### NN 18/2019 (22.2.2019.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4596/2017 od 18. prosinca 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

400

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Centar za restrukturiranje i prodaju iz Zagreba, koji zastupa Nino Reskušić, odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 18. prosinca 2018. donio je

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Centar za restrukturiranje i prodaju iz Zagreba, koji zastupa Nino Reskušić, odvjetnik u Zagrebu, podnio je 3. studenoga 2017. pravodobnu ustavnu tužbu u povodu presude Vrhovnog suda Repub­like Hrvatske broj: Revt 221/16-2 od 11. listopada 2016. (u daljnjem tekstu: presuda Vrhovnog suda), presude Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: 76. Pž-8342/15-3 od 10. prosinca 2015. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) i presude Trgovačkog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: XXVIII P-5731/2007 od 25. veljače 2010. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

2. Presudom Vrhovnog suda odbijena je podnositeljeva revizija podnesena protiv drugostupanjske presude.

Drugostupanjskom presudom odbijena je podnositeljeva žalba i potvrđena prvostupanjska presuda.

Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev Hrvatskog fonda za privatizaciju (prednika podnositelja) radi poništenja pravorijeka Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori (u daljnjem tekstu: arbitražni sud) broj: IS-P-2006/32 od 5. rujna 2007. (u daljnjem tekstu: pravorijek 2007.)

3. Pravorijekom 2007., točkom I. izreke, odbijen je tužbeni zahtjev prednika podnositelja podnesen protiv P. d.d. radi ispunjenja alternativne obveze, prve navedene pod točkom I. 1. izreke, tj. izdavanja valjane isprave podobne za upis u Knjigu dionica, odnosno za preknjižbu dionica na računima nematerijaliziranih vrijednosnih papira kod Središnje depozitarne agencije, dionica trgovačkih društva pobliže navedenih u toj točki izreke, a koje se tuženik može osloboditi ispunjenjem druge obveze, tj. isplatom novčanih iznosa pobliže navedenih u točki I. 2. izreke; točkom II. izreke odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja radi isplate novčanih iznosa pobliže navedenih u toj točki izreke; točkom III. izreke naloženo je Hrvatskom fondu za privatizaciju da tuženiku djelomično naknadi trošak arbitražnog postupka; točkom IV. izreke djelomično je odbijen zahtjev tuženika radi naknade troška arbitražnog postupka.

4. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da mu je osporenim odlukama povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Pored toga ističe da su osporenim odlukama povrijeđeni članci 3. i 118. stavak 1. (članak 116. stavak 1.) Ustava.

5. U pogledu svoje opće pravne sposobnosti da bude nositelj temeljnog ljudskog prava u ustavnosudskom postupku, odnosno da je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku vodio spor koji se odnosio na privatnopravno područje, a ne javnopravno područje svoga djelovanja, to jest da je vodio spor u kojem je bila riječ o njegovoj imovini u smislu privatnog, podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo:

»II/Ovlaštenje za podnošenje ustavne tužbe

Ovlaštenje Centra za restrukturiranje i prodaju (dalje u tekstu: CERP) za podnošenje ustavne tužbe protiv osporavane odluke sadržano je u odredbi čl. 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, te proizlazi iz neprijeporne činjenice da je osporenom odlukom dovršen parnični postupak radi poništenja arbitražnog pravorijeka kojim je odlučeno o sporu proisteklom iz ništavih pravnih poslova, konkretno ugovora o nadoknadi dionica u programu kuponske privatizacije, koje je pravni prednik CERP-a, Hrvatski fond za privatizaciju (dalje u tekstu: HFP) sklopio kao jedna od ugovornih strana, pri čemu nije nastupao u izvršavanju bilo kakovih javnih ovlasti.

