## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2199/2007 od 28. svibnja 2008.

### NN 69/2008 (13.6.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2199/2007 od 28. svibnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2322**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Jelušić, Mario Kos, Jasna Omejec i Duška Šarin, članovi Vijeća, u
postupku koji su ustavnom tužbom pokrenule Lj. Š. iz J., koje zastupa R. P.,
odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 28. svibnja 2008. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se rješenje Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-10542/2006-9 od
29. ožujka 2007., te se predmet vraća tom sudu na ponovni postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu protiv rješenja Upravnog suda
Republike Hrvatske broj: Us-10542/2006-9 od 29. ožujka 2007., kojim je odbačena
njezina tužba podnesena zbog nedonošenja rješenja Ministarstva zdravstva i
socijalne skrbi Republike Hrvatske u povodu zahtjeva za izdavanje rješenja o
početku rada podružnica Lj. D. iz Z. (u daljnjem tekstu: ustanova preuzimatelj).
Upravni sud je ocijenio da podnositeljica nije aktivno legitimirana za
podnošenje tužbe zbog šutnje tuženog upravnog tijela, jer se postupak za
izdavanje rješenja o početku rada podružnica vodi po zahtjevu ustanove
preuzimatelja, a ne po zahtjevu podnositeljice ustavne tužbe (pripojene
ustanove).
2. Podnositeljica smatra da su joj osporenim rješenjem Upravnog suda Republike
Hrvatske povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18.
stavkom 1., 19. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske. Smatra da
Upravni sud zanemaruje činjenicu da je podnositeljica neposredni sudionik
postupka pripajanja, jer bez njezine suglasnosti i odluke da se pripoji ustanovi
preuzimatelja, ustanova preuzimatelj ne bi mogla ni podnijeti sporni zahtjev.
Također, a imajući u vidu pravni položaj, te prava i obveze podnositeljice u
postupku pripajanja, podnositeljica ustavne tužbe smatra neupitnim da je
najizravnije zainteresirana za okončanje tog postupka. Podnositeljica ustavne
tužbe stoga smatra da ima položaj stranke u upravnom postupku koji je pokrenut
kod tuženog ministarstva.
Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine osporeno rješenje Upravnog
suda i predmet vrati tom sudu na ponovni postupak.
Podnositeljica ujedno predlaže da Ustavni sud privremeno odgodi provedbu svih
radnji posljedično vezanih uz osporeno rješenje do donošenja odluke o njezinoj
ustavnoj tužbi.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Iz spisa Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-10542/06, kao i
dokumentacije koju je uz ustavnu tužbu dostavila podnositeljica, razvidno je
sljedeće:
3.1. Ugovorom o pripajanju od 31. ožujka 2004. podnositeljica ustavne tužbe i
ustanova preuzimatelj uredile su međusobna prava i obveze u vezi s prijenosom
cijele imovine i svih prava i obveza podnositeljice ustavne tužbe (pripojene
ustanove) na zdravstvenu ustanovu preuzimatelja.
3.2. Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, rješenjem klasa: UP/I-500-05/04-02/15,
ur. broj: 534-05-01/6-04-2 od 20. travnja 2004., utvrdilo je da je osnivanje
novih podružnica ustanove preuzimatelja sa sjedištima u Z., III. P. 35b i u J.,
B. K. 13, nastalih pripajanjem podnositeljice ustavne tužbe ustanovi
preuzimatelja, usklađeno sa Zakonom o zdravstvenoj zaštiti (»Narodne novine«
broj 121/03., 44/05., 48/05. i 85/06.) i Zakonom o ustanovama (»Narodne novine«
broj 76/93., 29/97., 47/99. i 35/08.). Točkom 3. izreke tog rješenja obvezan je
osnivač (ustanova preuzimatelj) podnijeti zahtjev za izdavanje rješenja o
početku rada podružnica (pripojene ustanove, to jest podnositeljice ustavne
tužbe) u roku od godine dana od dana izdavanja tog rješenja. Točkom 4. izreke
određeno je da će podružnice započeti s radom kad ministar zdravstva i socijalne
skrbi rješenjem utvrdi da su ispunjeni svi propisani uvjeti.
