## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-13894/2010-7 od 9. veljače 2011.

### NN 35/2012 (23.3.2012.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-13894/2010-7 od 9. veljače 2011.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

920

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Mire Kovačić, predsjednice vijeća, Senke Orlić-Zaninović i Eveline Čolović Tomić, članova vijeća te sudske savjetnice Ive Matić Andrić zapisničarke u upravnom sporu tužitelja Zajednički gušti d.o.o., Zagreb, Ilica 141, po direktorici Miri Šir koju zastupa odvjetnik Danijel Bolfan iz Zajedničkog odvjetničkog ureda Danijel Bolfan & Jasmina Češo-Žanić, Zagreb, Domitrovićeva 14 protiv rješenja tuženog Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: UP/I-344-01/10-01/335, ur broj: 376-04-10-5 od 17. studenog 2010., radi uporabe kratkog koda, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 9. veljače 2012.

presudio je

Tužba se odbija.

Ova presuda će se objaviti se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Uvodno naznačenim rješenjem tuženog odbijen je zahtjev operatora Zajednički gušti d.o.o. Zagreb za vraćanje uporabe kratkog koda 66201, omogućavanja pristupa svim oduzetim informacijama i podacima i zahtjev da tuženi operatoru Megafon d.o.o. naloži isplatu svih dospjelih financijskih obveza iz ugovorne obveze ovih operatora.

Zahtjev je odbijen s obrazloženjem da ne postoji zakon ili podzakonski propis koji regulira predmet spora.

Tužitelj osporava zakonitost takvog rješenja. U tužbi navodi da su tužitelj i društvo Megafon d.o.o sklopili ugovor o korištenju gore navedenog kratkog koda koji je Megafon d.o.o za odgovarajuću naknadu ustupio tužitelju i za to ugovoreno ustupanje kratkog koda i ostvarenu dobit ispostavljao račune. Dobra poslovna suradnja trajala je sve do travnja 2010. kada je Megafon d.o.o neosnovano i protivno sklopljenom Ugovoru isključio tužitelja od korištenja toga koda. Zbog ovog postupka tužitelj je 31. ožujka 2010., otkazao predmetni ugovor. Ugovorom predviđeni otkazni rok iznosi 30 dana, no unatoč tome društvo Megafon d.o.o. je tužitelju onemogućilo korištenje predmetnog kratkog koda već dana 3. travnja 2010., isključilo tužitelja kao korisnika koda sa sučelja čime mu je u cijelosti onemogućio nesmetan rad i nanesena šteta te narušen poslovni ugled.

Ovakvim postupanjem tužitelju je onemogućen pristup svim informacijama, administraciji i podacima koji su se nalazili na predmetnom sučelju, a koji su isključivo vlasništvo tužitelja, a što proizlazi i iz Općih uvjeta poslovanja Megafon d.o.o.

Pojašnjava da u članku 6. Općih uvjeta poslovanja Megafon d.o.o. stoji kako Megafon neće prikupljati, obrađivati i čuvati osobne i identifikacijske podatke koje su eventualno sadržane unutar elektroničkih komunikacijskih priopćenja koji prolaze kroz njegovu telekomunikacijsku mrežu. Svi osobni podaci sadržani ili razmijenjeni unutar Usluga u vlasništvu su tvrtki koje su od Megafona zatražile razvoj i održavanje Usluge, te Megafon na njih prenosi sve obveze vezane za čuvanje osobnih podataka u tajnosti i upotrebljavanje istih ih samo za vlastite potrebe kao i za svrhe koju su u skladu sa zakonom. Sve eventualne operacije obrade prikupljenih osobnih podataka Megafon će raditi isključivo prema direktnom nalogu tvrtke koja je s Megafonom ugovorila razvoj i održavanje usluge.

Uskratom informacija koje su vlasništvo tužitelja Megafon d.o.o. je postupao protivno regulatornim načelima i ciljevima iz članka 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama (dalje ZEK).

Smatra da je u obvezi tuženog poduzimati sve primjerene mjere, poštujući načelo razmjernosti, kako bi se ostvarila regulatorna načela i ciljevi utvrđeni u članku 5. ZEK-a, osobito o osiguravanju visoke razine zaštite korisnika usluga – potrošača u njihovim odnosima s operatorima i to osobito omogućivanjem dostupnosti jednostavnog i pristupačnog postupka rješavanja sporova u skladu s odredbama Zakona, te osiguravanjem visoke razine zaštite osobnih podataka i privatnosti pa je postupku rješavanja spora tuženi dužan donositi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. ZEK-a.

Ujedno ističe da tuženi pogrešno primjenjuje odredbe Zakona o općem upravnom postupku, jer zahtjev stranke može odbiti samo ako je isti neosnovan, ali ne ako tijelo postupka smatra kako ne postoji zakon ili podzakonski propis koji regulira predmet spora.