Navedeno se ističe radi jasne distinkcije od poslova koje je HFP obavljao u izvršavanju javnih ovlasti, a u odnosu na koje poslove CERP pravni slijednik HFP-a ne bi mogao nastupiti kao podnositelj ustavne tužbe, za razliku od poslova koje je HFP sklapao izvan područja obavljanja javnih ovlasti koje ima u području pretvorbe i privatizacije, u kojima je HFP je glede sposobnosti za preuzimanje prava i ovlasti bio potpuno izjednačen s drugim ugovornom stranom.«

6. Na temelju članka 19. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – počišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud zatražio je od podnositelja i pribavio preslike:

– 3. ugovora o nadoknadi dionica u programu kuponske privatizacije, sklopljenog 6. rujna 1999. između prednika podnositelja, tj. Hrvatskog fonda za privatizaciju i E-I. d.o.o. (u daljnjem tekstu: 3. ugovor) i priloga broj: 1 i 2 tom ugovoru,

– 4. ugovora o nadoknadi dionica u programu kuponske privatizacije sklopljenog 20. prosinca 1999. između istih stranaka (u daljnjem tekstu: 4. ugovor) i priloga 1 i 2. tom ugovoru,

– pravorijeka arbitražnog suda broj: IS-P-2001/21 od 10. prosinca 2001.,

– zaključka arbitražnog suda broj: IS-P-2001/21 od 15. veljače 2002.,

– pravorijeka arbitražnog suda broj: IS-P-2001/22 od 10. prosinca 2001. i

– zaključka arbitražnog suda broj: IS-P-2001/22 od 15. veljače 2002.

7. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis predmeta prvostupanjskog suda broj: P-5731/2007.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

1) Ugovori sklopljeni tijekom kuponske privatizacije

8. Iz 3. i 4. ugovora (članak 1.) razvidno je da je E-I. d.o.o., rješenjem nadležnog državnog tijela dopušteno sudjelovanje u kuponskoj privatizaciji i osnivanje privatizacijskog investicijskog fonda pod nazivom E. d.d. (u daljnjem tekstu: E. f.).

Nadalje, da je u postupku kuponske privatizacije E-I. d.o.o. za račun E. f. stekao pravo na dionice 61 trgovačkog društva ukupne nominalne vrijednosti 600.722.836 DEM, koje je prednik podnositelja trebao prenijeti u vlasništvo E. f.

Također, da je otvoren stečaj odnosno da su ispunjeni uvjeti za pokretanje stečajnog postupka nad određenim brojem trgovačkih društava čije je dionice E. f. stekao, kao i da prednik podnositelja djelomično nije u posjedu dionica s liste za kuponsku privatizaciju.

3. ugovorom, tj. njegovim člancima 2. i 3. ugovoreno je:

»Članak 2.

Ugovorne strane su suglasne da, iz razloga navedenih u članku 1., HFP proglasi ništavnim Izjavu Hrvatskog fonda za privatizaciju klasa: UP/I-943-06/99-11/1133, ur. broj: 563-03-302/99-2, od 08.04.1999. kojom prenosi 2,956 dionica V. d.d., Z. na E. f. koje je E-I. stekao u postupku kuponske privatizacije. Priloga br.1., koji čini sastavni dio ovog ugovora, ukazuje ukupno nominalnu vrijednosti od 2,956,000 DEM.

Članak 3.

Ugovorne strane su suglasne da, radi nadoknade poništene izjave iz članka 2. ovog ugovora HFP na E. f. prenese dionice P. d.d., K. iz priloga br. 2., koji čini sastavni dio ovog ugovora, u ukupnoj nominalnoj vrijednosti od 2,956,000 DEM, i to najkasnije u roku od 60 dana od dana potpisa ovog ugovora.

Ukoliko s danom potpisa ovog ugovora ne posjeduje neke dionice prema popisu iz priloga br. 2., HFP će ih nastojati steći na zakonom dopuštene načine, uključujući raskide ugovora s dioničarima koji ne podmiruju svoje ugovorne obveze prema HFP-u.«

4. ugovorom tj. njegovim člancima 2. i 3. ugovoreno je:

»Članak 2.

