### NN 150/2025 (12.12.2025.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5772/2021 od 6. studenoga 2025.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2245

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Ante Galić, predsjednik Vijeća, te suci Andrej Abramović, Mato Arlović, Maša Marochini Zrinski, Rajko Mlinarić i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Mihovil Grubišić iz Splita, na sjednici održanoj 6. studenoga 2025. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-777/2021-2 od 1. listopada 2021. i

– rješenje Općinskog suda u Splitu broj: Pn-136/21 od 30. ožujka 2021.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Mihovil Grubišić iz Splita (u daljnjem tekstu: podnositelj) podnio je ustavnu tužbu u povodu rješenja Županijskog suda u Šibeniku (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) broj: Gž-777/2021-2 od 1. listopada 2021. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje), kojim je djelomično prihvaćena njegova žalba i preinačeno rješenje Općinskog suda u Splitu (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: Pn-136/21 od 30. ožujka 2021. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje) na način da je podnositelj kažnjen novčanom kaznom od 1.000,00 kuna (točka I. izreke), dok je u preostalom dijelu određeno da izreka prvostupanjskog rješenja ostaje nepromijenjena (točka II. izreke).

Prvostupanjskim rješenjem podnositelj je, kao punomoćnik tuženika u predmetnom parničnom postupku koji se vodio pred prvostupanjskim sudom, kažnjen novčanom kaznom od 3.000,00 kuna zbog vrijeđanja vještaka u podnesku od 5. listopada 2020. te mu je naloženo platiti tu kaznu u roku od 15 dana od primitka tog rješenja i dostaviti prvostupanjskom sudu dokaz o toj uplati.

1.1. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da su mu osporenim rješenjima povrijeđena prava zajamčena člancima 3., 14. stavkom 2., 29. stavkom 1., 38. stavkom 1. i 46. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), odnosno člankom 10. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 1/06., 13/17. i 6/24.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

1.2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis prvostupanjskog suda broj: Pn-136/21.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. U podnesku od 5. listopada 2020., zbog sadržaja kojeg je kažnjen za vrijeđanje vještaka u predmetnom parničnom postupku, podnositelj je u dijelu koji se tiče dotičnog vještaka u bitnome naveo:

»(...) tuženik ističe kako vještak (...) usmenom dopunom nalaza i mišljenja na ročištu dana 9. rujna 2020, g. nije odgovorio na pitanja tuženika u podnesku od dana 16. svibnja 2017. g.

Dakle, vještak u svom iskazu navodi da je tužiteljica bila na pregledima kod psihijatra 12. veljače 2012. g. i 27. veljače 2013. g. nadodajući da je izvršio uvid u zdravstveni karton.

Stoga, tuženik ističe da već gore navedeni vještak samo paušalno iskazuje da je napravio uvid u zdravstveni karton tužiteljice. Isti i dalje nije otklonio mogućnost da su tegobe posljedica nekog drugog uzroka, a ne posljedice prometne nezgode od dana 31. siječnja 2012. god. Vještak opetovano izbjegava izvršiti intervju te pregledati tužiteljicu, a navodeći da više nije u tijeku psihijatrijsko liječenje te da zbog toga nije potreban psihijatrijski intervju.

Također, nije odgovorio na pitanje konzumira li tužiteljica medikamentnu terapiju, a sve kako bi ublažila ili otklonila eventualne psihičke smetnje.

Iz svega navedenog proizlazi da vještak nije pregledao zdravstveni karton tužiteljice te tuženik smatra da se iskaz vještaka dan na ročištu 9. rujna 2020. g. ne bi smio biti uzet u obzir u predmetnom postupku jer isti nije dao potrebne odgovore na pitanja tuženika.«

3. Ostale bitne činjenice i okolnosti predmeta vidljive su iz obrazloženja prvostupanjskog i drugostupanjskog rješenja.

3.1. U obrazloženju prvostupanjskog rješenja u bitnome je navedeno:

»U podnesku od 5. listopada 2020. g. pun. tuženika Mihovil Grubišić, odvj. (...) je za vještaka (...) napisao: da je vještak samo paušalno iskazao da je napravio uvid u zdravstveni karton tužiteljice odnosno da proizlazi da vještak nije pregledao zdravstveni karton tužiteljice te se radi toga iskaz vještaka s ročišta od 9. rujna 2020. g. ne bi smio uzeti u obzir u predmetnom postupku.

Vještak (...) dodatno je saslušan na ročištu od 9. rujna 2020. g., a upravo radi dopune svog nalaza i mišljenja nakon izvršenog uvida u zdravstveni karton tužiteljice koji je sud pribavio i radi odgovora na primjedbe tuženika iz podneska od 15. svibnja 2017. g. Vještak je na ročištu citirao podatke iz zdravstvenog kartona tužiteljice te izričito naveo da je izvršio uvid u zdravstveni karton.

