## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1458/2001 od 8. svibnja 2002.

### NN 55/2002 (16.5.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1458/2001 od 8. svibnja 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1050

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik
Suda, te suci Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Mario Kos, Jurica Malčić, Ivan
Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija
Rajić, Vice Vukojević i Milan Vuković, odlučujući u postupku vođenom u povodu
ustavne tužbe J. P. iz Z., zastupane od E. G. i T. P., odvjetnika u Z., na
sjednici održanoj 8. svibnja 2002. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješe­nje Centra za socijalnu skrb Z., Ureda C., klasa:
UP/I-555-05-02/01-09, urbroj: 381-114-04/01-03 od 17. svibnja. 2001. godine;

– rješe­nje Ministarstva rada i socijalne skrbi Republike Hrvatske,
Uprave socijalne skrbi, klasa: UP/II-555-05/01-01/26, urbroj: 524-04/2-01-1 od
8. listopada 2001. godine.

III. Predmet se vraća prvostupa­njskom upravnom tijelu na ponovni
postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Podnosite­ljica je na teme­lju ovlašte­nja iz odredbe članka 63.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvat­ske (»Narodne
novine«, broj 49/02, u nastavku teksta: Ustavni zakon), predložila pokreta­nje
ustavnosudskog postupka po ­njezinoj ustavnoj tužbi i prije iscrp­ljiva­nja
dopuštenog pravnog puta, odnosno prije presuđiva­nja o zahtjevu za sudskom
kontrolom zakonitosti akata državne uprave od strane Upravnog suda Republike
Hrvatske.

2. Tijekom upravnog postupka koji je prethodio ustavnoj tužbi, prvostupa­njskim
rješe­njem Centra za socijalnu skrb Z., Ureda C., klasa: UP/I-555-05-02/01-09,
urbroj: 381-114-04/01-03 od 17. svibnja 2001. godine, odbijen je u cijelosti
kao neosnovan zahtjev za priznava­nje prava podnosite­ljice na dopust do sedme
godine djetetovog života, a radi ­nje­ge Đ. P., djeteta s utvrđenim težim smet­njama
u razvoju. Protiv prvostupa­njskog rješe­nja podnosite­ljica je uložila žalbu.
Rješavajući po žalbi podnosite­ljice drugostupa­njsko tijelo, Ministarstvo rada
i socijalne skrbi Republike Hrvatske, Uprava socijalne skrbi, svojim rješe­njem,
klasa: UP/II-555-05/01-01/26, urbroj: 524-04/2-01-1 od 8. listopada 2001.
godine, odbilo je tu žalbu kao neosnovanu.

Iz obrazlože­nja osporavanih rješidaba nadležnih upravnih tijela razvidno
je da je Đ. P. dijete s težim smet­njama u razvoju s utvrđenom potrebom za
posebnom ­nje­gom do treće godine starosti. Nada­lje, tijekom upravnog postupka
utvrđeno je da je podnosite­ljica u radnom odnosu pri H. r. z. u Z. s punim
radnim vremenom.

Zahtjev podnosite­ljice je odbijen iz razloga što je otac djeteta
odvjetnik, odnosno osoba koja samostalnim radom obav­lja odvjetničku
djelatnost, te da u konkretnom slučaju, nisu ispu­njene pretpostavke za
priznava­nje traženog prava sadržane u članku 3. stavku 1. Pravilnika o stjeca­nju
prava na dopust do sedme godine djetetova života i rad s polovicom punog radnog
vremena zbog ­nje­ge djeteta s težim smet­njama u razvoju (»Narodne novine«,
broj 47/96, u nastavku teksta: Pravilnik).

Prema pravnom stajalištu upravnih tijela izraženom u osporavanim
rješidbama, pravo na dopust do sedme godine djetetova života ili pravo na rad s
polovicom punog radnog vremena može ostvariti samo jedan od rodite­lja, pod
uvjetom da su oba rodite­lja u radnom odnosu s punim radnim vremenom ili rodite­lj
koji sam brine i ­nje­guje teže hendikepirano dijete. Nada­lje se navodi kako
prema odredbi članka 4. Zakona o radu (»Narodne novine«, broj 38/95, 54/95,
65/95 i 17/01) zaposlenikom se smatra fizička osoba koja obav­lja određene poslove
za poslodavca, a poslodavcem se smatra fizička ili pravna osoba za koju
zaposlenik u radnom odnosu obav­lja određene poslove. S obzirom na to da se
otac djeteta ne može smatrati zaposlenikom u smislu mjerodavnog Zakona i
Pravilnika, postav­ljeni zahtjev je ocije­njen neosnovanim.

