## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2623/2011 od 13. srpnja 2011.

### NN 92/2011 (4.8.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2623/2011 od 13. srpnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1971

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. V. iz V. G., R. S., sada u Zatvoru u S., kojeg zastupa D. R., odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 13. srpnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-1115/10-7 od 7. travnja 2011. kojom je djelomično prihvaćena žalba podnositelja te je preinačena presuda Županijskog suda u Sisku broj: K-24/10 od 12. studenoga 2010. u pravnoj oznaci djela i odluci o kazni, te je odlučeno:

»a) kriminalno djelovanje optuženika, za koje je prvostupanjskom presudom oglašen krivim, pravno [se] označava kao kazneno djelo ubojstva u prekoračenju granice nužne obrane iz čl. 34. st. 1. Krivičnog zakona Republike Hrvatske (pročišćeni tekst NN 32/93 – u daljnjem tekstu: KZRH) u vezi čl. 7. st. 3. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (pročišćeni tekst NN 31/93 – u daljnjem tekstu: OKZRH),

b) u odluci o kazni na način da se opt. M. V., za kazneno djelo ovdje označeno po čl. 34. st. 1. KZRH-a u vezi čl. 7. st. 3. OKZRH-a, na temelju tih zakonskih propisa, osuđuje na kaznu zatvora u trajanju od 5 (pet) godina, u koju mu se, na temelju čl. 45. st. 1. OKZRH-a, uračunava vrijeme provedeno u pritvoru od 24. srpnja 1992. godine do 22. rujna 1992. godine.«

U preostalom je dijelu podnositeljeva žalba kao neosnovana odbijena. Presudom prvostupanjskog suda podnositelj je oglašen krivim zbog kaznenog djela ubojstva u prekoračenju granice nužne obrane iz članak 90. u vezi s člankom 29. stavkom 3. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06. i 110/07.), za koje je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od sedam godina.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka 14. stavka 2. i 29. stavaka 1., 2. i 5. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

2.1. Obrazlažući povrede ustavnih prava, podnositelj ističe da u postupku nije utvrđeno da je postupak vođen na zahtjev ovlaštenog tužitelja, te da je stoga Vrhovni sud povrijedio članak 367. stavak 1. točku 5. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP) i to po pitanju postoji li odobrenje nadležnog tijela za vođenje kaznenog postupka. Smatra da se postupak može voditi samo za ono kazneno djelo za koje je država izručiteljica dala dopuštenje. Podnositelj je izručen iz Republike Turske u Republiku Hrvatsku, te on smatra da je izručen odlukom Vlade Republike Turske od 19. listopada 2009. u kojoj se navodi da je izručen radi počinjenja kaznenog djela »počinjenja ratnog zločina protiv civilnog pučanstva ubojstvom«, a ne za kazneno djelo ubojstva. Time smatra da je povrijeđen članak 14. Europske konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957. (Zakon o potvrđivanju Europske konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957., dopunskog protokola Europske konvencije o izručenju od 15. listopada 1975. i drugog dopunskog protokola Europske konvencije o izručenju od 17. ožujka 1978., »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 14/94.; u daljnjem tekstu: Europska konvencija o izručenju) koji glasi:

»Članak 14.

PRAVILO SPECIJALNOSTI

1. Protiv osobe koja se izruči neće se voditi postupak, ona neće biti osuđena niti pritvorena s ciljem izvršenja kazne ili sigurnosne mjere za kazneno djelo počinjeno prije njezinog izručenja, osim u odnosu na ono djelo zbog kojeg je ta osoba izručena. Istoj se neće iz bilo kojeg razloga ograničiti njezina osobna sloboda, osim u sljedećim slučajevima:

(a) kada strana koja vrši izručenje dade svoju suglasnost. Zahtjev za suglasnost će se dostaviti, zajedno s dokumentima navedenim u članku 12., te zapisnikom iskaza izručene osobe u svezi s počinjenim kaznenim djelom. Suglasnost će se dati kada je za kazneno djelo za koje se ista traži predviđeno izručenje u skladu sa odredbama ove Konvencije;

(b) kada ta osoba, iako je imala mogućnost napustiti teritorij strane kojoj je bila izručena, to ne učini u roku od 45 dana njezinog puštanja na slobodu, ili se pak vrati na taj teritorij nakon što ga je napustila.

2. Strana koja traži izručenje može poduzeti potrebne mjere za odstranjenje te osobe sa svojeg teritorija, ili druge potrebne mjere u skladu sa svojim zakonima, uključujući donošenje presude u odsutnosti, kako bi spriječila nastupanje pravnih posljedica zastare.

3. Kada se opis kaznenog djela kojim se osoba tereti izmijeni tijekom postupka, protiv izručene osobe vodit će se postupak i donijeti presuda, samo u slučaju ako je za kazneno djelo s novim opisom, glede njegovih sastavnih dijelova, predviđeno izručenje.«

2.2. Kako je izručen samo zbog počinjenja jednog kaznenog djela a ne zbog počinjenja dva kaznena djela (ubojstva i ratnog zločina), podnositelj smatra da se protiv njega postupak nije mogao provesti i dovršiti.

