### NN 13/2025 (27.1.2025.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-641/2021 od 12. studenoga 2024.

Ustavni sud Republike Hrvatske

127

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula X. X. iz Varaždina, koju zastupa Sanja Bezbradica Jelavić, odvjetnica u Odvjetničkom društvu Jelavić i partneri j.t.d. sa sjedištem u Zagrebu, na sjednici održanoj 12. studenoga 2024. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se pravomoćna presuda koju čine presuda Županijskog suda u Varaždinu broj: K-11/2019-98 od 26. studenoga 2019. i presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž 95/2020-8 od 25. svibnja 2020. u dijelu u kojem se podnositeljica s postavljenim imovinskopravnim zahtjevom za isplatu neimovinske štete u cijelosti upućuje u parnicu.

III. U preostalom dijelu pravomoćna presuda ostaje na snazi.

IV. Predmet se vraća Županijskom sudu u Varaždinu radi ponovnog odlučivanja o podnositeljičinom imovinskopravnom zahtjevu za isplatu neimovinske štete.

V. Na ime troška sastava ustavne tužbe podnositeljici ustavne tužbe određuje se iznos od 830,00 eura koji će biti isplaćen iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositeljice ustavne tužbe Ministarstvu pravosuđa, uprave i digitalne transformacije Republike Hrvatske za njegovu isplatu.

VI. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. X. X. (u daljnjem tekstu: podnositeljica) podnijela je ustavnu tužbu u povodu pravomoćne presude koju čine presuda Županijskog suda Varaždinu broj: K-11/2019-98 od 26. studenoga 2019. i presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž 95/2020-8 od 25. svibnja 2020.

2. Podnositeljica smatra da su joj osporenom pravomoćnom presudom povrijeđena prava zajamčena člancima 14., 23., 29. stavkom 1. i 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te prava zajamčena člancima 3., 6. stavkom 1., 8., 13. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 1/06. i 13/17.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

3. Podnositeljica je 6. i 13. studenoga 2018. podnijela kaznenu prijavu protiv P. D. (u daljnjem tekstu: okrivljenik) navodeći, između ostalog, da ju je okrivljenik, uporabom sile i prijetnje da će izravno napasti njezin život i život njezine obitelji, sustavno od rujna 2016. do 11. studenoga 2018. dva puta tjedno prisiljavao na spolne odnose u svom stanu u Čakovcu. Od siječnja 2017. do 12. studenoga 2018. okrivljenik ju je radi zarade silom ili prijetnjom prisiljavao na pružanje spolnih odnosa.

4. Dokazna ročišta na kojima je, u prisustvu branitelja okrivljenika, opsežno ispitana podnositeljica održana su 14. prosinca 2018. i 28. veljače 2019. Ispitana je audiovideouređajem.

5. Nakon kriminalističke obrade, Županijsko državno odvjetništvo u Varaždinu podiglo je 10. travnja 2019. optužnicu protiv okrivljenika zbog počinjenja dvaju kaznenih djela silovanja iz članka 153. stavka 1. u vezi s člankom 152. stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11., 144/12., 56/15., 61/15. – ispravak, 101/17. i 118/18.), te jednog kaznenog djela prostitucije iz članka 157. stavka 2. Kaznenog zakona.

6. U dokaznom su postupku, između ostalog, preslušane i pregledane snimke podnositeljičinog ispitivanja na dokaznim ročištima, te je pročitano stručno mišljenje psihoterapeuta Tima za krizna stanja Crvenog križa Varaždinske županije od 4. ožujka 2019. za žrtvu (podnositeljicu) kod kojeg se podnositeljica od 15. studenoga 2018. nalazila u psihosocijalnom tretmanu. Iz navedenog je mišljenja proizlazilo da je podnositeljica bila teško seksualno, tjelesno i emocionalno zlostavljanja. To je rezultiralo problemima sa samopouzdanjem i nesigurnošću u odnosima, dubokom depresivnošću te određenim simptomima PTSP-a.

7. Tijekom kaznenog postupka podnositeljica je na temelju članaka 415. stavka 1., 154. i 155. u relevantno vrijeme važećeg Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 121/11. – pročišćeni tekst, 91/12. – odluka USRH broj: U-I-448/2009 i dr., 143/12., 56/13., 145/13., 152/14., 70/17. i 126/19.), te u skladu s člankom 16. Direktive 2012/29/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP (»Službeni list Europske unije« L 315, od 14. studenoga 2012.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2012/29/EU), podnijela prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva. Tražila je da zbog povrede prava osobnosti koju je pretrpjela zbog počinjenja predmetnih kaznenih djela, imajući na umu njihovu ozbiljnost, težinu i trajanje, sud okrivljeniku naloži isplatiti joj 250.000,00 kuna (oko 33.180 eura) na ime neimovinske štete.

8. Presudom Županijskog suda Varaždinu broj: K-11/2019-98 od 26. studenoga 2019. okrivljenik je proglašen krivim što je:

»1) u vremenu od rujna 2016. do 11. studenog 2018. u Čakovcu, u stanu na adresi (...), a nakon što je od travnja 2016. do rujna 2016. s X. X. održavao dobrovoljne spolne odnose uz naplatu i iste uz njeno znanje slikao i snimao te joj rekao da radi u Iraku na razminiravanju, da zna sve o oružju i eksplozivu, pa nakon što je imenovana u rujnu 2016. godine htjela prekinuti njihove kontakte, rekao joj da mora biti s njime ili će njene prethodno snimljene slike i video uratke eksplicitnog seksualnog sadržaja poslati njenim roditeljima, njenom zaručniku i njegovoj obitelji te njegovom poslodavcu, pa u strahu da to ne učini, na njegovo je traženje prosječno dva puta tjedno dolazila u njegov stan gdje bi ugurao svoje spolovilo u njeno i ejakulirao, a ukoliko bi mu se usprotivila rekao bi: ‘idi se naguzi ili vjeruj da za 10 minuta ide e-mail’, te bi joj učestalo govorio da ima oružja i eksploziva, pokazivao joj napravu za koju je rekao da je plastični eksploziv, pa ukoliko neće raditi što on traži, istim će dići u zrak njene roditelje i njihovu kuću, s mačetom duljine oštrice 40 cm u rukama istoj je ponavljao: ‘da se ne zajebava jer će je zasjeci’, te joj govorio: ‘da bi radije da je u grobu i da joj nosi cvijeće i lampaše na grob nego da zna da je s drugim, a da on nema nikakav kontakt s njom’, pa iako svjestan da je to njoj izrazito ponižavajuće, tražio je da se provokativno oblači i tako s njim izlazi u kafiće, da u njegovom stanu pruža seksualne usluge drugim muškarcima, za koje vrijeme će on iz druge prostorije to gledati preko kamere jer ga to uzbuđuje, te je tražio da pritom ne koristi zaštitu i da im dozvoli da ejakuliraju u nju, a nakon čega se ne smije obrisati jer bi on odmah potom lizao tuđu spermu s nje, pa bi ugurao svoje spolovilo u njeno govoreći joj: ‘volim kad si ti moja kurva, moja drolja’ i ejakulirao, a u vrijeme kada je imala mjesečnicu na krevet bi stavio plahtu, te govoreći da uživa u krvi, svoje spolovilo ugurao u njeno, a odmah potom tražio da ga i oralno zadovolji,

– dakle, s drugom osobom bez njezinog pristanka izvršio spolni odnošaj, uporabom prijetnje da će izravno napasti na njezin život ili život druge osobe,

2) dana 12. studenog 2018. u prijepodnevnim satima u Zagrebu, (...), koristeći prethodno stvoren strah kod X. X. za vlastiti život i živote njene obitelji, odvezao je do hotela A. gdje je na njegovo traženje pružila prethodno dogovorenu seksualnu uslugu uz plaćanje novčane naknade M. S. u njegovom automobilu u podzemnoj garaži hotela A., zatražio da odmah potom dođe u ženski toalet hotela u prizemlju, a kada ga je molila da to ne čini, rekao joj: ‘da si se naguzila i da šutiš’, što je ona u strahu za vlastiti život i živote svoje obitelji učinila, te je protivno njenoj volji ugurao svoje spolovilo u njeno i ejakulirao,

– dakle, s drugom osobom bez njezinog pristanka izvršio spolni odnošaj, uporabom prijetnje da će izravno napasti na njezin život ili život druge osobe,

3) u vremenu od siječnja 2017. do 12. studenog 2018. u Čakovcu, u stanu na adresi (...), te u Zagrebu, (...), u cilju da se materijalno okoristi, na internetskim stranicama (...) objavljivao oglase za pružanje seksualnih usluga uz plaćanje novčane naknade te putem elektroničke pošte (...) ostvarivao kontakte s većim brojem muških osoba zainteresiranih za seksualne usluge uz plaćanje istih i dogovarao njihove susrete s X. X. u svom stanu u Čakovcu i jednom u Zagrebu u garaži hotela A., te koristeći kod imenovane prethodno stvoren strah za vlastiti život i živote njene obitelji, tražio je da ih spolno zadovolji za novčanu naknadu, a kada bi se usprotivila šamarao je, zavrtao joj ruke, govorio joj da će u protivnom zaklati nju pa sebe, da će upucati, zaklati njenog supruga, da će pobiti sve njezine, da će njenom suprugu i obitelji otkriti čime se bavi i dostaviti im njezine fotografije i video materijale seksualnog sadržaja, pa u strahu da sve to ne učini, prosječno dva puta tjedno je spolno zadovoljavala muške osobe s kojima joj je prethodno dogovorio susrete za novčane naknade od 400,00 kn do 1.000,00 kn, koji novac mu je odmah predavala te bi ga on zadržao za sebe, dok je njoj povremeno davao iznose od po 200,00 kn, na koji način se okoristio za novčani iznos od najmanje 70.000,00 kn

– dakle, drugu osobu radi zarade silom ili prijetnjom prisilio na pružanje spolnih usluga,

Čime je počinio kaznena djela protiv spolne slobode, i to kaznenim djelima pod točkama 1) i 2) počinio je dva kaznena djela silovanja iz članka 153. stavka 1. u svezi članka 152. stavka 1. Kaznenog zakona (‘Narodne novine’ broj: 125/11, 144/12, 56/15 i 61/15, 101/17, 118/18 -dalje u tekstu: KZ/11), a kaznenim djelom pod točkom 3) počinio je kazneno djelo prostitucije iz članka 157. stavka 2. KZ/11.«

9. Okrivljeniku je za kazneno djelo opisano u točki 1) izreke presude utvrđena kazna zatvora od 5 (pet) godina, za kazneno djelo opisano u točki 2) izreke presude utvrđena mu je kazna zavora od 1 (jedne) godine i 6 (šest) mjeseci, a za kazneno djelo opisano u točki 3) izreke presude utvrđena mu je kazna zatvora od 5 (pet) godina. Okrivljeniku su opozvane uvjetne osude izrečene pravomoćnom presudom Općinskog suda u Čakovcu i pravomoćnom presudom Općinskog suda u Varaždinu, te je osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora od 12 (dvanaest) godina i 6 (šest) mjeseci.

10. Okrivljeniku je naloženo uplatiti u korist proračuna Republike Hrvatske 70.000,00 kuna (oko 9.290 eura) za koje je utvrđeno da su imovinska korist koju je pribavio kaznenim djelom.

11. Podnositeljica je s imovinskopravnim zahtjevom upućena u parnicu.

12. Bitan dio prvostupanjske presude glasi:

»(...) Oštećenica nije bila sigurna u ukupni novčani iznos koji je optuženik zadržao za sebe, odnosno u ukupni iznos koji je prostitucijom zaradila. Međutim, optuženik i oštećenica suglasni su da je učestalost njezinih spolnih kontakata bila različita – nekada jedanput, a nekada i više puta tjedno, pa je stoga sud uzeo vjerodostojnom procjenu oštećenice koja je navela da je prosječno imala sigurno dvije mušterije tjedno. Uzimajući u obzir njihove iskaze, proizlazi da su se usluge tijekom inkriminiranog perioda, ovisno o vremenskom trajanju, naplaćivale svakako od 400 do 1000 kuna, time da su se specijalne usluge, primjerice seks bez kondoma, naplaćivale i više. Oštećenica je u prvom iskazu procijenila da je zarada od prostitucije na godišnjoj razini sigurno bila oko 30.000,00 kuna, odnosno 5.000,00 eura, a u drugom iskazu je navela da je sveukupna zarada tijekom inkriminiranog perioda iznosila sigurno 70.000,00 kuna.

