### NN 76/2015 (10.7.2015.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-864/2011 od 2. lipnja 2015.

76 10.07.2015 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-864/2011 od 2. lipnja 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1463

Ustavni sud Republike Hrvatske, sastavu Snježana Bagić, zamjenica predsjednice, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Milko Prpić iz Hrvatske Kostajnice, kojeg zastupa Zinajda Stuhne, odvjetnica u Sisku, na sjednici održanoj 2. lipnja 2015. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Sisku broj: Gž-557/10 od 16. prosinca 2010.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Sisku na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je 15. veljače 2011. Milko Prpić, hrvatski državljanin iz Hrvatske Kostajnice, Nine Marakovića 69, kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Zinajda Stuhne, odvjetnica u Sisku.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu presudom Županijskog suda u Sisku broj: Gž-557/10 od 16. prosinca 2010. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) povrijeđena sljedeća prava zajamčena Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.): pravo na jednakost pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava), pravo hrvatskih državljana i stranaca na jednakost pred sudovima i drugim državnim tijelima (članak 26. Ustava) i pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava).

1.1. U točki II/ izreke drugostupanjske presude prihvaćena je žalba tuženika Grada Hrvatske Kostajnice i preinačena je presuda Općinskog suda u Hrvatskoj Kostajnici broj: P-303/06-12 od 20. prosinca 2007. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda), na način da je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja.

U točki I. izreke preinačene prvostupanjske presude bilo je naloženo tuženiku (Gradu Hrvatskoj Kostajnici) platiti podnositelju novčani iznos u visini od 18.277,92 kn sa zakonskim zateznim kamatama tekućima od 20. prosinca 2007. do isplate, te je pod točkom II. izreke naloženo tuženiku platiti podnositelju trošak parničnog postupka.

1.2. Pod točkom I/ izreke drugostupanjske presude odbijena je žalba podnositelja (tužitelja u parničnom postupku) i potvrđena je dopunska presuda Općinskog suda u Hrvatskoj Kostajnici broj: P-303/06-17 od 7. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: dopunska prvostupanjska presuda).

Dopunskom prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja protiv tuženika (Grada Hrvatske Kostajnice) radi isplate zakonskih zateznih kamata na iznose i u razdoblju pobliže navedenom u izreci (v. i točku 6. obrazloženja ove odluke).

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Hrvatskoj Kostajnici (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: P-303/06.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA I PROVEDENI SUDSKI POSTUPCI

1) Dužnosničke naknade u Gradu Hrvatska Kostajnica (2004.)

3. Podnositelj je od 2001. do 2005. godine obnašao dužnost zamjenika predsjednika Gradskog vijeća Grada Hrvatska Kostajnica. To je vijeće raspušteno stupanjem na snagu rješenja Vlade Republike Hrvatske o raspuštanju Gradskog vijeća Grada Hrvatske Kostajnice od 17. studenoga 2005. (»Narodne novine« broj 138 od 23. studenoga 2005.).

4. Člankom 4. Odluke o mjerilima i kriterijima za utvrđivanje plaća i drugih primanja dužnosnika, službenika i namještenika tijela Gradske uprave Grada Hrvatska Kostajnica, članova Gradskog poglavarstva i Gradskog vijeća Grada Hrvatska Kostajnica, klasa: 022-05/04-01/13, ur. broj: 2176/02-04-01-1 od 11. ožujka 2004. (»Službeni vjesnik« broj 7 od 12. ožujka 2004.; u daljnjem tekstu: Odluka o mjerilima za plaće), bilo je propisano:

»Članak 4.

Članovi Gradskog poglavarstva, zamjenici predsjednika Gradskog poglavarstva, predsjednik Gradskog vijeća te zamjenici predsjednika Gradskog vijeća imaju pravo na mjesečnu naknadu za obavljanje poslova u visini koeficijenta 0,33 koji se primjenjuje na utvrđenu osnovicu za izračun plaće državnih službenika i namještenika.«

5. Naknada za obavljanje poslova zamjenika predsjednika Gradskog vijeća Grada Hrvatska Kostajnica nije isplaćena podnositelju za 2004. i 2005.

