## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2711/2004 od 14. ožujka 2007.

### NN 38/2007 (13.4.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2711/2004 od 14. ožujka 2007.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1306**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sutkinja Jasna Omejec, predsjednica Vijeća, te suci Marijan
Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli M. B. i P. B., oboje iz N.,
na sjednici održanoj 14. ožujka 2007., jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Sisku, broj: Gž-2552/03
od 6. svibnja 2004., kojom je odbijena žalba podnositelja i potvrđena pobijana
točka II. izreke presude Općinskog suda u Novskoj, broj: P-91/03 od 31.
listopada 2003. godine.
Prvostupanjskom presudom, u (nepobijanoj) točki I. izreke, presuđeno je:
*Djelimice se usvaja tužbeni zahtjev tužitelja te se utvrđuje da su B. P. i B. M.
zakonitim useljenjem stekli pravo na poštivanje doma, privatnog i obiteljskog
života u N., u stanu koji se nalazi na adresi: (...), koji je u naravi dvosoban
stan veličine 52,84 m2 na drugom katu zgrade, što je tužena Republika Hrvatska
dužna priznati.*Pobijanom točkom II. izreke prvostupanjske presude presuđeno je:
*Odbijaju se tužitelji sa ostatkom tužbenog zahtjeva kojim traže predaju istoga
stana u posjed i troškove parničnog postupka.*2. U ustavnoj tužbi podnositelji ističu da je »u svim narečenim pojedinačnim
pravnim aktima prihvaćeno i presuđeno da su ustavni tužitelji zakonitim
useljenjem stekli dom, u kome su realizirali svoj privatni i obiteljski život
(...) U pitanju je nesporno utvrđenje elementarnog ljudskog prava, čija je
sadržina u svemu sukladna odredbi čl. 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda«, koja je »dio unutarnjeg pravnog sustava, a prema ovom
propisu se radi o pravnoj normi sa pravnom snagom jačom od zakona, temeljem čl.
140. Prema tome Ustavom je garantirano da neko pravo predviđeno Konvencijom se
štiti jačom snagom nego što to omogućava bilo koji zakon. (...) Osnovni standard
je da se titular prava na poštivanje doma, privatnog i obiteljskog života UVIJEK
MOŽE VRATITI U SVOJ STAN. (...) Iz izloženog se vidi da ustavni tužitelji kao
stranke u parnici jednostavno nisu bili u jednakom i ravnopravnom statusu s
drugim građanima Republike Hrvatske, budući im je uskraćeno ustavno pravo na
cjelovito uživanje prava na poštivanje doma, privatnog i obiteljskog života
budući im nije omogućen povratak u njihov dom. Garancija da se mogu vratiti u
svoj dom je ustavnim tužiteljima formirana temeljem propisa koji ima pravnu
snagu jaču od zakona, a ovo gradiranje pravne snage je učinjeno temeljem odredbe
čl. 140. Ustava Republike Hrvatske. Samim tim je razvidno da su naznačeni
pravosudni organi svojim pojedinačnim aktima direktno povrijedili i odredbe čl.
14. i 26. Ustava Republike Hrvatske, a posebno odredbu čl. 140. Ustava Republike
Hrvatske«.
Sukladno navedenom, podnositelji smatraju da im je osporenim presudama, u dijelu
u kojem su odbijeni sa zahtjevom za predaju stana u posjed (točka II. izreke
prvostupanjske presude), u prvom redu povrijeđeno pravo na poštovanje doma, te
privatnog i obiteljskog života, zajamčeno člankom 8. stavkom 1. Konvencije za
zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni
ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i
1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) u vezi s člankom 140. Ustava, dok povrede
ustavnih prava zajamčenih člancima 14. i 26. Ustava (zabrana diskriminacije,
jednakost pred zakonom i jednakost stranaca i hrvatskih državljana u postupku
pred sudom) spominju, ali ih pobliže ne obrazlažu.
Predlagatelji predlažu da se u ustavnosudskom postupku »utvrdi povreda navedenog
ustavnog prava i preinače akti kojima je ta povreda učinjena (...) tako da se
odluči da se predmetni stan stavlja na raspolaganje ustavnim tužiteljima
slobodan od osoba i stvari u roku od 15 dana po pravomoćnosti presude pod
prijetnjom ovrhe«.

