## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2643/2005 od 16. siječnja 2008.

### NN 20/2008 (15.2.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2643/2005 od 16. siječnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**623**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku kojeg su ustavnom tužbom pokrenuli Z. K. i V. K. iz B., B. i
H., koje zastupa Z. D., odvjetnik u T., na sjednici održanoj 16. siječnja 2008.,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: Gž-3482/03
od 14. svibnja 2004. kojom je odbijena žalba podnositelja (drugo i trećetuženika
u parničnom postupku), te je potvrđena presuda Općinskog suda u Trogiru broj:
P-182/02 od 22. travnja 2003.
Prvostupanjskom presudom naloženo je brisanje zemljišnoknjiž­nog stanja u odnosu
na čest. zem. 3039/1 i 3039/10 ZU 380 k.o. M., nastalog na osnovi kupoprodajnog
ugovora od 10. veljače 1997. sklopljenog između S. V. kao prodavatelja i
prvotuženika A. N. iz S. kao kupca i kupoprodajnog ugovora od 11. veljače 1997.
sklopljenog između prvotuženika kao prodavatelja i podnositelja ustavne tužbe
kao kupaca te uspostava zemljišnoknjižnog stanja kakvo je bilo prije provedbe
tih ugovora tako da se briše pravo vlasništva na tim nekretninama s imena
tuženika uz istovremeni upis tih nekretnina u vlasništvo tužitelja.
2. Podnositelji smatraju da su im osporenim presudama povrijeđena ustavna prava
zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1., 26., 29. stavkom 1. i 48.
stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.
Podnositelji ističu da su sudovi koji su donijeli osporene presude pogrešno i
nepotpuno utvrdili činjenično stanje, pogrešno primijenili materijalno pravo i
počinili postupovne povrede.
Obrazlažući povrede ustavnih prava, podnositelji, u bitnom ističu da u presudama
nisu navedeni razlozi o odlučnim činjenicama, da iz obrazloženja presuda nije
razvidno je li tužbenom zahtjevu udovoljeno na temelju odredbe članka 129.
stavka 1. ili stavka 2. Zakona o zemljišnim knjigama (»Narodne novine«, broj
91/96., 68/98., 137/99. i 114/01., 100/04. i 107/07., u daljnjem tekstu: ZZK).
U odnosu na tvrdnju iz obrazloženja osporene presude da podnositelji u
konkretnoj situaciji nisu postupali uz određeni oprez te da su s obzirom na
okolnosti slučaja mogli posumnjati u činjenicu da je nekretnina koju kupuju
vlasništvo prodavatelja A. N., podnositelji ističu da su izvršili uvid u
zemljišnoknjižni izvadak u kojemu je prodavatelj bio upisan kao isključivi
vlasnik nekretnine koju je prodavao, te da nije jasno koji bi to dodatni oprez
stranke morale poduzeti. Podnositelji, nadalje ističu da su pogrešno
primijenjene odredbe članka 129. ZZK budući da se brisovnoj tužbi ne može
udovoljiti po proteku tri godine od kada je bila zatražena nevaljana uknjižba.
Polazeći od činjenice da je tužitelj na ročištu održanom 28. lipnja 2002.
postavio novi tužbeni zahtjev, a povukao raniji tužbeni zahtjev, podnositelji
zaključuju da je tužitelj propustio rok za brisovnu tužbu.
Slijedom iznijetog, predlažu usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporene
presude.
Na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon) podnositelji predlažu odgodu ovrhe osporenih
akata.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, svatko može podnijeti
Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela
državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili
pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama
ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili
temeljna sloboda zajamčena Ustavom.
Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pitanje jesu li sudovi ili nadležna tijela pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od
čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. Predmet spora u parničnom postupku pokrenutom tužbom od 5. lipnja 1997. bio
je zahtjev tužitelja, S. V. iz T., B. i H., za utvrđenje ništetnosti
kupoprodajnog ugovora od 10. veljače 1997., sklop­ljenog između tužitelja kao
prodavatelja i prvotuženika A. N. kao kupca, te kupoprodajnog ugovora od 11.
veljače 1997., sklopljenog između prvotuženika kao prodavatelja i podnositelja
ustavne tužbe kao kupaca, zatim utvrđenje da je tužitelj vlasnik nekretnina koje
su bile predmetom navedenih kupoprodajnih ugovora, te zahtjev za predaju
nekretnina tužitelju u posjed.
