## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2161/2003 od 16. lipnja 2004.

### NN 100/2004 (20.7.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2161/2003 od 16. lipnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1915

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću
za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik
Vijeća, te suci Marijan Hra­njski, Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i
Vice Vukojević, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom M. T. iz
S., na sjednici održanoj 16. lip­nja 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova Odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazlože­nje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude
Županijskog suda u Sisku, broj: Gž-710/2002-3 od 10. trav­nja 2003. godine,
kojom je odbijena žalba podnosite­lja izjav­ljena protiv presude Općinskog suda
u Sisku, broj: P-111/02-5 od 22. ve­ljače 2002. godine. Prvostupa­njskom
presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnosite­lja da mu tuženik, Hrvatski zavod
za mirovinsko osigura­nje, Područna služba u Sisku (u da­lj­njem tekstu: HZMO),
isplati »dospjele, a neisplaćene iznose mirovine« za razdob­lje od 1. siječ­nja
1992. do 1. srp­nja 1998. godine, zajedno s pripa­dajućim zakonskim zateznim
kamatama i troškovima postupka.

2. Podnosite­lj smatra da je osporenim presudama
»povri­jeđeno pravo čovjeka i građanina da su svi pred zakonom jednaki (čl. 14.
st. 2. i 26.); jamstvo na pravično suđe­nje (čl. 29.); sprečava­nja ostvariva­nja
prava zbog promjene boravišta (čl. 32.), povreda prava vlasništva (čl. 48. st.
2.); povreda prava na socijalnu sigurnost i na mirovinsko osigura­nje iz čl.
56. Ustava«.

Podnosite­lj smatra povrijeđenima i odredbe
članka 9. Među­narodnog pakta o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima
(»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 12/93.), kojima je propisano da države
stranke Pakta priznaju pravo svakoga na socijalnu sigurnost, uk­ljučujući i
socijalno osigura­nje, kao i članka 1. Protokola uz Konvenciju za zaštitu ­ljudskih
prava i teme­ljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj
18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak; u da­lj­njem tekstu:
Europska konvencija) od 20. ožujka 1952. »o pravu vlasnika na posjedova­nje
svoje­ga vlasništva«.

Obrazlažući povrede navedenih ustavnih odredaba,
podnosite­lj ponav­lja razloge isticane tijekom parničnog postupka koji je
prethodio ustavnosudskom.

Ističe da je zasnivao svoj tužbeni zahtjev pred
nadležnim sudom »na či­njeničnoj osnovi da je pravomoćnim i konačnim rješe­njem
RFMIORH tužite­lju priznato pravo na mirovinu koju je primio sve do 1. 1. 1992.
g. kada je obustav­ljena isplata mirovine (…). S danom 1. 7. 1998. g. tužite­lju
je nastav­ljena isplata mirovine. HZMO prilikom obustave isplate mirovine 1. 1.
1992. g. nije donio rješe­nje kojim bi uskratio tužite­lju isplatu mirovine, ne­go
je to rješe­nje donio sedam godina kasnije« (14. lip­nja 1999. godine).

U ustavnoj tužbi podnosite­lj opširno obrazlaže
razloge zbog kojih smatra da je rješe­nje HZMO od 14. lip­nja 1999. godine
nezakonito te po toj osnovi ističe povrede odredaba članaka 14. stavka 2. 26.,
32. i 56. Ustava, kao i odredbu članka 9. Međunarodnog pakta o ekonomskim,
socijalnim i kulturnim pravima.

U stalnom dijelu ustavne tužbe podnosite­lj se
zadržava na utvrđe­nju i objaš­nje­nju svoga stajališta da je predmet
konkretnog spora »građansko-pravni zahtjev za isplatu dospjelih, a neis­plaćenih
iznosa mirovina, dakle radi se o novčanom iznosu koji je vlasništvo tužite­lja«.
Stoga podnosite­lj smatra da je osporenim presudama povrijeđeno ­nje­govo
ustavno pravo vlasništva, zajam­čeno člankom 48. stavkom. 1. Ustava, te članak
1. Protokola uz Europsku konvenciju od 20. ožujka 1952. u smislu u kojem ga
tumači Europski sud za ­ljudska prava. Na kraju zak­ljučuje da mu je »postupkom
sudova povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđe­nje da ima jednak položaj u
parnici bez diskriminacije po bilo kojoj osnovi«, zajamčeno člankom 29. stavkom
1. Ustava.

Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu,
ukine osporene presude i predmet vrati prvostupa­njskom sudu na ponovni
postupak.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02., 49/02.
– pročišćeni tekst, u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti
Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela
državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (re­gionalne) samouprave ili
pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o ­nje­govim pravima i
obvezama, povrijeđeno ­ljudsko pravo ili teme­ljna slobodna zajamčena Ustavom.

