## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-496/1998 od 19. siječnja 2000.

### NN 11/2000 (28.1.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-496/1998 od 19. siječnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu: dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci: Marijan Hranjski dr. iur., dr. sc. Petar
Klarić, Jurica Malčić, mr. sc. Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec, Emilija Rajić,
Vice Vukojević dr. iur. i Milan Vuković dr. iur.,
odlučujući o prijedlogu Josipa Krnića iz Samobora,
za ocjenu ustavnosti pojedinih odredaba Zakona o prebivalištu
i boravištu građana, na sjednici održanoj dana 19.
siječnja 2000. godine, donio je sljedeću

## ODLUKU

I. Ukidaju se odredbe članka 2. stavka 1. u dijelu koji
glasi: »i u kojem ima osigurano stalno stanovanje« i
članka 2. stavka 2. te članka 13. stavka 2. Zakona
o prebivalištu i boravištu građana (»Narodne
novine«, br. 53/91 i 26/93)

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Na sjednici održanoj 16. veljače 1999. Ustavni sud
Republike Hrvatske donio je rješenje o pokretanju postupka
za ocjenu suglasnosti s Ustavom Republike Hrvatske odredaba članka
2. i članka 13. stavka 2. Zakona o prebivalištu i
boravištu građana.

To rješenje objavljeno je u »Narodnim novinama«,
br. 22/99 od 5. ožujka 1999.

Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti odredbi
članka 2. i članka 13. stavka 2. Zakona o prebivalištu
i boravištu građana podnio je Josip Krnić iz Samobora.

Odredbe članka 2. i članka 13. Zakona o prebivalištu
i boravištu građana glase:

»Članak 2.

Prebivalište je mjesto u kojem se građanin naselio s
namjerom da u njemu stalno živi i u kojem ima osigurano
stalno stanovanje.

U smislu ovoga zakona smatra se da građanin ima osigurano
stalno stanovanje ako ima useljiv stan po osnovi vlasništva,
ugovora o najmu, ili drugoj valjanoj pravnoj osnovi.

Članak 13.

Nadležno tijelo odbit će rješenjem prijavu prebivališta
ako podnositelj prijave u propisanom roku ne podnese dokaze o
ispunjavanju uvjeta iz članka 2. ovoga zakona.

Nadležno tijelo može odbiti prijavu prebivališta
ako na traženje toga tijela podnositelj prijave ne podnese
dokaze i o svome zaposlenju ili drugom izvoru prihoda.

Nadležno tijelo će po službenoj dužnosti
donijeti rješenje o brisanju iz evidencije o prebivalištu
ako utvrdi da je podnositelj prijave dao netočne i neistinite
podatke.«

Predlagatelj navodi da je u odredbama članka 2. ograničeno
ustavno pravo na slobodno kretanje jer da se to pravo veže
ne samo uz volju građanina, već i uz njegovo imovno
stanje, definirano kao »imati osigurano stanovanje«.
Takvo ograničenje da nije utemeljeno na odredbi članka
32. stavka 3. Ustava, jer da ta odredba predviđa izuzetke
u koje se ne može uvrstiti ograničenje utvrđeno
osporenom zakonskom odredbom.

Ukazuje da je u osporenom stavku 2. članka 13. prebivalište
građana vezano za »zaposlenje građana ili drugi izvor
prihoda«, što da je suprotno članku 14. i članku
32. Ustava jer da nadležnom tijelu daje diskreciono pravo
u određivanju prebivališta građana, ovisno o njegovom
zaposlenju ili dokazu o drugom prihodu.

Prijedlog je osnovan.

Sud prvo naglašava da Ustav ne poznaje termin »prebivalište«,
već samo »boravište«. Stoga pod ustavni termin
»boravište« treba podvesti i zakonski termin »prebivalište«,
u značenju trajnog boravišta u mjestu u kojem građanin
ima namjeru trajno živjeti, za razliku od boravišta
kako ga definira Zakon o prebivalištu i boravištu građana
u članku 5.

Dakle, i prebivalište iz članka 2. stavka 1. i boravište
iz članka 5. Zakona o prebivalištu i boravištu
građana, treba smatrati boravištem u smislu odredbe članka
32. stavka 1. Ustava.

