## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013.

### NN 123/2013 (4.10.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013.

123 04.10.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4447/2013 od 27. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2662

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. B. iz S., kojeg zastupa D. R., odvjetnik iz O., na sjednici održanoj 27. rujna 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je D. B. iz S. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u ustavnosudskom postupku zastupa odvjetnik D. R. iz O.

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: II Kž 321/13-4 od 31. srpnja 2013., kojim je odbijena podnositeljeva žalba protiv rješenja Županijskog suda u Osijeku broj: Kv-Rz-13/2013-10 (K-Rz-3/11) od 17. srpnja 2013.

Prvostupanjskim je rješenjem podnositelju u svojstvu optuženika – u tijeku postupka nakon podignute optužnice zbog kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 31/93., 35/93., 108/95., 16/96. i 28/96.) – produljen pritvor (do nove odluke vijeća, a najdulje do izricanja nepravomoćne presude) iz razloga propisanih člankom 102. stavkom 1. točkom 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 178/04. – članak 82. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP/97).

II. DOSADAŠNJI TIJEK POSTUPAKA PRED USTAVNIM SUDOM U POVODU USTAVNIH TUŽBI PODNOSITELJA

2. Podignuta optužnica podnositelja tereti za počinjenje kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva, počinjenog u prvoj polovini 1991. godine na području S. i B., na štetu osam civilnih osoba srpske nacionalnosti. Optužnica je postala pravomoćna 27. siječnja 2012.

Podnositelj se kontinuirano nalazi u pritvoru od 20. lipnja 2011.

3. Ustavni sud dosada je donio četiri odluke o podnositeljevim prethodnim ustavnim tužbama koje su se odnosile na njegov pritvor (predmeti broj: U-III-2942/2012 od 31. svibnja 2012., U-III-305/2013 od 31. siječnja 2013., U-III-2058/2013. od 18. travnja 2013. i U-III-3660/2013 od 11. srpnja 2013.). Sve odluke objavljene su na internetskoj stranici Ustavnog suda www.usud.hr.

Prvim trima odlukama Ustavni sud odbio je ustavne tužbe podnositelja. Odlukom broj: U-III-3660/2013 od 11. srpnja 2013. Ustavni sud usvojio je podnositeljevu ustavnu tužbu te je ukinuo rješenje o produljenju pritvora Vrhovnog suda broj: Kž-220/13-4 od 17. svibnja 2013. i rješenje Županijskog suda u Osijeku broj: Kv-Rz-9/2013 (K-Rz-3/2011) od 26. travnja 2013. i predmet vratio Županijskom sudu u Osijeku na ponovni postupak. Prema ocjeni Ustavnog suda, sudovi nisu u dostatnoj mjeri uvažili ustavnosudska stajališta i stajališta Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) o dužnosti obrazlaganja razloga nužnosti pritvaranja na temelju članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP/97 u konkretnom slučaju.

3.1. Rješenja koja su petom ustavnom tužbom osporena u ovom ustavnosudskom postupku donesena su u ponovljenom postupku na temelju odluke Ustavnog suda od 11. srpnja 2013., što je razvidno iz njihovih obrazloženja. Drugim riječima, Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku raspravlja o sudskim rješenjima donesenima nakon navedene ukidne odluke Ustavnog suda (u daljnjem tekstu: osporena rješenja).

III. OSPORENA RJEŠENJA O PRODULJENJU PRITVORA

4. Osporenim rješenjima ponovo je produljen pritvor podnositelja do nove odluke sudskog vijeća, to jest do 30. rujna 2013.

5. U osporenom rješenju Županijskog suda u Osijeku od 17. srpnja 2013. produljenje pritvora obrazloženo je sljedećim razlozima:

»Osnovana sumnja, kao opća zakonska pretpostavka da se protiv neke osobe odredi a onda i produlji pritvor, da je opt. D. B. počinio kazneno djelo ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz čl. 120. st. 1. OKZ RH proizlazi iz pravomoćne optužnice.

