## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-5097/2009-4 od 23. svibnja 2012.

### NN 76/2012 (9.7.2012.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-5097/2009-4 od 23. svibnja 2012.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1784

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Dubravke Markt, predsjednice vijeća, Smiljana Mikuša i mr. sc. Mirjana Juričić, članova vijeća, te više sudske savjetnice Veseljke Kos, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja HT – Hrvatske telekomunikacije d.d., Savska cesta 32, Zagreb, kojeg zastupa direktorica Maja Mandić, protiv odluke tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: UP/I-344-01/08-01/03309, urbroj: 376-11-09-16 od 18. ožujka 2009., radi pružanja telekomunikacijskih usluga, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 23. svibnja 2012.,

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Točkama I i II izreke osporene odluke daje se suglasnost trgovačkom društvu HT – Hrvatske telekomunikacije d.d. na Dodatak Standardnoj ponudi za usluge međusobnog povezivanja HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za telekomunikacijske operatore i davatelje usluga sa dozvolom za pružanje javne govorne usluge u nepokretnoj mreži u Republici Hrvatskoj – Ponudu za kolokacijske usluge HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za potrebe međusobnog povezivanja od 13. ožujak 2009., kao i suglasnost na Troškovnik HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za izvođenje radova u izgradnji kolokacijskih prostora za potrebe međusobnog povezivanja od 13. ožujka 2009. godine koji su sastavni dio ove odluke, te se nalaže trgovačkom društvu HT – Hrvatske telekomunikacije d.d. da odmah po primitku ove odluke dokumente iz točke I objavi na svojim službenim internetskim stranicama, kao i da navedene dokumente dostavi u elektroničkom obliku Hrvatskoj agenciji za poštu i elektroničke komunikacije.

Točkama III i IV osporene odluke određuje se da se Dodatak Standardnoj ponudi da usluge međusobnog povezivanja HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za telekomunikacijske operatere i davatelje usluga s dozvolom za pružanje javne govorne usluge u nepokretnoj mreži u Republici Hrvatskoj – Ponudu za kolokacijske usluge HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za potrebe međusobnog povezivanja od 13. ožujka 2009. i Troškovnih HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za izvođenje radova u izgradnji kolokacijskih prostora za međusobno povezivanje od 13. ožujka 2009. primjenjuju od stupanja na snagu ove odluke dakle dostave odluke stranci te ostaju na snazi do okončanja postupka analize mjerodavnih tržišta odnosno određivanja regulatornih obveza, te ujedno ukida privremeno rješenje Vijeća Agencije, klasa: UP/I-344-01/08-01/3309, urbroj: 376-11-08-02 od 23. prosinca 2009., u dijelu koji se odnosi na Dodatak Standardnoj ponudi za usluge međusobnog povezivanja HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za telekomunikacijske operatore i davatelje usluga s dozvolom da pružanje javne govorne usluge u nepokretnoj mreži u Republici Hrvatskoj – Ponuda za kolokacijske usluge HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za potrebe međusobnog povezivanja od 27. kolovoza 2007.