Ustanova preuzimatelj podnijela je 7. lipnja 2004. zahtjev za izdavanje rješenja
o početku rada podružnica u skladu s točkom 3. izreke navedenog rješenja, a
sukladno članku 47. Zakona o zdravstvenoj zaštiti.
Člankom 47. stavkom 1. Zakona o zdravstvenoj zaštiti propisano je da zdravstvena
ustanova ne može započeti s radom dok ministar nadležan za zdravstvo rješenjem
ne utvrdi da su ispunjeni uvjeti za početak rada s obzirom na prostor, radnike i
medicinsko-tehničku opremu.
3.3. Međutim, podnositeljica ustavne tužbe je nakon toga pokrenula postupak pred
Trgovačkim sudom u Zagrebu podnijevši tužbu radi raskida ugovora zbog
neispunjenja obveza koje je tužena, ustanova preuzimatelj, preuzela u vezi s
pripajanjem.
Do okončanja tog postupka ima se smatrati da je status podnositeljice ustavne
tužbe kao »pripojene ustanove« ustanovi preuzimatelja sporan. Zbog toga će se u
nastavku riječ »podružnice« ustanove preuzimatelja, koje navodne »podružnice«
zapravo upućuju na podnositeljicu ustavne tužbe, pisati pod navodnicima.
3.4. Nadalje, u odnosu na zahtjev za izdavanje rješenja o početku rada
podružnica, koji je nadležnom upravnom tijelu podnijela ustanova preuzimatelj 7.
lipnja 2004., podnositeljica ustavne tužbe podnijela je 5. listopada 2006. tužbu
Upravnom sudu na temelju članka 26. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne
novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.; u daljnjem tekstu: ZUS), zbog nedonošenja
rješenja po tom zahtjevu. Podnositeljica je u tužbi istaknula da ustanova
preuzimatelj nije mogla ispuniti sve uvjete iz članka 47. Zakona o zdravstvenoj
zaštiti, te da je Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi trebalo donijeti
rješenje kojim se zahtjev odbija. S obzirom na sporove koji su pokrenuti između
podnositeljice ustavne tužbe i ustanove preuzimatelja, a vezani su uz
pripajanje, podnositeljica ustavne tužbe smatra da ima pravni interes
sudjelovati kao stranka u postupku za izdavanje rješenja o početku rada
podružnica (činjenica da podnositeljica u ustavnoj tužbi ističe da se sporni
zahtjev ustanove preuzimatelja treba negativno riješiti nije ustavnopravno
relevantna u ovom ustavnosudskom postupku).
Podnositeljica također napominje da se u više navrata, radi zaštite svojih
prava, obraćala nadležnom ministarstvu sa zahtjevom da se predmet okonča prema
stanju u spisu.
U odgovoru na tužbu, ustanova preuzimatelj istaknula je da je zatražila prekid
postupka za izdavanje rješenja o početku rada podružnica do okončanja parničnog
postupka koji se vodi između nje i podnositeljice ustavne tužbe radi sklapanja
ugovora o zakupu za poslovni prostor u J. Uz odgovor na tužbu kao dokaz je
dostavila i podnesak kojim traži prekid upravnog postupka na temelju članka 144.
Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91. i 103/96.; u
daljnjem tekstu: ZUP).
Upravni sud je rješenjem, osporenim ustavnom tužbom, odbacio tužbu
podnositeljice ocijenivši da nije aktivno legitimirana za podnošenje tužbe zbog
šutnje tuženog tijela, budući da se u upravnom postupku rješava po zahtjevu
ustanove preuzimatelja, a ne podnositeljice. Upravni sud je istaknuo da upravni
spor zbog šutnje uprave može, pod uvjetima iz članka 26. ZUS-a, pokrenuti samo
stranka po čijem zahtjevu nadležno tijelo nije donijelo odluku.
