## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-305/1998 od 5. travnja 2001.

### NN 36/2001 (20.4.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-305/1998 od 5. travnja 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

643

Ustavni sud Republike
Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, u sastavu
dopredsjednik Suda Petar Klarić, kao predsjednik Vijeća, te suci Jurica Malčić,
Ivan Matija, Emilija Rajić i Milan Vuković, kao članovi Vijeća, u povodu
ustavne tužbe A. d. »A.« iz S., M., zastupanog po N. i D. H., odvjetnicima iz
Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 5. trav­nja 2001. godine, jednoglasno je
donio s­ljedeću

## ODLUKU

I. Usvaja se ustavna
tužba, te se ukida:

– rješe­nje Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1067/1997 od 19. studenoga 1997. (stavak 2.
izreke presude i rješe­nja), i to u dijelu u kojem se to rješe­nje odnosi na
točke I. i II. izreke presude Općinskog suda u Z., broj: Pr-5163/91 od 20.
siječ­nja 1994.

II. Predmet se vraća
Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovno odlučiva­nje.

```
Obrazlože­nje
```

1. Podnosite­lj je
podnio pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu protiv presude i rješe­nja Vrhovnog
suda Republike Hrvat­ske, broj: Rev-1067/97 od 19. studenoga 1997., kojim je
taj Sud djelomično prihvatio reviziju podnosite­lja ustavne tužbe – tuženika u
sporu i ukinuo presudu Županijskog suda u Z., broj: Gž-5173/95 od 12. ožujka
1996., te presudu Općinskog suda u Z., broj: Pr-5163/91 od 20. siječ­nja 1994.
u točkama III. i V. izreke (kojima je dosuđena isplata naknade osobnog dohotka
tužite­ljici bez prethodne specifikacije tužbenog zahtjeva, odnosno odbijen
zahtjev tuženika za naknadu parničnog troška).

Tom je presudom i
rješe­njem Vrhovni sud potvrdio nižestupa­njske presude u odnosu na točke I.,
II., IV. i VI. izreke prvostupa­njske presude, kojima se:

– rješe­nje tuženika,
podnosite­lja ustavne tužbe, o prestanku radnog odnosa tužite­ljice utvrđuje
ništavim i bez ikakvog pravnog učinka;

– nalaže tuženiku da
tužite­ljicu u roku od tri dana vrati na rad i omogući joj obav­lja­nje poslova
koje je obav­ljala prije prestanka rada;

– odbija dio tužbenog
zahtjeva tužite­ljice koji se odnosi na naknadu osobnog dohotka s pripadajućim
kamatama od 20. siječ­nja 1994. do povratka na rad;

– odbija prigovor
nenadležnosti.

Ustavna tužba
podnesena je, dakle, u odnosu na osporavane odluke u dijelu kojim se poništava
odluka tuženika, broj: 04-1175 od 13. studenoga 1991. o prestanku radnog odnosa
tužite­ljice s danom 13. studenoga 1991., nalaže ­njezino vraća­nje na rad i
odbija prigovor nenadležnosti.

2. Podnosite­lj
ustavne tužbe ističe prije sve­ga pita­nje u koju državu i na koje poslove je
dužan vratiti tužite­ljicu na rad, s obzirom na raspad bivše SFRJ i či­njenicu
da su Republika Hrvatska i Republika M. postale dvije samostalne države.

Poziva se pritom na
odredbe članaka 16., 17. i druge Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«,
broj 53/91, 91/92 i 112/99, nastavno: ZPP) prema kojima je sud dužan po
službenoj dužnosti tijekom čitavog postupka paziti na svoju nadležnost, pa kada
utvrdi da nije nadležan, dužan se je takvim i oglasiti, ukinuti provedene rad­nje
i odbaciti tužbu, što u konkretnom slučaju niti jedan od sudova nije učinio.

Smatra neuteme­ljenim
poziva­nje sudova na odredbu članka 27. u svezi s člankom 65. ZPP-a, na kojima
su ti sudovi zasnovali svoju nadležnost (a radi se o odredbama prema kojima
nadležnost sudova u Republici Hrvatskoj u sporovima s međunarodnim elementom
postoji kada je to izričito određeno zakonom ili međunarodnim ugovorom, a ako u
zakonu ili međunarodnom ugovoru nema izričite odredbe o nadležnosti hrvatskog
suda za određenu vrstu sporova, taj je sud nadležan i kada to proizlazi iz
odredaba zakona o mjesnoj nadležnosti. Tako je u sporovima iz radnog odnosa u
kojima je tužite­lj radnik, osim općemjesne nadležnosti za tuženika, propisana
i nadležnost suda na čijem se području rad obav­lja ili se obav­ljao, odnosno
morao obav­ljati ili gdje je zasnovan radni odnos).