2) Parnični postupak

a) Tužbeni zahtjev i prvostupanjska presuda

6. Podnositelj je tužbom podnesenom prvostupanjskom sudu 7. prosinca 2006. zatražio isplatu naknade za obavljanje poslova zamjenika predsjednika Gradskog vijeća Grada Hrvatska Kostajnica za 2004. i 2005. godinu u ukupnom iznosu od 18.277,22 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama.

Konkretnije, podnositelj je tužbom postavio zahtjev za isplatu glavnice i zakonskih zateznih kamata koje teku od 31. prosinca 2004. na iznose naknade koji nisu isplaćeni tijekom 2004., te od 31. prosinca 2005. na iznose naknade koji nisu isplaćeni tijekom 2005.

7. Prvostupanjskom presudom prihvaćen je tužbeni zahtjev podnositelja. U obrazloženju prvostupanjske presude bilo je istaknuto:

»Između tužitelja i tuženika nije sporno da je tužitelj bio član Gradskog Vijeća grada Hrvatska Kostajnica u 2004. godini i 2005. godini i da je obnašao dužnost zamjenika predsjednika Gradskog Vijeća, kao što nije sporna niti činjenica da tuženik tužitelju nije isplatio naknadu za rad u Gradskom poglavarstvu za naprijed citirani period.

(...)

Između tužitelja i tuženika nije sporna niti visina potraživanja i dospjelost tražbine tužitelja.

Uvidom u Odluku o mjerilima i kriterijima za utvrđivanje plaća i drugih primanja dužnosnika, službenika i namještenika tijela Gradske uprave Grada Hrvatska Kostajnica, članova Gradskog poglavarstva i Gradskog vijeća Grada Hrvatska Kostajnica (Sl. Vjesnik br. 7/2004), sud je utvrdio da tužitelju pripada pravo na isplatu mjesečne naknade za obavljanje poslova zamjenika predsjednika Gradskog Vijeća u visini koeficijenta 0,33 koji se primjenjuje na utvrđenu osnovicu za izračun plaće državnih službenika i namještenika – čl. 4. (Sl. vjesnik br. 7/2004). Nadalje uvidom u naprijed citiranu Odluku sud je utvrdio da isplata naknade iz čl. 4. nije ničim uvjetovana.«

Prvostupanjskom presudom je na obje tražene glavnice (v. točku 6. obrazloženja ove odluke) tijek zakonskih zateznih kamata određen od 20. prosinca 2007. to jest od dana donošenja prvostupanjske presude, ali nije donesena odluka o odbijanju podnositeljeva zahtjeva za određivanje tijeka zakonskih zateznih kamata od 31. prosinca 2004. odnosno 31. prosinca 2005.

8. Protiv prvostupanjske presude žalbe Županijskom sudu u Sisku (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) podnijeli su i podnositelj i tuženik.

b) Drugostupanjska presuda o glavnoj stvari

9. Drugostupanjskom presudom odbijena je žalba podnositelja, a prihvaćena je žalba tuženika Grada Hrvatske Kostajnice te je prvostupanjska presuda preinačena na način da je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja koji se odnosio na glavnu stvar. U obrazloženju drugostupanjske presude istaknuto je:

»Međutim, prvostupanjski sud na tako utvrđeno činjenično stanje nije pravilno primijenio materijalno pravo odnosno odredbe Zakona o lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi ('Narodne novine' broj 33/01 i 60/01, dalje: ZLPS).

Odredbom čl. 31. st. 1. ZLPS propisano je da članovi predstavničkog tijela dužnost obavljaju počasno i za to ne primaju plaću, dok je stavkom 2. istog članka propisano da član predstavničkog tijela ima pravo na naknadu troškova u skladu s odlukom predstavničkog tijela.

(...)

