## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-887/2008 od 5. ožujka 2008.

### NN 34/2008 (26.3.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-887/2008 od 5. ožujka 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1137**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. S., kojeg zastupa Z. K.,
odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 5. ožujka 2008. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja vijeća Županijskog suda u Zagrebu,
broj: IX-II-Kv-96/08-2 od 14. veljače 2008. godine, kojim je odbijena
podnositeljeva žalba (kao II-okrivljenog) protiv rješenja istražnog suca istog
suda, broj: IX Kio-27/08 od 11. veljače 2008. godine.
Tim rješenjem istražnog suca, donesenim u povodu istražnog zahtjeva Općinskog
državnog odvjetništva Zagreb, broj: KDO-4082/08, podnositelju je na temelju
članka 106., u vezi s člankom 102. stavkom 1. točkama 2. i 3. Zakona o kaznenom
postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02.,
143/02. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP), produljen pritvor za daljnja dva
mjeseca, tijekom istrage koja se protiv podnositelja ustavne tužbe (jednog od
više okrivljenika u konkretnom predmetu istrage, i jednom od trojice
okrivljenika kojima je navedenim rješenjem istražnog suca produljen pritvor)
provodi zbog kaznenih djela krivotvorenja isprava iz članka 311. stavaka 1. i
2., kaznenog djela prijevare u pokušaju iz članka 224. stavaka 1. i 4., u vezi s
člankom 33. stavkom 1., te kaznenog djela odavanja službene tajne iz članka 351.
stavaka 1. i 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 50/00.,
129/00., 51/01. i 105/04.).
U odnosu na podnositelja ustavne tužbe, pritvor po navedenom rješenju istražnog
suca može trajati najdulje 2 mjeseca, i to u razdoblju od 15. veljače 2008.
godine u 7.00 sati do 15. travnja 2008. godine u 7.00 sati.
1.1. Obrazlažući produljenje podnositeljevog pritvora, istražni sudac je u
rješenju od 11. veljače 2008. godine naveo sljedeće razloge:
*»U međuvremenu su ispitani svjedoci M. M., A. K., P. M., predstavnik »V. b.«,
predstavnik E. b., predstavnik T. c. te je obranu pred istražnim sucem iznio i
V. okrivljeni (...).
Kako postoji osnovana bojazan da bi I., II. i III. okrivljeni boravkom na
slobodi mogli utjecati na svjedoke K. P., Č. D., V. D., S. P., javnu bilježnicu
D. M., O. I. i time ometati tijek istrage osnovano se stječu uvjeti za primjenu
čl. 102. st. 1. t. 2. ZKP-a. (...)
U odnosu na II. okr. S. D. postoji osnovana sumnja da je počinio kaznena djela
iz čl. 311. st. 1. i 2. KZ, kazneno djelo iz čl. 224. st. 4. u svezi s čl. 33.
KZ i kazneno djelo iz čl. 351. st. 1. i 2. KZ iz čega proizlazi da je isti a iz
načina počinjenja terećenih kaznenih djela iskazao visoki stupanj kriminalne
volje, upornost i iznimnu drskost obzirom da se ima u vidu da je isti djelatnik
PUZ-a (podnositelj je djelatnik Ministarstva unutarnjih poslova Republike
Hrvatske, Policijske uprave zagrebačke – opaska Ustavnog suda) te je isti
prilikom počinjenja terećenih ga kaznenih djela se koristio povjerljivim
informacijama koje su mu bile isključivo dostupne kao djelatniku PUZ, pa obzirom
na sve gore navedeno se ukazuje da bi II. okrivljeni boravkom na slobodi se
mogao ponovno vratiti nastavku s istovrsnom kriminalnom aktivnošću pa se prema
tome i u odnosu na II. okr. S. D. ostvaruju osnovi za određivanje pritvora
predviđeni u članku 102. st. 1. t. 3. ZKP-a.«*2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava
propisana člancima 14., 24. i 25. Ustava Republike Hrvatske, iako ne obrazlaže
razloge zbog kojih smatra da su povrijeđena pojedina ustavna prava.
Podnositelj osporava počinjenje kaznenih djela krivotvorenja isprava, smatrajući
da do sada nije utvrđen niti jedan dokaz koji bi potvrdio osnovanu sumnju u
podnositeljevo počinjenje tih kaznenih djela, te zbog istih razloga osporava
počinjenje kaznenog djela prijevare u pokušaju. U odnosu na postojanje osnovane
sumnje da je podnositelj počinio kazneno djelo odavanja službene tajne,
podnositelj navodi da je »za sada izvjesna tek činjenica da je putem II.
okrivljenikove šifre vršena provjera na ime P. S. Međutim nije utvrđeno da li je
s obzirom na organizaciju rada u III PP Dubrava to doista učinio II. okrivljeni
te da li je na taj način utvrđene podatke predao nepozvanoj osobi«.
