## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-2348/2001 od 27. listopada 2004. i Izdvojeno mišljenje suca

### NN 160/2004 (18.11.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-2348/2001 od 27. listopada 2004. i Izdvojeno mišljenje suca

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2814

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, pred­sjednik Suda, te suci
Marijan Hra­njski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Že­ljko
Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smi­ljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice
Vukojević i Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom B. R. iz K.,
koje­g zastupa opunomoćenik M. R., odvjetnik iz K., na sjednici održanoj 27.
listopada 2004. godine, donio je

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. B.
R. podnio je ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u Karlovcu broj
Gž-1128/01-2 od 17. listopada 2001. godine, kojom je odbijena ­nje­gova žalba,
kao i protiv presude Općinskog suda u Karlovcu broj: XVII P-436/01-42 od 24.
svib­nja 2001. godine, kojom je odbijen s tužbenim zahtjevom da tuženici, HT
Telekomunikacijski centar Karlovac iz Karlovca i Hrvatske pošte d.d. Zagreb, s
tužite­ljem B. R. sklope ugovor o kupoprodaji stana na kojemu postoji stanarsko
pravo te da mu dopuste uk­njižbu prava vlasništva na predmetnom stanu.

2.
Podnosite­lj u ustavnoj tužbi ističe da, u konkretnom slučaju, nije pravilno
primije­njen Zakon o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo
(»Narodne novine«, broj 43/92 – pročišćeni tekst, 69/92, 25/93, 26/93, 48/93,
2/94, 29/94, 44/94, 47/94, 58/95, 11/96, 11/97 – odluka Ustavnog suda Republike
Hrvatske, 68/98, 96/99, 120/00 i 94/01), odnosno da su sudovi, pogrešnom
primjenom materijalnog prava, povrijedili ­nje­gova ustavna prava, propisana
člancima 14. stavkom 2., 26., 29. stav­kom 1. i 48. Ustava.

Smatra
da je, kao član porodičnog domaćinstva ranije nosite­ljice stanarskog prava na
predmetnom sta­nju (­nje­gove pokojne majke), po sili zakona stekao stanarsko
pravo na tom stanu te da, stoga, u smislu odredbe članka 4. stavka 1. Zakona o
prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo, ima pravo na otkup stana.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

3.
Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročšćeni tekst), svatko može
podnijeti Ustavnom sudu ustav­nu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom
tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (re­gionalne)
samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o ­nje­govim
pravima i obvezama ili o sum­nji ili optužbi zbog kaž­njivog djela, povrijeđeno
­ljudsko pravo ili teme­ljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom
zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (re­gionalnu) samoupravu.

Ustavni
sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u
ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučiva­nja o pravima i obvezama
podnosite­lja, povrijeđeno podnosite­lju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pita­nje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili či­njenično sta­nje
i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one či­njenice od čije­g
postoja­nja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Ocje­njujući razloge ustavne tužbe sa stajališta
članka 14. stavka 2. Ustava, Sud je utvrdio da u konkretnom slučaju ustavno
pravo jednakosti pred zakonom nije povrijeđeno. Iz spisa predmeta je razvidno
da je podnosite­lju bilo omogućeno poduzimati sve zakonom dopuštene procesne
rad­nje, a sudovi su svoja stajališta, iznijeta u osporenim presudama,
obrazložili. U tom postupku i u osporenim presudama, o pravima podnosite­lja
nije odlučivano samovo­ljno.

5. Presudom, osporenom ovom ustavnom tužbom, odbijen
je podnosite­lj s tužbenim zahtjevom iz razloga što, po ocjeni suda, pravo na
otkup stana, koje pripada stanaru teme­ljem Zakona o prodaji stanova na kojima
postoji stanarsko pravo, je osobno pravo stanara te ne prelazi na ­nje­gove nas­ljednike,
u smislu odredbe članka 2. Zakona o nas­ljeđiva­nju.

