## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-2248/2010-6 od13. lipnja 2012.

### NN 98/2012 (29.8.2012.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-2248/2010-6 od13. lipnja 2012.

98 29.08.2012 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-2248/2010-6 od13. lipnja 2012.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2185

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Dubravke Markt, predsjednice vijeća, Smiljana Mikuša i Jasminke Jenjić, članova vijeća, te sudske savjetnice Dore Bračun Leko, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja STAMBENI INŽINJERING d.o.o., Pula, Istarska 13, kojeg zastupa direktor Klaudio Ferlin, tužitelja ULJANIK UPRAVLJANJE STAMBENO POSLOVNIM ZGRADAMA d.o.o. Pula, Kovačićeva 8, kojeg zastupa direktor Marijan Kanižaj te kao punomoćnici Ivan Kuvara i Sanja Petrović, odvjetnici u Puli, Ciscuttijeva 18, tužitelja EKI INŽINJERING d.o.o. Pula, Ronjgova 2, kojeg zastupaju prokuristi Smiljna Božac i Nerina Cinkopan, te tužitelja KANY d.o.o. Pula, Castropola 52/II, kojeg zastupa direktor Tomislav Kani te kao punomoćnik Edvard Glavaš, odvjetnik u Puli, Giardini 11/II, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, Savska cesta 41, Zagreb, klasa: UP/I 030-02/2008-01/78, urbroj: 580-02-09-65-32 od 23. prosinca 2009., radi tržišnog natjecanja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 13. lipnja 2012.

presudio je

Tužbe se odbijaju.

Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporavanim rješenjem tuženog tijela u točki I. izreke utvrđeno je da su tužitelji potpisnici Odluke koju su donijeli u Puli 15. svibnja 2008., a koja je stupila na snagu 1. lipnja 2008., kojom su izravno utvrdili visinu naknade za pružanje usluga upravljanja stambenim zgradama, na način da su utvrdili istovjetno povećanje naknade za redovito održavanje i minimalnu naknadu upravitelja bez obzira na način njenog obračuna, čime su sklopili zabranjeni sporazum u smislu članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, koji za cilj ima ograničavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu Grada Pule, te su time na tom tržištu ograničili tržišno natjecanje u razdoblju od 1. lipnja 2008. do dana donošenja tog rješenja.

U točki II. izreke rješenja navedeni zabranjeni sporazum utvrđen je ništavim.

U točki III. izreke rješenja određeno je da će rješenje biti objavljeno u »Narodnim novinama«.

Protiv navedenog rješenja tužbe su podnijeli slijedeći tužitelji: STAMBENI INŽINJERING d.o.o., Pula, čija tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-2248/2010, ULJANIK UPRAVLJANJE STAMBENO POSLOVNIM ZGRADAMA d.o.o. Pula, čija tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-2249/2010, EKI INŽINJERING d.o.o. Pula, čija tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-2326/2010 i KANY d.o.o. Pula, čija tužba je zaprimljena kod ovog Suda pod brojem Us-2447/2010. Kako su u konkretnom slučaju sve navedene tužbe podnijete protiv istog upravnog akta u istoj upravnoj stvari, Sud je na temelju ovlaštenja iz članka 60. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91., 9/92. i 77/92.), a sukladno odredbi članka 313. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj: 53/91., 9/92., 112/99., 88/01., 117/03., 84/08., 96/08., 123/08. i 57/11.) odlučio spojiti navedene predmete radi zajedničkog razmatranja i donijeti zajedničku presudu.