Po stavu suda nema nikakve sumnje da je ukupna zarada bila i veća od iznosa koji je naznačila oštećenica, ako se ima na umu da iz njezinog prihvaćenog iskaza proizlazi da je seksualne usluge pružala u prosjeku dva puta tjedno od siječnja 2017. pa do uhićenja optuženika u studenom 2018. godine, uz cijenu koja se kretala za redovne usluge od 400 do 1000 kuna po susretu. Međutim, kako bez evidencije susreta i sadržaja usluga nema mogućnosti da se preciznije utvrdi iznos zarade, a i sama oštećenica je navela da joj je optuženik povremeno davao iznose od po 200 kuna, sud je visinu iznosa čiste imovinske koristi koju je ostvario optuženik utvrdio po slobodnoj ocjeni, iznosom od najmanje 70.000,00 kuna, sukladno članku 559. ZKP/08., jer bi njezino utvrđivanje bilo skopčano s nerazmjernim teškoćama, djelomično se pritom ipak rukovodeći iznosima koje je naznačila oštećenica.

(...)

... posljedice s kojima je oštećenica izašla iz odnosa s optuženikom potvrđuju da su uloge bile obrnute i da je ona bila žrtva optuženikovih postupaka, kako je to prethodno obrazloženo. Naime, iskaz oštećenice potkrijepljen je i stručnim mišljenjem Tima za krizna stanja Društva Crvenog križa Varaždinske županije od 4. 3. 2019. (list 432-433). Iz mišljenja proizlazi da je oštećenica pomoć Tima zatražila 15. 11. 2018., od tada je u psihosocijalnom tretmanu i do 4. 3. 2019. s njom je odrađeno deset savjetodavnih seansi. Na temelju rada sa oštećenicom zaključak Tima je da je oštećenica bila teško seksualno, fizički i emocionalno zlostavljana, što je rezultiralo problemima sa samopouzdanjem i nesigurnošću u odnosima, dubokom depresivnošću, kao i određenim simptomima posttraumatskog stresnog poremećaja. Psihosocijalni tretman u to vrijeme je još uvijek u tijeku, pokazao se značajan napredak, no pretpostavka je da će potrajati dulje vrijeme.

(...)

Kao otegotnu okolnost sud je cijenio optuženikovu raniju osuđivanost. Naime, iz izvatka iz kaznene evidencije (list 705) proizlazi da je u razdoblju od 2015. godine naovamo optuženik triput pravomoćno osuđivan – zbog kaznenih djela krivotvorenja isprave, krađe i prijevare, pri čemu su mu svaki puta bile izricane uvjetne kazne zatvora. Nadalje, otegotnim je sud uzeo i kriminalnu količinu izraženu kroz upornost optuženika, s obzirom da se radi o radnjama silovanja koje se protežu kroz razdoblje od pune dvije godine, tijekom kojeg je optuženik kontinuirano i ponavljano spolno zlorabio oštećenicu, dok se vremensko razdoblje tijekom kojeg ju je prisiljavao na prostituciju proteže kroz period dulji od godine i pol dana. Pritom je optuženik od oštećenice zahtijevao potpunu pokornost i u drugim aspektima života, stalnom kontrolom njezinog kretanja i zahtjevima da ga maksimalno transparentno izvještava o načinu provođenja vremena kada nije s njim u neposrednom kontaktu, što je sve rezultiralo osjećajima stalnog straha i nesanice, te, u konačnici, oštećeničinim ozbiljnim razmišljanjem o suicidu.

(...)

Oštećena (...) je sukladno članku 158. stavku 2. ZKP/08. sa postavljenim imovinskopravnim zahtjevom u cijelosti upućena u parnicu jer podaci kaznenog postupka ne daju pouzdanu osnovu niti za potpuno niti za djelomično presuđenje tog zahtjeva, a za meritornu odluku o imovinskopravnom zahtjevu bilo bi nužno provoditi daljnje dokaze, čime bi se kazneni postupak nepotrebno odugovlačio.«

13. Protiv prvostupanjske presude, u dijelu koji se odnosi na imovinskopravni zahtjev, podnositeljica je podnijela žalbu Vrhovnom sudu. U žalbi se, između ostalog, pozivala na točku 46. preambule Direktive 2012/29/EU (v. točku 26. obrazloženja ove odluke). Tvrdila je da je prvostupanjski sud propustio procijeniti navedene čimbenike i obrazložiti svoju odluku, te da bi njezino upućivanje u parnicu, u kojoj bi po treći put morala iskazivati o strahotama kroz koje je prolazila u inkriminiranom razdoblju, predstavljalo od strane suda institucionalnu viktimizaciju.

14. Žalbu je podnio i okrivljenik osporavajući činjenično stanje.

15. Presudom broj: I Kž 95/2020-8 od 25. svibnja 2020. Vrhovni sud odbio je obje žalbe.

15.1. U odnosu na žalbu okrivljenika Vrhovni je sud, u bitnom, naveo:

»Protivno istaknutim žalbenim tvrdnjama, prvostupanjski je sud na temelju pravilne ocjene obrane optuženika iskaza oštećene ..., te svjedoka V. S. i B. N., kao i na temelju SMS poruka iz mobilnih telefona optuženika i oštećenice i pronađenih predmeta u stanu optuženika (mobiteli, Sim kartice, mačeta sa oštricom, tijelo upaljača za protupješačku minu, CD-ova, USB stikova i PC računala), njihovom savjesnom i kritičnom ocjenom, kako svakog za sebe, tako i u njihovom međusobnom odnosu, pravilno i potpuno utvrdio sve odlučne činjenice inkriminiranih mu kaznenih djela. Za takva svoja utvrđenja je u obrazloženju presude iznio veoma opširne, logične i uvjerljive razloge, koje u cijelosti prihvaća i ovaj drugostupanjski sud.

S pravom tako prvostupanjski sud prihvaća iskaz svjedokinje oštećene ... kao vjerodostojan kada opisuje kako je upoznala optuženika tijekom mjeseca travnja 2016. godine i da je prvih nekoliko spolnih odnosa bilo s njim bilo dobrovoljno, ali kasnije, nakon što je optuženiku priopćila da želi završiti tu vezu, isti je prvo započeo sa uznemiravanjem na način da je njenom zaručniku poslao e-mail sa njezinom golom slikom, te mu napisao da se ona prostituira u ... Iako je slijedećeg dana zbog toga zvala policiju, optuženi ju je nazvao i ispričao se, te rekao da će sve njezine slike izbrisati iz kompjutora, ali joj je pritom također rekao da je može uništiti bez da trepne. U rujnu 2016. optuženik joj je, iako su se tad još povremeno viđali protiv njezine volje, cijelo vrijeme davao do znanja da mora biti s njim i pritom prijetio i ucjenjivao da će u protivnom obznaniti njezine slike i čime se bavila. Potom su se te prijetnje pojačavale u listopadu i studenom, kada je od nje tražio da se prostituira za novac, pa kad mu je rekla da to ne želi, optuženik joj je prijetio sa nožem da će je ubiti i zaklati ako to ne učini. Iz tih razloga i straha prihvatila je početkom 2017. da optuženik postavi oglas za prostituciju, pri čemu se isti koristio različitim e-mail adresama, pa se tako u prosjeku imala dvije mušterije tjedno, pri čemu je usluga za pola sata iznosila 400,00 kuna, a cijeli sat 800,00 kuna. Nadalje navodi da nije razmišljala o zaradi od prostitucije, ali pretpostavlja da se tako na godinu može zaraditi oko 30.000,00 kn, međutim ona od svega toga nije imala ništa, već jedino za benzin i eventualno da si kupi nešto za jesti. I u seksualnim odnosima s optuženikom, koje je održavala pod njegovim pritiskom su počele torture i to od mjeseca rujna 2016., kada joj je optuženik počeo naređivati kako se mora ponašati i odijevati, pri čemu navodi da je optuženik od nje zahtijevao da mu svakih 60 do 90 minuta na Viber šalje svoje lokacije, što je i radila, jer se cijelo vrijeme bojala njegovih prijetnji. Osim nožem, optuženik joj je prijetio i da će raznijeti kuću njezinih roditelja sa plastičnim eksplozivom i da će ih time sve ubiti i poklati, pri čemu joj je pokazivao neke stvari nalik na ‘kazetice’ za koje je mislila da je plastični eksploziv.

Uglavnom, oštećenica navodi da joj je optuženik verbalno prijetio ili ju je fizički napadao uvijek kada bi mu se zbog nečeg usprotivila te da joj je barem jednom ili dva puta mjesečno nešto napravio i to ili bi joj zavrtao ruke ili išamarao ili nešto slično. Sve je to teško podnosila, posebno zadnju godinu te nije mogla spavati bez tableta. Uz to, optuženik je potajno snimao neke njezine seksualne odnose sa mušterijama, pa se jako bojala da to negdje ne objavi. U odnosu na događaj u hotelu A. iz mjeseca studenog 2018., navela je kako je optuženik sa mušterijom sve dogovorio preko interneta i kada su došli u hotel, rekao joj je da će mušterija doći i da mora biti s njom u automobilu u garaži, a kada s njim završi da se treba nacrtati u ženskom WC-u, naguziti se i šutjeti. Kada je obavila mušteriju došla je u WC, gdje je za njom došao i optuženik koji je s njom tada obavio grubi spolni odnos. U odnosu na zaradu, oštećena je navela da je optuženik dogovarao cijene, i pritom istakla da je u prosjeku imala dvije, a nekad i više mušterija tjedno. Neki su ostavili 800,00, a neki i po 1.000,00 kuna, ovisno o tome je li optuženik dogovorio neke posebne uvjete, pa joj je teško odrediti ukupni iznos zarade, no sve zajedno sigurno je bilo oko 70.000,00 kuna, od kojeg iznosa je njoj samo nekad znao ostaviti 200,00 kuna.

Takav detaljan i okolnosan iskaz oštećenice i veći dio dinamike odnosa i događaja kroz inkriminirano vrijeme potvrđuju citirane SMS poruke odaslane između optuženika i oštećenice koje sud veoma opširno interpretira na str. 18-29 pobijane presude, a također taj iskaz djelomično potvrđuju i iskazi svjedokinja V. S., konobarice u kafiću ... u ..., gdje su optuženik i oštećenica povremeno zalazili, i koja je opisala kako je oštećenica u kafić ulazila uvijek provokativno odjevena, te da je izgledom privlačila pažnju, a da je s njom dolazio jedan čovjek u dobi od oko 50 godina i kratko ošišan, pri čemu je primijetila da je oštećenici bilo jako neugodno. Isto tako na vjerodostojnost iskaza oštećenice upućuje i iskaz njezine majke, svjedokinje ... , koja je navela da je tijekom 2017. i 2018. godine primjećivala da oštećenica nikad ne odgovara na njezine pozive, nego bi je uvijek nazvala kasnije i rekla da je baš nešto radila. S druge strane kad je oštećenica dolazila kod nje uvijek je u ruci imala mobitel i da je odlazila na pozive razgovarati u kupaonicu, što joj je bilo čudno, sve dok joj se ... nije u potpunosti povjerila početkom prosinca 2018., kada joj je ispričala o svim događajima u cijelom inkriminiranom razdoblju. Naime, ovdje treba naglasiti da se ovakav iskaz svjedokinje ..., kako to ispravno zaključuje i sud prvog stupnja, u potpunosti uklapa u iskaz oštećenice, kao i SMS poruke i poruke koje su putem Vibera razmjenjivali optuženik i oštećenica.

Slijedom toga, suprotno žalbenim tvrdnjama, prvostupanjski sud ispravno iskaz oštećenice prihvaća kao vjerodostojan, a iz sveukupne analize u postupku izvedenih dokaza, sud prvog stupnja, i prema ocjeni ovog suda drugog stupnja, osnovano ne prihvaća obranu optuženika kao vjerodostojnu u kojoj tvrdi da su njegovi spolni odnosi sa oštećenicom bili dobrovoljni te da istu nije prisiljavao na prostituciju i da joj nije prijetio, uz pravilan zaključak da je takva obrana dana u cilju izbjegavanja kaznene odgovornosti ili barem s ciljem njezina umanjenja.«

15.2. U odnosu na žalbu podnositeljice Vrhovni je sud naveo:

»Žalbu na prvostupanjsku presudu, u odnosu na postavljeni imovinskopravni zahtjev u iznosu od 250.000,00 kuna radi povrede prava osobnosti, podnijela je oštećenica, smatrajući da je prvostupanjski sud bez opravdanog razloga i bez valjanog obrazloženja odbio njen tako postavljeni imovinskopravni zahtjev, o kojem je zapravo bio u mogućnosti odlučiti na temelju snimaka i zapisnika u spisu, kao i na temelju iskaza oštećenice, pri čemu nije u pravu. Naime, prema čl. 158. st. 2. ZKP/08., u presudi kojom okrivljenika proglašava krivim sud može oštećeniku dosuditi imovinskopravni zahtjev u cijelosti ili djelomično, ako podaci iz kaznenog postupka za to daju pouzdanu osnovu.

Međutim, u konkretnom slučaju, sud prvog stupnja je s pravom oštećenicu uputio na ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva u parnici, jer suprotno tvrdnji iz njezine žalbe, podaci u kaznenom postupku nisu dali pouzdanu osnovu niti za potpuno, niti za djelomično presuđenje, obzirom na istaknutu osnovu zahtjeva (povreda prava osobnosti, intenzitet i trajanje duševnih boli), budući bi za takva utvrđenja nesumnjivo trebalo provoditi daljnje dokaze, a to bi zasigurno utjecalo i na duljinu trajanja samog kaznenog postupka, kako je to pravilno, prema ocjeni ovog drugostupanjskog suda, obrazložio sud prvog stupnja. Stoga žalba oštećenice zbog imovinskopravnog zahtjeva nije osnovana.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

16. Podnositeljica u ustavnoj tužbi tvrdi da su osporavane presude problematične sa stajališta ljudskih prava u više aspekata.

