## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-4885/2005 od 20. lipnja 2007.

### NN 67/2007 (27.6.2007.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-4885/2005 od 20. lipnja 2007.

# Ustavni sud Republike Hrvatske

**2054**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te
suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec,
Željko Potočnjak, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Vice
Vukojević, odlučujući o ustavnoj tužbi koju je podnijela J. K. iz N., na
sjednici održanoj 20. lipnja 2007. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja u odnosu na duljinu upravnog spora.
II. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst),
podnositeljici ustavne tužbe J. K. iz N., G. 1, određuje se primjerena naknada
zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 41/01. – pročišćeni tekst) u iznosu od 5.100,00 kn.
III. Naknada iz točke II. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog
proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zah­tjeva podnositeljice
Ministarstvu financija Republike Hrvatske za njezinu isplatu.
IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

## i RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje u odnosu na duljinu upravnog postupka.
II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositeljica je, na temelju članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), podnijela 10. prosinca 2005. ustavnu
tužbu radi duljine upravnog postupka i upravnog spora.
Upravni postupak u prvom stupnju vodio je Ured za imovinsko-pravne poslove u
Osječko-baranjskoj županiji – Ispostava Donji Miholjac, klasa: UP/I-943-01/97-01/208,
urbroj: 2158-06/2-99-4, a u drugom stupnju Ministarstvo pravosuđa, uprave i
lokalne samouprave, Uprava za građansko pravo, klasa: UP/II-942-01/00-01/286,
urbroj: 514-03/04-2-02-2.
Protiv konačnog rješenja donesenog u upravnom postupku podnositeljica je
pokrenula upravni spor koji se vodio pred Upravnim sudom Republike Hrvatske pod
brojem: Us-8451/2002.
Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu smatrajući da joj je zbog nerazumne
duljine odlučivanja o njezinim pravima u toj upravnoj stvari povrijeđeno ustavno
pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom tužbom primjenom članka 63.
Ustavnog zakona, na temelju navoda ustav­ne tužbe, očitovanja Upravnog suda
Republike Hrvatske i uvida u spis Ureda državne uprave u Osječko-baranjskoj
županiji, Službe za prostorno uređenje, zaštitu okoliša, graditeljstvo i
imovinskopravne poslove, Ispostave Donji Miholjac, klasa: UP/I-943-01/97-01/208,
urbroj: 2258-06/2-99-4, utvrdio pravno relevantne činjenice za odlučivanje o
povredi ustavnog prava podnositeljice, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.
Podnositeljica je 23. travnja 1997. podnijela zahtjev za naknadu za oduzetu
imovinu (poljoprivredno zemljište u k.o. K.) Uredu za imovinskopravne odnose u
Osječko-baranjskoj županiji, u Osijeku, koji je navedeni zahtjev 23. rujna 1997.
dostavio svojoj Ispostavi u Donjem Miholjcu.
Na usmenoj raspravi održanoj 13. siječnja 1999. pozvan je opunomoćenik
podnositeljice da u roku od 15 dana dostavi smrtni list za T. K. i rješenje o
ostavini nakon smrti Ž. K. Opunomoćenik podnositeljice udovoljio je navedenom
traženju.
Ispostava u Donjem Miholjcu je rješenjem, klasa: UP/I-943-01/97-01/208, urbroj:
2158-06/2-99-4 od 30. rujna 1999., odbila zahtjev podnositeljice, te je
rješenje, u smislu članka 70. stavka 1. Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za
vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine«, broj 92/96., u
daljnjem tekstu: Zakon o naknadi) koji je bio na snazi u to vrijeme, otpremila
istog dana Ministarstvu pravosuđa i Državnom pravobraniteljstvu Republike
Hrvatske.
Ministarstvo pravosuđa je 20. ožujka 2000. obavijestilo Ispostavu Donji Miholjac
da je pregledalo rješenje u smislu članka 70. stavka 2. Zakona o naknadi i da se
ono u smislu odredbe članka 70. stavka 4. Zakona o naknadi može dostaviti
strankama.
Podnositeljica je 24. ožujka 2000. zaprimila rješenje, te je 3. travnja 2000.
izjavila žalbu protiv rješenja.
Uprava za građansko pravo Ministarstva pravosuđa je rješenjem, klasa: UP/II-942-01/00-01/286,
urbroj: 2158-06/2-99-4 od 28. svibnja 2002., odbila žalbu podnositeljice.
Ispostava Donji Miholjac je 3. rujna 2002. zaprimila upravni spis i rješenje
Ministarstva pravosuđa, koje je odmah otpremila pod­nositeljici, a ona ga je
zaprimila 18. rujna 2002. godine.
Podnositeljica je 28. rujna 2002. pred Upravnim sudom Repub­like Hrvatske
pokrenula upravni spor protiv rješenja Ministarstva pravosuđa.
Upravni sud Republike Hrvatske je presudom, broj: Us-8451/2002od 13. srpnja
2006., odbio tužbu podnositeljice kao neosnovanu. Podnositeljica je 30.
studenoga 2006. godine zaprimila presudu. Time je pravomoćno riješeno o pravu
podnositeljice u toj upravnoj stvari.

PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3. Mjerodavno pravo sadržano je u članku 29. stavku 1. Ustava Republike
Hrvatske, članku 63. Ustavnog zakona i članku 6. stavku 1. Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narod­ne novine – Međunarodni ugovori«,
broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u
daljnjem tekstu: Konvencija).
Ustavna tužba je osnovana u odnosu na duljinu upravnog spora.
Ustavna tužba nije dopuštena u odnosu na duljinu upravnog postupka.

PROMJENA PRAVNOG STAJALIŠTA USTAVNOG SUDA

4. Ustavni sud u prvom redu napominje da ovom odlukom mijenja svoje dosadašnje
pravno stajalište u odnosu na ispitivanje razumne duljine upravnih postupaka.
4.1. U svojoj dosadašnjoj praksi Ustavni sud je odbacivao ustav­ne tužbe u
dijelu u kojem su se odnosile na pitanje razumnosti trajanja upravnih postupaka
koji su prethodili upravnom sporu, te je raz­matrao razumnost trajanja samo
sudskog postupka pred Upravnim sudom, ne uzimajući u obzir i duljinu trajanja
prethodnog upravnog postupka.
Pravno stajalište o nepostojanju pretpostavki za odlučivanje o razumnoj duljini
upravnih postupaka u smislu članka 63. Ustavnog zakona zasnivalo se na sljedećim
pravno relevantnim činjenicama:
– prvo, upravni postupci moraju se okončati unutar zakonskih (a ne razumnih)
rokova, u skladu s člancima 218. stavkom 1. i 247. stavkom 1. Zakona o općem
upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., u daljnjem tekstu: ZUP), koji
glase:

*Članak 218. stavak 1.*

*(1) Kad se postupak pokreće u povodu zahtjeva stranke, odnosno po službenoj
dužnosti ako je to u interesu stranke, a prije donošenja rješenja nije potrebno
provoditi poseban ispitni postupak, niti postoje drugi razlozi zbog kojih se ne
može donijeti rješenje bez odgode (rješavanje prethodnog pitanja i dr.),
nadležni organ dužan je donijeti rješenje i dostaviti ga stranci što prije, a
najkasnije u roku od mjesec dana računajući od dana predaje urednog zahtjeva
odnosno od dana pokretanja postupka po službenoj dužnosti, ako posebnim propisom
nije određen kraći rok. U ostalim slučajevima kad se postupak pokreće u povodu
zahtjeva stranke, odnosno po službenoj dužnosti ako je to u interesu stranke,
nadležni organ dužan je donijeti rješenje i dostaviti ga stranci najkasnije u
roku od dva mjeseca, ako posebnim propisom nije određen kraći rok.*

*Članak 247. stavak 1.*

*(1) Rješenje o žalbi mora se donijeti i dostaviti stranci čim je to moguće, a
najkasnije u roku od dva mjeseca računajući od dana predaje žalbe, ako posebnim
propisom nije određen kraći rok.*

