## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-54214/2009 od 1. veljače 2011.

### NN 21/2011 (16.2.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-54214/2009 od 1. veljače 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

453

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. G. iz B., kojeg zastupa D. R., odvjetnica u O., na sjednici održanoj 1. veljače 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-143/09-5 od 16. rujna 2009., kojom je uvažena žalba državnog odvjetnika te je dijelom preinačena presuda Županijskog suda u Osijeku broj: K-63/08-58 od 25. studenoga 2008., u odluci o kazni te je podnositelj za kazneno djelo iz članka 173. stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ), u svezi s člankom 41. Zakona o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 71/06.), činjenično i pravno opisanog u izreci prvostupanjske presude, osuđen na kaznu zatvora u trajanju od dvije godine u koju mu je uračunato vrijeme provedeno u pritvoru od 7. listopada 2007. do 11. prosinca 2007.

Prvostupanjskom presudom određena mu je kazna zatvora za isto kazneno djelo u trajanju od devet mjeseci. Ujedno mu je oduzeto 495 grama opojne droge marihuane te mu je izrečena sigurnosna mjera obveznog liječenja od ovisnosti.

2. Podnositelj smatra da mu je osporenim presudama kaznenih sudova povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Povrede navedenih ustavnih prava i odredaba podnositelj obrazlaže navodima koji se svode na tvrdnje o povredama postupovnog prava, pogrešno i nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju te pogrešnoj primjeni materijalnog prava.

Obrazlažući povredu prava na pravično suđenje podnositelj ističe da je sudac B. B., koji je bio član vijeća koje je donijelo osporenu drugostupanjsku presudu, sudjelovao kao sudac u prethodnom postupku i to kao član vijeća kod donošenja rješenja o odbijanju žalbe protiv odluke o produljenju pritvora podnositelju (rješenje Vrhovnog suda broj: Kž-753/07-3 od 19. studenoga 2007.). Nadalje, suci Vrhovnog suda Z. L.-B. i B. B. su sudjelovali pri donošenju osporene presude Vrhovnog suda i kod donošenja rješenja Vrhovnog suda broj: Kž-753/07 od 19. studenoga 2007., kojim je odbijena žalba podnositelja protiv prvostupanjskog rješenja o produljenju pritvora.

Također sutkinja Vrhovnog suda Z. L.-B. kao član vijeća sudjelovala je i kod donošenja ranije meritorne odluke Vrhovnog suda (rješenje broj: Kž-471/08-3 od 18. lipnja 2008.), kojom je ukinuta ranija presuda Županijskog suda u Osijeku broj: K-81/07 od 20. veljače 2008., kojom je podnositelj bio oslobođen od optužbe.

Stoga smatra da je tim okolnostima dovedena u ozbiljnu sumnju objektivna nepristranost imenovanih sudaca Vrhovnog suda.

Slijedom navedenog, podnositelj predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine osporene presude i predmet vrati prvostupanjskom sudu na ponovni postupak i odlučivanje.

Ustavna tužba nije osnovana

3. Prema članku 62. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može po iscrpljivanju dopuštenog pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Ustavni sud je ocjenjivao eventualne povrede ustavnih prava podnositelja s aspekta povrede članka 29. stavka 1. Ustava, ocijenivši da je ta odredba mjerodavna u konkretnom slučaju.

Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči (...) o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

4.1. Razmatrajući osporene presude i navode ustavne tužbe, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti koje bi ukazivale na povredu navedenog ustavnog prava.

U konkretnom slučaju krivnja podnositelja je utvrđena u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred Županijskim sudom u Osijeku. U postupku pred prvostupanjskim sudom, sukladno odredbama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP), proveden je iscrpan dokazni postupak, te je utvrđeno da je podnositelj počinio kazneno djelo za koje je oglašen krivim i kažnjen. Prvostupanjski sud postupio je sukladno zakonskom ovlaštenju i odlučio koje će dokaze provesti u kaznenom postupku, navodeći (u obrazloženju presude) valjane razloge zbog kojih je odbio određene dokazne prijedloge podnositelja, kao i razloge kojima se rukovodio pri utvrđivanju postoji li kazneno djelo i kaznena odgovornost podnositelja. Također je razvidno da je podnositelj bio u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu uz odgovarajuću stručnu pomoć, poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok su osporene presude donesene sukladno mjerodavnom pravu Republike Hrvatske.