S obzirom da presuda, kojom je M. R., majci podnosite­lja
i nosite­ljici stanarskog prava, udovo­ljeno tužbenom zahtjevu i koja je zamje­njivala
kupoprodajni ugovor, nije postala pravomoćna iz razloga što je ona nakon izjav­ljiva­nja
žalbe umrla, sud se nije upuštao u ocjenu ima li B. R., kao sin i nas­ljednik
pokojne, status člana obite­ljskog domaćinstva, u smislu članka 6. Zakona o
prodaji stanova.

Županijski
sud u Karlovcu donio je presudu kojom je odbijena žalba podnosite­lja kao
neosnovana i potvrđena prvostupa­njska presuda te je u potpunosti prihvatio,
kao osnovane, razloge prvostupa­njske presude o odbija­nju tužbenog zahtjeva.

6.
Odredbom članka 26. Ustava propisano je da su svi držav­ljani Republike
Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja
imaju javne ovlasti. U konkretnoj pravnoj stvari ne postoje razlozi zbog kojih
bi se moglo ocje­njivati da je osporenim odlukama povrijeđeno ustavno načelo iz
članka 26. Ustava Republike Hrvatske.

7.
Neosnovano podnosite­lj ističe povredu ustavnog prava, zajamčenog odredbom
članka 29. stavka 1. Ustava. Tijekom ustavnosudskog postupka, ovaj Sud nije
utvrdio postoja­nje či­njenica ili okolnosti koje bi ukazivale na povredu
ustavnog prava na pravično suđe­nje. U spornoj pravnoj situaciji presuđivali su
zakonom ustanov­ljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz
pribav­ljene dokumentacije o provedenom parničnom postupku, razvidno je da je
prvostupa­njski parnični sud proveo dokazni postupak sukladno potrebi utvrđe­nja
odlučnih či­njenica, dok je drugostupa­njski sud u cijelosti i meritorno
odgovorio na žalbene navode podnosite­lja.

8.
Podnosite­lj povrijeđenim smatra pravo vlasništva, zajamčeno odredbom članka
48. stavka 1. Ustava. Ustavni sud, teme­ljem članka 48. Ustava, štiti pravo
vlasništva na ustavnopravnoj razini na način da priječi tijelima državne vlasti
ograničava­nje ili oduzima­nje tog prava, osim ako je ograničava­nje ili
oduzima­nje zasnovano na zakonu.

U slučaju zadira­nja u vlasništvo od strane drugih
pravnih subjekata (fizičkih ili pravnih osoba) radi se, u pravilu, o imovinskim
sporovima privatnog prava. Ustavni sud ispituje i takvu odluku sudbene i druge
vlasti kada ocijeni da je osporena odluka, prosuđujući je kroz zaštitu ­ljudskih
prava i teme­ljnih sloboda zajamčenih Ustavom, uteme­ljena na neprihvat­ljivom
pravnom stajalištu ili je tako pogrešna i bez razboritog pravnog obrazlože­nja
da ju je moguće ocijeniti samovo­ljnom.

Ustavni sud u slučaju podnosite­lja ustavne tužbe
nije utvrdio postoja­nje takvih povreda.

9. Slijedom iznijetog, teme­ljem odredaba članaka 73.
i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno je kao u
izreci.

Odluka o objavi teme­lji se na odredbi članka 29.
stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2348/2001
Zagreb, 27. listopada 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

\*\*\*

Na teme­­lju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 181/03), dajem

 IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz  Odluku,
broj: U-III-2348/2001

od 27. listopada 2004.

Protivim
se izreci i obrazlože­­nju Odluke, broj: U-III-2348/2001 donesene na Sjednici
Ustavnog suda 27. listopada 2004. godine (da­­lje u tekstu: Odluka).

I.

B. R.
podnosite­­lj ustavne tužbe podnio je ustavnu tužbu protiv presude Županijskog
suda u Karlovcu, broj: Gž-1128/01-2 od 17. listopada 2001. godine i presude
Općinskog suda u Karlovcu, broj: XVII P-436/01-42 od 24. svib­­nja 2001.
godine.