Tvrdi, naime, da je
morala biti primije­njena odredba članka 55. Zakona o rješava­nju sukoba zakona
s propisima drugih zema­lja u određenim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91,
da­lje: ZRSZ), prema kojoj bi u konkretnom slučaju nadležnost suda Republike
Hrvatske postojala kada bi strana pravna osoba – tuženik, imala u Republici
Hrvatskoj svoje predstavništvo ili zastupništvo ili kad bi u Republici
Hrvatskoj postojalo sjedište pravne osobe kojoj je povjereno obav­lja­nje
poslova strane pravne osobe. Kako niti jedno od toga nije slučaj (naime, rješe­njem
bivše­g Okružnog privrednog suda, broj: Fi-1067/74 od 15. listopada 1974.
određeno je još tada brisa­nje iz sudskog re­gistra »A.« S., Poslovne jedinice
Skladište sa stalnom izložbom farmaceutsko-kemijskih proizvoda i ljekovitog bi­lja
u Z., a ne postoji nitko kome bi bilo povjereno obav­lja­nje poslova), to ne
postoji nadležnost suda u Republici Hrvatskoj teme­ljem članka 55. ZRSZ i tužbu
je va­ljalo odbaciti.

3. Pored navedenog,
podnosite­lj ustavne tužbe smatra donesene odluke nezakonitima i u pogledu
primjene materijalnog prava, tvrdeći da je tužite­ljica dobila otkaz iz razloga
navedenih u članku 18. bivše­g Zakona o osnovnim pravima iz radnog odnosa
(»Narodne novine«, broj 34/91, nastavno: ZOPRO), tj. zbog nesposobnosti za
izvršava­nje poslova radnog mjesta na koje je raspoređena, da nije bilo
mogućnosti raspoređiva­nja na drugo radno mjesto, a sve u svezi s novonastalom
geopolitičkom situacijom, te da s obzirom na to, a  sukladno odredbama članka 75. stavka 2. točke 1. ZOPRO i članka
74. bivše­g Zakona o radnim odnosima (»Narodne novine«, broj 19/90 i 19/92,
nastavno: ZRO), nije postojala obveza poslodavca da tužite­ljici odredi otkazni
rok.

Ukazuje i na primjer
prakse Županijskog suda u G. Z. u istovjetnom slučaju (rješe­nje Gž-10542/99 od
31. svib­nja 2000.), suprotne ovdje osporavanim odlukama, a poziva se i na
primjer takve prakse Vrhovnog suda Republike Hrvatske u istovjetnom slučaju i
dostav­lja presliku rješe­nja tog Suda, broj: Rev-1261/98 od 19. siječ­nja 1999.

Ističe povrede
odredaba članka 3. (najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske),
članka 5. (u Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u skladu s Ustavom, a
ostali propisi i s Ustavom i sa zakonom. Svatko je dužan držati se Ustava i
zakona i poštivati pravni poredak Republike Hrvatske.), članka 14. (opća
jednakopravnost, jednakost svih pred zakonom), članka 26. (Svi su građani i
stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju
javne ovlasti.) i članka 115. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske (Sudovi sude
na teme­lju Ustava i zakona).

Podnosite­lj je
naknadno dostavio Sudu isprave iz kojih proizlazi da do 20. trav­nja 1992.,
kada je u re­gistar Trgovačkog suda u Z. upisan kao »A.« d.o.o. Z., nije bio re­gistriran
kao pravna osoba na području Republike Hrvatske, kao i ovjereni prijevod s m.
jezika Kolektivnog ugovora D. d. »A.« S. od 11. lip­nja 1991. Taj dokument,
tvrdi podnosite­lj, u konkretnom parničnom postupku uopće nije bio razmatran.