Nadalje, smatra da se na njega trebao primijeniti Zakon o općem oprostu (»Narodne novine« broj 80/96.; u daljnjem tekstu: ZoOO) te da je to još jedan razlog da ga se ne osudi za počinjeno kazneno djelo. Smatra da je dokazano da se tempore criminis nalazio na straži ispred objekta u kojem su se nalazili promatrači Europske zajednice, da napad na njega predstavlja i napad na osobe koje je štitio, te je stoga ipak bilo riječ o događaju u svezi s oružanim sukobom na teritoriju Republike Hrvatske.

U odnosu na povrede članka 29. stavaka 1. i 2. Ustava, podnositelj nije naveo posebne razloge, već smatra da iz ukupnosti prigovora i navedenih povreda, ujedno proizlazi da je došlo do arbitrarnosti u postupanju Vrhovnog suda, zbog čega su mu povrijeđena i ta ustavna prava.

Stoga predlaže ukidanje obje osporene presude.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

4. Ustavni sud ocjenjivao je eventualne povrede ustavnih prava podnositelja s aspekta povrede članka 29. stavka 1. Ustava, ocijenivši da je navedena odredba mjerodavna u konkretnom slučaju.

Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči... o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

4.1. Razmatrajući osporene presude i navode ustavne tužbe, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti koje bi ukazivale na povredu navedenog ustavnog prava.

U konkretnom slučaju krivnja podnositelja je utvrđena nakon provedenog dokaznog postupka pred Županijskim sudom u Sisku. U postupku pred prvostupanjskim sudom, sukladno odredbama ZKP-a, proveden je iscrpan dokazni postupak, te je utvrđeno da je podnositelj počinio kazneno djelo za koje je oglašen krivim i kažnjen. Prvostupanjski sud postupio je sukladno zakonskom ovlaštenju i odlučio koje će dokaze provesti u kaznenom postupku, navodeći (u obrazloženju presude) valjane razloge zbog kojih je izveo određene dokazne prijedloge i razloge zbog kojih određene dokazne prijedloge nije usvojio, kao i razloge kojima se rukovodio pri utvrđivanju postoji li kazneno djelo i kaznena odgovornost podnositelja. Također je razvidno da je podnositelj bio u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu uz odgovarajuću stručnu pomoć, poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok su osporene presude donesene sukladno mjerodavnom pravu Republike Hrvatske.

4.2. U žalbenom postupku Vrhovni sud ocijenio je da je sud prvog stupnja na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje, koje pouzdano proizlazi iz provedenih dokaza i njihove savjesne analize i ocjene, pravilno primijenio odgovarajuće odredbe ZKP-a, no ispravio je pravnu oznaku djela s obzirom da je kazneno djelo počinjeno 1992. godine u vrijeme važenja KZRH i OKZRH, te je odredio i drugu kaznu u skladu sa svojim ovlastima iz članka 390. stavka 1. ZKP-a.

4.3. Ispitujući pobijanu presudu u povodu žalbe podnositelja, Vrhovni sud utvrdio je da u provedenom kaznenom postupku nije počinjena apsolutno bitna postupovna povreda iz članka 367. stavka 1. točke 5. ZKP-a, a koja se odnosi i na prigovor iz ustavne tužbe prema kojem podnositelj nije izručen iz Republike Turske radi počinjenja kaznenog djela za koje je osuđen pobijanom presudom. U odnosu na taj prigovor, Vrhovni sud, između ostaloga, navodi sljedeće:

»... optuženik je uhićen dana 12. srpnja 2009. godine na graničnom prijelazu u Turskoj s ciljem izručenja Republici Hrvatskoj na temelju zahtjeva za uhićenje u predmetu Županijskog suda u Sisku br. Kio-36/99, pod kojim brojem je vođena istraga u ovom kaznenom predmetu. Osim toga, odlukom sudskog tijela Republike Turske broj 2009/278 od 14. rujna 2009. godine..., utvrđeno je da postoje uvjeti za izručenje opt. M. V. Republici Hrvatskoj upravo zbog kaznenog djela ubojstva tj. kaznenog djela zbog kojeg je prethodno i uhićen te mu je određen pritvor rješenjem Kaznenog suda Republike Turske broj 2009/57 od 13. srpnja 2009. godine. Zbog toga, neovisno o tome što je molbom Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske od 20. srpnja 2009. godine zatraženo izručenje optuženika za dva kaznena djela, i to kazneno djelo ubojstva u predmetu Kio-36/99 te kazneno djelo ratnog zločina protiv civilnog stanovništva u predmetu broj Kio-88/08, iz citirane odluke nadležnog sudskog tijela Republike Turske jasno proizlazi, da je zahtjevu za izručenje u cijelosti udovoljeno, tim više jer bi prema čl. 18. st. 2. Europske konvencije o izručenju u odluci morali biti izričito navedeni razlozi djelomičnog ili potpunog odbijanja molbe za izručenje, što ovdje nije slučaj.