Podignutom optužnicom opt. D. B. se tereti da je u drugoj polovici kolovoza 1991. godine, tijekom obrane šireg područja S. i B. od oružanih napada paravojnih formacija pobunjenog dijela lokalnog srpskog stanovništva i njemu pridruženih snaga JNA u zajedničkoj agresiji na ustavnopravni poredak i teritorijalnu cjelokupnost Republike Hrvatske, kao pripadnik specijalne jedinice policije 'V.' Policijske uprave Sisak, s više nepoznatih pripadnika te jedinice, radi zastrašivanja i odmazde nad građanima S. srpske nacionalnosti, kršeći odredbe IV Ženevske konvencije o zaštiti građanskih osoba u vrijeme rata od 12. kolovoza 1949. i dopunskog protokola Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava nemeđunarodnih oružanih sukoba od 8. lipnja 1977. (Protokol II), organizirao i predvodio skupinu nepoznatih pripadnika te postrojbe, s kojima je neovlašteno lišavao slobode, zlostavljao i usmrćivao osobe srpske nacionalnosti, pa je tako usmrćeno pet članova obitelji V. i N. T., dok su njegovi sinovi Z. i B. odvedeni u improvizirani logor i pretučeni, nakon čega im se gubi svaki trag.

U dosadašnjem tijeku postupka protiv opt. D. B. pritvor je određen i u više navrata produljen iz osnove predviđene u čl. 102. st. 1. toč. 4. ZKP/97. Pod pretpostavkom postojanja osnovane sumnje da je određena osoba počinila kazneno djelo pritvor se protiv te osobe može odrediti ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanja za počinjenje kaznenog djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških okolnosti djela (čl. 102., st. 1. toč. 4. ZKP/97.).

Opt. D. B. uhićen je 20. lipnja 2011. godine, u devet navrata je protiv njega pritvor produljen, što u istrazi, odnosno tijekom provođenja glavne rasprave, po zakonskoj osnovi iz čl. 102. st. 1. toč. 4. ZKP/97. Prema tome, pritvor protiv optuženika traje dvije godine.

Za kazneno djelo iz čl. 120. st. 1. OKZRH, što se optužnicom stavlja na teret D. B., zapriječena je kazna zatvora najmanje pet godina ili kazna zatvora od dvadeset godina.

U čl. 109. st. 1. toč. 5. ZKP/97. propisano je da do donošenja prvostupanjske presude pritvor može trajati najdulje tri godine ako se za kazneno djelo može izreći kazna dugotrajnog zatvora. Kada se razmatra maksimalno trajanje pritvora kazna zatvora od dvadeset godina izjednačena je s kaznom dugotrajnog zatvora.

Prema tome, u konkretnom slučaju ispunjene su opća i posebna pretpostavka za primjenu pritvorske mjere protiv opt. D. B.. Naime, izvan svake je sumnje da inkriminirana djelatnost opt. D. B., s obzirom na duljinu vremenskog razdoblja, intenzitet i brojnost različitih načina izvršenja kriminalnih radnji, u kojima se očituje izniman stupanj bezosjećajnosti i okrutnosti, prema većem broju civilnih osoba, u svom zajedništvu i ukupnosti predstavljaju posebno teške okolnosti djela, zbog kojih je primjena pritvorske mjere protiv optuženika iz osnove u čl. 102. st. 1. toč. 4. ZKP/97. i nadalje nužna te zakonom osnovana.

U ovom kaznenom predmetu rješenje o provođenju istrage doneseno je dana 22. lipnja 2011. godine.

Dana 16. prosinca 2011. godine, nakon provedene istrage, podignuta je optužnica pred ovim sudom protiv opt. V. M. i D. B. U optužnici je predloženo, između ostaloga, ispitati ukupno 135 svjedoka. Prvi put je glavna rasprava u ovom predmetu održana 21. svibnja 2012. godine, u međuvremenu je održano 38 raspravnih dana i ispitano ukupno 121 svjedoka.

Po nalaženju ovoga vijeća, u svjetlu naprijed istaknutih činjenica i okolnosti cijeli postupak, pa i glavna rasprava, ne traje predugo, ne odugovlači se, pa nije u neskladu s potrebom primjenom pritvorske mjere. Pritom se naglašava da faza glavne rasprave u ovom postupku teče kontinuirano od 21. svibnja 2012. godine, a s obzirom da je do sada ispitano oko 75% predloženih svjedoka, realno je očekivati da će uskoro (za nekoliko mjeseci) biti donesena prvostupanjska presuda.

