## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2051/2001 od 23. listopada 2002. i Izdvojeno mišljenje uz ovu Odluku

### NN 128/2002 (5.11.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2051/2001 od 23. listopada 2002. i Izdvojeno mišljenje uz ovu Odluku

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2078

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik Suda te suci
Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna
Omejec, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Nevenka Šernhost, Vice
Vukojević i Milan Vuković, odlučujući o ustavnoj tužbi M. G. iz O., na sjednici
Suda održanoj 23. listopada 2002. godine, donio je s­ljedeću

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Utvrđuje se da su presudom Upravnog suda Republike Hrvatske, broj:
Us-8100/1995-4 od 19. rujna 1996. godine i rješe­njem Ministarstva unutar­njih
poslova Republike Hrvatske, broj: 511-01-42-UP/II-583/1-95 od 18. kolovoza 1995.
godine, podnosite­lju ustavne tužbe M. G. iz O., povrijeđena ustavna prava iz članka
14. stavka 2., članka 22., članka 26. i članka 32. Ustava Republike Hrvatske.

III.
Ova Odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1.
Ustavnom tužbom osporava se presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj:
Us-8100/1995-4 od 19. rujna 1996. godine, kojom je odbijena, kao neosnovana, tužba
podnosite­lja u upravnom sporu protiv rješe­nja Ministarstva unutar­njih
poslova Republike Hrvatske, broj: 511-01-42-UP/II-583/1-95 od 18. kolovoza
1995. godine. Tim je rješe­njem odbijen prijedlog podnosite­lja ustavne tužbe
za obnovu postupka, okončanog rješe­njem istog tijela, broj:
511-01-42-UP/II-583/1-95 od 18. trav­nja 1995. godine.

2.
Podnosite­lj smatra da su mu navedenim odlukama po­vrijeđena ustavna prava iz članka
14., 16., 18., 19., 22., 23., 26., 28., 29., 31., 32. i 35. Ustava Republike
Hrvatske.

Navodi
podnosite­lja, u vrlo opsežnoj ustavnoj tužbi, mogu se svesti na tvrd­nju da je
do povrede navedenih ustavnih prava došlo zbog toga, jer je u provedenim
postupcima pred upravnim tijelima, či­njenično sta­nje pogrešno i nedovo­ljno
utvrđeno, te da je na tako utvrđeno či­njenično sta­nje pogrešno primije­njeno
materijalno pravo, a koju nezakonitost Upravni sud nije u postupku sudske
kontrole zakonitosti upravnog akta uočio.

3.
Naime, u konkretnom slučaju podnosite­lj je osporenim rješe­njem upravnog
tijela, od 18. kolovoza 1995. godine, odbijen s prijedlogom da se obnovi
postupak okončan rješe­njem istog tijela, broj: 511-01-42-UP/II-583/1-95 od 18.
trav­nja 1995. godine, a kojim je odbijena žalba podnosite­lja izjav­ljena
protiv rješe­nja Policijske uprave o.-b., broj: 511-07-21/8-UP/I-274/1-95 od 3.
trav­nja 1995. godine. Tim je prvostupa­njskim rješe­njem tužite­lju oduzeta
putovnica teme­ljem odredbe članka 35. stavka 1. u svezi s člankom 34. stavkom
1. točkom 3. Zakona o putnim ispravama hrvatskih držav­ljana (»Narodne novine«,
broj 53/91, 64/92, 26/93 i 29/94), a iz razloga jer je podnosite­lj ustavne tužbe
(kao vojni obveznik) kaž­njen pravomoćnim rješe­njem suca za prekršaje, broj:
G-888/95-8 od 27. ve­ljače 1995. godine zbog prekršaja iz članka 187. stavka 1.
Zakona o obrani (»Narodne novine«, broj 49/91, 53A/91, 73/91, 19/92, 55/92 i
49/93, 74/93 – pročišćeni tekst), a iz če­ga se opravdano sum­nja da će i ubuduće
izbje­gavati vojnu obvezu.

U obrazlože­nju rješe­nja, kojim se odbija prijedlog
podnosite­lja ustavne tužbe za obnovom postupka, navodi se kako »… nove či­njenice
nisu takve da bi mogle dovesti do novog rješe­nja, jer Ured za obranu O. svojim
pismenom, urbroj: 512-144-02-95-4, klasa: 216-01/95-108/01 od 9. svib­nja 1995.
godine i da­lje zahtijeva neizdava­nje putovnice iz razloga što i da­lje
postoje smet­nje glede vojne obveze«.