*Ustavna tužba nije osnovana.*
3. Prema članku 62. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može po iscrpljivanju dopuštenog pravnog
puta podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim
aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama,
povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.
Ustavni sud, tijekom postupka pružanja ustavnosudske zaštite, na temelju
činjeničnog stanja utvrđenog u postupku u kojem su donesene osporene odluke i
unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku
odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja došlo do ustavno nedopuštenog
miješanja u njihova ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom (ustavna
prava).
4. Nakon razmatranja cjelokupnog spisa predmeta i mjerodavne dokumentacije, te
činjenica i okolnosti utvrđenih u provedenom sudskom postupku koji su relevantni
za ocjenu o postojanju povreda ustavnih i konvencijskih prava koje podnositelji
ističu u ustavnoj tužbi, Ustavni sud je utvrdio sljedeće:
4.1. Protiv podnositelja je 1992. Zanatska radna organizacija »N.« iz N., koja
je Odlukom broj 8/15 od 5. srpnja 1989. dodijelila podnositeljima sporni stan na
korištenje, tužbom pokrenula postupak pred Općinskim sudom u Novskoj, pod
brojem: P-110/92, radi otkaza stanarskog prava podnositelja na spornom stanu. U
tom je postupku podnositeljima, kao osobama nepoznata boravišta i bez
punomoćnika, bio postavljen staratelj za poseban slučaj.
Taj je postupak pravomoćno okončan 15. ožujka 1993. otkazom stanarskog prava
podnositelja na spornom stanu po dvije pravne osnove: prvo, po osnovi iz članka
99. stavka 1. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine«, broj 51/1985.,
42/1986., 22/1992. i 70/1993.), koji je propisivao da se stanaru može dati otkaz
stanarskog prava kad on i članovi njegova porodičnog domaćinstva koji zajedno s
njim stanuju prestanu koristiti stan neprekidno duže od šest mjeseci; drugo, po
osnovi iz članka 97. stavka 1. točke 3. Zakona o stambenim odnosima koji je
propisivao prestanak stanarskog prava ako stanar ne plaća stanarinu u razdoblju
dužem od tri mjeseca.
Podnositelji su 12. lipnja 1998. podnijeli prijedlog za ponavljanje tog
postupka, koji je 19. rujna 2002. pravomoćno odbačen kao nepravodoban, nakon
čega su podnijeli i reviziju, također odbačenu zbog nepravodobnosti.
4.2. Podnositelji su 16. svibnja 2003. Općinskom sudu u Novskoj podnijeli tužbu
protiv Republike Hrvatske pod brojem: P-91/03, kojom su zatražili utvrđenje da
su stekli pravo na poštovanje doma, privatnog i obiteljskog života u spornom
stanu (koji je zahtjev osporenim presudama pravomoćno usvojen), kao i predaju
stana u posjed (koji je zahtjev osporenim presudama pravomoćno odbijen).
Te su presude predmet ovog ustavnosudskog postupka. U tom se postupku, dakle,
tužbeni zahtjev podnositelja nije odnosio na priznanje/utvrđenje njihovog
stanarskog prava na spornom stanu, jer je to bila presuđena stvar (res judicata),
s posljedicom da od 1993. oni nisu nositelji nikakvih, pa ni stanarskih prava na
tom stanu. Podnositelji su umjesto toga 2003. podnijeli tužbeni zahtjev za
utvrđenje prava na poštovanje doma i svoga privatnog i obiteljskog života u
spornom stanu u smislu članka 8. Konvencije, a po toj osnovi i za predaju u
posjed spornog stana.
Navedene činjenice razvidne su i iz pripremnog podneska tužitelja na broj
parničnog spisa P-91/03-4 od 21. listopada 2003., u kojem podnositelji izrijekom
navode da se »konkretni tužbeni zahtjev ne odnosi niti na bivše tzv. stanarsko
pravo, niti pravo vlasništva. Tužitelji izrijekom ne spominju niti stanarsko
pravo niti pravo vlasništva, već posebno pravo označeno kao pravo na poštivanje
doma, privatnog i obiteljskog života« (stranica 14. navedenog sudskog spisa).