1. Glede odredbe članka 2. stavka 1., prema kojoj se prebivalištem
definira mjesto u kojem građanin, između ostalog, ima
osigurano stalno stanovanje, Sud ocjenjuje da je takvim određenjem
povrijeđena odredba članka 32. stavka 1. Ustava, koja
govori o pravu slobodnog kretanja i biranja boravišta pa
i odredba stavka 3. istog članka Ustava koja omogućuje
propisivanje ograničenja prava kretanja, ali samo ako je
to nužno radi zaštite pravnog poretka ili zdravlja,
prava i sloboda drugih.

Naime, iz osporavane odredbe proizlazi da građanin koji u
nekom mjestu nema osigurano stalno stanovanje, ne može u
tom mjestu prijaviti prebivalište, dakle ne može slobodno
birati svoje prebivalište, što dalje znači da
se ne može slobodno kretati.

Točno je da se ustavno pravo kretanja može ograničiti
ako je to nužno radi zaštite pravnog poretka ili zdravlja,
prava i sloboda drugih, kako je to određeno u članku
32. stavku 2. Ustava.

Međutim, ne može se zaključiti da bi činjenica
neosiguranog stalnog stanovanja u mjestu u kojem građanin
želi prijaviti prebivalište mogla ugroziti pravni poredak,
zdravlje, prava i slobode drugih, barem ne u toj mjeri da bi se
građaninu u takvoj situaciji trebala uskratiti prijava prebivališta,
odnosno da bi uskrata takve prijave predstavljala zaštitu
navedenih dobara od građanina koji u mjestu u kojem želi
prijaviti prebivalište nema osigurano stalno stanovanje.

Prema tome, Sud ne nalazi ustavnu osnovu za ograničavanje
biranja prebivališta na način da se to uvjetuje osiguranim
stalnim stanovanjem, bez obzira što je notorno da građanin
u mjestu u kojem želi stalno živjeti mora negdje i stanovati.

Dakle, Sud smatra da se predmetno ustavno pravo ne može ograničiti
na način da se odbije prijava prebivališta građaninu
koji u odnosnom mjestu nema osigurano stalno stanovanje jer bi
se u suprotnom ugrozio pravni poredak ili zdravlje ili, pak, prava
i slobode drugih, niti za ograničavanje prava na slobodno
kretanje i biranje boravišta građana, kao u dijelu osporene
odredbe članka 2. stavka 1., Sud nalazi neke druge razloge
u ostalim odredbama Zakona o prebivalištu i boravištu
građana.

U stavku 2. članka 2. Zakona o prebivalištu i boravištu
građana, propisano je što se smatra stalnim stanovanjem
u smislu tog Zakona pa ta odredba treba dijeliti pravnu sudbinu
odredbe stavka 1. istog članka, zbog čega je Sud
i nju ukinuo.

2. Prema odredbi članka 13. stavka 2. Zakona o prebivalištu
i boravištu građana, nadležno tijelo može odbiti
prijavu prebivališta ako na traženje tog tijela podnositelj
ne podnese dokaze o svom zaposlenju ili drugom izvoru prihoda,
dakle, nadležno tijelo ima ovlaštenje slobodno ocijeniti
hoće li, ili neće, u nekom slučaju zatražiti
od podnositelja prijave dokaz o njegovom zaposlenju ili drugom
izvoru prihoda pa ukoliko podnositelj na zahtjev takav dokaz ne
podnese, može nadležno tijelo odbiti prijavu.

Iz osporene odredbe ne može se zaključiti o granicama
ovlaštenja, ni u kojem je cilju dano nadležnom tijelu
ovlaštenje da donese rješenje po slobodnoj ocjeni, kojim
će odbiti prijavu prebivališta ako građanin na
traženje nadležnog tijela ne pridonese dokaz o svome
zaposlenju ili drugom izvoru prihoda.

Dakle, sloboda kretanja, odnosno biranja boravišta, mogla
bi se primjenom osporavane odredbe ograničiti zbog činjenice
da građanin nema dokaza o zaposlenju ili stalnom izvoru prihoda.

Za takvo ograničavanje ustavne slobode kretanja i biranja
boravišta, Sud ne nalazi osnove u članku 32. stavku
3. Ustava, a ni u jednoj njegovoj drugoj odredbi.

Naprotiv, Sud ocjenjuje da je osporavana odredba u nesuglasju
s odredbom članka 32. stavka 1., odredbama članka
14. i temeljnom vrednotom jednakosti iz članka 3. Ustava.

Stoga je, temeljem odredbe članka 53. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
br. 99/99), odlučeno kao u izreci.

Odluka o objavi ove odluke temelji se na odredbi članka
28. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-I-496/1998
Zagreb, 19. siječnja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 11/2000-138