Navodeći u podnesku od 5. listopada 2020. g. da proizlazi da uvid u zdravstveni karton vještak (...) nije izvršio pun. tuženika je zapravo kazao da je vještak u dopunskom saslušanju lagao kad je rekao da je uvid u zdravstveni karton tužiteljice izvršio, što je nedopustivo, a pogotovo kad je to izjavio odvjetnik, kvalificirani i stručni punomoćnik stranke. Sve što je u podnesku od 5. listopada 2020. g. navedeno kao primjedba u odnosu na izveden dokaz dodatnim saslušanjem vještaka pun. je mogao navesti na odmjeren način bez vrijeđanja i ostati u okvirima profesionalnog zastupanja stranke.

Stoga je sud ocijenio da je pun. tuženika u navedenom podnesku izabrao, upravo suprotno, grubo vrijeđati sudskog vještaka kao sudionika ovog postupka, a u širem smislu to znači i sam sud, na opisani neprimjeren način, što je sud protumačio kao nepoštivanje institucije suda radi čega je pun. tuženika trebalo izreći novčanu kaznu koja je predviđena u odredbi čl. 110. Zakona o parničnom postupku (Narodne novine broj 53/91, 91/92, 112/99, 88/01, 117/03, 88/05, 84/08, 96/08, 123/08, 57/11, 148/11-pročišćeni tekst, 25/13, 89/14 i 70/19) i to u visini od 3.000,00 kn.«

3.2. U obrazloženju drugostupanjskog rješenja u bitnome je navedeno:

»4. Nije u pravu žalitelj kada u žalbi ističe da je prvostupanjski sud pobijano rješenje donio pogrešnom primjenom odredbe čl. 110. Zakona o parničnom postupku (‘Narodne novine’ broj: 53/91, 91/92, 58/93, 112/99, 88/01, 117/03, 88/05, 02/07, 84/08, 123/08, 57/11, 148/11, 25/13, 89/14 70/19; dalje ZPP), jer i po stavu ovog suda podnesak koji je žalitelj kao punomoćnik tuženika podnio sudu 5. listopada 2020. godine (...) sadržajno vrijeđa imenovanog vještaka (...).

4.1. Ovo iz razloga što sud izvodi dokaz vještačenjem kada je radi utvrđenja ili razjašnjenja kakve činjenice potrebno stručno znanje kojim sud ne raspolaže, te se stručnost vještaka pretpostavlja, dok stranke u postupku mogu pobijati ili osporavati nalaz i mišljenje vještaka, u cilju svog uspjeha u sporu, ali na najmanje uljudan, ako ne strukom opravdan način.

4.2. Žalitelj je uistinu podneskom od 5. listopada 2020. godine očitovao se na nalaz i mišljenje vještaka, štiteći interese stranke koju zastupa, pobijanjem nalaza i mišljenja u svrhu diskvalifikacije imenovanog vještaka i njegovog nalaza i mišljenja, na neprimjeren, neuljudan način. Svoje neslaganje s nalazom i mišljenjem vještaka, te prigovori protiv istih stranke mogu iznositi, ali se u tim iznošenjima moraju ophoditi pristojno, uvažavajući osobu, ali i stručnost imenovanog vještaka čiju je pomoć upravo radi te stručnosti sud i zahtijevao, a radi utvrđenja činjenica za koje sud nema stručno znanje, pretpostavlja se niti punomoćnici stranaka, ukoliko nisu struke kao i vještak, pa u toj situaciji, a nakon što je vještak izričito izjavio na ročištu pred sudom da je izvršio uvid u karton tužiteljice, iznositi da je ‘...navedeni vještak samo paušalno iskazuje da je napravio uvid u zdravstveni karton tužiteljice...iz svega navedenog proizlazi da vještak nije pregledao zdravstveni karton tužiteljice te tuženik smatra da se iskaz vještaka dan na ročištu 9. rujna 2020. godine ne bi smio biti uzet u obzir u predmetnom postupku jer isti nije dao potrebne odgovore na pitanja tuženika...’ nije primjereno i svakako je za vještaka kao sudionika postupka, a koji u postupku sudjeluje upravo zbog svoje stručnosti, uvredljivo.

4.3. U pravu je žalitelj kada u žalbi ističe da nije izjavio da vještak laže, no sadržaj teksta upućuje na taj zaključak, ako ne direktno, onda indirektno, jer ako je vještak pred sudom izjavio da je pregledao karton i odgovorio na pitanja punomoćnika stranaka, nezadovoljnoj stranci tim odgovorima, u ovom slučaju stranci koju zastupa žalitelj kao punomoćnik, ne daje za pravo njoj ili njenom punomoćniku, pa ni na takav indirektan način pobijati stručno mišljenje vještaka navodima iz kojih je za zaključiti da ne govori istinu (da nije pregledao karton, ili samo ‘paušalno’ ma što to značilo).

5. Žalbenim razlozima kojima upire u zaštitu prava i interesa svoje stranke u svrhu opravdanja svog ponašanja žalitelj nije doveo u sumnju pravilnost zaključka prvostupanjskog suda da su ispunjene pretpostavke iz čl. 110. ZPP, jer svaka stranka štiteći svoj položaj u postupku je dužna pred sudom govoriti istinu i savjesno se koristiti pravima koja su joj priznata ZPP-om (čl. 9. ZPP), pa u situaciji kada joj neki dokaz ili činjenice utvrđene na pojedinim dokazima ne idu u prilog, stranka ne može nesavjesno pobijati te radnje, a pogotovo ne vrijeđati suprotnu stranku ili druge sudionike u postupku.

