## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-739/1998 od 3. travnja 2003.

### NN 64/2003 (16.4.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-739/1998 od 3. travnja 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

763

Ustavni sud Republike Hrvatske,
u Vijeću šestorice za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Petar
Klarić, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Ivan Matija, Željko
Potočnjak, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi Vijeća, odlučujući o
ustavnoj tužbi N. V. iz R., zastupanog po T. M., odvjetniku iz R., na sjednici
Vijeća održanoj 3. travnja 2003. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Usvaja se ustavna tužba.

II.Ukidaju se:

– presuda Upravnog suda
Republike Hrvatske, broj: Us-2402/1996-8 od 12. ožujka 1998. godine;

–
rješenje Ministarstva financija Republike Hrvatske – Porezne uprave, Središnjeg
ureda, klasa: UP/II-410-10/95-01/602, urbroj: 513-07/96-2 od 25. siječnja 1996.
godine i

–
rješenje Ministarstva financija Republike Hrvatske – Porezne uprave, Područnog
ureda Rijeka, Ispostave Rijeka, klasa: UP/I-410-18/95-001/7481, urbroj:
513-07-08-08/95-02 od 12. srp­nja 1995. godine, te se predmet vraća na ponovni
postupak.

III. Ova odluka objavit će se u
»Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositelj je podnio
pravodobnu i dopuštenu ustavnu tuž­bu protiv presude Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-2402/1996-8 od 12. ožujka 1998. godine, kojom je odbijena
njegova tužba izjavljena protiv rješenja Ministarstva financija Re­publike
Hrvatske – Porezne uprave, Središnjeg ureda, klasa: UP/II-410-10/95-01/602,
urbroj: 513-07/96-2 od 25. siječnja 1996. godine.

Navedenim
rješenjem odbijena je podnositeljeva žalba protiv prvostupanjskog rješenja
Ministarstva financija Republike Hrvat­ske – Porezne uprave, Područnog ureda
Rijeka, Ispostave Rijeka, klasa: UP/I-410-18/95-001/7481, urbroj:
513-07-08-08/95-02 od 12. srpnja 1995. godine, kojim je podnositelju za 1994.
godinu utvrđen dohodak od nesamostalnog rada u iznosu od 16.207,14 kn i dohodak
od imovine i imovinskih prava u iznosu od 19.647,67 kn, te mu je razrezan porez
i prirez u iznosu od 10.393,11 kn.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj
ponavlja prigovore pogrešne primjene materijalnog prava, koje je iznosio
tijekom žalbenog i upravnosudskog postupka, te ističe povrede odredaba članaka
3., 14. stavka 2., 18. stavka 1., 19. stavka 2., 26. i 51. Ustava Republike
Hrvatske.

Podnositelj navodi da je
nesporno da je vlasnik poslovnog prostora površine 42 m2, koji je
razvrstan u III. kategoriju za trgovinsku djelatnost. Dana 12. travnja 1994.
sklopio je ugovor o zakupu poslovnog prostora, s primjenom od 1. svibnja 1995.
godine, te je ugovorio zakupninu u iznosu od 350 DEM u protuvrijednosti
tadašnjih HRD, prema tečaju na dan isplate.

Spornim podnositelj smatra
primjenu Odluke o poslovnom prostoru Grada Rijeke (»Službene novine«, broj
33/94 – pročišćeni tekst), budući da ta Odluka propisuje pet puta viši iznos
mjesečne zakupnine nego Zaključak Grada Rijeke, za koji smatra da je u
konkretnom slučaju trebao biti primijenjen. Ovo tumači time da poslovni prostor
koji je dao u zakup nije licitiran, te da je prijavljeni iznos ugovorene
zakupnine od 350 DEM prihvaćen za obračun poreza u 1995. i 1996. godini, iako
se ugovorni odnosi između zakupodavca i zakupoprimca nisu izmijenili.