4.2. Vrhovni sud, odlučujući o žalbi podnositelja i državnog odvjetnika, utvrdio je da je sud prvog stupnja na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenio odgovarajuće odredbe mjerodavnog materijalnog i postupovnog prava, te da nije počinio ni povrede kaznenog postupka. Kazna podnositelja je povećana s devet mjeseci na dvije godine zatvora jer je Vrhovni sud utvrdio da u ovom slučaju nije moguće primijeniti članak 58. stavak 3. KZ-a koji omogućava ublažavanje kazne bez ograničenja koje je propisano stavkom 4. članka 57. KZ-a. Također je utvrdio da nisu ispunjeni uvjeti za primjenu članka 173. stavka 8. KZ-a koji omogućava primjenu članka 58. stavka 3. KZ-a. Stoga je podnositelj osuđen na minimalnu zatvorsku kaznu koja je propisana za kazneno djelo iz članka 173. stavka 2. KZ-a – zlouporabu opojnih droga.

5. Za ocjenu navoda podnositelja u svezi sudačke nepristranosti vijeća koje je odlučivalo u drugom stupnju mjerodavan je članak 36. ZKP-a, koji propisuje:

»Članak 36.

(1) Sudac (...) isključen je od obavljanja sudske dužnosti:

1) ako je oštećen kaznenim djelom,

2) ako mu je okrivljenik, njegov branitelj, tužitelj, oštećenik, njihov zakonski zastupnik ili opunomoćenik, bračni drug ili srodnik u uspravnoj liniji bilo do kojeg stupnja, u pobočnoj liniji do četvrtog stupnja, a po tazbini do drugog stupnja,

3) ako je s okrivljenikom, njegovim braniteljem, tužiteljem ili oštećenikom u odnosu skrbnika, štićenika, posvojitelja, posvojenika, hranitelja ili hranjenika,

4) ako je u tome kaznenom predmetu obavljao istražne radnje ili je sudjelovao u odlučivanju o prigovoru protiv optužnice ili je sudjelovao u postupku kao tužitelj, branitelj, zakonski zastupnik ili opunomoćenik oštećenika odnosno tužitelja, ili je ispitan kao svjedok ili vještak,

5) ako je u istom predmetu sudjelovao u donošenju odluke nižeg suda ili ako je u istom sudu sudjelovao u donošenju odluke koja se pobija žalbom ili izvanrednim pravnim lijekom.

(2) Sudac (...) može biti otklonjen od obavljanja sudske dužnosti ako se izvan slučajeva navedenih u stavku 1. ovoga članka navedu i dokažu okolnosti koje izazivaju sumnju u njegovu nepristranost.«

6. Sastavni dio prava na pravično suđenje jest i pravo optuženika na suđenje pred zakonom ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom. Nepristranost suda podrazumijeva da sud i njegov sastav jamče dovoljno sigurnosti, kojom isključuju svaku opravdanu sumnju u nepristranost suda.

Navedeno stajalište Ustavni sud izrazio je u odluci broj: U-III-5423/2008, objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 16/09., u kojoj je prihvatio stajališta i standarde Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud), koji (ne)pristranost suda provjerava primjenom subjektivnog i objektivnog testa.