– drugo, u upravnim postupcima stranke imaju na raspolaganju pravna sredstva u
slučaju kad nadležna upravna tijela ne poštuju zakonske rokove iz članaka 218.
stavka 1. i 247. stavka 1. ZUP-a. To su žalba zbog šutnje administracije u
smislu članka 218. stavka 2. Zakona o općem upravnom postupku i tužba zbog
šutnje administracije u smislu članka 26. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima
(»Narodne novine, broj 53/91., 9/92. i 77/92., u daljnjem tekstu: ZUS).
Članak 218. stavak 2. ZUP-a propisuje:

*Članak 218. stavak 2.*

*(2) Ako nadležni organ protiv čijeg je rješenja dopuštena žalba ne donese
rješenje i ne dostavi ga stranci u propisanom roku, stranka ima pravo žalbe, kao
da je njezin zahtjev odbijen.*

Članak 26. stavak 1. ZUS-a propisuje:

*Članak 26. stavak 1.*

*Ako drugostupanjski organ nije u roku od 60 dana ili u posebnim propisom
određenom kraćem roku donio rješenje o žalbi stranke protiv prvostupanjskog
rješenja, a ne donese ga ni u daljnjem roku od sedam dana nakon ponovljenog
traženja, stranka može pokrenuti upravni spor kao da joj je žalba odbijena.*

U oba slučaja, dakle, radi se o negativnoj zakonskoj presumpciji (to jest, da je
zahtjev stranke u prvom stupnju, odnosno da je žalba stranke u drugom stupnju
upravnog postupka odbijena, iako o zah­tjevu, odnosno žalbi nadležno upravno
tijelo uopće nije riješilo u skladu s člancima 218. stavkom 1., odnosno 247.
stavkom 1. ZUP-a), zbog čega strankama u upravnom postupku zakonodavac omogućuje
sredstvo pravne zaštite protiv »šutnje administracije«.
Ustavni sud dosada je smatrao da su sredstva pravne zaštite protiv šutnje
administracije a priori djelotvorna za ubrzanje uprav­nih postupaka.
4.2. Ustavni sud ocjenjuje, međutim, da sredstva pravne zaštite protiv šutnje
administracije vrlo često nisu djelotvorna za ubrzanje samih upravnih postupaka,
što jasno pokazuje upravna praksa u Republici Hrvatskoj, pa se i dosadašnje
pravno stajalište Ustavnog suda u tom pitanju mora promijeniti.
Ustavni sud stoga utvrđuje da i neaktivnošću, odnosno neučinkovitošću tijela
državne uprave, drugih državnih tijela i pravnih osoba s javnim ovlastima, kad u
upravnim stvarima odlučuju o pravima, obvezama ili pravnim interesima stranaka u
upravnom postupku, promatranom zajedno s trajanjem započetog upravnog spora,
može doći do povrede članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1.
Konvencije u dijelu koji se odnosi na razumnu duljinu odlučivanja o pravima i
obvezama stranaka. Trajanje samog uprav­nog spora pred Upravnim sudom Republike
Hrvatske, naime, ne pokazuje stvarno trajanje »spornog« razdoblja odlučivanja o
konkretnoj upravnoj stvari.
Stoga se ubuduće pri odlučivanju o eventualnoj povredi članka 29. stavka 1.
Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije, u dijelu koji se odnosi na razumnu
duljinu postupka, u obzir treba uzimati raz­doblje trajanja upravnog spora
zajedno s razdobljem trajanja prethodnog upravnog postupka u istoj upravnoj
stvari, s tim da se ono računa od dana kada je nastao »spor« u smislu članka 6.
stavka 1. Konvencije.
Prema ustaljenoj praksi Europskog suda, »spor« u upravnom postupku u smislu
članka 6. stavka 1. Konvencije može nastati:
– na dan kad je stranka po prvi put podnijela redovni pravni lijek u upravnom
postupku (to jest, žalbu protiv prvostupanjskog rješenja, odnosno tužbu u
upravnom sporu ako žalba nije dopuštena). Tako je u presudi Božić protiv
Hrvatske od 29. lipnja 2006. (zahtjev br. 22457/02), Europski sud utvrdio
sljedeće:
*»26. Što se tiče razdoblja koje treba uzeti u obzir Sud prvo primjećuje da je
upravni postupak pokrenut 18. rujna 1997. godine, a da je 14. lipnja 1999.
godine Područni ured u Sisku donio rješenje kojim je odbijen zahtjev
podnositeljice zahtjeva. Međutim, razdoblje koje treba razmotriti započelo je
tek 9. srpnja 1999. godine, kad je podnositeljica zahtjeva uložila žalbu protiv
tog rješenja, jer je tada nastao ‘spor’ u smislu članka 6., stavka 1.«*, ili
– na dan kad je stranka po prvi put podnijela sredstvo pravne zaštite protiv
šutnje administracije. Tako je Europski sud u presudi Počuča protiv Hrvatske od
29. lipnja 2006. (zahtjev br. 38550/02,), izrijekom utvrdio sljedeće:
*»30. Što se tiče razdoblja koje treba uzeti u obzir Sud prvo primjećuje da je
upravni postupak pokrenut 23. lipnja 1998. godine. Međutim, razdoblje koje treba
razmotriti započelo je tek 28. kolovoza 1998. godine, kad je podnositelj
zahtjeva uložio žalbu zbog šutnje administracije. Tada je nastao ‘spor’ u smislu
članka 6., stavka 1. (vidi, mutatis mutandis, predmet Janssen v. Germany, br.
23959/94, stavak 40., 20. prosinca 2001.)«.*
Na kraju se posebno napominje da – u situacijama u kojima je moguće koristiti
sredstva pravne zaštite protiv šutnje administracije – Ustavni sud neće
razmatrati duljinu »spornog« dijela prethodno okončanog upravnog postupka ako se
podnositelji izrijekom ne pozovu na njegovo nerazumno trajanje i ujedno ne
dokažu da su u tom postupku koristili sredstva pravne zaštite protiv šutnje
administracije. Članak 72. Ustavnog zakona u tom smislu propisuje:

Članak 72.

*Tužba je nedopuštena: (…) ako podnositelj tužbe u prethodnom postupku nije
koristio dopušteno pravno sredstvo (…).*Napominje se da je i Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem
tekstu: Europski sud), u tom pitanju zauzeo istovjetno stajalište. U Odluci o
dopuštenosti zahtjeva br. 46279/99 Vere Štajcar protiv Hrvatske, Europski sud je
utvrdio sljedeće:
*»Sud primjećuje da je podnositeljica zahtjeva podnijela svoj zah­tjev 30. lipnja
1997. godine mjerodavnom upravnom tijelu koje još nije donijelo nikakvu odluku.
Međutim, podnositeljica zahtjeva nije nastavila postupak prema uvjetima
propisanim Zakonom o uprav­nom postupku i Zakonu o upravnim sporovima. Zakon o
upravnom postupku omogućuje podnositelju zahtjeva čiji zahtjev nije riješen u
roku od mjesec dana (ili u složenijim predmetima dva mjeseca) pod­nošenje žalbe
kao da je zahtjev odbijen. Nadalje, prema Zakonu o upravnim sporovima, ako u
takvom predmetu nije dopuštena žalba, podnositelj zahtjeva može pokrenuti
postupak izravno pred Upravnim sudom. Iako je podnositeljica zahtjeva imala na
raspolaganju pravna sredstva koja bi joj omogućila nastaviti postupak pred
Upravnim sudom, pa čak ako i taj sud odbije njen zahtjev, podnijeti ustavnu
tužbu, podnositeljica zahtjeva je to propustila učiniti.
U ovim okolnostima Sud zaključuje da podnositeljica zahtjeva ne može prigovarati
dužini postupka pred upravnim tijelom te je ovaj dio zahtjeva očito neosnovan u
smislu članka 35. stavka 3. Konvencije i treba biti odbačen na temelju članka
35. stavka 4. Konvencije.«*
4.3. Od prethodne pravne situacije treba razlikovati onu kod koje na nerazumnu
duljinu odlučivanja o pravima, obvezama ili pravnim interesima stranaka u
upravnim i upravnosudskim postup­cima utječe činjenica što Upravni sud Republike
Hrvatske i više puta vraća upravnu stvar na ponovni upravni postupak, najčešće
zbog nepotpuno ili pogrešno utvrđenih činjenica. Takva upravna i upravnosudska
praksa ukazuju na bitne nedostatke u sustavu postupovnog upravnog prava u
Republici Hrvatskoj.
Budući da ni žalba ni tužba zbog šutnje administracije nisu namijenjene za
ispravljanje tih nedostataka niti se tim pravnim sredstvima oni mogu ispraviti,
Ustavni sud zaključuje da pravna sredstva namijenjena zaštiti protiv šutnje
administracije sama po sebi ne predstavljaju djelotvorno domaće pravno sredstvo
za navedene situacije.
Stoga Ustavni sud utvrđuje da u situacijama opetovanog ponav­ljanja upravnih
postupaka zbog poništavanja upravnih akata i vraćanja predmeta na ponovni
upravni postupak od strane Upravnog suda Republike Hrvatske ima razumnog
opravdanja sagledavati ukupno trajanje upravnih i upravnosudskih postupaka
zajedno, i na toj osnovi prosuđivati eventualnu povredu podnositeljevog ustavnog
prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i konvencijskog prava zajamčenog
člankom 6. stavkom 1. Konvencije.
4.4. Navedenom promjenom pravnog stajališta, Ustavni sud usklađuje svoju praksu
i s praksom Europskog suda u primjeni članka 6. stavka 1. Konvencije koji jamči
pravo na pošteno suđenje.
Europski sud je u odnosu na Republiku Hrvatsku dosada donio nekoliko presuda u
kojima je razmatrao razumnost ukupnog trajanja upravnog postupka i upravnog
spora u istoj upravnoj stvari, te je utvrdio povredu prava na razumnu duljinu
tih postupaka, sagledavajući ih kao jedinstvenu cjelinu (vidi Počuča protiv
Hrvatske, zahtjev br. 38550/02, presuda od 29. lipnja 2006.; Božić protiv
Hrvatske, zahtjev br. 22457/02, presuda od 29. lipnja 1999. i Smoje protiv
Hrvatske, zahtjev br. 28074/04, presuda od 11. siječnja 2007.).
5. Zbog važnosti promjene pravnog stajališta sadržanog u ovoj odluci, Ustavni
sud će slučaj koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka podrobnije
obrazložiti, iako elementi konkretnog slučaja – u odnosu na duljinu upravnog
postupka – sami po sebi to ne bi zahtijevali.