Protivno stajalištu obrane, po ocjeni vijeća, u ovom slučaju nije narušeno načelo razmjernosti, iz čl. 101. ZKP/97.

Iz navedenih razloga, na temelju čl. 107. st. 2. ZKP/97., odlučeno je kao u izreci ovoga rješenja.«

6. Osporenim rješenjem Vrhovnog suda od 31. srpnja 2013. odbijena je podnositeljeva žalba protiv prvostupanjskog rješenja Županijskog suda u Osijeku, uz obrazloženje da su, protivno istaknutim žalbenim navodima podnositelja, »razlozi pobijanog rješenja o nužnosti daljnje primjene mjere pritvora (iako sumarni) dostatni, uslijed čega je pobijano rješenje prikladno za ispitivanje njegove osnovanosti po ovom drugostupanjskom sudu. Naime, osim postojanja osnovane sumnje, kao opće pretpostavke za primjenu mjere pritvora, prvostupanjski sud je obrazložio i posebne okolnosti propisane točkom 4. stavkom 1. članka 102. ZKP/97, kao i ostale elemente o kojima je sud dužan voditi računa pri odlučivanju o opstojnosti mjere pritvora po ovoj zakonskoj osnovi. Navedenom je za dodati da sud, iako odluku o opstojnosti mjere pritvora ne može temeljiti isključivo na činjeničnom opisu djela sadržanom u optužnici (a što je jasno izraženo i u brojnim odlukama ovog drugostupanjskog suda), navedeno ne isključuje obvezu suda da ocjenjuje, a potom i obrazlaže modalitete, vrstu i intenzitet radnji sadržanih u činjeničnom opisu, a kojima se ostvaruju obilježja terećenog kaznenog djela, budući da je navedeno (iako ne isključivi kriterij) svakako jedan od ključnih kriterija o kojima ovisi opstojnost pritvorske mjere po osnovi iz točke 4. stavka 1. članka 102. ZKP/97«.

6.1. Relevantni dijelovi obrazloženja osporenog rješenja Vrhovnog suda navode se u točkama 12., 12.1., 15. i 15.1. obrazloženja ove odluke.

IV. PRIGOVORI PODNOSITELJA

7. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene člancima 14. stavkom 2., 16. stavkom 2., 22., 25. stavkom 2., 28. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) te da je povrijeđeno načelo ustavnosti i zakonitosti propisano člankom 5. stavkom 2. Ustava.

Podnositelj smatra da su zaključci Vrhovnog suda i Županijskog suda u Osijeku u suprotnosti s rezultatima do sada provedenog dokaznog postupka. Osporava da bi počinio kazneno djelo navedeno u optužnici i ističe da u vrijeme navodnog počinjenja inkriminiranog djela nije bio u S.

Podnositelj odriče valjanost zaključka Vrhovnog suda da bi podnositeljevo puštanje na slobodu uznemirilo javnost (posebno pripadnike nacionalne manjine kojima pripadaju i osobe kojih su članovi obitelji i bližnji bili žrtve kaznenog djela koje je predmet konkretnog kaznenog postupka) te da bi izazvalo revolt stanovnika S. i okolice. U tom smislu ističe da ga šira i uža javnost ne doživljava kao počinitelja tog kaznenog djela, što je, kako navodi, razvidno i iz iskaza koje su dali pojedini svjedoci.

8. Podnositelj dalje osporava ocjenu Županijskog suda u Osijeku da se donošenje presude očekuje unutar nekoliko mjeseci. U ustavnoj tužbi navodi:

»(...)

Naime, Županijski sud u Osijeku ovakvu ocjenu temelji na utvrđenju da je u optužnici predloženo ispitati ukupno 135 svjedoka, od kojih je u dosadašnjem tijeku postupka ispitan 121 svjedok, dakle oko 75 posto.

Međutim, Županijski sud u Osijeku pri tom potpuno zanemaruje niz svjedoka predloženih od strane obrane, koje je također nužno ispitati.

(...)«

Podnositelj smatra da dosadašnje trajanje njegova pritvora nije razmjerno s nužnošću pritvaranja, odnosno da nužnost pritvaranja i dalje nije razvidna iz obrazloženja osporenih rješenja.