Tužitelj u tužbi prigovara zakonitosti osporene odluke zbog toga što se u postuku koji je prethodio nije postupalo prema pravilima postupka te što u pobijanom aktu nije pravilno primijenjen zakon niti podzakonski propis, a posebno što se nije postupalo prema članku 126. Zakona o općem upravnom postupku. Ukazuje da iz obrazloženja akta jasno proizlazi da mu je prethodnim djelomičnim rješenjem tuženika, klasa: UP/I-344-01/08-01/03309, urbroj: 376-11-09-14 od 26. veljače 2009., naloženo dostaviti tuženiku na suglasnost Dodatak Standardnoj ponudi, u koji je tužitelj ugradio izmjene naložene po navedenom djelomičnom rješenju. Ističući da je protiv djelomičnog rješenja od 26. veljače 2009. pokrenuo upravni spor, ukazuje da je pod prijetnjom pokretanja prekršajno postupka i nametanja novčane kazne propisane za ne postupanje po djelomičnom rješenju od 26. veljače 2009., bio u stvari prisiljen podnijeti zahtjev za izdavanje suglasnosti na Standardnu ponudu s izmjenama naloženim od strane tuženika. Imajući u vidu odredbe članka 123. i 126. Zakona o općem upravnom postupku, naglašava da zahtjev stranke podrazumijeva slobodnu volju stranke, u okvirima predviđenim važećim propisima, a ne zahtjev čiji je sadržaj nametnut od strane upravnog tijela i pod prijetnjom izricane kazne, kao što je ovdje slučaj. Ne dovodeći u pitanje pravo tuženika da sukladno odredbama Zakona o elektroničkim komunikacijama i Pravilnika o pristupu mreži i međusobnom povezivanju zatraži od tužitelja izradu i dostavu Standardne ponude, te da po primitku iste izda suglasnost na Standardnu ponudu ili donese rješenje kojim će odrediti operatoru način promjene Standardne ponude ako ista nije u skladu s odredbama važećeg zakona ili članka 6. stavka 7. navedenog Pravilnika, tužitelj smatra da ni po navedenim propisima, a niti po samoj logici stvari, nije dano ovlaštenje tuženiku da nameće tužitelju izmjenu Standardne ponude, te istovremeno tražiti da mu se tako izmijenjena Standardna ponuda dostavi radi izdavanja suglasnosti na istu. Slijedom navedenog smatra da u ovom slučaju nije postojao valjan zahtjev stranke za pokretanje postupka u smislu članka 126. Zakona o općem upravnom postupku, što čini bitnu povredu postupka. Nadalje navodi da odredbe članka 128. stavka 2. Zakona o elektroničkim komunikacijama, s referencom na članak 56. stavak 2. Zakona o telekomunikacijama, na kojima tuženik temelji osporenu odluku, nisu valjana pravna osnova za izdavanje suglasnosti na izmjenu postojeće Standardne ponude tužitelja. Ovog stoga što je za tužitelja s utvrđenim statusom operatora sa znatnijom tržišnom snagom na tržištu međusobnog povezivanja za područje Republike Hrvatske, sukladno člancima 54. stavak 4. i 56. stavak 3. Zakona o telekomunikacijama i članku 41. Pravilnika o telekomunikacijskim uslugama, nastala obveza izrade Standardne ponude te je izrađena Standardna ponuda tužitelja odobrena odlukom pravnog prednika tuženika od 7. rujna 2007. Tako tužitelj smatra da je ispunio jednu od svojih regulatornih obveza prije stupanja na snagu Zakona o elektroničkim komunikacijama, te je time ova obveza, u vrijeme stupanja na snagu ovog Zakona, upravo bila ona koja je »postojeća« i koja je mogla biti izmijenjena i odobrena od strane tuženika tek po završenoj analizi mjerodavnih tržišta. Slijedom navedenog predlaže da se tužba uvaži i osporena odluka poništi.

Ujedno skreće pozornost da je 3. travnja 2009. pokrenuo upravi spor protiv djelomičnog rješenja tuženika od 26. veljače 2009. godine, koje je doneseno u istom upravnom postupku protiv tužitelja u kojem je donesena i osporena odluka od 18. ožujka 2009. godine, pa predlaže spajanje postupaka i donošenje jedinstvene sudske odluke.