Podnositelj posebno osporava da bi »postupao s visokim stupnjem kriminalne
volje, upornosti i drskosti« i navodi brojne razloge i okolnosti zbog koji
smatra da u konkretnom slučaju ne može utjecati na svjedoke, te navodi da je
udaljen iz službe do okončanja disciplinskog postupka, pa stoga i zbog toga,
prema njegovom mišljenju, ne postoji bojazan da bi boravkom na slobodi ponovio
kaznena djela.
Pri tome se poziva na praksu Ustavnog suda Republike Hrvatske (odluka broj:
U-III-1162/1997) u odnosu na podnositeljevu neosuđivanost te činjenicu da se
protiv njega ne vodi postupak za neko drugo kazneno djelo, te praksu Vrhovnog
suda Republike Hrvatske (odluke broj: II 5 Kr-99/1994 i Kzz-1/1994), prema kojoj
»zaključak da će okrivljenik ometati istragu utjecajem na svjedoke mora biti
konkretiziran navođenjem činjenica, pa nije dovoljno navesti samo da je u
predmetu potrebno saslušati određene svjedoke«.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako
smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o,
među ostalim, sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo
ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).
4. Podnositelj smatra povrijeđenim svoja ustavna prava propisana člancima 14.,
24. i 25. Ustava, koji glase:

*Članak 14.*

*Svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji
kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili
socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili
drugim osobinama.
Svi su pred zakonom jednaki.*

*Članak 24.*

*Nitko ne može biti uhićen ili pritvoren bez pisanoga, sudbenog i na zakonu
utemeljenog naloga. Takav nalog mora biti pročitan i uručen uhićeniku prilikom
oduzimanja slobode.
Bez sudbenog naloga redarstvo može uz obvezu da je odmah preda sudu uhititi
osobu protiv koje postoji osnovana sumnja da je počinila teško kazneno djelo
određeno zakonom. Uhićena osoba mora odmah na način njoj razumljiv biti
obaviještena o razlozima uhićenja, te o svojim pravima utvrđenima zakonom.
Svaka se osoba koja je uhićena ili pritvorena ima pravo žaliti sudu, koji će bez
odgode odlučiti o zakonitosti lišenja slobode.*

*Članak 25.*

*Sa svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupati čovječno i poštivati njegovo
dostojanstvo.
Tko je god pritvoren i optužen zbog kaznenog djela, ima pravo u najkraćem roku,
određenom zakonom, biti izveden pred sud i u zakonskom roku oslobođen ili
osuđen.
Pritvorenik se, uz zakonsko jamstvo, može pustiti da se brani sa slobode.
Svatko tko je bio nezakonito lišen slobode ili osuđen ima, u skladu sa zakonom,
pravo na odštetu i javnu ispriku.*
5. Županijski sud u Zagrebu osporenim rješenjem je odbio podnositeljevu žalbu,
uz, među ostalim, sljedeće obrazloženje:
*»Nakon izvršenog uvida u spis, utvrđeno je da istraga iz objektivnih razloga
nije okončana u proteklom razdoblju iz razloga što je u daljnjem tijeku iste
potrebno provesti dodatne istražne radnje, a vrijeme na koje je pritvor
produljen II. okrivljeniku rješenjem istražnog suca ukazuje se dostatnim za
provedbu preostalih istražnih radnji i dovršetak istrage. (...)
Naime, u daljnjem tijeku ovog kaznenog postupka potrebno je ispitati još
preostale predložene svjedoke, a koji svjedoci prema podacima priležećim u
spisu, imaju zasigurno relevantna saznanja za ovaj kazneni postupak. Stoga je
nužna i na zakonu osnovana primjena mjere pritvora prema II. okrivljeniku
temeljem zakonske osnove iz čl. 102. st. 1. t. 2. ZKP.
Nadalje, što se tiče pritvorske osnove iz čl. 102. st. 1. t. 3. ZKP, ista u
odnosu na II. okrivljenika i dalje opstoji, jer se od donošenja zadnjeg rješenja
o produljenju pritvora nije ništa izmijenilo što bi tu osnovu dovelo u pitanje.«*6. Prema članku 102. stavku 1. točki. 2. ZKP pritvor se može odrediti protiv
osobe koja je osnovano sumnjiva da je počinila kazneno djelo i postoji osnovana
sumnja da će uništiti, sakriti, izmijeniti ili krivotvoriti dokaze ili tragove
važne za kazneni postupak ili da će ometati kazneni postupak utjecajem na
svjedoke, sudionike ili prikrivače, s time da tako određeni pritvor mora biti
ukinut čim budu prikupljeni ili izvedeni dokazi zbog čijeg je osiguranja bio
određen, a najkasnije do završetka glavne rasprave (članak 108. stavak 1. ZKP).
