## Nacionalni program za borbu protiv korupcije s akcijskim planom za borbu protiv korupcije

### NN 34/2002 (3.4.2002.), Nacionalni program za borbu protiv korupcije s akcijskim planom za borbu protiv korupcije

# HRVATSKI SABOR

715

Na temelju članka 80. Ustava Republike Hrvatske, Hrvatski sabor na
sjednici 21. ožujka 2002., donio je

## NACIONALNI PROGRAM

### ZA BORBU PROTIV KORUPCIJE S AKCIJSKIM PLANOM ZA BORBU PROTIV KORUPCIJE

1. ŠTETNE POSLJEDICE KORUPCIJE

Korupcijom se smatra svaki oblik zloporabe ovlasti radi osobne ili
skupne koristi, bilo da se radi o javnom ili privatnom sektoru. Takvo je
određenje široko i pokriva velik krug pojava. Javno mnijenje i politički način
govora pod pojmom korupcije razumiju sasvim različite društvene pojave:
organizirani i gospodarski kriminal, lošu vlast i njezine posljedice, ljudsku
prevrtljivost i bahatost vlasti. Ne postoji zakonsko određenje korupcije, ali
se konvencionalno pod tim pojmom smatra davanje i primanje mita (članak 347., i
348. KZ-a), protuzakonito posredovanje (članak 343. KZ-a), zlouporaba
obavljanja dužnosti državne vlasti (članak 338. KZ-a), zlouporaba položaja i
ovlasti (članak 337. KZ-a), zlouporaba u postupku stečaja (članak 283. stavak
2. i 3. KZ-a), nelojalna konkurencija u vanjskotrgovinskom poslovanju (članak
289. stavak 2. KZ-a), sklapanje štetnih ugovora (članak 249. KZ-a), odavanje
službene tajne (članak 351. KZ-a) te izdavanje i neovlašteno pribavljanje
poslovne tajne (članak 295. KZ-a). Svako od navedenih određenja otkriva
pojedini element fenomena korupcije i premda se o određenju mogu voditi
sporovi, neprijeporna je društvena i politička šteta korupcije i njezinog
postojanja u Republici Hrvatskoj.

Korupcija je štetna. Premda postoji oduvijek, u modernoj državi ona
postaje opasnost jer šteti obavljanju društvenih poslova, snižava potrebnu
razinu morala u političkom odlučivanju, blokira javnu upravu, sudstvo čini
nedjelotvornim. Postoje različiti izračuni šteta nastalih korupcijom. Međutim,
najveća je šteta u tome što ona iskrivljuje prioritete u političkom i
gospodarskom odlučivanju i pogubno šteti javnoj odgovornosti i društvenom
moralu.

Procjene o raširenosti korupcije govore o tome da je korupcija stvarni
problem Republike Hrvatske. Prvi, ali nažalost i nepouzdani podatak jest
statistika kaznenih djela. Uvid u statistike upućuje na to da je riječ o vrlo
malom broju prijavljenih, optuženih i osuđenih osoba za korupcijska kaznena
djela. U razdoblju od 1996. do 2000. godine podneseno je ukupno 475 kaznenih prijava
za kaznena dijela iz članaka 347., 348., 343., 338. i 289. stavak 2. i 3. KZ-a.

U tom razdoblju optužene su
333 osobe, a pravomoćno je osuđena 171 osoba. Kaznom zatvora osuđeno je 19
osoba za kaznena dijela primanja i davanja mita, uvjetnom osudom 122 osobe a
novčanom kaznom 30 osoba. U 2001. godini za korupcijska kaznena djela
prijavljeno je ukupno 114 osoba od čega za kazneno djelo primanja mita iz
članka 347. KZ-a 50 soba, a za kazneno djelo davanja mita iz članka 348. KZ-a
58 osoba. Zbog kaznenog djela protuzakonitog posredovanja iz članka 343. KZ-a 5
osoba protiv kojih je istraga u tijeku, dok je 1 osoba prijavljena zbog
kaznenog djela zlouporaba obavljanja dužnosti državne vlasti iz članka 338.
KZ-a i u tijeku je istražni postupak. Zbog kaznenog djela primanja mita
optuženo je 30 osoba, a za kazneno djelo davanja mita 46 osoba. Osuđene su
ukupno 62 osobe, od čega kaznom zatvora 4 osobe za primanje mita, a 2 osobe za
davanje mita, dok su ostalim osuđenima izrečene uvjetne osude ili novčane
kazne. Prateći sudsku politiku kažnjavanja, proizlazi da je preblaga i suprotna
suvremenim trendovima u svijetu gdje je strože sankcioniranje korupcijskih
kaznenih djela. Sudska politika kažnjavanja trebala bi se približiti propisanim
granicama zakonske politike kažnjavanja, a sudska i zakonska politika
kažnjavanja neopravdano se razilaze.

Ovi podaci upozoravaju na
postojanje nesklada između javne percepcije raširenosti pojave i javnog
mnijenja o tome. Istraži­vanja javnog mnijenja u Republici Hrvatskoj bez
iznimke pokazuju da percepcija i stavovi ispitanika korupciju smatraju
raširenom (vrlo raširenom 65,8%, raširenom 32,9%) te da ju osuđuju (od 54 do
82%).

Međunarodna istraživanja
pokazuju isto. Prema indeksu CAPI Transparency International Republika Hrvatska
je na 51. mjestu liste od 90 zemalja. U usporedbi s prethodnim izvješćem za
1999. godinu, Republika Hrvatska ostvarila je zamjetan napredak, jer se
nalazila na 74. mjestu te ljestvice. Napredak Republike Hrvatske treba
pripisati općem napretku političke situacije u zemlji i povećanju ugleda u
svijetu, ali prije svega nizom mjera i konkretnih postupaka nove hrvatske
vlasti u procesuiranju gospodarskog i organiziranog kriminala. U usporedbi sa
susjednim i tranzicijskim zemljama, Republika Hrvatska je, usprkos napretku,
ocijenjena relativno nisko. Ocjena položaja Republike Hrvatske zasniva se na
četiri samostalna istraživanja uglednih svjetskih institucija i smatra se
relevantnom ocjenom stupnja korumpiranosti pojedine zemlje. Nešto je bolja
ocjena EBRD-a koja u svojem izvješću uočava da je korupcija u Republici
Hrvatskoj ozbiljan problem, no ocjenjuje ju nižom nego u drugim tranzicijskim
zemljama. Istraživanja Svjetske banke pokazuju da Republika Hrvat­ska prema
anketama provedenim koncem 1999. spada u srednju skupinu tranzicijskih zemalja.
Podaci upućuju na relativno nizak ukupni indeks, osobito administrativnu
(nisku) korupciju, ali visok stupanj korupcije na razini političkog
odlučivanja, pravosuđa. Istraživanje upozorava na slabu društvenu i političku
odgovornost – što je samo po sebi i znak i uvjet korupcije – ali i na
postojanje jakih društvenih skupina koje su spremne kočiti društvene reforme.
Uza sva ograničenja metoda istraživanja, to je zasigurno znak loše reputacije
Republike Hrvatske i slike koja se svakako treba izmijeniti.

