### NN 58/2019 (12.6.2019.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-591/2017 od 7. svibnja 2019.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1119

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, rješavajući o ustavnoj tužbi koju su podnijeli Jelka Pavišić, Marija Zaninović, Josip Pavišić, Marica Pavišić i Katarina Pavišić, svi iz Velike Gorice, koje zastupa Karlo Novosel, odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 7. svibnja 2019. donio je

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Jelka Pavišić, Marija Zaninović, Josip Pavišić, Marica Pavišić i Katarina Pavišić, svi iz Velike Gorice (u daljnjem tekstu: podnositelji), koje zastupa Karlo Novosel, odvjetnik u Zagrebu, podnijeli su 7. veljače 2017. ustavnu tužbu na temelju članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) smatrajući da im je trajanjem upravnog postupka koji se vodio pred Uredom državne uprave u Zagrebačkoj županiji, Službom za imovinsko-pravne poslove, Ispostavom Velika Gorica (u daljnjem tekstu: Ured državne uprave), u predmetu klasa: UP/I-943-05/08-01/01, ur. broj: 238-05/3-16-91 i pred Ministarstvom pravosuđa Republike Hrvatske, Uprave za građansko, trgovačko i upravno pravo (u daljnjem tekstu: Ministarstvo pravosuđa) u predmetu klasa: UP/II-943-04/16-01/145, ur. broj: 514-04/-01-16-04 povrijeđeno pravo na suđenje u razumnom roku.

1.1. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-3593/16 kojem prileži i spis Ministarstva pravosuđa.

2. U konkretnom slučaju, upravni postupak pokrenut je 22. srpnja 2008. kada su podnositelji podnijeli zahtjev Uredu državne uprave za određivanje naknade za eksproprirane nekretnine. Ured državne uprave je 19. rujna 2011. odbacio zahtjev podnositelja kao nepravodoban, a podnositelji su protiv navedenog zaključka 29. rujna 2011. izjavili žalbu. Odlučujući o žalbi podnositelja, Ministarstvo pravosuđa je 12. prosinca 2011. poništilo zaključak Ureda državne uprave i predmet vratilo tom upravnom tijelu na ponovni postupak.

2.1. Ured državne uprave donio je 17. ožujka 2016. rješenje kojim je obijen zahtjev podnositelja za određivanje naknade za eksproprirane nekretnine. Podnositelji su 4. travnja 2016. izjavili žalbu protiv tog rješenja.

2.2. Podnositelji su Upravnom sudu u Zagrebu 27. lipnja 2016. podnijeli tužbu zbog šutnje administracije. U međuvremenu, 26. listopada 2016., tuženo tijelo (Ministarstvo pravosuđa) odlučilo je o žalbi podnositelja od 4. travnja 2016., na način da je poništilo rješenje Ureda državne uprave od 17. ožujka 2016. te je predmet vratilo tom upravnom tijelu na ponovni postupak. S obzirom na to da se podnositelji nisu u roku od 15 dana očitovali povlače li tužbu zbog šutnje administracije, Upravni sud u Zagrebu donio je 6. prosinca 2016. rješenje broj: UsI-2063/16-8 kojim se spor pokrenut zbog šutnje administracije obustavlja.

2.3. Uvidom u pribavljene spise, Ustavni sud utvrdio je da je protustranka – Grad Velika Gorica – nezadovoljna ishodom žalbenog postupka, 9. prosinca 2016. pokrenula upravni spor pred Upravnim sudom u Zagrebu, tražeći poništenje rješenja Ministarstva pravosuđa od 26. listopada 2016. Postupak se pred Upravnim sudom u Zagrebu vodio pod brojem UsI-3593/16. Podnositelji su za pokretanje tog upravnog spora saznali dostavljanjem tužbe podnositeljima kao zainteresiranim osobama na odgovor 9. veljače 2017.

2.4. Upravni sud u Zagrebu donio je 27. veljače 2017. presudu kojom se odbija tužbeni zahtjev protustranke, na što je protustranka izjavila žalbu 8. ožujka 2017. Visokom upravnom sudu Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Visoki upravni sud). U trenutku donošenja ove odluke, telefonskom provjerom utvrđeno je da Visoki upravni sud još nije odlučio o navedenoj žalbi protustranke.

3. U upravnim postupcima vrijedi negativna presumpcija u slučaju tzv. »šutnje uprave«, što za posljedicu ima to da nedonošenje upravnog akta u zakonom propisanom roku ima značaj donošenja negativnog akta, odnosno akta kojim je odbijen zahtjev stranke ili odbijena žalba (u drugom stupnju). Stoga je zakonodavac predvidio pravna sredstva propisana člankom 218. stavkom 2. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91. i 103/96.), odnosno člankom 26. stavcima 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.), kao i pravna sredstva protiv »šutnje uprave« koja propisuje članak 105. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 47/09., koji je stupio na snagu 1. siječnja 2010.; u daljnjem tekstu: ZUP) te članak 24. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 20/10., koji je stupio na snagu 1. siječnja 2012.; u daljnjem tekstu: ZUS).