Stoga predlaže da Ustavni sud usvoji njegovu ustavnu tužbu, ukine oba osporena rješenja i naloži njegovo puštanje na slobodu.

V. MJERODAVNO PRAVO

9. Mjerodavni članci ZKP/97 glase:

»Članak 101.

(1) Pritvor može biti određen samo ako se ista svrha ne može ostvariti drugom mjerom.

(2) Čim prestanu razlozi zbog kojih je pritvor određen, pritvor se mora ukinuti i pritvorenika pustiti na slobodu.

(3) Pri odlučivanju o pritvoru, posebno o njegovu trajanju, vodit će se računa o razmjeru između težine počinjenoga kaznenog djela, kazne koja se, prema podacima kojima raspolaže sud, može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja pritvora.

(4) Sudbena tijela pred kojima se vodi postupak postupat će u predmetima u kojima je određen pritvor posebno žurno, te po službenoj dužnosti paziti jesu li prestali razlozi i zakonski uvjeti za pritvor i u tom slučaju ga odmah ukinuti.

Članak 102.

(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti:

(...)

4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških okolnosti djela.

(...)«

9.1. Mjerodavne odredbe ZKP-a koje uređuju mjere opreza glase:

»Članak 87.

(1) Sud će pri odlučivanju o mjerama osiguranja nazočnosti okrivljenika i drugim mjerama opreza paziti da se ne primjenjuje teža mjera ako se ista svrha može postići blažom mjerom.

(...)«

»4. Mjere opreza

Članak 90.

(1) U slučaju kad postoje okolnosti iz članka 102. ovoga Zakona zbog kojih je moguće odrediti pritvor, sud će, ako se ista svrha može ostvariti i nekom od mjera opreza propisanih ovim člankom, obrazloženim rješenjem naložiti okrivljeniku provođenje jedne ili više mjera. Pri tome će se okrivljenik upozoriti da se u slučaju nepridržavanja izrečene mjere, ta mjera može zamijeniti drugom mjerom opreza, težom mjerom ili pritvorom.

(2) Mjere opreza jesu:

1) zabrana napuštanja boravišta,

2) zabrana posjećivanja određenog mjesta ili područja,

3) obveza okrivljenika da se povremeno javlja određenoj osobi ili državnom tijelu,

4) zabrana približavanja određenoj osobi i zabrana uspostavljanja ili održavanja veze s određenom osobom,

5) zabrana poduzimanja određene poslovne aktivnosti,

6) privremeno oduzimanje putne i druge isprave za prijelaz državne granice,

7) privremeno oduzimanje dozvole za upravljanje motornim vozilom.

(...)

(5) Mjere opreza mogu biti naložene tijekom cijeloga kaznenog postupka. ... mjere opreza nalaže i ukida ... nakon podizanja optužnice ili optužnog prijedloga pa do pravomoćnosti presude – vijeće ili sudac pojedinac.

(6) Mjere opreza mogu trajati dok za to postoji potreba, a najdulje do pravomoćnosti presude. Svaka dva mjeseca istražni sudac, odnosno sudac pojedinac ili vijeće, ispitat će po službenoj dužnosti postoji li još potreba za mjerama opreza, te ih rješenjem produljiti ili ukinuti ako one više nisu potrebne. Mjere će se ukinuti i prije proteka roka od dva mjeseca ako je za njima prestala potreba ili ako više nema zakonskih uvjeta za njihovu primjenu.

(...)«

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

10. Podnositeljev se slučaj mora razmatrati u svjetlu članka 16. stavka 2. u vezi s člankom 22. Ustava, koji glase:

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju."

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda ... nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

11. Podnositeljev se slučaj mora razmatrati i u svjetlu članka 5. stavka 1. točke c) Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija). Ta odredba uređuje lišenje slobode vezano uz kaznenu odgovornost, a odnosi se na razdoblje pritvaranja osobe od uhićenja do prvostupanjske sudske presude. Ta se odredba uvijek treba tumačiti zajedno s člankom 5. stavkom 3. Konvencije jer s njom čini organsku cjelinu, budući da stavak 3. propisuje procesna jamstva za taj slučaj lišenja slobode. Mjerodavne odredbe glase:

»Članak 5.