Iz
spisa predmeta razvidno je s­­ljedeće:

– u
postupku, koji je prethodio osporenim presudama, M. R. iz K. (majka podnosite­­lja
ustavne tužbe), kao nosite­­ljica stanarskog prava na stanu u K., K. 3/a,
podnijela je 21. ožujka 1994. godine HPT-u, Centar pošta K., zahtjev za kup­­nju
tog stana koji ne navodeći razlog, nije htio zak­­ljučiti Ugovor o kupoprodaji
stana sukladno Zakonu o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (da­­lje
u tekstu: Zakon o prodaji stanova (»Narodne novine«, broj 43/92 – pročišćeni tekst
(...) 94/01)).

–
Općinski sud u Karlovcu presudom, broj: VI P-1165/98-21 od 14. srp­­nja 1998.
godine, uvažio je tužbeni zahtjev M. R. i donio presudu koja nadomješta Ugovor
o kupoprodaji stana na kojem postoji stanarsko pravo sukladno Zakonu o prodaji
stanova.

–
Županijski sud u Karlovcu, rješe­­njem broj: Gž-127/99 od 17. ve­­ljače 1999.
godine, ukida navedenu prvostupa­­njsku presudu i vraća na ponovni postupak. U
obrazlože­­nju tog rješe­­nja navodi se: »(...) Pravovremeno podnesenom žalbom
tu presudu pobija tuženik iz svih razloga navedenih u članku 353. stavku 1.
Zakona o parničnom postupku (...). Tuženik je podnio i dopunu žalbe nakon
isteka zakonskog roka od 15 dana, no sud je tu dopunu prihvatio kao
pravovremenu, jer dopuna žalbe i žalba čine jednu cjelinu, sadrže žalbene
navode protiv prvostupa­­njske presude, pa je potrebno ocje­­njivati sve
navode, pa i navode dopune žalbe. (...) Tuženik u dopuni žalbe navodi da je
tužite­­ljica umrla 8. ve­­ljače 1999. godine, prije no što je pravomoćno odlučeno
o tužbenom zahtjevu tužite­­ljice da sud u smislu članka 9. Zakona o prodaji
stanova (...) donese presudu koja će zamijeniti ugovor o prodaji stana (...). U
postupku je utvrđeno da je tužite­­ljica nosite­­ljica stanarskog prava na
predmetnom stanu, da je 21. ožujka 1994. godine podnijela tuženiku zahtjev za
zak­­ljuče­­nje Ugovora o kupoprodaji predmetnog stana, a tuženik je odbio zak­­ljučiti
ugovor ne navodeći razloge (...). Pobijanom presudom prvostupa­­njski sud je
udovo­­ljio tužbenom zahtjevu tužite­­ljice, no kako je tuženik blagovremeno
uložio žalbu, protiv te presude, ona nije postala pravomoćna. O žalbi nije
odlučeno sve do smrti tužite­­ljice, 8. ve­­ljače 1999. godine, nije zak­­ljučen
Ugovor o kupoprodaji stana, niti donešena pravomoćna presuda koja nadomješta
taj ugovor. Pravo na otkup stana (...) osobno je pravo stanara koje ne prelazi
na nas­­ljednike, a vezano je na stanarsko pravo koje se također ne nas­­ljeđuje
(...). U konkretnom slučaju to pravo im ne pripada, jer prema člancima 2., 128.
i 135. Zakona o nas­­ljeđiva­­nju (...), imovina ostavite­­lja prelazi na ­­nje­gove
nas­­ljednike u času smrti ostavite­­lja. U konkretnom slučaju u času smrti
ostavite­­ljice, 8. ve­­ljače 1999. godine, predmetni stan nije ­­njeno
vlasništvo (...). Kako je u dopuni žalbe tuženika iznijeta odlučna či­­njenica
o smrti tužite­­ljice, o kojoj ovisi osnovanost tužbenog zahtjeva tužite­­ljice,
koja nije bila poznata prvostupa­­njskom sudu prije donoše­­nja prvostupa­­njske
presude, nije mogla ni biti jer je ona umrla nakon donoše­­nja presuda, to je
či­­njenično sta­­nje nepotpuno i pogrešno utvrđeno, pa nije moguće niti
ispitati pravilnu primjenu materijalnog prava. Ne ulazeći u ostale žalbene
razloge, va­­ljalo je stoga uvažiti žalbu (...)«.

