## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3340/2006 od 24. ožujka 2009.

### NN 50/2009 (22.4.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3340/2006 od 24. ožujka 2009.

50 22.04.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3340/2006 od 24. ožujka 2009.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1193

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo A. A. iz S., kojeg zastupa N. P.-M., odvjetnica iz P., na sjednici održanoj 24. ožujka 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objaviti će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Sisku broj: Gž-1804/05 od 6. srpnja 2006. godine, kojom je prihvaćena žalba Republike Hrvatske (tužiteljice u parničnom postupku) i preinačena presuda Općinskog suda u Sisku broj: P-734/04 od 27. lipnja 2005. godine, na način da je prihvaćen tužbeni zahtjev tužiteljice i podnositelju (tuženom u parničnom postupku) naloženo iseliti iz stana i ostave, pobliže opisanih u izreci presude, te iste predati tužiteljici, kao i platiti trošak parničnog postupka u roku od 15 dana.

Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev radi iseljenja podnositelja i predaje stana i ostave, pobliže opisanih u izreci presude.

2. Podnositelj navodi da su mu osporenom presudom povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14. stavcima 1. i 2. Ustava Republike Hrvatske.

U ustavnoj tužbi podnositelj u bitnome navodi kako je kao prognanik i pripadnik Hrvatske vojske 1992. godine dobio sporni stan na privremeno korištenje i od tada taj stan korisni neprekidno 14 godina. Nadalje, navodi da je tijekom navedenog razdoblja plaćao najamninu za sporni stan, a prema virmanima koje je dobivao na svoje ime. Stoga smatra nespornim postojanje ugovora o najmu spornog stana, usprkos nedostatku zakonom propisane pisane forme.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Sisku broj: P-734/04.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

5. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, tužiteljica je tužbom podnesenom prvostupanjskom sudu 27. travnja 2004. godine tražila da sud obveže podnositelja iseliti i predati joj sporni stan i ostavu, jer iste koristi bez valjane pravne osnove.

Prema utvrđenju prvostupanjskog suda podnositelj od 10. veljače 1992. godine neprekidno koristi za stanovanje i uredno plaća najamninu za stan broj 14 u polukatu lijevo, u S., površine 56 m2, koji se sastoji od dvije sobe, kuhinje, balkona i pomoćnih prostorija i ostave broj 7 u podrumu. Navedeni stan je rješenjem Stambene komisije zapovjedništva za Sisak i Baniju od 10. veljače 1992. godine, dan podnositelju na privremeno korištenje u trajanju od 12 mjeseci. Nadalje, dopisom od 7. listopada 1999. godine tužiteljica je obavijestila podnositelja da je u roku od 15 dana dužan napustiti sporni stan, jer je ostvario pravo na stambeno zbrinjavanje kroz program Ministarstva razvitka, useljeništva i obnove.

Prema ocjeni prvostupanjskog suda, između tužiteljice i podnositelja postoji pravovaljani ugovor o najmu stana jer je podnositelj nakon isteka roka određenog rješenjem od 10. veljače 1992. godine nastavio koristiti sporni stan i plaćati najamninu, a tužiteljica nije dokazala da obveze između stranaka nisu ispunjene.

Naime, iako je člankom 4. stavkom 2. Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98., 66/98. i 22/06.) propisano da se ugovor o najmu stana sklapa u pisanom obliku, u konkretnom slučaju mjerodavna je odredba članka 73. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.), kojom je propisano da se ugovor za čije se sklapanje zahtijeva pisana forma smatra pravovaljanim iako nije zaključen u toj formi ako su ugovorne strane izvršile, u cijelosti ili u pretežnom dijelu, obveze koje iz njega nastaju, osim ako iz cilja zbog kojeg je forma propisana očito ne proizlazi što drugo.

Nadalje, prema ocjeni prvostupanjskog suda, dopis tužiteljice od 7. listopada 1999. ima se smatrati otkazom ugovora o najmu stana, ali u njemu navedeni razlozi nisu propisani Zakonom o najmu stanova niti su poštovani istim zakonom propisani rokovi.

Stoga, prema ocjeni prvostupanjskog suda tužbeni zahtjev nije osnovan.

Prema ocjeni drugostupanjskog suda pogrešno je pravno stajalište prvostupanjskog suda, prema kojem između tužiteljice i podnositelja postoji pravovaljani ugovor o najmu spornog stana, jer u konkretnom slučaju, stranke nisu u pisanom obliku sklopile takav ugovor. Naime, Zakon o najmu stanova je lex specialis u odnosu na propise obveznog prava, a člankom 4. stavkom 2. tog zakona propisano je da se ugovor o najmu stana sklapa u pisanom obliku. Također, podnositelj nema položaj zaštićenog najmoprimca, jer na spornom stanu nije bio nositelj stanarskog prava, a drži ga u posjedu bez ikakve pravne osnove.

Slijedom navedenog, drugostupanjski sud je prihvatio žalbu tužiteljice i preinačio prvostupanjsku presudu na način da je prihvatio tužbeni zahtjev.

6. Polazeći od razloga i navoda ustavne tužbe Ustavni sud ispitao je povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske.

Iz spisa predmeta razvidno je kako je sporni stan, na temelju rješenja Stambene komisije zapovjedništva za Sisak i Baniju od 10. veljače 1992. godine, dan podnositelju na privremeno korištenje u trajanju od 12 mjeseci, te da je po isteku navedenog roka tužiteljica, dopisom od 7. listopada 1999. godine, obavijestila podnositelja da je u roku od 15 dana dužan napustiti sporni stan, jer je ostvario pravo na stambeno zbrinjavanje kroz program Ministarstva razvitka, useljeništva i obnove.

Prema ocjeni Ustavnog suda, u konkretnom slučaju radi se o korištenju spornog stana za privremeni smještaj, a rok na koji je privremeni smještaj određen istekao je 10. veljače 1993. godine, stoga je pravilno stajalište drugostupanjskog suda prema kojem podnositelj drži u posjedu sporni stan bez ikakve pravne osnove.

Naime, člankom 27. Zakona o najmu stanova, propisano je da se odredbe toga Zakona ne primjenjuju ako stan služi za privremeni smještaj (turisti, đaci i sl.), kao i za stanove koji se daju na korištenje u svezi s obavljanjem poslova najmodavca (službeni stan).

Nadalje, prema ocjeni Ustavnog suda, višegodišnjim korištenjem stana, po isteku roka na koji je dan na privremeno korištenje, ne stiče se nova ili druga pravna osnova za nastavak privremenog korištenja, odnosno za sklapanje ugovora o najmu stana.

Slijedom navedenog, Ustavni sud je utvrdio da se pravna stajališta navedena u osporenoj presudi zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni materijalnog prava, te da osporenom presudom, podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo na jednakost pred zakonom zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

7. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao izreci.

8. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3340/2006

Zagreb, 24. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v.r.

Odluka, NN 50/2009-1193