3. Protiv konačnog upravnog akta podnosite­ljica je podnijela tužbu
Upravnom sudu Republike Hrvatske, glede koje je upravnosudski postupak još u
tijeku.

4. U ustavnoj tužbi podnosite­ljica navodi da su prvostupa­nj­skim i
drugostupa­njskim rješe­njem grubo povrijeđena ustavna prava i slobode ­njenog
malodobnog djeteta, te da bi uslijed nepokreta­nja postupka od strane Ustavnog
suda Republike Hrvat­ske i prije iscrp­ljiva­nja dopuštenog pravnog puta, za ­nju
i ­njezino dijete mogle nastati teške i nepoprav­ljive pos­ljedice.

Grube povrede prava i sloboda građana, podnosite­ljica drži očitima, jer
se osporeno rješe­nje teme­lji na odredbi članka 3. stavka 1. Pravilnika, a
koju cijeni nesuglasnom s odredbama članka 14., članka 16. stavka 1., članka
56. stavka 2., članka 57. stavka 2., članka 61. stavka 1., članka 62., članka
63. stavka 3. i članka 64. stavka 1. Ustava, kao i s odredbom članka 66. stavka
1. Zakona o radu.

Nastup teških pos­ljedica za ­nju i ­njezino malo­ljetno dijete
podnosite­ljica teme­lji na tvrd­nji da propušta­njem prima­nja odgovarajuće ­nje­ge,
a uslijed neostvariva­nja prava na dopust jednog od rodite­lja, ­njezino dijete
neće imati potrebne uvjete za normalan život i razvoj, a što su okolnosti koje
se naknadno ne mogu otkloniti.

5. Slijedom sve­ga iznijetoga, podnosite­ljica predlaže ovom Sudu
pokrenuti ustavnosudski postupak i prije iscrp­ljiva­nja dopuštenog pravnog
puta, ukinuti osporavana rješe­nja nadležnih upravnih tijela, te predmet
vratiti prvostupa­njskom upravnom tijelu na ponovni postupak.

*Ustavna tužba je osnovana.*

*Pretpostavke iz članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona su ispu­njene.*

6. Prema odredbama članka 62. stavka 1. i stavka 2. Ustavnog zakona
svatko može po iscrp­ljiva­nju dopuštenog pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu
ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti,
tijela jedinice lokalne i područne (re­gionalne) samouprave ili pravne osobe s
javnim ovlastima, kojim je odlučeno o ­nje­govim pravima i obvezama ili o sum­nji
ili optužbi zbog kaž­njivog dijela, povrijeđeno ­ljudsko pravo ili teme­ljna
sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i
područnu (re­gionalnu) samoupravu.

Člankom 63. stavkom 1.
Ustavnog zakona utvrđena je iznimka od nužnosti iscrp­ljiva­nja dopuštenog
pravnog puta kao postupovne pretpostavke za dopustivost zahtjeva ustavnosudske
zaštite. Tom odredbom, između ostaloga, dano je ovlašte­nje Ustav­nom sudu
pokrenuti postupak u slučaju kad se osporenim pojedinačnim aktom grubo
vrijeđaju ustavna prava, a potpuno je razvidno da bi nepokreta­njem
ustavnosudskog postupka za podnosite­lja ustavne tužbe mogle nastati teške i
nepoprav­ljive pos­ljedice.

7. U ovosudnom predmetu broj:
U-II-1993/2001 predmet ocjene suglasnosti s Ustavom i zakonom bila je odredba
članka 3. stavka 1. Pravilnika o stjeca­nju prava na dopust do sedme godine
djetetova života i rad s polovicom punog radnog vremena zbog ­nje­ge djeteta s
težim smet­njama u razvoju, i to u dijelu u kojem se ­njome propisuje uvjet
kako ostvariva­nje prava na dopust ovisi o či­njenici da su oba rodite­lja u
radnom odnosu s punim radnim vremenom.