Činjenica da ne možemo točno
mjeriti koliko je korupcija raširena u Republici Hrvatskoj ne priječi pouzdano
znanje da smeta u poslovanju i da dojam o njezinoj raširenosti odbija strane
ulagače i hrvatske poduzetnike. Štoviše, svaka relativizacija vrlo je štetna
jer stvara mogući alibi za izostanak političke odlučnosti u provedbi mjera:
sporedno je da li je ona naslijeđena ili stvorena, je li riječ o eroziji morala
ili tko snosi veću krivnju, ali je važno što se čini protiv korupcije.

Svjesni smo i tereta
tradicija – ostali su tragovi proteklih političkih režima, osobito njihovih
naličja: privilegiranja po­slušnih, mogućnosti da se u ime viših ideala nisko
krade, da se sve može vezama i utjecajem, da lojalnost i poslušnost mo­ćnicima
vrijedi više od rada i inovacije. Znamo da i druge zemlje imaju slične
probleme, znamo da korupcija nikada neće potpuno nestati, ali smo sigurni u to
da se ne može čekati pasivno.

Politička obveza djelovanja

Uspjeh borbe protiv korupcije ovisi o većem broju čimbenika, od kojih je
najvažnija politička volja i odlučnost. U Repub­lici Hrvatskoj, ne samo prema
mišljenju građana, već i kao predizborno obećanje i opća obveza glavnih
političkih stranaka, pokreta i udruga, postoje pretpostavke općeg konsenzusa o
potrebi suzbijanja korupcije. Postoje pretpostavke stvaranja koalicije
političkih subjekata za borbu protiv korupcije. Politička obveza stoga nije
obična deklaracija nauma, već jasna politička obveza i odgovornost prema
biračima i građanima.

Velik je uspjeh i mobilizacija
stručne i političke javnosti u raspravama o problemu korupcije. U javnosti, uz
iznimnu podršku medija, borba protiv korupcije doživljava se kao jedan od
prioriteta. Prethodne, u osnovi demoralizirajuće primjedbe o tome da je
korupcija naslijeđena i endemska pojava koja ima uporište u stavovima i
navikama ljudi, zamjenjuje se spoznajom da je riječ o sistemskoj pojavi protiv
koje se treba boriti te da korupciju treba svesti na najmanju moguću mjeru.

U tom su smislu političke i ekonomske reforme pravi povod za akciju
suzbijanja korupcije. Promjene u političkom sustavu: visoko legitimirana vlast,
otvorenost prema reformama, te promjene u ekonomskom sustavu: prevladavanje
etatističke logike redistribucije i poticanje tržišta, stranih ulaganja, a
konačno, i strateška orijentacija prema europskim integracijama poticaj su
borbi protiv korupcije. Isto kao što je i uspjeh u suzbijanju korupcije
preduvjet ostvarenju takvih ciljeva.

2. MEĐUNARODNE OBVEZE

Politička obveza suzbijanja korupcije temelji se i na preuzetim
međunarodnim obvezama glede suzbijanja korupcije i organiziranog kriminala. Na
globalnoj razini, u slijedu Rezolucije Opće skupštine UN 3514 (1975) i
Konvencije UN-a o transnacionalnom organiziranom kriminalu usvojene u Palermu u
prosincu 2000. godine, koju je potpisao Predsjednik Republike Hrvatske,
Republika Hrvatska preuzima obvezu učinkovitih mjera suzbijanja korupcije.
Republika Hrvatska djeluje suglasno Globalnom programu UN-a protiv korupcije.
Republika Hrvatska primjenjuje 40 preporuka FATF-a.

U okvirima europskih inicijativa polazi se od činjenice da je suzbijanje
korupcije pri tome jedan od prioritetnih ciljeva djelovanja Vijeća Europe.
Važna je Rezolucija (97) 24 Vijeća Europe o 20 vodećih načela za borbu protiv
korupcije. Republika Hrvat­ska prihvatila je i ratificirala Kaznenopravnu
konvenciju o korupciji. Konvencija određuje pojam aktivne i pasivne korupcije,
kriminalizira podmićivanje stranih dužnosnika, korupciju pri dobivanju poslova,
korupciju u međunarodnim organizacijama, obvezuje na stvaranje specijaliziranih
tijela za borbu protiv korupcije, međunarodnu suradnju i dr. Slijedom
prihvaćenih obveza provedene su izmjene Kaznenog zakona (inkriminacija
koruptivnih kaznenih djela s elementom inozemnosti te širenje predikatnog djela
kod kaznenog djela »pranja novca«) i Zakona o kaznenom postupku (članak 180.),
predlaže se osnivanje posebnog tijela za borbu protiv korupcije i organiziranog
kriminaliteta, provedene su izmjene u MUP-u Republike Hrvatske (Odjel za
suzbijanje gospodarskog kriminaliteta i korupcije). Prema odredbama
Kaznenopravne konvencije o korupciji i drugim među­narodnim instrumentima, što
prije treba normativno urediti odgovornost pravnih osoba za kaznena djela.
Republika Hrvatska je potpisala, ratificirala i aktivno provodi Konvenciju o
pranju nov­ca, traganju, privremenom oduzimanju i oduzimanju prihoda stečenih
kaznenim djelom a u skladu s time donesen je i Zakon o sprječavanju pranja
novca i osnovan Ured za sprječavanje pranja novca u Ministarstvu financija.
Republika Hrvatska potpisala je Građanskopravnu konvenciju o korupciji 2.
listopada 2001 godine. Po uzoru na međunarodne standarde treba donijeti i
etički kodeks koji se odnosi na etiku u upravi (ili takve etičke kodekse).
Vijeće Europe provelo je i opsežne programe snimanja stanja i poticanja borbe
protiv korupcije u zemljama članicama (Octopus I i II). Odbor ministara Vijeća
Europe je 5. svibnja 1998. donio Sporazum o osnivanju Grupe država za borbu
protiv korupcije – GRECO, koji je odobrila Multidisciplinarna grupa za borbu
protiv korupcije – GMC. Republika Hrvatska pristupila je Sporazumu 8. prosinca
2000. godine. U okvirima Pakta o stabilnosti jedan od prioriteta je borba
protiv korupcije. Republika Hrvatska je pristupila 16. veljače 2000. godine
Inicijativi za suzbijanje korupcije Pakta o stabilnosti. Najvažniji zadatak u
provedbi Inicijative jest implementacija međunarodnih instrumenata u pravni
poredak Republike Hrvatske. Pakt o stabilnosti Republika Hrvat­ska je
prihvatila premda on nema snagu međunarodnog ugovora ali je politički obvezuje.
Antikorupcijska inicijativa za jugo­istočnu Europu i Ankonska deklaracija
(donesena 2000. godine) potiču suradnju policijskih i pravosudnih tijela u
suzbijanju korupcije i organiziranog kriminala.

Od posebnog je značenja Konvencija OECD-a o sprje­čavanju potkupljivanja
stranih javnih dužnosnika koji sudjeluju u međunarodnim poslovnim
transakcijama. Konvencija predviđa niz obveza prema zemljama pristupnicama:
obvezu inkriminacije podmićivanja stranih službenika, obvezu pravne pomoći i
drugo. Stupila je na snagu 15. veljače 1999. godine. Konvencija predviđa
mogućnost da joj pristupe i zemlje koje nisu članice OECD-a. Republika Hrvatska
je u postupku pristupanja Konvenciji.

Praktički ne postoji značajniji međunarodni forum – u rasponu od
interparlamentarnih udruga i skupova, udruga poslodavaca ili sindikata, pa do
bankarskih institucija (Svjetska banka, MMF), ili čak biskupskih sinoda – koje
nisu istaknule potrebu borbe protiv korupcije.