6. Nadalje, žalbenim navodima kojima s pravom ističe da je pogrešan zaključak prvostupanjskog suda da je svojim ponašanjem indirektno vrijeđao i sud, žalitelj nije doveo u sumnju pravilnost prvostupanjskog rješenja, jer prema odredbi čl. 110. ZPP izjednačeni su u zaštiti od vrijeđanja sud, stranke ili drugi sudionici u postupku, pa je irelevantno da li je time što je neuljudno, uvredljivo se očitovao o iskazu vještaka, time uvrijedio i sud ili kod uredujućeg suca stvorio dojam da i njega na taj način ne poštuje.

7. Isto tako ne oslobađa odgovornosti žalitelja za izgovorene riječi niti pravo na slobodu izražavanja zagarantirano čl. 10. (Europske) Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (...), jer se to pravo, na izražavanje, po istom propisu, između ostalog može ograničiti i radi zaštite ugleda i prava drugih, ali i radi očuvanja autoriteta i nepristranosti sudbene vlasti, pa neosnovano žalitelj u žalbi ističe da je pobijanim rješenjem povrijeđeno mu pravo na izražavanje zagarantirano konvencijskim pravom, te da su tijela javne vlasti dužna trpjeti, bez obzira na granice kritiku, pa i onu koja vrijeđa, šokira ili uznemiruje.

8. Stoga, a kako žalitelj žalbenim navodima nije doveo u sumnju pravilnost zaključka prvostupanjskog suda da je navodima iz podneska podnesenog sudu 5. listopada 2020. godine žalitelj kao punomoćnik tuženika uvredljivo se očitovao na nalaz i mišljenje imenovanog vještaka medicinske struke, pravilno je prvostupanjski sud primjenom odredbe čl. 110. ZPP donio pobijano rješenje o kažnjavanju vještaka.

9. Međutim, s pravom žalitelj u žalbi ističe da prvostupanjski sud nije dao razloge u pogledu visine odmjerene kazne – 3.000,00 kuna.

9.1. Prema odredbi čl. 110. ZPP za fizičku osobu koja vrijeđa sud, stranku ili drugog sudionika u postupku sud će kazniti kaznom od 500,00 do 5.000,00 kuna.

9.2. U konkretnom slučaju ovaj sud smatra da je kazna od 3.000,00 kuna nesrazmjerna težini povrede, jer sama uvreda nije direktno izrečena, već je u kontekstu osporavanja nalaza i mišljenja, sa svrhom diskvalifikacije vještaka i povoljnijeg ishoda postupka za stranku koju žalitelj zastupa, te da je okolnostima slučaja primjerena novčana kazna u iznosu od 1.000,00 kuna. Ovo i iz razloga što će se i ovom kaznom sankcionirati žalitelj i svakako će se utjecati na njega, ali i druge potencijalne sudionike sudskih postupaka da se ponašaju u skladu sa zakonom i da podnescima ne smiju vrijeđati, bez obzira na položaj u postupku i ishod postupka sud, stranke ili ostale sudionike u postupku, niti ovako izrečena kazna može biti od utjecaja na životnu egzistenciju žalitelja i eventualno od njega uzdržavanih osoba.

10. Slijedom svega navedenog žalbu kažnjenog odvjetnika Mihovila Grubišića kao djelomično osnovanu je valjalo uvažiti (čl. 380. t. 3. ZPP) i preinačiti prvostupanjsko rješenje izricanjem blaže kazne od one izrečene pobijanim rješenjem poradi čega je odlučeno kao u točci I. izreke ovog rješenja.

11. Kako je prvostupanjsko rješenje preinačeno smanjenjem novčane kazne to isto u dijelu u kojem se žalitelj poziva na plaćanje izrečene kazne u roku od 15 dana, u korist Državnog proračuna Republike Hrvatske i na dostavu dokaza o uplati prvostupanjskom sudu na predmetni spis ostaje nepromijenjeno (točka II. izreke ovog rješenja).«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

4. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da podneskom od 5. listopada 2020. nije vrijeđao vještaka, što je razvidno »iz samog stava vještaka koji ni na koji način osobno nije uvrijeđen niti se smatra uvrijeđenim niti iz spisa proizlazi da postoji bilo kakav dokaz ili indicija da se vještak uvrijedio, slijedom čega je jasno da se vještak nije ni subjektivno ni objektivno uvrijedio« te da nije naveo da je vještak lagao, a »svakako navedenim podneskom i svojim zaključkom i mišljenjem nije doveo niti je mogao dovesti do vrijeđanja suda ili nepoštivanja institucije suda niti je to dovelo ili moglo dovesti do vrijeđanja vještaka, naročito s obzirom na postojanje odredbe iz članka 38. Ustava«. Podnositelj nadalje u bitnome navodi:

»Isto tako nije vođeno račun da je sloboda izražavanja odvjetnika povezana s neovisnošću pravne struke, što je ključno za učinkovito funkcioniranje poštenog pravosuđa kao i da su odvjetnici dužni revno braniti interese svojih klijenata, što znači da oni ponekad moraju odlučiti trebaju li ili ne trebaju prigovoriti ili se žaliti na postupanje suda pa je potrebno jasno razlikovati kritiku i uvredu kao i namjeru, a čega u ovom slučaj nije bilo jer je izneseno mišljenje u jednostavnoj rečenici koje je samo po sebi provjerljivo i neutralno, ne predstavlja uvredu vještaku, a smisao spornog podnesak nije vrijeđanje.