16.1. Ponajprije, postupak je vođen s inkriminacijom silovanja, a ne pod inkriminacijom za djelo trgovanja ljudima. Međutim, podnositeljica smatra da nema potrebe dalje propitivati ovu okolnost s obzirom na to da je okrivljenik pravomoćno osuđen i primjereno kažnjen za počinjena kaznena djela.

16.2. Drugo, podnositeljica problematizira ustaljenu sudsku praksu prema kojoj se žrtve kaznenih djela koja uključuju nasilje, dugotrajno iskorištavanje i slamanje osobnog integriteta s imovinskopravnim zahtjevima postavljenim u kaznenom postupku upućuju u parnicu. Navodi da od takve prakse sudovi nisu odstupili ni u njezinom predmetu, iako su imali dovoljno elemenata za dosuđivanje imovinskopravnog zahtjeva. Tvrdi da žrtve nemaju kapacitet postati tužiteljice u građanskom postupku i aktivno sudjelovati u njemu s ciljem ostvarenja prava na neimovinsku štetu jer to, između ostalog, dovodi do sekundarne viktimizacije. Smatra da okončanje kaznenog postupka osim opće svrhe koja se njime ispunjava ima i svojevrsni iscjeliteljski učinak na žrtvu, a svaki novi potencijalni postupak značio bi za žrtvu retraumatizaciju. Uputiti žrtvu seksualnog nasilja u građansku parnicu u kojoj saslušanje stranaka nije regulirano na način da žrtva ima postupovna prava usmjerena na zaštitu njezina dostojanstva i sprječavanje reviktimizacije, pri čemu dodaje da je i građanskopravna odgovornost puno šira pa je tako i dokazni postupak širi, predstavlja nečovječno postupanje zabranjeno člankom 23. Ustava i člankom 3. Konvencije. Poziva se i na Direktivu 2012/29/EU.

16.3. Osim toga, smatra izrazito nepravičnim to što je okrivljeniku oduzeta imovinskopravna korist od 70.000,00 kuna koja je postala imovina Republike Hrvatske, a paralelno s takvom odlukom sudovi su donijeli odluku kojom su njezin imovinskopravni zahtjev odbili.

IV. MJERODAVNO DOMAĆE PRAVO

17. Bitne odredbe u relevantno vrijeme važećeg Zakona o kaznenom postupku glase:

»IMOVINSKOPRAVNI ZAHTJEV

Članak 153.

(1) Imovinskopravni zahtjev koji je nastao zbog počinjenja kaznenog djela raspravit će se na prijedlog oštećenika u kaznenom postupku, ako se time ne bi znatno odugovlačio taj postupak.

(2) Imovinskopravni zahtjev se može odnositi na zahtjev koji se može podnijeti u parnici.

Članak 154.

(1) Prijedlog za ostvarivanje imovinskopravnog zahtjeva u kaznenom postupku može podnijeti oštećenik.

(...)«

»Članak 158.

(1) O imovinskopravnom zahtjevu odlučuje sud.

(2) U presudi kojom okrivljenika proglašava krivim sud može oštećeniku dosuditi imovinskopravni zahtjev u cijelosti ili mu može imovinskopravni zahtjev dosuditi djelomično, a za ostatak uputiti ga u parnicu. Ako podaci kaznenog postupka ne daju pouzdanu osnovu ni za potpuno niti za djelomično presuđenje, sud će oštećenika s imovinskopravnim zahtjevom uputiti u parnicu.

(3) Kad sud donese presudu kojom se okrivljenik oslobađa optužbe ili kojom se optužba odbija ili kad rješenjem obustavi kazneni postupak, uputit će oštećenika da imovinskopravni zahtjev može ostvarivati u parnici. Kad se sud proglasi nenadležnim, uputit će oštećenika da imovinskopravni zahtjev može podnijeti u kaznenom postupku koji će početi ili nastaviti nadležni sud.«

»Članak 292.

(...)

(3) Svjedoci koji se zbog starosti, zdravstvenog stanja ili invaliditeta, ne mogu odazvati pozivu, mogu se ispitati u svojem stanu ili drugom prostoru u kojemu borave. Te svjedoke se može ispitati putem audio-video uređaja kojima rukuje stručna osoba. Ako to zahtijeva stanje svjedoka, ispitivanje će se provesti tako da mu stranke mogu postavljati pitanja bez prisutnosti u prostoriji gdje se svjedok nalazi. Ispitivanje će se prema potrebi snimiti uređajem za audio-video snimanje, a snimka će se zapečatiti i priključiti zapisniku.

(4) Na način određen u stavku 3. ovog članka, na njezin zahtjev, provest će se ispitivanje kao svjedoka žrtve kaznenog djela protiv spolne slobode, kaznenog djela trgovanja ljudima ili ako je kazneno djelo počinjeno u obitelji. Takav svjedok može se samo iznimno ponovno ispitati, ako to sud ocijeni potrebnim. Na način određen u stavku 3. ovoga članka ispitat će se i žrtva u odnosu na koju su utvrđene posebne potrebe zaštite sukladno članku 43.a ovoga Zakona, ako ona to zahtijeva.

(...)«

18. Bitne odredbe u relevantno vrijeme važećeg Kaznenog zakona glase:

»Ropstvo

Članak 105.

(1) Tko kršeći pravila međunarodnog prava stavi drugog u ropski ili njemu sličan odnos ili ga drži u takvom odnosu, kupi, proda, preda ili posreduje u kupnji, prodaji ili predaji takve osobe ili potiče drugog da proda svoju slobodu ili slobodu osobe koju uzdržava ili se o njoj brine,

kaznit će se kaznom zatvora od jedne do deset godina.

(...)

Trgovanje ljudima

Članak 106.

(1) Tko uporabom sile ili prijetnje, obmanom, prijevarom, otmicom, zlouporabom ovlasti ili teškog položaja ili odnosa ovisnosti, davanjem ili primanjem novčane naknade ili druge koristi radi dobivanja pristanka osobe koja ima nadzor nad drugom osobom, ili na drugi način vrbuje, preveze, prevede, skriva ili prima osobu ili razmjenjuje ili prenosi nadzor nad osobom radi iskorištavanja njezinog rada putem prisilnog rada ili služenja, uspostavom ropstva ili njemu sličnog odnosa, ili radi njezinog iskorištavanja za prostituciju ili druge oblike spolnog iskorištavanja uključujući i pornografiju ili za sklapanje nedozvoljenog ili prisilnog braka, ili radi uzimanja dijelova njezinog tijela, ili radi njezinog korištenja u oružanim sukobima ili radi činjenja protupravne radnje,

kaznit će se kaznom zatvora od jedne do deset godina.

(...)

(7) Pristanak na iskorištavanje same osobe na čiju štetu je trgovanje ljudima počinjeno bez utjecaja je na postojanje tog kaznenog djela.«

»Spolni odnošaj bez pristanka

Članak 152.

(1) Tko s drugom osobom bez njezinog pristanka izvrši spolni odnošaj ili s njim izjednačenu spolnu radnju ili navede drugu osobu da bez svog pristanka s trećom osobom izvrši spolni odnošaj ili s njim izjednačenu spolnu radnju ili da bez svog pristanka nad samom sobom izvrši sa spolnim odnošajem izjednačenu spolnu radnju,

kaznit će se kaznom zatvora od šest mjeseci do pet godina.

Silovanje

Članak 153.

(1) Tko djelo iz članka 152. stavka 1. ovoga Zakona počini uporabom sile ili prijetnje da će izravno napasti na život ili tijelo silovane ili druge osobe,

kaznit će se kaznom zatvora od jedne do deset godina.

(...)«

»Prostitucija

Članak 157.

(1) Tko radi zarade ili druge koristi drugu osobu namamljuje, vrbuje ili potiče na pružanje spolnih usluga ili organizira ili omogući drugoj osobi pružanje spolnih usluga,

kaznit će se kaznom zatvora od šest mjeseci do pet godina.

(2) Tko drugu osobu radi zarade silom ili prijetnjom, obmanom, prijevarom, zlouporabom ovlasti ili teškog položaja ili odnosa zavisnosti, prisili ili navede na pružanje spolnih usluga, ili tko koristi spolne usluge takve osobe uz naplatu, a znao je ili je morao i mogao znati za navedene okolnosti,

kaznit će se kaznom zatvora od jedne do deset godina.

(...)«

19. Bitne odredbe u relevantno vrijeme važećeg Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 35/05., 41/08., 125/11. – članak 9. Zakona o rokovima ispunjenja novčanih obveza, 78/15., i 29/18.) glase:

»Prava osobnosti

Članak 19.

(1) Svaka fizička i pravna osoba ima pravo na zaštitu svojih prava osobnosti pod pretpostavkama utvrđenim zakonom.

(2) Pod pravima osobnosti u smislu ovoga Zakona razumijevaju se prava na život, tjelesno i duševno zdravlje, ugled, čast, dostojanstvo, ime, privatnost osobnog i obiteljskog života, slobodu i dr.

(...)«

»Šteta

Članak 104.

Šteta je umanjenje nečije imovine (obična šteta), sprječavanje njezina povećanja (izmakla korist) i povreda prava osobnosti (neimovinska šteta).»

»Postojanje krivnje

Članak 109.

Krivnja postoji kad je štetnik prouzročio štetu namjerno ili nepažnjom.«

»Pretpostavka odgovornosti

Članak 1045.

(1) Tko drugome prouzroči štetu, dužan je naknaditi je ako ne dokaže da je šteta nastala bez njegove krivnje.

(...)«

20. Zakonom o novčanoj naknadi žrtvama kaznenih djela (»Narodne novine« broj 80/08. i 27/11.) predviđena je mogućnost da žrtve kaznenih djela počinjenih uz primjenu sile i kaznenih djela protiv spolnog integriteta od države pod određenim uvjetima ishode naknadu štete.

21. Članak 223. u relevantno vrijeme važećeg Zakona o parničnom postupku («Narodne novine» broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. – članak 50. Zakona o arbitraži, 117/03., 88/05. – članak 129. Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona, 2/07. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 84/08., 96/08. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 123/08. – ispravak, 57/11., 148/11. – pročišćeni tekst, 25/13., 28/13. – članak 145. Zakona o sudovima, 89/14. – odluka USRH broj: U-I-885/2013 i 70/19.) glasi:

»Članak 223.

(1) Ako se utvrdi da stranci pripada pravo na naknadu štete, na novčanu svotu ili na zamjenjive stvari, ali se visina svote odnosno količina stvari ne može utvrditi ili bi se mogla utvrditi samo s nerazmjernim teškoćama, sud će o tome odlučiti prema slobodnoj ocjeni.

(...)«

V. MJERODAVNO MEĐUNARODNO PRAVO

A. Ujedinjeni narodi

22. Bitne odredbe Konvencije Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnoga organiziranog kriminaliteta, Protokola za sprječavanje, suzbijanje i kažnjavanje krijumčarenja ljudi, posebice žena i djece – tzv. Protokol iz Palerma (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 14/02.), kojom je po prvi put u međunarodnom pravu definirano trgovanje ljudima, glase:

»PROTOKOL ZA SPRJEČAVANJE, SUZBIJANJE I KAŽNJAVANJE

KRIJUMČARENJA LJUDI, POSEBICE ŽENA I DJECE, KOJIM SE DOPUNJUJE KONVENCIJA UJEDINJENIH NARODA PROTIV TRANSNACIONALNOG ORGANIZIRANOG KRIMINALITETA

PREAMBULA

Države stranke ovog Protokola,

Izjavljujući da učinkovito djelovanje u borbi protiv krijumčarenja osoba, posebice žena i djece, traži sveobuhvatan međunarodni pristup u državama podrijetla, tranzita i odredišta, koji uključuje mjere za sprječavanje takvog krijumčarenja, za kažnjavanje krijumčara i za zaštitu žrtava takvog krijumčarenja, uključujući zaštitu njihovih međunarodno priznatih ljudskih prava,

Uzimajući u obzir činjenicu da, usprkos postojanju raznih međunarodnih instrumenata koji sadrže pravila i praktične mjere za borbu protiv izrabljivanja osoba, osobito žena i djece, ne postoji univerzalni instrument koji bi se bavio svim aspektima krijumčarenja osoba,

Zabrinute da, u nedostatku takvog instrumenta, osobe koje su podložne krijumčarenju neće biti dovoljno zaštićene,

Podsjećajući na rezoluciju Opće skupštine 53/111 od 9. prosinca 1998., u kojoj je Skupština odlučila da se osnuje poseban međudržavni odbor s neograničenim sastavom s ciljem izrade sveobuhvatne međunarodne konvencije protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta i rasprave o izradi, među ostalim, međunarodnog instrumenta koji bi se odnosio na krijumčarenje žena i djece,

Uvjerene da će dopuna Konvencije Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta međunarodnim instrumentom za sprječavanje, suzbijanje i kažnjavanje krijumčarenja osoba, posebice žena i djece, biti korisna u borbi protiv tog kriminala,

Sporazumjele su se kako slijedi:

I. OPĆE ODREDBE

Članak 1.

