## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1188/2010 od 7. studenoga 2013.

### NN 138/2013 (18.11.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1188/2010 od 7. studenoga 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2963

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo F.-G. d.d. iz Z., kojeg zastupa M. K., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 7. studenoga 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-2474/06-9 od 28. travnja 2009. i

– točka I. izreke presude Trgovačkog suda u Osijeku broj: P-74/02-172 od 10. veljače 2006.

III. Predmet se u ukinutom dijelu vraća Trgovačkom sudu u Osijeku na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podneskom od 1. ožujka 2010., F.-G. d.d. iz Z. (u daljnjem tekstu: podnositelj) kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa M. K., odvjetnik u Z., zatražio je nastavak ustavnosudskog postupka pokrenutog ustavnom tužbom 17. lipnja 2009. protiv presude Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Visoki trgovački sud) broj: Pž-2474/06-9 od 28. travnja 2009. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda).

Podnositelj osporava drugostupanjsku presudu kojom je potvrđena točka I. izreke presude Trgovačkog suda u Osijeku broj: P-74/02-172 od 10. veljače 2006. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda), nakon što je Vrhovni sud Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) rješenjem broj: Revt-147/09-2 od 11. siječnja 2010. odbacio kao nedopuštenu (njegovu) reviziju protiv navedenih presuda.

U ustavnoj tužbi tvrdi da su mu presudama Visokog trgovačkog suda i Trgovačkog suda u Osijeku (u dijelu koji osporava ustavnom tužbom), povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

1.1. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je i izvršen uvid u spis Trgovačkog suda u Osijeku broj: P-337/09.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Tužitelj F.-G. iz Z. (podnositelj ustavne tužbe) podnio je 11. listopada 1992. (tadašnjem) Okružnom privrednom sudu u Osijeku tužbu protiv tuženika (S. b. d.d. O.) radi isplate 58.066.346 HRD-a.

2.1. U tužbi (i tijekom postupka) podnositelj je tvrdio da je od inodobavljača nabavljao raznu robu koju je plaćao putem tuženika sukladno sklopljenom komisionom ugovoru s poduzećem »M. e.« O. preko kojeg je naručivao robu od inodobavljača, a plaćanje je vršio putem tuženika na temelju otvorenog akreditiva. Nadalje je naveo da su (u tom postupku) parnične stranke nakon izvršene isporuke robe izvršile obračun utvrdivši da tužitelj (podnositelj ustavne tužbe) s danom 2. listopada 1991. duguje tuženiku 37.373.781 HRD-a. U cilju podmirenja te obveze podnositelj je tuženiku predao dva akceptna naloga svaki na iznos od 30.000.000 HRD-a, a ujedno mu je isporučio i raznu robu. Budući da je tuženik realizirao naplatu svog potraživanja po akceptnim nalozima, a nije vratio ni preuzetu robu (po fakturiranoj vrijednosti od 35.440.127 HRD-a) podnositelj je potraživao od tuženika isplatu (ukupnog) iznosa od 58.066.346 HRD-a s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama, koji se odnosi na ime razlike naplaćenog potraživanja (do iznosa akceptnih naloga) od 22.626.219 HRD-a i na ime vrijednosti robe od 35.440.127 HRD-a.

2.2. Na pripremnom ročištu održanom 21. siječnja 1993. tuženik je u odgovoru na tužbu osporio osnovanost tužbenog zahtjeva, a ujedno je protiv tužitelja (podnositelja) podnio protutužbu s (protu)tužbenim zahtjevom upravljenim na isplatu iznosa od 668.938.223 HRD-a (sve vezano za nabavu inozemne robe od strane tužitelja vršenu preko uvoznika »M.-e.« O. uz ugovoreno plaćanje akreditivom otvorenim kod tuženika).

2.3. Na glavnoj raspravi održanoj 11. svibnja 1994. podnositelj je – nakon nalaza i mišljenja knjigovodstvenog vještaka S. B., dipl. oec. iz O. od 16. ožujka 1994. (list 50-59 parničnog spisa) – uskladio tužbeni zahtjev potražujući od tuženika isplatu (ukupnog) iznosa od 87.463.906 HRD-a.

3. Trgovački sud u Osijeku donio je 26. listopada 1994. presudu broj: P-2340/92-23, kojom je usvojio tužbeni zahtjev podnositelja, a odbio protutužbeni zahtjev tuženika (protutužitelja).

3.1. Visoki trgovački sud kao drugostupanjski sud rješenjem broj: Pž-4574/94-2 od 6. lipnja 1995., ukinuo je navedenu prvostupanjsku presudu i predmet vratio sudu prvog stupnja na ponovni postupak.

4. Nakon toga Trgovački sud u Osijeku presudom broj: P-1464/95-35 od 10. travnja 1996., odbio je tužbeni zahtjev (za isplatu iznosa od 87.463,90 kn) kao i protutužbeni zahtjev (za isplatu iznosa od 668.938,22 kn) kao neosnovane.