Ugovorne strane su suglasne da, iz razloga navedenih u članku 1., HFP ne prenese na E. f. dionice N. d.d. Z., koje je E-I. stekao u postupku kuponske privatizacije, prema popisu iz priloga br. 1., koji čini sastavni dio ovog ugovora, u ukupnoj nominalnoj vrijednosti od 92,404,620 DEM.

Članak 3.

Ugovorne strane su suglasne da, radi nadoknade neprenesenih dionica iz članka 2. ovog ugovora, HFP na E. f. prenese dionice prema popisu iz priloga br. 2., koji čini sastavni dio ovog ugovora, u ukupnoj nominalnoj vrijednosti od 92,404,620 DEM, i to najkasnije u roku od 60 dana od dana potpisa ovog ugovora.

Ukoliko s danom potpisa ovog ugovora ne posjeduje neke dionice prema popisu iz priloga br. 2., HFP će ih nastojati steći na zakonom dopuštene načine, uključujući raskide ugovora s dioničarima koji ne podmiruju svoje ugovorne obveze prema HFP-u.«

2) Arbitražni postupci radi ispunjenja ugovora odnosno utvrđivanje istih ništavim

9. E. f. podnio je arbitražnom sudu dvije tužbe, prvu 14. svibnja 2001. radi ispunjenja 3. ugovora i drugu također 14. svibnja 2001. radi ispunjenja 4. ugovora, a prednik podnositelja podnio je istom sudu dvije protutužbe radi proglašenja ništavim tih ugovora.

Pravorijekom broj: IS-P-2001/21 od 10. prosinca 2001., točkom I. izreke odbijeni su tužbeni zahtjevi E. f. radi prijenosa dionica ugovorenog 3. ugovorom i alternativni radi isplate novčanog iznosa od 375,008,00 DEM u kunskoj protuvrijednosti; točkom II. izreke utvrđen je ništavim 3. ugovor, te je točkom III. izreke obvezan prednik podnositelja nadoknaditi E. f. trošak arbitražnog postupka.

Zaključkom broj: IS-P-2001/21 od 15. veljače 2002. ispravljena je točka III. izreke gore navedenog pravorijeka na način da je E. f. obvezana naknaditi predniku podnositelja trošak arbitražnog postupka.

Pravorijekom broj: IS-P-2001/22 od 10. prosinca 2001., točkom I. izreke odbijeni su tužbeni zahtjevi E. f. radi prijenosa dionica ugovorenog 4. ugovorom i alternativni radi isplate novčanog iznosa od 11.738.825,17 DEM u kunskoj protuvrijednosti, točkom II. izreke utvrđen je ništavim 4. ugovor, te je točkom III. izreke obvezan prednik podnositelja naknaditi E. f. trošak arbitražnog postupka.

Zaključkom broj: IS-P-2001/22 od 15. veljače 2002. ispravljena je točka III. izreke gore navedenog pravorijeka na način da je E. f. naloženo naknaditi predniku podnositelja trošak arbitražnog postupka.

3) Postupci koji su prethodili ustavnosudskom postupku

a) Arbitražni postupak

10. Prednik podnositelja podnio je arbitražnom sudu tužbu protiv P. d.d. (slijednika E-I. d.o.o.) 22. veljače 2007., u kojoj je istaknuo zahtjev za povrat dionica prenesenih na temelju (ništavih) 3. i 4. ugovora i alternativni zahtjev za isplatu novčanih iznosa od 8.309.800,00 kn i 9.316.505,01 EUR u protuvrijednosti u kunama.

Pravorijekom 2007. odbijeni su tužbeni zahtjevi prednika podnositelja.

U obrazloženju pravorijeka 2007. navedeno je:

»Osoba koja je otuđila dionice ne može osnovano zahtijevati od stjecatelja, koji ih je već otuđio trećoj osobi, vraćanje tih dionica.

(...)

Ugovori koji su utvrđeni ništavim sklopljeni su između tužitelja i univerzalnog pravnog prednika tuženika E-I. d.o.o. ... dana 6. rujna 1999. odnosno 20. prosinca 1999.

