## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-1626/2011-4 od 14. prosinca 2011.

### NN 25/2012 (28.2.2012.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-1626/2011-4 od 14. prosinca 2011.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

650

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda mr. sc. Ivice Kujundžića, predsjednika vijeća, Ljiljane Karlovčan-Đurović i Ane Berlengi Fellner, članica vijeća, te više sudske savjetnice Ivane Horvat, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja VIPnet d.o.o., Zagreb, Vrtni put 1, protiv rješenja tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: 344-03/09-01/554, urbroj: 376-05-10-12 od 10. prosinca 2010., radi rješavanja spora između korisnika i operatora javnih komunikacijskih usluga, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 14. prosinca 2011.

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Točkom 1. osporene odluke tuženog tijela usvojen je prigovor korisnika Mirjane Boroša na račun za telekomunikacijske sluge, broj: 0000307444082009 za mjesec srpanj 2009. za pretplatnički broj 091/5047573 izdan od trgovačkog društva VIPnet d.o.o., Zagreb, Vrtni put 1, točkom 2. izreke odluke naloženo je trgovačkom društvu VIPnet d.o.o. da u roku od 15 dana od primitka odluke korisniku Mirjani Boroša izda novi račun za obavljene javne komunikacijske usluge ispostavljene u računu za telekomunikacijske usluge za mjesec srpanj 2009.godine, umanjen za iznos od 2.601,76 kn + PDV koji se odnosi na obračun usluge s dodanom vrijednosti te je točkom 3. osporene odluke zahtjev korisnika Mirjane Boroša za povratom sredstava u iznosu od 189,00 kn uplaćenih VIPnet d.o.o. na ime naknade za ponovno uključenje pretplatničke linije, odbijen kao neosnovan.

U pravodobno podnesenoj tužbi tužitelj osporava zakonitost rješenja te u bitnome navodi kako smatra da je osporena odluka donesena od nenadležnog tijela budući da se u konkretnom slučaju radi o imovinsko pravnom sporu između tužitelja i korisnika za koji nije nadležno tuženo tijelo već sud, da je u konkretnom slučaju pogrešno utvrđeno činjenično stanje jer nigdje u obrazloženju osporene odluke tuženo tijelo nije navelo kako je utvrdilo stvarni iznos zaduženja korisnika odnosno kako je uspjelo utvrditi da je u spornom razdoblju korisnik koristio usluge tužitelja upravo u visini tromjesečne potrošnje koja je prethodila spornom računu za srpanj 2009. Nadalje smatra da tuženo tijelo u pobijanoj odluci niti u postupku koji mu je prethodio nije utvrdilo da tužitelj nije korisniku osigurao primjerenu zaštitu od zlouporaba i prijevara da tužitelj nije korisnika upoznao s tom zaštitom u pisanom u obliku, da je korisnik zaista bio žrtva zlouporabe ili prijevare, da je sporne troškove doista prouzročila treća osoba, a ne korisnik. Dakle, smatra, tuženo tijelo nije utvrdilo osnovne činjenične pretpostavke za primjenu članka 43. stavak 2. i 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama. Smatra da su se činjenice mogle ispravno utvrditi da je tuženo tijelo na ispravan način provelo dokaz saslušanjem korisnika kao stranke, te izvršiti dokaz vještačenjem uređaja korisnika kojim se koristilo za pristup uslugama tužitelja kako bi se utvrdilo da li je korisnik na odgovarajući način zaštitio predmetni uređaj od neovlaštenog korištenja. Ističe kako smatra da pitanje je li tužitelj na odgovarajući način obavijestio korisnika o povećanoj potrošnji njegovih usluga ne utječe na činjenicu da je nesporno korisnik iskoristio usluge tužitelja u visini u kojoj je tužitelj inicijalno izdao račun te da nema osnove da se korisnika oslobodi od plaćanja tih iskorištenih usluga. Nadalje, tužitelj smatra da sve da je i točan navod tuženog tijela da tužitelj nije postupio u skladu s obvezom nadziranja uobičajenog ponašanja korisnika prigodom uporabe usluga te nije korisnika upozorio neuobičajenom i iznenadnom povećanju troška usluge za takav postupak nigdje u Zakonu o elektroničkim komunikacijama niti u općim uvjetima poslovanja tužitelja niti u drugim mjerodavnim propisima nije propisana posljedica da u takvom slučaju korisnik nije dužan platiti uslugu koju je nesumnjivo koristio. Također tužitelj smatra da je u konkretnom slučaju pogrešno primijenjen zakon, i to odredba članka 43. stavak 2. i 3. Zakona kao i odredba članka 98. stavak 5. Zakona o općem upravnom postupku.

