### NN 73/2015 (1.7.2015.), Odluka i rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-8034/2014 od 20. svibnja 2015.

73 01.07.2015 Odluka i rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-8034/2014 od 20. svibnja 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1408

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Antun Palarić, predsjednik Vijeća, te suci Slavica Banić, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Jakob Špernoga iz Đakova, kojega zastupaju punomoćnik Josip Špernoga iz Đakova i Neven Gotal, odvjetnik iz Zagreba, na sjednici održanoj 20. svibnja 2015., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Dopuna ustavne tužbe od 21. siječnja 2015. odbacuje se zbog nepravodobnosti.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM REPUBLIKE HRVATSKE

1. Ustavne tužbe podnio je Jakob Špernoga iz Đakova (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupaju Josip Špernoga, punomoćnik (sin) iz Đakova i Neven Gotal, odvjetnik iz Zagreba.

2. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom podnositelj je proglašen krivim za počinjenje dva kaznena djela ubojstva iz članka 90. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07., 152/08. i 57/11.; u daljnjem tekstu: KZ/97), i jednog kaznenog djela ubojstva u pokušaju iz članka 90. u vezi s člankom 33. KZ-a/97, za koja kaznena djela mu je izrečena jedinstvena kazna zatvora u trajanju od 35 (trideset pet) godina.

3. Podnositelj je podnio dvije ustavne tužbe. Prvu ustavnu tužbu podnio je pravodobno 22. prosinca 2014., po punomoćniku Josipu Špernogi (listovi 1-9 ustavnosudskog spisa). Drugu ustavnu tužbu (listovi 10-40 ustavnosudskog spisa) podnio je po odvjetniku Nevenu Gotalu 23. prosinca 2014., izvan roka za podnošenje ustavne tužbe (posljednji dan roka bio je 22. prosinca 2014.).

4. S obzirom da prigovori koje je podnositelj naveo u ustavnoj tužbi od 23. prosinca 2014. u najvećem dijelu razjašnjavaju i dopunjuju njegove inicijalne prigovore, Ustavni sud uzeo je u razmatranje i ustavnu tužbu od 23. prosinca 2014., smatrajući ih sastavnim dijelom ustavne tužbe od 22. prosinca 2014.

5. Podnositelj je 22. siječnja 2015., izvan roka za podnošenje ustavne tužbe, po odvjetniku Nevenu Gotalu podnio i dopunu ustavne tužbe (listovi 44-46 ustavnosudskog spisa), u kojoj je istaknuo potpuno nove prigovore.

Razloge za odbačaj dopune ustavne tužbe od 22. siječnja 2015. Ustavni sud je obrazložio u točkama 32. – 35. ove odluke.

6. Ustavne tužbe podnesene su protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: III Kž 4/14-9 od 28. listopada 2014., kojom je odbijena žalba podnositelja te je potvrđena drugostupanjska presuda Vrhovnog suda broj: I Kž-4/14 od 13. ožujka 2014. Tom je presudom prihvaćena žalba državnog odvjetnika te je preinačena prvostupanjska presuda Županijskog suda u Osijeku broj: K-18/13 od 30. kolovoza 2013. u odluci o kazni na način da je podnositelju za kazneno djelo iz članka 90. u vezi članka 33. KZ-a/97 iz točke 1. izreke prvostupanjske presude, na temelju istih zakonskih odredbi utvrđena kazna zatvora u trajanju od 10 (deset) godina, a za kaznena djela iz članka 90. KZ-a/97, iz točaka 2. i 3. izreke prvostupanjske presude, na temelju istog zakonskog propisa, utvrđene su kazne zatvora u trajanju po 14 (četrnaest) godina za svako djelo, pa je podnositelj uz primjenu članka 60. stavaka 1. i 2. točke e) KZ-a/97 osuđen na jedinstvenu kaznu dugotrajnog zatvora u trajanju od 35 (trideset pet) godina, u koju mu je na temelju članka 63. KZ-a/97 uračunato vrijeme provedeno u pritvoru i istražnom zatvoru od 23. prosinca 2012. nadalje.