Odredbom st. 2. Vjerodostojnog tumačenja čl. 31. st. 1., čl. 46. st. 1. i 2., čl. 53. st. 4. i čl. 90. st. 1. Zakona o lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi ('Narodne novine' broj 60/01) – dalje: Vjerodostojno tumačenje, propisano je da odredba st. 1. čl. 31. u svezi s odredbom stavka 2. čl. 90. ZLPS znači da predsjednici predstavničkih tijela županija, gradova i općina tu dužnost ne mogu obnašati profesionalno, dakle nemaju pravo na plaću, a pravo na plaću član predstavničkog tijela može ostvariti ako je izabran za načelnika, gradonačelnika ili župana, odnosno za njihova zamjenika pod uvjetom da je tako općim aktom predstavničkog tijela određeno.

S obzirom na navedeno jasno je vidljivo da je vijećnička dužnost počasna, te da vijećnici nemaju pravo na stalnu naknadu već samo na naknadu troškova.

Nadalje, kako je odredba članka 4. Odluke donesena u suprotnosti s odredbama ZLPS, jer zakon ima jaču pravnu snagu od Odluke tuženika na koju se tužitelj poziva, ne može se priznati pravo tužitelja propisano temeljem čl. 4. Odluke.«

9.1. Ustavni sud zaključno utvrđuje da je drugostupanjski sud odbio podnositeljevu žalbu jer smatra da podnositelju, sukladno Zakonu o lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi (»Narodne novine« broj 33/01. i 60/01.; u daljnjem tekstu: ZoLPS, uz napomenu da su kasnije izmjene i dopune tog zakona objavljene u »Narodnim novinama« broj 129/05., 109/07., 125/08., 36/09., 150/11. i 144/12.), ne pripada pravo na naknadu.

c) Dopunska presuda

10. Podnositelj je u svojoj žalbi između ostaloga istaknuo i da je prvostupanjski sud propustio odlučiti o dijelu tužbenog zahtjeva koji se odnosi na tijek zakonskih zateznih kamata. Pri tome je istaknuo da su pojedini mjesečni iznosi naknade dospijevali tijekom 2004. odnosno 2005., te da je prvostupanjski sud pogrešno primijenio materijalno pravo kada je početak tijeka zakonskih zateznih kamata vezao uz datum donošenja prvostupanjske presude.

U odnosu na taj žalbeni navod podnositelja, drugostupanjski sud utvrdio je da prvostupanjskom presudom nije odlučeno o dijelu podnositeljeva tužbenog zahtjeva koji se odnosi na tijek zakonskih zateznih kamata te je spis predmeta vratio prvostupanjskom sudu radi donošenja dopunske presude.

11. Na toj je osnovi prvostupanjski sud 7. prosinca 2009. donio dopunsku presudu. U obrazloženju te presude istaknuto je:

»Sud je primjenom odredbe čl. 324. ZOO-a odbio tužitelja s tijekom sporednog potraživanja zakonske zatezne kamate iz razloga što smatra da je tuženi došao u zakašnjenje sa ispunjenjem svoje obveze danom donošenja sudske odluke u ovom postupku u kojem je i utvrđena visina obveze tuženika prema tužitelju.«

Na tu se presudu podnositelj ponovo žalio. U žalbi je tvrdio da je u dopunskoj presudi pogrešno primijenjeno materijalno pravo i pri tome je ponovio razloge iznesene u žalbi protiv prvostupanjske presude.