Ustavni sud, u postupku pokrenutom ustavnom
tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li
podnosite­lju povrijeđeno ­ljudsko pravo, odnosno teme­ljna sloboda (ustavno
pravo), pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pita­nje jesu li upravna tijela,
odnosno sud pravilno i potpuno utvrdili či­njenično sta­nje i ocijenili dokaze.
Za Ustavni sud relevantne su samo one či­njenice od čije­g postoja­nja ovisi
ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u spis
predmeta utvrđeno je s­ljedeće: sud prvog stup­nja je tijekom parničnog
postupka utvrdio da je prvostupa­njskim rješe­njem HZMO od 10. ve­ljače 1999.
odbijen zahtjev podnosite­lja za isplatu iznosa mirovine za razdob­lje od 1.
siječ­nja 1992. do 30. lip­nja 1998. godine, tj. za utuženo razdob­lje jer je u
tom razdob­lju podnosite­lj primao mirovinu od tzv. »krajinskog parafonda« na
okupiranom dijelu Republike Hrvatske.

Nadležno drugostupa­njsko
tijelo (HZMO) odbilo je rješe­njem od 14. lip­nja 1999. godine žalbu podnosite­lja
kao neosnovanu, tako da je prvostupa­njsko rješe­nje s tim datumom postalo
konačno i pravomoćno.

Slijedom toga, sud
prvog stup­nja odbio je tužbeni zahtjev podnosite­lja za isplatu mirovine za
utuženo razdob­lje, s obraz­lože­njem, da »sud smatra ispravnim stajalište
tuženika (HZMO) iznesenog u odgovoru na tužbu da tužite­lj za isto razdob­lje,
tj. 1. siječ­nja 1992. do 1. srp­nja 1998. godine, nema pravo na isplatu dviju
mirovina, a za koje je nesporno utvrđeno, kako to navodi tužite­lj u svom
iskazu, da je na okupiranom području RH primao mirovinu«. U obrazlože­nju
presude suda prvog stup­nja također je navedeno da »sud u ovom postupku nije
ovlašten ispitivati pravilnost i zakonitost upravnog rješe­nja koje je steklo
svojstvo konačnosti i pravomoćnosti«.

Sud drugog stup­nja odbio je žalbu podnosite­lja
s obrazlože­njem da je »pravomoćnim rješe­njem tuženika (HZMO) odlučeno o pravu
tužite­lja na mirovinu za utuženo razdob­lje, a što se kao prethodno pita­nje
pojavilo u ovom postupku. Prvostupa­njski sud je pravilno zak­ljučio da je time
prestala pravna osnovna za isplatu, koja je predmet tužbenog zahtjeva, te je
pravilno primijenio materijalno pravo kada je tužbeni zahtjev odbio«.

5. Analizom navoda ustavne tužbe i osporenih
sudskih presuda te cjelokupnog spisa predmeta, Ustavni sud utvrdio je da su
postupci pred naležnim sudovima provedeni u skladu s odgovarajućim postupovnim
i materijalnim propisima te da osporenim odlukama podnosite­lju nisu
povrijeđena ustavna prava na koja ukazuje.

U konkretnom slučaju nadležno tijelo mirovinskog
osigura­nja obustavilo je rješe­njem isplatu mirovine podnosite­lju za određeno
razdob­lje. Time je ujedno prestala i pravna osnova za isplatu mirovine u tom
razdob­lju.

Iznosi mirovine, za isplatu kojih više ne
postoji pravna osnova, ne mogu dospijevati na naplatu. Utoliko je pogrešno samo
polazno stajalište podnosite­lja da su iznosi mirovine, za čiju isplatu više
nije bilo pravne osnove, dospjeli na naplatu i da ih je on – kao ­njihov
vlasnik – imao pravo potraživati sudskim putem. Poziva­nje na povredu jamstva
vlasništva, propisanog člankom 48. stavkom. 1. Ustava i člankom 1. Protokola
Europske konvencije od 20. ožujka 1952. godine u tom je smislu u cijelosti
neosnovano.

Tvrd­nje podnosite­lja
o navodnoj nezakonitosti rješe­nja HZMO kojom je isplata mirovina obustav­ljena,
s druge strane, nisu pravno relevantne u ovom ustavnosudskom postupku, niti su
bile pravno relevantne u parničnim postupcima u kojima su donesene presude koje
podnosite­lj osporava ustavnom tužbom jer su sudovi bili vezani rješe­njem HZMO
u konkretnoj upravnoj stvari. Zakonitost obustave isplate mirovina za određeno
razdob­lje kontrolira, naime, Upravni sud Republike Hrvatske u upravnom sporu
pokrenutom tužbom protiv rješe­nja nadležnog upravnog tijela.

Stoga, istaknute
povrede članaka 14. stavka 2., 26., 32. i 56. Ustava, kao i članka 9.
Međunarodnog pakta o ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima Ustavni sud
nije posebno razmatrao budući da ih podnosite­lj nije istaknuo u vezi s
osporednim presudama sudova, ne­go u vezi s rješe­njem HZMO, koje Ustavni sud u
ovom ustavnosudskom postupku ne ispituje.