Rješavajući po tužbi podnosite­lja protiv navedenog
rješe­nja, Upravni sud je odbio tužbu podnosite­lja u upravnom sporu svojom
presudom, broj: Us-8100/1995-4 od 19. rujna 1996. godine. U obrazlože­nju
navedene presude ističe se da iz podataka spisa predmeta proizlazi da tužite­lj
svoj prijedlog za obnovu postupka okončanog rješe­njem od 18. trav­nja 1995.
godine, teme­lji na či­njenici da spomenuto prekršajno rješe­nje nije pravomoćno,
jer da je protiv istog izjavio prigovor, te da je u postupku okončanim prekršajnim
rješe­njem, či­njenično sta­nje nepotpuno i nepravilno utvrđeno, jer da iz
uvjere­nja o prebivalištu, koje je dostavio u privitku, proizlazi da nije mije­njao
prebivalište. Nada­lje u obrazlože­nju odbijajuće presude Upravni sud navodi
da, prema ocjeni toga Suda, navedene či­njenice i okolnosti ne mogu biti
razlogom za obnovu predmetnog postupka, jer je či­njenica da je prvostupa­njskim
rješe­njem suca za prekršaje tužite­lj oglašen krivim i kaž­njen novčanom
kaznom za prekršaj iz članka 187. stavka 1. Zakona o obrani, »bila je u prijaš­njem
postupku dostatna za zak­ljučak nadležnog tijela da postoji osnovana sum­nja da
će tužite­lj izbjeći vojnu obvezu, a što prema naprijed citiranoj za­konskoj
odredbi predstav­lja razlog za oduzima­nje putovnice«. Prema stajalištu
Upravnog suda, niti okolnost što je prekršajno rješe­nje, koje je bilo u
vrijeme donoše­nja rješe­nja od 18. trav­nja 1995. godine na snazi, kasnijim
rješe­njem stav­ljeno van snage, nije od utjecaja na zakonitost osporenog rješe­nja.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Suglasno odredbi članka 128. alineje 4. Ustava,
Ustavni sud odlučuje povodom ustavnih tužbi protiv pojedinačnih odluka državnih
tijela, tijela jedinica lokalne i područne (re­gionalne) samouprave te pravnih
osoba s javnim ovlastima kad su tim odlukama povrijeđena ­ljudska prava i teme­ljne
slobode, kao i pravo na lokalnu i područnu (re­gionalnu) samoupravu zajamčenu
Ustavom Republike Hrvatske. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u da­lj­njem
tekstu: Ustavni zakon) određuje da svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela
jedinice lokalne i područne (re­gionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim
ovlastima, kojim je odlučeno o ­nje­govim pravima i obvezama ili o sum­nji ili
optužbi zbog kaž­njivog djela, povrije­đeno ­ljudsko pravo ili teme­ljna
sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu
(re­gionalnu) samoupravu, dok je odredbom stavka 2. istog članka propisano da
se ustavna tužba može podnijeti tek nakon što je iscrp­ljen dopušteni pravni
put.

5. Uvidom u spis upravnog tijela i Upravnog suda, te
analizom navoda ustavne tužbe, Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio je da su
osporenim odlukama, donijetim na štetu podnosite­lja ustavne tužbe, podnosite­lju
ustavne tužbe povrijeđena ustavna prava koja proizlaze iz članka 14. stavka 2.,
članka 22., članka 26. i članka 32. Ustava.

6. Naime, osporeno prvostupa­njsko rješe­nje o
oduzima­nju putovnice doneseno je pozivom na odredbe članka 35. stavka 1. u
svezi članka 34. stavka 1. točke 3. Zakona o putnim ispravama hrvatskih držav­ljana,
a iz razloga iz članka 187. stavka 1. Zakona o obrani, a iz če­ga se opravdano
sum­nja da će i ubuduće izbje­gavati vojnu obvezu.

Rješavajući o žalbi podnosite­lja protiv prvostupa­njskog
rje­še­­nja o oduzima­nju putovnice, drugostupa­njsko upravno tijelo odbilo je žalbu
budući da je podnosite­lj ustavne tužbe kaž­njen pravomoćnim rješe­njem Suca za
prekršaje, broj: G-885-95-8 od 27. ve­ljače 1995. godine, zbog prekršaja iz članka
187. 1. Zakona o obrani.