4.1. Visoki trgovački sud donio je odluku broj: Pž-1747/96-2 od 24. prosinca 1996., na način da je presudom odbio žalbu tuženika kao protutužitelja i potvrdio prvostupanjsku presudu u dijelu kojim je odbijen protutužbeni zahtjev, dok je rješenjem ukinuo prvostupanjsku presudu glede odbijenog tužbenog zahtjeva (i troškova postupka).

4.2. Vrhovni sud rješenjem broj: Rev-90/1997-2 od 3. lipnja 1998., prihvativši reviziju tuženika, ukinuo je nižestupanjske sudske presude u dijelu kojim je odbijen protutužbeni zahtjev tuženika i predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje.

5. Trgovački sud u Osijeku donio je 16. lipnja 1999. presudu broj: P-710/98-73 čija izreka (u cijelosti) glasi:

»I. Tuženik ('S. b.' d.d. O. – op. Ustavnog suda) je dužan tužitelju (podnositelju ustavne tužbe – op. Ustavni sud) isplatiti iznos od 87.463,90 kn (osamdesetsedamtisućačetristošezdesettrikune i devedesetlipa) s kamatom po stopi utvrđenoj zakonom i to na:

– na iznos od 27.463,90 kn od 02. listopada 1991. godine,

– na iznos od 30.000,00 kn od 20. studenoga 1991. godine

– na iznos od 30.000,00 kn od 21. studenoga 1991. godine do isplate i naknaditi trošak postupka od 32.898,20 kn, sve u roku od 8 dana pod prijetnjom ovrhe.

II. Protutužbeni zahtjev koji glasi:

'Protutuženik 'F.-g.' Z. dužan je protutužitelju 'S. b.' d.d. O. isplatiti iznos od 706.312,00 kn s kamatom po stopi utvrđenoj zakonom i to na iznos od 668.938,22 kn od 31. prosinca 1991. godine i na iznos od 37.373,78 kn od 2. listopada 1991. godine do isplate i naknaditi trošak postupka, sve u roku od 8 dana pod prijetnjom ovrhe',

odbija se u cijelosti.«

5.1. Navedenu presudu potvrdio je Visoki trgovački sud svojom presudom broj: Pž-4229/99 od 14. prosinca 1999.

5.2. Protiv te (drugostupanjske) presude (u odnosu na tužbeni zahtjev) Državni odvjetnik Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Državni odvjetnik) podigao je zahtjev za zaštitu zakonitosti, dok je u odnosu na odbijeni protutužbeni zahtjev, tuženik-protutužitelj podnio reviziju Vrhovnom sudu.

5.3. Vrhovni sud – odlučujući o zahtjevu za zaštitu zakonitosti Državnog odvjetnika i o reviziji tuženika-protutužitelja – donio je 3. listopada 2001. rješenje broj: Rev-232/00-2; Gzz-89/00-2, čija izreka glasi:

»1. Djelomično se prihvaća revizija tuženika-protutužitelja (u dijelu koji se odnosi na odbijeni protutužbeni zahtjev), prihvaća se zahtjev za zaštitu zakonitosti Državnog odvjetnika Republike Hrvatske, te u cijelosti ukida presuda Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: Pž-4229/99 od 14. prosinca 1999. godine i presuda Trgovačkog suda u Osijeku, broj: P-710/98 od 16. lipnja 1999. godine, te predmet vraća prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

2. Odbacuje se kao nedopuštena revizija tuženika-protutužitelja 'S. b.' d.d. O., izjavljena protiv presude Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: Pž-4229/99 od 14. prosinca 1999. godine u dijelu kojim je prihvaćen tužbeni zahtjev tužitelja-protutuženika 'F. G.' d.d. Z. i tuženik-protutužitelj 'S. b.' d.d. O. obvezana isplatiti mu iznos od 87.463,90 kn s pripadajućom kamatom.«

5.3.1. Vrhovni sud je u navedenom rješenju utvrdio da u »ovoj fazi postupka nije sporno«:

»– da je temeljem ugovora o komisionu Poduzeće 'M. E.' uvozilo za tužitelja robu iz inozemstva,

– da je u svrhu plaćanja uvezene robe Poduzeće 'M. E.' otvorilo akreditiv kod tuženika, s time

– da je tužitelj plaćao vrijednost uvezene robe Poduzeću 'M. E.', a on uplaćena sredstva doznačavao na račun tuženika (koji je putem akreditiva vršio plaćanje robe u inozemstvu),

– da u datom trenutku na računu Poduzeća 'M. E.' nije bilo potrebnih sredstava za plaćanje u inozemstvu, zbog čega je tuženik teretio tužitelja za iznos od 37,373.781,00 tadašnjeg HRD – sada 37.373,78 kn,