Navedene norme međunarodnog prava upućuju na to da su borba protiv
korupcije i poduzimanje učinkovitih pravnih i drugih mjera postali sastavni dio
međunarodnih obveza suverenih i priznatih zemalja.

Borba protiv korupcije sastavni je dio procesa demokratizacije,
modernizacije države i javne uprave, poštenih uvjeta utakmice u gospodarstvu,
djelovanja sudstva i zaštite prava i sloboda građana. Korupcija je društveno
zlo koje zahtijeva sistemski napor i visok stupanj mobilizacije svih društvenih
snaga pri njegovom suzbijanju. Glavni akteri poticanja jesu institucije
civilnog društva koje moraju prepoznati potrebe, institucije vlasti i uprave
koje oblikuju mjere i različite razine državnih institucija koje nose
odgovornost. Pretpostavka mjera je jasna politička volja podrške borbi protiv
korupcije, ne samo u podršci zakonskim i sistemskim izmjenama i podršci
institucijama već i u konkretnim slučajevima.

Korupcija je rezultat sustava a istodobno i glavna prepreka njegovu
mijenjanju. Strategija borbe stoga podrazumijeva i su­stav­ne i strateške mjere
uklanjanja uvjeta u kojima korupcija uspijeva, kao što su ekonomska stagnacija
i društveno siro­ma­štvo, nizak standard i visoka očekivanja materijalnog
dobitka, čimbenici kulture i tradicije, masovna društvena nesigurnost,
nezaposlenost, neučinkovitost vlasti i drugo. Zakonska rješenja podrazumijevaju
sistemsko uključivanje mjera otežavanja korupcije. U svakoj budućoj promjeni
zakona, osobito onih koji se odnose na područja u kojima postoji visok rizik
korupcije, prijedloge treba sagledati i u tom svjetlu. Izmjene u ekonomskom
sustavu moraju potaknuti privatizaciju državnog vlasništva jer centralizirano
upravljanje i nejasna struktura vlasništva potiču zloporabu ovlasti. Zakonska
rješenja, u tom i drugim područjima, podrazumijevaju sistemsko uključivanje
mjera otežavanja korupcije. Potrebno je sustav dobivanja javnih poslova, nabave
robe i usluga prilagoditi prema iskustvima koje imamo u posljednje vrijeme.
Treba pozornije regulirati postupke i uvjete natječaja, osobito kada je riječ o
velikim poslovima i međunarodnim elementima. Prevencija korupcije usmjerena je
na pojednostavljenje i deregulaciju intervencija u gospodarski život,
demistificiranje vlasti i poticanje shvaćanja da je služba u vlasti ponajprije
odgovornost prema javnom interesu.

U upravljanju i obnašanju vlasti potrebno je izbjeći sukob interesa.
Izmjene u političkom sustavu moraju smanjiti područja na kojima privatni ili
grupni interesi ugrožavaju zajednički interes. Osim što treba preglednim
učiniti osobne prihode i rashode nositelja javnih političkih funkcija, treba
urediti i legalizirati oblike lobiranja i financiranja političkih stranaka.
Korupcija je sustavom izazvana, ili barem nedjelotvornim demokratskim poli­tičkim
sustavom pojačana pojava. Njezino suzbijanje zahtijeva velik broj mjera za
poboljšanje učinkovitosti i reforme sustava sankcioniranja korupcije. Sve
sastavnice državne vlasti, zakonodavna, izvršna i sudska podjednako snose
odgovornost. Promjene u sustavu uprave, osobito lokalne samouprave, moraju
voditi brigu i o mjerama sprječavanja korupcije.

U djelovanju vlasti u prvom redu to znači djelotvornije sankcioniranje
korupcije, ali i općenito višu razinu političke odgovornosti. Djelovanje pravne
države, shvaćeno kao vladavina prava, pretpostavka je da progon korupcije ne
postane progon ljudi zbog njihovih političkih pogrešaka. Poštovanje ljudskih
prava, osobito prava na informaciju, privatnost i slobodu izražavanja, bitno je
za sprječavanje korupcije. Povećanje učinkovitosti pravosudnog sustava
preduvjet je zaštite ljudskih i drugih prava i pretpostavka suzbijanja
korupcije.

Djelovanje političkih aktera ne svodi se na političke institucije i
stranke, već i na stvaranje mreža udruga civilnog društva, slobodno i aktivno
djelovanje medija. Osnovano je već više udruga i pokreta koji podupiru borbu protiv
korupcije. Spomenimo samo Hrvatsku udrugu poslodavaca, sindikate, Transparency
International Republike Hrvatske, Udrugu za zaštitu ljudskih prava, interesne
udruge te brojne druge udruge za zaštitu ljudskih prava. Posljedica povezivanja
tih udruga te njihovo partnerstvo s vladinim tijelima jest i mobilizacija i
sinergetski učinak pri korištenju ideja i sredstava. Istraživačko novinarstvo
te puna sloboda medija i novinara, shvaćena kao sloboda izražavanja,
pretpostavka je uspješne borbe protiv korupcije.

Često se spominje da je glavna prepreka suzbijanju korupcije u Republici
Hrvatskoj njezina ukorijenjenost u lošoj tradiciji ili pak defektima
socijalističkog sustava. Iako ima argumenata za takvu tvrdnju – u navikama
ljudi javni položaj povezuje se s povlasticama, država se doživljava kao izvor
straha i neizvjesnosti, solidarnost se miješa s obvezama, postoji klijentelizam
u radu, osjećaj da prava presežu pred obvezama i sl. – ne treba ih uzimati u
obzir prema njihovoj formalnoj točnosti, već u smislu mobilizacije u borbi
protiv korupcije. Interpretacija prema kojoj je korupcija naslijeđeni fenomen
ne smije voditi zaključku da se onda protiv nje ne treba boriti ili da
uklanjanjem ostataka prošlosti korupcija nestaje. Relativizacija korupcije,
njezino opravdavanje radi nužnosti da se zaobiđu birokratski zastoji sustava
ili pak tumačenje da je riječ o trajnom obilježju ljudske prirode ima također
inhibicijski učinak i nije samo netočno već i štetno. Glav­ne su žrtve
korupcije siromašniji društveni slojevi te relativizacija i opravdanje da je
neizbježna pogađa baš njih.

Strategija borbe protiv
korupcije podrazumijeva prepoznavanje zla korupcije, utvrđivanje planova i
aktivnosti borbe, zakonske izmjene te mobiliziranje svih raspoloživih
društvenih i političkih aktera. Uloga glavnih čimbenika političke vlasti u tome
je presudna.