7.
Prema odredbi članka 35. Zakona o putnim ispravama hrvatskih držav­ljana, putna
isprava će se oduzeti kada nadležno tijelo utvrdi da postoje razlozi iz članka
34. stavaka 1. i 2. toga Zakona. Sukladno članku 34. stavku 1. točki 3. Zakona,
zahtjev za izdava­nje putne isprave i vize odbit će se podnosite­lju za koje­ga
se opravdano sum­nja da će izbjeći vojnu obvezu ili ako za to postoje drugi
razlozi predviđeni propisima o vojnoj obvezi odnosno službi u oružanim snagama
– na zahtjev nadležnog vojnog tijela.

 8. Nada­lje, prema odredbi članka 187. stavka
1. točke 2. Zakona o obrani, kaznom zatvora od 60 dana ili novčanom kaznom u
dinarskoj protuvrijednosti 167 DEM do 833 DEM kaž­njava se za prekršaj
pojedinac, ako u propisanom roku ne prijavi ovlaštenom tijelu promjenu iz članka
17. stavka 1. Zakona.

Odredbom
članka 17. toga Zakona propisano je da vojni obveznici, obveznici radne obveze,
pripadnici službe motre­nja i obavješćiva­nja, obveznici sudjelova­nja u
civilnoj zaštiti obvezni su u roku od 8 dana od dana nastale promjene, ovlaštenom
uredu za obranu kod koje­g se vode u evidenciji, prijaviti: promjenu imena i
prezimena, promjenu adrese prebivališta, odnosno bora­višta, promjenu bračnog
sta­nja, promjenu zdravstvenog sta­nja, stjeca­nje stručne odnosno školske
spreme, zasniva­nje i prestanak zaposle­nja, s naznakom poduzeća ili druge
pravne osobe, odnosno poslodavca kod koje­g su zaposleni, odnosno vrstu i
mjesto obav­lja­nja samostalne djelatnosti.

9.
Polazeći od navedenih utvrđe­nja, potrebno je istaknuti da je citirano rješe­nje
o prekršaju doneseno 27. ožujka 1995. godine (na rješe­nju pogrešno je naveden
datum 27. ve­ljače 1995. godine), na teme­lju odredbe članka 109. stavka 3.
Zakona o prekr­šajima (»Narodne novine«, broj 2/73, 5/73, 21/74, 9/80, 25/84,
52/87, 27/88, 43/89, 8/90, 41/90, 59/90, 91/92 i 33/95), bez sasluša­nja
podnosite­lja (tzv. mandatno rješe­nje), samo na osnovu zahtjeva službene
osobe.

Prema odredbi članka 109. stavka 1. Zakona o prekršajima,
kad za prekršaj postoji prijava policije, službene osobe inspekcijskog tijela,
ili drugog upravnog tijela, uteme­ljena na neposrednom zapaža­nju, i da je na
osnovi takve prijave dovo­ljno utvrđeno da je okriv­ljenik učinio prekršaj za
koji se može izreći novčana kazna u utvrđenom iznosu, tijelo uprave nadležno za
pokreta­nje prekršajnog postupka samo će, bez poziva­nja okriv­ljenika,
donijeti rješe­nje o prekršaju. Prema članku 109. stavku 3. članka, ukoliko
nadležno upravno tijelo, u slučajevima iz stavka 2. toga članka, samo ne donese
ovakvo rješe­nje, može podnijeti zahtjev za pokreta­nje prekršajnog postupka. U
tom slučaju rješe­nje o prekršaju može donijeti sudac i bez poziva­nja okriv­ljenika
na sasluša­nje, pri čemu sudac nije vezan na najniži iznos novčane kazne
propisane za prekršaj.

Sukladno odredbi članka 109. stavka 4. Zakona o prekrša­jima
protiv rješe­nja o prekršaju donesenog po stavcima 1., 2. i 3. toga članka,
okriv­ljenik i osobe iz članka 124. stavka 2. toga Zakona, mogu u roku od 8
dana od dana dostave rješe­nja, podnijeti prigovor.

Prema odredbi članka 5. istog članka, ako okriv­ljeni
u odre­đenom roku podnese prigovor, sudac će staviti izvan snage doneseno rješe­nje
o prekršaju i nastavit će redovni postupak. Odred­bom stavka 6. istog članka
propisano je da rješe­nje o prekršaju doneseno u redovnom postupku ne može za
okriv­ljenika u pogledu izrečene kazne biti nepovo­ljnije od rješe­nja koje je
na ­nje­gov prigovor stav­ljeno izvan snage.