7. Ustavni sud posebno ističe da u provjeri sudačke nepristranosti mišljenje stranke koja tu nepristranost osporava nije odlučno, premda je važno zbog povjerenja koje sudovi u demokratskom društvu moraju imati u očima javnosti i same stranke. Ono mora u konkretnom slučaju biti opravdano objektivnim razlozima (presuda Europskog suda u predmetu Mežnarić protiv Hrvatske od 15. srpnja 2005., par. 27). Sama činjenica da je sudac prije suđenja (odlučivanja o žalbi) sudjelovao u nekim predraspravnim odlukama, ne može se sama po sebi smatrati nespojivom s nepristranošću dotičnog suca. Za takvu ocjenu uvijek je odlučan »opseg i narav takvih odluka« (presuda Europskog suda u predmetu Fey protiv Austrije /1993./ par. 30).

U konkretnom slučaju, činjenica da su dva suca žalbenog vijeća Vrhovnog suda, koje je donijelo pobijanu presudu, ranije bili članovi sudskog vijeća koje je odlučivalo o produljenju pritvora podnositelju tijekom trajanja ovog postupka, sama za sebe ne može se smatrati dovoljnim razlogom za otklon tih sudaca iz odlučivanja o žalbi protiv presude odnosno odlučivanja o krivnji podnositelja.

Postoji, naime, značajna razlika između pitanja koja se moraju riješiti pri odlučivanju o žalbi protiv rješenja o pritvoru i pri odlučivanju o žalbi protiv odluke u glavnoj stvari odnosno kod odlučivanja o glavnoj stvari u prvom stupnju. Pri odlučivanju o žalbi protiv rješenja o pritvoru član žalbenog vijeća ocjenjuje samo pravna pitanja primjene procesnih odredbi o postojanju tzv. causae arresti (članak 102. ZKP-a) na okolnosti koje je kao prima facie za postojanje tih pritvorskih osnova, utvrdio niži, prvostupanjski sudac koji je donio pobijano rješenje o pritvoru. Time on ne sudjeluje u cjelovitom ocjenjivanju pravnih i činjeničnih razloga za osnovanost optužbe. Naprotiv, pri odlučivanju o žalbi protiv prvostupanjske presude član žalbenog vijeća mora ocjenjivati postojanje svih činjeničnih i pravnih razloga za meritornu odluku o krivnji i primjeni kaznene sankcije koje je stranka iznijela u svojoj žalbi (ili čije postojanje žalbeni sud mora iznimno ispitati po službenoj dužnosti, članci 379. – 383. ZKP-a).

Stoga je opseg i narav navedenih odluka u čijem su donošenju sudjelovali navedeni suci u konkretnom slučaju bio posve različit.

8. Glede prigovora da je sutkinja Z. L.-B. bila član vijeća koje je donijelo rješenje broj: Kž-4712/08-3 od 18. lipnja 2008., kojom je ukinuta ranija presuda kojom je podnositelj oslobođen optužbe, skreće se pozornost da je nakon te presude postupak proveden ponovno sukladno članku 393. ZKP-a, te je na temelju ponovno utvrđenog činjeničnog stanja donesena osuđujuća presuda. Dakle, podnositelj nije ničim dokazao da bi postupajući u dva vijeća Vrhovnog suda koja su odlučivala o žalbi podnositelja navedena sutkinja na bilo koji način bila pristrana na štetu podnositelja.

Na temelju navedenog, Ustavni sud smatra kako se, imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja, ne može zaključiti da su postojale okolnosti koje bi kao »vanjski indikatori« mogle pokazati da je bojazan podnositelja ustavne tužbe u pogledu nepristranosti navedenih sudaca »bila objektivno opravdana (presuda Europskog suda u predmetu Hauschildt protiv Danske, 24. V. 1989., par. 48), tj. da bi navedeni suci pristupili odlučivanju o žalbi podnositelja protiv prvostupanjske presude bez potrebne nepristranosti.

Slijedom iznijetog, Ustavni sud utvrdio je da sudovi nisu povrijedili podnositeljevo ustavno pravo na pravično suđenje iz članka 29. stavka 1. Ustava.

9. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke ove odluke.

10. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-54214/2009

Zagreb, 1. veljače 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 21/2011-453