih odluka. Pritom u ustavnopravnom odnosno konvencijskom smislu pojam »provedbe« sudske odluke ne predstavlja sinonim (isključivo) za ovrhu i ne smije se tumačiti usko i formalistički. Istodobno valja imati na umu i činjenicu da sudovi ne sude samo na temelju zakona, već, kako je to propisano člankom 115. stavkom 3. Ustava, sude na temelju Ustava, zakona, međunarodnih ugovora i drugih važećih izvora prava, pri čemu Konvencija i u njoj proklamirana jamstva pravno obvezuju Republiku Hrvatsku još od 1997. godine i, među ostalim, nalažu da zaštita prava građana mora biti stvarna i učinkovita, a ne teorijska i iluzorna.

Donositelji osporenih presuda 2018. odnosno 2019. godine odlučuju u podnositeljevom predmetu radi naknade štete zbog nezakonitog i nepravilnog rada od javne bilježnice, njezinog osiguravatelja i Republike Hrvatske i pritom (jednako kao Ustavni sud u ovome postupku) imaju uvid u cjelokupnu dokumentaciju niza povezanih sudskih predmeta – a ona nepobitno svjedoči o činjenici da je podnositelj, u granicama mogućnosti jedne fizičke osobe, na razne pravno raspoložive načine pokušavao postići provedbu pravomoćne i ovršne presude kojom je još 1994. godine utvrđen osnovanim njegov tužbeni zahtjev i tuženicima naložena isplata. Ipak, sudovi daju legitimitet postupanju tužene javne bilježnice, prethodno i v.d. predsjednika nadležnog suda, za koje je, u konačnici, već ranije, sudskom odlukom (rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-5410/05 od 19. rujna 2006.; v. točku 5.5.3. obrazloženja ove odluke), utvrđeno da je bilo nezakonito. Ustavni sud podsjeća da je u tom rješenju izrijekom navedeno sljedeće:

»Valja još samo navesti, da u ovom postupku, obzirom na odredbu članka 253. stavak 3. ZN, te nepostojanje suglasnosti stranaka u postupku pred ostavinskim sudom (ročište dana 3. srpnja 2003. – list 12 spisa) u svezi zahtjeva vjerovnika za odvajanje ostavine, nije bilo mjesta, prema odredbi članka 240. ZN/03 povjeravanju provođenja ostavinskog postupka javnom bilježniku kao povjereniku suda, te isto tako po utvrđenju takve nesuglasnosti (što u konkretnom slučaju po javnom bilježniku nije ni na koji način zapisnički konstatirano) nije bilo mjesta donošenju rješenja o nasljeđivanju po javnom bilježniku, već je on bio u obvezi kako je navedeno odredbom članka 244. stavak 3. ZN/03 spis vratiti ostavinskom sudu na daljnje postupanje.«

Iz dokumentacije u spisima predmeta jasno proizlazi da je sud ostavinski postupak povjerio javnoj bilježnici, a ona je zaključila ostavinsku raspravu bez nazočnosti podnositelja, koji prema mjerodavnom zakonu ima položaj stranke u postupku. Nije se osvrnula na činjenicu da je postojala evidentna nesuglasnost stranaka u postupku, to jest da je podnositelj podnio pravodobni zahtjev za odvajanje ostavine, putem kojeg je mogao doći u priliku da naplati svoje legitimno potraživanje. Pritom joj nije moglo biti nepoznato da su svi dotadašnji podnositeljevi pokušaji naplate, koji traju kontinuirano još od 1994. godine, ostali bez uspjeha zbog nedostatka sredstava odnosno imovine na strani dužnika, a da je sporni stan jedina poznata ostavinska imovina.

Neovisno o činjenici da je rješenje o nasljeđivanju javna bilježnica dostavila podnositelju (te je on protiv tog rješenja izjavio prigovor s kojim je kasnije i uspio), ona je na temelju izjave o odricanju od prava na prigovor nazočne punomoćnice zakonskih nasljednika to rješenje proglasila pravomoćnim s danom donošenja, pa je na osnovi pravomoćnog rješenja o nasljeđivanju nasljednik, tijekom razdoblja od nastupa pravomoćnosti tog rješenja do donošenja rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-5410/05 od 19. rujna 2006., a svakako do održavanja novog ostavinskog ročišta pred nadležnim sudom, 2. travnja 2007., prodao stan u Zaprešiću trećoj osobi i time onemogućio podnositeljevo namirenje.