Slijedom
navedene zakonske norme, proizlazi da će se uvijek, ukoliko je prigovor
pravodoban i dopušten, rješe­nje o prekršaju doneseno sukladno odredbi članka
109. stavka 3. Zakona o prekršaju, staviti van pravne snage i nastaviti redovni
pre­kršajni postupak.

Sukladno odredbi članka 84. Zakona o prekršajima,
prekr­šaj­ni postupak provodi se brzo i kratko, ali tako da se time ne ometa
donoše­nje pravilne i zakonite odluke.

10. Odredbom članka 249. točke 1. Zakona o općem
upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91 i 103/96 – Odluka Ustavnog suda
Republike Hrvatske, broj: U-I-248/1994 od 13. studenoga 1996., u da­lj­njem
tekstu: ZUP), propisano je da će se postupak okončan rješe­njem ili zak­ljučkom
protiv koje­g nema redov­nog pravnog lijeka u upravnom postupku obnoviti ako se
sazna za nove či­njenice, ili se nađe ili stekne mogućnost da se upotrijebe
novi dokazi koji bi, sami ili u vezi s već izvedenim i upotrijeb­ljenim
dokazima, mogli dovesti do drugačije­g rješe­nja da su te či­njenice odnosno
dokazi bili izneseni ili upotrijeb­ljeni u prijaš­njem postupku.

11. Slijedom navedenog, a kako je podnosite­lj
ustavne tužbe prigovor protiv rješe­nja o prekršaju donesenog 27. ožujka 1995.
godine, izjavio 28. ožujka 1995. godine (o čemu je priložio odgovarajući
dokaz), to je bilo nesporno da je navedeni prigovor pravodoban, te da rješe­nje
o prekršaju nije pravomoćno, odnosno da je sukladno odredbi članka 109. stavka
5. izvan pravne snage, pa da se tek u prekršajnom postupku, koji se treba
redovno provesti, ima utvrditi odgovornost podnosite­lja za izvrše­nje prekršaja
koji mu se stav­lja na teret. Slijedi da više ne e­gzistira rješe­nje o prekršaju
na teme­lju koje­g se može »osnovano sum­njati da će i u buduće izbje­gavati
vojnu obvezu«, a koje je predstav­ljalo osnovu za oduzima­nje putovnice. Stoga,
u trenutku donoše­nja rješe­nja o odbija­nju prijedloga za obnovu postupka,
broj: 511-01-42-UP/II-583/1-95 od 18. kolovoza 1995. godine, okolnost da u
konkretnom slučaju nema pravomoćnog rješe­nja o prekršaju, prema stajalištu
Ustavnog suda, predstav­ljala je novu či­njenicu i okolnosti koje bi mogle
dovesti do drugačije­g rješe­nja navedene upravne stvari u smislu odredbe članka
249. stavka 1. točke 1. ZUP-a.

Nada­lje, prema stajalištu Ustavnog suda, Upravni sud
je, rje­šavajući po tužbi podnosite­lja u upravnom sporu i odbivši ­nje­­govu
tužbu protiv rješe­nja kojim se odbija podnosite­ljev pri­jedlog za obnovu
postupka, propustio uočiti navedenu nezakonitost. Što više, presudu je donio
nakon što je rješe­nje o prekršaju (nakon više od godine dana) stav­ljeno izvan
pravne snage, te obustav­ljen prekršajni postupak protiv podnosite­lja ustavne
tužbe i ujedno u obrazlože­nju presude naveo da navedeno nije od utjecaja na zakonitost
osporenog rješe­nja.

12. Slijedom navedenog, postupajući suprotno ZUP-u,
uprav­no tijelo i Upravni sud povrijedili su podnosite­lju ustavna prava iz članka
14. stavka 2. Ustava, kojim je propisano da su svi pred zakonom jednaki, članka
22. prema kojem su čovjekova sloboda i osobnost nepovredivi, te se nikome ne
smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu
odlučuje sud, odredbe članka 26. Ustava, prema kojoj odredbi su svi držav­ljani
Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim
tijelima koja imaju javne ovlasti, te članka 32. Ustava, prema kojoj odredbi
svatko tko se zakonito nalazi na teritoriju Republike Hrvatske ima pravo
slobodno se kretati i birati boravište, odnosno, da svaki držav­ljanin
Republike Hrvatske ima pravo u bilo koje doba napustiti teritorij države i
naseliti se trajno ili privremeno u inozemstvu i bilo kada se vratiti u
domovinu, te da se pravo kreta­nja na teritoriju Republike Hrvatske, pravo
ulaska u ­nju i izlaska iz ­nje može iznimno ograničiti zakonom, ako je to nužno
radi zaštite pravnog poretka, ili zdrav­lja, prava i sloboda drugih.