4. Ustavni sud je ustavnu tužbu razmatrao sa stajališta članka 29. stavka 1. u
vezi s člankom 19. stavkom 2. Ustava.
Članak 19. stavak 2. Ustava propisuje:
*Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i
tijela koja imaju javne ovlasti.*Sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja
imaju javne ovlasti, unutar pravnog poretka Republike Hrvatske, provodi se kroz
institut upravnog spora, kojeg sukladno članku 3. stavku 1. ZUS-a rješava
Upravni sud Republike Hrvatske. Cilj upravnog spora je osiguranje sudske zaštite
prava građana i pravnih osoba te osiguranje zakonitosti (članak 1. ZUS-a).
Odredba članka 19. stavka 2. Ustava ne jamči građanima samo sudsku zaštitu
protiv nezakonitog upravnog akta, već i sudsku zaštitu od nezakonitog postupanja
nadležnih tijela koja vode upravne postupke, u što nedvojbeno spada i slučaj
kada upravni akt, protivno zakonu, nije donesen. Prava fizičkih i pravnih osoba,
odnosno njihovi neposredni, osobni i na zakonu utemeljeni interesi, naime, mogu
biti povrijeđeni ne samo donošenjem nezakonitog akta kojim se odlučuje o nečijim
pravima, obvezama ili pravnim interesima, već i nedonošenjem akta kojim bi se
trebalo odlučiti o nečijim pravima, obvezama ili pravnim interesima.
Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:
*Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u
razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela.*Pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, sadrži
postupovna jamstva koja sudski postupak čine »poštenim« ili »dobrim«, a
postupovna prava stranaka zaštićenim od samovolje.
5. Upravni sud je u osporenom rješenju odbacio tužbu »tužitelja« (podnositeljice
ustavne tužbe) sa sljedećim obrazloženjem:
»Dakle, prema naprijed citiranim odredbama članka 26. Zakona o upravnim
sporovima, upravni spor zbog 'šutnje administracije' može, pod uvjetima iz tog
članka pokrenuti samo stranka po čijem zahtjevu nadležno tijelo nije donijelo
odluku. Iz tužbe tužitelja proizlazi da tužitelj pokreću upravni spor iz razloga
što tuženo tijelo po zahtjevu Lj. D. nije donijelo rješenje o početku rada
podružnica Lj. D., a sve sukladno odredbi članka 47. Zakona o zdravstvenoj
zaštiti (...). Dakle, tužitelj nije podnio zahtjev tuženom tijelu za izdavanje
rješenja o početku rada podružnica sukladno odredbi članka 47. Zakona o
zdravstvenoj zaštiti, već se taj postupak vodi po zahtjevu Lj. D. iz Z. Slijedom
navedenog, imajući u vidu odredbu članka 26. stavak 2. citiranog Zakona o
upravnim sporovima, tužitelj nije aktivno legitimiran za podnošenje tužbe zbog
šutnje tuženog tijela. Ovo iz razloga jer je pretpostavka za primjenu citirane
zakonske odredbe da nadležno tijelo nije donijelo rješenje o zahtjevu stranke i
nakon što je ta ista stranka ponovno zatražila od nadležnog tijela donošenje
rješenja o njegovom zahtjevu, a kako tužitelj taj zahtjev nisu niti podnijeli to
nisu niti aktivno legitimirani za podnošenje tužbe.«
Nasuprot tome, podnositeljica ustavne tužbe tvrdi da Upravni sud potpuno
zanemaruje činjenicu da je ona neposredni sudionik postupka pripajanja, jer bez
njezine suglasnosti i odluke da se pripoji ustanovi preuzimatelju, ustanova
preuzimatelj ne bi ni mogla podnijeti sporni zahtjev. Osim toga, podnositeljica
ustavne tužbe tvrdi da je Upravni sud osporeno rješenje o odbacivanju njezine
tužbe zbog navodnog nepostojanja aktivne legitimacije donio »na osnovi odgovora
na tužbu tuženog Ministarstva i zainteresirane osobe, bez da je izvršio uvid u
spis Ministarstva koji je tuženo ministarstvo trebalo dostaviti Upravnom sudu
temeljem čl. 33. Zakona o upravnim sporovima. Dakle, da je Upravni sud RH
izvršio uvid u cjelokupni spis kako to propisuje ZUS, morao bi uvidjeti da je
tužitelj i te kako bio stranka u postupku«.