Podnositelji ustavnu tužbu temelje, dakle, na činjenici da je deklaratornim
dijelom (točkom I.) izreke prvostupanjske presude utvrđeno da su stekli pravo
zajamčeno međunarodnim ugovorom (pravo na poštovanje doma, privatnog i
obiteljskog života na spornom stanu, zajamčeno člankom 8. Konvencije). Smatraju
da im ta činjenica pruža valjanu pravnu osnovu za svakodobni posjed spornog
stana, pa i neovisno o tome što im je stanarsko pravo na tom stanu pravomoćnom
sudskom presudom otkazano 1993. Drugim riječima, smatraju da imaju pravo na
posjed spornog stana, neovisno o tome na koji su način prava i obveze iz
stambenih odnosa uređeni domaćim zakonodavstvom, jer je međunarodni ugovor
(Konvencija) po pravnoj snazi iznad domaćih zakona.
4.3. Ustavni sud primjećuje da su nadležni redovni sudovi odlučivali o tužbenim
zahtjevima podnositelja neposredno primjenjujući članak 8. Konvencije.
Članak 8. Konvencije glasi:

Članak 8.

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I OBITELJSKOG ŽIVOTA

*1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga privatnog i obiteljskog života, doma i
dopisivanja.
2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa
zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti,
javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprječavanja
nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i
sloboda drugih.*
Pozivajući se na članak 8. stavak 1. Konvencije, osnovanost utvrđenja da su
podnositelji stekli pravo na poštovanje doma, te svoga privatnog i obiteljskog
života u spornom stanu prvostupanjski sud obrazlaže na sljedeći način:
*Člankom 8. pomenutog međunarodnog propisa predviđeno je da ‘svatko ima pravo na
poštovanje svog privatnog i obiteljskog života, doma i dopisivanja’. pa je
osnovana tužbena tvrdnja, a i istovjetan i istoimeni dio tužbenog zahtjeva kojim
tužitelji tvrde da su i oni stekli pravo na poštovanje doma, privatnog i
obiteljskog života u spornom stanu. (...) Dakle, tužitelji su dobili stan na
korištenje, u isti uselili na zakonit način, za vrijeme njihova korištenja stana
i stanovanja u njemu imali su ‘pravo na poštovanje svoga privatnog obiteljsko
života, doma i dopisivanja’ (...).*Pozivajući se na članak 8. stavak 2. Konvencije, neosnovanost tužbenog zahtjeva
kojim su podnositelji tražili predaju u posjed spornog stana prvostupanjski sud
obrazlaže na sljedeći način:
*Kada su tužitelji napustili stan, nevezano za razloge i opravdanost takvog
napuštanja, oduzeto im je pravo na daljnje korištenje istoga, sukladno zakonima
ove države. (...) već pomenutim čl. 8. st. 2. Konvencije, državama potpisnicama
je ostavljeno pravo ‘miješanja u ugovorena prava’ u slučajevima i po postupcima
predviđenim svojim zakonima. Republika Hrvatska je postupak oduzimanja prava na
daljnje korištenje stana provela ‘u skladu sa zakonom’ o stambenim odnosima
(...).*5. Ustavni sud ocjenjuje da su nadležni redovni sudovi koji su odlučivali o
tužbenom zahtjevu podnositelja pogrešno protumačili, pa onda i pogrešno
primijenili članak 8. Konvencije, jer su propustili utvrditi može li se sporni
stan u vrijeme podnošenja tužbenog zahtjeva (2003.) uopće smatrati »domom«
podnositelja u smislu članka 8. Konvencije.