Također, ovaj konkretni slučaj nema snažno prisutne društvene potrebe da se ograniči slobodu izražavanja podnositelja, te je razvidno da nije pređena granica prihvatljive ‘kritike’ u smislu članka 10. Konvencije, pa se pobijana odluka ne može smatrati nužnom u demokratskom društvu, slijedom čega podnositelj smatra da je pobijana odluka neosnovana, kao i što smatra da sporna izjava u naravi ne izaziva i ne bi trebala izazivati nikakvu reakciju te je po svojoj naravi neutralna naročito u kontekstu vrijeđanja, a svi navodi podnositelja (u podnesku, žalbi i dr.) su sukladni s čl. 38. Ustava kojim se jamči sloboda mišljenja i izražavanja misli«.

IV. MJERODAVNO PRAVO

5. Članci 110. stavak 1. i 318. stavak 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 129/00. – članak 3. Zakona o izmjenama i dopunama Stečajnog zakona, 88/01. – članak 50. Zakona o arbitraži, 117/03., 88/05. – članak 129. Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona, 2/07. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 84/08., 96/08. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 123/08. – ispravak, 57/11., 148/11. – pročišćeni tekst, 25/13., 28/13. – članak 145. Zakona o sudovima i 89/14. – odluka USRH broj: U-I-885/2013, 89/14. i 70/19.; u daljnjem tekstu: ZPP) glase:

»Članak 110.

Sud prvog stupnja kaznit će novčanom kaznom od 500,00 do 5.000,00 kuna fizičku osobu, odnosno od 2.000,00 do 20.000,00 kuna pravnu osobu koja u podnesku vrijeđa sud, stranku ili drugoga sudionika u postupku. Novčana kazna može se izreći i zastupniku stranke i umješača ako je on odgovoran za vrijeđanje suda.

(...)«

»Članak 318.

Ako osoba koja sudjeluje u postupku u podnesku ili na ročištu vrijeđa sud ili druge sudionike u postupku, ometa rad ili se ne pokorava naredbama suda za održavanje reda, odnosno ako to učini osoba koja prisustvuje ročištu, sud će je opomenuti ili kazniti novčanom kaznom od 500,00 do 10.000,00 kuna, a može je i udaljiti i kazniti tom novčanom kaznom.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. Polazeći od prigovora podnositelja, Ustavni sud razmotrio je ustavnu tužbu s aspekta eventualne povrede jamstva slobode mišljenja i izražavanja misli, propisanog člankom 38. stavcima 1. i 2. Ustava odnosno člankom 10. Konvencije, povezano s načelom ograničavanja sloboda ili prava razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju, propisanog člankom 16. stavkom 2. Ustava. Navedene odredbe glase:

A. USTAV

»Članak 38.

Jamči se sloboda mišljenja i izražavanja misli.

Sloboda izražavanja misli obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa i slobodno osnivanje svih ustanova javnog priopćavanja.

(...)«

»Članak 16.

(…)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

B. KONVENCIJA

»Članak 10.

1. Svatko ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo obuhvaća slobodu mišljenja i slobodu primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja javne vlasti i bez obzira na granice. Ovaj članak ne sprječava države da podvrgnu režimu dozvola ustanove koje obavljaju djelatnost radija ili televizije te kinematografsku djelatnost.

2. Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanim zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni radi interesa državne sigurnosti, teritorijalne cjelovitosti ili javnog reda i mira, radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala, radi zaštite ugleda ili prava drugih, radi sprječavanja odavanja povjerljivih informacija ili radi očuvanja autoriteta i nepristranosti sudbene vlasti.«

1) Načelna stajališta

7. Sloboda izražavanja predstavlja jedno od temeljnih načela demokratskog društva i jedno od osnovnih uvjeta za njegov napredak te za ispunjenje svakog pojedinca. Pravo na slobodu izražavanja odnosi se ne samo na »informacije« ili »ideje« koje su blagonaklono prihvaćene ili se ne smatraju uvredljivima ili ne izazivaju nikakvu reakciju nego i na one koje vrijeđaju, šokiraju ili uznemiruju. To zahtijevaju pluralizam, tolerancija i slobodoumlje bez kojih nema »demokratskog društva«. Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanima zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni. Ta ograničenja moraju biti strogo tumačena, a potreba za njima mora biti uvjerljivo utvrđena (usporedi s predmetima Europskog suda za ljudska prava /u daljnjem tekstu: ESLJP/ Guja protiv Moldavije [Vv], br. 14277/04, § 69., presuda od 12. veljače 2008.; i Bédat protiv Švicarske [Vv], br. 56925/08, § 48., presuda od 29. ožujka 2016.).