ODNOS PREMA KONVENCIJI UJEDINJENIH NARODA PROTIV

TRANSNACIONALNOG ORGANIZIRANOG KRIMINALITETA

1. Ovaj Protokol dopunjuje Konvenciju Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta. On će se tumačiti zajedno s Konvencijom.

2. Odredbe Konvencije Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta primjenjivat će se, mutatis mutandis, na ovaj Protokol, osim ako ovdje nije drugačije određeno.

3. Kaznena djela utvrđena u skladu sa člankom 5. ovoga Protokola smatrat će se kaznenim djelima utvrđenima u skladu s Konvencijom.

Članak 2.

SVRHA

Svrha ovoga Protokola je:

a) sprječavanje i borba protiv krijumčarenja ljudi, posebice žena i djece;

b) zaštita i pomoć žrtvama takvog krijumčarenja, poštujući u potpunosti njihova ljudska prava; i

c) promicanje suradnje između država stranaka kako bi se ispunili ti ciljevi.

Članak 3.

UPORABA POJMOVA

U svrhe ovoga Protokola:

a) ‘krijumčarenje osoba’ znači vrbovanje, prijevoz, transfer, pružanje utočišta i prihvat osoba, pomoću prijetnje ili uporabe sile ili drugih oblika prinude, otmice, prijevare, zloporabe ovlasti ili položaja bespomoćnosti ili davanje ili primanje plaćanja ili sredstava da bi se postigla privola osobe koja ima kontrolu nad drugom osobom, u svrhu izrabljivanja. Izrabljivanje će minimalno uključiti, iskorištavanje prostitucije drugih ili drugih oblika seksualnog iskorištavanja, prisilni rad ili usluge, ropstvo ili odnose slične ropstvu, podčinjavanje ili odstranjivanje organa.

b) Privola žrtve krijumčarenja osoba na namjeravano iskorištavanje iz stavka a) ovoga članka neće se uzimati u obzir tamo gdje je bilo korišteno bilo koje sredstvo iz stavka a).

c) Vrbovanje, prijevoz, transfer, pruža­nje utočišta ili prihvat nekog djeteta u svrhu izrabljivanja smatrat će se ‘krijumčarenjem osoba’ čak i ako to ne uključuje bilo koje sredstvo iz stavka a) ovoga članka;

d) ‘Dijete’ označava bilo koju osobu mlađu od 18 godina.

Članak 4.

OPSEG PRIMJENE

Ovaj se Protokol primjenjuje, osim ako ovdje nije drugačije određeno, na sprječavanje, istragu i progon kaznenih djela utvrđenih u skladu s člankom 6. ovoga Protokola, u slučajevima kada ta djela imaju transnacionalna obilježba i gdje uključuju neku organiziranu zločinačku grupu, kao i na zaštitu prava osoba koje su objekt takvih kaznenih djela.«

»II. ZAŠTITA ŽRTAVA KRIJUMČARENJA OSOBA

Članak 6.

POMOĆ ŽRTVAMA KRIJUMČARENJA OSOBA I NJIHOVA ZAŠTITA

(...)

2. Svaka država stranka osigurat će da njen domaći pravni ili upravni sustav sadrži mjere koje omogućavaju žrtvama krijumčarenja osoba, u odgovarajućim slučajevima:

a) informaciju o primjenjivom sudskom i upravnom postupku;

b) pomoć kako bi se omogućilo da njihova gledišta i brige budu predstavljeni i razmatrani na odgovarajućem stupnju kaznenog postupka protiv počinitelja, na način da ne budu na štetu prava obrane.

3. Svaka država stranka razmotrit će provedbu mjera čiji je cilj fizički, psihički i društveni oporavak žrtava krijumčarenja osoba uključujući, u odgovarajućim slučajevima, suradnju s nevladinim organizacijama, drugim relevantnim organizacijama i drugim elementima građanskog društva, a posebno pružanje:

a) odgovarajućeg smještaja;

b) savjetovanje i informiranje, posebno u svezi njihovih zakonskih prava, na jeziku koji žrtve krijumčarenja osoba mogu razumjeti;

c) medicinsku, psihološku i materijalnu pomoć; i

d) mogućnosti zapošljavanja, odgoja i obrazovanja.

4. Svaka država stranka uzet će u obzir, pri primjeni odredaba ovoga članka, dob, spol i posebne potrebe žrtava krijumčarenja osoba, osobito posebne potrebe djece, uključujući odgovarajući smještaj, obrazovanje i skrb.

5. Svaka država stranka nastojat će pružiti fizičku sigurnost žrtvama krijumčarenja osoba dok se nalaze na njezinu državnome području.

6. Svaka država stranka osigurat će da njezin pravni sustav sadrži mjere koje nude žrtvama krijumčarenja osoba mogućnost dobivanja naknade za pretrpljenu štetu.«

B. Vijeće Europe

23. Konvencija Vijeća Europe o suzbijanju trgovanja ljudima (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 7/07.), koja je u Republici Hrvatskoj stupila na snagu 1. veljače 2008., u bitnim dijelovima propisuje:

»Poglavlje I.

CILJEVI, PREDMET, NAČELO NEDISKRIMINACIJE I DEFINICIJE

Članak 1.

CILJEVI KONVENCIJE

1. Ciljevi ove Konvencije su:

a) sprječavanje i suzbijanje trgovanja ljudima, uz istodobno jamčenje ravnopravnosti spolova,

b) zaštita ljudskih prava žrtava trgovanja ljudima, osmišljavanje sveobuhvatnog okvira za pružanje zaštite i pomoći žrtvama i svjedocima, uz zajamčenu ravnopravnost spolova, kao i osiguranje učinkovite istrage i kaznenog progona,

c) promicanje međunarodne suradnje u suzbijanju trgovanja ljudima.

2. Kako bi se osiguralo da stranke Konvencije učinkovito provode njezine odredbe, ova Konvencija uspostavlja poseban mehanizam praćenja provedbe.

Članak 2.

PODRUČJE PRIMJENE

Ova se Konvencija primjenjuje na sve oblike trgovanja ljudima, bilo da se ona provodi unutar jedne države ili prekogranično, bilo da je povezana s organiziranim kriminalom ili nije.«

»Poglavlje III.

MJERE ZA ZAŠTITU I PROMICANJE PRAVA ŽRTAVA, UZ ZAJAMČENU RAVNOPRAVNOST SPOLOVA

Članak 10.

IDENTIFIKACIJA ŽRTAVA

1. Svaka stranka u svojim će nadležnim tijelima imati osobe koje su prošle izobrazbu i koje su kvalificirane za sprječavanje i suzbijanje trgovanja ljudima, za identifikaciju i pružanje pomoći žrtvama, uključujući djecu, te će osigurati da različita tijela međusobno surađuju, te da surađuju s mjerodavnim potpornim organizacijama, kako bi žrtve bile identificirane u postupku koji na odgovarajući način uzima u obzir posebnu situaciju u kojoj su se našle žrtve koje su žene i djeca i kako bi im se, kad je to potrebno, izdale dozvole boravka u skladu s uvjetima iz članka 14. ove Konvencije.

2. Svaka će stranka usvojiti zakonodavne ili druge mjere koje su potrebne kako bi se žrtve identificirale na odgovarajući način u suradnji s drugim strankama i mjerodavnim potpornim organizacijama. Svaka stranka će osigurati da, u slučaju da nadležna tijela imaju opravdane razloge za sumnju da je neka osoba bila žrtva trgovanja ljudima, ta osoba ne bude uklonjena s njenog državnog područja sve dok nadležna tijela ne okončaju identifikacijski postupak kojim prepoznaju žrtvu kaznenog djela opisanog u članku 18. ove Konvencije i na sličan će način osigurati da ta osoba dobije pomoć koja je opisana u članku 12. stavcima 1. i 2.

(...)«

»Članak 15.

NAKNADA ŠTETE I PRAVNI LIJEK

(...)

3. Svaka će stranka u svom domaćem zakonodavstvu osigurati pravo žrtava na naknadu štete od počinitelja.

(...)«

»Poglavlje VIII.

ODNOS PREMA DRUGIM MEĐUNARODNIM INSTRUMENTIMA

Članak 39.

ODNOS PREMA PROTOKOLU ZA PREVENCIJU, SUZBIJANJE I KAŽNJAVANJE TRGOVANJA LJUDIMA, POSEBICE ŽENA I DJECE, KOJI NADOPUNJUJE KONVENCIJU UJEDINJENIH NARODA PROTIV TRANSNACIONALNOG ORGANIZIRANOG KRIMINALITETA

Ova Konvencija neće utjecati na prava i obveze koji proizlaze iz odredaba Protokola za prevenciju, suzbijanje i kažnjavanje trgovanja ljudima, posebice žena i djece, koji nadopunjuje Konvenciju Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta i namjera joj je da pojača zaštitu koju taj Protokol pruža i da razvije standarde koji su u njemu sadržani.«

24. Konvencija o sprečavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u obitelji (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 3/18.), koja je u Republici Hrvatskoj stupila na snagu 1. listopada 2018., u bitnim dijelovima propisuje:

»Članak 49.

OPĆE OBVEZE

1. Stranke će poduzeti potrebne zakonodavne ili druge mjere kako bi osigurale da se istrage i sudski postupci u vezi sa svim oblicima nasilja obuhvaćenih područjem primjene ove Konvencije provode bez nepotrebnih odgađanja uzimajući u obzir prava žrtve tijekom svih stadija kaznenog postupka.

2. Stranke će poduzeti potrebne zakonodavne ili druge mjere, u skladu s temeljnim načelima ljudskih prava i uzimajući u obzir rodno razumijevanje nasilja, kako bi osigurale učinkovitu istragu i progon kaznenih djela utvrđenih u skladu s ovom Konvencijom.«

»Članak 56.

MJERE ZAŠTITE

1. Stranke će poduzeti potrebne zakonodavne ili druge mjere kako bi zaštitile prava i interese žrtava, uključujući i njihove posebne potrebe kao svjedoka, u svim stadijima istrage i sudskog postupka, a osobito:

(a) osiguravajući njihovu zaštitu kao i zaštitu njihovih obitelji i svjedoka, od zastrašivanja, osvete i ponovne viktimizacije;

(...)«

C. Pravo Europske unije

25. Bitne odredbe Povelje Europske unije o temeljnim pravima (»Službeni list« C 326, 26. listopada 2012.; hrvatski prijevod: SL C 202, 7. lipnja 2016.) propisuju:

»Članak 1.

Ljudsko dostojanstvo

Ljudsko dostojanstvo je nepovredivo. Ono se mora poštovati i štititi.«

»Članak 3.

Pravo na integritet osobe

1. Svatko ima pravo na poštovanje tjelesnog i duhovnog integriteta.

(...)

Članak 4.

Zabrana mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne.

Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.«

»Članak 7.

Poštovanje privatnog i obiteljskog života

Svatko ima pravo na poštovanje svojeg privatnog ... života ...«

26. Direktiva 2012/29/EU u relevantnom dijelu glasi:

»Uvodne izjave

(...)

(9) Kazneno djelo predstavlja nedopušteno djelo protiv društva, kao i povredu pojedinačnih prava žrtava. Stoga bi žrtve kaznenih djela trebalo prepoznati i prema njima postupati s poštovanjem, na osjećajan i profesionalan način bez diskriminacije bilo koje vrste utemeljene na bilo kojoj osnovi poput rase, boje kože, etničkog ili socijalnog podrijetla, genetskih obilježja, jezika, religije ili uvjerenja, političkog ili nekog drugog uvjerenja, pripadnosti nacionalnoj manjini, imovine, rođenja, invalidnosti, dobi, spola, spolnog izražavanja, spolnog identiteta, seksualnog usmjerenja, boravišnog statusa ili zdravlja. U svim kontaktima s nadležnim tijelom koje postupa u okviru kaznenog postupka i svim službama koje dolaze u kontakt sa žrtvama, poput službi za potporu žrtvama ili službi za popravljanje štete, trebalo bi uzeti u obzir osobnu situaciju i neposredne potrebe, dob, spol, moguću invalidnost i zrelost žrtava kaznenih djela, pri tome potpuno poštujući njihovu tjelesnu, umnu i moralnu nepovredivost. Žrtve kaznenih djela trebalo bi zaštititi od sekundarne i ponovljene viktimizacije, od zastrašivanja i odmazde, one bi trebale dobiti odgovarajuću potporu radi olakšavanja oporavka te bi im trebalo omogućiti dostatan pristup pravosuđu.

(...)