Kako je vid­ljivo iz
obrazlože­nja ukidnih odluka Županijskog i Vrhovnog suda u istovjetnim
predmetima, taj Kolektivni ugovor, iako po stajalištu tih sudova bitan za
pravilno utvrđe­nje či­njenica i pravilnu primjenu materijalnog prava, nije
niti u drugim istovjetnim prvostupa­njskim postupcima uopće bio razmatran, pa
je to bio razlog ukida­nju prvostupa­njskih odluka u tim postupcima.

Podnosite­lj također
ukazuje kako je iz članka 123. spomenutog Kolektivnog ugovora razvidno da se u
slučaju prestanka radnog odnosa iz razloga nesposobnosti za obav­lja­nje
poslova određenog radnog mjesta ne primje­njuju odredbe o otkaznom roku.

Slijedom navedenog
predlaže ukida­nje osporavanih odluka.

*Ustavna tužba je
osnovana.*

4. Stajalište o
osnovanosti ustavne tužbe podnosite­lja Ustavni sud Republike Hrvatske zauzeo
je na teme­lju analize osporavanih odluka, mjerodavnih zakonskih odredaba, te
navoda i razloga ustavne tužbe.

Potrebno je prethodno
napomenuti da podnosite­lj velikim dijelom svoje ustavne tužbe, kao što je to
činio i u žalbenom i revizijskom postupku, dovodi u pita­nje nadležnost sudova
u Republici Hrvatskoj za suđe­nje u konkretnoj pravnoj stvari.

Ustavni sud Republike
Hrvatske stoji na stajalištu da je nadležnost sudova koji su u konkretnom sporu
sudili neupitna i na zakonu uteme­ljena, u svezi s čim je i u osporavanim
odlukama va­ljano izložena pravna osnova te nadležnosti.

Stoga u navedenom
smislu ustavnom tužbom nisu pruženi relevantni razlozi za ocjenu o
nezakonitosti donesenih odluka odnosno o povredi ustavnih prava.

5. Ukazuje se,
međutim, spornim, s aspekta zakonitosti donesenih odluka, a osobito kada se ima
u vidu različitost pravne prakse drugostupa­njskog odnosno revizijskog sudišta,
pita­nje pravilne primjene materijalnopravnih odredaba tada važeće­g mjerodavnog
zakona i drugih propisa u konkretnom slučaju.

Naime, predmetni je
spor vođen u svezi sa spornim pita­njem postoja­nja odnosno nepostoja­nja
obveze poslodavca da u slučaju izrica­nja otkaza radniku uvjetovanog točno
određenim razlogom (nesposobnost za obav­lja­nje poslova radnog mjesta,
nepostiza­nje predviđenih rezultata rada) omogući korište­nje otkaznog roka,
odnosno u svezi s pita­njem mora li rješe­nje o prestanku radnog odnosa zbog
tih razloga sadržavati i odredbu o pravu na otkazni rok i traja­nju tog
otkaznog roka, te čini li izostanak takve odredbe rješe­nje ništavim.

U konkretnom se
slučaju, dakle, radi o prestanku radnog odnosa iz razloga predviđenih člankom
75. stavkom 2. točkom 1. (u svezi s člankom 18. stavcima 1. i 3.) tada važeće­g
ZBPO.

Sudovi su usvojili
tužbeni zahtjev tužite­ljice zbog toga što joj poslodavac nije priznao i
osigurao otkazni rok na koje­g, kako smatraju, ima pravo, teme­ljem odredaba
članka 74. ZRO i članka 75. stavka 3. ZOPRO.

Iz navedenih propisa
pokazuje se osnovanim razlikova­nje obligatornog i fakultativnog otkaznog roka.

Članak 74. ZRO glasi:
»Otkazni rok je obvezan u s­ljedećim slučajevima: 1) kada radnik pismeno izjavi
da želi raskinuti radni odnos, 2) kada nadležni organ utvrdi (...) da je radnik
zasnovao radni odnos suprotno odredbi zakona, opće­g akta odnosno kolektivnog
ugovora, 3) kada radniku prestaje radni odnos zbog trajnije­g i veće­g sma­nje­nja
opse­ga posla kod poslodavca, 4) kada radnik odbije prekvalifikaciju ili
dokvalifikaciju za obav­lja­nje poslova drugog radnog mjesta.«

Članak 75. stavak 3.
ZOPRO glasi: »Zakonom, općim aktom odnosno kolektivnim ugovorom utvrđuju se
prava i dužnosti radnika i organizacija odnosno poslodavaca za vrijeme traja­nja
otkaznog roka.«

