## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4902/2008 od 22. travnja 2010.

### NN 60/2010 (13.5.2010.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4902/2008 od 22. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1963

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za rješavanje pretpostavki za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Davor Krapac, predsjednik Vijeća, te suci Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli A. V., N. K. i B. V., svi iz S., na sjednici održanoj 22. travnja 2010. godine, jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Sisku broj: Gž-367/07 od 13. prosinca 2007. godine.

Podneskom kojim predlažu nastavak ustavnosudskog postupka, prethodno pokrenutog ustavnom tužbom, pod brojem U-III-1038/2008, podnositelji su ustavnu tužbu proširili i na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-632/08 od 26. rujna 2008. godine.

Ustavnom tužbom od 4. ožujka 2008. godine podnositelji su tražili ocjenu osporene drugostupanjske presude Županijskog suda u Sisku. Međutim, kako je u predmetu bila izjavljena revizija, u skladu s praksom Ustavnog suda, Ustavni sud nije odlučivao o toj ustavnoj tužbi, već je podnositelje obavijestio da, nakon donošenja odluke o reviziji, mogu zatražiti nastavak ustavnosudskog postupka pokrenutog ustavnom tužbom od 4. ožujka 2008. godine, s time da ustavnu tužbu dopune odgovarajućim podacima.

2. U ustavnoj tužbi navodi se da su osporenim pojedinačnim aktima povrijeđena ustavna prava podnositelja zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelji predlažu ukidanje osporenih pojedinačnih akata.

Ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

3. Člankom 71. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisano je:

(1) Vijeće, odnosno sjednica Ustavnog suda ispituje samo one povrede ustavnih prava koje su istaknute u ustavnoj tužbi.

(2) Ustavna tužba neće se uzeti u razmatranje u slučaju kad se ne radi o povredi ustavnog prava.

Člankom 32. Ustavnog zakona propisano je:

Ustavni sud će rješenjem odbaciti (...) ustavnu tužbu … u drugim slučajevima kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

Pod »odlučivanjem o biti stvari« u smislu članka 32. Ustavnog zakona razumijeva se odlučivanje o ustavnopravnoj biti stvari.

4. Sukladno Ustavu i Ustavnom zakonu, Ustavni sud nije tijelo sudbene vlasti, ne provodi sudski postupak i ne odlučuje meritorno o sudskim stvarima. Ustavni sud posebno je tijelo utemeljeno Ustavom radi zaštite pojedinačnih ljudskih prava i temeljnih sloboda (ustavnih prava) u postupku pokrenutom ustavnom tužbom.

5. Ustavna tužba nije redovni ili izvanredni pravni lijek u sustavu domaćih pravnih lijekova. Ona je posebno ustavnopravno sredstvo zaštite ustavnih prava u pojedinačnim slučajevima. Stoga nije dostatno pozvati se u ustavnoj tužbi na povrede koje su rezultat navodnih nezakonitosti što ih je počinilo nadležno tijelo ili sud u sudskom postupku. Protiv takvih nezakonitosti pravnu zaštitu pružaju redovni i specijalizirani sudovi u postupcima ustrojenim u više stupnjeva sudske zaštite. One iznimno mogu biti i predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom, ali samo ako i u mjeri u kojoj mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom.

U ustavnoj tužbi također nije dostatno ponoviti razloge koji su već istaknuti u žalbenim ili revizijskim postupcima pred sudom niti je dostatno samo navesti ustavna prava koja se smatraju povrijeđenima. Ustavna tužba mora sadržavati konkretne i obrazložene razloge eventualne povrede određenog ustavnog prava.

Konačno, kad je riječ o ustavnom jamstvu jednakosti pred zakonom, vlastiti slučaj valja dovesti, kad god je to moguće, u vezu s ostalim sličnim slučajevima i obrazložiti u čemu je on ustavnopravno specifičan da bi morao biti ispitan pred Ustavnim sudom.