(11) Ovom se Direktivom utvrđuju minimalna pravila. Države članice mogu proširiti prava određena u ovoj Direktivi kako bi pružile višu razinu zaštite.

(...)

(46) Službe za popravljanje štete, uključujući na primjer medijaciju između žrtve i počinitelja, grupne obiteljske sastanke i sastanke za mirenje, mogu biti od velike koristi za žrtvu, ali zahtijevaju zaštitne mjere kako bi se spriječili sekundarna i ponovljena viktimizacija, zastrašivanje i odmazda. Takve bi službe trebale stog prvenstveno uzimati u obzir interese i potrebe žrtve, popravljajući štetu koja je nanesena žrtvi i izbjegavajući daljnju štetu. Čimbenike poput prirode i težine kaznenog djela, proizašlog stupnja traume, ponovljene povrede tjelesne, spolne ili psihičke nepovredivosti žrtve, neravnoteže odnosa moći i dobi, zrelosti ili intelektualne sposobnosti žrtve, a koji bi mogli ograničiti ili umanjiti sposobnost žrtve za izbor utemeljen na informacijama ili bi mogle ugroziti pozitivni ishod za žrtvu, trebalo bi uzeti u obzir prilikom upućivanja predmeta službama za popravljanje štete te prilikom provođenja postupka popravljanja štete. Postupak popravljanja štete trebao bi u načelu biti povjerljiv, osim ako se stranke drukčije sporazume ili ako se to zahtijeva nacionalnim pravom zbog važnijeg javnog interesa. Određene elemente, poput prijetnji ili svih drugih oblika nasilja iznesenih odnosno počinjenih tijekom postupka može se smatrati takvima da zahtijevaju objavljivanje u javnom interesu.

(52) Trebale bi biti dostupne mjere za zaštitu sigurnosti i dostojanstva žrtava i članova njihovih obitelji od sekundarne i ponovljene viktimizacije, od zastrašivanja i od odmazde, kao što su privremeni sudski nalozi ili nalozi za zaštitu ili nalozi kojima se ograničavaju slobode

(53) Rizik sekundarne i ponovljene viktimizacije, zastrašivanja i odmazde od strane počinitelja ili zbog sudjelovanja u kaznenom postupku trebalo ograničiti provođenjem postupka na usklađeni način i uz poštovanje, omogućujući žrtvama uspostavu povjerenja u tijela. Interakcija s nadležnim tijelima trebala bi biti što je moguće lakša, uz istodobno ograničavanje broja nepotrebnih interakcija žrtve koje ona ima s nadležnim tijelima putem, na primjer, videosnimanja saslušanja i omogućavanjem njihovog korištenja u sudskom postupku. Djelatnicima bi trebalo omogućiti što širi raspon mjera radi sprečavanja nelagode za žrtvu tijekom sudskog postupka posebice uslijed vizualnog kontakta žrtve s počiniteljem, njegovom obitelji, osobama iz okruženja počinitelja ili publikom. U tu svrhu države članice trebalo bi potaknuti na uvođenje, posebno u odnosu na zgrade sudova i policijskih postaja, ostvarivih i praktičnih mjera kojima se omogućuje da u objekte budu uključene pogodnosti poput odvojenih ulaza i čekaonica za žrtve. Osim toga, države članice bi trebale, koliko god je to moguće, planirati kazneni postupak tako da se izbjegnu kontakti između žrtava i članova njihovih obitelji i počinitelja, na primjer pozivanjem žrtava i počinitelja na raspravu u različita vremena.

(…)

(57) Žrtve trgovanja ljudima, terorizma, organiziranog kriminala, nasilja u bliskim odnosima, spolnog nasilja ili iskorištavanja, rodno uvjetovanog nasilja, kaznenih djela iz mržnje te žrtve s invalidnošću i djeca kao žrtve u visokom su postotku žrtve sekundarne i ponovljene viktimizacije, zastrašivanja i odmazde. Posebnu pažnju trebalo bi obratiti pri procjeni postoji li kod takvih žrtava rizik takve viktimizacije, zastrašivanja ili odmazde te bi trebalo s velikom vjerojatnoću pretpostaviti da će navedene žrtve imati koristi od posebnih zaštitnih mjera.

(58) Žrtvama koje su identificirane kao žrtve podložne sekundarnoj i ponovljenoj viktimizaciji, zastrašivanju i odmazdi trebalo bi tijekom kaznenog postupka pružiti odgovarajuće mjere za njihovu zaštitu. Točnu bi prirodu takvih mjera trebalo odrediti putem pojedinačne procjene, uzimajući u obzir želju žrtve. Opseg takvih mjera trebali bi određivati ne dovodeći u pitanje prava na obranu i u skladu s pravilima o sudskoj diskrecijskoj ovlasti. Žrtvine brige i strahovi u odnosu na postupak trebali bi biti ključni čimbenik pri utvrđivanju jesu li potrebne posebne mjere za žrtvu.

(…)

(61) Svi službenici uključeni u kazneni postupak za koje je vjerojatno da će doći u osobni kontakt sa žrtvama trebali bi imati pristup odgovarajućem početnom i kontinuiranom osposobljavanju i sudjelovati u njemu, do razine prikladne za njihov kontakt sa žrtvama, tako da mogu prepoznati žrtve i njihove potrebe te postupati prema njima s poštovanjem, na osjećajan, stručan i nediskriminirajući način. Osobe za koje je vjerojatno da će biti uključene u pojedinačnu procjenu radi utvrđivanja posebnih potreba zaštite žrtve i određivanja njezine potrebe za posebnim zaštitnim mjerama trebali bi proći posebno osposobljavanje o tome kako provesti takvu procjenu. Države članice trebale bi osigurati takvo osposobljavanje za policijske službe i sudsko osoblje. Isto tako, na osposobljavanje bi također trebalo poticati odvjetnike, državne odvjetnike i suce te djelatnike koji žrtvama pružaju potporu ili usluge popravljanja štete. Taj zahtjev treba uključivati osposobljavanje o posebnim službama za potporu na koje bi žrtvama trebalo ukazivati ili specijalističko osposobljavanje kada je njihov rad usredotočen na žrtve s posebnim potrebama i posebno psihološko osposobljavanje, kako je to primjereno. Ovisno o slučaju, takvo osposobljavanje treba biti rodno osjetljivo. Djelovanja država članica u području osposobljavanja trebala bi biti nadopunjena smjernicama, preporukama i razmjenom najbolje prakse u skladu s Budimpeštanskim planom.

(...)

(66) Ovom se Direktivom poštuju temeljna prava i načela prepoznata Poveljom o temeljnim pravima Europske unije. Njome se posebno nastoji promicati pravo na dostojanstvo, život, tjelesnu i umnu nepovredivost, slobodu i sigurnost, pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života, pravo vlasništva, načelo nediskriminacije, načelo ravnopravnosti žena i muškaraca, prava djeteta, starijih osoba i osoba s invalidnošću te pravo na pošteno suđenje.

»Članak 16.

Pravo na odluku o naknadi štete od strane počinitelja u okviru kaznenog postupka

1. Države članice osiguravaju da žrtve u okviru kaznenog postupka imaju pravo na odluku o naknadi štete od strane počinitelja, u razumnom roku, osim ako je nacionalnim pravom predviđeno da se takva odluka mora donijeti u drugom pravnom postupku.

2. Države članice promiču mjere kojima se počinitelje potiče na pružanje odgovarajuće naknade štete žrtvama.«

»Članak 18.

Pravo na zaštitu

Ne dovodeći u pitanje prava na obranu, države članice osiguravaju dostupnost mjera za zaštitu žrtava i članova njihovih obitelji od sekundarne i ponovljene viktimizacije, zastrašivanja i odmazde, uključujući zaštitu od rizika emocionalne i psihološke štete te zaštitu dostojanstva žrtava tijekom ispitivanja i svjedočenja. Ako je potrebno, takve mjere također uključuju postupke uspostavljene na temelju nacionalnog prava kojima se predviđa fizička zaštita žrtava i članova njihovih obitelji.«

»Članak 22.

Pojedinačna procjena žrtava radi utvrđivanja posebnih potreba zaštite

1. Države članice osiguravaju da žrtve dobiju pravovremenu i pojedinačnu procjenu, u skladu s nacionalnim postupcima, radi utvrđivanja posebnih potreba zaštite i utvrđivanja bi li i u kojem opsegu one imale koristi od posebnih mjera u okviru kaznenog postupka, kako je predviđeno u člancima 23. i 24., zbog njihove osobite ranjivosti na sekundarnu i ponovljenu viktimizaciju, zastrašivanje i odmazdu.

2. Pojedinačna procjena naročito uzima u obzir:

(a) osobne značajke žrtve;

(b) vrstu ili prirodu kaznenog djela; i

(c) okolnosti kaznenog djela.

3. U kontekstu pojedinačne procjene, posebnu pažnju posvećuje se žrtvama koje su pretrpjele značajnu štetu zbog težine kaznenog djela; žrtvama koje su pretrpjele kazneno djelo počinjeno zbog neke osobine osobe ili diskriminatornog motiva koji bi mogli biti naročito povezani s njihovim osobnim značajkama; žrtvama koje njihov odnos s počiniteljem i ovisnost o njemu čine naročito ranjivima. U tom se smislu, na odgovarajući način uzimaju u obzir žrtve terorizma, organiziranog kriminala, trgovanja ljudima, rodno uvjetovanog nasilja, nasilja u bliskim odnosima, spolnog nasilja, iskorištavanja ili zločina iz mržnje i žrtve s invalidnošću.

(...).

5. Opseg pojedinačne procjene može se prilagoditi ovisno o težini kaznenog djela i stupnju očigledne štete koju je pretrpjela žrtva.

6. Pojedinačna procjena provodi se uz usku uključenost žrtava i njome se uzimaju u obzir njihove želje, uključujući ako se i ne žele koristiti posebnim mjerama predviđenim u člancima 23. i 24.

7. Ako su se elementi koji čine temelj pojedinačne procjene znatno promijenili, države članice osiguravaju njihovo ažuriranje tijekom cijelog kaznenog postupka.«

D. Ostali međunarodni dokumenti

27. Ostali međunarodni dokumenti opširno su citirani u predmetu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) S.M. protiv Hrvatske [Vv] (br. 60561/14, presuda od 19. srpnja 2018.).

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

28. Uzimajući u obzir sadržaj ustavne tužbe, prirodu prigovora, činjenice predmeta i njegov značaj, Ustavni sud razmotrit će ustavnu tužbu, prema načelu iura novit curia, s aspekta članka 23. stavaka 1. i 2. Ustava te članaka 3. i 4. Konvencije.

28.1. Članak 23. Ustava u bitnom dijelu glasi:

»Članak 23.

Nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvu obliku zlostavljanja ...

Zabranjen je prisilni i obvezatni rad.«

28.2. Članci 3. i 4. Konvencije u bitnom dijelu glase:

»Članak 3.

ZABRANA MUČENJA

Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.

Članak 4.

ZABRANA ROPSTVA I PRISILNOG RADA

1. Nitko se ne smije držati u ropstvu ili ropstvu sličnom odnosu.

2. Nitko se ne smije siliti na prisilan ili obvezatan rad.

(...)«

29. Ustavni sud uvodno ističe da je podnositeljica ustavne tužbe žrtva silovanja i prisilne prostitucije. Činjenice ovog predmeta donekle su slične činjenicama u predmetu ESLJP-a S.M. protiv Hrvatske (navedeno). U tom je predmetu ESLJP razmatrao primjenjivost članka 4. Konvencije (koji zabranjuje ropstvo, ropstvu sličan odnos i prisilni ili obvezatan rad) na trgovinu i iskorištavanje žena u svrhu prostitucije, te je pojasnio svoju praksu u kojoj mjeri postupanje povezano s trgovanjem ljudima i/ili iskorištavanjem u svrhu prostitucije spada u područje primjene Konvencije.

30. Okolnosti u kojima se nalazila podnositeljica ustavne tužbe u ovome su predmetu, prema mišljenju Ustavnog suda, i ozbiljnije i teže od okolnosti u kojima se nalazila podnositeljica zahtjeva u predmetu S.M. protiv Hrvatske (navedeno), a što će se u nastavku obrazložiti.

