## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2840/2002 od 7. srpnja 2004.

### NN 100/2004 (20.7.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2840/2002 od 7. srpnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1933

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik
Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i
Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući u postupku pokrenutom ustavnom
tužbom Z.G. iz S., na sjednici održanoj 7. srpnja 2004. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-7000/2000-7 od 25. srpnja 2002. godine i predmet se vraća
tom sudu na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-7000/2000-7 od 25. srpnja 2002.
godine, kojim je odbijen podnositeljev zahtjev da Upravni sud temeljem članka
64. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.)
donese rješenje koje zamjenjuje akt nadležnog upravnog tijela, jer tuženo upravno
tijelo nije postupilo prema ranijoj presudi Upravnog suda u istom predmetu ni
nakon što je donošenje novog upravnog akta podnositelj od njega zatražio
posebnim podneskom.

Upravni sud odbio je podnositeljev zahtjev s
obrazloženjem da je podnositelju nakon podnošenja zahtjeva Upravnom sudu
nadležno upravno tijelo dostavilo upravni akt zbog čijeg nedonošenja je podnio
taj zahtjev.

2. Podnositelj smatra da je osporeno rješenje
doneseno mimo zakona, pa navodi da su tim rješenjem povrijeđene odredbe članka
19. i članka 54. Ustava Republike Hrvatske.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisuje:

Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti (...) kojim
je odlučeno o njegovim pravima i obvezama (...) povrijeđeno ljudsko pravo ili
temeljna sloboda zajamčena Ustavom (...).

Ustavni sud, u postupku
pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja došlo
do nedopuštenog posizanja u Ustavom zaštićena ljudska prava i temeljne slobode.
Pritom se Ustavni sud, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li upravna tijela i
sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za
Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o
povredi ustavnog prava.

4. U ustavnoj tužbi
podnositelj ističe povredu odredbe članka 19. stavka 2. Ustava, koja jamči
sudsku kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja
imaju javne ovlas­ti.

U obrazloženju
osporavanog rješenja Upravni sud je utvrdio neospornim da je upravni akt, koji
je tuženo upravno tijelo bilo dužno donijeti prema ranijoj presudi Upravnog
suda, podnositelju dostavljen nakon što je on podnio zahtjev Upravnom sudu.
Zbog toga je Upravni sud zahtjev podnositelja utvrdio neosnovanim, jer je
njegovom zahtjevu udovoljeno prije no što je upravnosudski postupak okončan.
Pri donošenju osporenog rješenja Upravni sud se pozvao na članak 64. u vezi s
člankom 42. stavkom 2. Zakona o upravnim sporovima.

U članku 32. Zakona o
upravnim sporovima propisano je:

Ako organ za vrijeme
sudskog postupka donese drugi akt kojim se mijenja ili stavlja izvan snage
upravni akt protiv kojeg je upravni spor pokrenut, i ako u slučaju iz članka
26. ovog zakona naknadno donese upravni akt, taj će organ, osim tužitelja,
istovremeno izvijestiti i sud pred kojim je spor pokrenut.

Sud će u tom slučaju pozvati tužitelja da u roku
od 15 dana izjavi je li naknadno donesenim aktom zadovoljan ili ostaje pri
tužbi i u kom opsegu, odnosno proširuje li tužbu i na novi akt.

Ako tužitelj izjavi da je naknadno donesenim
aktom zadovoljan ili ako ne da izjavu u roku iz stavka 1. ovoga članka, sud će
donijeti rješenje o obustavi postupka.

Ako tužitelj izjavi da novim aktom nije
zadovoljan, sud će nastaviti postupak.

Obveza Upravnog suda iz članka 32. Zakona o
upravnim sporovima u prvom se redu odnosi na njegovo postupanje u vezi s
člankom 261. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91. i
103/96. – odluka Ustavnog suda), to jest na mijenjanje i poništavanje rješenja
u vezi s upravnim sporom, odnosno na njegovo postupanje u slučaju šutnje
uprave.

Stajalište je Ustavnog suda, međutim, da obveza
postupanja Upravnog suda prema odredbi članka 32. stavka 2. Zakona o upravnim
sporovima postoji i u slučaju kada je upravni akt donesen, ali nije dostavljen
stranci, odnosno kada je stranci dostavljen nakon što je ona pokrenula upravni
spor temeljem članka 64. Zakona o upravnim sporovima, zahtijevajući da Upravni
sud donese rješenje koje u svemu zamjenjuje upravni akt tuženog uprav­nog
tijela koji ono nije donijelo ni nakon što je tužitelj to zatražio posebnim
podneskom.

Uvidom u dokumentaciju spisa predmeta Upravnog
suda, broj: Us-7000/2000, utvrđeno je da taj sud u konkretnom slučaju nije
postupio prema članku 32. stavku 2. Zakona o upravnim sporovima. Upravni sud
nije pozvao podnositelja da se izjasni je li naknadno donesenim upravnim aktom
tuženog upravnog tijela zadovoljan, o čemu bi ovisilo i daljnje postupanje
Upravnog suda u konkretnom predmetu, nego je zahtjev podnositelja odbio kao
neosnovan.

Stoga je osporenim rješenjem podnositelju
povrijeđeno jamstvo propisano člankom 19. stavkom 2. Ustava, jer Upravni sud
nije proveo učinkovitu kontrolu zakonitosti upravnog akta nadležnog upravnog
tijela. U situaciji kad podnositelj nije bio zadovoljan novim upravnim aktom
nadležnog upravnog tijela, Upravni sud je podnositelju uskratio pravnu
mogućnost da se o njegovom zahtjevu raspravlja kao o tužbi u istom
upravnosudskom postupku. Takvim postupanjem Upravni sud je nametnuo
podnositelju dodatnu obvezu ponovnog pokretanja (novog) upravnog spora protiv
upravnog akta nadležnog upravnog tijela, što nije u skladu sa zahtjevima koje
pred sud postavljaju načela ekonomič­nosti i pravičnog vođenja sudskog
postupka.

5. Podnositelj ističe i povredu odredaba članka
54. Ustava, koje jamče pravo na rad i slobodu rada (stavak 1.), te slobodno
biranje zaposlenja i dostupnost svakog radnog mjesta i dužnosti pod jednakim
uvjetima (stavak 2.).

Razmatrajući navode ustavne tužbe i osporeno
rješenje te mjerodavne propise, Ustavni sud nije našao okolnosti koje bi
upućivale da su podnositelju povrijeđena prava zajamčena člankom 54. Ustava.

6. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe i povredu
odredbe članka 19. stavka 1. Ustava. S obzirom da ta odredba ne sadrži ustavno
pravo, na njoj se ne može temeljiti ustavna tužba.

7. Stoga je temeljem članka 76. stavka 1.
Ustavnog zakona odlučeno kao u izreci. Objava ove odluke temelji se na članku
29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2840/2002
Zagreb, 7. srpnja 2004.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 100/2004-1933