Drugim riječima, pravo na slobodu izražavanja nije apsolutno pravo. Ni članak 10. Konvencije ni članak 38. Ustava ne jamče neograničenu slobodu izražavanja. Sloboda izražavanja može biti ograničena ako je to nužno u demokratskom društvu.

7.1. Test nužnosti u demokratskom društvu zahtijeva da sud pred kojim se nađe »zahtjev« za ograničenjem nečije slobode izražavanja utvrdi je li ograničenje slobode izražavanja prijeko društveno potrebno i je li razmjerno legitimnom cilju, te da za ograničenje slobode izražavanja navede relevantne i dostatne razloge (usporedi s predmetom ESLJP-a Satakunnan Markkinapörssi Oy i Satamedia Oy protiv Finske [Vv], br. 931/13, § 164., presuda od 27. lipnja 2017.). Ograničenje slobode izražavanja mora se razmotriti u kontekstu slučaja u cjelini, uključujući sadržaj izjava i kontekst u kojem su one dane (usporedi s predmetom ESLJP-a Europapress holding d.o.o. protiv Hrvatske, br. 25333/06, § 54., presuda od 22. listopada 2009.).

7.2. Pri ocjenjivanju razmjernosti miješanja treba razlikovati izjave o činjenicama od vrijednosnih sudova. Dok se postojanje činjenica može dokazati, istinitost vrijednosnih sudova nije dokaziva, te stoga ne bi trebalo zahtijevati dokaz istinitosti vrijednosnog suda. Kada se radi o vrijednosnim sudovima, razmjernost ograničenja slobode izražavanja može ovisiti o tome postoji li dostatna činjenična osnova koja te sudove podržava, jer u suprotnom se ti sudovi mogu smatrati pretjeranima. Kako bi se moglo razlikovati radi li se o izjavi o činjenicama ili o vrijednosnom sudu nužno je uzeti u obzir okolnosti svakog slučaja i »opći ton« (general tone) izjave o kojoj se radi, imajući u vidu da će tvrdnje o temama od javnog interesa u pravilu biti vrijednosni sudovi, a ne izjave o činjenicama (usporedi s predmetom ESLJP-a Morice protiv Francuske [Vv], br. 29369/10, § 126., presuda od 23. travnja 2015.).

8. U predmetu Čeferin protiv Slovenije (br. 40975/08, §§ 58. – 59. i 63., presuda od 16. siječnja 2018.) ESLJP naveo je među ostalim: da vještaci trebaju tolerirati kritike obavljanja svoje dužnosti kad djeluju u svom službenom svojstvu »pomoćnika suda«, uzimajući u obzir potencijalni utjecaj njihovih mišljenja na ishod kaznenog postupka; da su primjedbe podnositelja zahtjeva u tom predmetu, iako su svakako imale negativne konotacije i bile donekle neprijateljske prirode, predstavljale vrijednosne sudove u vezi s obavljanjem dužnosti ovlaštenih vještaka u postupku protiv klijenta podnositelja zahtjeva, da se ne mogu tumačiti kao neopravdani osobni napadi i da se ne može smatrati da je isključiva namjera tih primjedbi bila vrijeđanje vještaka, javnog tužitelja ili suda (pozvavši se u tom pogledu na svoj predmet Skałka protiv Poljske, br. 43425/98, § 34., presuda od 27. svibnja 2003.), i to čak i ako su neke od tih primjedbi dane u pisanom obliku i/ili ponovljene; i da će se, s obzirom da je na domaćim sudovima bilo da svoje odluke temelje na prihvatljivoj procjeni relevantnih činjenica, ograničiti na napomenu da se izjave podnositelja zahtjeva ne mogu a priori smatrati neutemeljenima (posebno je, među ostalim, napomenuo da je nažalost nedostajalo razboritosti u podnositeljevim izrazima, ali da se usprkos tome ne može poreći da su osporene primjedbe imale temelj u činjenicama koje je iznio s ciljem osporavanja vjerodostojnosti vještaka, a jesu li te činjenice bile dovoljne da opravdaju pobijane izjave pitanje je koje su domaći sudovi trebali pravilno razmotriti, tim više što se podnositelj zahtjeva izričito pozvao na činjeničnu osnovu u svojim pravnim lijekovima).

8.1. Iako su prethodno navedena stajališta izražena u kontekstu kaznenog postupka, Ustavni sud smatra nedvojbenim da se ona, per analogiam, odnose i na vještake u kontekstu drugih sudskih postupaka.

8.2. Nadalje, Ustavni sud smatra nedvojbenim da su stajališta ESLJP-a glede dopustivih granica kritike sudova primjenjiva, mutatis mutandis, na sudske vještake kao »pomoćnike suda«. Naime, ako je do određene granice dopuštena kritika suda kao tijela koje odlučuje o ishodu sudskog postupka, onda je kritika vještaka kao »samo« pomoćnika tog istog suda pri tom poslu u načelu dopuštena najmanje do te iste granice, ako ne i u većoj mjeri u pojedinim aspektima, čime se Ustavni sud ne smatra potrebnim detaljnije baviti u osobitim okolnostima predmetnog slučaja.