6. Ustavni sud u prvom redu primjećuje da podnositeljica ustavne tužbe doista
nije bila stranka u upravnom postupku za izdavanje rješenja o početku rada
»podružnica« ustanove preuzimatelja, promatra li se taj upravni postupak zasebno
i neovisno o svim ostalim činjenicama i okolnostima slučaja, kao i svim ostalim
postupcima koji su se vodili ili se još uvijek vode u vezi s pripajanjem
podnositeljice ustavne tužbe ustanovi preuzimatelju.
Ustavni sud opetovano ističe, međutim, da se pravo svakoga na pravično suđenje,
zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, uvijek treba razmatrati na način da se
postupak u kojem se odlučuje o pravima ili obvezama stranaka sagledava kao
jedinstvena cjelina, a ne parcijalno, po »fazama« tog postupka ili po naravi ili
vrsti samog postupka. Ako odluka suda dovodi do učinka koji cjelokupni postupak
u kojem se odlučivalo o pravima ili obvezama jedne stranke kao cjelinu čini
nepravičnim za nju, onda se ne može zaključiti da je on bio vođen na način koji
je toj stranci osigurao pravično suđenje.
Sukladno prethodnim navodima, Ustavni sud je u ovom predmetu morao odgovoriti na
sljedeće pitanje:
– je li podnositeljici ustavne tužbe osporenim rješenjem Upravnog suda kojim se
podnositeljica proglašava aktivno nelegitimiranom za podnošenje tužbe zbog
šutnje uprave u postupku izdavanja rješenja o početku rada »podružnica« ustanove
preuzimatelja – pokretanje kojeg postupka je svojim zahtjevom inicirala ustanova
preuzimatelj, a ne podnositeljica ustavne tužbe – povrijeđeno ustavno pravo na
pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava?
7. U odgovoru na navedeno pitanje, prvo treba razmotriti odredbe mjerodavnih
postupovnih zakona koje se odnose na konkretan problem.
Člankom 49. ZUP-a propisano je:
*Stranka je osoba na čiji je zahtjev pokrenut postupak ili protiv koje se vodi
postupak, ili koja radi zaštite svojih prava ili pravnih interesa ima pravo
sudjelovati u postupku.*Člankom 2. stavkom 1. ZUS-a propisano je:
*Pravo pokretanja upravnog spora ima pojedinac ili pravna osoba ako smatra da joj
je upravnim aktom povrijeđeno kakvo pravo ili neposredni osobni interes
utemeljen na zakonu.*Člankom 12. ZUS-a propisano je:
*Tužitelj u upravnom sporu može biti pojedinac (...) koji smatra da mu je
upravnim aktom povrijeđeno kakvo pravo ili neposredni osobni interes utemeljen
na zakonu.*Članak 26. ZUS-a propisuje:
*Ako drugostupanjsko tijelo nije u roku od 60 dana ili u posebnim propisom
određenom kraćem roku donijelo rješenje o žalbi stranke protiv prvostupanjskog
rješenja, a ne donese ga ni u daljnjem roku od 7 dana nakon ponovljenog
traženja, stranka može pokrenuti upravni spor kao da joj je žalba odbijena.
Na način propisan u stavku 1. ovog članka može postupiti stranka i kad na njezin
zahtjev nije donijelo rješenje prvostupanjsko tijelo protiv čijeg akta nema
mjesta žalbi.