Budući da je čl. 371. ZOO-a u takvom slučaju propisan petogodišnji rok zastare, to je zastara tužiteljeve tražbine za vraćanje onoga što je stečeno na temelju ništavog ugovora od 6. rujna 1999. nastupila 6. rujna 2004., a onoga što je stečeno na temelju ništavog ugovora od 20. prosinca 1999. nastupila 20. prosinca 2004.«

b) Parnični postupak

11. Prednik podnositelja podnio je 24. prosinca 2007. tužbu prvostupanjskom sudu protiv P. d.d. radi poništenja pravorijeka 2007.

Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev prednika podnositelja.

U obrazloženju prvostupanjske presude istaknuto je:

»U dokaznom postupku tužitelj nije dokazao da postoji bilo koji razlog predviđen u čl. 36. st. 2. toč. 1. i 2. Zakona o arbitraži kojim bi sud poništio pravorijek Stalnog izbornog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori broj IS-P-2006/32. Tužitelj nije dokazao da je pravorijek koji je donesen u arbitražnom postupku u suprotnosti s javnim poretkom.«

12. Nakon što je na temelju članka 58. stavka 2. Zakona o upravljanju državnom imovinom (»Narodne novine« broj 145/10. i 70/12.), 31. ožujka 2011., preuzela prava i obveze Hrvatskog fonda za privatizaciju, u parnični je postupak 10. listopada 2011. stupila Agencija za upravljanje državnom imovinom, a nakon što je na temelju članka 82. stavka 3. Zakona o upravljanju i raspolaganju imovinom u vlasništvu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 94/13., 18/16. i 89/17.) preuzeo prava i obveze navedene agencije, u parnični je postupak 7. listopada 2015. stupio podnositelj.

13. Drugostupanjskom presudom odbijena je žalba (podnositeljeva prednika) podnesena protiv prvostupanjske presude.

U obrazloženju drugostupanjske presude istaknuto je:

»Analizirajući i ocjenjujući razloge sadržane u obrazloženju odluke, u odnosu na navode žalitelja, utvrđenje je ovog žalbenog suda da je sud prvog stupnja utvrdio činjenično stanje relevantno za donošenje odluke te da je pravilno primijenio materijalno pravo pa ovaj sud prihvaća razloge iz prvostupanjske odluke.«

14. Presudom Vrhovnog suda odbijena je podnositeljeva revizija podnesena protiv drugostupanjske presude.

U obrazloženju presude Vrhovnog suda istaknuto je:

»Pravilno su nižestupanjski sudovi, a polazeći od navedene odredbe, odbili zahtjev tužitelja za poništaj pravorijeka Izbranog suda ocijenivši da isti nije u suprotnosti s javnim poretkom Republike Hrvatske.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

15. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi:

»Arbitražni sud iskazao je pogrešno pravno shvaćanje da za odluku o tužbenom zahtjevu na isplatu novčane vrijednosti onoga što je dano u izvršenju ništavog posla, a što je tuženik otuđio, nije odlučno kada je tužitelj saznao da je stjecatelj predmet spora otuđio trećoj osobi.

Posebno je arbitražni sud dao pogrešno pravno shvaćanje da se u odnosu na dionice, koje daju upravljačka i imovinska članska prava u dioničkom društvu, a koje je tuženik otuđio, može samo zahtijevati da sud naloži tuženiku da takve dionice pribavi i prenese ih tužitelju, ali ne i zahtijevati novčanu naknadu dionica koje tuženik više nema na svom računu nematerijaliziranih vrijednosnih papira kod Središnje depozitarne agencije.

(...)

U parničnom postupku koji je dovršen osporenom presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, sudovi nisu dali jasnu i preciznu definiciju javnog poretka, a također nisu utvrđivali čine li javni poredak i propisi iz odredaba čl. 1., čl. 17., čl. 18., 104. st. 1., čl. 355. st. 1. i čl. 361. st. 1. ZOO 91, sa čl. 2. st. 1. toč. 1. i 11. čl. 125. i čl. 131. Zakona o tržištu vrijednosnih papira, te čl. 226. st. 6. Zakona o trgovačkim društvima, s kojima je pobijani pravorijek arbitražnog suda u očitoj suprotnosti.«

IV. DOPUŠTENOST USTAVNE TUŽBE

1) Načelna stajališta

16. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 62.