Stoga predlaže da Sud tužbu uvaži i poništi osporeno rješenje.

Tuženo tijelo dostavilo je spise predmeta i u odgovoru na tužbu u bitnome navelo kako je neosnovana tvrdnja tužitelja da je osporena odluka donesena od nenadležnog tijela jer ukoliko je u razdoblju na koje se odnosi prigovor postojala kakva tehnička ili druga neispravnost ili zloupotreba sukladno članku 20. stavak 10. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, a svi operatori uključeni u proces pružanja i korištenju usluge isto propuste utvrditi, korisniku je zakonodavac omogućio dodatnu zaštitu putem HAKOM-a kao nacionalne neovisne regulatorne agencije nadležne, između ostalog, za rješavanje sporova između korisnika i operatora na način propisan člankom 51. Zakona o elektroničkim komunikacijama i odredbama Pravilnika. Navodi da zaključak tužitelja da je dovoljno da tužitelj i ostali operatori uključeni u proces pružanja i korištenja usluge provedu postupak po prigovoru korisnika, a da je uloga HAKOM-a u takvim situacijama suvišna, je u suprotnosti s intencijom zakonodavca, budući je člankom 12. stavkom 1. točkom 11. Zakona o elektroničkim komunikacijama izričito propisana nadležnog HAKOM-a za rješavanje sporova između pretplatnika i operatora javnih komunikacijskih usluga. Također ističe kako je tuženo tijelo suprotno navodima tužitelja utvrdilo pravo stanje stvari i sve činjenice koje su od važnosti za donošenje pravilnog i zakonitog rješenja odnosno odluke, te je tuženo tijelo poštujući pravila postupka, ističe, zatražilo očitovanje od tih operatora uključenih u proces pružanja i korištenja usluge, dakle i očitovanje tužitelja. Navodi kako je iz dostavljenih podataka tuženo tijelo utvrdilo kako za svih 644 poziva na broj 060887701 nije dana najavna poruka odnosno da je u dužini od 3 sekunde dana tonska signalizacija zauzeća linije te da se tako registrirani pozivi ne smatraju ostvarenim pozivima i kao takvi nisu smjeli biti naplaćeni. Dakle, na temelju svih činjenica iznesenih u postupku tuženo tijelo je utvrdilo da se radi o nezakonitoj usluzi, a samim time i obračunu i naplati nezakonite usluge te uzimajući u obzir činjenicu da je tužitelj ovlašteni operator s kojim korisnik ima sklopljen pretplatnički ugovor o pružanju javno dostupnih komunikacijskih usluga te da tužitelj izdaje račun korisniku za obavljene usluge, to je, tuženo tijelo navodi, tužitelj bio obvezan korisniku otpisati navedeni sporni iznos računa, odnosno, ako je račun već podmiren, obvezan je izvršiti povrat novca korisniku jer su navedeni pozivi proizašli iz zlouporabe. Također tuženo tijelo poziva se na sudsku praksu Upravnog suda Republike Hrvatske prema kojoj je Sud zauzeo stajalište da je nedvojbeno kako je tuženo tijelo HAKOM u svom postupanju na opisani način utvrdio da operator usluge s dodanom vrijednosti nije postupio suprotno članku 49. stavku 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama odnosno članku 7. Dodatka 5. Pravilnika te da je nakon utvrđenja takve zlouporabe, za koju je utvrđeno da je uzrokovala povećano zaduženje pretplatniku HAKOM pravilno je utvrdio da je tužitelj u skladu s člankom 22. stavkom 10. Pravilnika dužan izdati novi račun na kojem je došlo do obračuna i naplate nezakonite usluge.