Presudom Općinskog suda u Trogiru broj: P-297/97 od 10. prosinca 1998. utvrđena
je ništetnost kupoprodajnog ugovora od 10. veljače 1997. sklopljenog između
tužitelja i prvotuženika, dok je u preostalom dijelu tužbeni zahtjev odbijen.
U parničnom postupku je utvrđeno da tužitelj, kao prodavatelj, nije s
prvotuženikom kao kupcem, sklopio kupoprodajni ugovor spornih nekretnina od 10.
veljače 1997., ovjeren kod javnog bilježnika R. V. iz O. pod brojem: Ov-447/97,
već je taj ugovor, kao prodavatelj sklopila treća osoba, lažno se
predstavljajući kao tužitelj. Pored toga utvrđeno je da je prvotuženik istog
dana kad je sklopljen ugovor o kupoprodaji (10. veljače 1997.) ishodio uknjižbu
prava vlasništva tih nekretnina, te da je kupoprodajnim ugovorom od 11. veljače
1997. prvotuženik prodao te nekretnine podnositeljima ustavne tužbe koji su
ishodili uknjižbu prava vlasništva u zemljišnim knjigama.
Presudom i rješenjem Županijskog suda u Splitu broj: Gž-2633/99 od 26. travnja
2002. djelomično je odbijena žalba podnositelja kao neosnovana i potvrđena
prvostupanjska presuda od 10. prosinca 1998. u dijelu kojim je utvrđena
ništetnost kupoprodajnog ugovora od 10. veljače 1997., dok je u preostalom
dijelu prvostupanjska presuda ukinuta i predmet vraćen na ponovno suđenje budući
da prvostupanjski sud nije imao u vidu odredbe Zakona o vlasništvu i drugim
stvarnim pravima (»Narodne novine«, broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00.,
73/00., 114/01. i 79/06. i 141/06., u daljnjem tekstu: ZV) i ZZK koje uređuju
stjecanje prava vlasništva nekretnina na temelju načela povjerenja u zemljišne
knjige.
U nastavku postupka, na ročištu održanom 28. lipnja 2002. tužitelj je povukao
tužbu u dijelu kojim je tražio utvrđenje da su sporne nekretnine njegovo
vlasništvo, te je postavio novi zahtjev za brisanje uknjižbe prava vlasništva
podnositelja na tim nekretninama. Na ročištu održanom 22. travnja 2003.
podnositelji su se usprotivili preinaci tužbe smatrajući da nakon proteka tri
godine nije moguće ustati brisovnom tužbom protiv onoga tko je pravo vlasništva
stekao od »navodno pogrešno upisanog«.
U obrazloženju osporene presude Općinskog suda u Trogiru od 22. travnja 2003.
navedeno je da je pravomoćnom presudom tog suda od 10. prosinca 1998. utvrđena
ništetnost kupoprodajnog ugovora od 10. veljače 1997., te stoga taj ugovor nije
mogao poslužiti kao valjana pravna osnova za sklapanje kupoprodajnog ugovora od
11. veljače 1997. čija su ugovorna strana bili podnositelji. S obzirom na
činjenicu da je posljedica ništetnosti ugovora, uspostava ranijeg knjižnog
stanja, a imajući u vidu činjenicu da je tužitelj ovlašten podnijeti brisovnu
tužbu sve dok ne nastupe činjenice na temelju kojih bi se povrijeđeno knjižno
pravo ionako brisalo iz zemljišne knjige, prvostupanjski sud je tužiteljev
tužbeni zahtjev ocijenio osnovanim.