S obzirom na navedeno, predlaže se da Sud uvaži tužbu i u cijelosti kao nezakonito poništi osporeno rješenje Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije od 17. studenoga 2010., klasa: UP/l-344-01/10-01/335, urbroj: 376-04-10-5 te se predmet vrati na ponovni postupak.

Tuženi u odgovoru na tužbu navodi da je o sporavano rješenje doneseno prema članku 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08, dalje Zakon ili ZEK). Osporava prigovore tužitelja o nepravilnoj primjeni članka 5. ovog zakona, jer je tuženik povodom prijedloga tužitelja pokrenuo postupak, u tom postupku je utvrdio da se spor operatora odnosi se na uporabu kratkog koda. Tuženikova je nadležnosti, prema članku 12., a u svezi s člankom 69. ZEK-a, djelotvorno upravljanje adresnim i brojevnim prostorom u Republici Hrvatskoj kao prirodno ograničenim općim dobrom.

Zakonom i podzakonskim propisima koji se na njemu temelje određeno je da dodjela adresa i brojeva može biti primarna ili sekundarna. Primarnu dodjelu provodi tuženik te adrese i brojeve odlukom dodjeljuje operatorima. Operatori, prema članku 70. stavku 3. ZEK-a, mogu dalje dodjeljivati sekundarnom dodjelom drugim operatorima i krajnjim korisnicima adrese i brojeve koje im je tuženik dodijelio. Kratki kodovi predstavljaju tzv. sekundarnu dodjelu brojeva, a način takve dodjele nije reguliran ZEK-om niti podzakonskim propisima, već je stvar ugovornog odnosa operatora odnosno njihovog dogovora radi čega je tuženik odbio tužiteljev zahtjev kao neosnovan. Tuženik stoga upućuje sud na obrazloženje osporavanog rješenja. Imajući u vidu prethodno pojašnjenje zakonitosti osporavanog rješenja u potpunosti je promašen prigovor tužitelja da je tuženik pogrešno primijenio odredbe Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 47/09, ZUP). Tuženik je prema članku 20. ZEK-a i članku 96. ZUP-a odbio tužiteljev zahtjev kao neosnovan radi toga što postojeće zakonodavstvo regulira dodjelu adresa i brojeva, međutim, ne na način da regulacijom sekundarne dodjele adresa i brojeva tužitelj ima posebna prava na uporabu kratkih kodova. Predlaže tužbu odbiti.

Tužba nije osnovana.

Iz podataka spisa proizlazi da su vezano za uporabu kratkog koda 66201, tužitelj i društvo Megafon d.o.o. Zagreb, koji je primarni korisnik tog koda, sklopili ugovor o poslovnoj suradnji kojom je Megafon d.o.o. ustupio pravo korištenja navedenog koda tužitelju. Taj ugovor više nije na snazi, jer ga je tužitelj raskinuo.

Smatrajući da društvo Megafon nije poštivalo ugovoreni otkazni rok, već je odmah nakon raskida ugovora onemogućio korištenje koda i time pristup podacima na tom sučelju, tužitelj je sukladno odredbi članka 5. naprijed naznačenog Zakona o elektroničkim komunikacijama inicirao postupak radi rješavanja spora između ugovornih stranaka.

Tuženo je tijelo, shodno pravilima upravnog postupka, tim povodom, pokrenulo upravni postupak, odredilo usmenu raspravu i prikupilo očitovanja operatora u sporu.

Na osnovi ovako utvrđenih činjenica tuženi je utvrdio da se ovdje radi o sporu koji proizlazi iz Ugovora stranaka, a za koji spor tuženi nije nadležan, pošto takva nadležnost ne proizlazi iz zakona ili podzakonskog propisa koji se na spor odnosi.

Sud u cijelosti prihvaća takvo utvrđenje tuženog.

Naime, u dvostranoobveznim ugovorima, kad jedna strana ne ispuni svoju obvezu, druga strana može, ako nije što drugo određeno, zahtijevati ispunjenje obveze ili, pod pretpostavkama predviđenim zakonom, raskinuti ugovor jednostavnom izjavom, ako raskid ugovora ne nastupa po samom zakonu, a u svakom slučaju ima pravo na naknadu štete. Raskidom ugovora obje su strane oslobođene svojih obveza, osim obveze na naknadu štete. Ako je jedna strana ispunila ugovor potpuno ili djelomično, ima pravo na povrat onoga što je dala. Ako obje strane imaju pravo zahtijevati vraćanje danog, uzajamna vraćanja obavljaju se po pravilima za ispunjenje dvostranoobveznih ugovora. Svaka strana duguje drugoj naknadu za koristi koje je u međuvremenu imala od onoga što je dužna vratiti, odnosno nadoknaditi.