Prema stajalištima Vrhovnog suda Republike Hrvatske, opasnost ometanja kaznenog
postupka sprečavanjem dokazivanja može se utvrđivati na temelju različitih
okolnosti, kao što su npr. činjenica da je jedan od supočinitelja u bijegu,
činjenica da je djelo planirano na način da predviđa uništenje dokaza i utjecaj
na svjedoka, da počiniteljevo ponašanje pokazuje povećan stupanj opasnosti, da
je predmet istrage složen i sl., čije postojanje mora biti valjano obrazloženo u
odluci o određivanju odnosno produljenju pritvora.
6.1. Prema praksi Europskog suda za ljudska prava, opasnost ometanja kaznenog
postupka sprečavanjem dokazivanja, koja sama po sebi nije samostalna iznimka
koja opravdava primjenu pritvora prema odredbi članka 5. stavka 1. točka c
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.), dopušta se kao
pritvorska osnova za početne faze kaznenih istraga. Pri tome sud za procjenu te
opasnosti mora uzeti u obzir sve važne okolnosti, kao što su ponašanje
počinitelja kaznenog djela prije lišenja slobode, težinu kaznenog djela,
složenosti istrage i dr. (presuda od 6. travnja 2000. godine, u slučaju Labita
protiv Italije, par. 155-165). Tijekom kasnijeg postupka ta se opasnost
smanjuje, pa i nestaje, jednako kao što se smanjuje i uvjerljivost dokaza za
početnu sumnju koja opravdava prve odluke o primjeni odnosno produljenju
pritvora prema ovoj zakonskoj osnovi. O tome je sud uvijek dužan voditi računa,
sukladno odredbi članka 108. stavka 1. ZKP (stajalište izneseno u odluci broj:
U-III-3720/2007 od 15. studenoga 2007. godine, objavljenoj na internetskim
stranicama Ustavnog suda).
Kako je sud u prvostupanjskom rješenju o produljenju pritvora o tome vodio
računa na opisani način, ocjena je Ustavnog suda da osporenim rješenjima nisu
povrijeđena podnositeljeva ustavna prava.
7. Prema članku 102. stavku 1. točki. 3. ZKP pritvor će se odrediti ako postoji
osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, ako osobite
okolnosti opravdavaju bojazan da će ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti
pokušano kazneno djelo ili da će počiniti kazneno djelo kojim prijeti.
U ZKP-u članak 102. stavak 1. točka 3., na temelju kojega je podnositelju
produljen pritvor zbog opasnosti ponavljanja kaznenog djela (»reiteracijska
opasnost«) ima preventivni karakter očuvanja javne sigurnosti. No, zakon je
ograničio primjenu pritvora po toj osnovi s obzirom na težinu kaznenog djela,
vrstu kaznenog djela i opasnost ponavljanja kaznenog djela: nije dovoljno samo
postojanje osnovane sumnje da je određena osoba počinila kazneno djelo te
postojanje »osobitih okolnosti« koje opravdavaju bojazan da će (ta osoba)
ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo ili da će
počiniti kazneno djelo kojim prijeti« (članak 102. stavak 1. točka 3. ZKP) nego
mora postojati opasnost od počinjenja kaznenog djela protiv imovine ili drugog
kaznenog djela zapriječenog kaznom od najmanje tri godine zatvora (članak 102.
stavak 2. ZKP). Kada je sam zakon tako restriktivno propisao ovu pritvorsku
osnovu s obzirom na njezinu svrhu, očito je da njezina primjena u procjeni
opasnosti od počinjenja drugog kaznenog djela mora biti restriktivna odnosno da
ne smije biti apstraktna, činjenično neutemeljena i isključivo preventivna, bez
opravdanja ranijom, dokazanom, opasnošću počinitelja kaznenog djela (arg. iz
obrazloženja odluke broj: U-III-1162/1997 od 2. prosinca 1998. godine, na koju
se poziva podnositelj u konkretnoj ustavnoj tužbi).