Za primijenjenu Odluku o
poslovnom prostoru Grada Rijeke ističe da se ona odnosi na poslovne prostore u
vlasništvu Grada Rijeke, a ne na privatne poslovne prostore, dok se Zaključak
može smatrati kao »lex specialis« koji bi u konkretnom slučaju trebao biti
primijenjen.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe
i ukidanje osporavane presude i rješenja upravnih tijela, te vraćanje predmeta
prvostupanjskom tijelu na ponovni postupak.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Prema odredbama članka 62.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može
podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom
tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne)
samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojima je odlučeno o njegovim
pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno
ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno
pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu. Ustavna tužba nije pravno
sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova nego poseban
institut za ocjenu pojedinačnih akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s
javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda čovjeka,
zajamčenih Ustavom.

Slijedom
navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pružanja ustavnosudske zaštite, unutar
zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o
pravima i obvezama pojedinca došlo do ustavno nedopuštenog posizanja u ljudska
prava i temeljne slobode građana.

4.
Sukladno ustaljenoj ustavnosudskoj praksi ustavno jamstvo jednakosti, utvrđeno
u članku 14. stavku 2. Ustava, bilo bi povrijeđeno u postupovnom smislu, ako
stranke u postupku koji je prethodio donošenju osporavanog pojedinačnog akta
nisu imale ravnopravan položaj, dok bi u materijalnopravnom smislu bilo
povrijeđeno ako sudovi, druga državna tijela i tijela s javnim ovlastima ne bi
u istovrsnim slučajevima jednako odlučivali. Pri tome bi povreda tog ustavnog
prava, u materijalnopravnom smislu, postojala ako bi se u osporenom
pojedinačnom aktu, bez razboritih razloga (ili ne navodeći bilo kakve razloge)
odstupilo od ustaljene prakse, odnosno ako taj akt ni s jednog mogućeg gledišta
nije pravno prihvatljiv (posebice ako nije uzet u obzir propis koji je
očigledno mjerodavan ili je propis na grubi način pogrešno shvaćen), pa se nameće
zaključak da je akt donesen samovoljno.

Iz
osporavane presude Upravnog suda Republike Hrvatske i pribavljenih spisa
predmeta proizlazi da je Upravni sud prihvatio razloge navedene u osporavanim
rješenjima upravnih tijela, smatrajući da je pravilno primijenjena odredba
članka 33. Zakona o porezu na dohodak (»Narodne novine«, broj 109/93), kao i da
je za utvrđenje iznosa najamnine odnosno zakupnine prema tržišnim cijenama
pravilno primijenjena Odluka o poslovnom prostoru Grada Rijeke.

Prema
odredbi članka 33. Zakona o porezu na dohodak, ako je iznos najamnine odnosno
zakupnine iz članka 32. stavka 1. tog Zakona prijavljen u nerealnom iznosu,
Porezna uprava može utvrditi iznos najamnine, odnosno zakupnine prema tržišnim
cijenama za najam, odnosno zakup nekretnina i pokretnih stvari.

Uvidom
u spis predmeta točnom je utvrđena podnositeljeva tvrdnja o nedosljednoj
primjeni podzakonskih materijalnih propisa u razrezima poreza za godine 1994.
do 1996. U 1994. godini (za 8 mjeseci zakupa), podnositelju je utvrđen ukupni
iznos poreza i prireza u iznosu od 10.393,11 kn, dok je u drugim poreznim
rješenjima, uz ugovorene jednake uvjete zakupa i 12 mjeseci trajanja zakupa,
razrezani porez iznosio svega 4.828,10 kn.

U
osporavanoj je presudi Upravni sud Republike Hrvatske prihvatio obrazloženje
drugostupanjskog rješenja, pri čemu nije dao razloge kojima bi objasnio izbor
mjerodavnog podzakonskog propisa, u situaciji kad se oba propisa odnose na
prostore u vlasništvu Grada Rijeke. Tabela, na koju se u obrazloženju poziva tek
drugostupanjsko rješenje, daje pregled prosječnih zakupnina po zonama i
djelatnostima za licitirane poslovne prostore u razdoblju od 1. siječnja 1994.
do 31. prosinca 1994. godine, izražene u DEM, i prema kojoj je poslovni prostor
podnositelja vrednovan s 22,70 DEM po m2. Zaključkom Županije
primorsko-goranske, Poglavarstva Grada Rijeke, od 21. prosinca 1993. godine, za
isto razdoblje, propisuje se za odgovarajući prostor u vlasništvu Grada Rijeke
iznos od 4,08 DEM po m2.

