## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-I-1278/2002. od 11. srpnja 2007.

### NN 85/2007 (16.8.2007.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-I-1278/2002. od 11. srpnja 2007.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2677**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te
suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Davor Krapac, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i
Vice Vukojević, za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom
Republike Hrvatske, na sjednici održanoj 11. srpnja 2007., donio je

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s
Ustavom Republike Hrvatske dijela odredbe članka 9. Zakona o načinu i uvjetima
podmirivanja obveza po kreditima i drugim poslovima iz sporazuma s vladama
članicama Pariškog kluba (»Narodne novine« broj 34/96.), koja u osporenom dijelu
glasi:
*»... ili će putem naloga ovlaštenoj organizaciji za platni promet zatražiti
blokadu računa korisnika, dužnika ili jamca po izvornom ugovoru s inozemnim
vjerovnikom.«*II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom dijela
odredbe članka 9. Zakona o načinu i uvjetima podmirivanja obveza po kreditima i
drugim poslovima iz sporazuma s vladama članicama Pariškog kluba (»Narodne
novine« broj 34/96., u daljnjem tekstu: osporeni Zakon) podnijelo je dioničko
društvo »Dalit Corp« iz Daruvara, smatrajući da sporni dio navedene zakonske
odredbe omogućuje Ministarstvu financija Republike Hrvatske da ostvari blokadu
računa korisnika, dužnika ili jamca po ugovoru s inozemnim vjerovnikom,
jednostranim aktom, bez sporazuma s protivnom stranom i bez mogućnosti žalbe
protiv takvog jednostranog akta.
Primjenom osporene zakonske odredbe, kako navodi podnositelj, Ministarstvo
financija je naložilo blokadu računa podnositelja, na ime dugovanja iz kredita i
poslovnog odnosa s tvrtkom iz bivšeg DDR-a, dugovanja za koje podnositelj tvrdi
da ne postoji i za čije plaćanje nikome nije dao odobrenje. Podnositelj također
navodi da je pred nadležnim Općinskim sudom u Daruvaru 2000. godine pokrenuo
parnični postupak radi utvrđenja da je nalog Ministarstva financija nezakonit,
ali do podnošenja prijedloga Ustavnom sudu nije donesena prvostupanjska presuda.
Zbog navedenog podnositelj prijedloga drži da su pravni subjekti koji se nađu u
sličnoj situaciji lišeni pravne zaštite od jednostranih i samovoljnih akata
Ministarstva financija, koje to Ministarstvo donosi na temelju ovlaštenja iz
spornog dijela odredbe članka 9. Zakona.
Podnositelj smatra da je sporno ovlaštenje Ministarstva financija protivno
odredbama članka 3., članka 18. stavka 1. i članka 19. stavka 2. Ustava
Republike Hrvatske, te predlaže ukidanje dijela zakonske odredbe koja takvo
ovlaštenje sadrži.
2. Djelomično osporena odredba članka 9. Zakona u cijelosti glasi:
*Ako se za podmirivanje obveza domaćih pravnih osoba kao dužnika, jamaca ili
korisnika po novim dvostranim sporazumima bude od Ministarstva financija
zahtijevalo da osigura potrebna sredstva i za slučaj da ono podmiri dospjelu
obvezu iz sredstava državnog proračuna, Ministarstvo financija će pravo povrata
isplaćenih iznosa i u svezi s tim nastalih troškova utvrditi posebnim ugovorom
ili će putem naloga ovlaštenoj organizaciji za platni promet zatražiti blokadu
računa korisnika, dužnika ili jamca po izvornom ugovoru s inozemnim vjerovnikom.
Prijedlog nije osnovan.*
3. Ocjenu o neutemeljenosti podnesenog prijedloga Ustavni sud je donio zbog
sljedećih razloga:
Pravni temelj za donošenje osporenog Zakona, prema odredbi članka 1. tog Zakona,
predstavlja Usklađeni zapisnik o konsolidaciji duga Republike Hrvatske (u
daljnjem tekstu: Opći sporazum), potpisan sa zemljama članicama tzv. Pariškog
kluba 21. ožujka 1995., a koji istodobno čini sastavni dio osporenog Zakona.
Nadalje, pravni temelj osporenog Zakona, prema odredbama članka 2. Zakona, čini
i više dvostranih sporazuma Republike Hrvatske s vladama država članica Pariškog
kluba o preuzimanju i reprogramiranju obveza po određenim kreditima i po drugim
pravnim poslovima pravnih osoba sa sjedištem u Republici Hrvatskoj (tzv.
raspoređeni dug), te o preuzimanju i reprogramiranju dijela duga (28,49%) bivše
SFRJ (tzv. neraspoređeni dug).