11.1. U obrazloženju drugostupanjske presude istaknuto je da su točni prigovori podnositelja prema kojima je u dopunskoj presudi (u pogledu tijeka zakonskih zateznih kamata) pogrešno primijenjeno materijalno pravo. Međutim, drugostupanjski sud zaključio je da bi i pravilna primjena materijalnog prava dovela do istovjetnog ishoda pa je stoga prvostupanjski sud osnovano odbio podnositelja (tužitelja) sa sporednim potraživanjem tijeka zateznih kamata. Naime, drugostupanjski sud utvrdio je da, sukladno ZoLPS-u, podnositelju uopće ne pripada pravo na naknadu kao glavno potraživanje (v. točke 9. i 9.1. obrazloženja ove odluke). Mjerodavni dijelovi obrazloženja drugostupanjske presude glase:

»U odnosu na žalbu tužitelja na dopunsku presudu od dana 07. prosinca 2009. godine ističe se da iako je prvostupanjski sud pogrešno primijenio materijalno pravo, pravilnom primjenom materijalnog prava trebalo je jednako odlučiti te odbiti tužitelja s dijelom tužbenog zahtjeva koji se odnosi na sporedna potraživanja tijeka zatezne kamate na iznos od 15.363,70 kn od dana 31. prosinca 2004. godine, a na iznos od 2.913,52 kn od dana 31. prosinca 2005. godine pa do isplate (čl. 368. st. 2. ZPP-a).

Naime, kako je tužitelj odbijen s tužbenom zahtjevom koji se odnosi na glavno potraživanje, pravilnom primjenom odredbi čl. 277. st. 1. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine' br. 53/91, 73/91, 111/93, 3/94, 7/96, 91/96, 112/99 i 88/01, dalje ZOO) koji se u ovom slučaju primjenjuje temeljem odredbe čl. 1163. st. 1. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine' br. 35/05 i 41/08, dalje: ZOO/05) u vezi s čl. 29. ZOO/05, prvostupanjski sud osnovano je odbio tužitelja sa sporednim potraživanjem tijeka zatezne kamate.«

Člankom 277. stavkom 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.), na koji se pozvao drugostupanjski sud, propisano je da dužnik koji zakasni s ispunjenjem novčane obveze duguje, osim glavnice, i zateznu kamatu po stopi utvrđenoj zakonom.

12. Ustavni sud zaključno utvrđuje da je drugostupanjski sud odbio podnositeljevu žalbu protiv dopunske presude jer smatra da podnositelju ne pripada pravo na glavnicu (to jest pravo na samu naknadu kao glavno potraživanje), pa zato nema pravo ni na zakonske zatezne kamate.

Slijedom navedenog, točka I/ izreke osporene drugostupanjske presude, koja se odnosi na dopunsku presudu, organski je povezana s točkom II/ izreke drugostupanjske presude, koja se odnosi na glavnu stvar, i s njom čini jedinstvenu cjelinu.

12.1. Drugostupanjska presuda uručena je podnositelju 17. siječnja 2011.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

13. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi:

»Međutim, u konkretnom slučaju ne radi se o potraživanju s osnove plaće ni s osnova radnog odnosa, a sporna Odluka tuženika koju sud pogrešno smatra protuzakonitom, o plaći govori u članku 1. i 2., dok se u članku 3. navedene Odluke tuženika govori isključivo o dnevnici na koju imaju pravo članovi gradskog vijeća i to ovisno o svojoj nazočnosti na sjednicama predstavničkog tijela ili imenovanog radnog tijela, a članak 4. govori o fiksnoj mjesečnoj naknadi koju ostvaruju za svoj rad predsjednik i zamjenik predsjednika gradskog vijeća (budući da oni, osim što sudjeluju na sjednicama gradskog vijeća, navedene sjednice pripremaju i vode, te obvezno sudjeluju i na svim sjednicama gradskog poglavarstva).

Ni naknada po čl. 3. ni po čl. 4. Odluke tuženika očigledno ne predstavlja plaću niti podrazumijeva radni odnos tužitelja ili bilo kojeg člana gradskog vijeća s tuženikom (profesionalno obnašanje dužnosti), te stoga ni u kojem slučaju navedeni propisi nisu u suprotnosti sa Zakonom o lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi.

(...)

Stoga je sud, odbivši primijeniti očigledno mjerodavnu Odluku tuženika, neosnovano smatrajući da navedena odluka nije u skladu sa Zakonom, stavio tužitelja u neravnopravan položaj pred zakonom i sudom, te je povrijedio njegovo pravo na pravično suđenje.