– da je u svrhu osiguranja ovog potraživanja tužitelj ispustio tuženiku dva bianco akceptna naloga uz usmeni dogovor da svaki glasi na iznos od po 30,000.000,00 tadašnjih HRD – sada 30.000,00 kn, od kojih je jedan dospijevao 20. studenog 1991. godine, a drugi 21. studenog 1991. godine, te

– da je u svrhu podmirenja dugovanog iznosa današnjih 37.373,78 kn među strankama 2. listopada 1991. godine sklopljen ugovor o ustupanju robe tuženiku u ukupnoj vrijednosti od 27,463.906,00 tadašnjih HRD – sada 27.463,90 kn.«

5.3.2. Vrhovni sud ocjenjuje da je (ostalo) sporno »da li (su) naplaćeni akceptni nalozi te tako ne samo podmireno nego i preplaćeno potraživanje tužitelja prema tuženiku ili ono i dalje postoji i u kojem iznosu«, smatrajući bitnim (za taj spor) pitanje »valjanosti i mogućnosti naplate dva bianco akceptna naloga izdata od strane tužitelja tuženiku.«

Nadalje, smatrajući kako »pobijana presuda nema razloga o odlučnim činjenicama, odnosno o odlučnim činjenicama postoje proturječnosti između onog što se u razlozima presude navodi o sadržaju isprava i samih tih isprava, zbog čega se pobijana presuda ne može ispitati« uz isticanje »pogrešnog pravnog pristupa«, Vrhovni sud je u cijelosti prihvatio zahtjev za zaštitu zakonitosti, a djelomice reviziju tuženika – protutužitelja.

5.3.3. Vrhovni sud je u navedenom rješenju dao uputu prvostupanjskom sudu (koji će u nastavljenom postupku) »u svrhu otklanjanja nedostataka ... na valjan način raspraviti i utvrditi, polazeći pri tome od odredbi Uputstva« (o izmjenama i dopunama Uputstva o obliku, sadržaju i upotrebi jedinstvenih obrazaca za obavljanje poslova platnog prometa u zemlji preko Službe društvenog knjigovodstva – »Službeni list SFRJ« broj 22/89., preuzetog »Narodne novine« broj 53/91. – op. Ustavnog suda):

»... da li su izdati akceptni nalozi bili valjani, naplativi i konačno naplaćeni, te ovisno o tome ocijeniti osnovanost ili ne tužbenog zahtjeva tužitelja glede stjecanja bez osnova na strani tuženika i u čemu se ono sastojalo (vodeći računa da teret dokaza leži na tužitelju koji tvrdi da je do stjecanja bez osnova došlo!), te osnovanosti ili ne protužbenog zahtjeva tuženika-protutužitelja. Pri tome će voditi računa o tome da akceptni nalog po svojoj prirodi ne predstavlja izvor obveze već radnju u izvršenju postojeće obveze čije ispunjenje se odgađa na određeno vrijeme do dana dospijeća navedenog u akceptnom nalogu. To konkretno znači da se samom predajom akceptnih naloga vjerovniku ne može smatrati da je dužnik ispunio dug koji ima prema vjerovniku. To će biti tek onda kada vjerovnik naplati ispuštene mu akceptne naloge date kao sredstvo osiguranja plaćanja. Zato, a polazeći od pravne prirode akceptnog naloga, ako akceptni nalozi ispušteni tuženiku od strane tužitelja nisu bili naplaćeni, tuženik ih i nije bio dužan vratiti tužitelju, dok njegovo potraživanje ne bude podmireno. U protivnom tuženik bi izgubio sredstvo osiguranja plaćanja duga.

U svrhu prednje navedenog po potrebi će se provesti dopunsko ili novo vještačenje po knjigovodstvenom vještaku, odnosno i drugi dokazi koje sud ocijeni svrsishodnim.«

6. Nakon ukidnog rješenja Vrhovnog suda, Trgovački sud u Osijeku je u nastavku (ponovljenog) postupka kao prvostupanjski sud donio i objavio 10. veljače 2006. presudu, koju (glede točke I. izreke) u ustavnosudskom postupku osporava podnositelj, čija izreka u cijelosti glasi:

»I/ Odbija se kao neosnovana tužba i tužbeni zahtjev koji glasi:

'Tuženik je dužan platiti tužitelju iznos od 89.421,97 kn sa zakonskom zateznom kamatom koja na iznos od:

– 1.958,07 kn teče od 01.08.1991.g. do isplate,

– 27.463,90 kn teče od 02.10.1991.g. do isplate,

– 30.000,00 kn teče od 20.11.1991.g. do isplate,

– 30.000,00 kn teče od 21.11.1991.g. do isplate,

te naknaditi parnični trošak sve u roku od 8 dana pod prijetnjom ovrhe.'

II/ Tužitelj-protutuženik F. d.d. Z. dužan je tuženiku-protutužitelju S. b. d.d. O. platiti iznos od 21.619,71 kn (dvadeset jedna tisuća šesto devetnaest kuna i sedamdeset jedna lipa) sa zakonskom zateznom kamatom od 27. prosinca 1990.g. do isplate, te naknaditi parnični trošak u iznosu od 60.309,00 kn, sve u roku od 8 dana pod prijetnjom ovrhe.