9. Sudovi, koji su jamci pravde i imaju temeljnu ulogu u državi vladavine prava trebaju uživati povjerenje javnosti kako bi bili uspješni u obavljanju svojih dužnosti. Stoga ih treba štititi od teških i štetnih napada koji su u osnovi neutemeljeni.

Sudovi, kao i sve ostale javne institucije, nisu imuni na kritiku i kontrolu. Međutim, iako su stranke u postupku ovlaštene komentirati rad pravosuđa kako bi zaštitile svoja prava, njihova kritika ne smije prekoračiti određene granice (vidi predmet ESLJP-a Saday protiv Turske, br. 32458/96, § 43., presuda od 30. ožujka 2006.). Poglavito, mora se napraviti jasna razlika između kritike i uvrede. Ako je isključiva namjera bilo kojeg oblika izražavanja bila da se vrijeđa sud ili članovi suda, prikladna kazna, u načelu, ne bi predstavljala povredu članka 10. Konvencije. Stoga – osim u slučaju teških i štetnih napada koji su u osnovi neutemeljeni – imajući na umu da su suci dio temeljne institucije države te kao takvi mogu biti predmet osobne kritike unutar dopuštenih granica, a ne samo na teoretski i općenit način, kada djeluju u službenom svojstvu, suci mogu biti podvrgnuti širim granicama prihvatljive kritike od običnih građana (vidi predmete ESLJP-a Radobuljac protiv Hrvatske, br. 51000/11, presuda od 28. lipnja 2016.; i Žugić protiv Hrvatske, br. 3699/08, presuda od 31. svibnja 2011.).

10. Poseban status odvjetnika kao neovisnih pravnih stručnjaka daje im centralnu poziciju u provođenju pravde, kao posrednicima između javnosti i sudova. Iako i odvjetnici imaju pravo javno komentirati provođenje pravde, njihove kritike ne smiju prekoračiti određene granice. Štoviše, sloboda izražavanja odvjetnika u sudnici nije neograničena i određeni interesi, poput autoriteta sudstva, dovoljno su važni da opravdaju ograničenja ovog prava.

10.1. Braneći svoje klijente na sudu, posebno u kontekstu kontradiktornih postupaka, odvjetnici se mogu naći u delikatnoj situaciji kada moraju odlučiti trebaju li prigovoriti ili se žaliti na ponašanje suda, imajući na umu najbolje interese svojih klijenata. U takvim situacijama izricanje kazne neizbježno bi po svojoj prirodi imalo »obeshrabrujući učinak« (tzv. chilling effect), ne samo na određenog odvjetnika nego i na profesiju odvjetnika u cjelini (vidi predmet ESLJP-a Nikula protiv Finske, br. 31611/96, ECHR 2002-II, § 54., presuda od 21. ožujka 2002.), jer bi se mogli osjećati sputano u izboru podnesaka i proceduralnih prijedloga tijekom postupaka pred sudovima, moguće na štetu svojeg klijenta.

10.2. Da bi javnost imala povjerenje u provođenje pravde, ona mora imati povjerenje u sposobnost pravne struke da pruži učinkovito zastupanje. Izricanje kazne u određenim okolnostima može imati implikacije ne samo na pravo odvjetnika na slobodu izražavanja nego i na prava klijenta na pravično suđenje prema članku 6. Konvencije (vidi predmet ESLJP-a Nikula protiv Finske, navedeno, § 49.). Iz toga slijedi da je svaki obeshrabrujući učinak (tzv. chilling effect) važan čimbenik koji treba uzeti u obzir u postizanju odgovarajuće ravnoteže između zaštite autoriteta sudova i slobode izražavanja odvjetnika u kontekstu učinkovite provedbe pravde.

11. Ustavni sud naročito upućuje na recentna stajališta ESLJP-a u predmetu Pisanski protiv Hrvatske (br. 28794/18, §§ 70. – 71. i 73. – 75., presuda od 4. lipnja 2024.):

»70. Sud smatra da domaći sudovi, ispitujući predmet, nisu primjedbe podnositelja zahtjeva stavili u kontekst i forum unutar kojeg su izražene. U tom pogledu Sud prvo primjećuje da je podnositelj sporne primjedbe iznio u kontekstu sudskog postupka u kojem je postupao kao odvjetnik i da su se njegove primjedbe odnosile na taj postupak. Konkretno, njegove primjedbe iznesene su u žalbi protiv rješenja o odbijanju njegova prijedloga za ovrhu, odnosno rješenja koje je bilo u suprotnosti s interesima njegove stranke (vidi stavke 7. – 9. ove presude). To znači da su iznesene unutar foruma u kojem su se prava njegove stranke, naravno, trebala snažno braniti. To nadalje znači da su, za razliku od kritike izrečene, primjerice, u medijima, podnositeljeve primjedbe iznesene u okviru interne komunikacije između njega kao odvjetnika i žalbenog suda, s kojom šira javnost nije bila upoznata (vidi gore navedeni predmet Radobuljac, stavak 62., i ondje navedene predmete, te usporedi i predmet Rogalski protiv Poljske, br. 5420/16, stavak 47., 23. ožujka 2023.).