(...)

S obzirom na gore navedeno, tužitelj smatra da ga je sud, odbijajući njegov tužbeni zahtjev, stavio u neravnopravan položaj pred zakonom i sudom, propuštajući primijeniti očigledno mjerodavne propise, odnosno pogrešno tumačeći mjerodavne propise i pogrešno primjenjujući materijalno pravo, te da mu u ovom postupku nije omogućeno pravično suđenje.«

Podnositelj je zatražio da Ustavni sud ukine drugostupanjsku presudu i predmet vrati drugostupanjskom sudu na ponovni postupak.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

1) Dopuštenost ustavne tužbe

14. Ustavni sud primjećuje da su se u ovom predmetu susrela tri pravna pitanja. O odgovorima na ta pitanja ovisi i nadležnost Ustavnog suda za postupanje u konkretnom slučaju i sam ishod ovog ustavnosudskog postupka.

14.1. Prvo, u ovom se slučaju otvorilo pitanje ustavnih obveza redovnih sudova kad utvrde da pojedini propis nije u skladu sa zakonom, a time ni s člancima 3. i 5. Ustava.

Članak 37. stavak 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) glasi:

»Članak 37.

(…)

(2) Ako sud u postupku utvrdi da drugi propis koji bi trebao primijeniti, odnosno pojedina njegova odredba nisu suglasni s Ustavom i zakonom, na konkretan slučaj će neposredno primijeniti zakon, a Ustavnom sudu će podnijeti zahtjev za ocjenu suglasnosti spornog propisa, odnosno pojedine njegove odredbe s Ustavom i zakonom.

(…)«

14.2. Drugo, u ovom je slučaju riječ o općem aktu jedinice lokalne samouprave. U tom smislu treba podsjetiti da je od 1. siječnja 2012., kad je stupio na snagu Zakon o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 20/10., 143/12. i 152/14.; u daljnjem tekstu: ZUS), ocjena zakonitosti općeg akta jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave u nadležnosti Visokog upravnog suda Republike Hrvatske. Naime, člankom 83. stavkom 2. ZUS-a propisano je:

»Pokretanje postupka

Članak 83.

(...)

(2) Postupak ocjene zakonitosti općeg akta Visoki upravni sud može pokrenuti … na zahtjev suda.«

Proizlazi da od 1. siječnja 2012. opći akti jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave izlaze izvan okvira članaka 37. Ustavnog zakona.

14.3. Treće, Odluka o mjerilima za plaće (v. točku 4. obrazloženja ove odluke), koja je bila pravna osnova za podnositeljevo potraživanje novčane naknade, prestala je važiti 30. prosinca 2009. stupanjem na snagu Odluke o izmjeni Odluke o mjerilima i kriterijima za utvrđivanje plaća i drugih primanja dužnosnika, službenika i namještenika tijela Gradske uprave Grada Hrvatska Kostajnica, članova Gradskog poglavarstva i Gradskog vijeća Grada Hrvatska Kostajnica, klasa: 022-05/09-01/56, ur. broj: 2176/02-09-01-1 od 30. prosinca 2009. (»Službeni vjesnik« broj 58/09.).

15. U navedenim okvirima, Ustavni sud prvo utvrđuje da je pravodobnu ustavnu tužbu podnositelj podnio Ustavnom sudu 15. veljače 2011., prije stupanja na snagu ZUS-a 1. siječnja 2012.

Stoga je u vrijeme odlučivanja o žalbi podnositelja postojala ustavna obveza drugostupanjskog suda da postupi sukladno članku 37. Ustavnog zakona.

Dosljedno tome, Ustavni sud nadležan je za ispitivanje je li drugostupanjski sud postupio sukladno članku 37. Ustavnog zakona.

16. Ustavni sud dalje utvrđuje da se o pravima podnositelja treba odlučivati primjenom prava koje je važilo u vrijeme na koje se odnosi podnositeljev tužbeni zahtjev.