III/ Odbija se kao neosnovan dio protutužbenog zahtjeva u iznosu od 9,50 kn.«

6.1. Prvostupanjski sud je, u odnosu na točku I. izreke, nakon »savjesne i brižljive ocjene svakog dokaza zasebno, svih dokaza zajedno kao i na temelju rezultata cjelokupnog postupka« utvrdio:

»... da dva akceptna naloga, koje je tužitelj predao tuženiku radi osiguranja naplate svog duga prema tuženiku nisu bili valjano popunjeni, nisu bili naplativi zbog prekida platnog prometa između RH i Srbije, te konačno nisu niti naplaćeni. Pri donošenju odluke sud je imao u vidu da se akceptni nalog br. A 6857928 nalazi u sudskom spisu.

(...)

Polazeći od nesporne činjenice da je radi osiguranja naplate duga tužitelja u iznosu od 37.373,78 kn prema tuženiku, tužitelj predao tuženiku 2 akceptna naloga, sud zaključuje da predaja akceptnog naloga od strane dužnika vjerovniku ne znači da je dužnik ispunio svoj dug prema vjerovniku, a to će se dogoditi tek kada vjerovnik naplati primljene akceptne naloge. Kako je tijekom postupka utvrđeno da tuženik nije naplatio akceptne naloge, sud ocjenjuje neosnovanim dio tužbenog zahtjeva za isplatom iznosa od 30.000,00 kn s kamatom od 20.11.1991.g., te 30.000,00 kn s kamatom od 21.11.1991.g. s osnove predanih akceptnih naloga.

Budući je tijekom postupka između stranaka nesporno postojanje duga tužitelja prema tuženiku u iznosu od 37.373,78 kn, te da je Ugovorom o ustupanju od 02. listopada 1991.g. umanjen dug tužitelja prema tuženiku za iznos od 27.463,90 kn, a što slijedi iz nalaza vještaka D. P., a kojim su zatvarane kamate, porezi, te naknade za bankarske usluge, sud je ocijenio neosnovanim dio tužbenog zahtjeva tužitelja za isplatom iznosa od 27.463,90 kn, jer je utvrdio da nije došlo do stjecanja bez osnove na strani tuženika za ovaj iznos, nego je naprotiv i dalje ostao dug tužitelja prema tuženiku za razliku do 37. 373,78 kn.

(...)

Zbog svega navedenog sud je utvrdio da na strani tuženika nije došlo do stjecanja bez osnove, te da nisu ispunjeni uvjeti iz odredbe čl. 210 st. 1 ZOO-a, za dio tužbenog zahtjeva u iznosu od 87.463,90 kn dok je za dio tužbenog zahtjeva u iznosu od 1.958,07 kn nastupila zastara potraživanja, te je tužbeni zahtjev tužitelja ocijenio neosnovanim, istoga odbio, ...«

6.1.1. Glede istaknutog protutužbenog zahtjeva, prvostupanjski je sud u obrazloženju presude, između ostalog, naveo:

»Pri donošenju odluke sud nije cijenio nalaz vještaka S. B., jer se isti upuštao u pravnu ocjenu postojanja poslovnog odnosa između S. b. d.d. i M. e. O. odnosno F. d.d. Z. i S. b. d.d. O. u svezi protutužbenog zahtjeva, a što nije zadatak vještaka, a niti spada u njihovu nadležnost.

Sud je mišljenja da je Ekonomski institut Zagreb u nalazu od 09. svibnja 2001. (ispravno 2005. – op. Ustavnog suda) upuštajući se u grafološko vještačenje mjeničnog očitovanja, prekoračio svoje ovlasti iz rješenja ovoga suda sa ročišta od 09. studenoga 2004.g, jer se upuštao u pravnu ocjenu postojanja poslovnih odnosa između stranaka u svezi s mjeničnim očitovanjem, a koje tijekom postupka između stranaka nije bilo sporno, te pri donošenju odluke sud nije cijenio ovaj dio nalaza Ekonomskog instituta Zagreb.«

6.2. Podnositelj je protiv navedene prvostupanjske presude 27. ožujka 2006. podnio žalbu.

7. Visoki trgovački sud kao drugostupanjski sud, odlučujući o žalbi podnositelja i tuženika protiv prvostupanjske presude 28. travnja 2009. pod brojem: Pž-2474/06-9, donio je odluku čija izreka glasi:

»presudio je

I. Djelomično se odbija žalba kao neosnovana i potvrđuje presuda Trgovačkog suda u Osijeku poslovni broj: P-74/02-172 od 10. veljače 2006. godine u točki I. izreke.

riješio je

I. Ukida se presuda Trgovačkog suda u Osijeku poslovni broj: P-74/02-172 od 10. veljače 2006. godine u točki II. izreke, te se predmet u tom dijelu vraća prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

II. Odbacuje se žalba u dijelu izjavljenom na presudu Trgovačkog suda u Osijeku poslovni broj: P-74/02-172 od 10. veljače 2006. godine u točki III. izreke, kao nedopuštena.