31. U predmetu S.M. protiv Hrvatske (navedeno) podnositeljica zahtjeva tvrdila je da je bila pod kontrolom T. M.-a, bivšeg policajaca, koji ju je fizički i psihički prisiljavao na prostituciju. Morala mu je davati polovinu novca dobivenog pružanjem spolnih usluga. Ako nije udovoljavala njegovim zahtjevima, prijetio joj je i kažnjavao je. Podnositeljica zahtjeva je nakon nekog vremena nazvala prijateljicu čiji joj je dečko pomogao da pobjegne. Nakon toga je šest mjeseci živjela s prijateljicom i njezinom majkom. Kada joj je T. M. putem Facebooka počeo slati prijeteće poruke, odlučila se obratiti policiji. Nakon provedene istrage, protiv T. M.-a je podignuta optužnica zbog kaznenog djela podvođenja, a podnositeljici je dodijeljen status potencijalne žrtve trgovanja ljudima, kao teško kazneno djelo organiziranja prostitucije. Prvostupanjski (općinski) sud oslobodio je 15. veljače 2013. T. M.-a uz obrazloženje da, iako je tijekom postupka utvrdio da je T. M. organizirao pružanje spolnih usluga za što je vrbovao podnositeljicu zahtjeva, nije utvrdio da je prisiljavao podnositeljicu na prostituciju, što je bio sastavni element kaznenog djela koje mu se stavljalo na teret. Naime, državno odvjetništvo je T. M.-a optužilo samo za teži oblik kaznenog djela prostitucije, onaj koji uključuje prisilu. Stoga T. M. nije mogao biti osuđen za osnovni oblik tog kaznenog djela. Prvostupanjski sud zaključio je da državno odvjetništvo nije pružilo dovoljno dokaza za osudu T. M.-a. Naime, ključni dokaz pri utvrđivanju je li optuženi prisilio žrtvu na pružanje seksualnih usluga primjenom sile ili prijetnje bio je iskaz podnositeljice zahtjeva koji je bio nedosljedan i nepouzdan. Žalbeni sud odbio je žalbu nadležnog državnog odvjetništva, a Ustavni sud je odbacio podnositeljičinu ustavnu tužbu s obrazloženjem da je ustavna tužba u konkretnom slučaju podnijeta protiv sudskih odluka (presuda) kojima je odlučivano o optužbi zbog kažnjivog djela okrivljenog T. M.-a pa da podnositeljica u konkretnom slučaju nije ovlaštena za njezino podnošenje u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

32. Podnositeljica zahtjeva podnijela je zahtjev ESLJP-u tvrdeći da domaće vlasti nisu učinkovito primijenile relevantne kaznenopravne mehanizme na njezine navode o trgovanju ljudima, suprotno obvezama iz članaka 3., 4. i 8. Konvencije. ESLJP je njezin prigovor odlučio ispitati samo u okviru članka 4. Konvencije kako bi pojasnio određene aspekte svoje sudske prakse o trgovanju ljudima u svrhu iskorištavanja prostitucije, a s obzirom na vrlo mali broj predmeta koji se s takvom pravnom problematikom pojavio pred tim sudom. Služeći se međunarodnim dokumentima koji su opširno navedeni i opisani u toj presudi, a ponajprije definicijama trgovine ljudima iz Protokola iz Palerma (v. t. 22. obrazloženja ove odluke) i Konvencije Vijeća Europe o suzbijanju trgovanja ljudima (v. t. 23. obrazloženja ove odluke), ESLJP je zauzeo stajalište da su potrebna tri konstitutivna elementa koja moraju biti kumulativno ispunjena da bi se određeno postupanje moglo okarakterizirati kao trgovina ljudima.

33. Navedena tri elementa su: (1) radnja (ono što je učinjeno: vrbovanje, prijevoz, premještanje, pružanje utočišta ili prihvat osoba); (2) sredstva (kako je učinjeno: prijetnjom ili uporabom sile ili drugih oblika prinude, otmice, prijevare, zloporabe ovlasti ili položaja bespomoćnosti ili davanje ili primanje plaćanja ili sredstava da bi se postigla privola osobe koja ima kontrolu nad drugom osobom, u svrhu izrabljivanja); (3) izrabljivačka svrha (zašto je to učinjeno: ovo uključuje, minimalno, iskorištavanje u svrhu prostitucije ili druge oblike seksualnog iskorištavanja, prisilni rad ili usluge, ropstvo ili prakse slične ropstvu, služanstvo ili vađenje organa).

34. S tim u vezi, ESLJP je naglasio da se iz perspektive članka 4. Konvencije pojam trgovine ljudima ne odnosi samo na prekograničnu trgovinu ljudima nego i na trgovanje ljudima unutar jedne države, neovisno o tome je li ono povezano s organiziranim kriminalom.

35. Pojam »prisilnog ili obvezatnog rada« uključuje zaštitu od prisilne prostitucije, neovisno o tome je li povezana s kontekstom trgovanja ljudima, pri čemu je ponovio da »prisila« može obuhvaćati i suptilne oblike prisilnog ponašanja utvrđene njegovom sudskom praksom u kontekstu članka 4. Konvencije, kao i dokumentima Međunarodne organizacije rada (ILO) te drugim međunarodnim dokumentima.

36. Naposljetku, postojanje »trgovanja ljudima« i/ili prisilne prostitucije činjenično je pitanje koje se treba ispitati u svjetlu svih relevantnih okolnosti svakog pojedinog slučaja.

37. Što se tiče sastavnih elemenata trgovine ljudima, ESLJP je utvrdio da je T. M. navodno kontaktirao podnositeljicu putem Facebooka i obećao joj zaposlenje, što je jedan od prepoznatih načina na koji trgovci ljudima vrbuju svoje žrtve. Navodi podnositeljice da je T. M. organizirao njezino pružanje seksualnih usluga osiguranjem smještaja i drugih objekata, sugerirao elemente skrivanja, kao jednu od mogućih »radnji« trgovine ljudima. Štoviše, u pogledu upotrijebljenih sredstava, T. M. je priznao da je jednom prilikom protiv nje upotrijebio silu i posudio joj novac, što je otvorilo pitanje mogućeg dužničkog ropstva. Osobna situacija podnositeljice zahtjeva nedvojbeno je upućivala na to da je pripadala ranjivoj skupini, dok je položaj i prošlost T. M.-a upućivala na to da je on bio u stanju zauzeti dominantan položaj nad njom i zlorabiti njezinu ranjivost kako bi je iskorištavao u svrhu prostitucije.

38. Ukratko, podnositeljica zahtjeva podnijela je argumentiran zahtjev i postojali su prima facie dokazi da je bila podvrgnuta postupanju suprotnom članku 4. Konvencije, trgovini ljudima i/ili prisilnoj prostituciji.

39. Što se tiče činjenica ovog ustavnosudskog predmeta, iz kaznenog spisa proizlazi da je podnositeljica upoznala okrivljenika 2016. godine putem njezinog »ljubavnog« oglasa. Prostitucijom se počela baviti kako bi vratila dug zbog kojeg je bila pod ovrhom. Nakon što su se par puta našli dobrovoljno i imali spolne odnose za novac, koje je on uz njezino znanje slikao i snimao, okrivljenik joj je predložio da ona obriše oglas, a da će joj on financijski pomoći. Poklonio joj je prijenosno računalo, narukvicu i prsten, iako je u to vrijeme bio prezadužen jer je njegov dug tada premašivao milijun kuna (približno 133.000,00 eura), a njegova mjesečna primanja iznosila su u to vrijeme oko 3.200,00 kuna (približno 425 eura). Kao što je rečeno u predmetu S.M. protiv Hrvatske (navedeno), upravo je nuđenje financijske pomoći jedan od prepoznatih načina na koji trgovci ljudima vrbuju svoje žrtve. Osim toga, nuđenje financijske pomoći je jedan način pružanja utočišta i stvaranje povjerljivog okruženja koje predstavlja oblik vrbovanja žrtve.

40. Nadalje, podnositeljica je navela da se prostitucijom počela baviti kako bi vratila dug zbog kojeg je bila pod ovrhom. Dakle, njezina osobna situacija je upućivala na to da je pripadala ranjivoj skupini. Također, činjenica da je okrivljenik od nje tražio da obriše oglas može se, u okolnostima ovog konkretnog slučaja, tumačiti kao čin preuzimanja kontrole nad njezinim izvorom prihoda, što se također može podvesti pod oblik vrbovanja žrtve. Osim toga, njegova je prezaduženost u konkretnim okolnostima također upućivala na to da je bio u stanju zlorabiti njezinu ranjivost kako bi je iskorištavao u svrhu prostitucije odnosno kako bi sebi pribavio dodatni izvor novca za podmirenje dugova.

41. Okrivljenik joj je tada rekao da radi u inozemstvu (Iranu ili Iraku) na razminiravanju i da će biti u Hrvatskoj do kraja lipnja 2016. Počeli su se viđati jedan do dva puta tjedno, a ona se prestala baviti prostitucijom. Ova je činjenica također od određenog značaja jer je poznato da trgovci ljudima ponekad stvaraju osjećaj emocionalne povezanosti i ovisnosti namamljujući svoje žrtve u intimne odnose i predstavljajući se kao njihovi romantični partneri (v. predmet ESLJP-a Krachunova protiv Bugarske, br. 18269/18, § 168., presuda od 28. studenoga 2023.).

42. Vrlo brzo je saznala da je lagao za posao u Iraku ili Iranu i da je on, zapravo, bio u zatvoru. Kad je htjela prekinuti vezu s njim, njezinom je zaručniku poslao elektroničku poruku u kojoj je podnositeljicu nazvao »droljom« i u kojoj je bila fotografija gole podnositeljice u eksplicitnoj pozi. Prijetio je da će to poslati njezinim roditeljima, obitelji njezinog zaručnika te njegovom poslodavcu. Kako se nije dobro vidjelo lice, uspjela je zaručnika uvjeriti da to nije ona. Idućih dana okrivljenik se ispričao i obećao da to više neće raditi, da je to učinio samo zato jer nije želio da se ona uda i da i dalje bude sa svojim zaručnikom te ju je zamolio da s njim (okrivljenikom) ostane do 21. prosinca 2016. jer je to »obljetnica« kada se pokušao objesiti u zatvoru jer je bio nedužan. Ona je popustila i počela se s njim viđati, ali joj je on davao do znanja da mora biti s njim ili će on svima obznaniti njezine fotografije. Ovakve prijetnje nedvojbeno upućuju na to da je bio u stanju zauzeti dominantan položaj.

43. Nakon toga je počeo predlagati spolne odnose u troje (s još jednim muškarcem) dajući joj jasno do znanja da to treba napraviti kako on ne bi slao fotografije. Tada je napravio oglasnik i počeo oglašavati njezine seksualne usluge. U narednih godinu i pol, okrivljenik je organizirao u svom stanu u Čakovcu, jednom stanu u Zagrebu i u garaži jednog hotela susrete podnositeljice s drugim muškarcima koje je ona spolno zadovoljavala za novac koji je morala odmah predati okrivljeniku. Ako bi se usprotivila onome što je od nje tražio, prijetio je da će ubiti i nju i njezinu obitelj, šamarao je, zavrtao joj ruke, ucjenjivao sa slanjem fotografija i videomaterijala koje je prikupljao snimajući je bez njezina znanja za vrijeme spolnih odnosa koje je imala s muškarcima koje joj je on dovodio.

44. Iz opisanih okolnosti nesumnjivo proizlazi da je okrivljenik organizirao pružanje seksualnih usluga osiguranjem smještaja, što upućuje na elemente skrivanja, kao jednu od mogućih »radnji« trgovine ljudima.

45. Kako je to i prvostupanjski sud utvrdio, to je činio uporabom sile i prijetnji, fizički i psihički zlostavljajući podnositeljicu.

46. Svrha je nesumnjivo bila izrabljivačka jer je okrivljenik podnositeljicu prisiljavao na prostituciju kako bi za sebe ishodio materijalnu dobit. Na to posebno, kako je već navedeno, upućuje činjenica da je bio prezadužen i s niskim mjesečnim primanjima.

47. Slijedom navedenog, razmatranjem svih navedenih činjenica koje su utvrđene u kaznenom postupku, Ustavni sud zaključuje da ponašanje okrivljenika prema podnositeljici sadržava sva tri elementa potrebna da bi se ono moglo okarakterizirati kao trgovina ljudima.

48. Stoga, Ustavni sud ocjenjuje da opseg ovog predmeta ulazi u područje primjene članka 4. Konvencije i članka 23. stavka 2. Ustava.

49. Nadalje, za razliku od podnositeljice zahtjeva u predmetu S.M. protiv Hrvatske (navedeno), u ovome je predmetu podnositeljica bila i žrtva silovanja okrivljenika koji ju je prisiljavao na prostituciju. U svojoj je sudskoj praksi ESLJP nebrojeno puta ponovio da silovanje predstavlja težak čin nasilja koji ostavlja duboke psihičke ožiljke na žrtvama koji ne prolaze s vremenom tako brzo kao kod drugih oblika fizičkog i psihičkog nasilja. Žrtva također doživljava akutnu fizičku bol zbog prisilne penetracije, zbog čega se osjeća poniženom i povrijeđenom, kako fizički tako i emocionalno (v., primjerice, predmete Aydin protiv Turske, br. 23178/94, presuda od 25. rujna 1997.; M.C. protiv Bugarske, br. 39272/98, presuda od 4. prosinca 2003.; Maslova i Nalbandov protiv Rusije, br. 839/02, presuda od 24. siječnja 2008.; D.J. protiv Hrvatske, br. 42418/10, presuda od 24. srpnja 2012.; W. protiv Slovenije, br. 24125/06, presuda od 23. siječnja 2014.; M.A. protiv Slovenije, br. 3400/07, presuda od 15. siječnja 2015.; B.V. protiv Belgije, br. 61030/08, presuda od 2. svibnja 2017:, te Y. protiv Bugarske, 41990/18, presuda od 20. veljače 2020.).

