## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-3228/2004. od 14. veljače 2005.

### NN 29/2005 (2.3.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-3228/2004. od 14. veljače 2005.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

521

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u postupku
pokrenutom ustavnom tužbom P. K. iz S., koga zastupa odvjetnica D. B. iz S., na
sjednici održanoj 14. veljače 2005. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.Ustavna
tužba se djelomično usvaja, te se ukidaju:

–  presuda Županijskog suda u Splitu, broj: Gž-3076/00
od 12. prosinca 2003. godine, u dijelu kojim je odbijena žalba tužitelja P. K.
u odnosu na točku I.3. stavak 2. presude Općinskog suda u Splitu, broj: P-1608/96
od 29. veljače 2000. godine, i

–
presuda Općinskog suda u Splitu, broj: P-1608/96 od 29. veljače 2000. godine, u
dijelu izreke pod točkom I.3. stavak 2., kojim je odbijen zahtjev P. K. za
isplatu razlike otpremnine iznad dosuđenog iznosa od 3.035,00 kuna s pripadajućim
zateznim kamatama tekućim od 14. veljače 1997. godine.

II.Predmet
se u tom dijelu vraća Općinskom sudu u Splitu na ponovni postupak.

III. U
preostalom dijelu ustavna tužba se odbija.

IV.Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.Ustavna
tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Splitu, broj: Gž-3076/00
od 12. prosinca 2003. godine, u sporu radi utvrđenja nedopuštenosti otkaza i
isplate. Protiv rješenja istog suda od 12. prosinca 2003. godine, ustavna tužba
nije podnesena.

Osporenom
presudom djelomično je odbijena žalba podnositelja, te su potvrđeni presuda i
rješenje Općinskog suda u Splitu, broj: P-1608/96 od 29. veljače 2000. godine,
u dijelu kojim je odlučeno da je nezakonita točka II. poslovno uvjetovanog
otkaza ugovora o radu sklopljenog 29. ožujka 1996. godine između podnositelja i
tuženika (M. – S. d.d., S.), te se taj ugovor o radu otkazuje istekom otkaznog
roka od 6 mjeseci i to s danom 13. veljače 1997. godine.

Prvostupanjska
odluka potvrđena je i u dijelu kojim je tuženik obvezan isplatiti podnositelju
nepriznate i neisplaćene plaće u otkaznom roku u iznosu od po 906,00 kuna sa
zakonskim zateznim kamatama od dospijeća svakoga pojedinačnoga mjeseč­nog
iznosa kao u izreci prvostupanjske presude, a za više zatraženo po toj osnovi
tužbeni je zahtjev odbijen kao nesnovan (točke I.1. i I.2. izreke
prvostupanjske presude).

Odbijena je i žalba podnositelja i potvrđena točka
I.3. prvostupanjske presude kojom je naloženo tuženiku na ime razlike
otpremnine isplatiti iznos od 3.035,00 kuna sa zakonskim zateznim kamatama tekućim
od 14. veljače 1997. godine do isplate. Stav­kom 2. te točke izreke presude
odbijen je kao neosnovan tužbeni zahtjev s te osnove iznad navedenog iznosa.

Isto tako, odbijena je žalba i potvrđena točka II.
prvostupanjske presude kojom je naloženo tuženiku isplatiti podnositelju iznose
na ime manje isplaćene i neisplaćene plaće za razdoblje travanj – kolovoz 1996.
godine s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama, a za više traženo po toj
osnovi tužbeni zahtjev je odbijen.

Osim navedenog, odbijena je i žalba protiv dijela
prvostupanjske presude kojim je odbijen glavni tužbeni zahtjev, kojim je traženo
utvrđenje nezakonitim poslovno uvjetovanog otkaza, kojim se tražilo nalaganje
da tuženik vrati podnositelja na rad i isplati mu plaće od 1. rujna 1996.
godine pa nadalje. Međutim, protiv tog dijela drugostupanjske presude
podnositelj je izjavio reviziju na temelju odredbe članka 382. stavka 1. točke
1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91. i 118/03.), te
taj dio presude nije predmet ovoga ustavnosudskog postupka.

2.Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da je u
provedenom postupku pogrešno izračunata osnovica za isplatu neisplaćenih plaća
i naknada plaća i to stoga što podnositelju u posljednja tri mjeseca koja su
prethodila utuženom razdoblju uopće nije isplaćena plaća, već samo naknada plaće,
te se u toj situaciji, a na temelju mišljenja Ministarstva rada i socijalne
skrbi od 7. lipnja 1996. godine, »visina plaće utvrđuje na osnovi plaće
zaposlenika koji je radio na istim poslovima, odnosno uzima se onaj iznos koji
bi zaposlenik primio da je radio«.