III. O troškovima žalbenog postupka prvostupanjski će sud odlučiti u konačnoj odluci.«

7.1. Mjerodavni dio obrazloženja drugostupanjske presude glasi:

»Iz obrazloženja pobijane presude i spisa proizlazi da je temeljem ugovora o komisionu poduzeće M. E. iz O. uvozilo za tužitelja robu iz inozemstva, da je u svrhu plaćanja uvezene robe poduzeće M. E. iz O. otvorilo akreditiv kod tuženika, s time da je tužitelj plaćao vrijednost uvezene robe poduzeće M. E. a ono uplaćena sredstva doznačavao na račun tuženika (koji je putem akreditiva vršio plaćanje robe u inozemstvu) koje činjenice nisu niti sporne.

Kako dalje proizlazi iz obrazloženja prvostupanjskj je sud utvrdio da u datom trenutku na računu poduzeće M. E. nije bilo potrebnih sredstava za plaćanje u inozemstvu, zbog čega je tuženik teretio tužitelja za iznos od tadašnjih 37,373.781,00 HRD, odnosno sada 37.373,78 kn, te da je u svrhu osiguranja ovog potraživanja tužitelj tuženiku predao dva bianco akceptna naloga uz usmeni dogovor da svaki glasi na iznos od po 30.000.000,00 tadašnjih HRD – sada 30.000,00 kn, od kojih je jedan dospijevao 20. studenoga 1991. godine, a drugi 21. studenoga 1991. godine a što proizlazi i iz dopisa tužitelja od 1. srpnja 1992. godine upućenog tuženiku (list 13. i 294. spisa). U svrhu podmirenja dugovanog iznosa današnjih 37.373,78 kn među strankama je 2. listopada 1991. godine sklopljen ugovor o ustupanju robe tuženiku u ukupnoj vrijednosti od 27,463.906,00 tadašnjih HRD – sada 27.463,90 kn (list 29. i 292. spisa).

Sporno je međutim bilo da li je tužitelj, kako je tvrdio, predajom akceptnih naloga i njihovom naplatom od strane tuženika te ustupanjem robe ne samo platio nego i preplatio potraživanja koje je tuženik imao prema njemu i time dva puta platio dug, čime da je na strani tuženika došlo do neosnovanog obogaćenja u smislu stjecanja bez osnova, zbog čega je i ustao s tužbom za povrat iznosa po dva izdana akceptna naloga od po 30.000,00 kn te po ugovoru o ustupanju robe 27.463,90 kn.

(...)

S druge pak strane predajom akceptnih naloga ne znači da je tužitelj izmirio dugovanje prema tuženiku, odnosno da je tuženik stekao bez osnova iznose od po 30.000,00 kn za dva izdana akceptna naloga.

(...)

... kada se akceptni nalog podnese na naplatu ostaje kod Službe do naplate i ne vraća se, a dužniku i vjerovniku se samo dostavljaju izvješća o naplati. ...

(...)

U spisu nema podataka da je navedene akceptne naloge tuženik doista i naplatio niti je tužitelj za to pružio dokaze, bilo izvješće u smislu točke 39.c. Uputstva ili koje druge iz kojih bi to proizlazilo. ...

Kako je prvostupanjski sud utvrdio da akceptni nalozi nisu naplaćeni, odnosno da tužitelj nije dokazao njihovu naplatu, pravilno je zaključio da na strani tuženika nije bilo stjecanja bez osnove iznosa od po 30.000,00 kn po dva akceptna naloga, kao niti iznosa od 27.463,90 kn na temelju ugovora o ustupanju robe (ukupno 87.463,60 kn), u smislu čl. 210. ZOO-a, ...«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

8. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da je Vrhovni sud rješenjem broj: Rev-232/00-2; Gzz-89/00-2 od 3. listopada 2001. ukinuo presudu Visokog trgovačkog suda broj: Pž-4229/98 od 14. prosinca 1999. i presudu Trgovačkog suda u Osijeku broj: P-710/98 od 16. lipnja 1999. i predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje, jer su (nižestupanjski) sudovi, kako to obrazlaže podnositelj »zbog pogrešnog pravnog pristupa propustili raspraviti odlučna pitanja za ovaj spor: valjanost i mogućnost naplate spornih akceptnih naloga.«