7. Podnositelj je u ustavnim tužbama naveo da su mu sudskim odlukama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1., 28. i 29. stavcima 1. i 4. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

U dopuni ustavne tužbe podnositelj je istaknuo povredu prava zajamčenog člankom 29. stavkom 2. alinejama 3. i 4. Ustava.

8. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), pribavljen je spis Županijskog suda u Osijeku broj: K-18/2013.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

9. Uvidom u spis Županijskog suda u Osijeku broj: K-18/2013 utvrđeno je sljedeće:

Presudom Županijskog suda u Osijeku broj: K-18/13 od 30. kolovoza 2013. podnositelj je proglašen krivim za počinjenje dva kaznena djela ubojstva iz članka 90. KZ-a/97 i jedno kazneno djelo ubojstva u pokušaju iz članka 90. u vezi s člankom 33. KZ-a/97, počinjena na način kako je to opisano u izreci presude, za što mu je izrečena jedinstvena kazna dugotrajnog zatvora u trajanju od 30 (trideset) godina.

Protiv presude Županijskog suda u Osijeku podnositelj i državni odvjetnik su podnijeli žalbe Vrhovnom sudu.

10. Drugostupanjskom presudom Vrhovnog suda broj: I Kž-4/14 od 13. ožujka 2014. prihvaćena je žalba državnog odvjetnika te je prvostupanjska presuda preinačena u odluci o kazni na način da su podnositelju za svako djelo utvrđene kazne zatvora u dužem trajanju te mu je izrečena jedinstvena kazna dugotrajnog zatvora u trajanju od 35 (trideset pet) godina, dok je žalba podnositelja odbijena te je u pobijanom, a nepreinačenom dijelu potvrđena prvostupanjska presuda.

Podnositelj je protiv drugostupanjske presude podnio žalbu Vrhovnom sudu.

11. Trećestupanjskom presudom Vrhovnog suda broj: III Kž 4/14-9 od 28. listopada 2014. odbijena je žalba podnositelja te je potvrđena drugostupanjska presuda.

III. OSPORENI SUDSKI AKTI

1) Presuda Županijskog suda u Osijeku broj: K-18/13 od 30. kolovoza 2013. (prvostupanjska presuda)

12. Navedenom prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim što je:

»1. dana 23. prosinca 2013. oko 19,30 sati u Belišću, ispred ulaznih vrata i u obiteljskoj kući Miloša Ognjenovića, J. Kozarca 41, zbog toga što ga je supruga Jasmina Mišković Špernoga napustila, u cilju da ovu liši života prema Jasmini Mišković Špernoga iz pištolja marke 'FM', M 90, tvorničkog broja 340065 ispalio više hitaca od kojih ju je jedan i pogodio zadavši joj strijelno okrznuće na tjemenu glave desno, prostrijelnu ranu desne uške i prostrijelnu ranu kroz muskulaturu desnog ramenog obruča, koje ozljede čine jednu cjelinu i u svom zbroju su teška tjelesna ozljeda, ali do lišenja života Jasmine Mišković Špernoga nije došlo jer ispaljeni hici nisu pogodili vitalne organe njenog tijela,

dakle, s namjerom započeo, ali nije dovršio da drugog usmrti,

2. u isto vrijeme i na istom mjestu kao pod točkom 1., zbog toga što je Miloš Ognjenović svoju sestru Jasminu Mišković Špernoga primio u svoj dom, u cilju da ovog liši života, u Miloša Ognjenovića iz pištolja opisnog pod točkom 1., ispalio više hitaca zadavši mu prostrijelnu ranu lijevog palca i prostrijelnu ranu desne natkoljenice i lijeve potkoljenice, koje ozljede su teške naravi, te prostrijelnu ranu prsišta koja ozljeda je teška i po život opasna i od koje je Miloš Ognjenović preminuo na mjestu događaja,