12.1. Da je tome tako, vidljivo je i iz rješenja od 7. prosinca 2007. kojim je Općinski sud u Zagrebu odbio podnositeljev zahtjev za odvajanje ostavine (v. točku 5.6.1. obrazloženja ove odluke), u kojem je eksplicite navedeno da je podnositeljev zahtjev »opravdan«, ali ga »nije moguće prihvatiti« budući da »na pok. D. Š. ne glasi ništa« i da se »nema što odvojiti«, s obzirom na to da je prijeporni stan u međuvremenu prodan.

Budući da je dotični stan bio imovina ostaviteljice u vrijeme kada je podnositelj zatražio odvajanje ostavine – ali se na to javna bilježnica nije osvrtala – podnositelj je podnio žalbu, u povodu koje mu je odgovoreno (Županijski sud u Zagrebu broj: Gž-837/10 od 11. svibnja 2010.; v. također točku 5.6.1. obrazloženja ove odluke) kako »navodi vjerovnika da ostavina postoji nisu istiniti jer je navedeno rješenje o nasljeđivanju ukinuto«, te se nastavlja:

»Kako proizlazi iz stanja spisa ne bi bilo sporno da su nasljednici odnosno nasljednik ostavinskom imovinom koja je naknadno pronađena i o kojoj je doneseno navedeno ukinuto rješenje o nasljeđivanju od 10. listopada 2005. ipak raspolagali i to vjerojatno prije nego što je navedeno rješenje o nasljeđivanju ... ukinuto te su istu otuđili, jer je sada kako proizlazi iz sadržaja zemljišnoknjižnog uloška ... vlasnik te nekretnine S. P.

U toj situaciji nije bilo svrsishodno donositi rješenje o nasljeđivanju jer doista nekretnina više nije u izvanknjižnom vlasništvu ostaviteljice.

Uostalom vjerovnik, dakle žalitelj u ovom postupku, ionako nema pravo na imovinu nego na novčanu vrijednost temeljem rješenja o ovrsi koje nije uspio provesti ... On će svoje novčano potraživanje obzirom na navedeno raspolaganje nasljednika moći ostvarivati prema njima budući da su oni temeljem rješenja o nasljeđivanju, koje je eventualno u to vrijeme još egzistiralo, raspolagali ostavinskom imovinom, zbog čega bi oni odgovarali, a to neovisno o tome što se novi vlasnik navedene nekretnine uknjižio ... upravo temeljem rješenja o nasljeđivanju koje je ukinuto. Naime navedene će okolnosti biti odlučne tek eventualno ukoliko vjerovnik bude pokretao postupak za odgovornost nasljednika za postupke nasljednika ostaviteljice koji su raspolagali temeljem tog rješenja.«

Ustavni sud primjećuje da se podnositelja, zapravo, upućuje na pokretanje novog sudskog postupka, još jednog u nizu, ovoga puta postupka za pobijanje dužnikovih pravnih radnji (članci 66. do 71. Zakona o obveznim odnosima; »Narodne novine« broj 35/05.; u daljnjem tekstu: ZOO), premda je jasno da je treća osoba vlasništvo spornog stana stekla u dobroj vjeri, na temelju pravomoćnog rješenja o nasljeđivanju, i da stoga ne postoje pretpostavke za pokretanje takvog postupka propisane člankom 67. stavkom 1. ZOO-a.

12.2. Kako se čini, ostavinski je postupak (broj: O-7309/06) pred nadležnim Općinskim sudom u Zagrebu nastavljen, de facto, samo radi odlučivanja o podnositeljevom zahtjevu za odvajanje ostavine. Taj je sud podnositeljev zahtjev odbio (a Županijski sud u Zagrebu to potvrdio) ne zbog neosnovanosti zahtjeva, već zbog njegove »nesvrsishodnosti« i »nesvrsishodnosti« cjelokupnog ostavinskog postupka u okolnostima kada je nekretnina već prodana trećoj osobi (v. točku 5.6.1. obrazloženja ove odluke), zbog čega je ostavinski postupak i obustavljen.

Zbog »nesvrsishodnosti« odlučivanja o podnositeljevom zahtjevu (i ostavini općenito) u vrijeme kada je nekretninu već stekla treća osoba podnositeljev zahtjev i razlozi toga zahtjeva u supstancijalnom smislu nisu ni razmatrani. Očigledno je, dakle, da bi podnositeljev zahtjev bio i morao biti meritorno razmatran da sud nije, protivno zakonu, ostavinski predmet iza pok. D. Š. ustupio javnoj bilježnici odnosno da je ona, kada joj je predmet već bio ustupljen, uočila da postoji nesuglasnost stranaka i vratila ga sudu, sukladno zakonu. Tada bi se podnositeljev zahtjev razmatrao ne samo meritorno, već i pravodobno, pa nasljedniku pok. D. Š. protek vremena i pravomoćnost rješenja o nasljeđivanju ne bi otvorili mogućnost raspolaganja ostavinskom imovinom prije odluke o podnositeljevom zahtjevu.