5.2. DULJINA POSTUPKA (UPRAVNOG I SUDSKOG)

Upravni postupak pokrenut je 23. travnja 1997., a okončan je rješenjem
drugostupanjskog upravnog tijela od 28. svibnja 2002., koje je podnositeljica
zaprimila 18. rujna 2002. Međutim, duljina upravnog postupka u konkretnoj
upravnoj stvari razmatra se od dana kada je nastao »spor« u smislu članka 6.
stavka 1. Konvencije, to jest od dana podnošenja žalbe protiv prvostupanjskog
rješenja(3. travnja 2000.), pa je upravni postupak u pravno relevantnom raz­doblju
trajao dvije (2) godine, pet (5) mjeseci i petnaest (15) dana.
Upravni spor pokrenut je 28. rujna 2002., presuda je donesena 13. srpnja 2006.,
a podnositeljica ju je zaprimila 30. studenoga 2006., što znači da je upravni
spor trajao ukupno četiri (4) godine, dva (2) mjeseca i dva (2) dana. Do dana
podnošenja ustavne tužbe,10. prosinca 2005., upravni spor trajao je tri (3)
godine, dva (2) mjeseca i dvanaest (12) dana.
Upravni postupak (računajući od dana kada je nastao »spor«u smislu članka 6.
stavka 1. Konvencije) i upravni spor su do podnošenja ustavne tužbe trajali
zajedno pet (5) godina, osam (8) mjeseci i sedam (7) dana, a do dana kada je
podnositeljica primila presudu Upravnog suda ukupno šest (6) godina, sedam (7)
mjeseci i dvadeset sedam (27) dana.