dakle, drugog usmrtio,

3. u isto vrijeme i na istom mjestu kao pod točkom 1., zbog toga što je Danica Ognjenović svoju sestru Jasminu Mišković Špernoga primila u svoj dom, u cilju da ovu liši života, u Danicu Ognjenović iz pištolja opisanog pod točkom 1., ispalio više hitaca zadavši joj prostrijelnu ranu prsnog koša i prostrijelnu ranu desne nadlaktice i prsnog koša, koje ozljede su teške i po život opasne i od kojih je Danica Ognjenović preminula na mjestu događaja,

dakle, dragog usmrtio,

čime je počinio kaznena djela protiv života i tijela, i to djelom pod točkom 1. – ubojstvo u pokušaju, opisano i kažnjivo po čl. 90. u svezi s čl. 33. KZ/97, a djelima pod točkom 2. i 3. – ubojstva, opisana i kažnjiva po čl. 90. KZ/97...«

12.1. Za kazneno djelo iz točke 1. izreke presude podnositelju je utvrđena kazna zatvora u trajanju od 8 (osam) godina, za kazneno djelo iz točke 2. izreke presude kazna zatvora u trajanju od 12 (dvanaest) godina te za kazneno djelo iz točke 3. izreke presude kazna zatvora u trajanju od 12 (dvanaest) godina, te mu je uz primjenu članka 60. KZ-a/97 izrečena jedinstvena kazna dugotrajnog zatvora u trajanju od 30 (trideset) godina.

12.2. Na temelju članka 63. KZ-a/97 podnositelju je vrijeme provedeno u pritvoru i istražnom zatvoru od 23. prosinca 2012. pa nadalje uračunato u izrečenu jedinstvenu kaznu dugotrajnog zatvora.

12.3. Na temelju članaka 80. i 335. stavka 3. KZ-a/97 prema podnositelju je primijenjena sigurnosna mjera oduzimanja predmeta i to pištolj marke »FM«, M 90, tvorničkog broja 340065.

12.4. Na temelju članka 158. stavka 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09. i 80/11.; u daljnjem tekstu: ZKP) oštećenice Jasmina Mišković Špernoga i P. T. upućene su s imovinskopravnim zahtjevom u parnicu.

12.5. Također je odlučeno da je, na temelju članka 148. stavka 1. u vezi s člankom 145. stavkom 2. točkama 1. i 6. ZKP-a, podnositelj obvezan naknaditi trošak zastupanja oštećenice Jasmine Mišković Špernoga u iznosu od 10.000,00 kuna te trošak zastupanja oštećenice P. T. u iznosu od 10.000,00 kuna, dok će u ostalom dijelu odluka o obvezi naknade troškova kaznenog postupka biti donesena naknadno.

13. Odlučne činjenice u ovom kaznenom postupku sud je utvrdio na temelju provedenog dokaznog postupka u kojem je ispitao oštećenice, svjedoke i vještake sudsko-medicinske struke te psihijatrijske struke. Nadalje, izvršen je uvid u mnoge isprave, a među njima i u zapisnik o očevidu i fotodokumentaciju očevida, zapisnik o ispitivanju prisutnosti alkohola, opojnih droga ili lijekova u organizmu podnositelja, zapisnik sekcije Danice Ognjenović, zapisnik sekcije Miloša Ognjenovića, traumatološki list KBC Osijek broj: 20724-12 na ime oštećenice Jasmine Mišković Špernoga, a obavljeno je i balističko i toksikološko vještačenje.

14. U svojoj obrani podnositelj je implicirao moguće nepostojanje kaznenog djela ili, pak, postojanje privilegiranog kaznenog djela, navodeći da je kritične zgode bio alkoholiziran, da je u kuću brata svoje supruge došao u namjeri da se s njom pomiri, da se uopće ne sjeća da je ispalio streljivo iz predmetnog pištolja te da do kritičnog događaja uopće ne bi došlo da oštećenica Danica Ognjenović, sestra njegove supruge, nije nasrnula na njega i udarila ga.