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

(...)«

17. U rješenju broj: U-III-2119/2010 od 18. ožujka 2015. (»Narodne novine« broj 44/15.), Ustavni sud iznio je pravno stajalište prema kojemu:

»5. Tijekom ustavnosudskog postupka utvrđeno je da su presude, koje ustavnom tužbom osporava podnositelj, donesene u parničnom postupku u kojem se odlučivalo o imovini podnositelja koja je bila povezana s njegovom javnopravnom zadaćom.

Podnositelj je, naime, javnopravna osoba (ustanova) koje je osnivač (u smislu članka 44. stavka 1. Zakona o zdravstvenoj zaštiti) Republika Hrvatska. Sa svojim osnivačem, Republikom Hrvatskom, podnositelj je u obavljanju zdravstvene djelatnosti kao javne službe organizacijski i funkcionalno usko povezan.

6. Ustavni sud napominje da, unatoč tome što javnopravna tijela imaju opću pravnu sposobnost biti stranke u postupcima pred sudovima, to ne znači automatski da imaju i sposobnost biti nositelji zaštite ustavnih prava u ustavnosudskom postupku. Slijedom navedenog, Ustavni sud ističe da je pitanje prava na podnošenje ustavne tužbe od strane Republike Hrvatske razmatrano u više slučajeva postupanja Ustavnog suda u okviru njegove nadležnosti pružanja konkretne ustavnopravne zaštite.

Rješenjem broj: U-III-2154/2007 od 5. studenoga 2009. (objavljenim u »Narodnim novinama« broj 140/09.), odbačena je ustavna tužba podnositeljice, Republike Hrvatske, kao nedopuštena te je izraženo stajalište da »država nije ovlaštena na podnošenje ustavne tužbe protiv odluka svojih vlastitih tijela niti je po naravi stvari moguće da joj budu povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode«. Navedeno stajalište potvrđeno je i rješenjem Ustavnog suda broj: U-III-1709/2009 od 5. veljače 2013.

U tom je rješenju Ustavni sud, između ostalog, istaknuo:

»Ustavna tužba je ustavnopravno sredstvo zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda koja mogu biti povrijeđena pojedinačnim aktima tijela državne ili javne vlasti Republike Hrvatske. Republika Hrvatska može biti stranka u postupcima pred redovnim i specijaliziranim sudovima ustrojenim na temelju Zakona o sudovima, ali u okolnostima konkretnog slučaja ne može biti nositeljica zaštite ustavnih prava. Drugim riječima, nije ovlaštena biti podnositeljica ustavne tužbe u postupku zaštite ustavnih prava pred Ustavnim sudom Republike Hrvatske.«

7. U odnosu na pravne osobe koje su ujedno i javnopravna tijela čiji je osnivač država i njihovo ovlaštenje da budu nositelji ustavnih prava, Ustavni sud je u odlukama broj: U-III-738/2005 i U-III-1694/2005, obje od 18. prosinca 2012., zauzeo stajalište da podnositeljica, Državna agencija za osiguranje štednih uloga i sanaciju banaka, »kao državna agencija nije ovlaštena na podnošenje ustavne tužbe u smislu članka 128. alineje 4. Ustava jer u konkretnoj pravnoj situaciji i ne može biti nositelj zaštite ustavnih prava.« Navedeno je stajalište Ustavnog suda potvrđeno rješenjima Ustavnog suda broj: U-III-744/2010 od 14. ožujka 2013., U-III-3182/2011 od 23. svibnja 2013. (objavljeno u »Narodnim novinama« broj 67/13.) i dr.

