## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1097/2009 od 9. studenoga 2010.

### NN 130/2010 (22.11.2010.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1097/2009 od 9. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3410

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Aldo Radolović, zamjenik predsjednice Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo R. Č. iz Z., kojeg zastupa A. N., odvjetnik iz Odvjetničkog društva N. i dr. iz Z., na sjednici održanoj 9. studenoga 2010. jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv odluke Hrvatskog sabora, donesene na sjednici održanoj 6. veljače 2009., kojom se odbija zahtjev R. Č. iz Z. (podnositelja ustavne tužbe) za prestankom mirovanja zastupničkog mandata (u daljnjem tekstu: osporena odluka Hrvatskog sabora).

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe: »Odbijanjem zahtjeva R. Č. za prestankom mirovanja zastupničkog mandata, koji je podnesen istekom 8 dana, stavljen je u neravnopravan položaj sa zastupnicima kojima je identičan zahtjev prihvaćen. Smatram da je g. Č. odlukom diskriminiran zbog svog članstva u oporbenom HNS-u, jer je Sabor u identičnoj situaciji, sa istom pravnom podlogom, u slučaju npr. zastupnika vladajućeg HDZ-a (zastupnik B.) donio suprotnu odluku. Dakle, zbog političkog opredjeljenja (HNS) diskriminiran je, na koji način mu je povrijeđeno pravo da kao državljanin RH ima pravo pod jednakim uvjetima, sudjelovati u obavljanju javnih poslova (čl. 44 Ustava).«

Nadalje, podnositelj u ustavnoj tužbi obrazlaže svoje stajalište o pravnoj naravi članka 13. stavka 1. Zakona o izborima zastupnika u Hrvatski sabor (»Narodne novine« broj 116/99., 109/00., 53/03., 69/03. – pročišćeni tekst, 167/03. i 19/07.), koji glasi:

»Članak 13.

Po prestanku obnašanja nespojive dužnosti, zastupnik nastavlja obnašanje zastupničke dužnosti na temelju prestanka mirovanja mandata u Saboru, ako podnese pisani zahtjev predsjedniku Sabora u roku od 8 dana od prestanka obnašanja nespojive dužnosti. Mirovanje zastupničkog mandata prestat će osmog dana od dana podnošenja pisanog zahtjeva.«

Podnositelj smatra da »unatoč očiglednoj činjenici da sporni članak 13. stavak 1. Zakona nije sasvim dovoljno određen, pažljiva analiza ipak ukazuje da je riječ o instruktivnom, a ne prekluzivnom roku (...)«.

U tom smislu izriče i sljedeće stajalište: »... kad imamo moguće nedorečenu pravnu normu, onda sama praksa može popuniti pravnu prazninu, što je jedan od legitimnih izvora prava. (...) ako je i postojala određena pravna nedorečenost praksa jednog visokog doma kao što je Sabor RH je popunila tu prazninu, a u skladu sa principom vladavine prava i jednakosti svih ljudi pred zakonom, to su ujedno i ustavni principi, valjalo je i u slučaju R. Č. riješiti na jednak način kao i u slučaju zastupnika B., jer se radi o pravno identičnim slučajevima. Jedina razlika je u činjenici da je A. B. zastupnik vladajućeg HDZ-a, a R. Č. oporbenog HNS-a.«

2.1. Podnositelj smatra da je osporenom odlukom Hrvatskog sabora povrijeđen članak 14. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Ustav) u vezi s člankom 1. stavkom 3. i s člancima 26., 44. i 45. Ustava.

Članak 14. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 14.

Svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama.«

Polazeći od odredbi Ustava na koje se podnositelj pozvao u ustavnoj tužbi i prethodno navedenih prigovora, Ustavni sud zaključuje da se podnositelj smatra diskriminiranim po stranačkoj pripadnosti u ostvarenju svoga ustavnog prava da, pod jednakim uvjetima, sudjeluje u obavljanju javnih poslova (članak 44. Ustava), jer je kao kandidat na izborima za Hrvatski sabor bio izabran za zastupnika (članak 45. Ustava) preko kojega narod ostvaruje vlast (članak 1. stavak 3. Ustava).

Ustavna tužba nije dopuštena.

3. Članak 62. stavci 2. i 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) glase:

»Članak 62.

(...)

(2) Ako je zbog povrede ustavnih prava dopušten drugi pravni put, ustavna tužba može se podnijeti tek nakon što je taj pravni put iscrpljen.