Sukladno tome, činjenica što je Odluka o mjerilima za plaću u međuvremenu prestala važiti nije relevantna za odlučivanje o podnositeljevim pravima i obvezama u konkretnom slučaju.

16.1. Nadalje, s aspekta nadležnosti Ustavnog suda, relevantno je to što je Odluka o mjerilima za plaću prestala važiti 30. prosinca 2009., a do tada drugostupanjski sud nije osporio njezinu ustavnost i zakonitost pred Ustavnim sudom, iako je to bio dužan učiniti. Drugostupanjski sud donio je osporenu presudu isključivo na temelju svoga vlastitog utvrđenja da članak 4. Odluke o mjerilima za plaću nije u skladu s mjerodavnim odredbama ZoLPS-a.

Stoga u ovom slučaju nije relevantno ni to što su već 30. prosinca 2010. (to jest, gotovo u isto vrijeme kad je drugostupanjski sud donio osporenu presudu, a prije podnošenja ustavne tužbe) prestale postojati pretpostavke za postupanje Ustavnog suda kad je riječ o apstraktnoj kontroli ustavnosti i zakonitosti Odluke o mjerilima za plaće. Naime, članak 56. stavak 1. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 56.

(1) Ustavni sud može ocjenjivati ... ustavnost i zakonitost drugog propisa, odnosno pojedinih njihovih odredaba, iako su oni prestali važiti, ako od tog prestanka do podnošenja zahtjeva ili prijedloga za pokretanje postupka nije proteklo više od godinu dana.

(...)«

Sukladno navedenom, u ovom je ustavnosudskom postupku relevantno to što je drugostupanjski sud imao pravnu mogućnost sve do završetka postupka postupiti na temelju članka 37. stavka 2. Ustavnog zakona.

17. Ustavni sud zaključno utvrđuje da, s obzirom na razloge i navode istaknute u ustavnoj tužbi te činjenice i okolnosti konkretne pravne stvari, postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari u konkretnom slučaju.

2) Osnovanost ustavne tužbe

18. U ovom je predmetu s ustavnopravnog aspekta relevantno to što je drugostupanjski sud utemeljio svoju presudu na sljedećem pravnom stajalištu: «... kako je odredba članka 4. Odluke donesena u suprotnosti s odredbama ZLPS, jer zakon ima jaču pravnu snagu od Odluke tuženika na koju se tužitelj poziva, ne može se priznati pravo tužitelja propisano temeljem čl. 4. Odluke«.

Proizlazi da je drugostupanjski sud iskoristio svoju ovlast iz prvog dijela rečenice članka 37. stavka 2. Ustavnog zakona (v. točku 14.1. obrazloženja ove odluke), te je u postupku utvrdio da odredba Odluke o mjerilima za plaću, koju je trebao primijeniti, nije suglasna sa zakonom (Ustav pri tome ne spominje), pa je na konkretan slučaj neposredno primijenio mjerodavni zakon (to jest ZoLPS).

19. S druge strane, drugostupanjski sud ignorirao je drugi (završni) dio rečenice članka 37. stavka 2. Ustavnog zakona jer nije podnio Ustavnom sudu zahtjev za ocjenu suglasnosti sporne odredbe Odluke o mjerilima za plaće s Ustavom i zakonom, što je bio obvezan učiniti.

19.1. Time je drugostupanjski sud izravno prigrabio nadležnost Ustavnog suda, sprečavajući ga da obavi svoju ustavnu zadaću.

Budući da je nadležnost Ustavnog suda za postupanje u povodu Odluke o mjerilima za plaće prestajala 30. prosinca 2010. (v. točku 16.1. obrazloženja ove odluke), drugostupanjski sud time je ujedno doveo do apsolutne procesne zapreke za postupanje Ustavnog suda kad je riječ o apstraktnoj kontroli ustavnosti i zakonitosti te odluke.

19.2. Štoviše, time je drugostupanjski sud izravno spriječio i eventualnu primjenu članka 60. Ustavnog zakona na konkretan slučaj podnositelja. Taj članak glasi:

»Članak 60.