Tužitelj STAMBENI INŽINJERING d.o.o. osporava zakonitost citiranog rješenja tuženog tijela zbog svih razloga utvrđenih odredbom članka 10. stavka 1. točaka 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima. Upućuje na sadržaj svog očitovanja danog u postupku pred tuženim tijelom u kojem je u bitnom naveo da sporna odluka od 15. svibnja 2008. nije imala nikakav pravni učinak i nije se primjenjivala, već je tužitelj samostalno donio odluku o povećanju cijene usluga temeljem odgovarajuće odredbe ugovora o upravljanju i zadanim kriterijima i to u iznosu od 16,4%, što je manje od mogućeg (27%). U prilog tvrdnji da nije došlo do narušavanja tržišnog natjecanja u postupku je dostavio odluke i dopise kojima dokazuje prelazak pojedinih korisnika drugim upraviteljima koji djeluju na mjerodavnom tržištu, a također i odluku od 2. veljače 2009. kojom prije donošenja rješenja tuženog tijela tužitelji stavljaju izvan snage spornu odluku od 15. svibnja 2008. Smatra da su brojna činjenična utvrđenja tuženog tijela netočna i neutemeljena. U tom smislu upire na utvrđenje tuženog tijela o postotku za koji je prosječno povećana cijena tužitelja, navodi da tuženo tijelo nije cijenilo dostavljene ugovore o upravljanju iz kojih je vidljivo da su cijene ugovarane po kriterijima koji se ne spominju u spornoj odluci (20%, 24%, 675 kuna itd.), da dostavljeni dokazi o prijelazu korisnika drugim upraviteljima pokazuju da je konkurencija i dalje bila prisutna među upraviteljima, da je tužitelj i prije i poslije sporne odluke ugovarao u istom postotku od minimalne pričuve, da je imao drugačiju cijenu od ostalih upravitelja, da je dostavio i ugovor iz kojeg je vidljivo da je s novim korisnikom ugovorio naknadu koja je za više od 30% manja u odnosu na prijašnjeg upravitelja. Također osporava pravilnost utvrđenja mjerodavnog tržišta jer je isto šire od područja Grada Pule pa je na taj način po shvaćanju tužitelja povećan njegov tržišni udjel. Zbog navedenog predlaže da Sud presudom uvaži tužbu i poništi osporavano rješenje.

Tužitelj ULJANIK UPRAVLJANJE STAMBENO POSLOVNIM ZGRADAMA d.o.o. osporava zakonitost rješenja tuženog tijela zbog pogrešne primjene materijalnog prava i pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja. U bitnom navodi da je samostalno i autonomno izvršio korekciju cijena prije nego što je donesena sporna Odluka, još 1. kolovoza 2007. na osnovi odgovarajuće odredbe ugovora s korisnikom i objavljenim podacima o visini prosječne mjesečne plaće u gospodarstvu u Republici Hrvatskoj. Cilj sporne odluke nije bio narušavanje tržišnog natjecanja, nego da se korisnici usluga ne dovode u bitno nepovoljniji položaj za istovrsne usluge. Napominje da sporna odluka nije zaživjela pa nije proizvela nikakav učinak na tržištu i da zbog načina ugovaranja usluga upravitelja te prelazaka pojedinih korisnika drugim upraviteljima odluka nije niti mogla proizvesti učinak. Pojašnjava da je ona nepodesna jer tek nakon preuzimanja nove zgrade stranke za ubuduće reguliraju svoje odnose. Iz obrazloženja osporavanog rješenja vidljivo je da se cijene usluga tužitelja nisu mijenjale od 1. kolovoza 2007. do danas. Mjerodavno tržište valjalo je po mišljenju tužitelja odrediti puno šire od područja Grada Pule jer se isto proteže na područje okolnih gradova i općina, a time su posljedično pogrešno utvrđeni i tržišni udjeli tužitelja. Drži da je rješenje proturječno jer je njime utvrđeno da su tužitelji ograničili tržišno natjecanje do dana donošenja osporavanog rješenja (23. prosinca 2009.) iako je u obrazloženju rješenja navedeno da su tužitelji 2. veljače 2009. donijeli odluku kojom spornu odluku stavljaju izvan snage. Nastavno navodi da je neutemeljen i kontradiktoran zaključak tijela da tužitelji nisu mijenjali svoje cijene nakon odluke od 2. veljače 2009. Nije jasno niti na temelju kojih dokaza je tuženo tijelo utvrdilo da nakon donošenja sporne odluke potrošači plaćaju veću cijenu za nižu kvalitetu usluge odnosno da su prestankom međusobnog natjecanja na tržištu tužitelji prebacili teret očekivanog povećanja troškova upravljanja zgradama na potrošače. Smatra da ne postoji javnopravni interes za utvrđivanje ništavosti odluke koja je stavljena izvan snage, a na taj način da se oživljava pravni akt koji je stavljen izvan snage voljom onih koji su ga stvorili. Smatra da se europska praksa na koju se poziva tuženo tijelo odnosi na djelatnost koja nije niti približno slična djelatnosti upravljanja stambenim zgradama. Zbog svega navedenog predlaže da Sud presudom uvaži tužbu i poništi osporavano rješenje.