(...)*
Upravni sud je u konkretnom slučaju, u skladu sa svojom ustaljenom praksom,
protumačio odredbu članka 26. ZUS-a na način da tužbu zbog šutnje uprave, zbog
njezine specifičnosti, može podnijeti, odnosno da upravni spor zbog »šutnje
administracije« može, pod uvjetima iz članka 26. ZUS-a, pokrenuti »samo stranka
po čijem zahtjevu nadležno tijelo nije donijelo odluku«. To bi u konkretnom
slučaju bila ustanova preuzimatelj, a ne podnositeljica ustavne tužbe.
Ustavni sud ne odriče načelnu pravnu valjanost takvog stajališta Upravnog suda.
Međutim, on opetovano ističe da se pravni postupci u kojima se odlučuje o
pravima ili obvezama stranaka pred nadležnim tijelima državne ili javne vlasti
moraju sagledavati kao jedinstvena cjelina, a da se – s tim u vezi – mjerodavni
postupovni zakoni moraju tumačiti i primjenjivati na konkretne slučajeve na
način koji osigurava da sudska zaštita, u svjetlu osobitih okolnosti svakog
pojedinačnog slučaja, bude stvarna i djelotvorna, a ne teoretska ili prividna.
U konkretnom slučaju nije sporno da je postupak koji je pokrenula ustanova
preuzimatelj za početak rada »podružnica« proizašao iz prethodno započetog
postupka pripajanja podnositeljice ustavne tužbe ustanovi preuzimatelja. U tom
je postupku podnositeljica ustavne tužbe stranka u postupku, to jest neposredni
sudionik postupka pripajanja. Taj postupak pripajanja, čiju zakonitost
podnositeljica ustavne tužbe osporava u drugom sudskom postupku, još nije bio
okončan u vrijeme donošenja osporenog rješenja, niti je okončan na dan donošenja
ove odluke.
Međutim, usprkos tome što je ustanova preuzimatelj 7. lipnja 2004. podnijela
zahtjev nadležnom upravnom tijelu za izdavanje rješenja o početku rada
»podružnica«, sama ustanova preuzimatelj podnijela je u studenom 2005. godine
Ministarstvu zdravstva i socijalne skrbi zahtjev za prekid upravnog postupka po
članku 144. ZUP-a »do okončanja parničnog postupka pokrenutog pri Trgovačkom
sudu u Zagrebu radi sklapanja ugovora o zakupu«.
Takvom prekidu postupka, odnosno nedonošenju rješenja po zahtjevu ustanove
preuzimatelja od 7. lipnja 2004. protivi se podnositeljica ustavne tužbe, kao
druga stranka u postupku pripajanja, zbog čega je i podnijela tužbu Upravnom
sudu zbog šutnje uprave.
Neovisno o ishodu parničnog postupka u kojem se treba odlučiti o zakonitosti
pripajanja podnositeljice ustavne tužbe ustanovi preuzimatelju i neovisno o
ishodu upravnog postupka u kojem se treba odlučiti o zahtjevu ustanove
preuzimatelja za izdavanje rješenja o početku rada »podružnica«, čini se
nespornom činjenica da bi rješenje o početku rada »podružnica« u svakom slučaju
proizvelo neposredne pravne učinke i za ustanovu preuzimatelja i za
podnositeljicu ustavne tužbe.
Stoga Ustavni sud nije uvjeren da odbacivanje tužbe zbog šutnje uprave zbog
»nepostojanja aktivne legitimacije« podnositeljice ustavne tužbe ispunjava
zahtjeve pravičnog suđenja zajamčenog člankom 29. stavkom 1. u vezi s člankom
19. stavkom 2. Ustava.
8. Prema mišljenju Ustavnog suda, bilo bi nezamislivo da članak 29. stavak 1.
Ustava ne štiti ono što samo po sebi zapravo omogućuje korištenje svih
postupovnih jamstava propisanih Ustavom, a to je pristup sudu. Obilježja koja
sudski postupak čine poštenim, javnim i brzim nemaju nikakvu vrijednost ako se
stranci, koja ima legitiman interes za sudjelovanjem u postupku, to onemogućuje.
