## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-822/2005 od 13. veljače 2008.

### NN 26/2008 (29.2.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-822/2005 od 13. veljače 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**897**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenule N. R. i M. M., obje iz K.,
te S. V. iz D. R., koje zastupa R. D. D., odvjetnica u K., na sjednici održanoj
13. veljače 2008. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukidaju se:
– presuda Županijskog suda u Karlovcu broj: Gž-1725/04-2 od 8. prosinca 2004.
– presuda Općinskog suda u Karlovcu broj: P-1638/00-35 od 13. svibnja 2003. u
točkama III. i IV.,
te se predmet vraća Općinskom sudu u Karlovcu na ponovni postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Karlovcu broj:
Gž-1725/04-2 od 8. prosinca 2004. godine, kojom je djelomično odbijena žalba
podnositeljica (tužiteljica u parničnom postupku) kao neosnovana i potvrđena
presuda Općinskog suda u Karlovcu broj: P-1638/00-35 od 13. svibnja 2003. godine
u točkama III. i IV. izreke presude.
Prvostupanjskom presudom u točki III. izreke odbačena je tužba u odnosu na
prvotuženu, Republiku Hrvatsku, a u točki IV. izreke naloženo je
podnositeljicama da solidarno naknade prvotuženoj trošak parničnog postupka u
ukupnom iznosu od 3.353,00 kuna.
2. Podnositeljice smatraju da su im osporenim presudama povrijeđena ustavna
prava zajamčena člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava.
U bitnome ističu da je voditelj upravnog postupka postupio protivno Zakonu o
izvlaštenju, jer je naknada za izvlaštenje sporne nekretnine isplaćena
drugotuženiku, koji nije dokazao da je ovlaštenik te naknade. Ističu da je u
konkretnom slučaju Republika Hrvatska, kao prvotužena pasivno legitimirana,
citirajući, pri tome, odredbu članka 13. Zakona o sustavu države uprave.
Predlažu usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih presuda i vraćanje predmeta
sudu prvog stupnja na ponovni postupak.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe podnijete na temelju članka
62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama podnositelja, povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u
pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili
činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one
činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. U konkretnom slučaju, podnositeljice su podnijele tužbu protiv Republike
Hrvatske, kao prvotužene i A. B., kao drugotuženika radi naknade štete koju su
pretrpjele time što je u postupku izvlaštenja pred Uredom za imovinsko pravne
poslove Županije karlovačke – Ispostava Duga Resa isplaćena naknada za
izvlaštenu nekretninu drugotuženiku, koji nije bio ovlaštenik naknade.
U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku utvrđene su slijedeće
činjenice koje se odnose na pravno pitanje pasivne legitimacije prvotužene
Republike Hrvatske:
– podnositeljice i D. B., supruga drugotuženika zakonske su nasljednice iza pok.
S. T.;
– podnositeljice i D. B. ovlaštenice su naknade za izvlaštenje spornog
zemljišta;
– voditelj Ureda za imovinsko pravne poslove, Ispostava Duga Resa, počinio je
propust u radu na način da je odredio isplatu naknade drugotuženiku, umjesto
podnositeljicama i D. B.;
Prvostupanjski sud u točki III. izreke presude odbacio je tužbu u odnosu na
prvotuženu, zbog nedostatka pasivne legitimacije, utvrdivši da Republika
Hrvatska ne može biti odgovorna za naknadu štete podnositeljicama, jer su
podnositeljice eventualno protiv djelatnika zaposlenog u imovinsko pravnoj
službi mogle pokrenuti postupak radi nezakonite radnje ili neki drugi postupak.
U obrazloženju prvostupanjski sud, između ostalog navodi: *»Nesporno je da je
voditelj Ureda za imovinsko-pravne poslove, Ispostava Duga Resa, nemarno obavio
svoj zadatak i odredio da se II. tuženiku A. B. od strane »Autoceste R.-Z.« d.d.
isplati ova naknada, umjesto tužiteljicama i D. B. B. B. je počinio propust u
radu, ...«.*
Odlučujući o žalbi drugostupanjski sud nije prihvatio žalbu podnositeljica u
odnosu na točke III. i IV. prvostupanjske presude ističući da je iz nagodbe
vidljivo »da je Ured za imovinsko pravne poslove sačinio zapisnik o sklapanju
nagodbe prema kojem su se zapisniku i sporazumu auto-cesta Z. obvezali isplatiti
II. tuženom iznos od 31.482,00 kune za izvlašteni dio kčbr. 75/3 od 1749 m2.
Prema tom zapisniku II. tuženik koji je primio novac obvezao se novac zaprimljen
za zemljište isplatiti osobi koja dokaže da ima jače pravo na predmetnu
nekretninu. Prema tome tužiteljice iznos koji je isplaćen II. tuženom mogu
potraživati od istog, pa im nije nastala šteta.«.