PRAVO NA SLOBODU I SIGURNOST

... Nitko se ne smije lišiti slobode osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

(...)

c) ako je ... pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprječavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;

(...)

3. Svatko ... pritvoren u uvjetima predviđenim stavkom 1. točkom c) ovoga članka ... ima pravo u razumnom roku biti suđen ili pušten na slobodu do suđenja. Puštanje na slobodu može se uvjetovati davanjem jamstva da će ta osoba pristupiti suđenju.«

Kad je riječ o članku 5. stavku 3. Konvencije, Ustavni sud podsjeća na čvrsto i ustaljeno stajalište ESLJP-a izraženo još u predmetu Neumeister protiv Austrije (presuda – meritum, 27. lipnja 1968., zahtjev br. 1936/63, § 4. u dijelu presude »As to the law«) da se pritvorena osoba sve do osude (conviction) »mora smatrati nedužnom, a svrha odredbe koju ovdje razmatramo u biti se svodi na to da se zahtijeva da bude uvjetno puštena na slobodu onog trenutka kad njezin daljnji boravak u pritvoru prestane biti opravdan«. U nastavku iste presude ESLJP je zauzeo i sljedeće načelno stajalište:

»5. Sud isto tako smatra da su, prilikom odlučivanja o tome prekoračuje li u danom slučaju duljina trajanja pritvaranja optužene osobe razumni rok, domaće sudske vlasti dužne nastojati utvrditi sve činjenice koje bi išle u prilog ili bi osporavale postojanje istinskog zahtjeva javnog interesa kojim bi se moglo opravdati odstupanje od pravila poštovanja slobode pojedinca.«

11.1. Ustavni sud podsjeća i na praksu ESLJP-a u kojoj je istaknuto da čak i u slučaju kada su okrivljeniku na teret stavljena teška kaznena djela (offences od serious nature) za koja postoje prihvatljivi dokazi (evidence incriminating ... cogent), sama osnovana sumnja u pogledu počinjenja takvih djela ili okrivljenikove krivnje ne može sama za sebe opravdati dugotrajno razdoblje pritvora (they alone cannot justify such a long period od pretrial detention), (predmeti Kemmache protiv Francuske, presuda, 24. studenog 1994., zahtjev br. 17621/91, § 50., i Tomasi protiv Francuske, presuda, 27. kolovoza 1992. zahtjev br. 12850/87, § 89.).

Također, ESLJP prihvaća da kaznena djela koja zbog svoje težine ili načina počinjenja dovode do remećenja ili narušavanja javnog reda, a za koja je okrivljenik osnovano sumnjiv, mogu u iznimnim okolnostima (in exceptional circumstances and ... there being sufficient evidence) opravdati dulje pritvaranje. Međutim, on primjenu tog razloga kao »dostatne i relevantne« causae arresti dopušta samo ako se kauza temelji na činjenicama iz kojih proizlazi da bi puštanje okrivljenika na slobodu stvarno poremetilo javni red ili naštetilo javnom redu (based on facts capable of showing that the accused's release would actually disturb/prejudice public order), pri čemu pritvor smije trajati samo dok je javni red stvarno ugrožen (if public order remains actually threatened) i ne smije služiti kao anticipacija kazne zatvora (cannot be used to anticipate a custodial sentence). Konačno, opći pojmovi, kao što su apstraktna težina kaznenog djela ili težina njegovih posljedica, ne smiju se koristiti za opravdanje pritvora (predmeti Letellier protiv Francuske, presuda, 26. lipnja 1991., zahtjev br. 12369/86, §§ 29. i 51., i Tomasi protiv Francuske, presuda, 27. kolovoza 1992., zahtjev br. 12850/87, §§ 89. i 91.).

U tom svjetlu, Ustavni sud podsjeća da se nijedna osnova za pritvor, uključujući i onu koja se određuje pozivom na opasnost od remećenja ili ugrožavanja javnog reda (prema terminologiji Vrhovnog suda: uznemirenja javnosti), nikada ne smije pretvoriti u osnovu koja bi u praksi značila obligatorno oduzimanje slobode okrivljeniku tijekom kaznenog postupka.