Policijski i kazneni progon
ne daju rezultate ako ne slijedi i društvena akcija odgajanja, mijenjanja
političke i organizacijske kulture. Apeli na savjesnost i etiku ne daju učinak
ako ne slijedi ozbiljna i temeljita reorganizacija i zakonodavna promjena.
Policijska i pravosudna akcija nije učinkovita bez javne podrške. Jav­ne
podrške pak nema bez slobodnog i aktivnog tiska. Strategija zbog toga
podrazumijeva istodobnu upotrebu različitih mjera i aktivnosti, podjednako
intenzivnu upotrebu apela savjesti, znanja o posljedicama, zakonskih i
organizacijskih mjera te strožeg i učinkovitog kažnjavanja. Podrška javnosti,
ne samo prema istraživanjima javnog mnijenja, izražava se u jasnoj podršci
mjerama. Ali naličje takve podrške još je uvijek prisutna nužnost da se oskudna
društvena sredstva i usluge dobiju korupcijom. Potražnja za korupcijom smanjuje
se sustavnim mjerama, a podrška javnosti mora se pozorno usmjeriti prema
odbijanju korištenja korupcijom, prijavljivanjem slučajeva i osobnom nastojanju
da se korupcija spriječi. Odlučna mjera pridobivanja i poticanja javnosti jest
sloboda izražavanja koja se ne smije podvrgnuti nepotrebnim ograničenjima i
prijetnjama.

Konačno, sama činjenica da je riječ o osjetljivom javnom pitanju navodi
na pomisao da se korupcija može smanjiti političkom kampanjom. Radi se o
sistemskoj pojavi, a ne o posebnom obilježju neke političke stranke ili opcije,
pa takva kampanja vodi samo uklanjanju pojedinih korupcionaša, ali ne i ukla­njanju
zla korupcije. Prave mjere suzbijanja korupcije dugoročne su i sustavne. Budući
da nema vremena za čekanje, niti razloga za oklijevanje, potrebno je djelovati
prema utvrđenim prioritetima konkretnih aktivnosti, a posebno jer je izrada
Nacionalnog programa za borbu protiv korupcije jedna od obveza koje za Repub­liku
Hrvatsku proizlaze iz Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju.

AKCIJSKI PLAN ZA BORBU PROTIV
KORUPCIJE

Za suzbijanje korupcije potrebno je poduzeti kompleksne mjere. U tome
identificiramo osam prioriteta. Ne navodimo ih prema važnosti – jer važan je
svaki od njih. Presudno je pak da djeluju usklađeno i simultano. Svaku od
navedenih mjera valja detaljnije razraditi pa predložiti zakonske,
organizacijske i druge mjere za njihovo postizanje. Osnovno shvaćanje da
institucije sprječavanja i borbe protiv korupcije nisu učinkovite, da ekonomska
situacija potiče rizike korupcije i osobne izazove, da tradicija i moral nisu
dovoljni, a nužni su uvjet borbe protiv korupcije, da civilno društvo (bez
obzira na broj NVO) i slobodni mediji nisu dovoljno jaki i ne mogu odgovorno
nositi teret borbe protiv korupcije zapravo znači da je protiv korupcije
najbolji lijek ekonomski razvoj, politička demokratizacija, izgradnja
institucija i modernog društva. Borba protiv korupcije zapravo predstavlja
uključivanje saznanja o riziku i opasnostima korupcije u programe reformi.
Takav stav, premda točan, nije dovoljan da se mjere suzbijanja korupcije doista
provedu.

1. VLADAVINA PRAVA I UČINKOVITOST PRAVNE DRŽAVE

Premda se suzbijanje korupcije ne može izvesti samim mjerama progona i
kažnjavanja, ocjena je da je sustav otkrivanja, prosuđivanja i kažnjavanja
jedan od ključnih elemenata ne samo progona korupcije već i stabilizacije
pravnog sustava općenito. Mjere reforme poduzimaju se i paralelno ovom planu,
no ovdje naglašavamo ponešto specifične ciljeve i zadatke.

Općeniti zadatak poboljšanja uvjeta pravosuđa obuhvaća zadatke
stabilizacije pravosudnog sustava. Legitimitet pravosuđa te povjerenje građana
u pravičnost i učinkovitost pravosuđa pretpostavka je urednoga pravnog poretka,
dakle i suzbijanja korupcije. Premda je korupcija u pravosuđu incidentalna – ni
pravosuđe nije drukčije od društva u kojem djeluje – i premda se s razlogom
može pretpostaviti da su moralne kvalitete sudaca kao profesije izuzetne i
visoke, ne može se ne primijetiti i vrlo slab učinak.

Problem se ne može objasniti i opravdati samim uvjetima djelovanja,
premda oprema i informatizacija sudstva jesu jedan od mogućih problema koji
zbog njegove materijalne naravi treba odmah početi ispravljati, no ključni
čimbenici poboljšanja su nematerijalni.

Permanentno obrazovanje, osobito ono koje se tiče razumijevanja i
mogućnosti kaznenog progona korupcije, valja povezati s djelovanjem na
profesionalnu samosvijest i etiku sudaca. Naglasak na edukaciji nije slučajan,
jer iako nedovoljno znanje nije razlog korupciji, viša razina svijesti o
njezinoj opasnosti i štetnosti nužan je preduvjet učinkovitijeg rada.

Usvojeni etički kodeksi kvalitetna su podloga za stvaranje
profesionalnih kriterija, no zacijelo treba raditi i na kontroli primjene
takvih normi. U prvom redu to je unutarnji i samostalni zahtjev prema
profesiji, udrugama sudaca i državnih odvjetnika, ali i zahtjev javnosti za
odgovornim društvenim ponašanjem. Držeći se načela da ponajprije struka daje
odgovor o tome uslijed čega praksa primjene kaznenog zakonodavstva ne daje
očekivani učinak, izbjegavajući svaki pritisak na sud, treba ocijeniti postižu
li se ciljevi koje je u suzbijanju korupcije postavio zakonodavac.

Nositelj zadatka:  *Ministarstvo pravosuđa, uprave i lokalne
samo­uprave*

Rokovi:  Povremena izvješće Vladi Republike Hrvatske

                       – najmanje dva puta
godišnje,

                       Ocjena postignutih
rezultata provedenih pro­mjena  nakon
godine dana od usvajanja Nacionalnog programa

                       Skrb za uvijete
djelovanja pravosuđa

                       – trajni zadatak.

Razina pravnog znanja i povjerenja općenito je niska, te, uz puno
uvažavanje uloge odvjetništva, treba razraditi oblike pravne pomoći građanima.
Institucije kao što su pučki pravobranitelj ili specijalizirana institucijanisu
nužno usmjerene samo na poje­dinačne i konkretne slučajeve, već su i moguća
pomoć u uočavanju i javnom objavljivanja problema primjene zakona.

2. POSEBNO TIJELO ZA UČINKOVITO SUZBIJANJE KORUPCIJE

Osnovano je posebno specijalizirano tijelo za kazneni progon slučajeva
korupcije, edukaciju te preventivno djelovanje na planu suzbijanja korupcije
(listopad 2001. godine usvojen Zakon o uredu za suzbijanje korupcije i
organiziranog kriminaliteta-USKOK). To je mjera koju su poduzele i druge
države. U prilog osnivanju takvog tijela ne govore samo opća iskustva i
preporuke već i potreba za selektivnim i stručnim usmjerenjem na progon
korupcije na višim razinama, osobito one kojom se utječe na ključne gospodarske
odluke i zakonodavstvo te zlorabi visok položaj i utjecaj. Postojanje visokog
stupnja podrške javnosti osnivanju tog tijela obvezuje i na njegovo edukativno
i preventivno djelovanje, uravnoteženu kaznenu politiku progona, potrebu
stručnosti i ograničenog opsega takvog tijela, izbjegavanje nepotrebnog
paralelizma i sl.

Javnost traži otvaranje
posebnih linija za dojavu korupcije, što je osim u okvirima Ministarstva
unutarnjih poslova moguće uvesti i u drugim tijelima središnje državne uprave
ali i u tijelima područne (regionalne) i lokalne samouprave.