Osporenim Zakonom uređuju se način i uvjeti podmirivanja navedenih obveza prema
inozemnim vjerovnicima, koje proistječu iz dvostranih sporazuma Republike
Hrvatske s vladama država članica Pariškog kluba o preuzimanju i reprogramiranju
obveza. Također se uređuju odnosi između Republike Hrvatske i domaćih pravnih
osoba koji u svezi s tim obvezama nastaju, sve sukladno odredbama i uvjetima
Općeg sporazuma (članci 1. i 2. osporenog Zakona).
U dijelu koji se odnosi na tzv. neraspoređeni dug, Republika Hrvatska obveze
preuzima u svoje ime i za svoj račun (članak 2. stavak 4. Zakona), dok u dijelu
koji se odnosi na tzv. raspoređeni dug, Republika Hrvatska može nastupati u
svojstvu dužnika ili u svojstvu jamca, koji jamči za nesporne izravne obveze
domaćih pravnih osoba (članak 2. stavci 2. i 3. Zakona).
Dugovanja domaćih pravnih osoba koja nisu uključena u tzv. raspoređeni dug, mogu
biti uključena – na temelju dvostranog sporazuma, te se u tom slučaju također
reorganiziraju u skladu s Općim sporazumom (Glava II., odjeljak 1., točke 1.2. i
1.7. Općeg sporazuma).
Opseg preuzetih i osiguranih obveza jamstvima Republike Hrvatske po raspoređenom
i neraspoređenom dugu i uvjeti njihovog reprogramiranja utvrđuju se novim
dvostranim sporazumima, pa je člankom 3. stavkom 3. Zakona posebno utvrđeno da
Republika Hrvatska jamči za nesporne izravne obveze domaćih pravnih osoba po
klirinškim i gotovinskim poslovima sa stranim osobama iz Savezne Republike
Njemačke, kao i po sporazumima s drugim državama čije su institucije osigurale
takva potraživanja, ako to bude obostrano dogovoreno.
Člankom 5. stavkom 1. osporenog Zakona propisano je:
*Domaće pravne osobe kao dužnici, jamci i korisnici ili njihovi pravni sljednici,
obvezni su na propisani način registrirati kod Narodne banke Hrvatske i
pravovremeno podmirivati obveze iz određenih kredita kao i druge obveze
obuhvaćene novim dvostranim sporazumima iz članka 2. stavka 1. i članka 3.
stavka 3. ovoga Zakona, prema novim uvjetima i na način sukladan odredbama tih
sporazuma i ovoga Zakona.*
Stavkom 5. istog članka osporenog Zakona propisano je:
*Ministarstvo financija za podmirivanje preuzetih i osiguranih obveza jamstvima
Republike Hrvatske iz stavka 3. članka 2. i stavka 3. članka 3. ovog Zakona
ugovorom utvrđuje odnose s ovlaštenim bankama i domaćim pravnim osobama iz
stavka 2. ovog članka u roku od 30 dana od dana stupanja na snagu zakona o
potvrđivanju svakog pojedinog novog dvostranog sporazuma.*
Djelomično osporena odredba članka 9. Zakona, koja je u cjelini citirana pod
točkom 2. ovog obrazloženja, uređuje slučajeve kada se od Ministarstva financija
traži da osigura potrebna sredstva za podmirenje obveza domaćih pravnih osoba
kao dužnika, korisnika ili jamaca, odnosno da te obveze podmiri, u kojem slučaju
Ministarstvo financija može pravo povrata isplaćenih iznosa i u svezi s tim
nastalih troškova utvrditi posebnim ugovorom ili (što je za podnositelja
ustavnopravno prijeporno) može, putem naloga ovlaštenoj organizaciji za platni
promet, zatražiti blokadu računa korisnika, dužnika ili jamca po izvornom
ugovoru s inozemnim vjerovnikom.
4. Iz zakonskih odredaba citiranih u prethodnoj točki ovog obrazloženja razvidne
su sljedeće činjenice:
4.1. Odredbe osporenog Zakona primjenjuju se (kada se radi o slučajevima gdje
Republika Hrvatska podmiruje nesporne izravne obveze pravnih osoba s područja
Republike Hrvatske) tek uz prethodno ispunjenje nekoliko pretpostavki koje čine
ove obveze nespornim i izravnim obvezama domaćih pravnih osoba prema stranim
vjerovnicima.