8. U odnosu na HZZO kao podnositelja ustavne tužbe, Ustavni sud je u više slučajeva meritorno odlučivao o ustavnim tužbama, pa tako i u predmetu broj: U-III-160/2009, na koji se podnositelj u ustavnoj tužbi u ovom konkretnom slučaju poziva. Odlukama broj: U-III-3763/2011 i U-III-1667/2010, obje od 4. travnja 2012., odbijene su ustavne tužbe podnositelja jer je utvrđeno da nije riječ o postupanju podnositelja u vršenju njegovih javnih ovlasti, dok su odlukama broj: U-III-5230/2008 od 22. veljače 2012., U-III-65084/2009 od 22. veljače 2012., U-III-2819/2011 od 20. lipnja 2012., U-III-2177/2012. od 11. srpnja 2012., U-III-804/2011 od 11. srpnja 2012., U-III-1911/2011 od 11. srpnja 2012. i U-III-3787/2011 od 11. srpnja 2012. usvojene ustavne tužbe podnositelja HZZO-a.

9. Ovim rješenjem, međutim, Ustavni sud, usklađujući svoja stajališta o javnopravnim osobama kao podnositeljima ustavnih tužbi, mijenja svoju dosadašnju praksu i zauzima restriktivniji pristup kad je riječ o ovlaštenju na podnošenje ustavnih tužbi od strane ustanova čija je osnovna djelatnost obavljanje javne službe u Republici Hrvatskoj. U tom smislu se ističe da, budući da Republika Hrvatska, prema ranije iznesenoj ocjeni Ustavnog suda, nije ovlaštena podnijeti ustavnu tužbu jer, po naravi stvari, nije moguće da joj pojedinačnim aktom budu povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode, to mutatis mutandis ustavnu tužbu nije ovlaštena podnijeti ni ustanova (javno pravno tijelo) čiji je osnivač Republika Hrvatska i koja je s osnivačem u obavljanju svoje djelatnosti u okviru javne službe usko organizacijski i funkcionalno povezana, a to je u ovom slučaju podnositelj HZZO.

Budući da je podnositelj javnopravna osoba, organizacijski i funkcionalno povezana s Republikom Hrvatskom, Ustavni sud utvrđuje da u okolnostima konkretnog slučaja HZZO ne može biti nositelj zaštite ustavnih prava i nema aktivnu legitimaciju (locus standi) za podnošenje ove ustavne tužbe.«

2) Primjena načelnih stajališta na konkretan slučaj

18. Člankom 24., člankom 25., člankom 30. i člankom 34. stavkom 2. Zakona o upravljanju i raspolaganju imovinom u vlasništvu Republike Hrvatske propisano je:

»V. CENTAR ZA RESTRUKTURIRANJE I PRODAJU

Pravni položaj Centra

Članak 24.

(1) Ovim se Zakonom osniva Centar za restrukturiranje i prodaju (u daljnjem tekstu: Centar), kao pravna osoba s javnim ovlastima koja obavlja stručne poslove u okviru djelokruga propisanog ovim Zakonom i drugim propisima, za što odgovara Vladi Republike Hrvatske.

(2) Skraćeni naziv Centra je: CERP.

(3) Sjedište Centra je u Zagrebu, a adresu utvrđuje posebnom odlukom predstojnik Državnog ureda.

(4) Centar se upisuje u sudski registar.

(5) Centar se financira iz vlastitih sredstava i sredstava pribavljenih iz drugih izvora.

(6) Centar se financira i iz:

– naknada za prodaju dionica i udjela trgovačkih društava u vlasništvu Republike Hrvatske

– na temelju sklopljenih ugovora o upravljanju, dionicama i poslovnim udjelima trgovačkih društava, čiji su imatelj pravne osobe čiji je osnivač Republika Hrvatska, Centar ostvaruje pravo na naknadu čija će visina biti utvrđena uredbom Vlade Republike Hrvatske

– Centar se može financirati i sredstvima kao što su donacije, krediti, sredstva međunarodne pomoći, sredstva iz instrumenata programa i fondova Europske unije i drugim sredstvima u skladu sa zakonom.