13. Premda parnični postupak radi naknade štete zbog nezakonitog rada suda odnosno javne bilježnice kao povjerenice suda, u kojem su donesene dvije odbijajuće presude osporene ustavnom tužbom, nedvojbeno nije, u formalnom smislu, postupak ovrhe pravomoćne i izvršne presude Općinskog suda u Zagrebu broj: P-1805/94 od 3. svibnja 1994. – imajući u vidu ukupnost izloženih činjenica i okolnosti, čini se da je u podnositeljevom slučaju taj postupak, u širem smislu, ipak trebao ostvariti navedenu svrhu.

Naime, donositelji osporenih presuda bili su dužni podnositeljev slučaj sagledati u svjetlu ustavnih i konvencijskih jamstava spomenutih u točkama 10. i 11. obrazloženja ove odluke, međutim, oni to nisu učinili. Pritom je zanimljivo spomenuti da je o zatraženoj naknadi štete 2018. godine odlučivao (i podnositelja odbio) isti sud – Općinski sud u Zagrebu – koji je donio pravomoćnu, ovršnu i nikada ovršenu presudu broj: P-1805/94 od 3. svibnja 1994., pa je, dakle, taj sud zanemario vlastitu pravomoćnu presudu, propustio sagledati događanja do kojih je došlo u razdoblju između 1994. i 2018. godine te recentni tužbeni zahtjev za naknadu štete staviti u odgovarajući odnos s tim događanjima, to jest kontekstualizirati ga na način koji bi uvažavao ustavno i konvencijsko jamstvo stvarne i učinkovite provedbe obvezujućih sudskih odluka.

Ustavni sud ponavlja da u osporenim presudama, donesenima u postupku radi naknade štete od javne bilježnice, njezinog osiguravatelja i Republike Hrvatske zbog nezakonitog i nepravilnog rada, sudovi, naprotiv, zauzimaju sljedeća stajališta:

»(...) između postupanja I tužene u tom postupku i nastanka štete tužitelju nema uzročno posljedične veze. Tužitelj je u tom postupku kao vjerovnik ostavine sudjelovao na način koji propisuje tada važeći čl. 140 ZN, sud ga je pozvao na prvo ročište nakon pokretanja ostavinskog postupka, a ostavinski postupak se u cijelosti odvijao sukladno čl. 224 ZN-a (NN 48/03). Tužitelj je u ostavinskom postupku sudjelovao sve do pravomoćnosti rješenja kojim je odbijen njegov zahtjev za odvajanje ostavine. Slijedom navedenog sud zaključuje da na strani I tužene nema odgovornosti za tijek i rezultate ostavinskog postupka, a obzirom da tužitelj tvrdi kako se zbog postupanja I tužene nije mogao naplatiti kao vjerovnik ostavine.

Tužitelj također tvrdi da je I tužena svojim postupanjem omogućila nasljednicima da u tijeku ostavinskog postupka otuđe stan u Zaprešiću, te na taj način tužitelja osujete u naplati svog potraživanja. Temeljem predloženih i provedenih dokaza (čl. 219 ZPP), nije utvrđeno u kojem trenutku su nasljednici prodali stan u Zaprešiću. Iz ostavinskog spisa proizlazi i da je pok. ostaviteljica imala još dvije nekretnine (zemlja u Gračanima i kod Marije Bistrice), također nije razvidno da li se tužitelj pokušao naplatiti iz vrijednosti tih nekretnina.

Uvidom u spis ovoga suda Ovrpl-6003/07 (ranije Ovrpl-1646/02) razvidan je tijek ovršnog postupka protiv nasljednika pok. D. Š. Iz istog je razvidno da se tužitelj naplaćivao iz plaće nasljednika B. Š., međutim kada ga je sud Zaključkom od 23.07.2010. pozvao da izvijesti sud o novom poslodavcu ovršenika, tužitelj to nije učinio pa je sud postupio sukladno čl. 67 st. 2 OZ (NN 57/96, 29/99, 42/00, 173/03, 194/03, 151/04, 88/05 i 67/08) i donio rješenje o obustavi ovrhe koje rješenje je pravomoćno 03.11.2010.; tužitelj protiv istog nije uložio žalbu. S druge strane ovaj postupak za naknadu štete pokrenut je 16.04.2007., još u tijeku ovršnog postupka, dakle kada šteta još nije tužitelju ni nastupila.