Ustavni sud stoga zaključuje da članak 29. stavak 1. Ustava svakome osigurava
pravo da svaki njegov/njezin zahtjev koji se odnosi na njegova/njezina prava i
obveze bude iznesen pred nadležni sud.
Ustavni sud ne dvoji da se u upravnom sporu koji je pokrenula podnositeljica
ustavne tužbe zbog šutnje uprave u povodu zahtjeva ustanove preuzimatelja za
izdavanjem rješenja o početku rada »podružnica« radi i o pravu, odnosno obvezi
podnositeljice ustavne tužbe u smislu članka 29. stavka 1. Ustava. Budući da
rješenje o početku rada »podružnica« ustanove preuzimatelja – bilo ono pozitivno
ili negativno – neposredno utječe i na prava, odnosno obveze podnositeljice
ustavne tužbe, nedvojbeno je da se u konkretnom slučaju ne radi o za nju
sporednim pravima. Štoviše, u konkretnom slučaju veza podnositeljice ustavne
tužbe sa samim ishodom upravnog spora može se ocijeniti vrlo jakom.
Konačno, za odlučivanje o eventualnim povredama ustavnih prava odlučna je narav
spornog pitanja. Ukoliko se želi poštivati duh Ustava, zakonskim odredbama
vezanim uz postupovna prava stranaka uvijek se mora, umjesto formalnog, dati
supstancijalno značenje.
Tumačenje članka 26. stavka 2. ZUS-a koje je u osporenom rješenju dao Upravni
sud Republike Hrvatske primjer je tehničkog, gotovo mehaničkog tumačenja, koje
ne sagledava postupke odlučivanja o pravima i obvezama stranaka kao jedinstvenu
cjelinu, ne uzima u obzir okolnosti konkretnog slučaja, ali ni činjenicu da
Zakon o upravnim sporovima još uvijek nije usklađen s hrvatskim Ustavom.
Iz potonje činjenice, naime, izvire dopunski zahtjev koji se postavlja pred
Upravni sud Republike Hrvatske: on je dužan tumačiti mjerodavne odredbe ZUS-a na
način koji će u svakom konkretnom slučaju uvažavati Ustavom zajamčena ustavna
prava i zaštićena ustavna dobra. To je iznimno važno, jer propuštanje tumačenja
i primjene ZUS-a u skladu sa zajamčenim ustavnim pravima i zaštićenim ustavnim
dobrima u konačnici može dovesti do negiranja stvarne i djelotvorne
upravnosudske zaštite u Republici Hrvatskoj, odnosno do njezinog svođenja na
puki privid.
Štoviše, u konkretnom slučaju ono bi imalo još i daljnju posljedicu: rješenjem
kojim se podnositeljica ustavne tužbe utvrđuje »aktivno nelegitimiranom« za
podnošenje tužbe zbog šutnje uprave narušava se i načelo jednakosti procesnih
sredstava koja su na raspolaganju strankama u postupcima, jer bi jednoj stranci
(ustanovi preuzimatelju) bilo dano pravo da u cijelosti disponira postupkom
vezanim uz šutnju uprave (pravo da odlučuje hoće li ili neće požuriti upravni
postupak, pravo da odlučuje hoće li ili neće nakon eventualno uložene požurnice
pokrenuti upravni spor zbog šutnje uprave), sve do prava da zbog određenih
razloga zatraži prekid upravnog postupka koji je sama pokrenula, a za čiji je
ishod – kao što je prethodno navedeno – podnositeljica ustavne tužbe neposredno
osobno zainteresirana. U takvoj pravnoj situaciji, podnositeljici ustavne tužbe
ne bi preostalo ništa drugo nego da nemoćno promatra dispozitivne radnje
ustanove preuzimatelja, nemajući na raspolaganju nijedno procesno sredstvo kojim
bi pokušala zaštititi svoje neposredne osobne interese utemeljene na zakonu.