50. Predmete u kojima su podnositelji/ce zahtjeva žrtve seksualnog nasilja ESLJP razmatra s aspekta članka 3. Konvencije (koji zabranjuje mučenje i druge oblike zlostavljanja i jamči jednu od temeljnih vrijednosti demokratskog društva) i/ili s aspekta članka 8. Konvencije (koji, između ostalog, pruža zaštitu tjelesnom i moralnom integritetu, aspektima prava na privatni život). Hoće li takvo postupanje potpasti pod doseg članka 3. ili 8. Konvencije ovisi o njegovoj težini i ozbiljnosti te je li ono počinjeno od pripadnika represivnog državnog aparata pod čijom je kontrolom bila žrtva ili od strane privatnog pojedinca.

51. Ustavni sud smatra da silovanje kojem je podnositeljica u ovom predmetu bila podvrgnuta ulazi u doseg članka 3. Konvencije odnosno članka 23. stavka 1. Ustava iz sljedećih razloga.

52. Da bi neko postupanje ušlo u doseg članka 23. stavka 1. Ustava i članka 3. Konvencije odnosno da bi te odredbe bile primjenjive, to postupanje mora doseći »minimalni stupanj težine« (minimum level of severity). Ocjena tog minimalnog stupnja je relativna i ovisi o svim okolnostima predmeta, kao što su priroda i kontekst postupanja, njegovo trajanje, tjelesne i psihičke posljedice, ali i spol, dob i zdravstveno stanje žrtve, kao i odnos između žrtve i počinitelja. Također valja uzeti u obzir svrhu, zajedno s namjerom i pobudom, zbog koje je došlo do zlostavljanja, iako izostanak neke određene svrhe ne isključuje primjenu članka 23. stavka 1. Ustava odnosno članka 3. Konvencije. Čak i u odsutnosti stvarne tjelesne ozljede ili intenzivne tjelesne ili psihičke patnje, postupanje koje ponižava ili obezvrjeđuje pojedinca, pokazuje nedostatak poštovanja ili umanjuje njegovo ili njezino ljudsko dostojanstvo, ili koje budi osjećaje straha, tjeskobe ili inferiornosti koji mogu slomiti moralni i fizički otpor pojedinca može se okarakterizirati kao ponižavajuće u smislu članka 23. stavka 1. Ustava i članka 3. Konvencije (usp. s odlukom Ustavnog suda broj: U-IIIBi-613/2022 od 14. ožujka 2024.; www.usud.hr; te, među brojnima, s predmetima ESLJP-a Gäfgen protiv Njemačke [Vv], br. 22978/05, § 88., presuda od 1. lipnja 2010.; Bouyid protiv Belgije [Vv], br. 23380/09, § 81., presuda od 28. rujna 2015.; i J.I. protiv Hrvatske, br. 35898/16, § 85., presuda od 8. rujna 2022.).

53. Ustavni sud ističe da su u ovome predmetu sudovi utvrdili da je seksualno nasilje nad podnositeljicom trajalo više od dvije godine. Silovao ju je (vaginalno) čak i za vrijeme mjesečnice nakon čega bi je prisiljavao na oralni seks. Okrivljenik je tijekom tog razdoblja prosječno dva puta tjedno podnositeljicu silovao, i to uporabom prijetnje da će izravno napasti njezin život ili živote članova njezine obitelji.

53.1. S time u vezi, Ustavni sud ističe da je ESLJP već presudio da su prijetnje oblik psihičkog nasilja i da ranjiva žrtva može doživjeti strah bez obzira na objektivnu prirodu takvog zastrašujućeg ponašanja (v. Volodina protiv Rusije, 41261/17, § 98., presuda od 9. srpnja 2019.; Tunikaova i drugi protiv Rusije, br. 55976/16 i tri druga, § 119., presuda od 14. prosinca 2021.; i J.I. protiv Hrvatske, navedeno, § 88.).

54. Osim toga, okrivljenik je istovremeno podnositeljicu prisiljavao i na prostituciju. Od nje je zahtijevao potpunu pokornost i u drugim aspektima njezina života, neprestano je imao kontrolu nad njezinim kretanjem te je zahtijevao da ga ona izvještava o načinu provođenja vremena koje ne provodi s njim. Stalno je bila izložena njegovoj ljutnji, nezadovoljstvu i prijetnjama. To je kod nje izazvalo osjećaj stalnog straha, nesanice i ozbiljno razmišljanje o samoubojstvu. Da su ove okolnosti bile posebno teške, dokazuje i stručno mišljenje psihoterapeuta Tima za krizna stanja Crvenog križa kod kojeg je podnositeljica bila u psihosocijalnom tretmanu, a iz kojeg proizlazi da zbog teškog seksualnog, tjelesnog i emocionalnog zlostavljanja kojem je bila podvrgnuta dulje vrijeme podnositeljica pati od duboke depresije, ima simptome PTSP-a te probleme sa samopouzdanjem i nesigurnošću u odnosima.

55. Prema ocjeni Ustavnog suda, sve ove okolnosti u svojoj ukupnosti pridonijele su tome da užasno i dugotrajno seksualno, tjelesno i psihičko nasilje kojem je podnositeljica bila podvrgnuta dosegne »minimalni stupanj težine« potreban da bi ono moglo ući u doseg članka 3. Konvencije odnosno članka 23. stavka 1. Ustava, te da se ono može okarakterizirati kao nečovječno i ponižavajuće postupanje.

56. Vraćajući se na prigovore iznesene u ustavnoj tužbi, Ustavni sud ponajprije ističe da iako podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi da je predmetni kazneni postupak problematičan, između ostalog, jer ona nije prepoznata kao žrtva trgovine ljudima, podnositeljica smatra da je okrivljenik odgovarajuće kažnjen pa ne želi dalje problematizirati postupanje tijela kaznenog progona u tom smislu.

57. Kraj takvog navoda i u nedostatku izričitog prigovora, Ustavni sud neće ocjenjivati jesu li nadležna tijela u konkretnom slučaju ispunila postupovnu obvezu iz članka 4. Konvencije koji odgovara članku 23. stavku 2. Ustava, a to je provođenje učinkovite istrage. Pojam »istraga« je autonomni pojam u konvencijskom pravu i kao takav neovisan od njegove definicije u domaćem pravu. Stoga se zahtjevi učinkovite istrage prema praksi ESLJP-a primjenjuju na kazneni postupak u cjelini, što obuhvaća i suđenje. Ishod istrage i kaznenog postupka koji je uslijedio, uključujući izrečenu sankciju, smatra se odlučujućim. Od vitalne je važnosti za osiguranje da odvraćajući učinak postojećeg pravosudnog sustava i značaj uloge koju on mora odigrati u sprječavanju kršenja zabrane postupanja protivnima temeljnim odredbama Konvencije koje štite život osobe i ljudsko dostojanstvo ne budu potkopani (usporedi s, primjerice, predmetom Gäfgen protiv Njemačke, navedeno, § 121.).

58. Srž podnositeljičinih pritužbi na postupanje kaznenih sudova odnosi se na činjenicu da je ona, kao žrtva teškog seksualnog, tjelesnog i psihičkog nasilja te prisilne prostitucije, s imovinskopravnim zahtjevom za naknadu neimovinske štete upućena u parnicu, a da sudovi za to nisu dali valjano obrazloženje. Osim toga, sudovi nisu vodili brigu o tome da bi novi postupak za nju značio retraumatizaciju. Stoga će Ustavni sud ove prigovore razmotriti s aspekta pozitivnih obveza države koje proizlaze iz članaka 3. i 4. Konvencije i njima odgovarajućeg članka 23. stavaka 1. i 2. Ustava.

59. Ustavni sud ističe da prema praksi ESLJP-a članak 4. Konvencije, zajedno s člancima 2. i 3. Konvencije, sadržava jednu od osnovnih vrijednosti demokratskih društava koja čine Vijeće Europe, a trgovina ljudima (koja ugrožava dostojanstvo i temeljne slobode svojih žrtava) nije spojiva s konvencijskim vrijednostima. Obveze država ugovornica prema članku 4. Konvencije u vezi s trgovinom ljudima moraju biti vođene sveobuhvatnim pristupom koji zahtijeva Protokol iz Palerma i Konvencija o suzbijanju trgovanja ljudima, te samo kombinacija tih mjera, uključujući mjere za zaštitu žrtava trgovine ljudima, može biti učinkovita u tom pogledu. Spektar zaštitnih mjera u domaćem pravu mora biti dostatan kako bi se osigurala učinkovita zaštita prava žrtava trgovine ljudima. Predmeti povezani s člankom 4. Konvencije danas se obično odnose na poštovanje pozitivnih obveza koje iz njega proizlaze, jer su počinitelji trgovine ljudima ili ponašanja povezanog s trgovinom ljudima privatne osobe čija djela ne mogu povući izravnu odgovornost države. Stoga je još važnije te pozitivne obveze tumačiti tako da se osigura djelotvorna zaštita prava iz članka 4. Konvencije (v. Krachunova protiv Bugarske, navedeno, § 168.).

60. Dosadašnja sudska praksa ESLJP-a u predmetima trgovine ljudima bila je usredotočena na istragu i kažnjavanje. Međutim, iako su bitne za odvraćanje, takve mjere ne mogu nadoknaditi štetu koju su pretrpjele žrtve trgovine ljudima, a koja je već počinjena, niti praktično pomoći u oporavku od njihovih iskustava (v. Krachunova protiv Bugarske, navedeno, § 168.). U predmetima koji uključuju povredu članaka 2. i 3. Konvencije, naknada neimovinske štete koja proizlazi iz povrede trebala bi, u načelu, biti dostupna kao dio opsega pravne zaštite sa stajališta pozitivnih obveza koje proizlaze iz tih odredaba, neovisno o tome jesu li za povredu odgovorne javne vlasti ili privatni pojedinci (usporedi s predmetima Movsesyan protiv Armenije, br. 27524/09, § 74., presuda od 16. studenoga 2017.; Sarishvili-Bolkvadze protiv Gruzije, br. 58240/08, § 96., presuda od 19. srpnja 2018.; te Vanyo Todorov protiv Bugarske, 31434/15, §§ 58. – 60., presuda od 21. srpnja 2020.). Nema sumnje da jednako vrijedi i za predmete koji se tiču članka 4. Konvencije, jer trgovina ljudima, koja se smatra modernim oblikom ropstva, ugrožava temelje dostojanstva i slobode svojih žrtava.

61. Štoviše, ESLJP je u navedenom predmetu Krachunova protiv Bugarske otišao i korak dalje te se po prvi put suočio s pitanjem postoji li pozitivna obveza prema članku 4. Konvencije da se žrtvama trgovine ljudima omogući da traže naknadu od svojih trgovaca u odnosu na izgubljenu zaradu. Našavši podršku u relevantnim međunarodnim instrumentima, odnosno Protokolu iz Palerma i Konvenciji o suzbijanju trgovanja ljudima, kao i u preporukama i izvješćima tijela Ujedinjenih naroda, Grupe stručnjaka Vijeća Europe za djelovanje protiv trgovanja ljudima (GRETA), te Parlamentarne skupštine Vijeća Europe (PACE), ESLJP je zaključio da članak 4. Konvencije, tumačen na način koji jamstva njegove zaštite čini praktičnima i učinkovitima, postavlja pozitivnu obvezu država ugovornica da žrtvama trgovine ljudima omoguće traženje naknade od svojih trgovaca u pogledu izgubljene zarade. Ta je obveza pojačala zaštitu prava već sadržanih u tom članku u svjetlu današnje stvarnosti i uskladila tu zaštitu sa sve višim standardom koji se zahtijeva u tom području i s promijenjenim društvenim kontekstom u kojem se taj članak sada treba primjenjivati.

62. Predmet ovog ustavnosudskog razmatranja razlikuje se od navedenih predmeta ESLJP-a Movsesyan protiv Armenije, Sarishvili-Bolkvadze protiv Gruzije i Vanyo Todorov protiv Bugarske po tome što su podnositelji zahtjeva u tim predmetima (žrtve, bilo izravne bilo neizravne) bile u potpunosti onemogućene ishoditi neimovinsku štetu zbog domaćeg zakonodavnog okvira. Što se pak tiče podnositeljice zahtjeva iz predmeta Krachunova protiv Bugarske, ona je u kaznenom postupku protiv počinitelja uspjela u cijelosti sa zahtjevom za neimovinsku štetu. Međutim, kazneni sud odbio je njezin imovinskopravni zahtjev s osnove izgubljene zarade smatrajući da je zarada od prostitucije nezakonita i nemoralna.

63. Hrvatsko zakonodavstvo omogućuje žrtvama kaznenih djela tražiti naknadu štete počinjenih kaznenim djelima. One to od počinitelja mogu tražiti bilo u kaznenom postupku bilo u parničnom postupku. Također, Zakonom o novčanoj naknadi žrtvama kaznenih djela žrtve kaznenih djela nasilja počinjenih s namjerom imaju, pod određenim uvjetima, pravo na novčanu naknadu iz sredstava državnog proračuna.