13.
Prema odredbi članka 76. Ustavnog zakona, odlukom kojom se ustavna tužba
usvaja, Ustavni sud ukida osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo
(stavak 1.), a u slučaju da osporavni akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo
podnosite­lja više ne proizvodi pravne učinke, Ustavni sud u odluci utvrđuje ­nje­govu
neustavnost, navodeći u izreci ustavno pravo koje je podnosite­lju tim aktom
povrijeđeno (stavak 3.).

U
konkretnom slučaju osporava se presuda Ustavnog suda i rješe­nje Ministarstva
unutar­njih poslova Republike Hrvatske, broj: 511-01-42-UP/II-583/1-95 od 18.
kolovoza 1995. godine, kojom je odbijen prijedlog podnosite­lja ustavne tužbe
za obnovom postupka okončanog rješe­njem istog Ministarstva, broj:
511-01-42-UP/II-583/1-95 od 18. trav­nja 1995. godine, a koje odluke više ne
proizvode pravne učinke, budući da je rješe­njem Ministarstva unutar­njih
poslova Republike Hrvatske, broj: 511-01-42-UP/II-583/95 od 3. lip­nja 1996.
godine izmije­njeno rješe­nje istog Ministarstva od 18. trav­nja 1995. godine
na način da se u točki 2. odobrava povrat putovnice podnosite­lju ustavne tužbe.

14.
Cijeneći da su u konkretnom slučaju ispu­njene pretpos­tav­ke iz odredbe članka
76. stavka 3. Ustavnog zakona, to je pozivom na odredbe članaka 73. i 76.
Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci.

15.
Odluka o objavi iz točke III. izreke teme­lji se na odredbi članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj:
U-III-2051/2001
Zagreb, 23. listopada 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

\*\*\*

### IZDVOJENO MIŠLJENJE uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2051/2001 od 23. listopada 2002.

Suglasno
odredbama članka 27., točke 3. i 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske, izdvojivši svoje miš­lje­nje i glasujući protiv Odluke Ustavnog suda
Republike Hrvatske u predmetu broj: U-III-2051/2001 od 23. listopada 2002.,
dajem pisano obrazlože­nje izdvojenog miš­lje­nja i glasova­nja protiv takve
Odluke kako bi se uz Odluku moglo objaviti u »Narodnim novinama«.

Ustavne tužbe često se podnose protiv odluka tijela
koja nisu dozvo­ljavala ponav­lja­nje postupka u završenim predmetima. Ustavni
sud je, nakon učestalih rasprava o toj pravnoj problematici, u čemu postoji i
određena praksa Europskog suda za zaštitu ­ljudskih prava i teme­ljnih sloboda,
na stručnom sastanku 16. listopada 2002. godine, zauzeo stajalište o »prihvaća­nju
koncepta rješe­nja o odbačaju ustavne tužbe« u tim slučajevima, zak­ljučivši da
se predmeti iznose na sjednicu Vijeća trojice, a predmet broj: U-III-1165/2000,
da se objavi u »Narodnim novinama«.

Točno
je da se je u obrazlože­nju tog stajališta u tekstu koji glasi:

»Stoga
se pojedinačnim aktima iz članka 62. stavak 1. Ustav­nog zakona, protiv kojih
je Ustavni sud nadležan pružati ustavnosudsku zaštitu, u pravilu imaju smatrati
samo odluke donesene u prethodno provedenom, pravomoćno završenom postupku
kojima je odlučeno o pravima ili obvezama stranaka, ali ne i odluke donesene u
postupku u kojem se rješavalo o ­nje­govom ponav­lja­nju.«,

upotrijebio
pojam »u pravilu«, ali to nije nikakvo uma­nje­nje značaja zauzetog stajališta
Suda budući da je razumno takvo ograđiva­nje načelnog stajališta zbog moguće­g
izrazitog slučaja protuustavnog ponaša­nja neke od institucija koje se pojav­ljuju
u postupcima rješava­nja takvih zahtjeva. U konkretnom slučaju nema nikakvih
naznaka da bi se moglo odstupiti od zauzetog stajališta.