Temeljem provedenih dokaza, ovaj sud ne nalazi uzročno posljedične veze između postupanja I tužene (time i II tužene kao osiguratelja I tužene i solidarno odgovorne sa I tuženom) i nastale štete tužitelju. Također niti je u postupanju suda, za koje bi odgovarao III tuženik, nema uzročne veze sa nastankom štete tužitelju. Šteta tužitelju nastupila je obustavom ovršnog postupka protiv nasljednika tužiteljeve dužnika po pravomoćnoj presudi zbog izostanka Pn-1805/94.«

odnosno:

»(...) prijedlog je pravomoćno odbijen jer je došlo do prodaje stana, međutim uz navedeno tužitelj u prijedlogu za odvajanje ostavine nije sukladno odredbi čl 140. st. 1. Zakona o nasljeđivanju (Narodne novine br. 48/03) učinio vjerojatnim postojanje opasnosti da bez odvajanja ostavine ne bi mogao namiriti svoju tražbinu odnosno nije ukazao na postojanje činjenice da ostali dužnici po navedenoj presudi i nasljednik B. Š., nemaju imovine iz koje bi se mogao namiriti. Naprotiv, iz spisa proizlazi da je dužnica D. Š. imala pokretnine, te primala mirovinu, da je njezin nasljednik primao plaću, koja je bila predmetom ovrhe radi naplate novčanog potraživanja tužitelja te da je vođen ovršni postupak protiv dužnika Z. Š., na pokretninama i plaći. Činjenica što tužitelj do sada nije uspio namiriti svoje potraživanje nije u uzročnoj vezi s radnjom odnosno propustom 1. tužene, te je sud osnovano zaključio da na strani 1. tužene nema odgovornosti za štetu, a posljedično tome nema odgovornosti niti na strani 2. i 3. tužene pa se suprotni navodi tužitelja ne mogu prihvatiti.«

Proizlazi, dakle, da unatoč uvidu u cjelokupno činjenično stanje – osobito u trajanje, bezuspješnost i razloge bezuspješnosti ovršnih postupaka, sudovi ustraju u »zaštiti države« i podnositelju »predbacuju« navodne propuste (primjerice, da nije dostavljao podatke o svakom novom poslodavcu dužnika; da se nije pokušao namiriti iz vrijednosti dvaju zemljišta koja su, navodno, bila vlasništvo ostaviteljice – premda je prvi ostavinski postupak obustavljen zbog nepostojanja ostavinske imovine, a drugi je pokrenut samo zbog stana u Zaprešiću, kao naknadno pronađene imovine) ili ga upućuju da poduzme pravne radnje koje je evidentno, i bez rezultata, već poduzimao tijekom niza godina (primjerice, da se namiri iz plaća ili iz pokretnina dužnika), odnosno – usprkos svemu navedenom – zaključuju da podnositelj »nije učinio vjerojatnim postojanje opasnosti da bez odvajanja ostavine ne bi mogao namiriti svoju tražbinu«.

S druge strane, postupanje ostavinskog suda odnosno javne bilježnice protivno propisima ne spominju, osim načelno i uopćeno, ne obrazlažu zbog čega bi, unatoč jasnim propisima koji nalažu suprotno, ti postupci bili zakoniti i pravilni, odnosno kako to da je, uz zakonito i pravilno postupanje suda i javne bilježnice, došlo do situacije da zahtjev podnositelja za odvajanje ostavine i cjelokupan ostavinski postupak postanu bespredmetni, jer je jedina ostavinska imovina promijenila vlasnika na temelju pravomoćnog rješenja o nasljeđivanju – a radi se o rješenju koje nije smjelo postati pravomoćno jer nije smjelo biti ni doneseno u nadležnosti javne bilježnice.

14. Ustavno odnosno konvencijsko pravo na pravično/pošteno suđenje jamči (i) zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela, pa se tako u okviru procesnog jamstva prava na obrazloženu odluku smatra da obrazloženja sudskih odluka odnosno odluka drugih nadležnih tijela koja ne sadrže relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana upućuju na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu. Naglašava se da sudski postupak mora biti dovršen odlukom čije obrazloženje otklanja svaku sumnju glede samovolje ili arbitrarnosti pri njezinom donošenju. Utvrđene činjenice predmeta te tumačenje i primjena prava na konkretan činjenični supstrat supstancijalno su važni dijelovi obrazloženja sudske odluke.