Nositelj
zadatka: *Ministarstvo
pravosuđa, uprave i lokalne
samouprave,*

                        *Ministarstvo
unutarnjih poslova*

Rok: – trajni zadatak

3. PODIZANJE UČINKOVITOSTI KAZNENOG PROGONA KORUPCIJE

U prethodnim točkama namjerno je istaknuta potreba pra­vičnosti, jer
moguće su lažne i krive optužbe. To načelo ide istodobno s osposobljavanjem
različitih tijela za otkrivanje slučajeva korupcije, ali prije svega s
osposobljavanjem policije. Drugačiji tretman, ozbiljnije i odgovornije primanje
obavijesti i sumnji, moguće je postići mjerama od kojih osobito ističemo ove:

a) Specijalizacija policije, pri čemu je važan zadatak ustroj posebnog
odjela za suzbijanje gospodarskog kriminala i korupcije. Specijalizacija je
potrebna i zbog novih i specifičnih mjera suzbijanja organiziranog kriminala
(gotovo bez iznimke povezanog s korupcijom, osobito političkom korupcijom).

b) Uvježbavanje ključnih skupina za borbu u svim dijelovima policijskih
struktura, što je mjera prevencije pojavi unutarnje »policijske korupcije«, ali
i važna mjera standardizacije postupanja u svim službama.

c) Važan je zadatak obrazovanje i osposobljavanje sudaca, državnih
odvjetnika i policije koje treba uključiti u redovite mjere profesionalnog
osposobljavanja, ali i u nastavne programe.

d) Mogućnosti koje pruža novo zakonodavstvo glede zaštite onih koji dojavljuju
kaznena djela, pa i slučajeve korupcije treba iskoristiti u potpunosti, treba
kritički analizirati praksu primjene takvih posebnih mjera i predlagati
zakonske i druge mjere.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo pravosuđa,
uprave i lokalne samouprave,*

*Ministarstvo unutarnjih poslova*

Rokovi: Povremena izvješće Vladi
Republike Hrvat­ske

                        – najmanje
dva puta godišnje,

                        Ocjena
postignutih rezultata provedenih pro- mjena

                        – nakon
godine dana od usvajanja Nacionalnog programa,

                        Nacrt
prijedloga izmjena i dopuna Kaznenog zakona.

4. ORGANIZACIJSKE MJERE U UPRAVNOM SUSTAVU

Sustavne reforme državne i javne uprave također spadaju u jedan od
prioriteta Vlade Republike Hrvatske. Uspješnost izgrad­nje institucija jedan je
od ograničavajućih čimbenika gospodarskog rasta i društvene stabilnosti,
uključenja u europske integracije, stranih ulaganja i domaćeg poduzetništva.
Troškovi države, dojam je mnogih, daleko nadilaze uspješnost njezina
djelovanja, pa uprava ostavlja dojam da je skupa i birokratizirana, opterećena
rutinom i inercijom, slabo prilagodljiva, opstruktivna prema novim političkim
smjernicama, te zatvorena prema građanima i njihovim interesima.

Naznaka da trebamo manju, ali
profesionalnu i motiviranu upravu nije dovoljna ako u obzir ne uzmemo i potrebu
suzbijanja korupcije kao jednog od glavnih rizika uprave u tranzicijskim
zemljama. Dojam o raširenosti korupcije koji iskazuju istraži­vanja javnog
mnijenja treba shvatiti sasvim ozbiljno.

Suvremena uprava temelji se
na meritornom sustavu napredovanja, dakle na objektivnim kriterijima selekcije
prema sposobnostima, školovanju, položenim ispitima i iskustvu. Tako odabrani
službenici skloni su svoju službu doživjeti kao poziv i karijeru, što onda
uključuje i višu razinu profesionalne etike. Suprotno tome, politizirani
kriteriji selekcije za rad i napredovanje u službi, doživljavanje vlasti kao
zasluženog plijena koji se dodjeljuje istomišljenicima snižava razinu
profesionalne odgovornosti, upućuje ljude na to da položaj treba iskoristiti, a
ujedno umanjuje i unutarnji nadzor i odgovornost. Ne odgovara se za rad i
rezultat, već za lojalnost.

 Osim strukturnih izmjena koje trebaju umanjiti značaj ranije
primjedbe, potrebno je, smatra se raditi na mogućem unaprje­đenju, prije svega
na permanentnom obrazovanju. Naglasak na odgovornosti građana, otvorenosti
prema interesu slobodnih medija, opća transparentnost rada, pravila i
rezultata, nužno zahti­jeva i dodatno usmjeravanje. Nove tehnologije i nove
okolnosti (globalizacija, nova politička i socijalna prava i slobode) čine
saznanja brzo zastarjelima, a tehničko poznavanje posla mora se nadopuniti
znanjima o društvenoj odgovornosti.

Obično se, sasvim opravdano,
smatra da plaće manje i profesionalne uprave moraju biti ne samo dovoljne da
jamče dignitet profesionalne vokacije nego trebaju biti izraz boljeg rada i
motivacije. Slabo plaćena služba znači rizik korupcije.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo pravosuđa,
uprave i lokalne
samouprave*

Rokovi: Programi i organizacija
permanentnog obrazovanja

                        – trajni
zadatak,

                        Analiza platnog
sustava

                        – u tijeku,

                        Ocjena
postignutih rezultata provedenih pro­mjena

                        – nakon
godine dana od usvajanja Nacionalnog programa,

                        Skrb za
uvjete djelovanja uprave: praćenje stanja, upravni nadzor, statistika i sl.

                        – trajni
zadatak.

5. DECENTRALIZACIJA

Premda su mišljenja o tome koji stupanj i oblik decentralizacije danas
treba Republici Hrvatskoj različita, mišljenje o tome da rizik centralizacije
ne znači samo koncentraciju vlasti, nedovoljnu odgovornost, udaljenost od
građana i birača, politički i stvarni monopol vlasti bez odgovornosti prilično
su raširena. Što više, jedna od uobičajenih mjera poticanja odgovornosti jest
horizontalna i vertikalna dioba vlasti. Negativni saldo centralizacije te
ograničenja i zamiranje lokalne samouprave prioritetom čine decentralizaciju i
reformu javne uprave. Iako je tempo reforme određen financijskim i stvarnim
mogućnostima, smjer je svakako poticanje decentralizacije i približavanje
uprave građanima. Takav je proces, glede rizika korupcije, dvoznačan. Jačanje
političke odgovornosti, preglednosti djelovanja i odlučivanja neprijeporno je
mogući pozitivan rezultat decentralizacije, no odsutnost središnjeg nadzora u
pogledu zaštite zakonitosti, financijskog poslovanja, zaštite prava građana,
potencijalna je opasnost. Jačanje pravne države znači mogućnost da se postigne
rav­noteža tih zahtjeva.