3.1. U odnosu na dopuštenost ustavne tužbe zbog dugotrajnosti upravnog postupka i upravnog spora, Ustavni sud izrazio je stajališta u odluci broj: U-IIIA-4885/2005 od 20. lipnja 2007. (»Narodne novine« broj 67/07.) i rješenju broj: U-IIIA-1527/2013 od 7. veljače 2017. (»Narodne novine« broj 29/17.).

4. Uvidom u pribavljene spise, Ustavni sud utvrdio je da su podnositelji prvo (i jedino) od mogućih zakonom propisanih sredstava za zaštitu njihovog prava na suđenje u razumnom roku koristili tek – 27. lipnja 2016., kada su podnijeli tužbu zbog šutnje administracije Upravnom sudu u Zagrebu, a ustavnu tužbu su podnijeli nedugo nakon toga – 7. veljače 2017. S obzirom na to da je njihov zahtjev za određivanje naknade za eksproprirane nekretnine podnesen Uredu državne uprave 22. srpnja 2008., Ustavni sud ocjenjuje da je razdoblje od punih 6 godina pasivnosti podnositelja da ulože ijedno zakonom predviđeno pravno sredstvo za ubrzavanje upravnog postupka nerazumno dugo. Naime, nesporno je da je cjelokupni upravni postupak mogao trajati puno kraće da su podnositelji iskoristili zakonom predviđena pravna sredstva (v. točku 3. ove odluke), kao i da su tužbu zbog »šutnje uprave« podnijeli mnogo ranije nego što su to učinili.

4.1. Nadalje, Ustavni sud primjećuje da je ustavna tužba podnositelja podnesena nakon stupanja na snagu Zakona o sudovima (»Narodne novine« 28/13., 33/15. i 82/15.; u daljnjem tekstu: ZoSud), koji u glavi VI. naslova »Zaštita prava na suđenje u razumnom roku« propisuje novi, drugačiji, model zaštite prava na suđenje u razumnom roku u odnosu na razdoblje prije njegova stupanja na snagu (14. ožujka 2013.).

Novi model uređenja ustavnog prava na suđenje u razumnom roku obuhvaća dva pravna sredstva zaštite: zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku i zahtjev za isplatu primjerene naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku (članak 64. stavak 1. točke 1. i 2. ZoSud-a).

Člankom 65. stavkom 1. ZoSud-a propisano je da se zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku podnosi sudu pred kojim se postupak vodi, dok o zahtjevu odlučuje predsjednik suda odnosno njegov zamjenik (članak 65. stavak 2. ZoSud-a).

4.2. Ni iz ustavne tužbe podnositelja, kao ni iz požurnica koje su podnositelji uputili Ustavnom sudu (njih 8) ne proizlazi da su podnositelji iskoristili pravna sredstva iz članka 64. ZoSud-a nakon što su saznali da je protustranka pokrenula upravni spor pred Upravnim sudom u Zagrebu. Ustavni sud ovdje smatra potrebnim naglasiti da su podnositelji ti koji moraju aktivno voditi računa o tome da, u svojem najboljem interesu, poduzmu sve moguće pravne radnje, odnosno da ulože sva zakonom propisana pravna sredstva koja im je zakonodavac stavio na raspolaganje u cilju zaštite prava na suđenje u razumnom roku, dok Ustavni sud može ispitivati je li do povrede tog prava došlo tek nakon što su podnositelji aktivno poduzeli sve što je u datim okolnostima postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku bilo moguće poduzeti.

5. Ustavni sud podsjeća na svoje stajalište izraženo u rješenju broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014. (»Narodne novine« broj 8/15.) prema kojem je, pored općih postupovnih pretpostavki koje mora ispunjavati svaka ustavna tužba, pretpostavka za odlučivanje o ustavnoj tužbi u kojoj je istaknuta povreda ustavnog prava na suđenje u razumnom roku na temelju članka 63. Ustavnog zakona, u pravilu i ta da je podnositelj koristio sva dopuštena pravna sredstva protiv nerazumne duljine postupka.

6. Članak 72. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu: … ako je ustavna tužba … nedopuštena. Tužba je nedopuštena: … ako podnositelj tužbe u prethodnom postupku nije koristio dopušteno pravno sredstvo …«

6.1. Kako podnositelji u ustavnoj tužbi nisu dokazali da su u prethodnom postupku koristili sva dopuštena pravna sredstva protiv nerazumne duljine postupka koja su im bila na raspolaganju sukladno mjerodavnim odredbama ZUP-a odnosno ZUS-a, kao i sredstva predviđena ZoSud-om, ustavna tužba nije dopuštena.

7. Slijedom navedenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki I. izreke rješenja.

8. Objava ovog rješenja (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-591/2017

Zagreb, 7. svibnja 2019.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.