Navedene pretpostavke jesu:
– postojanje izvornog dokumenta o kreditu ili drugom pravnom poslu domaće pravne
osobe i stranog vjerovnika,
– sklapanje novog dvostranog ugovora između Republike Hrvatske i odgovarajuće
»sudjelujuće zemlje ugovornice« (članice tzv. Pariškog kluba iz Općeg sporazuma)
o preuzimanju i reprogramiranju određenih obveza,
– sukladno odredbi članka 139. stavka 1. Ustava, akt ratifikacije dvostranog
ugovora o preuzimanju i reprogramiranju određenih obveza, kojim dvostrani
ugovori postaju dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske, u skladu s
odredbom članka 140. Ustava.
Pritom, vezano uz konkretan slučaj, valja napomenuti da je Vlada Republike
Hrvatske s Vladom Savezne Republike Njemačke, 20. lipnja 1996., sklopila
bilateralni Sporazum o preuzimanju i reprogramiranju vanjskog duga Republike
Hrvatske (Zakon o potvrđivanju – »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj
11/96.), a predmet navedenog Sporazuma su i potraživanja izvan reprograma,
odnosno zaostala potraživanja po osnovi glavnica i kamata po ugovorima koji su
zaključeni na temelju Ugovora o platnom prometu između bivše DDR i FNRJ, iz
1957. godine.
4.2. Sljedeća činjenica koja proizlazi iz odredaba spornog Zakona jest da taj
Zakon ima funkciju realizacije odredaba kako Općeg sporazuma sa zemljama
članicama Pariškog kluba, tako i svakog pojedinog novog dvostranog ugovora o
preuzimanju i reprogramiranju obveza domaćih pravnih osoba.
4.3. Osporeni Zakon propisuje postupak prethodnog ugovaranja načina podmirivanja
međusobnih potraživanja između domaćih pravnih osoba odnosno onih subjekata koji
su dužnici, jamci odnosno korisnici sredstava po kreditima i drugim poslovima iz
izvornih ugovora sa stranim vjerovnicima, i Republike Hrvatske, kao subjekta
koji za njih odnosno umjesto njih podmiruje dugovanja prema inozemnim
vjerovnicima.
Prethodno ugovaranje način je sporazumnog i mirnog razrješavanja regresnih
odnosa, po svojoj je prirodi dvostrano i stoga sadrži određene zaštitne
elemente, na način da dužniku (korisniku, jamcu), kao ugovornoj strani u tom
ugovoru, pripada pravo stavljati prigovore, predlagati i dogovarati uvjete i
način plaćanja i sl.
5. S obzirom na navedeno, nalog ovlaštenoj organizaciji za platni promet za
blokadu računa dužnika (korisnika, jamca), koji je propisan osporenim dijelom
odredbe članka 9. Zakona, predstavlja alternativni akt Ministarstva financija
kojim se, u nedostatku odgovarajućeg ugovora to jest sporazumnog rješenja
međusobnih odnosa, na drugi način – prinudno, razrješavaju regresni odnosi
nastali podmirenjem određenog vanjskog dugovanja.
Stoga se takav nalog može smatrati specifičnim aktom ovrhe, čiju pravnu osnovu
predstavljaju ratificirani multilateralni i bilateralni međunarodni pravni akti
iz članaka 1. i 2. Zakona. Aktom ratifikacije navedenih sporazuma potvrđuje se,
među ostalim, činjenica da se u svakom pojedinom slučaju radi o nespornim i
izravnim obvezama domaćih pravnih osoba iz odnosa koji su predmetom sporazuma.
Slijedom izloženog, a imajući u vidu cjelokupan postupak multilateralnog i
bilateralnog pregovaranja i ugovaranja, ratifikacije ugovora u zakonodavnom
tijelu i mogućnost sporazumnog uređivanja regresnih odnosa, što sve prethodi
mogućem izdavanju naloga za blokadu računa pravne osobe dužnika (korisnika,
jamca), prema ocjeni Ustavnog suda, izdavanje naloga za blokadu računa, kako to
propisuje odredba članka 9. Zakona u osporenom dijelu, ne može se smatrati
samovoljnim aktom nadležnog Ministarstva financija.
6. Podnositelj prijedloga svoje stajalište o jednostranosti i samovoljnosti
postupanja nadležnog državnog Ministarstva zasniva osobito na činjenici da
osporeni Zakon ne sadrži odredbe o pravu na žalbu protiv naloga za blokadu
računa, kao niti o utuživosti tog akta pred tijelom sudbene vlasti.