Politička orijentacija i odluka da treba proširiti nadležnost lokalne
samouprave znači ujedno da jača i potreba za mjerama protiv zloupotreba i
korupcije. Radi toga treba pojačati lokalnu kontrolu i odgovornost, otvaranjem
prema javnosti, dinamiziranjem lokalne političke scene, novim izbornim
pravilima, jasnijim ustrojem lokalne vlasti, a potom je potrebno pojačati
političku i stegovnu odgovornost lokalnih dužnosnika te pokrenuti programe
borbe protiv korupcije prilagođene lokalnim uvjetima.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo pravosuđa,
uprave i lokalne
samouprave*

Rokovi:  Prijedlog reforme

                        – u tijeku,

                        Nova izborna pravila za lokalnu samoupravu

                        – svibanj 2002. godine,

                        Povremena izvješće Vladi Republike Hrvat­ske

                        – najmanje jednom godišnje,

                        Ocjena postignutih rezultata provedenih pro­­mjena

                        – nakon godine dana od usvajanja Nacionalnog
programa,

                        Skrb za uvjete djelovanja lokalne samouprave

                        – trajni zadatak,

                        Pojačanje upravnog nadzora

                        – trajni zadatak,

                        Stručna pomoć lokalnoj samoupravi

                        – razviti institucije.

6. MJERE FINANCIJSKE ODGOVORNOSTI I DRUGE EKONOMSKE MJERE

Ekonomske reforme potrebne za poticanje gospodarskog razvoja imaju
suzbijanje rizika korupcije kao važnu komponentu. Mnoge od takvih mjera sasvim
posredno utječu na rizike korupcije, ali neke od njih su sasvim odlučne za
trajne učinke suzbijanja korupcije.

Pretjerane mjere administriranja gospodarstvom, sustavi dozvola,
troškova i poreza, licencija i koncesija, i sve situacije u kojima postoji
diskrecijsko pravo administracije prema gospodarstvu, povećavaju rizik
samovolje i zloupotrebe. Spominjemo pretjerane mjere, jer je u mnogim
slučajevima riječ o nepotrebnoj inerciji nekadašnjih sustava. Deregulacija i
shvaćanje da sve što nije zabranjeno treba smatrati u poduzetništvu
dozvoljenim, nije zahtjev političke filozofije ili pravno načelo, već sasvim
praktična mjera. U prošlosti se prečesto posezalo za kontrolom i državnim
zabranama, pa i tamo gdje rizik neuspjeha konačno snosi poduzetnik ili
pojedinac. Premda je riječ o mjeri čiji glavni cilj ne može biti sprječavanje
korupcije, preispitivanje takvih situacija obično se smatra poticajem poštenom
i nekorumpiranom podu­zetništvu.

Bez ubrzanja privatizacije i smanjivanja sfere državnog vlasništva,
dakle unošenja izvjesnosti da imatelj imovine, vlasnik, odgovara i skrbi za nju
i njezino uvećanje ne može se zamisliti uredno društvo bez korupcije. Zapravo,
riječ je o naličju tog stava: državno vlasništvo često se smatra ničijim,
odgovornost i briga je anonimna, pa postoji mogućnost zloupotrebe. Iskustvo da
se privatizacijom voluntaristički doslovno prenose bogatstva upozorenje je da
takve procese treba istodobno ubrzati i podvrći jakom nadzoru javnosti.

U mnogim tranzicijskim zemljama pokazalo se da su značajan izazov
korupcije javni natječaji za kupnju robe i usluga. Premda je država jedan od
najvećih kupaca, a pravila javnih natječaja, iako načelno dobro postavljena, u
praksi se lako izigravaju. Takvo je iskustvo i Republike Hrvatske, te je stoga
trebalo promijeniti i usavršiti dosadašnja pravila, koja su bila nedorečena i
podložna zlouporabama pa je u tom smislu koncem 2001. godine usvojen novi Zakon
o javnoj nabavi koji daje jasne kriterije za odabir najpovoljnijih ponuditelja,
zaštitu prava sudionika nadmetanja, kao i decentralizaciju nabave. Valja
osigurati dosljednu primjenu Zakona o javnoj nabavi na način da se u propisanom
roku osnuje Ured za javnu nabavu koji je nadležan za provedbu, nadzor i
primjenu istoga, a u najkraćem roku donijeti posebni zakon kojim će se
ustrojiti i regulirati djelatnost Državne komisije za kontrolu postupaka javne
nabave, budući je kontrolna funkcija ovakovog tijela nužna radi sprječavanja
svih oblika prijevara i korupcija u postupku nadmetanja.

Javna kontrola sredstava – usprkos postojanju različitih institucija
nadzora (revizije, inspekcije, porezne uprave) – nije u cijelosti
zadovoljavajuća. Građani nisu samo pasivni porezni obveznici već imaju aktivno
pravo znati za što se i zbog čega troši njihov novac pa u tom smjeru treba
razvijati svijest ljudi.

Prevelik se dio sredstava još uvijek vodi i određuje u izvanproračunskim
stavkama koje podliježu manjem stupnju parlamentarne i javne kontrole.

Iznimno osjetljivi poslovi su poslovi u okviru carinske uprave gdje
postoji visok stupanj rizika od korupcije. Međunarodne udruge s tog područja
predlažu različite mjere povećanog nadzora, obrazovanja, te strukturnih mjera i
tehnika.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo financija,*

*Ministarstvo
gospodarstva*

Rokovi:  Povremena izvješće Vladi
Republike Hrvat­ske

                        – najmanje
jedanput godišnje uz proračun,

  Ocjena
postignutih rezultata provedenih pro­mjena

                        – nakon
godine dana od usvajanja Zakona o javnoj nabavi,

                        Ocjena
postignutih rezultata provedenih promjena

  –
nakon godine dana od usvajanja Nacionalnog programa,

                        Skrb za
štednju i financijsku odgovornost

                        – trajni
zadatak.

U mnogim resorima države, osobito u javnim službama, postoje akutni
rizici korupcije. Javno mnijenje iznimno je osjetljivo na takve pojave te se, u
okvirima svake pojedine službe, problem korupcije treba smatrati ozbiljnim i te
isti minimizirati, a sve radi očuvanja ugleda i digniteta profesija ili službi.
Ako se žele poduzeti mjere, treba poći od pretpostavke da je korupcija rizik, a
ne optužba, i prema okolnostima slučaja poduzeti mjere.

Nositelj zadatka: *Sva ministarstva*

Rokovi:  Izvješće Vladi
Republike Hrvatske o predlo­ženim i primijenjenim mjerama

                         – svibanj 2002. godine,

                        Ocjena postignutih rezultata provedenih pro­­mjena

                         –
nakon godine dana od usvajanja Nacio­nal­nog programa.

Pojavnosti oblika korupcije,
a čemu svjedoče brojna iskustva i drugih zemalja, osobito su osjetljive i
opasne u zdravstvu kao iznimno važnoj te izrazito humanoj javnoj službi.
Nezavidan materijalni položaj, oskudica sredstava i odlučivanje o važnim
pitanjima zdravlja i života, čine korupciju u tom području opasnim problemom i
važnim pitanjem morala. Javna percepcija zdravstva popravit će se s prijedlogom
mjera za suzbijanje korupcije.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo zdravstva*

Rokovi: Prijedlog mjera

  – lipanj 2002. godine,

  Povremena izvješće Vladi
Republike Hrvat­ske

  – najmanje dva puta
godišnje,

  Ocjena postignutih rezultata
provedenih pro­mjena

  – nakon godine dana od
usvajanja Nacionalnog programa,

  Skrb za uvjete djelovanja
zdravstva

                        – trajni zadatak.