Tužitelj EKI INŽINJERING d.o.o. podnosi tužbu protiv osporavanog rješenja zbog svih razloga utvrđenih odredbom članka 10. stavka 1. točaka 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima. U bitnom navodi da su činjenice na kojima se temelji osporavano rješenje pogrešno utvrđene, da su zaključci tuženog tijela neprecizni i paušalni. Navodi da se odgovornim pristupom poslu svakodnevno bori za ugled i opstanak na tržištu i jedini je grijeh što su tužitelji željeli istovremeno primijeniti ugovorenu mogućnost povećanja naknade upravitelja kada se prosječne plaće u Republici Hrvatskoj povećaju više od 3%. Napominje da spornu odluku nisu primijenili te da je od 1. svibnja 2008. povećao cijenu svojih usluga vlastitom odlukom, prema vlastitoj ocjeni, radi izjednačavanja uvjeta upravljanja za susjedne i slične objekte. Tuženo tijelo nije uzelo u obzir da cijena upravljanja ovisi o brojnim čimbenicima koji se razlikuju između pojedinih stambenih zgrada. Pojašnjava i da način ugovaranja cijene usluga ovisi, između ostalog, o pregovorima s predstavnicima suvlasnika koji nude određenu cijenu, a tužitelj prihvaća uvjete poslodavca. Ističe da je pogrešno utvrđen datum povećanja naknade jer je ista u slučaju tužitelja povećana odlukom uprave društva od 1. svibnja 2008. nadalje. Navodi da je tuženom tijelu dostavio ugovore i odluke suvlasnika o izboru upravitelja nakon 15. svibnja 2008. iz kojih je vidljivo da suvlasnici slobodnom voljom biraju upravitelje, izabiru njih i prelaze od konkurenata. Dalje navodi da je tuženo tijelo zanemarilo dostavljene ugovore iz kojih je vidljivo da je cijena manja od one utvrđene spornom odlukom, a kao dokaz da je konkurencija i dalje postojala navodi primjere prelaska stambenih zgrada tužitelja na konkurente i obratno. Smatra da je tuženo tijelo preusko odredilo mjerodavno tržište jer tužitelji djeluju na području drugih gradova i općina u Istri. Na taj način tuženo tijelo je umanjilo udjel konkurenata i pogrešno procijenilo tržišni udjel tužitelja koji samo za tužitelja iznosi 6%, a za sve potpisnike sporne odluke ukupno 25%. Napominje da je u razdoblju koji je prethodio povećanju naknada unaprijedio kvalitetu usluga i opreme, što opravdava veću cijenu. Ako se ima u vidu da tužitelji niti prije niti poslije potpisivanja sporne odluke nisu imali ujednačene cijene usluga, da je sporna i nevažeća odluka sporazum male vrijednosti s malim financijskim efektom jer se radi o neprofitabilnoj djelatnosti što konstatira i samo tuženo tijelo te da tuženo tijelo nije uvažilo dostavljene dokaze tužitelja, smatra da je odluka tuženog tijela pogrešna, a posljedično je i štetna za ugled i poslovanje tužitelja. Zbog svega navedenog predlaže da Sud presudom uvaži tužbu i poništi osporavano rješenje.