Iz spisa predmeta nesporno je, naime, da su podnositelji živjeli u spornom stanu
u razdoblju od 5. srpnja 1989. do 12. rujna 1991. godine, kada su ga napustili
izbjegavši u Beograd (podnositelj je prijavljen kao izbjeglica u Beogradu 20.
rujna 1991., a podnositeljica 26. svibnja 1992.), a da o svom novom mjestu
boravka i adresi nisu nikoga obavijestili (u svom prijedlogu za ponavljanje
postupka od 12. lipnja 1998. podnositelji su naveli da »u doba raspravljanja
notorno je bilo da je prebivalište tuženika nepoznato«, str. 12. sudskog spisa
P-110/92). Napominje se da je podnositelju rješenjem Zanatskog poduzeća »N.« N.,
broj: 6/37 od 30. listopada 1991., prestao i radni odnos, jer »nije dolazio na
rad u razdoblju od 31. 8. do 30. 9. 91., kao ni obavijestio poduzeće o razlozima
izostanka«. Nadalje, prema vlastitim navodima, podnositelji nisu poduzimali
nikakve radnje u vezi sa spornim stanom, iako »za sve vrijeme normalno da smo
razmišljali o svojoj imovini ovdje, pokušavali smo stupiti u vezu sa nekim
poznanicima, ali se sve promijenilo, od telefona, adresa, pa nadalje« (izjava
podnositelja na zapisnik od 29. listopada 2003. sastavljenog kod Općinskog suda
u Novskoj, str. 17. spisa predmeta P-91/03-6). Podnositelji su tek 12. lipnja
1998. poduzeli prvu takvu radnju podnijevši prijedlog za ponavljanje postupka
pravomoćno okončanog 1993. presudom Općinskog suda u Novskoj kojom im je
otkazano stanarsko pravo na spornom stanu, a koji je odbačen zbog
nepravodobnosti.
Sažeto, podnositelji su u spornom stanu živjeli dvije godine i dva mjeseca u
razdoblju od 1989. do 1991., kada su ga bez opravdanih razloga napustili, s
posljedicom da im je 1993. stanarsko pravo na njemu pravomoćno otkazano. Prvu
radnju vezanu uz taj stan poduzeli su gotovo sedam godina nakon njegova
napuštanja (1998.), a tužbeni zahtjev na utvrđenje da imaju pravo na poštovanje
doma i privatnog i obiteljskog života u tom stanu i na predaju stana u posjed
postavili su gotovo 13 godina nakon njegova napuštanja (2003.).
S obzirom na takve činjenice i okolnosti, Ustavni sud ocjenjuje da se u vrijeme
podnošenja tužbenog zahtjeva 2003. sporni stan više nije mogao smatrati »domom«
podnositelja u smislu članka 8. Konvencije.
S obzirom na tu činjenicu, nadležni redovni sudovi trebali su odbaciti prvi dio
tužbenog zahtjeva podnositelja koji se odnosio na utvrđenje da su stekli pravo
na poštovanje doma, privatnog i obiteljskog života u spornom stanu, jer se
članak 8. Konvencije na konkretan slučaj nije mogao primijeniti ratione materiae
(sporni stan 2003. više nije bio njihov dom).
Umjesto toga, sudovi su utvrdili da su podnositelji stekli pravo na poštovanje
doma i svoga privatnog i obiteljskog života u spornom stanu »zakonitim
useljenjem« u njega, što znači da su tužbeni zahtjev (neosnovano) usvojili u
odnosu na razdoblje u kojem se taj stan mogao smatrati »domom« podnositelja u
smislu članka 8. Konvencije (to jest, u razdoblju od 5. srpnja 1989. do
najkasnije 15. ožujka 1993., kada je sudska presuda o otkazu stanarskog prava
postala pravomoćna).
Čini se da podnositelji pogrešno tumače navedeni deklaratorni dio (točku I.)
osporene prvostupanjske presude, smatrajući da su im – usvajanjem navedenog
dijela tužbenog zahtjeva – sudovi priznali »pravo na dom« u spornom stanu
počevši od 2003. godine (to jest, od pravomoćnosti točke I. prvostupanjske
presude), iz čega podnositelji izvode i svoje pravo na posjed spornog stana. To
je razvidno iz dijela ustavne tužbe u kojem se ističe da povredu čl. 8.
Konvencije »ustavni tužitelj vidi u tome što su u svim narečenim pojedinačnim
pravnim aktima prihvaćeno i presuđeno da su ustavni tužitelji zakonitim
useljenjem stekli dom, u kome su realizirali svoj privatni i obiteljski život u
stanu (...)«.