Tužena Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije u odgovoru na tužbu osporava navode iste i u bitnom ostaje kod razloga navedenih u obrazloženju odluke od 18. ožujka 2009. Posebno navodi da je netočna tužiteljeva tvrdnja kako je za pokretanje upravnog postupka bio nužan njegov zahtjev, jer je pokretanje upravnog postupka u kojem je donesena osporena odluka bio osnova Zakon o telekomunikacijama koji daje tuženoj Agenciji mogućnost da inicira postupak standardne ponude, što svakako podrazumijeva i tužiteljevo pravo da učini isto. Dodaje da je tužena Agencija iskoristila svoje pravo, i po službenoj dužnosti 19. prosinca 2008. pokrenula upravni postupak, pa je stoga prigovor tužitelja u svezi ne postojanja njegovog zahtjeva za pokretanje i vođenje postupka irelevantan. Nadalje navodi da je jedna od regulatornih obveza tužitelja, kao operatora sa značajnijom tržišnom snagom na tržištu usluga nepokretnih javnih telefonskih mreža na području Republike Hrvatske, i obveza izrade standardne ponude, a koja obveza proizlazi iz odredaba Zakona o telekomunikacijama i Pravilnika o pristupu mrežu i međusobnom povezivanju, koji člankom 6. stavkom 6. tuženoj Agenciji daje ovlast da takvom operatoru naloži dostavu standardne ponude u pisanom obliku te ujedno propisuje obvezu tužitelja da taj nalog izvrši. Isto tako, prema članku 56. stavku 4. i stavku 19. Zakona o telekomunikacijama, zakonska obveza tužene Agencije je dati suglasnost na standardnu ponudu te pravo diskrecijske ocjene je li standardna ponuda u skladu sa zakonom. Poziva se na odredbe članka 128. stavka 2. Zakona o elektroničkim komunikacijama i članka 52. stavka 1. istog Zakona, prema kojima je pokrenut postupak donošenja standardne ponude i objašnjava donošenje privremenog rješenja od 23. prosinca 2008. o produljenju valjanosti postojeće Standardne ponude do završetka upravnog postupka te sukladno članku 56. stavku 19. Zakona o telekomunikacijama donošenje djelomičnog rješenja od 26. veljače 2009., kojim je tužitelju naložena izmjena ponude za kolokacije i troškovnika te dostava tih dokumenta radi izdavanja suglasnosti. Konačno, u cijelosti prigovara navodima tužitelja glede nepravilne primjene materijalnog zakona, te naglašava kako je osporena odluka zakonita i donesena u okviru nadležnosti i regulatornih poslova tužene Agencije, pa slijedom svega navedenog predlaže Sudu da tužbu odbije kao neosnovanu.

Tužba nije osnovana.

Analizirajući podatke spisa predmeta, Sud nalazi da je u pravilno provedenom postupku činjenično stanje potpuno i pravilno utvrđeno i na temelju istog pravilno primijenjeno materijalno pravo.

Naime, odredbom članka 128. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08.) propisano je da danom stupanja na snagu ovoga Zakona Agencija će po službenoj dužnosti započeti provedbu postupaka iz članka 52. stavka 1. ovoga Zakona, vodeći pritom osobito računa o stanju na tržištu elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u Republici Hrvatskoj te o mjerodavnoj preporuci Komisije o mjerodavnim tržištima podložnima prethodnoj regulaciji. Stavkom 2. navedenog članka Zakona, propisano je da do završetka postupaka iz stavka 1. ovoga članka i određivanja, zadržavanja, izmjene ili ukidanja regulatornih obveza operatorima sa značajnom tržišnom snagom u skladu s odredbama ovoga Zakona, ostaju na snazi i primjenjuju se sve regulatorne obveze koje su određene ili propisane tim operatorima na temelju propisa koji su važili do stupanja na snagu ovoga Zakona.

Odredbom članka 52. stavka 1. naprijed navedenog Zakona, propisano je da u postupku određivanja regulatornih obveza operatorima sa značajnom tržišnom snagom Agencija osobito obavlja sljedeće:

– utvrđuje mjerodavna tržišta podložna prethodnoj (ex-ante) regulaciji u skladu sa člankom 53. ovoga Zakona,

– provodi analizu tržišta, koja se sastoji od određivanja mjerodavnih tržišta i procjene postojanja jednog ili više operatora sa značajnom tržišnom snagom na tom tržištu, u svrhu ocjene djelotvornosti tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu u skladu sa člankom 54. ovoga Zakona,

– određuje regulatorne obveze operatorima sa značajnom tržišnom snagom ako je tržišno natjecanje djelotvorno na analiziranom mjerodavnom tržištu, u skladu s člankom 56. stavkom 2. ovoga Zakona,

– ukida sve regulatorne obveze operatorima sa značajnom tržišnom snagom ako je tržišno natjecanje djelotvorno na analiziranom mjerodavnom tržištu, u skladu s člankom 56. stavkom 1. ovoga Zakona.