Što se tiče stjecanja prava vlasništva na temelju povjerenja u zemljišne knjige,
sud je istaknuo da podnositelji, osim izvršenog uvida u zemljišnoknjižni izvadak
u pogledu nekretnina koje su bile predmet kupoprodaje, nisu istraživali
izvanknjižno stanje koje je u konkretnom slučaju drukčije od stanja u zemljišnim
knjigama, te je zaključio da su u vrijeme kad su zatražili upis prava vlasništva
u zemljišnim knjigama, podnositelji mogli posumnjati u vlasništvo prvotuženika.
Županijski sud u Splitu je osporenom presudom odbio žalbu podnositelja protiv
prvostupanjske presude ističući da se podnositelji ne mogu pozivati na stjecanje
prava vlasništva na spornim nekretninama na temelju povjerenja u zemljišne
knjige stoga što u konkretnom slučaju nedostaje jedna od zakonom propisanih
pretpostavki za takvo stjecanje, a to je dobra vjera stjecatelja (podnositelja).
Naime, u postupku je utvrđeno da podnositelji pri sklapanju spornog ugovora o
kupoprodaji nekretnina nisu izvršili uvid u zemljišne knjige već samo u
zemljišnoknjižni izvadak iz kojega je bilo razvidno da je upis njihovog prednika
A. N. obavljen istog dana kada je sklopljen i kupoprodajni ugovor s tužiteljem,
iz čega su sudovi zaključili da su podnositelji pri stjecanju spornih nekretnina
propustili redovitu i uobičajenu dužnu pažnju koju su kod takvog pravnog posla
trebali imati i kojom bi mogli utvrditi nevaljanost zemljišnoknjižnog upisa
njihovog pravnog prednika A. N. Županijski sud je zaključio da osnovanost
tužbenog zahtjeva proizlazi iz odredaba članaka 129. ZZK i 162. ZV.
5. Odredbama članka 122. stavka 1. i 2. ZV propisano je:
*(1) Smatra se da zemljišna knjiga istinito i potpuno odražava činjenično i
pravno stanje nekretnine, pa tko je u dobroj vjeri postupao s povjerenjem u
zemljišne knjige, ne znajući da ono što je u njih upisano nije potpuno ili da je
različito od izvanknjižnoga stanja, uživa glede toga stjecanja zaštitu prema
odredbama zakona.
(2) Stjecatelj je bio u dobroj vjeri ako u trenutku sklapanja posla, a ni u
trenutku kad je zahtijevao upis, nije znao niti je s obzirom na okolnosti imao
dovoljno razloga posumnjati u to da stvar pripada otuđivatelju.*
6. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Ustavni sud ističe sljedeće:
Unatoč činjenici da osporena presuda suda prvog stupnja izražava pogrešno pravno
stajalište da je pravna posljedica ugovora o kupoprodaji sklopljenog uslijed
prijevare ništetnost ugovora (umjesto pobojnost), te da su podnositelji prilikom
kupnje sporne nekretnine bili dužni istraživati i izvanknjižno stanje, Sud
ocjenjuje da podnositeljima u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo
jednakosti pred zakonom. Naime, ocjenjujući osnovanost ustavne tužbe, Sud
sagledava postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku kao cjelinu, te u
konkretnom slučaju ocjenjuje da je drugostupanjski sud otklonio nedostatke
obrazloženja prvostupanjske presude. Prema utvrđenju Ustavnog suda, osporena
presuda Županijskog suda zasniva se na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i
primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Taj je sud ispravio pogrešno stajalište
prvostupanjskog suda da su podnositelji prilikom kupnje sporne nekretnine bili
dužni istraživati i izvanknjižno stanje. Međutim, nakon razmatranja utvrđenog
činjeničnog stanja kao i mjerodavnih propisa, drugostupanjski sud je zaključio
da u konkretnom slučaju nisu ispunjene zakonske pretpostavke za stjecanje prava
vlasništva podnositelja na temelju povjerenja u zemljišne knjige, te navedeno
stajalište valjano obrazložio. Naglašavajući činjenicu da i savjesni stjecatelj
nekretnine može, pod pretpostavkama propisanim Zakonom, izgubiti parnicu
pokrenutu brisovnom tužbom, Ustavni sud nije prihvatio navode podnositelja da im
u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom
14. stavkom 2. Ustava.