(3) U stvarima u kojima je dopušten upravni spor, odnosno revizija u parničnom ili izvanparničnom postupku, pravni put je iscrpljen nakon što je odlučeno i o tim pravnim sredstvima.«

Članak 72. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu:... ako je ustavna tužba... nedopuštena. Tužba je nedopuštena: ako nije iscrpljen dopušteni pravni put, odnosno ako podnositelj tužbe u prethodnom postupku nije koristio dopušteno pravno sredstvo,...«

4. Ustavni sud napominje da je protiv osporene odluke Hrvatskog sabora podnositelj imao na raspolaganju dva dopuštena druga pravna puta. Sukladno članku 62. stavcima 2. i 3. Ustavnog zakona, podnositelj je bio obvezan prije podnošenja ustavne tužbe iskoristiti oba dopuštena druga pravna puta.

Ustavni sud dužan je primijetiti da je podnositelj imao osiguranu pravnu pomoć u smislu članka 27. Ustava.

5. Prvi mogući pravni put vezan je uz postupak za zaštitu ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina na temelju članka 66. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.; u daljnjem tekstu: ZUS), koji propisuje:

»Članak 66.

O zahtjevu za zaštitom ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina, ako je takva sloboda ili pravo povrijeđeno pojedinačnim aktom, a nije osigurana druga sudska zaštita, odlučuje sud nadležan za upravne sporove odgovarajućom primjenom zakona.«

5.1. Tijekom ustavnosudskog postupka utvrđeno je da je podnositelj 31. ožujka 2009. protiv osporene odluke Hrvatskog sabora podnio tužbu Upravnom sudu Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud) na temelju članka 10. stavka 1. točke 1. ZUS-a. Drugim riječima, podnositelj protiv osporene odluke Hrvatskog sabora nije podnio zahtjev Upravnom sudu na temelju članka 66. ZUS-a.

Sukladno tome, Upravni sud je 23. rujna 2009. donio rješenje broj: Us-4045/2009-4 kojim je odbacio tužbu podnositelja ustavne tužbe (tužitelja), s obrazloženjem da osporena odluka Hrvatskog sabora, sukladno članku 6. ZUS-a, nije upravni akt. Protiv tog rješenja Upravnog suda podnositelj nije podnio ustavnu tužbu.

Zaključno, Ustavni sud utvrđuje da je ustavna tužba podnositelja nedopuštena, jer podnositelj prethodno nije iscrpio dopušteni drugi pravni put u smislu članka 62. stavaka 2. i 3. Ustavnog zakona.

6. Drugi dopušteni pravni put, koji je podnositelj bio obvezan iscrpiti prije podnošenja ustavne tužbe, vezan je uz materijalnu narav prigovora podnositelja. Kao što je navedeno u točki 2. obrazloženja ove odluke, podnositelj smatra da je osporenom odlukom Hrvatskog sabora diskriminiran po stranačkoj pripadnosti u ostvarenju svoga ustavnog prava da, pod jednakim uvjetima, sudjeluje u obavljanju javnih poslova (članak 44. Ustava).

Ustavni sud podsjeća da je Hrvatski sabor na sjednici 9. srpnja 2008. donio Zakon o suzbijanju diskriminacije (u daljnjem tekst: ZSD). ZSD je objavljen u »Narodnim novinama« broj 85., 21. srpnja 2008., a stupio je na snagu 1. siječnja 2009.

Mjerodavni članci ZSD-a glase:

»Članak 1.

(1) Ovim se Zakonom osigurava zaštita i promicanje jednakosti kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske, stvaraju se pretpostavke za ostvarivanje jednakih mogućnosti i uređuje zaštita od diskriminacije na osnovi rase ili etničke pripadnosti ili boje kože, spola, jezika, vjere, političkog ili drugog uvjerenja, nacionalnog ili socijalnog podrijetla, imovnog stanja, članstva u sindikatu, obrazovanju, društvenog položaja, bračnog ili obiteljskog statusa, dobi, zdravstvenog stanja, invaliditeta, genetskog nasljeđa, rodnog identiteta, izražavanja ili spolne orijentacije.

(2) Diskriminacijom u smislu ovoga Zakona smatra se stavljanje u nepovoljniji položaj bilo koje osobe po osnovi iz stavka 1. ovoga članka, kao i osobe povezane s njom rodbinskom ili drugim vezama.

(3) Diskriminacijom se smatra i stavljanje neke osobe u nepovoljniji položaj na temelju pogrešne predodžbe o postojanju osnove za diskriminaciju iz stavka 1. ovoga članka.«

»Članak 2.