7.1. Odredba članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP može se pravilno primijeniti
tako da sud najprije utvrdi postojanje činjenica iz kojih proizlazi konkretna i
razborito predvidiva bojazan od ponavljanja kaznenog djela a zatim i da se radi
o opasnosti ponavljanja istog ili istovrsnog djela. To je stajalište jasno
izraženo već u starijoj praksi Europskog suda za ljudska prava o primjeni
odredbe članka 5. stavka 1. točke a) Europske konvencije o ljudskim pravima koja
glasi: »...Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u
postupku propisanom zakonom:... c).. kad je razumno vjerovati da je to nužno
radi sprječavanja izvršenja kaznenog djela...« koju Europski sud za ljudska
prava tumači tako da se mjere osiguranja okrivljenikove prisutnosti zbog bojazni
recidive mogu primijeniti samo u okviru kaznenih istraga i samo u cilju
sprječavanja konkretnih i specifičnih kaznenih djela (»concrete and specific
offences«, presuda u predmetu Guzzardi protiv Italije, § 102).
Tu praksu slijedi i praksa Vrhovnog suda Republike Hrvatske, koja ističe ne samo
da pri odlučivanju o primjeni pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke
3. ZKP »sama okolnost težine djela nije dovoljna za opstojnost mjere pritvora
temeljem članka 102. stavka 1. t. 3. ZKP«; rješenje VSRH II Kž-655/03 od 14.
listopada 2003., nego se kao činjenice koje bojazan ponavljanja specifičnih
kaznenih djela čine konkretnom moraju utvrditi barem neke od sljedećih: a)
pripadnost organiziranoj kriminalnoj skupini (rješenja II Kž-692/06 od 18.
studenoga 2006., II Kž-715/06 od 25. rujna 2006., II Kž-678/06 od 13. rujna
2006.) ili organiziranje grupe ljudi koja je imala za cilj činjenje kaznenih
djela (rješenje VSRH II Kž-702/06 od 21. rujna 2006.), b) ranija višekratna
osuđivanost (rješenje VSRH II Kž-703/06 od 21. rujna 2006.); ili ranija
osuđivanost u kombinaciji s »kontinuitetom i odlučnošću namjere u kaznenom
djelu« zajedno s usporednim vođenjem još jednog kaznenog postupka protiv
okrivljenika (rješenje VSRH II Kž-712/06 od 6. listopada 2006.), odnosno
»kriminalna količina uz okolnost ranije osuđivanosti« (rješenje VSRH Kž-834/05
od 25. studenoga 2005.) ili ranija osuđivanost koja »pokazuje nepoštivanje
zakona i društvenih normi ponašanja« (rješenje VSRH II Kž-721/06 od 25. rujna
2006.), c) psihička labilnost (kod okrivljenika koji je »primarno osoba s
disocijalnim poremećajem ličnosti i alkoholnom ovisnošću, psihičke razine
ovisnosti te simp­tomima posttraumatskog stresnog poremećaja«, (rješenje VSRH II
Kž-695/06 od 20. rujna 2006.), tako i rješenje VSRH II Kž-694/06 od 18. rujna
2006. te rješenje VSRH II Kž-673/06 od 13. rujna 2006., d) zlouporaba opojnih
droga (rješenja VSRH II Kž-681/06 od 15. rujna 2006., II Kž-686/06 od 15. rujna
2006. i II Kž-679/06 od 13. rujna 2006.), e) veći stupanj upornosti i osobite
bezobzirnosti u izvršenju pojedinih kriminalnih radnji (rješenje VSRH II
Kž-707/06 od 21. rujna 2006., II Kž-658/06 od 4. rujna 2006. i II Kž 657/06 od
1. rujna 2006.).
Osim toga, u brojnim odlukama Vrhovnog suda Hrvatske nalazi se zahtjev da se
mora raditi o opasnosti recidive istog ili sličnog kaznenog djela (rješenja II
Kž-688/04 od 30. rujna 2004., II Kž-706/06 od 21. rujna 2006., II Kž-1/07 od 5.
siječnja 2007., II Kž-616/06 od 18. rujna 2006., II Kž-666/06 od 6. rujna 2006.,
II Kž-661/06 od 6. rujna 2006., II Kž-668/06 od 13. rujna 2006., II Kž-677/06 od
13. rujna 2006., II Kž-691/06 od 18. rujna 2006., II Kž-108/07 od 20. veljače
2007., II Kž-471/07 od 23. srpnja 2007.). Takvo stajalište Vrhovnog suda
Republike Hrvatske opravdano je i nužno kod procjene opasnosti recidive, jer se
ta procjena daje kao prognoza, a ne kao utvrđenje činjenica budućeg ponašanja
počinitelja kaznenog djela. Kada se, naime, prognoza opasnog ponašanja
počinitelja ne bi vezala na (istovrsno) kazneno djelo za koje se vodi kazneni
postupak, ne bi se »bojazan« ponavljanja kaznenog djela mogla smatrati
razboritom i predvidivom.