71. Štoviše, Sud nije uvjeren da je isključiva namjera primjedbi podnositelja zahtjeva, iako su bile oštro sročene, bila vrijeđanje suda (vidi, a fortiori, predmet Čeferin protiv Slovenije, br. 40975/08, stavak 59., 16. siječnja 2018., i gore navedeni predmet Radobuljac, stavak 66., i usporedi gore navedeni predmet Žugić, stavak 47.). Njegove primjedbe nisu bile usmjerene na određenog suca, već su se odnosile na tumačenje mjerodavnog domaćeg prava od strane Županijskog suda u Zagrebu u drugom predmetu, koje je slijedio i Općinski građanski sud u Zagrebu u predmetu njegove stranke, a koje je on smatrao ozbiljno manjkavim i protivnim jasnim zakonskim odredbama Ovršnog zakona (vidi stavke 9. i 42. – 43. ove presude). Iako je istina da su sporne primjedbe bile donekle neljubazne i živopisne i da je njihov ton bio zajedljiv, upotreba takvog tona pri komentiranju djelovanja pravosudnog sustava smatrala se spojivom s člankom 10. (vidi gore navedeni predmet Čeferin, stavak 61., i ondje navedene predmete).

(...)

73. Prethodna razmatranja dostatna su Sudu da zaključi da razlozi koje su domaći sudovi naveli kako bi opravdali miješanje u podnositeljevu slobodu izražavanja nisu bili ‘relevantni i dostatni’. Ti sudovi svoju odluku nisu temeljili na kriterijima utvrđenima u sudskoj praksi Suda (vidi stavak 69. ove presude) i stoga nisu uspostavili pravičnu ravnotežu između potrebe za zaštitom autoriteta sudbene vlasti i potrebe za zaštitom podnositeljeva prava na slobodu izražavanja. Budući da podnositelj zahtjeva nije prešao granice prihvatljive kritike, ne može se smatrati da je miješanje o kojem je riječ bilo ‘nužno u demokratskom društvu’.

74. S obzirom na to utvrđenje, nema potrebe da Sud ispituje druge čimbenike, kao što su iznos novčane kazne i uloga sutkinje J.T.B. (...), koji bi inače bili uzeti u obzir pri ocjeni razmjernosti miješanja u slobodu izražavanja u predmetima o vrijeđanju suda (vidi gore navedeni predmet Žugić, stavak 48., i gore navedeni predmet Radobuljac, stavak 67.).

75. Stoga je došlo do povrede članka 10. Konvencije.«

2) Primjena navedenih načelnih stajališta na konkretan slučaj

a) Je li došlo do miješanja u pravo podnositelja na slobodu izražavanja?

12. U konkretnom slučaju podnositelj je kao odvjetnik (punomoćnik tuženika u parničnom postupku) kažnjen novčanom kaznom zbog vrijeđanja vještaka u podnesku od 5. listopada 2020.

12.1. Sankcioniranje podnositelja zbog opisanog ponašanja predstavlja miješanje u njegovu slobodu izražavanja. Takvo miješanje predstavlja povredu slobode izražavanja ako ne ispunjava uvjete iz stavka 2. članka 10. Konvencije. Stoga treba utvrditi je li miješanje bilo utemeljeno na zakonu, je li težilo nekom od legitimnih ciljeva navedenih u stavku 2. članka 10. Konvencije i je li bilo »nužno u demokratskom društvu« za postizanje tih ciljeva (usporedi s predmetima ESLJP-a Radobuljac protiv Hrvatske, navedeno; i Žugić protiv Hrvatske, navedeno).

b) Je li miješanje utemeljeno na zakonu i slijedi li legitimni cilj?

13. Ustavni sud ocjenjuje da je miješanje bilo utemeljeno na zakonu (vidi glavu IV. obrazloženja ove odluke). Nadalje, Ustavni sud utvrđuje da je to miješanje težilo ostvariti legitimni cilj, to jest zaštititi ugled i prava drugoga (vještaka kao »pomoćnika suda«) u smislu članka 10. stavka 2. Konvencije. Stoga je zadaća Ustavnog suda utvrditi je li miješanje u slobodu izražavanja bilo »nužno u demokratskom društvu«.

c) Je li miješanje bilo nužno u demokratskom društvu?

14. Podnositelju je osporenim rješenjima izrečena novčana kazna (drugostupanjskim rješenjem smanjena je na 1.000,00 kuna prvostupanjskim rješenjem izrečena kazna od 3.000,00 kuna) zbog navodnog vrijeđanja vještaka u podnesku od 5. listopada 2020.