Nadalje, u ustavnoj tužbi navodi kako je »Vrhovni sud RH naložio prvostupanjskom sudu da u svrhu otklanjanja nedostataka na koje je ukazao ukidnim rješenjem treba na valjan način raspraviti i utvrditi, da li su izdani akceptni nalozi bili valjani, naplativi i konačno naplaćeni, kao i, po potrebi, provesti dopunsko ili novo vještačenje po knjigovodstvenom vještaku, odnosno i druge dokaze koje taj sud ocijeni svrsishodnim ... Međutim, u ponovnom postupku prvostupanjski sud nije postupio sukladno ukidnom rješenju VSH. Naprotiv, odbio je dokazni prijedlog punomoćnika tužitelja za saslušanje svjedoka M. Š. i T. M. na okolnost da su prijeporni akceptni nalozi ili pak jedan od njih doista naplaćeni, na način da im je netko od odgovornih osoba tuženika (F. i S.) neovlašteno dao akceptne naloge koje su ovi naplatili u B. L. Na to da je jedan od akceptnih naloga doista i naplaćen ukazao je svjedok D. J. na glavnoj raspravi od 20.05.1999.«

Smatra da »zbog takvog propusta u ponovljenom postupku, ni prvostupanjska ni drugostupanjska odluka (Trgovačkog suda u Osijeku broj: P-74/02 od 10. veljače 2006. i Visokog trgovačkog suda broj: Pž-2474/06 od 28. travnja 2009., koje osporava u ovom ustavnosudskom postupku – op. Ustavnog suda) nemaju razloge o odlučnim činjenicama niti mogu biti razumljive u pogledu osnovanosti tužbenog zahtjeva«.

8.1. Nadalje, u ustavnoj tužbi ističe:

»... tužitelj smatra da mu je odbijanjem dokaznog prijedloga na okolnost da su akceptni nalozi bili u rukama neovlaštenih osoba i doista jedan od njih i naplaćen, onemogućeno raspravljanje pred sudom, kao i da je time počinjena apsolutno bitna povreda odredaba parničnog postupka (zbog čega je tužitelj zahtijevao izuzeće prvostupanjskog suca i delegaciju nadležnosti Trgovačkog suda u Osijeku).

(...)

Tužitelj stoga smatra da u presudi i rješenju Visokog trgovačkog suda broj Pž-2474/06 od 28.04.2009., kao i u višekratnim prvostupanjskim presudama Trgovačkog suda u Osijeku, Visokog trgovačkog suda RH i u dva navrata revizijskog suda nisu riješena materijalnopravna i postupovna pitanja o tome jesu li prijeporni akceptni nalozi bili valjani, naplativi i naplaćeni, je li pravni temelj odnosa između tužitelja, tuženika i M. E. Komisioni ugovor broj 17/90, je li mjenično očitovanje (iako očito krivotvoreno od strane tuženika) koje je navodno dao tužitelj tuženiku, moglo predstavljati pravno relevantni osnov potraživanja i tužitelja i tuženika, je li tobožnji pravni osnov potraživanja tuženika izvansudska nagodba, sudužništvo, solidarno jamstvo, preuzimanje obveze ili preuzimanje ispunjenja, te iz čega ono proizlazi, a sve ovo pod uvjetom da doista postoji pravno relevantna obveza tužitelja prema tuženiku ili prema M. E. temeljem Komisionog ugovora, kao i materijalnopravno pitanje učinka navedenog pravomoćnog rješenja Trgovačkog suda u Zagrebu na utemeljenost i neutemeljenost dijela tužbenog zahtjeva koji se odnosi na štetu koju je tuženik prouzročio tužitelju nevraćanjem prijepornih akceptnih naloga.

(...)

... U dokaznom postupku na glavnoj raspravi od 20.05.1999. ... svjedok D. J. je iskazao da je on osobno s M. Š. i T. M. išao u BiH radi naplate akceptnih naloga. Stoga je punomoćnik tuženika, a u skladu s revizijskom odlukom i čl.377.st.1. ZPP-a predložio izvođenje dokaza saslušanjem ovih svjedoka na okolnost da li su akceptni nalozi doista naplaćeni. Prvostupanjski sud je odbio ovaj dokazni prijedlog s lakonskim obrazloženjem da bi se u slučaju naplate akceptnih naloga to iskazalo na računu tuženika i da se takva činjenica ne može dokazivati iskazima svjedoka ... Na takav način tužitelju je onemogućeno raspravljanje pred sudom što u postupovnom smislu predstavlja apsolutno bitnu povredu odredaba parničnog postupka, a čime je ujedno počinjena i povreda iz čl.14. Ustava, odnosno ustavno pravo jednakosti svih pred zakonom.«

Zaključno, zbog povreda ustavnih prava zajamčenih člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava, te članaka 3. i 115. stavka 3. Ustava, predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje »osporene presude Trgovačkog suda u Osijeku P-74/02 od 10.02.2006. i presuda Visokog trgovačkog suda RH broj Pž-2474/06 od 28.04.2009.« i vraćanje »nižestupanjskim sudovima na ponovni postupak.«

IV. MJERODAVNO PRAVO

9. U konkretnom slučaju, za ocjenu osnovanosti ustavne tužbe mjerodavni su članci 16. i 17. Zakona o financijskom poslovanju (»Službeni list SFRJ« broj 10/89., preuzet »Narodne novine« broj 53/91.) koji su glasili:

»Član 16.