Kako je razvidno,
otkazni razlog iz članka 75. stavka 2. točke 1. ZOPRO (nesposobnost za obav­lja­nje
poslova radnog mjesta, neostvariva­nje predviđenih rezultata rada) nije
obuhvaćen odredbama članka 74. ZRO koji propisuje slučajeve u kojima je otkazni
rok obligatoran, a glede prava tužite­ljice na otkazni rok koji bi eventualno
proizlazio iz kolektivnog ugovora, člankom 123. stavkom 2. tog Ugovora izričito
je utvrđeno da se odredbe o otkaznom roku ne primje­njuju u slučajevima
prestanka radnog odnosa iz razloga nesposobnosti za obav­lja­nje poslova radnog
mjesta, odnosno neostvariva­nja predviđenih rezultata rada.

6. U konkretnom
slučaju iz dokumentacije koja prileži spisu predmeta razvidno je da je sud
prvog stup­nja razmatrao sadržaj Kolektivnog ugovora A. d. »A.« S., pa utoliko
ne stoji tvrd­nja podnosite­lja ustavne tužbe da taj Ugovor uopće nije
razmatran. Razmatran je, međutim, samo u jednom dijelu, onom koje­g je
prvostupa­njskom sudu dostavio tuženik, a ne u inte­gralnom tekstu, pa je tako
izostao uvid sudova u sadržaj odredbe članka 123. tog Ugovora.

Rezultat navedenog
propusta jest da u konkretnom slučaju nije primije­njena odredba koja je za taj
slučaj očigledno mjerodavna.

7. S ustavnopravnog
aspekta, osobito s aspekta istaknute povrede odredaba članaka 14. i 26. Ustava
Republike Hrvatske, navedena povreda predstav­lja relevantan razlog za usvaja­nje
ustavne tužbe.

Članak 26. Ustava je
poseban slučaj načela jednakosti (članak 14.) koje svakome jamči jednaku
zaštitu prava u postupku pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima.

U procesnom smislu
ovo je načelo povrijeđeno ako stranci nije bila dana mogućnost da sudjeluje u
postupku (da bude saslušana, da iznosi či­njenice i predlaže dokaze, da se
nadležno tijelo izjasni o ­njezinim navodima, da pojedinačni akt bude
obrazložen i sl.).

U materijalnopravnom
smislu načelo jednakosti znači da, u pravilu, sudovi i druga tijela trebaju u
istovrsnim slučajevima jednako suditi. To, međutim, znači da će ovo pravo biti
povrijeđeno tek ako je osporavanim pojedinačnim aktom bez ikakvih ili bez
razboritih razloga odstup­ljeno od prakse, odnosno ako se radi o pravno posve
neprihvat­ljivom aktu i to zbog propušta­nja primjene očigledno mjerodavnog
propisa ili zbog pogrešnog načina tumače­nja i primjene mjerodavnog propisa.

S obzirom na
izloženo, Ustavni sud Republike Hrvatske oci­jenio je da je u konkretnom
slučaju došlo do povrede podno­site­ljevog prava na jednakost u
materijalnopravnom smislu.

8. Glede povreda
ostalih ustavnih odredaba na koje podnosite­lj tužbom ukazuje (članaka 3., 5. i
115. stavka 3.) ističe se s­ljedeće:

Odredbe članka 3. i
5. Ustava sadrže najviše vrednote odnos­no teme­ljna načela na kojima je sazdan
ustavni poredak Repub­like Hrvatske. One su u svom sadržaju vrlo uopćene i ne
pružaju nikakva ustavna jamstva pojedincu. Zbog toga se iz tih odredaba ne može
izvesti nikakvo (subjektivno) ustavno pravo, niti se na ­njima može zasnovati
ustavna tužba.

Člankom 115. stavkom 3. Ustava propisano je načelo
zakonitosti za sudbenu vlast i upućeno je toj vlasti, a nije propisano kakvo (subjektivno)
ustavno pravo na strani građana. Iz te se odredbe ne može izvesti zak­ljučak o
postoja­nju »subjektivnog prava na zakonitost«, niti se na ­njoj može zasnivati
ustavna tužba.

9. Slijedom sve­ga navedenog, a na teme­lju odredaba
članaka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99), donesena je odluka kao u izreci.

Broj: U-III-305/1998
Zagreb, 5. trav­nja 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 36/2001-643