Tužitelj KANY d.o.o. osporava zakonitost rješenja tuženog tijela zbog pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne primjene materijalnog prava. Pojašnjava da je postojeća cijena već dulje vrijeme bila nedostatna za pozitivno poslovanje zbog rasta potrošačkih cijena i specifičnih troškova. Tužitelji su na sastanku u svibnju 2008. godine razmotrili koja bi bila najniža cijena s kojom bi upravitelji mogli poslovati bez gubitka. Donesena odluka je neobvezujuća, ne predviđa sankcije, već je samo upućujuća s otvorenom mogućnošću da svaki od potpisnika samostalno odlučuje o svojoj cijeni. Poriče da je odluka imala za cilj sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja niti to objektivno može imati. Navodi da je povećao cijene zbog zapošljavanja novog djelatnika i nabave računalne opreme i programa, sve u cilju povećanja kvalitete usluge, što je u konačnici rezultiralo povećanjem broja korisnika. Potonje je po mišljenju tužitelja dokaz o neosnovanosti zaključka tuženog tijela da je cilj tužitelja bio opstati na tržištu. Naglašava da upravlja i stambenim zgradama na području Grad Labina koje čine 12,06% njegovog fonda. Pojašnjava da tržišno natjecanje nije prestalo spornom odlukom i zbog toga što su suvlasnici svake zgrade slobodni odlučiti hoće li potražiti drugog upravitelja ako im cijena ne odgovara. Napominje da niti dvije od 11 zgrada koje su prešle tužitelju nisu ostale s istom cijenom upravljanja pa da sporna odluka nema značaj koji joj se pridaje. Minimalna cijena upravljanja se u stvarnosti ne primjenjuje pa tako ni tužitelj nije podigao cijenu na 24,00 kune niti je prosjek cijena blizu tom iznosu. Cijeni da je stav tuženog tijela da potrošači plaćaju višu cijenu usluge za nižu kvalitetu nagađanje jer da tuženo tijelo nije provjerilo kvalitetu tužiteljeve usluge. Također je mišljenju tužitelja neutemeljen zaključak tijela da su spornom odlukom utvrđene cijene upravljanja koje su tržišno neopravdane jer o tome nisu provedeni dokazi. Također smatra da su i ostali zaključci tijela o učincima sporne odluke na položaj tužitelja na tržištu samo nagađanje. Dalje navodi da izračun troškova upravljanja za koji tuženo tijelo utvrđuje da odgovara novoutvrđenoj minimalnoj cijeni u stvarnosti nije nikada primjenjivan, već je tužitelj svaku zgradu analizirao pojedinačno što se vidi i po rasponu cijena od 16,00 do 27,00 kuna. Svaki je poduzetnik svojom metodom i prema troškovima svog poslovanja utvrdio za sebe najnižu cijenu. Naglašava da tuženo tijelo nije pravilno protumačilo navod tužitelja da je poslovao s minimumom troškova, napominje da zbog toga nije bio nekonkurentan. Dalje navodi da nije poslovao s gubitkom, već je samo naveo da taj vid poslovanja nije donosio dobit pa da je bilo vrijeme razmotriti cijenu svog rada u situaciji kada je troškovni dio bio potpuno iscrpljen. Tužitelj je to mogao učiniti i bez drugih poduzetnika, što zapravo i jest jer je svaki poduzetnik imao svoj izračun. Dalje izlaže pregled inovacija u svom poslovanju koje je primijenio u cilju povećanja odgovornosti, kvalitete usluge i racionalizacije troškova, što je po ocjeni tužitelja rezultat učinkovite tržišne utakmice. Predlaže stoga da Sud presudom uvaži tužbu i poništi osporavano rješenje.