6. U konkretnom slučaju, osporenom presudom Županijskog suda u Sisku odbijena je žalba podnositelja ustavne tužbe, te je potvrđena presuda Općinskog suda u Sisku broj: P-2274/04 od 1. prosinca 2006. godine, kojom je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja kojim su tražili da im tužena Republika Hrvatska, na ime naknade neimovinske štete, isplati u tom zahtjevu zatražene iznose.

Sudovi su odbili tužbeni zahtjev podnositelja, jer su utvrdili da se radi o ratnoj šteti za koju tužena na temelju Zakona o odgovornosti Republike Hrvatske za štetu prouzrokovanu od pripadnika hrvatskih oružanih i redarstvenih snaga tijekom Domovinskog rata (»Narodne novine« broj 117/03.) ne odgovara. U postupku je bilo nesporno da je prednik podnositelja, za trajanja zamračenja u Sisku, 27. listopada 1991. godine, upravljajući vozilom u pijanom stanju (2,58 prom.) naletio na teretno vozilo, mobilizirano za potrebe Hrvatske vojske, koje je zbog kvara, bilo parkirano uz desni rub kolnika, pri čemu je prednik podnositelja smrtno stradao.

Osporenim rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-632/08-2 od 26. rujna 2008. godine odbačena je revizija podnositelja, jer je Vrhovni sud utvrdio da se radi o tri samostalna tužbena zahtjeva različitih tužitelja, te da vrijednost niti jednog tužbenog zahtjeva ne prelazi 100.000,00 kuna, kako je to određeno u članku 382. stavku 1. točki 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. – članak 50. Zakona o arbitraži, 117/03.).

Navodi podnositelja iz ustavne tužbe da je Vrhovni sud Republike Hrvatske u istom predmetu, rješenjem od 7. srpnja 2004. godine prihvatio reviziju, nisu mjerodavni u konkretnom slučaju. Naime, odredbom članka 4. Zakona o izmjena i dopunama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 112/99., u nastavku: ZIDZPP), koji je stupio na snagu 6. studenoga 1999. godine, izmijenjene su odredbe članka 382. stavaka 2. i 3. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91. i 91/92.), tako da u sporovima u kojima se tužbeni zahtjev ne odnosi na potraživanje u novcu, na predaju stvari ili izvršenje kakve druge činidbe, revizija nije dopuštena ako vrijednost predmeta spora pobijanog dijela pravomoćne presude ne prelazi iznos od 100.000,00 kuna.

Člankom 10. stavkom 3. ZIDZPP propisano je: »O reviziji izjavljenoj protiv pravomoćne odluke drugostupanjskog suda donesene prije stupanja na snagu ovoga Zakona, rješavat će se po pravilima parničnog postupka koja su važila do dana stupanja na snagu ovoga Zakona.«.

U rješenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske kojeg podnositelji ističu, presuda drugostupanjskog suda donesena je 14. listopada 1997. godine.

Ustavni sud utvrđuje da se osporavajući razlozi istaknuti u ustavnoj tužbi iscrpljuju u ponavljanju žalbenih razloga, dok se navodno postojanje povreda istaknutih ustavnih prava ne obrazlaže.

Podnositelji u ustavnoj tužbi nisu pokazali da sudovi u postupanju ili pri izricanju presude i rješenja nisu poštovali odredbe Ustava o ljudskim pravima i temeljnim slobodama, odnosno da su proizvoljno protumačili mjerodavne odredbe zakona ili drugih propisa. Ustavni sud stoga ocjenjuje da konkretan slučaj ne otvara pitanje ostvarenja ustavnih prava podnositelja. Stoga ne postoji ustavnopravna bit stvari o kojoj bi Ustavni sud odlučivao.

7. Sukladno navedenom, na temelju članka 32. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci.

8. Odluka o objavi rješenja temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4902/2008

Zagreb, 22. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Davor Krapac, v. r.

Rješenje, NN 60/2010-1963