Takvo tumačenje točke I. izreke pravomoćne prvostupanjske presude nije
prihvatljivo, niti se s bilo kojeg aspekta može smatrati osnovanim.
S druge strane, budući da podnositelji u ustavnoj tužbi nisu ni osporavali točku
I. izreke pravomoćne prvostupanjske presude, Ustavni sud nema osnove za njezino
ukidanje, iako je njome povrijeđeno pravilo ratione materiae. Tim više što se
ozbiljan propust sudova koji se sastoji u primjeni Konvencije na konkretan
slučaj – iako se ona s obzirom na okolnosti slučaja nije mogla primijeniti, jer
sporni stan 1993. više nije bio dom podnositelja – ne bi ni mogao tumačiti kao
povreda ljudskih prava ili temeljnih sloboda podnositelja zajamčenih Ustavom.
Stoga Ustavni sud ostaje na utvrđenju da su nadležni redovni sudovi primijenili
članak 8. Konvencije na konkretan slučaj suprotno pravilu *ratione materiae*.
6. Ustavni sud napominje da u ovom ustavnosudskom postupku nije ispitivao
činjenice vezane uz utvrđenje je li se sporni stan – s obzirom na činjenicu da
su podnositelji taj stan napustili 12. rujna 1991. – mogao smatrati »domom«
podnositelja u vrijeme otkaza stanarskog prava podnositelja (to jest, 15. ožujka
1993.), zbog čega bi onda i sam otkaz stanarskog prava predstavljao miješanje
sudova u prava podnositelja zajamčena člankom 8. Konvencije, što bi onda
nalagalo i da se ispita je li miješanje sudova bilo opravdano i u skladu s
mjerodavnim zakonom, je li imalo legitiman cilj i je li bilo nužno u
demokratskom društvu, odnosno je li bilo razmjerno legitimnom cilju koji se time
nastojao postići (v. presudu Europskog suda za ljudska prava Blečić protiv
Hrvatske od 29. srpnja 2004., zahtjev br. 59532/00). Te činjenice, naime, nisu
bile pravno relevantne u sudskom postupku pokrenutom 2003., niti je tužbeni
zahtjev podnositelja uopće bio usmjeren na otkaz njihova stanarskog prava,
budući da se radilo o presuđenoj stvari iz 1993. (res judicata), zbog čega se na
tu presuđenu stvar Konvencija ne primjenjuje ratione temporis po sili članka 35.
Konvencije.
Konvencija je, naime, stupila na snagu u odnosu na Republiku Hrvatsku 5.
studenoga 1997., dakle nakon pravomoćnog okončanja navedenog sudskog postupka
1993., pa se na taj postupak ona ne primjenjuje zbog vremenske nenadležnosti.
Takvo stajalište zauzelo je Veliko vijeće Europskog suda za ljudska prava u
presudi Blečić protiv Hrvatske od 8. ožujka 2006. (zahtjev br. 59532/00), u
kojoj je između ostaloga istaknuto sljedeće:
*80. Štoviše, pružanje pravne zaštite obično pretpostavlja utvrđenje da je
miješanje bilo nezakonito na temelju prava koje je bilo na snazi kad se
miješanje dogodilo (tempus regit actum). Stoga bi svaki pokušaj ispravljanja, na
temelju Konvencije, miješanja koje je bilo završilo prije nego što je Konvencija
stupila na snagu, nužno vodilo do njene retroaktivne primjene.
(...)