Smatra
očitim da su sudovi pogrešno primijenili materijalno pravo budući da su naknade
plaće tretirali kao plaće, pa su pogrešno utvrdili osnovice za isplatu naknade
plaće, kao i za isplatu otpremnine.

Ističe
da su mu na navedeni način povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka
14., 26., 54. stavka 1., 55. stavka 1., te odredbe članaka 19. stavka 1. i 117.
stavka 3. Ustava Re­pub­like Hrvatske.

Predlaže
ukidanje prvostupanjske i drugostupanjske presude u osporenim dijelovima pobliže
navedenim u točki 1. obrazlo­ženja ove Odluke i vraćanje predmeta na ponovno
odlu­čivanje.

*Ustavna
tužba je djelomično osnovana.*

Obrazloženje
Odluke pod točkama I. i II. izreke:

3.Za potrebe ustavnosudskog postupka
pribavljen je spis Općinskog suda u Splitu, broj: IV P-1608/96.

4.Prvostupanjski sud je nakon provedenog
dokaznog postupka odbio tužbeni zahtjev kojim se utvrđuje kao nezakonit
poslovno uvjetovani otkaz podnositelju, te je utvrdio da je isti osnovan, osim
u dijelu kojim je utvrđen otkazni rok podnositelju od mjesec dana, te je utvrđeno
da otkazni rok u ovom slučaju iznosi šest mjeseci.

Nadalje, točkom I.3. izreke prvostupanjske presude
djelo­mično je udovoljeno tužbenom zahtjevu podnositelja, te je u odnosu na tužbeni
zahtjev za isplatu razlike otpremnine dosuđena razlika iznosa otpremnine, a za
više zatraženi dio je odbijen.

Iz obrazloženja prvostupanjske presude navodi se da
je najspornije pitanje u ovom postupku pitanje osnovice za obračun otpremnine.

Nadležni prvostupanjski sud polazeći od odredbe članka
118. Zakona o radu (»Narodne novine«, broj 38/95., 54/95. i 65/95., u daljnjem
tekstu: ZR), navodi sljedeće:

»Stajalište je ovog suda, a sve imajući u vidu
nespornu činjenicu da se tužitelj dugi niz godina nalazio na čekanju, te imajući
u vidu odredbu čl. 85. stavak 5. Zakona o radu koja dopušta mogućnost određivanja
naknade za trajanje prekida rada kako je to odredio tuženik, te dakle ponovno
ističući svoj stav pri tumačenju članka 24. tuženikova Pravilnika o plaćama, a
u smislu tumačenja po odredbi čl. 100. ZOO-a, da osnovica za obračun otpremnine
tužitelju jest polovica od iznosa od 906,00 kuna, a koji iznos je tužitelj
trebao prema tuženikovu Pravilniku, koji je inače donesen prije zaključenja
ugovora o radu između stranaka, a stupio je na snagu na dan zaključenja
ugovora, primati kao naknadu plaće za trajanja prekida rada.«.

Drugostupanjski sud je u žalbenom postupku u
cijelosti potvrdio takvo stajalište prvostupanjskog suda, iako je podnositelj u
žalbi upozorio na nezakonitost pobijane prvostupanjske presude i u tom dijelu.

5.Analizom navoda ustavne tužbe, osporene
presude i temeljem uvida u spis, Ustavni sud je utvrdio da su prvostupanjski i
drugostupanjski sud na štetu podnositelja pogrešno primijenili materijalno
pravo, čime su povrijedili ustavno pravo propisano člankom 14. stavkom 2.
Ustava, kojim je zajamčena jednakost svih pred zakonom.

Otpremnina
(pravo na otpremninu i visina otpremnine) je novčana tražbina iz radnog odnosa,
te zaposlenik nije obvezan podnijeti zahtjev za zaštitu prava, niti je to
pretpostavka za ostvarivanje prava na otpremninu. Njezina visina se u trenutku
otkaza trebala odrediti na temelju članka 118. stavka 2. ZR-a, koji propisuje:

»Otpremnina
se ne smije ugovoriti, odnosno odrediti u iznosu manjem od jedne polovine
prosječne mjesečne plaće, isplaćene zaposleniku u tri mjeseca prije prestanka
ugovora o radu za svaku navršenu godinu rada kod tog poslodavca.«.