Zadaća Ustavnog suda nije ni da se bavi pogreškama o činjenicama ili o pravu koje su navodno počinila tijela sudbene vlasti, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom. U suprotnom Ustavni bi sud djelovao kao sud trećeg ili četvrtog stupnja i ne bi poštovao ustavna ograničenja koja su nametnuta njegovu djelovanju. U odluci broj: U-III-3360/2014 od 6. lipnja 2016. (»Narodne novine« broj 64/16.) Ustavni sud ponovio je svoje stajalište prema kojem:

»67. Ustavni sud podsjeća da ustavno i konvencijsko pravo na pravično suđenje primarno jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. U tom su smislu obrazloženja sudskih odluka iznimno važna jer je nedostatak relevantnih i dostatnih razloga za ocjene kakve su odlukom dane prvi i najvažniji znak koji upućuje na arbitrarno sudsko odlučivanje.

I članak 29. stavak 1. Ustava i članak 6. stavak 1. Konvencije obvezuju sudove da obrazlože svoje odluke. Istodobno, međutim, ta ustavna i konvencijska obveza ne smije biti shvaćena tako da sudovi moraju detaljno odgovoriti na svaki argument koji stranke iznesu u postupku, odnosno u svojim žalbama ili drugim odgovarajućim podnescima. U tom se pitanju treba voditi mjerilima dostatnosti i relevantnosti tih razloga.«

Dakle, u postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se, u pravilu, ne upušta u ispitivanje činjenica, već svoje odluke zasniva na činjenicama utvrđenim u sudskom postupku – osim ako podnositelj ustavne tužbe iznese relevantne i dostatne razloge zbog kojih je od tog pravila potrebno odstupiti.

Kada je riječ o tumačenju i primjeni prava, Ustavni sud, u načelu, ne zamjenjuje pravna stajališta nadležnih sudova svojima sve dok sudske odluke ne otkrivaju kakvu arbitrarnost, a dostatno su obrazložene i, po potrebi, upućuju na relevantnu sudsku praksu. Nije zadaća Ustavnog suda preuzeti ulogu sudova koji su prvi pozvani interpretirati zakone i primjenjivati pravo na konkretne sudske predmete, već je njegova zadaća ograničena na ispitivanje jesu li učinci određene interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

Polazeći od navedenog, Ustavni je sud razmotrio jesu li obrazloženja izložena u osporenim presudama objektivno dostatna i relevantna za ocjenu o njihovoj ustavnopravnoj prihvatljivosti, što bi isključilo mogući zaključak o arbitrarnosti postupanja sudova. Utvrđeno je, međutim, da u konkretnom slučaju postoji znatno proturječje između sadržaja osporenih sudskih odluka i činjenica predmeta, i to ne samo činjenica koje je moguće utvrditi pažljivijim pregledom spisa predmeta, već i onih među tim činjenicama koje su sami nadležni sudovi izričito naveli u obrazloženjima svojih ranijih presuda. Obrazloženja osporenih presuda svode se, de facto, na konstatacije (»nema uzročno-posljedične veze«, »nije učinio vjerojatnim«) bez objašnjenja iz kojih točno činjenica te konstatacije proizlaze.

Stoga Ustavni sud nalazi da je u podnositeljevom slučaju riječ, prije svega, o povredi jamstava pravičnog/poštenog suđenja (članak 29. stavak 1. Ustava; članak 6. stavak 1. Konvencije) u aspektu prava na obrazloženu odluku.

15. Nadalje, činjenica da je riječ o sudskom postupku koji, prema ocjeni Ustavnog suda, nije dovršen odlukom čije bi obrazloženje otklanjalo sumnju na arbitrarnost, dovodi u pitanje ostvarenje i drugih jamstava pravičnog/poštenog postupka koja podnositelju pripadaju na temelju članka 29. stavka 1. Ustava odnosno članka 6. stavka 1. Konvencije, prije svega jamstva provedbe obvezujućih odluka sudova, kao oživotvorenja općeg načela vladavine prava i dužnosti pružanja stvarne i učinkovite pravne zaštite građanima.

16. Povezano s prethodnim, dovedeno je u pitanje i podnositeljevo pravo vlasništva (članak 48. stavak 1. Ustava; članak 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju), koje se u konkretnom slučaju temelji na pravomoćnoj i ovršnoj sudskoj presudi – drugim riječima, radi se o »postojećem vlasništvu« odnosno »imovini«, koja u ustavnopravnom i konvencijskom smislu uživa najviši stupanj zaštite.

17. Slijedom navedenog, Ustavni sud je podnositeljevu ustavnu tužbu ocijenio osnovanom te je stoga, na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona, donio odluku kao u točkama I., II. i III. izreke, dok se objava odluke (točka IV. izreke) temelji na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1060/2019

Zagreb, 29. listopada 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.