Kad
Ustavni sud, samo sedam dana poslije zauzetog staja­liš­ta, donosi Odluku
sasvim suprotnog sadržaja, povezujući je s odredbom članka 76. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu, ne uzimajući u obzir da se odredbe članka 76. stavka 3.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu mogu primijeniti kad je to povezano s nekim
drugim postupkom, kad se radi o predmetu koji nije završio sudskom odlukom a
osporavani akt iz bilo kojih razloga ne e­gzistira sa svojim učincima, po mom
miš­lje­nju, ne postupa suglasno svojim ovlastima i zato sam glasovao protiv te
Odluke.

Sasvim pogrešno se obrazlaže traže­nje podnosite­lja
tužbe za ponav­lja­nje postupka tvrd­njom da je Upravni sud, presudom donijetom
na štetu podnosite­lja ustavne tužbe, podnosite­lju ustavne tužbe povrijedio
ustavna prava iz članka 14. stavak 2., članka 22., članka 26. i članka 32., jer
je Upravni sud u svojoj presudi broj: Us-8100/1995 od 19. rujna 1996. godine,
jasno izrazio svoje stajalište da: »Kraj takvog sta­nja stvari, Sud prihvaća
ocjenu tuženog tijela da se u konkretnom slučaju ne radi o či­njenicama i
okolnostima koje bi mogle dovesti do drugačije­g rješe­nja ove stvari, da su
upotreb­ljene u ranijem postupku, pa je osnovano donijelo rješe­nje kojim je
odbilo prijedlog tužite­lja teme­ljem članka 256. stava 3. Zakona o općem
upravnom postupku. Obzirom na izloženo, niti okolnost da je prvostupa­njsko
prekršajno rješe­nje koje je u vrijeme donoše­nja rješe­nja od 18. trav­nja
1995. bilo na snazi, kasnijim rješe­njem stav­ljeno van snage, što tužite­lj
ističe u tužbi, nije od utjecaja na zakonitost osporenog rješe­nja.«

Prema tome imajući u vidu:

– da se radi o rješe­nju o poduzima­nju mjera osigura­nja
le­galno i le­gitimnog popu­njava­nja redova vojnih obveznika pred nadolazeće
vojno redarstvene akcije čišće­nja hrvatskih okupiranih teritorija od
agresorskih i pobu­njeničkih vojnih i terorističkih snaga tijekom 1995. godine,

– da je ustavna tužba podnijeta protiv presude
Upravnog suda kojom je bila odbijena tužba podnijeta protiv rješe­nja o odbija­nju
prijedloga za ponav­lja­nje postupka,

– da je
izmije­njeni Ustavni zakon o Ustavnom sudu donijet 23. trav­nja 2002. godine u
kojemu je ugrađena odredba stavka 3. članka 76. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu, zbog če­ga podno­site­lj ustavne tužbe nije ni mogao tražiti ­nje­govu
primjenu,

– imajući,
dakle, u vidu i vrijeme u kojem su donijeta rješe­nja i presuda Upravnog suda,

–
uzimajući u obzir i odredbe članka 89. stavak 4. Ustava Republike Hrvatske da
zakon i drugi propisi državnih tijela i tije­la koja imaju javne ovlasti ne
mogu imati povratno djelova­nje,

po mom
miš­lje­nju, nisu postojali razlozi da se zauzeto stajalište od 16. listopada
2002. godine, u konkretnom slučaju, ne primijeni, to jest ne poštuje.

Zauzeto
stajalište Ustavnog suda 16. listopada 2002., u bitnim svojim odrednicama, je u
suglasju sa stajalištima Europskog suda za zaštitu ­ljudskih prava i teme­ljnih
sloboda, a kako ne nalazim nikakvih uteme­ljenih pravnih razloga da bi se
konkretni slučaj mogao supsumirati pojmom »eklatantnog slučaja na koje­mu bi se
trebalo odstupiti od stajališta Ustavnog suda«, glasovao sam protiv ove odluke
izdvojivši svoje miš­lje­nje.

Zagreb,
23. listopada 2002.

Sudac
Ustavnog suda Republike Hrvatske
**Milan Vuković,** v. r.

Odluka, NN 128/2002-2078