Iz podataka spisa predmeta razvidno je da je tužena Agencija po službenoj dužnosti pokrenula postupak donošenja Standardne ponude pristupa i međusobnog povezivanja jer su sukladno članku 128. stavku 2. Zakona o elektroničkim komunikacijama, do završetka postupka iz članka 52. stavka 1. Zakona, ostale na snazi i primjenjuju se sve regulatorne obveze koje su određene i propisane operatorima sa značajnijom tržišnom snagom na temelju propisa koji su vrijedili do stupanja na snagu novog Zakona.

Navedeni postupak tužena Agencija je pokrenula radi pravne sigurnosti sudionika na tržištu elektroničkih komunikacija, mreža i usluga, a s obzirom na činjenicu da je valjanost Standardne ponude koja je bila na snazi u vrijeme pokretanja postupka trebala prestati 31. prosinca 2008.

Nesporno je da je tužitelj proglašen operatorom sa značajnijom tržišnom snagom na tržištu usluga nepokretnih javnih telefonskih mreža na području Republike Hrvatske, pa je tužena Agencija tužitelju predložila donošenje nove standardne ponude radi izdavanja suglasnosti. Po traženom očitovanju tužitelj je prigovarao dužini roka za očitovanje, ističući da je najprije potrebno provesti postupak analize tržišta na temelju kojeg se određuju regulatorne obveze operatorima sa značajnijom tržišnom snagom. Nadalje, tužena Agencija je podneskom od 14. siječnja 2009. ponovila prijedlog u svezi izmjene određenih dijelova za kolokaciju na način da se ista uskladi s RUO, budući da je tužitelj u praksi već proveo odredbe navedenog. Isto tako tužena je zatražila dostavu normativa za tehnička rješenja koja čine dio specifikacije cijena usluge kolokacije za potrebe međusobnog povezivana, pa je stoga zatražila da tužitelj uskladi svoju Standardnu ponudu sa navedenim prijedlozima. Slijedom tako provedenog postupka, odnosno prijedloga tužene i očitovanja tužitelja, tužena Agencija je donijela djelomično rješenje s nalogom tužitelju da izmijeni ponudu za kolokaciju, klasa: UP/I-344-01/08-01/03309, urbroj: 376-11-09-14 od 26. veljače 2009.

Protiv navedenog djelomičnog rješenja tužitelj je pokrenu upravni spor, pa je Upravni sud Republike Hrvatske, presudom broj: Us-4351/2009-4 od 8. rujna 2010. tužbu tužitelja odbio.

Slijedom svega navedenog potpuno je neosnovana tvrdnja tužitelja da je pod prijetnjom prisile i prekršajne novčane kazne bio prisiljen podnijeti zahtjev za izdavanje suglasnosti na standardnu ponudu s izmjenama naloženim od strane tužene Agencije, jer je standardna ponuda bilo koje SMP operatera, pa tako i tužitelja, njegova regulatorna obveza, a da bi se standardna ponuda mogla primjenjivati treba biti usklađena sa zakonom i podzakonskim propisima. Ukoliko tužena Agencija procjeni da standardna ponuda nije takva, zakon joj daje pravo diskrecijske ocjene na način da svojom odlukom naloži operatoru izmjenu takve ponude.

Pri ovakvom stanju Sud zaključuje da je tužena Agencija u konkretnom postupku omogućila tužitelju da se izjasni o svim činjenicama bitnim za donošenje osporenog akta, te da je prilikom donošenja istog pravilno primijenila zakon i propise utemeljene na zakonu.

Stoga su prigovori istaknuti u tužbu u potpunosti neosnovani, pa je trebalo temeljem odredbe iz članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.), koje odredbe se u konkretnom slučaju primjenjuju temeljem članka 90. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10.) tužbu odbiti kao neosnovanu.

Sukladno članku 14. stavku 7. Zakona o elektroničkim komunikacijama, ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Broj: Us-5097/2009-4

Zagreb, 23. svibnja 2012.

Predsjednica vijeća

Dubravka Markt, v. r.

Presuda, NN 76/2012-1784