Drugostupanjski sud zaključio je da Republika Hrvatska nije pasivno legitimirana
s obzirom da Ured za imovinsko pravne poslove nije počinio štetu
podnositeljicama.
5. Ispitujući jesu li podnositeljicama osporenim presudama nadležnih sudova
povrijeđena ustavna prava na koja ukazuju u ustavnoj tužbi, Ustavni sud pošao je
od stajališta da procesna legitimacija predstavlja odnos parničnih stranaka
prema subjektivnom pravu o kome je parnica pokrenuta. Odraz je to, dakle,
konkretnog pravnog odnosa stranaka prema predmetu konkretnog spora. Pitanje
procesne legitimacije, kako aktivne tako i pasivne, pravno je pitanje o kojem
sud odlučuje prema tome je li je procesna legitimacija priznata u zakonu
izričito navedenim subjektima ili prema tome je li je u konkretnom slučaju
određeni subjekt učinio vjerojatnim svoj pravni interes za vođenje parnice.
Pitanje procesne legitimacije u konkretnom slučaju regulirano je odredbom članka
13. Zakona o sustavu državne uprave (»Narodne novine«, broj 75/93., 92/96. –
Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o ustrojstvu i djelokrugu ministarstava i
državnih upravnih organizacija, 48/99., 15/00., 127/00., 59/01., 190/03. –
pročišćeni tekst, 199/03.) koja propisuje:
*Šteta koja građaninu, pravnoj osobi ili drugoj stranci nastane nezakonitim ili
nepravilnim radom tijela državne uprave, tijela jedinica lokalne i područne
(regionalne) samouprave, odnosno pravnih osoba koje imaju javne ovlasti u
povjerenim im poslovima državne uprave, naknađuje Republika Hrvatska.*
Iz navedene izričite zakonske odredbe proizlazi da Republika Hrvatska odgovara
za štetu koju građaninu, pravnoj osobi ili drugoj strani nanese nezakonitim ili
nepravilnim radom tijelo državne uprave, ali i za štetu koju takvim radom počine
tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave pa čak i pravnih
osoba koje imaju javne ovlasti u prenijetim im poslovima državne uprave.
Tom odredbom utvrđena je primarna i neposredna odgovornost Republike Hrvatske
neovisno o tome na kojoj je razini djelovanja (Republika, županija, općina, grad
ili pravna osoba s javnim ovlastima) počinjena šteta kao posljedica nezakonitog
ili nepravilnog rada. Takva odgovornost države, prihvaćena i u sudskoj praksi
(v. rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-903/03-2 od 4. siječnja
2005.), izraz je načela vladavine prava, jedne od najviših vrednota ustavnog
poretka Republike Hrvatske utvrđene u članku 3. Ustava. Ustavni sud, napominje
pri tom, da je Zakonom o sustavu državne uprave ustanovljen sustav odgovornosti,
koji se temelji na načelu uzročnosti (kauzaliteta), a ne na načelu krivnje (culpe).
Isto stajalište Ustavni sud zauzeo je u odluci broj: U-III-2314/06 od 21.
veljače 2007. (»Narodne novine« broj: 36/07).
Polazeći od navedenog, Ustavni sud zaključuje da odgovornost Republike Hrvatske,
pa samim time i procesna legitimacija, koja je predmet razmatranja ovog
ustavnosudskog postupka, proizlazi iz odredbe članka 13. Zakona o sustavu
državne uprave, što su međutim, parnični sudovi zanemarili.
6. Polazeći od utvrđenja iz točaka 4. i 5. odluke, Ustavni sud ocjenjuje da je
podnositeljicama prvostupanjskom presudom u dijelu kojim je odbačena tužba radi
nedostatka pasivne legitimacije tužene Republike Hrvatske povrijeđeno
materijalno pravo, a koju povredu nije otklonio niti drugostupanjski sud. Pravna
stajališta prvostupanjskog i drugostupanjskog suda o promašenoj pasivnoj
legitimaciji ne zasnivaju se na pravilnoj primjeni mjerodavnog prava – u
konkretnom slučaju odredbe članka 13. Zakona o sustavu državne uprave. Time ona
osporavanoj presudi Županijskog suda oduzimaju kvalitetu koja bi morala biti
ispunjena da bi podnositeljicama u provedenom parničnom postupku bila osigurana
Ustavom zajamčena jednakost pred zakonom propisana odredbom članka 14. stavkom
2. Ustava.
Utvrđujući da je osporenim presudama podnositeljicama povrijeđeno ustavno pravo
iz članka 14. stavka 2. Ustava, Sud nije smatrao potrebnim razmatrati i ostale
povrede ustavnih prava istaknutih u ustavnoj tužbi.
7. Na temelju odredaba članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u
točkama I. i II. izreke, a odluka iz točke III. izreke temelji se na odredbi
članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-822/2005
Zagreb, 13. veljače 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 26/2008-897
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)