Vjerovnik može ugovoriti da mu dužnik preda mjenicu, ček, bankarsku garanciju ili da plaćanje osigura na drugi način u skladu sa zakonom kojim se uređuju obvezni odnosi.

Mjesto, vrijeme i način predaje instrumenata osiguranja plaćanja iz stava 1. ovog članka utvrđuju se sporazumno.

Član 17.

Osim instrumenata iz člana 16. ovoga zakona, dužnik može za osiguravanje plaćanja uručiti vjerovniku nalog za prijenos s upisanim datumom dospijeća (akceptni nalog).

Akceptni nalog ovjerava vjerovnik i podnosi ga nadležnoj organizaciji za platni promet najkasnije na dan dospijeća.«

9.1. Također (bila) je mjerodavna i točka 39.a Uputstva o izmjenama i dopunama Uputstva o obliku, sadržaju i upotrebi jedinstvenih obrazaca za obavljanje poslova platnog prometa u zemlji preko Službe društvenog knjigovodstva (»Službeni list SFRJ« broj 22/89., preuzetog »Narodne novine« broj 53/91.) koja je glasila:

»Točka 39.a

Akceptni nalog upotrebljava se za osiguravanje plaćanja odnosno za plaćanje o roku dospijeća u skladu sa saveznim zakonom.

Akceptni nalog izdaje dužnik i upisuje, osim ostalih elemenata, datum i mjesto izdavanja naloga i datum njegova dospijeća, te ga potpisuje, ovjerava i uručuje vjerovniku.

Primljeni akceptni nalog vjerovnik potpisuje, potpisuje, ovjerava i podnosi na naplatu organizacijskoj jedinici Službe kod koje se vodi račun dužnika neposredno ili preko pošte, najkasnije na dan dospijeća.«

9.2. Nadalje, mjerodavan je i članak 210. stavak 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.) koji glasi:

»Članak 210.

Kad dio imovine jedne osobe na bilo koji način prijeđe u imovinu druge osobe, a taj prijelaz nema osnove u pravnom poslu ili zakonu, stjecatelj je dužan vratiti tu imovinu.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

10. Mjerodavni članak 29. stavak 1. Ustava u konkretnom slučaju glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

10.1. Ustavni sud opetovano ističe da je sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen na jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

10.1.1. Nadalje, u odnosu na istaknuti prigovor podnositelja glede ravnopravnosti stranaka Ustavni sud podsjeća da načela pravičnog postupka uključuju način na koji se dokazi predlažu i izvode na glavnoj raspravi pred sudom, te je li postupak u svojoj cijelosti, uključujući način na koji su dokazi bili predloženi i izvedeni pravičan, u smislu članka 29. stavka 1. Ustava.

Pritom Ustavni sud napominje da prema stajalištu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) zauzetom u predmetu LB INTERFINANZ A.G. protiv Hrvatske, presuda, 27. ožujka 2008., zahtjev br. 29549/04, točka 24. »načelo jednakosti procesnih oružja zahtijeva postojanje razumne mogućnosti obaju stranaka da izlože činjenice i podupru ih svojim dokazima, u takvim uvjetima koji niti jednu stranku ne stavljaju u bitno lošiji položaj u odnosu na suprotnu stranku«. Nadalje u istoj presudi (točka 25.) ESLJP je istaknuo kako »svrha članka 6. stavka 1. (Konvencije – op. Ustavnog suda) je prije svega osigurati interese stranaka i interese pravilnog izvršenja presude«.

11. U konkretnom slučaju prvostupanjski sud je odbio, a drugostupanjski sud potvrdio, (dokazni) prijedlog podnositelja za saslušanje svjedoka M. Š. i T. M. s obrazloženjem da »se naplata akceptnih naloga odražava promjenom stanja na žiro-računu pravnih osoba ... a ne iskazima svjedoka«.

Ustavni sud primjećuje da je podnositelj (još) u žalbi protiv osporene prvostupanjske presude, a kasnije i u ustavnoj tužbi, isticao kako je predlagao saslušanje tih svjedoka na okolnost »načina naplate akceptnih naloga« s obzirom na (njegovo) saznanje »da je tuženik ove akceptne naloge prenio na svog komitenta, poduzeće OTP O. ... i za jedan akceptni nalog kupio robe u vrijednosti ondašnjih 30.000,000,00 dinara«.

Obrazloženje prvostupanjskog suda kojim odbija (dokazni) prijedlog podnositelja za saslušanje svjedoka M. Š. i T. M. kako se »naplata akceptnih naloga odražava promjenom stanja na žiro-računu pravnih osoba ... a ne iskazima svjedoka«, a koje u cijelosti prihvaća drugostupanjski sud, prema ocjeni Ustavnog suda – uvažavajući okolnosti konkretnog slučaja i navode podnositelja – nije dostatno i ustavnosudski opravdano budući da zbog odbijanja tog dokaznog prijedloga od strane sudova podnositelj nije mogao tijekom postupka dokazati jesu li izdani akcepti nalozi i naplaćeni.