Uvidom u spis utvrđeno je kao neosporno, da je žalba
tuženika podnesena 14. prosinca 1998. godine, a tužite­­ljica M. R. podnijela
je odgovor na tu žalbu 26. siječ­­nja 1999. godine. Tuženici nakon proteka roka
na žalbu i odgovora na žalbu dana 11. ve­­ljače 1999. godine dostav­­ljaju sudu
podnesak da je tužite­­ljica M. R. 8. ve­­ljače 1999. umrla. Ovaj podnesak sud
uzima kao pravodobno podnesenu dopunu žalbe.

II.

Podnosite­­lj
ustavne tužbe B. R. osporava presudu, broj P-436/01-42 Općinskog suda u
Karlovcu, kojom je odbijen s tužbenim zahtjevom kojim traži da se naloži
tuženiku HT, Telekomunikacije centar K. da s ­­njim sklopi Ugovor o kupoprodaji
stana K. 3/a, na kojem je ­­nje­gova majka do smrti (8. ve­­ljače 1999. godine)
bila nosite­­ljica stanarskog prava.

U obrazlože­­nju
te presude navodi se s­­ljedeće: (...) »Budući da presuda ovog suda posl. broj:
P-1165/98-21 kojom se nadomješta Ugovor o kupoprodaji predmetnog stana između
tuženika kao prodavate­­lja i tužite­­ljice kao kupca nije postala pravomoćna
jer je tuženik pravodobno uložio žalbu, a nakon isteka zakonskog roka od 15
dana i dopunu žalbe, ali koju dopunu također va­­lja ocijeniti kao pravodobnu
jer predstav­­lja cjelinu sa žalbom time da o žalbi nije odlučeno sve do smrti
tužite­­ljice, dana 8. ve­­ljače 1999. godine, sud je utvrdio da nije sklop­­ljen
Ugovor o kupoprodaji predmetnog stana niti je donesena pravomoćna presuda koja
bi nadomjestila navedeni ugovor. (...) Nada­­lje pravo na otkup stana koje
pripada stanaru teme­­ljem odredaba Zakona o prodaji stanova je osobno pravo
stanara koje ne prelazi na ­­nje­gove nas­­ljednike u smislu članka 2. Zakona o
nas­­ljeđiva­­nju (...) time da je isto vezano uz stanarsko pravo koje se
također ne nas­­ljeđuje. (...) Ne upuštajući se uopće u ocjenu da li tužite­­lj
ima status člana obite­­ljskog domaćinstva, sud je utvrdio da tužite­­lj nema i
ne može imati suglasnost stanara M. R. kad je u postupku utvrđeno da je sama M.
R. istakla zahtjev za kup­­nju predmetnog stana te da je umrla u tijeku
postupka po žalbi tuženika protiv presude ovoga suda kojom je udovo­­ljeno ­­njenoj
tužbi i tužbenom zahtjevu. Prema odredbi članka 6. Zakona o prodaji stanova
stan ima pravo kupiti član obite­­ljskog domaćinstva uz suglasnost stanara pa
utvrdivši da tužite­­lj nema ovu suglasnost, sud nije našao potrebnim
utvrđivati ­­nje­gov status člana obite­­ljskog domaćinstva jer ova dva uvjeta
moraju biti kumulativno ispu­­njena (...)«.

Županijski sud u Karlovcu presudom, broj:
Gž-1128/01-2 (osporena ustavnom tužbom) odbio je žalbu podnosite­­lja kao
neosnovanu i potvrdio prvostupa­­njsku presudu, broj: P-436/01-42.

– Podnosite­­lj u ustavnoj tužbi izlaže slijed donoše­­nja
svih prethodno izloženih presuda i ističe či­­njenicu da je Županijski sud u
Karlovcu u rješe­­nju, broj: Gž-127/99 od 17. ve­­ljače 1999. godine uzeo žalbu
kao pravovremenu, iako u obrazlože­­nju konstatira da je ista podnijeta izvan
zakonskog roka. Smatra da su sudovi pogrešno primijenili materijalno pravo.
Nada­­lje podnosite­­lj u bitnom ističe, prema članku 2. Zakona o nas­­ljeđiva­­nju
mogu se nas­­ljeđivati stvari i prava koja pripadaju pojedincima, stoga po miš­­lje­­nju
podnosite­­lja nema razloga da poslije smrti majke ne nastavi parnicu i utvrdi
pravo na otkup stana. Sudovi nisu utvrđivali ­­nje­gov položaj člana obite­­ljskog
domaćinstva, ni pravo na kup­­nju stana.