5.3. POSTUPANJE NADLEŽNOG UPRAVNOG TIJELA I SUDA

Upravni postupak vodio se u dva stupnja, jer je podnositeljica pravodobno
podnijela žalbu protiv prvostupanjskog rješenja 3. trav­nja 2000. godine, čime
je inicirala nastanak »spora« u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije.
Prvostupanjsko upravno tijelo donijelo je rješenje 30. rujna 1999. Međutim, to
rješenje podlijegalo je posebnom nadzoru Ministarstva pravosuđa Republike
Hrvatske i Državnog odvjetništva Republike Hrvatske, pa je od 30. rujna 1999. do
20. ožujka 2000. ono bilo u postupku pred tim tijelima.
Prvostupanjsko upravno tijelo otpremilo je rješenje odmah nakon dobivene
suglasnosti navedenih tijela, tako da ga je podnositeljica zaprimila već 24.
ožujka 2000.
U povodu žalbe podnositeljice, drugostupanjsko upravno tijelo je nakon više od
dvije (2) godine donijelo drugostupanjsko rješenje, a za njegovu otpremu
prvostupanjskom upravnom tijelu trebalo mu je više od tri (3) mjeseca.
U povodu tužbe podnositeljice, upravni spor se do podnošenja ustavne tužbe vodio
tri (3) godine, dva (2) mjeseca i dvanaest (12) dana, a ukupno, to jest do dana
kada je podnositeljica primila presudu Upravnog suda, četiri (4) godine, dva (2)
mjeseca i dva (2) dana. Spor se vodio o zakonitosti upravnih akata donesenih u
prethodno okončanom upravnom postupku, što znači da Upravni sud nije sudio u
sporu pune jurisdikcije.
U ovoj upravnoj stvari nije bilo višekratnog ponavljanja nijed­nog stadija
upravnog postupka, niti višekratnog ponavljanja uprav­nog spora, jer je
drugostupanjsko upravno tijelo potvrdilo zakonitost prvostupanjskog rješenja, a
Upravni sud je u upravnom sporu odbio tužbu podnositeljice kao neosnovanu i
potvrdio zakonitost rješenja donesenih u upravnom postupku. Stoga se ova pravna
situacija mora prosuđivati prema mjerilima sadržanima u točki 4.2. obrazloženja
ove odluke, a ne onima sadržanima u točki 4.3.

5.4. SLOŽENOST PREDMETA

Svi upravni postupci o kojima se rješavalo o pravima stranaka neposrednom
primjenom Zakona o naknadi, koji je bio na snazi u vrijeme koje je relevantno za
konkretan slučaj koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka, ubrajaju se –
zbog procesnih zahtjeva – u složene upravne postupke. Naime, u odlučivanju o
pravima stranaka u prvom stupnju sudjeluje više upravnih tijela (prvostupanjsko
upravno tijelo, Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske i Držav­no
odvjetništvo Republike Hrvatske), na temelju članka 70. Zakona o naknadi, koji
glasi:

*Članak 70.*

*Prvostupanjsko rješenje iz članka 69. stavka 1. ovoga Zakona, Županijski ured
dostavit će u roku od 15 dana od dana donošenja Ministarstvu pravosuđa i
Državnom pravobranitelju Republike Hrvatske.
Ministarstvo pravosuđa može u roku od 60 dana od dana primitka prvostupanjskog
rješenja, po pravu nadzora, poništiti to prvostupanjsko rješenje i predmet
vratiti Županijskom uredu na ponovni postupak.
U roku iz stavka 2. ovoga članka Državni pravobranitelj Republike Hrvatske može
Ministarstvu pravosuđa predložiti poništenje prvostupanjskog rješenja.
Ako Ministarstvo pravosuđa, po pravu nadzora u roku iz stavka 2. i 3. ovoga
članka ne poništi rješenje, ono se dostavlja strankama.
Prvostupanjsko rješenje koje nije poništilo Ministarstvo pravosuđa niti je
Državni pravobranitelj Republike Hrvatske predložio njegovo poništenje,
Županijski ured dostavlja strankama i Državnom pravobranitelju Republike
Hrvatske koji mogu u roku od 15 dana od dana primitka rješenja, podnijeti žalbu
Ministarstvu pravosuđa.*