(7) Visine naknada iz stavka 6. ovoga članka i druga pitanja s tim u vezi uređuje Vlada uredbom.

(8) Centar odgovara za obveze cijelom svojom imovinom.

(9) Za obveze Centra jamči Republika Hrvatska.

Centar kao pravni sljednik Agencije

Članak 25.

(1) Centar je pravni sljednik u odnosu na sva prava i obveze Agencije, sklopljene ugovore i pokrenute sudske i druge postupke u kojima je Agencija jedna od stranaka.

(2) Centar temeljem prijašnjih potraživanja Agencije te kroz postupke predstečajne nagodbe, stečaja i likvidacije trgovačkih društva stječe u vlasništvo dionice, udjele, prava, nekretnine i pokretnine.

(3) Imovinom stečenom na način iz stavka 2. ovoga članka Centar će raspolagati sukladno odredbama ovoga Zakona kojima se uređuje raspolaganje tom imovinom.«

»Upravno vijeće

Članak 30.

(1) Centar ima Upravno vijeće od devet članova koje čine: predstojnik Državnog ureda, zamjenik ministra nadležnog za gospodarstvo, zamjenik ministra nadležnog za financije, zamjenik ministra nadležnog za turizam, zamjenik ministra nadležnog za pomorstvo, promet i infrastrukturu, zamjenik ministra nadležnog za poljoprivredu i zamjenik ministra nadležnog za branitelje koje imenuje Vlada Republike Hrvatske te predstavnik sindikata i predstavnik poslodavaca.

(2) Predstojnik Državnog ureda je ujedno i predsjednik Upravnog vijeća Centra.

(3) Upravno vijeće provodi nadzor nad poslovanjem Centra, daje suglasnost ravnatelju na godišnji program rada Centra, financijski plan i godišnji obračun, daje ravnatelju Centra prijedloge i mišljenja o pojedinim pitanjima te obavlja druge poslove određene statutom Centra i ovim Zakonom.«

»Ravnatelj Centra

Članak 34.

(...)

(2) Ravnatelja i zamjenika ravnatelja Centra imenuje i razrješava Vlada Republike Hrvatske, na prijedlog Upravnog vijeća.

(...)«

19. Člankom 1. stavcima 2. i 3. i člankom 1.a stavkom 2. Zakona o privatizaciji (»Narodne novine« broj 21/96., 71/97., 16/98., 73/00. i 92/10.), bilo je propisano:

»I. OPĆE ODREDBE

Članak 1.

(...)

(2) Privatizacija u smislu ovoga Zakona je prodaja dionica, udjela, stvari i prava, te prijenos bez naplate dionica i udjela fizičkim i pravnim osobama određenim ovim Zakonom.

(3) Dionice i udjeli koje je stekao Hrvatski fond za privatizaciju (u daljnjem tekstu: Fond) na temelju Zakona o pretvorbi društvenih poduzeća, stvari i prava koje je stekao Fond na temelju posebnih propisa, dionice i udjeli, odnosno stvari i prava pravnih osoba u vlasništvu Republike Hrvatske, prodaju se, odnosno prenose bez naplate pod uvjetima propisanim ovim Zakonom.

(...)

Članak 1.a

(...)

(2) Fond gospodari dionicama i poslovnim udjelima iz stavka 1. ovoga članka sukladno ugovoru koji prethodno sklapa s imateljem dionica i poslovnim udjelima. Gospodarenje uključuje upravljanje, prodaju i svako drugo raspolaganje dionicama i poslovnim udjelima iz stavka 1. ovoga članka.

(...)«

20. Člankom 2. točkom a) Zakona o privatizacijskim investicijskim fondovima (»Narodne novine« broj 109/97., 114/01. i 140/05.) propisano je:

»Značenje izraza

Članak 2.