III.

Ustavni sud u konkretnom slučaju bio je dužan
razmotriti primjenu mjerodavnoga materijalnog prava za utvrđiva­­nje pravnog
položaja člana obite­­ljskog domaćinstva, a zatim i za sklapa­­nje Ugovora o
kup­­nji stana na kojem je stečeno stanarsko pravo, a u vezi prethodećih
presuda i mjerodavnog postupovnog prava čiji učinak se prote­gnuo i na presude
osporene ustavnom tužbom.

Za ocjenu osnovanosti tužbenog zahtjeva podnosite­­lja
ustavne tužbe, u ovom slučaju, mjerodavne su odredbe članaka 4., 9. i 26.
Zakona o prodaji stanova, odredbe članka 12. i dr. Zakona o stambenim odnosima
(»Narodne novine«, broj 51/85 (...) 91/96).

Prema
odredbama članka 4. Zakona o prodaji stanova zahtjev za kup­­nju stana na
kojemu postoji stanarsko pravo može podnijeti nosite­­lj stanarskog prava, a uz
­­nje­govu suglasnost i članovi ­­nje­govog obite­­ljskog domaćinstva.

Prema
članku 9. Zakona o prodaji stanova prodavate­­lj je dužan sklopiti ugovor s
kupcem najkasnije u roku 60 dana od dana podnoše­­nja zahtjeva za sklapa­­nje
ugovora (stavak 1.). Ako prodavate­­lj na zahtjev kupca ne sklopi ugovor u roku
od 60 dana, kupac ima pravo pokrenuti postupak i zatražiti od suda presudu koja
u cijelosti nadomješta ugovor (stavak 2.).

Prema
članku 26. stavku 1. Zakona o prodaji stanova danom sklapa­­nja Ugovora o
kupoprodaji stana u kojem stanuje, stanaru prestaje stanarsko pravo.

Odredbom
članka 12. Zakona o stambenim odnosima određen je krug osoba koje se smatraju
članovima obite­­ljskog domaćinstva stanara, a među kojima su i srodnici po
krvi u pravoj liniji, pod uvjetom da stanuju sa stanarom pos­­ljed­­nje dvije
godine.

Polazeći
od navedenih zakonskih odredaba, a imajući u vidu či­­njenicu da podnosite­­lj
kao pretpostav­­ljeni član obite­­ljskog domaćinstva nije imao suglasnost
majke, koja je bila nosite­­ljica stanarskog prava, za podnoše­­nje zahtjeva za
kup­­nju stana u konkretnom slučaju, trebalo je utvrditi je li podnosite­­lj
nakon majčine smrti stekao stanarsko pravo na predmetnom stanu. S obzirom na či­­njenicu
da je podnosite­­lj tijekom parničnog postupka isticao da je on, nakon smrti
majke, kao član obite­­ljskog domaćinstva, stekao stanarsko pravo na stanu u
kojemu je s majkom stanovao, u postupku koji je prethodio ustavnosudskom
postupku, trebalo je to utvrditi.

Sudovi u osporenim presudama nisu iznijeli razloge na
kojima teme­­lje svoje stajalište da podnosite­­lj nema pravo na kup­­nju
stana, unatoč či­­njenici da je ­­nje­gova majka uspjela nepravomoćno sa svojim
zahtjevom za kup­­nju stana, niti su utvrđene či­­njenice u pogledu ­­nje­govog
položaja člana obite­­ljskog domaćinstva. Sud nije utvrđivao ni či­­njenice
vezane za pravo ostavite­­ljice na kup­­nju stana, odnosno na osnovanost
prigovora tuženih u pogledu prava na kup­­nju stana, već smatra da podnosite­­lj
nije kao nas­­ljednik ovlašten zahtijevati nakon smrti majke kup­­nju tog
stana.