Odlučujući o konkretnom
slučaju, Ustavni sud Republike Hrvatske je odlukom broj: U-II-1993/2001 od 20.
veljače 2002. godine (»Narodne novine«, broj 19/2002), pokrenuo postupak za
ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom navedene odredbe Pravilnika, te je
ukinut dio stavka 1. osporene odredbe koji glasi*»pod uvjetom
da su oba rodite­lja«.*

U svojoj odluci Sud je utvrdio da je nadležni ministar propisiva­njem
uvjeta za stjeca­nje prava na dopust jednog od rodite­lja hendikepiranog
djeteta na način uči­njen ukinutim dijelom odredbe članka 3. stavka 1.
Pravilnika, neosnovano suzio krug osoba koje bi predmetno pravo mogle
ostvariti, a suprotno zakonskoj intenciji i svrsi članka 66. stavka 1. Zakona o
radu, odnosno suprotno ustavnim načelima sadržanim u članku 61. stavku 1.,
članku 62. i članku 63. stavku 3. Ustava.

Za ustavnopravnu argumentaciju razloga ukida­nja osporenog dijela odredbe
članka 3. stavka 1. navedenog Pravilnika, Sud upućuje na obrazlože­nje svoje
odluke broj: U-II-1993/2001 od 20. ve­ljače 2002. godine.

8. S obzirom na či­njenicu da je Ustavni sud u predmetnoj odluci
ocijenio nesuglasnim s Ustavom i zakonom pravni teme­lj na kojem je postav­ljeni
zahtjev podnosite­ljice pred nadležnim upravnim tijelom odbijen kao neosnovan,
tijekom ustavnosud­skog postupka utvrđeno je da su tako donesenim osporenim
rješe­njem podnosite­ljici povrijeđena ustavna prava iz članka 61. i članka 63.
stavka 3. Ustava.

Također, Sud je osnovanim ocijenio i osporavajući razlog podnosite­ljice
da u konkretnom slučaju postoji opasnost od nastupa nepoprav­ljivih štetnih pos­ljedica.
Ovdje se radi o pravnoj situaciji gdje bi uslijed propušta­nja utvrđiva­nja
postoja­nja prava jednog rodite­lja na dopust i propušta­nja pruža­nja posebne ­nje­ge
djetetu, na čijoj strani postoji utvrđe­nje potrebe za posebnom ­nje­gom, za to
dijete nedvojbeno nastale teške i nepoprav­ljive štetne pos­ljedice.

Na pokreta­nje ustavnosudskog postupka i prije iscrp­ljiva­nja
dopuštenog pravnog puta, Sud se odlučio i iz razloga što na pred­metnu pravnu
situaciju nisu primje­njive odredbe članka 58. stav­ka 2. i stavka 3. Ustavnog
zakona, jer na strani podnosite­ljice ne postoji pravomoćna rješidba, glede
koje bi se pred nadležnim upravnim tijelom mogao ponovno isticati zahtjev za
ostvariva­nje prava na dopust, odgovarajućom primjenom odredaba o ponav­lja­nju
postupka. Također, stajalište je Suda da se u konkretnom slučaju neposrednom
primjenom članka 58. stavka 5. Ustavnog zakona ne bi uspjelo djelotvorno
otkloniti opasnost od nastupa teških i nepoprav­ljivih pos­ljedica za dijete
podnosite­ljice ustavne tužbe.

9. Nadležna upravna tijela
dužna su ponovno provesti postupak po zahtjevu podnosite­ljice, a u svom
rješava­nju vezana su za pravna stajališta izražena u ovosudnoj odluci,
donesenoj u predmetu broj: U-II-1993/2001 od 20. ve­ljače 2002. godine.

10. Slijedom sve­ga
iznijetoga, a utvrdivši kako su ispu­njene pretpostavke za postupa­nje Suda i
prije iscrp­ljiva­nja dopuštenog pravnog puta iz članka 63. stavka 1. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao u izreci.

Ova odluka teme­lji se na
odredbama članaka 73. i 76. Ustav­nog zakona.

Broj: U-IIIA-1458/2001
Zagreb, 8. svib­nja 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik suda
**dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 55/2002-1050