U smislu ovoga Zakona pojedini izrazi imaju sljedeća značenja:

a) kuponska privatizacija je prijenos dionica bez naplate, odnosno postupak dodjele dionica bez naplate, u skladu s odredbama Zakona o privatizaciji (»Narodne novine«, br. 21/96.),

(...)«

21. Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da je podnositelj pravna osoba s javnim ovlastima koja je u obavljanju svoje djelatnosti organizacijski i funkcionalno usko povezana s Republikom Hrvatskom.

22. Ustavni sud podsjeća da je člankom 1. i člankom 3. Zakona o hrvatskom fondu za privatizaciju (»Narodne novine« broj 84/92., 70/93., 76/93., 19/94., 52/94. i 87/96.) i člankom 12. Zakona o upravljanju državnom imovinom bilo propisano:

a) Zakon o hrvatskom fondu za privatizaciju

»Članak 1.

Osniva se Hrvatski fond za privatizaciju (u daljnjem tekstu: »Fond«).«

»Članak 3.

Fond se osniva radi provođenja i dovršenja postupka privatizacije imovine koja je Fondu na temelju Zakona o pretvorbi društvenih poduzeća privremeno prenesena, odnosno koja je na temelju drugih zakona i odluka postala vlasništvo Republike Hrvatske i prenesena na Hrvatski fond za razvoj. Fond, u okviru obavljanja djelatnosti, obavlja javna ovlaštenja određena zakonom i Statutom.«

b) Zakon o upravljanju državnom imovinom

»IV. AGENCIJA ZA UPRAVLJANJE DRŽAVNOM IMOVINOM

Pravni položaj Agencije

Članak 12.

(1) Ovim se Zakonom osniva Agencija za upravljanje državnom imovinom.

(2) Skraćeni naziv Agencije je: AUDIO.

(3) Agencija je pravna osoba s javnim ovlastima koja obavlja stručne poslove u okviru djelokruga propisanog ovim Zakonom i drugim propisima, za što odgovara Vladi Republike Hrvatske.

(4) Sjedište Agencije je u Zagrebu.

(5) Agencija se upisuje u sudski registar.

(6) Agencija odgovara za obveze cijelom svojom imovinom.

(7) Za obveze Agencije jamči Republika Hrvatska.

(8) Prava i obveze radnika Agencije koja proizlaze iz radnog odnosa uređuju se općim propisima o radu.«

Dakle, i prednici podnositelja bili su pravne osobe s javnim ovlaštenjima i u obavljanju svojih djelatnosti bili su organizacijski i funkcionalno usko povezani s Republikom Hrvatskom.

23. Ustavni sud podsjeća da pravo na dodjelu dionica bez naplate (kuponsku privatizaciju) mogu ostvariti osobe taksativno nabrojene u članku 21. Zakona o privatizaciji, kojima se u tom postupku izdaju kuponi prenosivi isključivo na investicijske fondove i zakonske nasljednike navedenih osoba.

Prednici podnositelja sudjelovali su, odnosno podnositelj u istom postupku sudjeluje isključivo na temelju javnih ovlasti.

Razmatrajući navode i razloge ustavne tužbe, a posebno imajući u vidu sadržaj osporenih presuda i pravorijeka 2007, ocjena je Ustavnog suda da je u postupcima koji su prethodili ustavnosudskom postupku predmet spora neposredno vezan uz status podnositelja (i njegovih prednika) kao pravnih osoba s javnim ovlastima i proizlazi iz obavljanja tih ovlasti.

Stoga, Ustavni sud utvrđuje da podnositelj u okolnostima konkretnog slučaja ne može biti nositelj ustavnih prava, pa stoga nije ovlašten za podnošenje ustavne tužbe.

24. Mjerodavni dio članka 72. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu: (...) ako je ustavna tužba ... nedopuštena. Tužba je nedopuštena: (...) ako je tužbu podnijela pravna osoba koja ne može biti nositelj ustavnih prava.«

S obzirom na to da je ustavna tužba u konkretnom slučaju nedopuštena, na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u izreci.

25. Rješenje o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4596/2017

Zagreb, 18. prosinca 2018.

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.