90. Prema općem pravilu međunarodnoga prava izraženom u članku 28. Bečke
konvencije, odredbe međunarodnih ugovora ne primjenjuju se retroaktivno osim ako
se stranke nisu izričito drugačije sporazumjele. To je istina posebice za
međunarodne ugovore kao što je Konvencija, koja predstavlja više od pukih
uzajamnih obvezujućih dogovora između država ugovornica. Ona izravno stvara
prava za privatne pojedince unutar njihovih nadležnosti (vidi, inter alia,
presudu u predmetu Ireland v. the United Kingdom, od 18. siječnja 1978., Series
A br. 25, str. 90-91, stavak 239.). Stoga ovo gornje pravilo o
ne-retroaktivnosti međunarodnih ugovora nije mjerodavno samo za sam Sud, nego,
prvo i najvažnije, i za domaće sudove kad su pozvani primijeniti Konvenciju.*
Sukladno navedenom, utvrđujući da su podnositelji stekli pravo na poštovanje
doma i svoga privatnog i obiteljskog života u spornom stanu u razdoblju od 5.
srpnja 1989. do (najkasnije) 15. ožujka 1993. u smislu članka 8. Konvencije,
nadležni redovni sudovi neosnovano su primijenili Konvenciju i na razdoblje u
kojem ona nije bila na snazi u Republici Hrvatskoj. Time su povrijedili pravilo
o ne-retroaktivnosti međunarodnih ugovora.
Međutim, uvažavajući i u ovom slučaju činjenicu da podnositelji u ustavnoj tužbi
nisu osporavali točku I. izreke pravomoćne prvostupanjske presude, Ustavni sud
ponavlja da nema osnove za njezino ukidanje. Tim više što se ni ovaj propust
sudova, koji se sastoji u primjeni Konvencije na konkretan slučaj – iako se ona
s obzirom na okolnosti slučaja nije mogla primijeniti *ratione temporis* – ne bi
mogao tumačiti kao povreda ljudskih prava ili temeljnih sloboda podnositelja,
zajamčenih Ustavom.
Stoga Ustavni sud ostaje na utvrđenju da su nadležni redovni sudovi, uz povredu
pravila *ratione materiae* (točka 5. obrazloženja ove odluke), primijenili članak
8. Konvencije na konkretan slučaj i suprotno pravilu *ratione temporis*.
7. Podnositelji u ustavnoj tužbi spominju i povrede ustavnih prava zajamčenih
člancima 14. i 26. Ustava (zabrana diskriminacije, jednakost pred zakonom i
jednakost stranaca i hrvatskih državljana u postupku pred sudom).
Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno jamstvo zabrane diskriminacije u
ostvarenju nekog konkretnog prava po bilo kojoj osnovi. Iako su se pozvali na
članak 14. stavak 1. Ustava, podnositelji u ustavnoj tužbi nisu ni na koji način
obrazložili povredu navedenog ustavnog jamstva. Ni Ustavni sud u provedenom
ustavnosudskom postupku nije našao činjenice ili okolnosti koje bi na bilo koji
način upućivale na to, da su u postupku koji je prethodio ustavnosudskom
podnositelji bili diskriminirani po bilo kojem svojstvu (spolu, vjeri,
političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini,
rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili nekoj drugoj osobini).
Ustavni sud ocjenjuje da osporenim presudama nije učinjena povreda ustavnog
jamstva podnositelja na jednakost svih pred zakonom, zajamčena člankom 14.
stavkom 2. Ustava. Iz ustavne tužbe je razvidno da podnositelji zapravo
prigovaraju ishodu sudskog postupka u kojem im je odbijen njihov tužbeni zahtjev
za predaju spornog stana u posjed. S druge strane, kako osnovu za takav prigovor
nalaze u točki I. izreke prvostupanjske presude, Ustavni sud upućuje na točke 5.
i 6. obrazloženja ove odluke u kojima su sadržani razlozi iz kojih je razvidna
njegova neosnovanost.
8. Člankom 26. Ustava zajamčena je državljanima Republike Hrvatske i strancima
jednakost pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne
ovlasti.
S obzirom na sadržaj ustavne odredbe (jednakost stranaca i hrvatskih državljana
u postupcima pred sudovima), kao i činjenicu da se u spisu predmeta nalaze
uvjerenja o hrvatskom državljanstvu podnositelja, pa u postupku nije sudjelovala
nijedna osoba stranog državljanstva, članak 26. Ustava nije mjerodavna u
konkretnom slučaju.
9. Slijedom navedenog, a na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena
je odluka kao u izreci. Objava ove odluke u »Narodnim novinama« temelji se na
članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2711/2004
Zagreb, 14. ožujka 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 38/2007-1306
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)