7.2. U pogledu drugog dijela članka 102. stavka 1. točke. 3. ZKP koji za
primjenu pritvora u slučaju opravdane bojazni počinjenja kaznenog djela traži
postojanje »osobitih okolnosti« koje takvu bojazan opravdavaju, valja podsjetiti
na stajališta Europskog suda za ljudska prava u primjeni odredbe članka 5.
stavka 1. točke c. Europske konvencije o ljudskim pravima. Po njima, postojanje
pritvorske osnove iz toga propisa, ne može se utvrditi upućivanjem samo na
istovrsnost kaznenog djela za koje postoji bojazan recidive, samo na prijašnji
život i ponašanje okrivljenika ili samo na njegovu raniju kažnjavanost nego se
moraju uzeti u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja, uključujući osobne
okolnosti i karakter okrivljenika, visinu štete, njegovu upornost i učestalost
kažnjivih radnji koje je poduzimao i sl. (presude Europskog suda za ljudska
prava u predmetima *Clooth protiv Belgije*, § 40; *Muller protiv Francuske*, § 44;
*Matznetter protiv Austrije*, § 9), jer se samo tako može ustanoviti postojanje
pretežnosti javnog interesa za oduzimanje osobne slobode nad očuvanjem toga
prava. To je posebice važno kod produljenja pritvora po osnovi prema kojoj je
prvobitno bio određen zato što u takvom slučaju razlozi za njegovo postojanje,
kao mjere koja najviše pogađa temeljno pravo na osobnu slobodu, moraju biti
kvalitativno jači.
Europski sud za ljudska prava uzima u svojoj praksi da činjenica što je kod
okrivljenika u vremenu između počinjenja kaznenog djela i pokretanja kaznenog
postupka nastupila promjena u zaposlenju u kojemu je počinio kazneno djelo, u
načelu otklanja bojazan specifične recidive (presuda u predmetu Stögmüller
protiv Austrije § 14).
Podnositelj ustavne tužbe i dalje je djelatnik Ministarstva unutarnjih poslova
Republike Hrvatske, a u tijeku je disciplinski postupak protiv podnositelja.
8. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo povredu ustavnog prava propisanog
člankom 14. Ustava, iako nije obrazložio razloge zbog kojih smatra da su mu
navedena ustavna prava osporenim rješenjima povrijeđena.
Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno jamstvo nediskriminacije.
Diskriminacija po osnovi članka 14. stavka 1. Ustava nije samostalna pravna
osnova za ustavnu tužbu, već mora biti istaknuta zajedno s nekim drugim
(materijalnim) ustavnim pravom koje jamči Ustav. U ustavnoj tužbi podnositelj
nije naveo razloge na temelju kojih bi se moglo utvrditi je li podnositelj u
provedenom postupku diskriminiran po bilo kojoj osnovi.
Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Ustavni sud je utvrdio da osporenim rješenjima podnositelju nije povrijeđeno
ustavno pravo jednakosti pred zakonom.
Pravna stajališta navedena u osporenim rješenjima zasnivaju se na pravilnoj
primjeni mjerodavnog materijalnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom
tumačenju tog prava. Ustavni sud utvrđuje da su sudovi obrazložili svoja
stajališta, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i
samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.
9. U osporenim rješenjima primjena zakonskih pritvorskih osnova valjano je
obrazložena. Podnositelj ustavne tužbe je djelatnik Ministarstva unutarnjih
poslova Republike Hrvatske, Policijske uprave zagrebačke, u odnosu na kojega je
u tijeku disciplinski postupak. Po naravi svog položaja unutar službe, imajući u
vidu stupanj podnositeljeve dostupnosti povjerljivim informacijama, podnositelj
je u mogućnosti utjecati na svjedoke, kako na one ispitane, tako i na one koji
će tek biti ispitani. Zbog istih razloga u mogućnosti je ponovno počiniti ista
ili slična kaznena djela.
Ustavni sud stoga zaključuje da je sudska prognoza mogućnosti podnositeljevog
utjecaja na svjedoke i opasnosti recidive u osporenim rješenjima dostatno
obrazložena, i da podnositelju u konkretnom slučaju nisu povrijeđena ustavna
prava propisana člancima 24. i 25. Ustava.
10. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci ove odluke.
11. Odluka o objavi odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-887/2008
Zagreb, 5. ožujka 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović,** v. r.

Odluka, NN 34/2008-1137
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)