Stoga predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Tužba nije osnovana.

Odredbom članka 49. stavkom 4. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08.) propisano je da ako pretplatnik podnesene prigovor operatoru javno dostupnih telefonskih usluga na iznos kojim je zadužen za pružanje usluge s dodanom vrijednosti, ili prigovor na kakvoću pružene usluge u skladu s člankom 50. ovog Zakona, operator javno dostupnih telefonskih usluga će prigovor pretplatnika nakon provjere, proslijediti operatoru usluga s dodanom vrijednosti, u roku od 15 dana od dana zaprimanja tog prigovora. Stavkom 5. navedenog članka Zakona propisano je da u slučaju iz stavka 4. ovog članka operator javno dostupnih telefonskih usluga mora dostaviti operatoru usluga s dodanom vrijednosti ime i prezime i adresu, naziv i sjedište pretplatnika, te provjerene podatke o spornom računu ili usluzi. Stavkom 6. navedenog članka Zakona propisano je da operator usluga s dodanom vrijednosti mora prigovor iz stavka 4. ovog članka riješiti u skladu s člankom 50. ovog Zakona. Stavkom 7. navedenog članka Zakona propisano je da primjena obveze iz stavka 4. i 5. ovog članka pobliže se uređuje međusobnim ugovorom koji sklapaju operatori javno dostupnih telefonskih usluga i operator usluga s dodanom vrijednošću. Osnovne odredbe tog ugovora sastavni su dio općih uvjeta poslovanja operatora javno dostupnih telefonskih usluga.

Odredbom članka 22. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (»Narodne novine«, broj 154/08.) propisane su obveze operatora javnih komunikacijskih usluga u svezi s prigovorom i traženjem naknade od strane pretplatnika.

Stavkom 7. navedenog članka Pravilnika propisano je da u slučaju podnošenja prigovora iz stavka 1. ovoga članka, a kad se prigovor odnosi na usluge čiji davatelj je operator različit od operatora koji je izdao račun, operator izdavatelj računa je dužan postupiti u skladu sa stavcima 3. i 4. ovoga članka, te ako utvrdi da ne postoji administrativna ili tehnička pogreška na njegovoj strani, prigovor pretplatnika s potpunom dokumentacijom proslijediti operatoru koji je pružao uslugu na koju se navedeni prigovor odnosi. Nakon zaprimljenog prigovora operator koji je pružio spornu uslugu dužan je postupiti u skladu s ovim Pravilnikom, te o provedenom postupku obavijestiti podnositelja prigovora i operatora koji je izdao račun. Stavkom 10. navedenog članka Pravilnika propisano je da pretplatniku koji je podnio prigovor iz stavka 1. ovog članka operator izdaje novi račun za obavljene usluge ako se provjerom utvrdi da je u razdoblju, na koje se odnosi prigovor, postojala tehnička ili koja druga neispravnost, prijevara ili zlouporaba za koju je utvrđeno da je uzrokovala povećano zaduženje. Ako je račun već plaćen u cijelosti, pretplatniku se vraća više zaračunati iznos, ili se za taj iznos umanjuje račun za prvo sljedeće razdoblje.