Prvostupanjski sud je u obrazloženju prvostupanjskog rješenja to kažnjavanje obrazložio time da je podnositelj, navodeći u tom podnesku »da proizlazi da uvid u zdravstveni karton vještak (...) nije izvršio (...) zapravo kazao da je vještak u dopunskom saslušanju lagao kad je rekao da je uvid u zdravstveni karton tužiteljice izvršio, što je nedopustivo, a pogotovo kad je to izjavio odvjetnik, kvalificirani i stručni punomoćnik stranke« te da je sve što je u tom podnesku navedeno kao primjedba u odnosu na izveden dokaz dodatnim saslušanjem vještaka podnositelj mogao navesti na odmjeren način bez vrijeđanja i ostati u okvirima profesionalnog zastupanja stranke, a ne grubo vrijeđati sudskog vještaka kao sudionika sudskog postupka. Drugostupanjski sud je predmetno kažnjavanje opravdao navodeći da je podnositelj u pravu »kada u žalbi ističe da nije izjavio da vještak laže, no sadržaj teksta upućuje na taj zaključak, ako ne direktno, onda indirektno, jer ako je vještak pred sudom izjavio da je pregledao karton i odgovorio na pitanja punomoćnika stranaka, nezadovoljnoj stranci tim odgovorima, u ovom slučaju stranci koju zastupa žalitelj kao punomoćnik, ne daje za pravo njoj ili njenom punomoćniku, pa ni na takav indirektan način pobijati stručno mišljenje vještaka navodima iz kojih je za zaključiti da ne govori istinu (da nije pregledao karton, ili samo ‘paušalno’ ma što to značilo)«.

15. Ustavni sud najprije primjećuje da je podnositelj sporne primjedbe glede postupanja vještaka iznio u podnesku u kontekstu sudskog postupka u kojem je postupao kao odvjetnik (punomoćnik tuženika). Dakle, njegove razmatrane primjedbe odnosile su se na taj postupak i nisu iznesene javno (primjerice, u medijima) nego su iznesene u okviru interne komunikacije između njega kao odvjetnika i suda, s kojom šira javnost nije bila upoznata, u podnesku sadržajem kojega je u tijeku sudskog postupka zastupao interese svoje stranke, to jest unutar foruma u kojem su se prava njegove stranke trebala snažno braniti.

Iskazivanje nezadovoljstva nalazom i mišljenjem vještaka jest izražavanje stava stranke u sudskom postupku o dokazu koji je podloga za sudsku odluku odnosno kritika tog dokaza, koja je posve legitimna. Iako su primjedbe podnositelja na nalaz i mišljenje vještaka imale negativne konotacije i bile su donekle neprijateljske prirode, predstavljale su vrijednosne sudove u vezi s obavljanjem dužnosti ovlaštenih vještaka u postupku protiv klijenta podnositelja zahtjeva pa se ne mogu tumačiti kao neopravdani osobni napad i ne može se smatrati da je isključiva namjera tih primjedbi bila vrijeđanje vještaka ili (posredno) suda. U sadržajnom smislu tim se primjedbama nastojao utjecati na ishod predmetnog parničnog postupka, a bile su i zasnovane na određenim činjeničnim tvrdnjama (vidi točku 2. obrazloženja ove odluke). Posebno je pitanje jesu li te činjenice bile dovoljne da opravdaju pobijane pisane tvrdnje podnositelja, ali eventualna podnositeljeva pogrešna prosudba u tom pogledu ne može, napose u prethodno opisanim osobitim okolnostima predmetnog slučaja, biti sama po sebi odlučujuća pri vaganju između, s jedne strane, prava podnositelja na slobodu izražavanja i, s druge strane, prava na zaštitu ugleda dotičnog vještaka.

16. Pri tome je potrebno ponoviti da ne samo sudovi, kao i sve ostale javne institucije, nisu imuni na kritiku njihovog rada, nego na takvu kritiku nisu imuni ni vještaci kao »pomoćnici sudova«, pri čemu mogu biti podvrgnuti i širim granicama prihvatljive kritike od običnih građana, uz jasno razlikovanje kritike od uvrede. U tom svjetlu Ustavni sud ne nalazi da bi sudovi u osporenim rješenjima dali dostatne i uvjerljive razloge za izricanje novčane kazne podnositelju s obzirom na ukupnost okolnosti konkretnog slučaja. S obzirom na to utvrđenje, nema potrebe da Ustavni sud ispituje druge predmetne čimbenike, kao što je iznos novčane kazne, koji bi inače bili uzeti u obzir pri ocjeni razmjernosti miješanja u slobodu izražavanja u predmetima poput predmeta razmatranog u ovom slučaju.

Zaključno, miješanje u slobodu izražavanja podnositelja bilo je, prema ocjeni Ustavnog suda, nerazmjerno legitimnom cilju koji se htio postići (zaštiti ugleda i prava drugoga) pa stoga nije bilo ni »nužno u demokratskom društvu«. Zbog toga je osporenim rješenjima došlo do povrede podnositeljevog prava na slobodu izražavanja iz članka 38. Ustava odnosno članka 10. Konvencije.

17. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) donesena je odluka kao u točkama I. i II. izreke.

18. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka III. izreke).

Broj: U-III-5772/2021

Zagreb, 6. studenoga 2025.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
 Ante Galić, v. r.