U
osporavanoj presudi Upravni sud je zaključio da pri utvrđivanju tržišne cijene
treba krenuti od licitirane cijene poslov­nog prostora, čime je u stvari
podnositelju diktirao uvjete zakupa i iznos zakupnine (poreza) koji ovaj mora
ostvariti iz ugovornog odnosa da bi mu se isplatilo rentabilno poslovati i
stvarati dohodak od imovine i imovinskih prava. Na taj je način podnositelj u
pogledu visine zakupnine stavljen u neravnopravan položaj u odnosu na situaciju
kada je zakupodavac Grad Rijeka, pri čemu ugovorom utvrđena volja, prava i obveze
ugovornih strana i stvarna mogućnost postizanja cijene zakupa nije razmatrana.

Na
osnovi nevedenoga Ustavni je sud utvrdio da je ustavno pravo jednakosti
povrijeđeno u materijalnopravnom smislu.

5.
Podnositelju je osporenim rješenjima nižih tijela povrije­đeno i ustavno pravo
na žalbu. Odredbom članka 18. stavka 1. Ustava jamči se pravo na žalbu protiv
pojedinačnih pravnih akata, donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili
drugim ovlaštenim tijelom.

Stajalište je ustaljene
ustavnosudske prakse da se pravo na žalbu, odnosno drugu pravnu zaštitu, može
učinkovito ostvarivati samo ako tijelo koje je donijelo rješenje navede razloge
za to rješenje, koji se onda mogu pobijati u obrani žaliteljevih prava i na
zakonu zasnovanih interesa. Bez upućenosti u te razloge onemogućeno je ili
bitno otežano učinkovito korištenje ustavnim pravom na žalbu. Samo građanin
kojemu su razlozi rješenja poznati može ga uspješno pobijati, ali isto tako
doći i do uvjerenja o bezizglednosti žalbe protiv takvog rješenja, čime se pridonosi
načelima učinkovitosti i ekonomičnosti postupka.

Niti iz jednog priloženog
prvostupanjskog rješenja ne vidi se temeljem kojeg podzakonskog propisa su
utvrđene osnovice za razrez poreza na dohodak od imovine i imovinskih prava.
Tek iz osporavanog drugostupanjskog rješenja vidljivo je da su elementi za
izračun zakupnine po m2 utvrđeni primjenom Odluke o poslovnom
prostoru Grada Rijeke – pročišćeni tekst (»Službene novine«, broj 33/94).

6. Iz činjeničnopravnih
okolnosti temeljem kojih su utvrđene naprijed navedene povrede ustavnih prava,
proizlazi da je u postupcima u kojima su donesena osporavana rješenja i presuda
počinjena i povreda odredbe članka 51. Ustava (svatko je dužan sudjelovati u
podmirenju javnih troškova, u skladu sa svojim gospodarskim mogućnostima;
porezni se sustav temelji na načelima jednakosti i pravednosti).

7.
U ustavnoj tužbi podnositelj nije naveo niti jedan ustavnopravno relevantan
razlog koji bi upućivao na postojanje povrede ustavnog prava, kojim se jamči
jednak pravni položaj državljana Republike Hrvatske i stranaca pred sudovima, u
smislu odredbe članka 26. Ustava, dok je u odnosu na istaknutu povredu odredbe
članka 19. stavka 2. (zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih
akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti) Ustava ovaj Sud
utvrdio da to ustavno pravo podnositelju nije povrijeđeno, budući da je
koristio svoje pravo da nadležni sud odluči o zakonitosti pojedinačnog akta
uprave kojim nije bio zadovoljan.

8.
Članak 3. Ustava sadrži najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske
koje se podrobnije razrađuju i određuju u drugim odredbama Ustava, posebno
onima kojima se jamče slobode i prava građana. Ova odredba ne sadrži ljudska
prava ili temeljne slobode zajamčene Ustavom, pa se na toj odredbi ne može
temeljiti ustavna tužba.

9. Utvrdivši da su podnositelju
povrijeđena prava navedena u ustavnoj tužbi, Ustavni sud Republike Hrvatske je,
temeljem odredaba članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučio kao u izreci.

10. Odluka o objavi (točka III.
izreke odluke) temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-739/1998

Zagreb, 3. travnja 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 64/2003-763