64. Odlučivanje o imovinskopravnom zahtjevu u kaznenom postupku je adhezijski postupak. Takav postupak ima više svrha.

65. Istovremenim odlučivanjem o kaznenom djelu i o imovinskopravnom zahtjevu proizašlom iz tog djela izbjegava se dvostruko suđenje, čime se ostvaruje ekonomičnost postupanja, a osim toga osigurava se učinkovita i brza zaštita osobnih i imovinskih prava oštećenika povrijeđenih kaznenim djelom koje bi ovaj inače morao ostvarivati duljim pravnim putem pred parničnim sudom. Naposljetku, po završetku kaznenog i parničnog postupka razlika postoji i u području ovrhe te izvršenja kazne. U građanskom postupku ovrha presude ostavljena je na dispoziciji stranke koja je dobila parnicu i izvršava se uglavnom na imovini ili računu protivne strane, dok se u kaznenom postupku izvršenje provodi po službenoj dužnosti. U parnici se sud u pravilu kreće u granicama onih činjenica i dokaznih sredstava koje su stranke pred njega iznijele, dok u kaznenom postupku sud može određene dokaze izvoditi po službenoj dužnosti. (Šago, D., i Pleić, M. (2012). ‘ADHEZIJSKO RJEŠAVANJE IMOVINSKOPRAVNOG ZAHTJEVA U KAZNENOM POSTUPKU’, Zbornik Pravnog fakulteta Sveučilišta u Rijeci, 33(2), str. 967.-999.; preuzeto s: https://hrcak.srce.hr/107292; posljednji datum pristupa: 12. studenoga 2024.).

66. Osim toga, Ustavni sud ističe da kad je riječ o žrtvama nasilja, naročito onakvog o kakvome je riječ u ovome predmetu, cilj bi takvog postupka trebao biti i zaštita žrtve od sekundarne viktimizacije i retraumatizacije. Na to Republiku Hrvatsku i sve uključene u takve slučajeve osim domaćeg zakonodavstva obvezuju, između ostalih, Konvencija za zaštitu ljudskih prava (v., primjerice, predmet ESLJP-a Y. protiv Slovenije, br. 41107/10, presuda od 28. svibnja 2015.), Konvencija Vijeća Europe o sprječavanju i borbi protiv nasilja nad ženama i nasilja u obitelji koja zahtijeva od ugovornih strana da poduzmu potrebne zakonodavne i druge mjere za zaštitu prava i interesa žrtava i Direktiva 2012/29/EU.

67. Kazneni sudovi su podnositeljicu s imovinskopravnim zahtjevom za naknadu neimovinske štete uputili u parnicu. Njihove odluke i obrazloženja koja su za njih dali problematična su s više aspekata.

68. Županijski sud u Varaždinu, koristeći tipsku formulaciju bez ikakve konkretizacije, obrazložio je da podaci kaznenog postupka ne daju pouzdanu osnovu ni za potpuno ni za djelomično presuđenje tog zahtjeva te da bi za meritornu odluku o imovinskopravnom zahtjevu bilo nužno provoditi daljnje dokaze. Zanimljivo je, s druge strane, da je odluku o pribavljenoj imovinskoj koristi donio prema slobodnoj ocjeni, bez ikakvog materijalnog dokaza, na temelju iskaza podnositeljice koja je navela da je okrivljenik njezinom prisilnom prostitucijom uprihodio oko 70.000,00 kuna. Taj mu je iznos naloženo uplatiti u državni proračun Republike Hrvatske.

69. Iako je podnositeljica u žalbi upirala na točku 46. preambule Direktive 2012/29/EU i da je prvostupanjski sud propustio izvršiti procjenu navedenih čimbenika i obrazložiti svoju odluku, te da upućivanje podnositeljice u parnicu u kojoj bi po treći put morala iskazivati o strahotama kroz koje je prolazila u inkriminiranom razdoblju predstavlja od strane suda institucionalnu viktimizaciju, Vrhovni sud nije odgovorio ni na jedan od ovih itekako bitnih žalbenih navoda. Taj je sud potvrdio zaključak Županijskog suda u Varaždinu da »podaci u kaznenom postupku nisu dali pouzdanu osnovu niti za potpuno, niti za djelomično presuđenje, obzirom na istaknutu osnovu zahtjeva (povreda prava osobnosti, intenzitet i trajanje duševnih boli), budući bi za takva utvrđenja nesumnjivo trebalo provoditi daljnje dokaze, a to bi zasigurno utjecalo i na duljinu trajanja samog kaznenog postupka«.

70. Ponajprije, ovakva obrazloženja sudova su nedostatna i s aspekta prava na obrazloženu sudsku odluku ustavnopravno neprihvatljiva. Nije jasno koje je to još dokaze trebalo provoditi kraj svih dokaza koji su tijekom kaznenog postupka provedeni. Sudovi su svoje zaključke o krivnji temeljili u pretežitoj mjeri na podnositeljičinom iskazu koji je u prvostupanjskoj presudi reproduciran na šest stranica. Njezine iskaze o užasu koji je doživljavala više od dvije godine poduprli su drugi dokazi poput eksplicitnih videosnimki i fotografija, elektroničke pošte, te iskaza svjedoka koji su s podnositeljicom imali spolne odnose za novac. Osim toga, jedan od dokaza je i stručno mišljenje psihoterapeuta Tima za krizna stanja Crvenog križa Varaždinske županije u kojem je navedeno da je podnositeljica istraumatizirana zbog teškog seksualnog, tjelesnog, psihičkog i emocionalnog zlostavljanja, a zbog čega pati od depresije, ima nesanice, PTSP i razmišlja o samoubojstvu.

71. Osim toga, općepoznate su činjenice da svako fizičko, a pogotovo seksualno nasilje, odnosno silovanje, predstavlja izuzetno jako traumatsko iskustvo koje ostavlja teške, razorne i dugotrajne posljedice u životu svake žrtve (v. odluku Ustavnog suda broj: U-III-557/2019 od 11. rujna 2019.; www.usud.hr). Kao što je već rečeno, ESLJP je nebrojeno puta ponovio da silovanje predstavlja težak čin nasilja koji ostavlja duboke psihičke ožiljke na žrtvama koji ne reagiraju na protok vremena tako brzo kao kod drugih oblika fizičkog i psihičkog nasilja. Žrtva također doživljava akutnu fizičku bol zbog prisilne penetracije, zbog čega se osjeća poniženom i povrijeđenom, kako fizički tako i emocionalno. Također, trgovina ljudima i prisilna prostitucija oblik je nečovječnog i ponižavajućeg postupanja i flagrantno kršenje ljudskih prava. Upravo zato se i smatra da ta postupanja krše temeljne odredbe Konvencije koje zabranjuju zlostavljanje i trgovinu ljudima.

72. Poznato je da jak osjećaj srama i straha te još uvijek brojne predrasude prema žrtvama takve vrste nasilja onemogućavaju žrtve i na prijavljivanje takvog nasilja i na traženje pomoći (v. odluku Ustavnog suda broj: U-III-557/2019, navedeno). Stoga se u ovakvim situacijama od onih koji dolaze u doticaj s takvim žrtvama očekuje velika osjetljivost i razumijevanje složenosti psiholoških učinaka takvog zlostavljanja.

73. Na žalost, u ovome su predmetu pri odlučivanju o podnositeljičinom imovinskopravnom zahtjevu sudovi pokazali potpunu neosjetljivost, nerazumijevanje i nepoznavanje prava žrtava i obveza koje je Republika Hrvatska preuzela pri pristupanju Vijeću Europe i Europskoj uniji. Posebno je zabrinjavajuće da Vrhovni sud smatra da u predmetu u kojem je utvrđeno da je podnositeljica bila žrtva prisilne prostitucije te višegodišnjeg silovanja i drugih oblika tjelesnog i psihičkog nasilja, o čemu je vrlo opširno iskazivala, nema dovoljno dokaza o povredi njezina prava osobnosti jer nema dokaza o intenzitetu i trajanju duševnih boli. Ovakvo obrazloženje je za podnositeljicu u najmanju ruku ponižavajuće, a za sve druge žrtve takvih kaznenih djela obeshrabrujuće.

74. Dosuda neimovinske štete zbog fizičke i/ili psihičke patnje žrtvama teških čina seksualnog, fizičkog i psihičkog nasilja, kao što je to slučaj u ovome predmetu, neovisno jesu li za nju odgovorne javne vlasti ili privatni pojedinci, služi priznavanju činjenice da je ona nastala kao posljedica povrede temeljnog ljudskog prava i u najširem smislu odražava ozbiljnost nastale štete. Stoga je razumno pretpostaviti da postoji uzročno-posljedična veza između povrede temeljnog ljudskog prava i neimovinske štete. Upravo zato ni ESLJP, a ni Ustavni sud, ne traže od žrtava takvih povreda da dostavljaju dodatne dokaze o svojoj patnji.

75. Ustavni sud svjestan je da zadatak procjene neimovinske štete zbog povrede prava osobnosti nije lak zadatak i da je neimovinsku štetu teško procijeniti (usporedi s predmetom ESLJP-a Klauz protiv Hrvatske, br. 28963/10, § 88., presuda od 18. srpnja 2013.). Ne postoji standard prema kojem se fizička, psihička i emocionalna bol, tjeskoba i patnja mogu mjeriti u novčanom smislu. U prirodi je neimovinske štete da se ne može precizno izračunati (usporedi s predmetom ESLJP-a W. protiv Slovenije, navedeno, § 83.). Takva odluka prepuštena je slobodnoj procjeni suda koji o tome odlučuje. Pri procjeni te štete sud treba biti fleksibilan, objektivan, razuman i pravičan, uzimajući u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja, posebice prirodu i težinu djela, njegovo trajanje, posljedice koje je ono ostavilo na žrtvu, kao i ukupni kontekst u kojem je došlo do povrede. Naposljetku, u Republici Hrvatskoj postoje kriteriji koji pojednostavljuju sudačku diskreciju u ocjenjivanju visine naknade neimovinske štete, a to su »Orijentacijski kriteriji i iznosi za utvrđivanje visine pravične novčane naknade nematerijalne štete« koji su doneseni na sjednici Građanskog odjela Vrhovnog suda. Međutim, sudovi u ovom kaznenom postupku nisu pokušali uložiti nikakav napor kako bi procijenili neimovinsku štetu koju je podnositeljica nesporno pretrpjela i koja neće nestati ni protekom vremena.

76. Uz sve to treba reći da bi u parničnom postupku podnositeljica trebala biti tužiteljica u kojem bi ona bila dužna dokazivati svoje tvrdnje i iskazivati o svojim strahotama po treći put, i to sada pred drugim sucem, u uvjetima u kojima ne bi mogla biti zaštićena kao u kaznenom postupku, te bi se morala ponovo suočiti sa zlostavljačem. To bi zasigurno dovelo do ponovljene viktimizacije, retraumatizacije, ali i trivijalizacije počinjenih djela na njezinu štetu. To bi naposljetku prava iz Ustava i Konvencije o kojima je ovdje riječ učinilo iluzornim i teoretskim umjesto praktičnim i učinkovitim.

77. Sve navedeno dovodi do zaključka da su postupanja sudova u ovome predmetu učinila i predmetni adhezijski postupak iluzornim i teoretskim, lišivši ga njegove svrhe i smisla, što je u konačnici dovelo do toga da taj postupak postane nedjelotvorno pravno sredstvo.

78. Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da sudovi u ovome predmetu nisu poštovali pozitivne obveze iz članka 23. stavaka 1. i 2. Ustava te članaka 3. i 4. Konvencije čime je došlo do povrede podnositeljičinih prava iz navedenih odredaba Ustava i Konvencije.

79. Stoga je na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno kao u točkama I. – IV. izreke.

80. U odnosu na zatraženi trošak ustavnosudskog postupka, polazeći od specifičnih okolnosti konkretnog predmeta, ponajviše da je podnositeljica upravo zbog lošeg imovinskog stanja postala žrtva trgovine ljudima odnosno prisilne prostitucije te teškog seksualnog, fizičkog i psihičkog nasilja, zbog čega pati od depresije i PTSP-a te ima suicidalne misli, te da joj je za podnošenje ustavne tužbe svakako trebala pravna pomoć, Ustavni sud u ovome je predmetu iznimno odstupio od svoje prakse pozivanja podnositeljice da dokaže svoje materijalno stanje (v. odluku broj: U-III-3686/2019 od 20. prosinca 2022., »Narodne novine« broj 5/23.), jer je ocijenio da snošenje troškova ustavne tužbe podnositeljici zasigurno nameće prekomjeran financijski teret. Stoga je na temelju članka 23. Ustavnog zakona Ustavni sud podnositeljici dosudio trošak ustavne tuže pa je odlučeno kao u točki V. izreke ove odluke.

81. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka VI. izreke).

Broj: U-III-641/2021

Zagreb, 12. studenoga 2024.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.