(1) Izravna diskriminacija je postupanje uvjetovano nekim od osnova iz članka 1. stavka 1. ovoga Zakona kojim se osoba stavlja ili je bila stavljena ili bi moga biti stavljena u nepovoljniji položaj od druge osobe u usporedivoj situaciji.

(2) Neizravna diskriminacija postoji kada naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa, stavlja ili bi mogla staviti osobe u nepovoljniji položaj po osnovi iz članka 1. stavka 1. ovoga Zakona, u odnosu na druge osobe u usporedivoj situaciji, osim ako se takva odredba, kriterij ili praksa mogu objektivno opravdati zakonitim ciljem, a sredstva za njihovo postizanje su primjerena i nužna.«

»Članak 8.

Ovaj se zakon primjenjuje na postupanje svih državnih tijela, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave, pravne osobe s javnim ovlastima te na postupanje svih pravnih i fizičkih osoba...

(...)«

»Članak 16.

(1) Svatko tko smatra da mu je zbog diskriminacije povrijeđeno neko pravo može tražiti zaštitu toga prava u postupku u kojem se o tom pravo odlučuje kao o glavnom pitanju, a može tražiti i zaštitu u posebnom postupku propisanom u članku 17. ovoga Zakona

(...)«

»Članak 17.

(1) Osoba koja tvrdi da je žrtva diskriminacije po odredbama ovoga Zakona ovlaštena je podnijeti tužbu i tražiti...

(2) O zahtjevima iz stavka 1. ovoga članka odlučuje sud primjenjujući odredbe Zakona o parničnom postupku, ako ovim Zakonom nije drukčije određeno.

(...)«

»Članak 18.

(1) Ako ovim Zakonom nije drukčije određeno, za sporove po tužbi iz članka 17. stavka 1. ovoga Zakona u prvom je stupnju stvarno nadležan općinski sud.

(...)«

6.1. ZSD-om su u domaćem pravnom poretku ustanovljena djelotvorna pravna sredstva za zaštitu od diskriminacije u ostvarenju nekog prava.

Sukladno tome, od stupanja na snagu ZSD-a ustavna tužba u svim predmetima vezanim uz zaštitu prava na jednako postupanje odnosno zaštitu od diskriminacije dopuštena je samo nakon što navodna žrtva diskriminacije prethodno iscrpi dopušteni pravni put propisan ZSD-om.

Ustavni sud primjećuje da podnositelj u prethodnom postupku nije koristio nijedno dopušteno pravno sredstvo predviđeno mjerodavnim odredbama ZSD-a. Umjesto toga, on je protiv odluke Hrvatskog sabora, kojoj prigovara zbog navodne diskriminacije po stranačkoj pripadnosti, neposredno podnio ustavnu tužbu.

Zaključno, ustavna tužba podnositelja i po ovoj je osnovi nedopuštena, jer podnositelj prije podnošenja ustavne tužbe nije iscrpio dopušteni drugi pravni put u smislu članka 62. stavka 2. Ustavnog zakona, zbog čega njegova tužba mora biti odbačena na temelju članka 72. Ustavnog zakona.

7. Ustavni sud dužan je na kraju istaknuti da u ovom ustavnosudskom postupku nije ispitivao odnos između dvaju pravnih putova prikazanih u točkama 5. i 6. obrazloženja ovog rješenja. Naime, na pitanje: je li zahtjev za zaštitu ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina na temelju članka 66. ZUS-a postao nedopušten u slučajevima diskriminacije nakon što je za te slučajeve ustanovljen drugi pravni put (to jest onaj propisan ZSD-om), a s obzirom na izričito pravilo da se taj zahtjev može podnijeti samo ako »nije osigurana druga sudska zaštita« (članak 66. ZUS-a), moraju odgovoriti nadležni sudovi u svojoj praksi, a ne Ustavni sud. U tom je smislu potrebno ponoviti da nije zadaća Ustavnog suda preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. To se osobito tiče interpretacije zakonskih pravila postupovne naravi, kao što su rokovi za podnošenje podnesaka sudu ili pretpostavke za podnošenje pravnih sredstava. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda (v., primjerice, odluku broj: U-III-1/2009 od 4. studenoga 2010., točka 12.)

8. Sukladno navedenom, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci. Objava ovog rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1097/2009

Zagreb, 9. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenik predsjednice
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Rješenje, NN 130/2010-3410