Jednaka je situacija u
području školstva i visokog školstva jer se u tim institucijama umnožavaju
javne optužbe za korupciju. Bez obzira na to jesu li to samo optužbe ili
dokazana djela, treba radi jačanja povjerenja u te institucije djelovati
jednako: mjerama koje će omogućiti bolju javnu kontrolu. Izbor oblika mjera i
ovdje treba ponajprije prvenstveno prepustiti autonomnim odlukama struke, ali
treba insistirati da se takve mjere predlože i provedu.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo prosvjete i športa,*

*Ministarstvo
znanosti i tehnologije*

Rokovi:  Prijedlog mjera

                        – lipanj 2002. godine,

                        Povremena izvješća Vladi Republike Hrvat­ske

                        – najmanje dva puta godišnje,

  Ocjena postignutih rezultata
provedenih pro­mjena

  – nakon godine dana od
usvajanja Nacionalnog programa,

  Skrb za uvjete djelovanja
školstva i visokog školstva

                        – trajni zadatak.

7. MEĐUNARODNE AKTIVNOSTI

Visoka razina mobilizacije
svih institucija te iskazivanje političkog i gospodarskog interesa u suzbijanju
korupcije, obilježja su djelovanja važnih međunarodnih čimbenika. Premda je
interes u suzbijanju korupcije ponajprije domaći, hrvatski, aktivnosti
suzbijanja korupcije su globalne. Hrvatski interes je spriječiti »uvoz«
korupcije jer je takav unos vrlo često povezan s opasnostima neracionalnih
ekonomskih investicija, rizika one­čišćenja okoliša i prljave industrije te
starih tehnologija i nepotrebnih javnih investicija.

Od posebnog je značaja za
provedbu međunarodnih obveza Republike Hrvatske ratifikacija ostalih
međunarodnih instrumenata za borbu protiv korupcije. Ratifikacijom
Građanskopravne konvencije o korupciji kojom se predviđa zaštita interesa osoba
kojima je nanesena šteta aktom korupcije od strane državnih službenika te kojom
se određuju pretpostavke za odštetu, Repub­lika Hrvatska bi učinila značajan
korak naprijed u daljnjoj prilagodbi hrvatskoga pravnog sustava s europskim
standardima i standardima međunarodne zajednice.

Ratifikacija OECD-ove
Konvencije o sprječavanju potkupljivanja stranih dužnosnika u međunarodnim
poslovnim transakcijama povećava kredibilitet Republike Hrvatske kao zemlje,
olakšava strana ulaganja i međunarodnu trgovinu. Takva orijentacija
pretpostavka je uključivanja u europske integracije.

Orijentaciju Republike
Hrvatske u odnosu na sprječavanje i smanjenje korupcije odražava i činjenica da
je Republika Hrvat­ska aktivno sudjelovala u radu ad-hoc odbora za pregovore o
UN Konvenciji o korupciji, čime je učinila još jedan velik korak približavanju
hrvatskoga pravnog sustava međunarodnim standardima.

Operativna izmjena iskustava,
osobito kroz multilateralne programe (Pakt o stabilnosti – SPAI, SPOC i PACO),
pretpostav­ka je učinkovitoga policijskog djelovanja i sankcioniranja
korupcije, organiziranog kriminala, pranja novca, ilegalne trgovine drogom i
ljudima.

Uključivanje u sustave
monitoringa preko sporazuma GRECO, SPAI i SPOC znači objektivizaciju i
komparativnu usporedbu podataka o opasnostima korupcije. Radi provedbe među­narodnih
obveza i implementacije u nacionalno zakonodavstvo odredbi Kaznenopravne
konvencije o korupciji od posebnog je značaja donošenje Zakona o odgovornosti
pravnih osoba za kaznena djela.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo pravosuđa,
uprave i lokalne
samouprave,*

*Ministarstvo
vanjskih poslova,*

*Ministarstvo
unutarnjih poslova,
Ministarstvo gospodarstva*

Rokovi:  Pristupanje OECD-ovoj
Konvenciji o sprje­čavanju potkupljivanja stranih javnih duž­nos­nika u
međunarodnim poslovnim transakcijama

  –
početkom 2002. godine,

  Ratifikacija
Građanskopravne konvencije o korupciji VE

  –
ožujak 2002. godine,

  Aktivno
sudjelovanje u realizaciji programa PACO

                        – u tijeku,

  Ocjena
postignutih rezultata provedenih pro­mjena

  –
nakon godine dana od usvajanja Nacionalnog programa,

  Suradnja
u okvirima Pakta stabilnosti (SPAI i SPOC)

  –
trajni zadatak.

8. POTICANJE POLITIČKE I GRAĐANSKE ODGOVORNOSTI

U borbi protiv korupcije svatko ima neki zadatak, svatko nosi dio
odgovornosti. Najveću odgovornost snosi onaj tko ima moć i političku vlast.
Borba protiv korupcije zadatak je države i odgovorne vlade. Zato se glavni
rizik korupcije – budući da je određujemo kao zloupotrebu javne ovlasti –
nalazi u političkom sustavu. Obveza dužnosnika, svakog onog tko obnaša javnu
vlast, jest da to radi u interesu zajednice. To uključuje obvezu nepribavljanja
posebnog osobnog dobitka, niti dobitak za obitelj ili prijatelje iz obnašanja
funkcije. Nezavisnost i integritet obvezuju na izbjegavanje bilo kakve
ovisnosti o bilo kome osim javnosti i građana kojima odgovaraju. U svim službenim
djelatnostima, osobito onima koje se tiču javnih poslova, narudžbi, izbora
ljudi ili postavljanja, odlučuje se na temelju sposobnosti i stručnosti, a ne
veze, vanjskog utjecaja ili nekog oblika privilegija zbog lojalnosti stranci.
Nositelji dužnosti objektivno su i politički, dakle i bez osobne krivnje,
odgovorni za posao koji obavljaju ili instituciju koju vode i njezine
rezultate. Svaka javna djelatnost podrazumijeva otvorenost i preglednost
poslova. Javni dužnosnici moraju biti pošteni i u tome davati jasan primjer. Ta
opća načela treba nadopuniti konkretnim mjerama.

Zabrana konflikta interesa i
u dosadašnjim zakonima iskazivala se kao usputna obveza u obnašanju funkcije.
Mnoge zemlje takvoj obvezi daju supstancionalan i samostalan značaj pro­pisujući
načela, pravila, institucije i sankcije za njihovo kršenje. Potrebno je radi
demokratizacije političkog života predložiti takva pravila u obliku zakonske
obveze.

U mnogim zemljama nadgleda se
financiranje političkih stranaka te se primjenjuje načelo preglednosti u
korištenju sredstava iz proračuna, posebice od pojedinačnih donatora, koji
potencijalno za takvu uslugu traže povlastice i poseban status, što je suprotno
načelima jednakosti i pravičnosti.

Dužnosnici obavljaju funkciju
u općem interesu i za to primaju plaću, te je stoga prirodna zabrana primanja
darova, usluga i beneficija, te se radi očuvanja digniteta dužnosti treba
pravilima urediti takve situacije.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo pravosuđa, uprave i lokalne samouprave*

Rokovi: Izrada Nacrta prijedloga
Zakona o sprje­ča­vanju sukoba interesa u obnašanju javnih dužnosti

                        – u tijeku,

                        Prijedlog
odgovarajućih izbornih zakona sa izbornim
pravilima i financiranjem stranaka

                        – lipanj
2002. godine.