7. Imajući u vidu činjenicu da je podnositeljima omogućeno podnošenje žalbe
protiv prvostupanjske presude te da su oni to svoje pravo iskoristili, kao i
činjenicu da je drugostupanjski sud valjano obrazložio svoju odluku i odgovorio
na sve žalbene navode podnositelja, Ustavni sud utvrđuje da podnositeljima nije
povrijeđeno ustavno pravo na žalbu, zajamčeno odredbom članka 18. stavka 1.
Ustava, čiju povredu podnositelji ističu.
8. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava propisano je:
*Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u
razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela.*
Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom od­red­bom ograničen je na
postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne
tužbe sa stajališta tog ustav­nog prava, ispituje eventualno postojanje
postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li
postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je
podnositelju osigurao pravično suđenje.
U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanov­ljeni sudovi unutar
svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta razvidno je da je
prvostupanjski parnični sud, sukladno mjerodavnim odredbama Zakona o parničnom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99. i 117/03.) proveo
dokazni postupak. Također je razvidno da je podnositeljima bilo omogućeno
pratiti postupak i sudjelovati u njemu, te da su bili u mogućnosti poduzimati
sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati prav­ni lijek, dok je osporena
odluka valjano obrazložena te donesena sukladno mjerodavnim odredbama
postupovnog prava.
U odnosu na navod podnositelja da se prema članku 129. stavku 2. ZZK brisovnoj
tužbi ne može udovoljiti po proteku tri godine od kada je bila zatražena
nevaljana uknjižba, valja napomenuti da navedena odredba ZZK propisuje rok za
brisovnu tužbu protiv osobe koja je postupajući s povjerenjem u istinitost
zemljišnih knjiga, a u dobroj vjeri, uknjižila svoje pravo izvodeći ga iz
uknjiženoga, ali neistinitoga (nevaljanoga) prava prednika. Polazeći od
navedenog, kao i činjenica utvrđenih u pareničnom postupku, ocjena je Suda da
navedena odredba nije mjerodavna u konkretnom slučaju.
Slijedom iznijetog, Sud smatra da osporenim odlukama podnositeljima nije
povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.
9. Odredbom članka 48. Ustava, čiju povredu podnositelji također ističu u
ustavnoj tužbi, štiti se pravo vlasništva.
Ustavni sud to ustavno pravo štiti na ustavnopravnoj razini na način da priječi
tijelima državne vlasti ograničavanje ili oduzimanje tog prava, osim ako je
ograničavanje ili oduzimanje zasnovano na zakonu. U slučaju zadiranja u
vlasništvo od strane drugih pravnih subjekata (fizičkih ili pravnih osoba) radi
se, u pravilu, o imovinskim sporovima privatnog prava. Ustavni sud ispituje i
takvu odluku sudbene i druge vlasti kada ocijeni da je osporena odluka,
prosuđujući je kroz zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih
Ustavom, utemeljena na nepravilnom ili neprihvatljivom pravnom stajalištu.
Polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u parničnom postupku, kao i mjerodavnih
propisa, ocjena je Suda da su osporene presude donesene sukladno mjerodavnim
propisima te da podnositeljima nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom
48. stavkom 1. Ustava.
10. Odredba članka 26. Ustava kojom je propisano da su svi državljani Republike
Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja
imaju javne ovlasti, nije mjerodavna u ovom slučaju. Navedeno stajalište Ustavni
sud izrazio je u odluci broj: U-lll-884/2004 od 16. prosinca 2004. godine
(»Narodne novine«, broj 2/05.).
11. Slijedom iznijetog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci.
12. Budući da je Sud o ustavnoj tužbi donio meritornu odluku, o prijedlogu
podnositelja za odgodu ovrhe nije odlučivao.
13. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-2643/2005
Zagreb, 16. siječnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 20/2008-623
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)