Tuženo tijelo u odgovorima na tužbe ostaje kod razloga navedenih u obrazloženju osporavanog rješenja i ističe da sporna Odluka sadrži teška ograničenja tržišnog natjecanja propisana Uredbom o horizontalnim sporazumima i Uredbom o sporazumima male vrijednosti te stoga ne ispunjava uvjete ni za skupno ni za pojedinačno izuzeće, a dogovor o cijenama između izravnih tržišnih konkurenata jedna je od najtežih povreda propisa o zaštiti tržišnog natjecanja koja uvijek ima za cilj ograničavanje tržišnog natjecanja. Navodi da je rješenje donijelo na temelju dokazanih činjenica, da je u tijeku postupka ocjenjivalo sva zaprimljena očitovanja, podatke i dokumentaciju upravitelja te je ista cijenio u skladu s odredbom članka 9. Zakona o općem upravnom postupku. Budući da se cijene određuju za svaku zgradu posebno te da niti jedan upravitelj nema formiranu jedinstvenu cijenu za sve zgrade kojima upravlja, tužitelji su spornom odlukom dogovorili prosječno povećanje naknade za 20% te utvrdili prosječne minimalne iznose naknada upravitelju. Ne spori da postoji i određen broj zgrada čije je upravljanje ugovoreno prije donošenja sporne odluke po višoj odnosno po nižoj cijeni od one iz odluke, no ističe da to ne dokazuje da odluka nije provedena u praksi. Nadalje, navodi da je radi pravne sigurnosti stranaka u postupku proveo detaljnu ekonomsku i pravnu analizu pa je u skladu s tim utvrdio i mjerodavno tržište u zemljopisnom i proizvodnom smislu. Pri tome tržišni udjeli tužitelja nisu utjecali na ocjenu tuženika u predmetnoj stvari odnosno na činjenicu da su stranke u postupku sklopile zabranjeni sporazum koji predstavlja teško ograničenje tržišnog natjecanja i za koji postoji izravan pisani dokaz. Predlaže da Sud radi smanjenja troškova i ubrzanja raspravljanja o tužbama odluči zajedničkom presudom, na način da tužbe odbije.

Tužbe nisu osnovane.

Odredbom članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 122/03.) zabranjeni su sporazumi između poduzetnika, ugovori, pojedine, odredbe ugovora, izričiti ili prešutni dogovori, usklađeno djelovanje, odluke udruženja poduzetnika koje kao cilj ili posljedicu imaju sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, a naročito oni kojima se izravno ili neizravno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene, odnosno drugi trgovinski uvjeti. Prema odredbi stavka 2. istog članka Zakona sporazumi iz stavka 1. su ništavi, osim ako se mogu izuzeti u smislu članka 10. istog Zakona.

Iz podataka spisa predmeta proizlazi da je tuženo tijelo u postupku pokrenutom po službenoj dužnosti, a na inicijativu udruge Potrošač – Društvo za zaštitu potrošača Istre, utvrdilo da su tužitelji 15. svibnja 2008. u Puli donijeli Odluku o povećanju naknade upravitelja za redovito održavanje za 20 posto, s time da minimalna naknada upravitelja, bez obzira na način obračuna ne može biti manja od 0,40 kuna po kvadratnom metru odnosno 24,00 kune za prostor. Navedenom Odlukom tužitelji su odredili istovjetan postotak povećanja cijena svojih usluga i odredili istovjetnu minimalnu cijenu za svoje usluge. U Odluci je navedeno da stupa na snagu 1. lipnja 2008. i da se od tog datuma počinje primjenjivati.

U ocjeni navedenog sporazuma tuženo tijelo je primijenilo citiranu odredbu članka 9. stavka 1. točke 1. i stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, Uredbu o skupnom izuzeću sporazuma između poduzetnika koji djeluju na istoj razini proizvodnje odnosno distribucije (»Narodne novine«, broj 158/04.; dalje – Uredba o horizontalnim sporazumima), Uredbu o sporazumima male vrijednosti (»Narodne novine«, broj 51/04.) i dalo potpune razloge ocjeni zašto i na koji način taj sporazum sadrži nedopušteno ograničenje tržišnog natjecanja.

Odredbom članka 9. Zakona izričito je određeno kakvi su sporazumi između poduzetnika zabranjeni, a uz ostalo na prvom mjestu su oni kojima se izravno ili neizravno utvrđuju cijene.