Kad sud pravomoćnom odlukom odbije primijeniti propis zbog njegove neustavnosti ili nezakonitosti, a Ustavni sud utvrdi da takva neustavnost, odnosno nezakonitost ne postoji, svatko kome je povrijeđeno neko pravo može zahtijevati izmjenu pravomoćne odluke suda u roku od godine dana od dana objave odluke Ustavnog suda.«

20. Zaključno, propusti drugostupanjskog suda u provedenom postupku doveli su do izravne povrede podnositeljevog prava na pravično suđenje jer je zbog neustavnog postupanja drugostupanjskog suda nastupila apsolutna procesna zapreka da Ustavni sud ispita pravilnost pravomoćne odluke tog suda kojom je na slučaj podnositelja odbio primijeniti Odluku o mjerilima za plaće zbog njezine navodne nezakonitosti (i neustavnosti). Kako je o toj odluci drugostupanjskog suda izravno i neposredno ovisio i ishod samog parničnog postupka, Ustavni sud mora zaključiti da o podnositeljevom pravu nije suđeno na pošten način. Naime, u podnositeljevom je slučaju, zbog propusta drugostupanjskog suda, izostao postupak apstraktne kontrole ustavnosti i zakonitosti Odluke o mjerilima za plaće pred Ustavnim sudom, ishod kojega je mogao utjecati i na ishod samog parničnog postupka.

Stoga je u konkretnom slučaju povrijeđen članak 29. stavak 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...«

21. Ustavni sud dalje utvrđuje da se sudski postupci moraju provesti ne samo sukladno zakonu, nego i vladavini prava kao jednoj od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske. Članak 3. Ustava glasi:

»Članak 3.

… vladavina prava … najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.«

Propust nadležnog suda da podnese zahtjev za ocjenu članka 4. Odluke o mjerilima za plaće s Ustavom i zakonom upućuje na sudsku samovolju koja je proizašla iz zanemarivanja temeljnih ustavnih pravila o općem funkcioniranju pravne zaštite u Republici Hrvatskoj.

21.1. Ustavni sud, zbog tog propusta drugostupanjskog suda, nikada nije ocjenjivao ustavnost i zakonitost članka 4. Odluke o mjerilima za plaće. Štoviše, od 30. prosinca 2010., zbog vremenske nenadležnosti Ustavnog suda, ne postoji pravna mogućnost te ocjene.

22. Polazeći od vladavine prava i načela pravičnog suđenja, Ustavni sud podsjeća na opće pravilo da pogreške i propusti sudova ne smiju ići na štetu stranaka u sudskim postupcima. Primjenjujući to pravilo na konkretan slučaj, Ustavni sud utvrđuje da se u ponovljenom postupku pred drugostupanjskim sudom, u odnosu na točku II/ izreke osporene drugostupanjske presude, ima presumirati da je članak 4. Odluke o mjerilima za plaću valjana pravna osnova za odlučivanje o tužbenom zahtjevu podnositelja. Naime, zbog propusta drugostupanjskog suda da mu uputi zahtjev iz članka 37. stavka 2. Ustavnog zakona, što je taj sud bio obvezan učiniti, članak 4. Odluke o mjerilima za plaću nezakonitim je ocijenio drugostupanjski sud, ali ne i Ustavni sud. Drugim riječima, taj članak Ustavni sud nikada nije ocijenio neustavnim i nezakonitim.

22.1. S obzirom da dopunska presuda dijeli sudbinu presude o glavnoj stvari (v. točku 11. obrazloženja ove odluke), Ustavni sud ukinuo je i točku I/ izreke osporene drugostupanjske presude.

23. Sukladno utvrđenjima navedenima u točkama od 18. do 21.2. obrazloženja ove odluke, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

24. Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka IV. izreke).

Broj: U-III-864/2011

Zagreb, 2. lipnja 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenica predsjednice
dr. sc. Snježana Bagić, v. r.