## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-908/1996 od 26. siječnja 2001.

### NN 16/2001 (27.2.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-908/1996 od 26. siječnja 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

305

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odluči­va­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Velimir Belajec, kao predsjednik Vijeća, te
suci Marijan Hra­njski, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao
članovi Vijeća, u povodu ustavne tužbe N. B. iz D., zastupanog po punomoćnicama
F. R. i I. P., odvjetnicima iz D., na sjednici Vijeća održanoj 26. siječ­nja
2001. godine, donio je jednoglasno

## ODLUKU

I. Ustavna tužba
se usvaja te se ukida presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj:
Rev-3365/1993 od 18. rujna 1996. godine.

II. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni
postupak.

```
Obrazlože­nje
```

```

```

1. Podnosite­lj je podnio pravodobnu i
dopuštenu ustavnu tužbu u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
broj: Rev-3365/1993 od 18. rujna 1996. godine, kojom je prihvaćena revizija
tuženika, Općinskog fonda za stambeno-komunalno gos­podarstvo D. i preinačene
su presude Okružnog suda (sada Županijskog suda) u D., broj: Gž-242/93 od 28.
svib­nja 1993. godine i Općinskog suda u D., broj: P-681/92 od 18. ve­ljače
1993. godine, te je zahtjev tužite­lja odbijen.

Navedenom
drugostupa­njskom presudom odbijena je žalba tuženika kao neosnovana i
potvrđena je presuda Općinskog suda kojom je prihvaćen zahtjev podnosite­lja
ustavne tužbe, tužite­lja u parničnom postupku, te su kao nezakonita poništena
rješe­nja tuženika o prestanku radnog odnosa podnosite­lja, broj: 12/92 od 2.
siječ­nja 1992. godine i broj: 100/36-92-2/7.

2. Podnosite­lj
smatra da su mu revizijskom odlukom povrije­đena ustavna prava iz članka 14. i
54. Ustava Republike Hrvatske.

U ustavnoj tužbi
podnosite­lj navodi tijek provedenih postupaka i donijetih rješidbi. Ističe da
tuženik nije niti pokušavao rasporediti ga na neko drugo radno mjesto, ili kod
tuženika ili kod drugih tijela uprave. Navodi da je Vrhovni sud pogrešno
primijenio odredbu članka 381. Zakona o upravi (»Narodne novine«, 16/78, 50/78,
29/85, 48/85, 41/90, 47/90 i 53A/91, početkom primjene Zakona, u odnosu na
državne službenike i namještenike prestale su vrijediti odredbe Zakona o upravi
kojima se uređuju radni odnosi u organima uprave i na teme­lju ­njih donijeti
propisi).

3. Rješe­njem
Općinskog fonda za stambeno i komunalno gospodarstvo, D. (u nastavku: Fond),
broj: 5563/2-91 od 26. rujna 1991. godine, utvrđeno je da je podnosite­lj,
radnik Fonda, nakon stupa­nja na snagu Pravilnika o organizaciji rada Fonda i
izvršenog rasporeda radnika na radna mjesta u Fondu, neraspoređen, počevši od
1. listopada 1991. godine. Tim rješe­njem utvrđena su i prava podnosite­lja za
vrijeme dok je neraspoređen te je utvrđeno da će podnosite­lju, ukoliko ne bude
raspoređen u roku od tri mjeseca od navedenog datuma, prestati radni odnos uz
otkazni rok, a što se utvrđuje posebnim rješe­njem.

Protiv navedenog rješe­nja
podnosite­lj nije izjavio žalbu Upravnom odboru Fonda, a na što je imao pravo.

Rješe­njem Fonda,
broj: 12/92 od 2. siječ­nja 1992. godine, utvrđeno je da podnosite­lju prestaje
radni odnos istekom otkaznog roka, dana 1. srp­nja 1992. godine. U obrazlože­nju
rješe­nja navedeno je da je u procesu reorganizacije – transformacije Zajednice
samoupravnih interesnih zajednica (ZSIZ) za stambenu oblast i komunalne
djelatnosti u Općinski fond za stambeno i komunalno gospodarstvo (»Službeni
glasnik općine D.«, broj 15/90), donijet Pravilnik o organizaciji rada Fonda s
Katalogom potrebnih radnih mjesta, koji je stupio na snagu 21. rujna 1991.
godine, prema kojem je izvršen raspored radnika na radna mjesta. Stoga su za
radnike koji nisu bili raspoređeni donijeta posebna rješe­nja kojima je određen
­njihov status. Budući da u označenom vremenskom razdob­lju od 1. listopada
1991. do 31. prosinca 1991. godine podnosite­lj nije raspoređen, na teme­lju
članka 383. Zakona o upravi, podnosite­lju je prestao radni odnos.