Iz sadržaja spisa predmeta vidljivo je da je pretplatnik, korisnik usluge, naveo da je prilikom pozivanja broja 060 887701 došlo do zlouporabe, obzirom da mu je prilikom pozivanja spornog broja davan signal zauzeća linije, te da nije ostvario poziv ali mu je isti unatoč tome naplaćen. Korisnik je priložio sporni račun za navedenu uslugu i ispis poziva za mjesec srpanj 2009. Tuženo tijelo je uvidom u sporni račun utvrdilo da je obračunato 644 poziva prema broj 060887701, odnosno usluga s dodanom vrijednosti. Radi navedenoga tuženo tijelo je tražilo očitovanje od operatora u vezi članka 49. stavka 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama, te člankom 7. stavkom 1. i 2. Dodatka 5. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga. Na traženje tuženog tijela Optima Telekom d.d. je 27. studenoga 2009. dostavio zatraženi ispis između kojih i za broj 060 887701, te je tuženo tijelo utvrdilo da za svih 644 poziva na navedeni broj nije dana najavna poruka, odnosno da je u dužini do 3 sekunde dana tonska signalizacija zauzeća linije. Tuženo tijelo je sukladno odredbama Pravilnika utvrdilo da se tako registrirani pozivi ne smatraju ostvarenim pozivima i nisu smjeli biti naplaćeni pretplatniku. Tuženo tijelo je nakon provedene usmene rasprave ispitalo sve činjenice u postupku i ocijenilo, te utvrdilo da su međusobni odnosi tužitelja Optima Telekoma d.d. i Mag-D.R.I.V.E. d.o.o. u vezi s plaćanjem naknade za korištenje javne komunikacijske mreže uređeni njihovim međusobnim ugovorima, što nije predmet navedenog postupka i ako se u konkretnom slučaju za pružanje i korištenje usluge s dodanom vrijednosti radi o sudjelovanju više operatora koji svoje međusobne odnose reguliraju svojim međusobnim ugovorima, a s obzirom da je utvrđeno da je usluga s dodanom vrijednosti pružena suprotno pozitivnim propisima, svaki sudionik u pružanju protuzakonite usluge je dužan snositi svoju odgovornost. Na kraju tuženo tijelo je zaključilo da tužitelj ima pravo svoja potraživanja, koja ne ostvaruje zbog nezakonitog postupanja druge ugovorne strane u konkretnom slučaju Mag-D.R.I.V.E. d.o.o. zahtijevati u posebnom postupku pred nadležnim tijelima. S druge strane tuženo tijelo je utvrdilo da je tužitelj jedini operator koji pravno gledajući može u skladu s člankom 22. stavkom 10. Pravilnika ispraviti račun na kojem je došlo do obračuna i naplate nezakonite usluge jer je isti izdao račun.

Slijedom citiranih zakonskih propisa i sadržaja spisa predmeta nedvojbeno proizlazi da je tuženo tijelo u provedenom postupku utvrdilo da operator usluga s dodanom vrijednosti nije postupio sukladno članku 7. dodatka 5. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga jer nije osigurao da se na početku svakog poziva, a prije početka pružanja usluge najavi cijena poziva i početak naplate, nije omogućio prekid poziva nakon najave iz prethodnog stavka, u roku od najmanje dvije sekunde, a prije početka naplate poziva, kako bi korisnik mogao pravovremeno odustati od uporabe usluge, te je za 644 poziva koje su trajale duže od 3 sekunde dao tonsku signalizaciju zauzeća linije čime su registrirani pozivi i isti naplaćeni. Nakon takvog utvrđenja zlouporabe, za koju je utvrđeno da je uzrokovala povećano zaduženje pretplatniku, tuženo tijelo je pravilno utvrdilo da tužitelj sukladno odredbi članka 22. stavka 10. Pravilnika je dužan izdati novi račun za obavljanje javne komunikacijske usluge umanjen za navedene pozive koji su proizašli iz zlouporabe, odnosno postupanja suprotnog članku 7. dodatka 5. Pravilnika.

Dakle, tuženo tijelo je prilikom donošenja osporavane odluke pravilno primijenilo zakon i propise utemeljene na zakonu, potpuno i pravilno utvrdilo činjenično stanje, te osporenom odlukom nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Prigovori tužitelja izneseni u tužbi su iz naprijed navedenih razloga potpuno neosnovani.

Odluka iz točke 2. izreke ove presude temelji se na odredbi članka 14. stavak 7. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Stoga je na temelju odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) tužba odbijena kao neosnovana.

Poslovni broj: Us-1626/2011-4
Zagreb, 14. prosinca 2011.

Predsjednik vijeća
mr. sc. Ivica Kujundžić, v. r.

Presuda, NN 25/2012-650