U skladu s odredbom članka 35. stavka 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja tuženo tijelo je pri ocjeni predmetnog sporazuma podredno i na odgovarajući način primjenjivalo kriterije iz pravne stečevine Europskih zajednica. Tom je odredbom propisano da u ocjeni svih oblika sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja koji mogu utjecati na trgovinu između Republike Hrvatske i Europskih zajednica, Vijeće u skladu s člankom 70. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju između Europskih zajednica i njihovih država članica i Republike Hrvatske (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 14/01.), primjenjuje na odgovarajući način kriterije koji proizlaze iz pravilne primjene pravila o tržišnom natjecanju u Europskim zajednicama. Člankom 70. stavkom 2. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju određeno je da će se svako ponašanje suprotno pravilima tržišnog natjecanja ocjenjivati na temelju kriterija koji proizlaze iz pravilne primjene pravila o tržišnom natjecanju u Zajednici, posebice članka 81., 82. i 86. Ugovora o osnivanju Europske zajednice (postali članci 101., 102. i 106. stupanjem na snagu Ugovora iz Lisabona o izmjenama i dopunama Ugovora o Europskoj uniji i Ugovora o uspostavi Europske zajednice).

Odluka od 15. svibnja 2008. sama po sebi predstavlja izričiti dogovor tržišnih takmaca o visini naknade za pružanje usluga upravljanja stambenim zgradama odnosno dogovor o cijeni usluge četiri upravitelja stambenih zgrada s područja Grada Pule (tužitelja), ima za cilj ograničavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu odnosno sadrži teška ograničenja tržišnog natjecanja te kao takva bez obzira na njezin učinak na mjerodavnom tržištu ne ispunjava uvjete za ni za skupno ni za pojedinačno izuzeće u smislu odredbe članka 10. i 11. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Odredbom članka 11. stavka 1. točke d) i članka 12. stavka 1. točke a) Uredbe o horizontalnim sporazumima dogovor o cijenama utvrđen je kao teško ograničenje tržišnog natjecanja. Na sporazume poduzetnika koji sadrže takvo teško ograničenje tržišnog natjecanja ne može se ni u kojem slučaju primijeniti skupno izuzeće od primjene odredaba članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. I u sporazumima male vrijednosti koji su sklopljeni između tržišnih takmaca koji imaju neznatnu tržišnu snagu na mjerodavnom tržištu, ona ograničenja koja izravno ili neizravno, samostalno ili zajedno s ostalim čimbenicima pod kontrolom ugovornih strana imaju za cilj utvrđivanje cijena kod prodaje proizvoda trećim osobama propisana su odredbom članka 7. Uredbe o sporazumima male vrijednosti (»Narodne novine«, broj 51/04.) kao teško ograničenje tržišnog natjecanja.

Kod horizontalnog sporazuma, pored ostalog, prema članku 23. Smjernica Europske komisije za primjenu članka 81. stavka 3. Ugovora o osnivanju Europske zajednice koje je tuženo tijelo koristilo kao interpretativni instrument, ograničenja tržišnog natjecanja prema cilju uključuju dogovaranje cijena ili drugih trgovinskih uvjeta i podjelu tržišta. Prema članku 21. Smjernica Europske komisije ograničenja prema cilju su ona ograničenja koja prema samoj svojoj prirodi imaju mogućnost ograničavanja tržišnog natjecanja. Navedena ograničenja imaju toliko visok mogući negativni učinak na tržišno natjecanje da je nepotrebno dokazivati njihove stvarne učinke na tržištu.

Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja sporazumno izravno ili neizravno utvrđivanje cijena je zabranjeno i takav je sporazum prema izričitoj odredbi članka 9. stavka 2. po samom zakonu ništav. Dakle, sporazum tužitelja je po svom sadržaju ništav po sili zakona i ne čini ga ništavim njegova primjena niti je od utjecaja okolnost da je sporazum formalno stavljen izvan snage odlukom tužitelja od 2. veljače 2009.

Nisu od utjecaja na drugačije rješenje ove stvari prigovori tužitelja u pogledu procijenjene tržišne snage tužitelja slijedom procijenjenih tržišnih udjela na mjerodavnom tržištu. U smislu naprijed navedenih odredaba sporazum o cijenama između tržišnih takmaca predstavlja teško ograničenje tržišnog natjecanja neovisno o tržišnoj snazi sudionika sporazuma i zabranjeno je svim poduzetnicima neovisno o njihovom tržišnom udjelu na mjerodavnom tržištu.

Sud ne može prihvatiti niti prigovore tužitelja da, protivno zaključku tuženog tijela, predmetni sporazum nije proizveo stvarne učinke na tržištu.