12. Razmatrajući podnositeljev slučaj u svjetlu navedenih ustavnih i konvencijskih načela, Ustavni sud utvrdio je nakon provedenog postupka da u okolnostima konkretnog slučaja još uvijek prevladavaju razlozi za ocjenu da ustavna tužba podnesena protiv rješenja o produljenju pritvora, koja važe do 30. rujna 2013., nije osnovana. Vrhovni sud je savjesno i valjano ispitao žalbene navode podnositelja o tome da su razlozi prvostupanjskog rješenja o produljenu pritvora bili nedostatni, da ne postoji osnovana sumnja kako je počinio inkriminirano djelo i da ne postoje posebno teške okolnosti inkriminiranog djela. U tom smislu Ustavni sud upućuje na dio obrazloženja rješenja Vrhovnog suda koji rješava pitanja koja je postavio podnositelj, a koji glasi:

»Međutim, prvostupanjski sud je pravilno utvrdio i dostatnim razlozima obrazložio postojanje osnovane sumnje da je optuženik počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret, a navodi žalbe kojima se analiziraju dosadašnji tijek kaznenog postupka i rezultati provedenih dokaza za koje optuženik smatra da ga ne terete, nisu od relevantnog utjecaja na razmatranje suda o opstojnosti razloga za daljnju primjenu mjere pritvora. Naime, predmetni postupak je, nakon što je prethodno potvrđena optužnica, ušao u stadij glavne rasprave, što ukazuje da postoji visok stupanj osnovane sumnje da je optuženik počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret. Uslijed navedenog, odlučivanje o daljnjoj primjeni mjere pritvora, svodi se na sagledavanje posebnih elemenata koji proizlaze, kako iz zakonskog opisa sadržanog u točki 4. stavku 1. članka 102. ZKP/97, tako i svrhe te pritvorske osnove.

Nadalje, neprihvatljiv je i neutemeljen stav žalitelja da okolnosti pod kojima je inkriminirano kazneno djelo počinjeno ne predstavlja posebno teške okolnosti djela. Naime, a kako je to ispravno navedeno i u obrazloženju pobijanog rješenja, optuženi D. B. je prema činjeničnom opisu pravomoćne optužnice osnovano sumnjiv da je u drugoj polovici kolovoza 1991., tijekom obrane šireg područja S. i B. od oružanih napada paravojnih formacija pobunjenog dijela lokalnog srpskog stanovništva i njemu pridruženih snaga jugoslavenske narodne armije, u svojstvu pripadnika specijalne jedinice policije 'V.' Policijske uprave S., s više nepoznatih pripadnika te jedinice organizirao i predvodio skupinu nepoznatih pripadnika te postrojbe, s kojima je lišavao slobode, zlostavljao i usmrćivao osobe srpske nacionalnosti, pa je tako usmrćeno pet članova obitelji V. i N. T., dok su njegovi sinovi Z. i B. odvedeni u improvizirani logor i pretučeni, nakon čega im se gubi svaki trag. Pritom je nužno imati na umu da je tijelo Ž. V. pronađeno smrskane glave, s višestruko ubodnim reznim ranama, i da su nakon incidenta u kojem je on sudjelovao dan ranije, članovi njegove obitelji ciljano traženi, a po pronalasku su odvedeni u improvizirani logor na 'ORI' u kojem su fizički zlostavljani, a potom odvedeni na obalu Save gdje su jedan po jedan likvidirani i bačeni u Savu. Tri člana obitelji T. su također nasilno odvedena iz svojih domova, odvedena u 'ORU', gdje su prvotno pretučeni, nakon čega je N. T. usmrćen, a njegova dva sina do danas nisu pronađena«.

12.1. Nadalje, Ustavni sud uvažio je činjenicu da je Vrhovni sud, u skladu s odlukom broj: U-III-3660/2013 od 11. srpnja 2013., u osporenom rješenju obrazložio razloge nužnosti pritvaranja na temelju članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP/97 u konkretnom slučaju. Vrhovni sud je, naime, obrazložio svoju procjenu prema kojoj je s obzirom na lokalne prilike u S., a sukladno stajalištima ESLJP-a o sprečavanju uznemirenja ili ugrožavanja javnog reda (prema terminologiji Vrhovnog suda: uznemirenja javnosti) kao svrsi određivanja ili produljenja pritvora (v. točku 11.1. obrazloženja ove odluke), pritvor protiv podnositelja prema članku 102. stavku 1. točki 4. ZKP/97 bio opravdan. Vrhovni sud je, naime, utvrdio da se:

»... kao nesporan nameće zaključak da bi puštanje na slobodu osobe za koju postoji visok stupanj osnovane sumnje da je počinila opisane radnje imalo za posljedicu stvaranje osjećaja uznemirenosti javnosti, a napose pripadnika nacionalnih manjina, među kojima osobito onih čiji su članovi obitelji i bližnji bili žrtve inkriminiranog postupanja tijekom rata na području S. i okolice. Navedeno tim više što se radi o maloj sredini, teško pogođenoj ratnim zbivanjima, nakon kojih je započeo dug i težak proces normalizacije odnosa i ostvarenja mirnog suživota, a koji traje i danas.

Uslijed navedenog, protek vremena od počinjenja djela, iako znatan, u konkretnom slučaju ne umanjuje potrebu daljnje primjene mjere pritvora protiv optuženika, koji živi upravo u sredini u kojoj je inkriminirano kazneno djelo počinjeno. Ukinuti pritvor zbog proteka vremena od počinjenja djela može samo izazvati revolt stanovnika mjesta izravno pogođenih ratnim zbivanjima i ozbiljno poljuljati njihovo povjerenje u društvo u cjelini, a napose u pravosuđe, čija osnovna zadaća nije samo procesuiranje, utvrđenje kaznene odgovornosti i kažnjavanje odgovornih za kršenje zakona i temeljnih Ustavnih vrednota, već i stvoriti kod građana osjećaj zadovoljenja pravde«.

12.2. To su razlozi zbog kojih je Ustavni sud utvrdio da su nadležni sudovi uskladili svoja rješenja s pravnim stajalištima Ustavnog suda izraženima u odluci broj: U-III-3660/2013 od 11. srpnja 2013. Stoga je donio odluku da podnositelju osporenim rješenjima nisu povrijeđena ustavna prava navedena u ustavnoj tužbi.

13. Istodobno, međutim, Ustavni sud primjećuje da su nadležni sudovi u osporenim rješenjima nastojali utvrditi sve činjenice koje bi išle u prilog »postojanja istinskog zahtjeva javnog interesa kojim bi se moglo opravdati odstupanje od pravila poštovanja slobode pojedinca«, ali da nisu nastojali utvrditi činjenice koje bi osporavale postojanje takvog »istinskog zahtjeva javnog interesa«, kao što se zahtijeva u presudi ESLJP-a Neumeister protiv Austrije (1968.) (v. točku 11. obrazloženja ove odluke).

14. Nadalje, Ustavni sud ne smije zatvoriti oči pred prigovorom podnositelja navedenim u točki 8. obrazloženja ove odluke. Njegova je obveza taj prigovor razmotriti osobito u svjetlu činjenice da će podnositelj na dan 30. rujna 2013. biti u neprekinutom pritvoru prije prvostupanjske presude (u kojoj fazi kaznenog postupka pretpostavka nedužnosti snažno djeluje) 834 dana, to jest dvije (2) godine, tri (3) mjeseca i jedanaest (11) dana.

Naime, za razliku od utvrđenja Županijskog suda u Osijeku, koji u osporenom rješenju navodi da je u optužnici predloženo ispitati ukupno 135 svjedoka, od kojih je u dosadašnjem tijeku postupka ispitan 121 svjedok (oko 75%), podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da »Županijski sud u Osijeku pri tom potpuno zanemaruje niz svjedoka predloženih od strane obrane, koje je također nužno ispitati«. Ustavni sud nema razloga sumnjati u točnost tog prigovora podnositelja. Stoga smatra osnovanim zaključak da se okončanje prvostupanjskog kaznenog postupka ne može očekivati u skoroj budućnosti. Istodobno upozorava na pravno stajalište ESLJP-a u predmetu Smirnova protiv Rusije (presuda, 24. listopada 2003., zahtjevi br. 46133/99 i 48183/99) koje glasi:

»83. Kad se osobu drži u pritvoru za vrijeme odlučivanja o kaznenoj optužbi protiv nje, činjenica njezina pritvaranja jest čimbenik koji se mora razmotriti pri ocjenjivanju je li ostvaren zahtjev da se odluka o meritumu donese u razumnom roku (vidjeti Abdoella protiv Nizozemske, presuda od 25. studenoga 1992., ... § 24.)«.