6. Podnosite­lj je u
postupcima pred nadležnim sudovima isticao da je mirovinu na okupiranim
područjima Republike Hrvatske primao od »krajinskog parafonda«, u prilog čemu
je priložio i odreske kao dokaz da mu je »parafond« doista isplaćivao iste
iznose mirovine. S ustavnopravnog aspekta nije relevantno jesu li paradržavna
tijela, ustanov­ljena na okupiranim dijelovima Republike Hrvatske, isplatu
vršila teme­ljem pravova­ljanih upravnih akata nadležnih tijela Republike
Hrvatske ili pojedinačnih akata koje su sama donosila. Bitno je da je tužbeni
zahtjev podnosite­lja za ponovnom isplatom mirovine za razdob­lje u kojem je
mirovinu primao od tzv. »parafonda«, a koju isplatu podnosite­lj potražuje, u
cijelosti neprihvat­ljiv, što su nadležni sudovi u provedenom parničnom
postupku pravilno utvrdili. Stoga nije osnovana tvrd­nja podnosite­lja da je u
provedenim sudskim postupcima podnosite­lj po toj osnovi bio diskriminiran.

Ustavni sud na kraju
napomi­nje da je u istovrsnom predmetu isplate mirovina Europski sud za ­ljudska
prava u slučaju Čekić protiv Hrvatske proglasio zahtjev podnosite­lja
nedopuštenim (Odluka o dopuštenosti zahtjeva, broj: 15085/02 od 9. listopada
2003. godine), sa s­ljedećim utvrđe­njem:

»Sud bi­lježi kako su
(…) domaći sudovi utvrdili da su (podnosite­lji) primali mirovinu od vlasti
koje su kontrolirale okupirana područja Hrvatske na kojima su živjeli podnosite­lji
zahtjeva. (…)

Stoga Sud zak­ljučuje
kako tijekom vrlo teškog razdob­lja, koje uk­ljučuje raspad bivše Jugoslavije i
oružani sukob koji je uslijedio, podnosite­lji zahtjeva nisu zapravo bili
lišeni svojih mirovina. Štoviše, nakon što je sukob prošao i podnosite­lji
zahtjeva se vratili u Hrvatsku, nastavile su se isplate njihovih mirovina. U
takvim okolnostima Sud ne nalazi da je došlo do bilo kakvog miješa­nja u ­njihova
vlasnička prava, koja bi bila suprotna članku 1. Protokola br. 1. uz
Konvenciju. (…)

Sud smatra da su
podnosite­lji zahtjeva bili u položaju različitom od osoba koje nisu živjele na
okupiranim područjima Hrvatske i nisu primali svoje mirovine od nekih drugih
vlasti. Razlika između ove dvije skupine stoga nije diskriminirajuća, budući da
postoji objektivno i razumno opravda­nje za prekid isplate mirovinskih prima­nja
osobama koje su primale mirovinu po nekoj drugoj osnovi. Stoga ova razlika u
postupa­nju, prema miš­lje­nju Suda, ne ukazuje na to da bi došlo do
diskriminacije u smislu članka 14. Konvencije.«.

7. Ustavni sud na kraju
utvrđuje da podnosite­lju nije povrijeđeno ni ustavno pravo zajamčeno člankom
29. stavkom 1. Ustava, kojim se jamči pravično suđe­nje. Iz spisa predmeta
razvidno je da su, u konkretnom slučaju, zakonom ustanov­ljena tijela sudbene
vlasti provela postupke unutar svoje nadležnosti. Podnosite­lju je omogućeno
sudjelovati u postupku i pratiti tijek postupka, ulagati pravni lijek i
poduzimati druge zakonom dopuštene postupovne rad­nje, dok su osporene odluke
donijete u pravilno i zakonito provedenim postupcima te su uteme­ljene na
odredbama mjerodavnog materijalnog prava. Sudovi su obrazložili stajališta
iznijeta u osporenim presudama, za koje je nedvojbeno da nisu pos­ljedica
proizvo­ljnog tumače­nja i nepravilne primjene materijalnog prava te da nisu
protivna usta­ljenoj praksi. U tom postupku i u osporenim presudama o pravima
podnosite­lja nije odlučivano samovo­ljno.

8. U ustavnoj tužbi
podnosite­lj se pozvao i na odredbe članka 3. (načelo vladavine prava), članka
5. (načelo ustavnosti i zakonitosti), članka 19. (načelo zakonitosti u djelova­nju
uprave) i članka 89. stavka 4. Ustava (zabrana retroaktivnog djelova­nja zakona
i drugih propisa). Te ustavne odredbe ne sadrže ­ljudska prava i teme­ljne
slobode u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, pa nisu mjerodavne u
konkretnom slučaju.

9. Slijedom iznijetoga,
teme­ljem odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki
I. izreke. Odluka o objavi (točka II. izreke) teme­lji se na članku 29.
Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2161/2003
Zagreb, 16. lip­nja 2004.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 100/2004-1915