Iz sve­ga navedenog proizlazi da odbija­­nje
podnosite­­ljevoga tužbenog zahtjeva sudovi teme­­lje na stajalištu da on nije
stekao stanarsko pravo na predmetnom stanu, ne navodeći razloge za takvo
stajalište.

Umjesto
tumače­­nja i primjene mjerodavnoga materijalnog prava u konkretnom slučaju,
sudovi tumače odredbu članka 2. Zakona o nas­­ljeđiva­­nju i zauzima­­nju
stajalište »pravo na otkup stana koje pripada stanaru teme­­ljem Zakona o
prodaji stanova je osobno pravo stanara koje ne prelazi na ­­nje­gove nas­­ljednike
u smislu članka 2. Zakona o nas­­ljeđiva­­nju (...) time da je isto vezano uz
stanarsko pravo koje se također ne nas­­ljeđuje«. Predmet spora je pravo na
otkup stana s obzirom na či­­njenicu da je drugostupa­­njski sud uvažio dopunu
žalbe nakon proteka zakonskog roka ne upuštajući se u ocjenu navoda žalbe već
samo na či­­njenicu smrti iznesenu u dopuni žalbe podnesene nakon proteka
zakonskog roka.

Budući
da se pravo na otkup stana stječe pod pretpostavkama propisanim prethodno
navedenim Zakonom o stambenim odnosima i Zakonom o prodaji stanova, stajalište
prema kojem stanarsko pravo nije nas­­ljedno nije pravno logično ni na zakonu
uteme­­ljeno. Tumače­­nje i primjena Zakona o nas­­ljeđiva­­nju mogla je
uslijediti samo nakon utvrđenog pravnog položaja člana obite­­ljskog
domaćinstva podnosite­­lja ustavne tužbe.

Sukladno
naprijed iznesenom, smatram da je podnosite­­lju ustavne tužbe osporenim
presudama povrijeđeno ustavno načelo jednakosti svih pred zakonom zajamčeno
člankom 14. stavkom 2. Ustava i pravo na pravično suđe­­nje zajamčeno člankom
29. stavkom 1. Ustava, te je osporene presude trebalo ukinuti.

IV.

Odredba
članka 74. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske propisuje: »Ako
utvrdi da je ustavno pravo podnosite­­lja ustavne tužbe povrijeđeno ne samo
osporenim ne­go i nekim drugim aktom donesenim u tom predmetu, Ustavni sud će
odlukom ukinuti u cijelosti ili djelomično, i taj akt.«.

Ustavni
sud u točki 5. odje­­ljak 2. Odluke navodi: »S obzirom da presuda, kojom je M.
R., majci podnosite­­lja i nosite­­ljici stanarskog prava, udovo­­ljeno
tužbenom zahtjevu i koja je zamje­­njivala kupoprodajni ugovor, nije postala
pravomoćna iz razloga što je ona nakon proteka roka za izjav­­ljiva­­nje žalbe
umrla, sud se nije upuštao u ocjenu ima li B. R., kao sin i nas­­ljednik
pokojne, status člana obite­­ljskog domaćinstva, u smislu članka 6. Zakona o
prodaji stanova.«. U tom utvrđe­­nju Ustavni sud zanemario je obrazlože­­nje
presude, broj: Gž-127/99 u kojem sud konstatira da je dopuna žalbe podnesena
izvan zakonskog roka ali je uzima kao pravodobnu, a što podnosite­­lj ističe u
ustavnoj tužbi. Pri tome se sud u obrazlože­­nju te presude ne poziva niti na
jednu odredbu Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91 (...)).
Budući da sud svoje stajalište u presudi, broj: Gž-127/99 ne teme­­lji na
zakonskim odredbama te či­­njenice da se učinak te presude prote­gnuo i na
presude osporene ustavnom tužbom smatram da je istu trebalo ukinuti pozivom na
odredbu članka 74. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Zagreb,
4. studenoga 2004.

Sutki­­nja
**Agata Račan,** v. r.

Odluka, NN 160/2004-2814