Na navedeni način ukazuje na protuustavnost koja bi se sastojala u nedostatku
zakonom predviđenog dopuštenog pravnog puta za pobijanje takve vrste akata, a
čime se, prema mišljenju podnositelja, vrijeđaju neke od najviših vrednota
ustavnog poretka Republike Hrvatske, osobito jednakost i vladavina prava.
Povreda jednakosti i vladavine prava očitovala bi se, prema podnositelju, u tome
što osporeni Zakon ne jamči pravo na žalbu niti na sudsku kontrolu akta
donesenog na temelju osporene zakonske odredbe.
7. U svezi s navedenim stajalištem podnositelja, Ustavni sud prije svega ističe
da su nadležnosti Ustavnog suda propisane člankom 128. Ustava Republike
Hrvatske. Sukladno članku 128. podstavku 1. Ustava, Ustavni je sud nadležan
odlučivati o suglasnosti zakona s Ustavom. Ustavni sud je, prema tome, nadležan
ocjenjivati suglasnost zakona u danom sadržaju s ustavnim odredbama, a nije
nadležan takvu ocjenu provoditi nametanjem zakonodavnih rješenja kada je
zakonodavac u zakonu nešto propustio urediti.
Protiv naloga za blokadu računa, propisanog osporenim dijelom odredbe članka 9.
Zakona, nije predviđena mogućnost podnošenja žalbe odnosno pokretanja upravnog
spora. Zakon takvu odredbu ne sadrži.
Međutim, iz navoda podnesenog prijedloga proizlazi zaključak da za podnositelja
zapravo nije sporan nalog iz osporenog dijela članka 9. Zakona, kao takav, već
činjenica da nije propisan pravni lijek koji bi se mogao koristiti protiv takvog
naloga.
Ustavni sud ističe da se Ustavom Republike Hrvatske pravo na žalbu izrijekom
jamči protiv prvostupanjskih pojedinačnih akata donesenih u postupku pred sudom
ili drugim ovlaštenim tijelom (članak 18. stavak 1. Ustava), a sudska kontrola
zakonitosti zajamčena je u odnosu na akte koji su po svojoj pravnoj prirodi
upravni akti (članak 19. stavak 2. Ustava).
Nalog Ministarstva financija za blokadu računa pravne osobe po svojoj prirodi
nedvojbeno jest pravni akt, jer se temelji na zakonu i jer ga donosi ovlašteno
tijelo.
Međutim, pri njegovom donošenju ne vodi se nikakav postupak, te on nema
obilježja upravnog akta u smislu odredbe članka 6. stavka 2. Zakona o upravnim
sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.), a nedvojbeno nije niti
akt tijela sudbene vlasti.
Prema odredbi članka 18. stavka 2. Ustava, pravo na žalbu može biti iznimno
isključeno u slučajevima određenim zakonom ako je osigurana druga pravna
zaštita.
Sukladno tako utvrđenoj ustavnoj obvezi osiguranja pravne zaštite, u slučaju
kada određena pitanja ili odnosi, pa tako i pitanja pravne zaštite, nisu uređena
posebnim zakonom, supsidijarno se primjenjuju opća pravna pravila pozitivnog
prava Republike Hrvatske, odnosno odgovarajući oblici pravne zaštite predviđeni
općim propisima.
U tom smislu i iz samog je prijedloga podnositelja razvidno da se, vezano uz
konkretan slučaj, vodi postupak pred parničnim sudom. Također treba imati u vidu
i to da je člankom 66. Zakona o upravnim sporovima, za slučajeve u kojima nije
osigurana druga sudska zaštita, predviđena mogućnost podnošenja zahtjeva za
zaštitu ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina, ako je takvo
pravo ili sloboda povrijeđeno konačnim pojedinačnim aktom.
Stoga Ustavni sud ocjenjuje neosnovanim navode podnositelja o protuustavnom
uskraćivanju pravne zaštite protiv akata propisanih osporenim dijelom odredbe
članka 9. Zakona.
8. Slijedom izloženog, Ustavni sud Republike Hrvatske ocjenjuje da osporena
zakonska odredba nije u nesuglasju s Ustavom Republike Hrvatske, napose s
odredbama članaka 18. i 19. Ustava, na koje podnositelj prijedloga ukazuje, te
da ne postoje ustavnopravno relevantni razlozi za pokretanje ustavnosudskog
postupka povodom prijedloga podnositelja.
9. Zbog navedenog, a na temelju odredaba članka 128. podstavka 1. Ustava, te
članka 43. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), doneseno je rješenje kao u točki I. izreke.
10. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj: U-I-1278/2002
Zagreb, 11. srpnja 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić**, v. r.

Rješenje, NN 85/2007-2677
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)