Presudom Općinskog
suda D., broj: P-184/92 od 30. trav­nja 1992. godine, odbijen je tužbeni
zahtjev podnosite­lja, kojim je tražio ponište­nje rješe­nja tuženika broj:
12/92 od 2. siječ­nja 1992 i broj: 100/36-92-2/7 kojima mu je prestao radni
odnos. Protiv ove presude podnosite­lj je podnio žalbu, te je Okružni sud u D.,
rješe­njem broj: Gž-250/92 od 6. studenoga 1992. godine, ukinuo presudu
Općinskog suda u D., broj: P-184/92 i predmet vratio na ponovno suđe­nje.
Obrazlože­nje za takvu drugostupa­njsku odluku utvrđe­nje je suda da je ostalo
nejasno iz če­ga prvostupa­njski sud zak­ljučuje da je tuženik postupao u
skladu s odredbama Zakona o upravi, jer da, kako proizlazi iz spisa, o postupa­nju
tuženika na koje­g ga obvezuje odredba članka 380. stavka 1. Zakona o upravi, a
posebno o iznalaže­nju mogućnosti da se podnosite­lj rasporedi na rad u drugo
tijelo uprave, nije rasprav­ljano uopće, te je u tom pravcu ostalo neutvrđeno
či­njenično sta­nje.

U ponovnom
odlučiva­nju, Općinski sud D., presudom broj: P-681/92 od 18. ve­ljače 1993.
godine, poništio je rješe­nje tuženika, broj: 12/92 i broj: 100/36-92-2/7. U
obrazlože­nju presude navedeno je da je punomoćnik tuženika na ročištu za
glavnu raspravu, održanom 18. ve­ljače 1993. godine, naveo da tuženik nije
uopće pokušavao naći mogućnost da se podnosite­lja rasporedi na rad u drugo
tijelo uprave, niti je provodio bilo kakav postupak s tim u vezi, jer tuženik
smatra da to nije bio dužan učiniti.

Takvu presudu
Općinskog suda potvrdio je Okružni sud D., presudom broj: Gž-242/93 od 28. svib­nja
1993. godine.

Presudom Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Rev-3365/1993 od 18. rujna 1996. godine,
prihvaćena je revizija tuže­nika, preinačene drugostupa­njska i prvostupa­njska
presuda, te je zahtjev podnosite­lja odbijen.

U obrazlože­nju
revizijske presude navedeno je da je osnovan revizijski razlog pogrešne
primjene materijalnog prava. Naime, da je rješe­nje kojim je utvrđen
radnopravni status podnosite­lja kao neraspoređenog radnika, a na teme­lju
odredbe članka 381. Zakona o upravi, postalo konačno i pravomoćno, jer ga
podnosite­lj nije pobijao. Kako to rješe­nje nije pobijao, tako da podnosite­lj
više nema mogućnosti dokazivati da nisu bili ispu­njeni uvjeti iz članka 380.
Zakona o upravi, jer da su te okolnosti odlučne za donoše­nje rješe­nja kojim
se radnik utvrđuje neraspoređenim radnikom tijela uprave, a teme­ljem odredbe
članka 381. Zakona o upravi.

*4. Ustavna tužba
je osnovana.*

Odredba članka
380. Zakona o upravi određivala je da ako su pravilnikom organa kojim se
uređuju unutraš­nja organizacija i način rada organa, ukinuta pojedina radna
mjesta u organu zbog sma­njena opse­ga poslova i zadataka, radnici koji su obav­ljali
poslove i zadatke ukinutih radnih mjesta raspoređuju se na poslove odnosno
zadatke drugih radnih mjesta, koji odgovaraju ­njihovoj stručnoj spremi i
radnom iskustvu, u isti organ uprave ili u drugi organ uprave iste
društveno-političke zajednice, a i u organ uprave druge društveno-političke
zajednice, pod uvjetima utvrđenim ovim zakonom.