15. Za utvrđivanje motiva i namjere podnositelja da počini navedena kaznena djela prvostupanjski sud je smatrao bitnim razumjeti bračne i obiteljske prilike podnositelja i oštećenice Jasmine Mišković Špernoga koje su prethodile počinjenju kaznenih djela. U tom smislu prvostupanjski sud je naveo:

»Nasuprot ovakve obrane opt. Jakoba Špernoge – koja implicira moguće nepostojanje kaznenog djela, odnosno koja ukazuje da je eventualno počinio privilegirano kazneno djelo, te da su njegovi motivi dolaska u Belišće inkriminirane zgode benevolentni – ošt. Jasmina Mišković Špernoga navodi da odnosi među njima kao izvanbračnim, a kasnije bračnim partnerima nisu bili idilični. Opt. Jakoba Špernogu upoznala je u svibnju 2011. godine kada je došla živjeti k njemu u Stare Mikanovce. Bio se požalio da je narušenog zdravlja, da ima astmu, visok šećer, probleme s tlakom i da stoga pije više vrsta lijekova. Brak su zaključili u siječnju 2012. godine s tim da je već u kolovozu 2011. godine optuženik pokazivao agresivnost prema njoj pa je zbog toga znala odlaziti u Vinogradce gdje ima kuću. Optuženik bi se smirio kada bi popio Helex, ali istovremeno je govorio da njena kći mlt. Lj. F. ne može biti s njima jer da on ima nekih problema. Unatoč ovom, optuženik ju je uspio nagovoriti da zaključi brak s njim.

U prvo vrijeme trajanja bračne zajednice odnosi su bili dobri, a zatim je optuženik počeo prigovarati da je ona s njim samo zbog novca. Počeo ju je tući, vezao ju je, maltretirao ju svakakvim riječima.

Optuženik je u siječnju 2012. godine kupio kuću u Belišću u kojoj bi zajednički stanovali, ali su u kući proboravili tek dva dana, s tim da je i u tom vremenu prigovarao nešto u smislu 'Što ću ja ovdje, tu će mi dolaziti tvoji bratići, šoferi, tvoji ljubavnici'. Od kolovoza 2012. godine optuženik se počeo alkoholizirati što do tada nije činio. Nakon primitka tužbe za razvod braka koju je podnio optuženik, oštećena je donijela odluku da neće zajedno živjeti.

Na Veliku Gospu, dana 15. kolovoza 2012. godine oko pola noći tukao ju je, svezao, te joj prijetio da će joj ubiti najdraže – brata, kćerku. Te zgode njenu sestru ošt. Danicu Ognjenović nije spominjao. Zbog ozljeda koje je te zgode zadobila pružena joj je pomoć u vinkovačkoj bolnici, dok je policijskim službenicima rekla da je 'pala pod dunju'. Dana 31. kolovoza 2012. godine odlučila je prekinuti zajednicu života s optuženikom, jer nije nigdje mogla pobjeći, i pošla u kuću brata ošt. Miloša Ognjenovića u Belišće, gdje je pored njega još živjela njihova sestra ošt. Danica Ognjenović – djeca ove oštećenice (a nećakinje ošt. Jasmine Mišković Špernoga) P. T., te njena kći mlt. Lj. F.

Ovo nije bio prvi slučaj da ju je optuženik na opisani način zlostavljao, da bi joj k tome još prijetio, da ukoliko ne povuče prijave protiv njega zbog obiteljskog nasilja, da će ubiti nju, brata ošt. Miloša Ognjenovića i njenu kći mlt. Lj. F. Svaki put bi intervenirala policija, ali ona nikada nije izrekla istinu, nego je izmišljala i govorila da je 'pala na stubištu' i slično.

Dok je još živjela s optuženikom u Starim Mikanovcima znala je da ima pištolj, da ga drži u štali među drvima, u metalnoj kutijici s puno metaka. Istovremeno joj je optuženik govorio da o pištolju ne može pričati policiji. Nakon, što je napustila optuženika, isti joj je priopćio da je prodao pištolj.