Kod ocjene osnovanosti navedenog prigovora Sud je imao na umu da sporazum kojim tužitelji utvrđuju ciljane ili minimalne cijene već sam po sebi predstavlja rizik za tržišno natjecanje, a da iz izjava i podataka koje su dostavili sami tužitelji u postupku proizlazi da su tužitelji u promatranom razdoblju prosječno povećali iznos naknade približno ili u potpunosti prema utvrđenom minimumu iz predmetnog sporazuma i da cijene od promjene sukladno sporazumu do održavanja usmene rasprave 27. studenoga 2009. nisu mijenjali.

Pravilno tuženo tijelo pozivom na europsku sudsku praksu i teoriju tržišnog natjecanja obrazlaže da sporazumi kojima se utvrđuju cijene omogućuju sudionicima sporazuma da predvide cijene i cjenovnu politiku svojih konkurenata čime se nastoji onemogućiti nastanak tržišnih cijena i na taj način se narušava, ograničava ili sprječava tržišno natjecanje. S obzirom na to da su tužitelji ULJANIK UPRAVLJANJE STAMBENO POSLOVNIM ZGRADAMA d.o.o. i KANY d.o.o. u godini koja je prethodila godini u kojoj je sklopljen kartelni sporazum ostvarili gubitke od djelatnosti upravljanja stambenim zgradama, pravilno zaključuje tuženo tijelo da su sklapanjem zabranjenog sporazuma osigurali svoj opstanak na mjerodavnom tržištu što je bio jedan od ciljeva donošenja predmetne Odluke. Imajući u vidu da dogovoreni cjenovni mimimum odgovara izračunu predviđenih prosječnih mjesečnih troškova upravljanja od strane tužitelja, tužitelji kod kojih je to slučaj osigurali su sporazumom pozitivno poslovanje uz umanjenje rizika od ispadanja s tržišta uslijed nižih cijena tržišnih takmaca. Usklađenom cjenovnom politikom tužitelji su odredili višu cijenu od one koja bi bila formirana u uvjetima učinkovitog tržišnog natjecanja.

Neosnovano tužitelji osporavaju zakonitost rješenja zbog neutvrđenih odlučnih činjenica.To stoga što je iz podataka spisa predmeta i obrazloženja osporavanog rješenja razvidno da su u postupku te činjenice utvrđene i dokumentirane, i to upravo podacima koje su dostavili tužitelji tijekom postupka. Nisu od utjecaja na drugačije rješenje ove stvari prigovori tužitelja da je s određenim brojem korisnika naknada bila ugovorena po višoj cijeni od one utvrđene Odlukom prije njezinog donošenja i obratno jer je u postupku utvđeno prosječno povećanje ugovorene naknade kao što je i predmetnim sporazumom tužitelja dogovoreno prosječno povećanje naknade i prosječni minimalni iznosi naknade upravitelju. Stoga i po ocjeni ovog Suda postojanje određenog broja zgrada kojima su pojedini tužitelji prije spornog sporazuma upravljali po višim cijenama od onih definiranih sporazumom i određenog broja zgrada za koje je nakon stupanja na snagu sporazuma ugovorena niža cijena, ne dokazuje da tužitelji nisu imali zajedničku namjeru usklađenog djelovanja na tržištu niti da predmetnu Odluku nisu primjenjivali.

Na temelju izloženog pravilno je utvrdilo tuženo tijelo da su tužitelji sklopili zabranjeni sporazum u smislu članka 9. stavka 1. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i da su time na mjerodavnom tržištu ograničili tržišno natjecanje u razdoblju od dana stupanja na snagu sporazuma 1. lipnja 2008. do donošenja osporavanog rješenja.

Valjalo je stoga na temelju odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91., 9/92. i 77/92.), čije su odredbe primijenjene temeljem članka 90. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10.), tužbe kao neosnovane odbiti.

Odluka o objavi presude u Narodnim novinama temelji se na odredbi članka 59. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Broj: Us-2248/2010-6
Zagreb, 13. lipnja 2012.

Predsjednica vijeća
Dubravka Markt, v. r.

Presuda, NN 98/2012-2185