Poticanje civilnog društva, koje odražava interese specifičnih skupina
(korisnici, oštećenici) ili skupina koje promiču javni interes, da razvije
partnerski odnos prema institucijama sprječavanja korupcije, promicanja
demokratskih ili gospodarskih reformi, bitno je za masovnu građansku
mobilizaciju protiv korupcije. Iako je korupcija sistemski prouzročena, masovni
pokret protiv kršenja moralnih standarda u obavljanju dužnosti vrlo je
značajan. To je značajno radi podizanja javne svijesti o uzrocima i štetnosti
korupcije, ali i stvaranja pretpostavke za odgovoran građanski odgoj u školama,
svim obrazovnim institucijama te zapravo svakoga tko je zainteresiran za javnu
stvar borbe protiv korupcije. Vlada Republike Hrvatske, naravno, ne može
tražiti ni od koga takav angažman, ali autonomna sfera civilnog društva upravo
i počiva na načelu slobode djelovanja. Sve institucije moralnog odgoja – od
škole do crkve, od interesnih udruga do udruga koje se bore za ljudska prava –
imaju u tome podršku.

Jedna od najvažnijih točaka
jest i poticanje istraživačkog novinarstva i slobode tiska. Tisak treba biti
slobodan, bez cenzure, razvijen u nezavisnim javnim medijima, slobodan od bilo
kojeg oblika državnog nadzora. Svim novinarima, bez diskriminacije, mora se
omogućiti pristup do relevantnih podataka i činjenica, a državni dužnosnici
dužni su takve informacije dati.

Postojeća zakonska rješenja u
velikoj mjeri uvažavaju takve zahvate, ali to ne vrijedi za praksu. Potrebno je
razraditi pravila otvorenosti i dostupnosti podataka od javnog interesa. Treba
pripremiti zakonske izmjene o javnom priopćavanju i zaštiti privatnosti te
unaprijediti praksu preglednosti svih za javnost značajnih podataka.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo pravosuđa,
uprave i lokalne
samouprave,*

*Ministarstvo
prosvjete i športa,*

*Ministarstvo
znanosti i tehnologije,*

*Ured za
udruge Vlade Republike Hrvatske*

Rokovi:  Prijedlog mjera i zakona

  – lipanj 2002. godine,

  Ocjena postignutih rezultata
provedbe pro­mjena

                        – nakon godine dana od usvajanja Zakona o
zaštiti oso­bnih podataka:

   Izrada Nacrta prijedloga
Zakona o javnom priopćavanju (informiranju)

                        – lipanj 2002. godine,

                        Izrada nacrta prijedloga Zakona o pravu na
pristup infor­macijama.

                        – lipanj 2002. godine,

  Skrb za uvjete djelovanja
medija

                        – trajni zadatak.

Potrebno je potaknuti
nezavisnost medija ekonomskim mjerama ali i sprječavanjem monopolističkog
zatvaranja. Novinare i medije ne smije se zastrašivati kaznama. Zaštita
privatnosti ne može se protezati na nositelje javnih funkcija. Za eventualne
klevete kazna bi trebala biti prvenstveno restitutivna (npr. obaveza
objavljivanja ispravka).

Javnu svijest treba razvijati
sustavnim kampanjama, izvedenim poput onih koje upozoravaju na čuvanje okoliša
ili ponašanje u prometu. Treba upućivati na štetu koju od korupcije imaju svi i
nametnuti jaku etičku osudu takve prakse. Treba sprječavati svaku, makar
verbalnu, relativizaciju korupcije.

Konačno, treba potaknuti istraživanje raširenosti korupcije, u obliku
istraživanja javnog mnijenja i drugim metodama.

Nositelj zadatka: *Ministarstvo pravosuđa,
uprave i lokalne
samouprave,*

*Ministarstvo
znanosti i tehnologije*

Rokovi: – trajni zadatak (prema
dinamici prijava)

PROVEDBA I USMJERAVANJE AKCIJSKOG PLANA NACIONALNOG PROGRAMA ZA BORBU
PROTIV KORUPCIJE

Uspjeh akcijskog plana
Nacionalnog programa za borbu protiv korupcije, ovisi o mnogim okolnostima.
Neke su objektivne, neke nepredvidive, no jasno je da presudnu ulogu ima
kredibilitet i odlučnost političkih čimbenika. Vlada Republike Hrvatske ovim
planom izražava odlučnu obvezu poduzimanja mjera protiv korupcije, mjera koje
se ne iskazuju samo programima već i vidljivim rezultatima.

Potrebno je ne samo ozbiljno
shvatiti rizike i opasnosti korupcije već je i glavni pravac mjera potrebno
usmjeriti prema korupciji u vrhovima vlasti i najodgovornijom osobama. Potrebno
je pozorno uravnotežiti kaznene mjere s aktivnostima podizanja razine svijesti,
promidžbenim i odgojnim mjerama, postići mobilizaciju građana, udruga,
političkih čimbenika i svih onih koji svaki za sebe mogu pridonijeti suzbijanju
korupcije. Jedino na taj način moguće je jamčiti trajna postignuća i promjene.

Izvođenje Nacionalnog
programa podrazumijeva stalnu koordinaciju djelovanja i odgovornost za njegovo
provođenje. U tome je potrebno razlikovati opću koordinaciju programa od
tehničke koordinacije djelovanja.

U Hrvatskom saboru potrebno
je ustrojiti Povjerenstvo za provedbu Nacionalnog programa za borbu protiv
korupcije, odrediti njegov sastav i ovlasti, s osnovnim zadatkom da se na
razini opće političke podrške primjenom ovoga Nacionalnog programa ostvari
trajna suradnja Hrvatskoga sabora, državnih i drugih tijela kao i ostalih
političkih čimbenika zaduženih i odgovornih za provedbu. Takvo bi povjerenstvo
bilo jamstvo kontinuirane podrške i izraz jasne političke volje za suzbijanje
korupcije. Kao i u sličnim slučajevima Hrvatski sabor bi pri osnivanju takvih
tijela (borba protiv droge, skrb za djecu i sl.) trebao sastavom povjerenstva
izraziti važnost i prioritet koji Hrvatski sabor pripisuje borbi protiv
korupcije. U sastav povjerenstva bi, osim zastupnika Hrvat­skoga sabora,
trebalo uključiti i predstavnike civilnog društva i javnosti. Svojim ovlastima
i djelovanjem ovako ustrojeno povjerenstvo Hrvatskoga sabora pojačalo bi nadzor
nad tijelima zaduženim za provedbu Nacionalnog programa za borbu protiv korupcije.

U okviru Ureda za suzbijanje
korupcije i organiziranog kriminaliteta ustrojava se posebni Odjel za
sprječavanje pojava korupcije i za odnose s javnošću koji će provoditi i
usmjeravati aktivnosti Nacionalnog programa za borbu protiv korupcije, koordinirati
provedbu Akcijskog plana, usmjeravati aktivnost državnih tijela i drugih
institucija, promicati civilno društvo, surađivati s nevladinim organizacijama
i sredstvima javnog priopćavanja u podizanju javne svijesti o opasnosti od
korupcije, organiziranog kriminaliteta te o potrebi njihova suzbijanja.

Klasa: 215-01/01-01/01
Zagreb, 21. ožujka 2002.

HRVATSKI SABOR

Predsjednik
Hrvatskoga sabora
**Zlatko Tomčić,** v. r.

Ostalo, NN 34/2002-715