Visina
otpremnine je pogrešno utvrđena u konkretnom slučaju. Polazeći od temeljnog načela
radnog prava pri tumačenju propisa o radu, radnopravne propise uvijek valja
tumačiti *in favorem laboratoris*, znači da u slučaju kada je zaposlenik
prije otkazivanja ugovora o radu primao naknadu plaće, tada se osnovica za
isplatu otpremnine treba odrediti prema iznosu plaće koju bi zaposlenik primio
da je radio u razdoblju koje služi kao temelj za određivanje prava na
otpremninu. Visinu plaće u konkretnom slučaju stoga treba izračunati primjenom
kolektivnog ugovora, pravilnika o radu i pojedinačnoga ugovora o radu*.*

Kako je
u konkretnom slučaju otpremnina izračunata od osnovice koja predstavlja naknadu
plaće, a ne prosječnu mjesečnu plaću podnositelja isplaćenu u tri mjeseca prije
prestanka ugovora o radu, odredba članka 118. stavka 2. ZR-a pogrešno je
primijenjena.

6.Utvrdivši
povredu ustavne odredbe članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao
i povrede drugih istaknutih ustavnih odredbi.

7.Glede
istaknutih povreda članka 19. stavka 1. i čl. 117. stavka 3. Ustava, valja
istaknuti da se na njima ne može temeljiti ustavna tužba. Odredbom članka 19.
stavka 1. Ustava razrađuje se objektivno načelo zakonitosti u radu državne
uprave i tijela koja imaju javne ovlasti. Člankom 117. stavkom 3. propisano je
da sudovi sude na temelju Ustava i zakona te ona ne sadrži ljudska prava i
temeljne slobode u smislu članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatsku (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

Obrazloženje
Odluke u odnosu na točku III. izreke:

8.Podnositelj
osim načina izračuna visine osnovice za obračun otpremnine prema članku 118.
ZR-a, osporava i točke I.2. i II. izreke prvostupanjske presude, koje se odnose
na isplatu nepriznatih i neisplaćenih plaća u razdoblju od 1. studenoga 1996.
do 1. ožujka 1997. godine, u iznosu od 906,00 kuna mjesečno i iznos od 392,60
kune za dio mjeseca travnja 1997. godine, te na is­platu manje isplaćenih i
neisplaćenih plaća za razdoblje travanj--kolovoz 1996. godine.

U
odnosu na navedeni dio tužbenog zahtjeva, sudovi su utvrdili da se podnositelj
nalazi na čekanju od 1992. godine, te je za vrijeme čekanja podnositelju isplaćivana
naknada plaće u iznosu koji je znatno niži od plaće koja je bila predviđena po
ugovoru o radu.

Pravilnikom
o plaćama i drugim primanjima zaposlenika koji je donesen od strane tuženika, u
članku 24. je predviđeno da zaposlenik ima pravo na naknadu plaće za vrijeme
prekida rada do kojeg je došlo bez krivnje zaposlenika u svoti od 906,00 kuna
mjesečno po osnovi pisanog rješenja o prekidu rada kojeg donosi poslodavac ili
od njega ovlaštena osoba.

Sudovi
su zaključili da se od rujna 1992. godine, sukladno odredbi članka 24.
Pravilnika tuženika radi o prekidu rada. Sukladno tome, podnositelju je kao
iznos naknade plaće dosuđen iznos od 906,00 kuna mjesečno, koji iznos je do 31.
prosinca 1995. godine predstavljao od Vlade Republike Hrvatske utvrđeni iznos
minimalne plaće, a koji je bio isplaćivan u neto iznosu.

Dakle,
podnositelj nema pravo na isplatu naknade plaće u visini prosječne plaće isplaćene
mu u prethodna tri mjeseca, jer je Pravilnikom o plaćama poslodavca drukčije
određeno (članak 24. tog Pravilnika), a sve u smislu odredbe članka 85. stavka
5. ZR-a.

Stoga
neosnovano podnositelj navodi da mu je i za to vrijeme nadležni sud trebao
dosuditi puni iznos plaće od 3.147,84 kune mjesečno.

Kako su
navodi ustavne tužbe u navedenom dijelu neosnovani, istim dijelovima pobijanih
presuda nije došlo do povrede ustav­nih prava podnositelja koja su zajamčena
odredbama članaka 14., 54. stavka 1. i čl. 55. stavka 1. Ustava.

9.Slijedom
navedenog, a sukladno člancima 73. i 76. Ustav­nog zakona, odlučeno je kao u
izreci. Objava ove Odluke temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj:
U-III-3228/2004
Zagreb, 14. veljače 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 29/2005-521