Svi prethodni navodi trebaju se sagledavati u svjetlu činjenice da podnošenje
zahtjeva za izdavanje rješenja o početku rada podružnica ustanove preuzimatelja
predstavlja obvezu osnivača (ustanove preuzimatelja) uz koju su vezane negativne
pravne posljedice propusti li osnivač zakonski rok za podnošenje tog zahtjeva.
Situacija u kojoj ustanova preuzimatelj podnosi zahtjev za početak rada
podružnica radi formalnog ispunjenja zakonske obveze, a nakon toga ne koristi
zakonom joj priznata sredstva za ubrzanje upravnog postupka ili čak poduzima
radnje s ciljem da taj zahtjev nadležno upravno tijelo ne riješi, pri čemu
podnositeljica ustavne tužbe u spornom statusu pripojene ustanove nema na
raspolaganju nijedno pravno sredstvo zaštite kojima bi nadležno upravno tijelo
prisilila na donošenje rješenja koje se i nje izravno tiče, nije ustavnopravno
prihvatljiva.
Sukladno tome, i s tog se aspekta čini da je u konkretnom slučaju interes
podnositeljice ustavne tužbe u spornom svojstvu pripojene ustanove, da se taj
zahtjev riješi, nesporno legitiman.
Zaključno, sve dok u nacionalnom pravnom poretku ne bude postojalo drugo
djelotvorno pravno sredstvo za rješavanje pravnih situacija istovjetnih onoj u
konkretnom slučaju, Ustavni sud utvrđuje da se podnošenje tužbe Upravnom sudu
Republike Hrvatske zbog šutnje uprave mora dopustiti i stranci u spornom statusu
pripojene ustanove, iako je neposredni podnositelj zahtjeva za izdavanjem
rješenja o početku rada podružnica u smislu članka 47. Zakona o zdravstvenoj
zaštiti bila ustanova preuzimatelj.
9. Budući da je u konkretnom slučaju podnositeljici ustavne tužbe u spornom
statusu pripojene ustanove onemogućeno podnošenje tužbe Upravnom sudu Republike
Hrvatske zbog šutnje uprave u upravnoj stvari u kojoj se rješava zahtjev
ustanove preuzimatelja za izdavanjem rješenja o početku rada podružnica u skladu
s člankom 47. Zakona o zdravstvenoj zaštiti, Ustavni sud utvrđuje da je
osporenim rješenjem Upravnog suda Republike Hrvatske u konkretnom slučaju
povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje podnositeljice ustavne tužbe,
zajamčeno člankom 29. stavkom 1. u vezi s člankom 19. stavkom 2. Ustava, u
dijelu koji se odnosi na njezino pravo na pristup sudu i jednakost procesnih
sredstava.
10. Ustavni sud na kraju napominje da ova odluka ne utječe na konačni ishod
upravnosudskog postupka koji je podnositeljica ustavne tužbe pokrenula pred
Upravnim sudom Republike Hrvatske zbog šutnje uprave, niti se podnositeljica
ustavne tužbe oslobađa obveze da – kao i svaki drugi tužitelj u upravnom sporu
zbog šutnje uprave – ispuni ostale pretpostavke dopuštenosti takve tužbe
propisane člankom 26. ZUS-a vezane uz požurnicu nadležnom upravnom tijelu i rok
od sedam dana.
11. Ostale navodne povrede ustavnih prava koje je u svojoj ustavnoj tužbi
istaknula podnositeljica Ustavni sud nije razmatrao, jer je prethodno utvrdio
povredu članka 29. stavka 1. u vezi s člankom 19. stavkom 2. Ustava.
12. Slijedom navedenog, Ustavni sud je na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02.
i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučio kao u izreci.
O prijedlogu podnositeljice za privremenom odgodom provedbe svih radnji
posljedično vezanih uz osporeno rješenje Upravnog suda Republike Hrvatske do
donošenja odluke o ustavnoj tužbi, Ustavni sud nije odlučivao, jer je o ustavnoj
tužbi odlučio meritorno.
Objava ove odluke u »Narodnim novinama« temelji se na članku 29. stavku 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-2199/2007
Zagreb, 28. svibnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 69/2008-2322
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)