15. Konačno, Vrhovni sud u konkretnom slučaju zasniva opravdanost produljenja pritvora podnositelja na tumačenju da je »svrha određivanja pritvora po zakonskoj osnovi iz članka 102. stavak 1. točka 4. ZKP/97 izbjeći opisane posljedice za javnost«, odnosno da »ova pritvorska osnova nije propisana s ciljem da se otklone moguće opasnosti za pravodobno i nesmetano vođenje kaznenog postupka, kao što je svrha određivanja pritvora propisanog u članku 102. stavku 1. točkama 1., 2. i 3. ZKP/97«, što je i obrazložio razlozima navedenima u točki 12.1. obrazloženja ove odluke (zbog čega je Ustavni sud odbio ustavnu tužbu podnositelja).

15.1. Istodobno, međutim, Vrhovni sud je u obrazloženju osporenog rješenja utvrdio i ovo pravno stajalište:

»Budući da je svrha određivanja pritvora po zakonskoj osnovi iz članka 102. stavak 1. točka 4. ZKP/97 izbjeći opisane posljedice za javnost, to se ne može prihvatiti stanovište žalitelja da se svrha pritvora može ostvariti mjerama opreza.«

Polazeći od načelnih pravnih stajališta na kojima zasniva ovu odluku (v. točke 11. i 11.1. obrazloženja ove odluke) te od duljine dosadašnjeg kontinuiranog pritvora podnositelja, dosadašnjeg trajanja kaznenog postupka i predmnijevane duljine glavne rasprave do njezina okončanja, sve promatrano u svjetlu činjenice da je pritvor podnositelja uslijedio 20 godina nakon navodnog počinjenja kaznenog djela za koje je podnositelj optužen, Ustavni sud ocjenjuje da valjanost navedenog utvrđenja Vrhovnog suda ima svoje vremenske granice i da su one u konkretnom slučaju dosegnute.

Naime, svako daljnje pozivanje na opasnost od uznemirenja javnosti, kao na osnovu pritvaranja podnositelja, moglo bi pretvoriti taj razlog lišenja slobode u čvrstu osnovu koja bi u praksi značila ustavnopravno neprihvatljivo i nedopušteno obligatorno oduzimanje slobode podnositelju sve do okončanja kaznenog postupka odnosno do isteka zakonom predviđenog vremena najduljeg trajanja pritvora do donošenja presude suda prvoga stupnja.

16. Okolnosti konkretnog slučaja upućuju, prema tome, na zaključak da bi daljnje produljenje pritvora po osnovi opasnosti od uznemirenja javnosti moglo prerasti u povredu ustavnog prava podnositelja na slobodu. Stoga je došlo vrijeme da nadležni sud razmotri osnovanost daljnjeg pritvaranja podnositelja u svjetlu te nove činjenice.

Ocijeni li pri prvom sljedećem odlučivanju o produljenju pritvora podnositelja da i dalje nema opravdanih razloga za puštanje podnositelja na slobodu (što bi nadležni sud bio dužan podrobno obrazložiti u svjetlu stajališta Ustavnog suda iznesenih u ovoj odluci), nadležni sud u tom je slučaju dužan odlučiti o osnovanosti zamjene dosadašnjeg pritvora odgovarajućom mjerom opreza.

17. Ustavni sud ponavlja da su nadležni sudovi ovlašteni slobodno i autonomno procijeniti (ne)osnovanost daljnjeg produljenja podnositeljeva pritvora. U slučaju utvrđenja njegove osnovanosti, ovlašteni su slobodno i autonomno procijeniti i (ne)osnovanost određivanja odgovarajućih mjera opreza na konkretan slučaj podnositelja. U svakom slučaju, međutim, dužni su svoju odluku podrobno i uvjerljivo obrazložiti dostatnim i relevantnim razlozima, pri čemu je Ustavni sud ovlašten provesti nadzor nad takvom odlukom s aspekta zaštite ljudskih prava koja su podnositelju zajamčena Ustavom.

18. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02., i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) donesena je odluka kao u točki I. izreke.

19. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4447/2013
Zagreb, 27. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 123/2013-2662