5.5. PONAŠANJE PODNOSITELJICE USTAVNE TUŽBE

Ustavni sud primjećuje da podnositeljica nije podnijela žalbu protiv šutnje
administracije tijekom trajanja prvostupanjskog uprav­nog postupka u smislu
članka 218. stavka 2. ZUP-a, niti je podnijela tužbu zbog šutnje administracije
tijekom trajanja drugostupanjskog (žalbenog) upravnog postupka u smislu članka
26. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima.
Podnositeljica je tek u ustavnoj tužbi, koju je podnijela10. pro­sinca 2005., to
jest tri (3) godine, dva (2) mjeseca i dvanaest (12) dana nakon pokretanja
upravnog spora pred Upravnim sudom Republike Hrvatske, po prvi put prigovorila
duljini (i) upravnog postupka okončanog u rujnu 2002. godine.

OCJENA USTAVNOG SUDA

6. Sagledavajući sve okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjuje da je
podnositeljici povrijeđeno njezino ustavno i konvencijsko pravo na pošteno
suđenje u dijelu koji se odnosi na razumnu duljinu upravnosudskog postupka, a da
je dio ustavne tužbe u kojem prigovara nerazumnoj duljini upravnog postupka
nedopušten.
7. Ustavni sud utvrđuje da podnositeljica nije iskoristila nijed­no zakonom joj
priznato pravno sredstvo kojim je mogla ubrzati upravni postupak dok je on još
bio u tijeku.
Nadalje, zbog nekorištenja zakonom joj priznatih domaćih prav­nih sredstava
protiv šutnje administracije od strane podnositeljice, Ustavni sud u ovom
ustavnosudskom postupku nije mogao ispitati ni eventualnu djelotvornost tih
pravnih sredstava u konkretnoj upravnoj stvari.
Polazeći od dosadašnje upravne prakse, naime, nesporno je da je cjelokupni
postupak mogao, ali i nije morao trajati kraće da je podnositeljica iskoristila
pravo na žalbu, odnosno pravo na tužbu zbog šutnje administracije. Budući da ona
ta pravna sredstva uopće nije koristila, Ustavni sud nije nadležan ispitivati in
abstracto bi li njihovo podnošenje dovelo do drugačije duljine trajanja
konkretnog upravnog postupka.
Slijedi da je zahtjev podnositeljice u dijelu koji se odnosi na razumnu duljinu
upravnog postupka nedopušten.
Stoga je na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno kao pod točkom I. izreke
rješenja.
8. S druge strane, sama duljina upravnog spora daje osnovu za utvrđenje da je u
konkretnom slučaju došlo do povrede prava podnositeljice na razumnu duljinu
sudskog postupka, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom
1. Konvencije. To stoga što je upravni spor u konkretnom slučaju trajao duže od
tri (3) godine, pri čemu Upravni sud Republike Hrvatske nije sudio u sporu pune
jurisdikcije.
Ustavni sud stoga utvrđuje da je podnositeljici zbog nerazum­no dugog trajanja
upravnog spora povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava
i člankom 6. stavkom 1. Konvencije.
Na temelju članka 63. Ustavnog zakona donijeta je odluka kao pod točkom I.
izreke.
9. Upravni sud Republike Hrvatske izvijestio je Ustavni sud da je u ovom
predmetu donio presudu 13. srpnja 2006. godine. Stoga ovlaštenje Ustavnog suda
da nadležnom sudu naloži donošenje sudske odluke u određenom roku, na temelju
članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, u konkretnom slučaju nije potrebno
primijeniti.
10. Visinu naknade zbog povrede ustavnog prava na razumnu duljinu sudskog
postupka Ustavni sud utvrđuje uzimajući u obzir okolnosti svakog pojedinog
slučaja, uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i socijalnih prilika u
Republici Hrvatskoj.
S obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjuje da je
podnositeljica žrtva u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije samo u odnosu na
nerazumnu duljinu trajanja upravnog spora, pa se i primjerena naknada odnosi
samo na taj postupak.
11. Sukladno članku 63. stavku 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama II.
i III. izreke odluke.
Objava ove odluke i rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-4885/2005
Zagreb, 20. lipnja 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić**, v. r.

Odluka, NN 67/2007-2054
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)