Sporove koji nastaju zbog neispunjenja dvostrano obveznih ugovora, kakav je predmetni, kao i sporove povodom raskida takvih ugovora, rješava sud, čija stvarna nadležnost ovisi o tome je su li ugovorne strane trgovci ili ne.

U konkretnom slučaju spor između tužitelja i društva Megafon d.o.o. Zagreb, jest upravo takav spor.

Nadležnost tuženog prvenstveno proizlazi iz odredbi članka 5. ZEK-a i odnosi se na regulatornu funkciju tuženog, to jest promicanje tržišnog natjecanja u obavljanju djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga te elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, promicanje interesa korisnika usluga i doprinošenje razvoju unutarnjeg tržišta Europske unije utvrđene (članak 5. stavci 3., 4. i 5 ZEK-a). U obavljanju svojih regulatornih funkcija tuženi je obvezan poduzimati sve primjerene mjere, poštujući načelo razmjernosti. Detaljne odredbe o nadležnosti tuženog navededene su u članku 12. ZEK-a.

Odredbom članka 12. stavak 1. točka 5. određeno je da tuženi rješava sporove između operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga te između operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i operatora usluga s dodanom vrijednosti, a odredbom članka 20. pobliže je reguliran takav postupak.

Tako je navedenom odredbom propisano da, u slučaju spora između dvaju ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovoga Zakona, tuženi mora, na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu, donijeti konačnu odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana pokretanja postupka rješavanja spora.

Kao što iz citirane odredbe proizlazi uvjet za postupanje tuženog jest da se radi o sporu o obvezama iz Zakona o elektroničkim komunikacijama pa tek tada u postupku rješavanja spora, tuženi donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. ovoga Zakona. Svaka obveza, koju Agencija određuje operatoru u svrhu rješenja spora, mora se temeljiti na odredbama ovoga Zakona.

Istom je odredbom i to stavkom 5. propisano da postupak rješavanja spora iz članka 20. ZEK-a, ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Predmet ovog spora je, kao što je naprijed rečeno, dvostrano obvezni ugovor koji se odnosi na uporabu kratkog koda to jest adresa i brojeva ustupljenih sekundarnom dodjelom (članak 70. stavak 3. ZEK-a).

Dodjela i korištenje kratkih kodova regulirano je odredbom članka 69. i 70. ZEK-a.

Prema članku 69. tuženi upravlja adresnim i brojevnim prostorom te planira uporabu i provodi dodjelu adresa i brojeva, u skladu s Planom adresiranja i Planom numeriranja. Plan adresiranja i Plan numeriranja, kao i izmjene tih planova, donosi tuženi nakon provedenog postupka javne rasprave u skladu sa člankom 22. ovoga Zakona, vodeći pritom računa da potrebe operatora i korisnika usluga u vezi s dodjelom adresa i brojeva u svakom trenutku budu zadovoljene na transparentan, objektivan, ravnomjeran i nepristran način te se njime utvrđuje namjena adresa i brojeva, omogućuje se jednaka dostupnost odgovarajućeg broja adresa i brojeva svim operatorima i korisnicima usluga, te se osigurava potreban adresni i brojevni prostor za prenosivost broja i odabir operatora, i za uvođenje novih elektroničkih komunikacijskih usluga.

Dodjela adresa i brojeva može biti primarna ili sekundarna. Svaki operator ima pravo podnošenja zahtjeva za primarnu dodjelu adresa i brojeva, utvrđenih Planom adresiranja i Planom numeriranja. Adrese i brojeve, koje je tuženi dodijelio primarnom dodjelom, operatori mogu dalje dodjeljivati sekundarnom dodjelom drugim operatorima i krajnjim korisnicima usluga.

U konkretnom slučaju, nije sporno da je društvo Megafon primarni korisnik adresa i brojeva, a tužitelj sekundarni korisnik kratkog koda, odnosno adresa i brojeva dodijeljenih primarnom korisniku i prenesenih ugovorom stranaka.

Prema odredbi članka 70. stavak 3. ZEK-a radi se, dakle, o dopuštenoj dispoziciji primarnog korisnika. Odnos primarnog i sekundarnog korisnika reguliran je, u konkretnom slučaju ugovorom kojim su uređeni uvjeti, način i naknada za uporabu kratkog koda pa za spor iz takvog ugovora ili povodom njegovog raskida, tuženi, sukladno članku 20. u vezi sa člankom 12. istog zakona, nije nadležan.

Na temelju članka 14. stavak 7. ZEK-a ova se presuda objavljuje u »Narodnim novinama«.

Trebalo je stoga na temelju odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.), koji se primjenjuje na temelju članka 90. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj: 20/10.), odlučiti kao u izreci ove presude.

Broj: Us-13894/2010-7

Zagreb, 9. veljače 2012.

Predsjednica vijeća

Mira Kovačić, v. r.

Presuda, NN 35/2012-920