Stoga nije ostvarena u žalbi istaknuta povreda, jer iz citiranih pismena Republike Turske nedvojbeno slijedi da su uvjeti za vođenje postupka protiv optuženika pred hrvatskim pravosudnim tijelima zbog kaznenog djela ubojstva u cijelosti ispunjeni.«

5. Ustavni sud utvrđuje, uvidom u obrazloženje pobijanih presuda, da je Vrhovni sud valjano odgovorio na navedeni prigovor podnositelja te da ne postoje razlozi iz članka 14. stavka 1. o pravilu specijalnosti iz Europske konvencije o izručenju zbog kojih se protiv podnositelja predmetni kazneni postupak ne bi mogao voditi. Naime, podnositelj je izgubio iz vida gore narečenu odredbu stavka 3. istoga članka koja glasi:

»3. Kada se opis kaznenog djela kojim se osoba tereti izmijeni tijekom postupka, protiv izručene osobe vodit će se postupak i donijeti presuda, [samo] u slučaju da je za kazneno djelo..., glede njegovih sastavih dijelova, predviđeno izručenje.«

Nesporno je da je prema Europskoj konvenciji o izručenju predviđeno izručenje i za kazneno djelo ubojstva u prekoračenju nužne obrane u odnosu Republike Hrvatske s Republikom Turskom kao strankom te konvencije: u tom smislu, naime, Republika Turska nije na tu konvenciju stavila rezerve. Stoga je Vrhovni sud ispravno postupio kada je pravnu oznaku djela za koje je podnositelj izručen, ne dirajući u njegove činjenične »sastavne dijelove« koje su nadležna turska državna odnosno sudbena tijela ocijenila kao podložna izručenju, preinačio i to na blažu (!) od one na koju je podnositelj bio osuđen pred prvostupanjskim sudom – što je dovelo i do primjene dvije godine blaže zatvorske kazne od one u prvostupanjskoj presudi.

Time je Vrhovni sud potvrdio svoju raniju praksu u kojoj je već jednom ocijenio da ne predstavlja povredu načela specijaliteta slučaj u kojem je optuženik bio izručen Republici Hrvatskoj zbog ratnog zločina iz članka 120. OKZRH zbog kojeg je i nastavljen kazneni progon ali je na glavnoj raspravi, čiji su rezultati pokazali da su ostvarena obilježja kaznenog djela oružane pobune iz članka 235., izmijenjena optužnica te za to kazneno djelo donesena presuda (presuda Vrhovnog suda I Kž 77/04-3 od 6. travnja 2004.). Takvu praksu prihvaća i Ustavni sud.

6. Vrhovni sud je u osporenoj presudi, u odnosu na primjenu ZoOO-a i isključenja kaznenog progona podnositelja u ovome predmetu, naveo:

»(...) Bez obzira na činjenicu što je optuženik, kao pripadnik milicije tzv. SAO Krajine, tempore criminis vršio dužnost stražara ispred objekta kojeg su koristili promatrači EZ, ne radi se o kaznenom djelu čije bi počinjenje bilo u izravnoj vezi sa oružanom pobunom srpskog stanovništva u Republici Hrvatskoj, budući da ratnih operacija u okupiranom selu B. C. nesporno nije bilo, niti je motiv počinjenja kaznenog djela u uskoj vezi s ratnim događanjima. Teza obrane o neslaganju oštećenika s tadašnjom politikom srpskih ekstremista, opovrgnuta je činjenicom da je i oštećenik određeno vrijeme bio mobiliziran u srpskim paravojnim jedinicama, a navodne sumnje oštećenika o tome tko je odgovoran za miniranje njegove kuće nisu bile neposredna motiv sukoba s optuženikom, jer to ne proizlazi iz navoda njegove obrane niti iskaza svjedoka očevica M. K.

Stoga nema uvjeta za isključenje kaznenog progona u smislu čl. 1. st. 1. Zakona o općem oprostu (NN 80/96.).«

Iz istih razloga, Ustavni sud utvrđuje da nije bilo uvjeta za primjenu ZoOO-a na podnositelja za konkretno kazneno djelo za koje je pravomoćno utvrđen odgovornim i kažnjen presudom Vrhovnog suda.

7. Pri svemu navedenom Ustavni sud utvrđuje da je Vrhovni sud postupao sukladno svom ustavnom položaju koji je određen člankom 116. stavkom 1. Ustava, koji propisuje:

»Članak 116.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni.

(...)«

Vrhovni sud postupao je u granicama svoje nadležnosti, propisane člankom 116. stavkom 1. Ustava. Pravna stajališta navedena u osporenoj presudi Vrhovnog suda zasnivaju se na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da je Vrhovni sud obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj presudi, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Stoga prema ocjeni Ustavnog suda, navedenim stajalištima i jasnim razlozima kojima ta stajališta obrazlažu u osporenim presudama, sudovi nisu povrijedili ustavno pravo podnositelja zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

8. Budući da u konkretnom slučaju Ustavni sud nije našao da su podnositelju povrijeđena ustavna prava, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

9. Objava odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2623/2011

Zagreb, 13. srpnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 92/2011-1971