Zakon o upravi
predstav­ljao je opći propis kojim su bili uređeni radni odnosi i plaće
djelatnika u tijelima uprave, a primje­njivao se teme­ljem članka 56.c Zakona o
lokalnoj samoupravi i upravi (»Narodne novine«, broj 90/92, 94/93 i 117/93) na
djelatnike u upravnim odjelima i službama jedinica lokalne samouprave, do
donoše­nja posebnog zakona za te djelatnike.

Obveza rasporeda radnika koji su bili neraspoređeni proizlazi iz odredbe
članka 381. stavka 1. Zakona o upravi.

Iz navedenog
proizlazi da je potrebno poduzeti sve mjere kako bi se radnici koji su bili
neraspoređeni – rasporedili. Tek ukoliko nema slobodnog radnog mjesta za koje
radnik ispu­njava uvjete u tijelu državne uprave o kojem je riječ, ili u nekom
drugom tijelu državne uprave, tada mu kao neraspoređenom radniku prestaje radni
odnos u smislu odredbe članka 383. u svezi s člankom 381. Zakona o upravi.

Stajalište
Vrhovnog suda prema kojem se radnik ne može žaliti na rješe­nja kojima mu je
prestao radni odnos, odnosno dokazivati da nisu ispu­njeni uvjeti iz članka
380. Zakona o upravi, jer se prethodno nije žalio na rješe­nje kojim je utvrđen
neraspore­đenim radnikom, Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio je pogrešnim.

Naime, rješe­njem
o utvrđiva­nju podnosite­lja neraspoređenim radnikom nije definitivno riješen ­nje­gov
status, jer je tek nakon ­nje­govog donoše­nja, predmetno tijelo uprave imalo
obvezu provesti postupak radi utvrđiva­nja mogućnosti raspoređiva­nja podnosi­te­lja
na neko drugo radno mjesto. Tu zakonsku obvezu tijelo uprave nije ispunilo, a
što je nedvojbeno utvrđeno tijekom parničnog postupka.

5. Navedenom
revizijskom odlukom povrijeđeno je načelo jednakosti iz članka 14. stavka 2.
Ustava, jer je Vrhovni sud u ­njezinom donoše­nju pogrešno protumačio odredbe
Zakona o upravi koje su primije­njene u rješe­njima tuženika.

Naime, pogrešan je
stav da je podnosite­lj zbog propušta­nja pobija­nja rješe­nja kojim je utvrđen
neraspoređenim radnikom, izgubio pravo na dokaziva­nje nezakonitosti rješe­nja
kojim mu je prestao radni odnos. Kao što je već rečeno, tek nakon donoše­nja
rješe­nja kojim je podnosite­lj utvrđen neraspoređenim radnikom, nastala je
obveza tuženika da ga pokuša rasporediti na drugo radno mjesto. Znači, u tom
razdob­lju između donoše­nja rješe­nja kojim je podnosite­lj utvrđen
neraspoređenim radnikom i donoše­nja rješe­nja o otkazu radnog odnosa,
postojala je obveza koju tijelo uprave nije ispunilo.

Razlog zbog koje­g
podnosite­lj osporava revizijsku presudu opravdan je, budući da je povreda ­nje­govog
prava uči­njena istekom roka u kojem je tijelo uprave trebalo pokušati
rasporediti podnosite­lja na drugo radno mjesto. Stoga, či­njenica da se nije
žalio na rješe­nje od 26. rujna 1991. godine, ne isk­ljučuje moguć­nost
podnosite­lja da razloge koji su nastali nakon donoše­nja tog rješe­nja i
rezultirali donoše­njem rješe­nja o otkazu, ne iznosi u postupku provedenom
povodom žalbe protiv rješe­nja o otkazu.

Rješe­nje o otkazu
nije samo deklaratorne naravi, već se ­njime utvrđuje prestanak radnog odnosa i
to, u konkretnom slučaju, nakon što je prošao rok određen rješe­njem od 26.
rujna 1991. godine, a podnosite­lj ostao neraspoređen.

Zbog navedenog,
podnosite­lju je povrijeđeno i ustavno pravo na rad i slobodu rada iz članka
54. Ustava.

6. Stoga je, na
teme­lju odredbi članaka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99), odlučeno kao u izreci.

Broj: U-III-908/1996
Zagreb, 26. siječ­nja 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 16/2001-305