Ustavni sud ističe da sudovi odlučujući o dokaznom prijedlogu podnositelja – s obzirom na dospijeće spornih akceptnih naloga: 20. i 21. studenoga 1991. – nisu u obzir uzeli (ocijenili) činjenicu da je u tom razdoblju došlo do razdruživanja Republike Hrvatske s ostalim republikama (bivše) Jugoslavije i nisu se očitovali (ocijenili) je li ta okolnost mogla utjecati na mogućnost uobičajenog načina naplate akceptnih naloga, koji su u konkretnom slučaju izdani od »J.« N. S., i koji su prema saznanjima podnositelja naplaćeni u B. L.

Ustavni sud prihvaća da se, u pravilu, naplata akceptnog naloga pouzdano može dokazati samo na temelju odgovarajućih isprava te da je teret dokaza na tužitelju da je došlo do stjecanja bez osnove. Upravo stoga, polazeći od izvanrednih okolnosti u kojima se odvija pravni promet tijekom raspada bivše SFRJ i navoda tužitelja da je naplata realizirana u jednoj od republika bivše SFRJ, a što potvrđuje i svjedok D. J. na glavnoj raspravi 20. svibnja 1999., redovni sudovi bili su dužni s pojačanom pažnjom razmotriti dokazne prijedloge podnositelja koji je u takvim okolnostima pokušao dokazati da su akceptni nalozi naplaćeni.

12. Ustavni sud također podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu (redovnih) sudova i ocjenjivati koje odlučne činjenice sudovi trebaju utvrđivati niti koje dokazne prijedloge stranaka moraju prihvaćati ili odbijati. Zadaća je Ustavnog suda ispitivanje je li sud u konkretnom slučaju vršio svoje procjene na očito nerazuman način ili je učinio neku drugu očitu pogrešku u prosudbi, pogrešno procijenio postojanje nekog važnog čimbenika, odnosno propustio uzeti u obzir sve činjenične i pravne elemente koji su objektivno mjerodavni za donošenje odluke, odbio provesti dokaze koji bi mogli dovesti do drugačije odluke i sl.?

Ustavni sud smatra da su sudovi u konkretnom slučaju – neobrazloženim ustrajnim odbijanjem dokaznih prijedloga podnositelja (saslušanjem svjedoka M. Š. i T. M.), neočitovanjem o tome je li prekid pravnog prometa mogao utjecati na raniji (uobičajeni) način naplate izdanih akceptnih naloga – takvim postupanjem onemogućili podnositelja u dokazivanju navoda iz podnesene tužbe.

Naime, u okolnostima konkretnog slučaja Ustavni sud primjećuje da sudovi nisu odgovorili na tvrdnje podnositelja da je tuženik neovlašteno iznio iz zemlje i (neovlašteno) naplatio izdane akceptne naloge u situaciji kada je došlo do prekida pravnog prometa nakon razdruživanja Republike Hrvatske s drugim republikama bivše države.

Prema utvrđenju Ustavnog suda (koje je na tragu ranije zauzetog stajališta Vrhovnog suda iz ukidnog rješenja broj: Rev-232/00-2, Gzz-89/00-2 od 3. listopada 2001. i danoj uputi nižestupanjskim sudovima), sudovi (zbog uočenih i opisanih propusta) nisu sa sigurnošću utvrdili jesu li »izdati akceptni nalozi bili valjani, naplativi i konačno naplaćeni«.

Na taj su način sudovi na nedopušten način zanemarivanjem načela jednakosti oružja podnositelja stavili u nepovoljniju postupovnu poziciju od tuženika, slijedom čega podnositelj u konkretnom slučaju zbog takvih propusta sudova nije mogao dokazati osnovanost postavljenog tužbenog zahtjeva – stjecanje bez osnove na strani tuženika u ukupnom iznosu od 87.463,60 kn (iznosa 2x po 30.000,00 kn na ime dva akceptna naloga i iznosa od 27.463,90 kn na temelju ugovora o ustupanju robe).

13. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje kako odbijanje dokaznih prijedloga podnositelja u konkretnom slučaju, nije bilo u skladu s jednakošću oružja, kao jednom od zahtjeva pravičnog suđenja, što, prema ocjeni Ustavnog suda, predstavlja povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

14. Budući da je utvrdio povredu podnositeljevog ustavnog prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao ostale (možebitne) povrede ustavnih prava koje je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi.

15. Stoga je, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno kao u točkama I., II. i III. izreke odluke.

16. Objava odluke (točka IV. izreke) utemeljena je na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-1188/2010

Zagreb, 7. studenoga 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 138/2013-2963