U petak, dana 21. prosinca 2012. godine u Belišću optuženik je u društvu nepoznate ženske osobe, tražio od njene kćerke mlt. Lj. F. na ulici da mu preda mobitel koji joj je kupio. Još je tražio od njene kćerke da mu odgovori gdje se nalazi i što radi ošt. Jasmina Mišković Špernoga. Mlt. Lj. F. je prijavila događaj policiji, a istu večer oko 19.00 sati obje su došle pred sutkinju Prekršajnog suda u Valpovu. Tu je ošt. Jasmina Mišković Špernoga priopćila da je optuženik učestalo prijeti putem mobitela (SMS) – da će ubiti nju, njenog brata i kćerku. Dodala je da optuženik ima oružje, da ju je strah da ih stvarno ne ubije. Optuženiku je bila izrečena uvjetna osuda i zabranjeno mu je približavati joj se na sto metara. Optuženik je pušten na slobodu. Poslije ovoga optuženik je njoj, kao i ošt. Milošu Ognjenoviću, slao prijeteće poruke '...da će se kupati u suzama i gušiti u krvi... da je kraj njenom uživanju'. Ne zna što je točno pisao njenom bratu ošt. Milošu Ognjenoviću. Pozivala je policiju vezano uz ove prijetnje, redarstvenici bi došli k njoj kući, pregledali prijetnje koje su bile na mobitelu, ali ništa nisu poduzeli.«

16. Što se tiče kronologije samog inkriminiranog događaja sud je također povjerovao iskazu oštećenice Jasmine Mišković Špernoga, navodeći sljedeće:

»U nedjelju 23. prosinca 2012. godine čula je u večernjim satima lavež psa u dvorištu te je krenula prema ulaznim vratima kuće. Otvorila ih je i na udaljenosti od oko dva metra ugledala optuženika koji u podignutoj desnoj ruci drži pištolj. Tada je primijetila da iza njenih leđa stoji ošt. Miloš Ognjenović te u tom trenutku optuženik usmjerava pištolj prema njenom bratu i uputio mu riječi '...a ti, a ti?!'. Optuženik je uspio odguravši nju i brata ući u hodnik kuće, a njih dvoje su ga izgurali iz hodnika kuće nazad u dvorište. U tom naguravanju zadobila je udarac pištoljem u glavu od kojeg udarca je kleknula na tlo.

Nakon toga ošt. Danica Ognjenović nekom letvom optuženika udara po glavi. Tada se ošt. Jasmina Mišković Špernoga ustala, zatvorila vrata kuće, naslonila se na vrata, a pri tome su joj još pomogli ošt. Miloš Ognjenović i ošt. Danica Ognjenović. Optuženik je pokušao odgurnuti vrata i ponovno ući u hodnik. Kada je vidio da ne može optuženik je pucao u vrata. Kako je u hodniku bilo upaljeno svjetlo, to je isti mogao vidjeti unutrašnjost kuće. Misli da je optuženik pucao tri puta i dok je bila naslonjena na vrata jedan joj metak pogađa uho, a drugi rame. Tada se srušila, kratko vrijeme bila je bez svijesti. Kada se povratila, čula je da je optuženik u spavaćoj sobi. Izašla je izvan kuće i sakrila se. Skrivena iza jednog zida vidjela je optuženika koji je krvav izlazio iz kuće. Kretao se prema izlazu iz dvorišta. Tada je ušla u kuću, vidjela je u hodniku krv, bosa gazila po njoj, te uočila brata kako leži na ulazu vrata spavaće sobe, a sestra leži kod ulaznih vrata u kupaonicu. Ušla je u sobu nećakinje ošt. P. T. i sakrila se u ormar. U jednom je trenutku čula uzdisanje i kroz otvor vidjela optuženika. Kroz otvor ormara je vidjela kako optuženik ulazi u sobu gdje je ležao brat ošt. Miloš Ognjenović te da pomiče krevete da vidi gdje se ona nalazi. Slušajući njegove korake zaključila je da napušta kuću i tada je izašla iz ormara. Vidjela je kako optuženi izlazi iz dvorišta i odlazi na cestu. Nakon toga je pozvala policiju i hitnu pomoć. Nećakinja ošt. P. T. je bila u kupaonici, a ošt. mlt. Lj. F. je izašla iz dječje spavaće sobe. Nakon toga je otišla kod susjeda potražiti pomoć.

Ošt. Jasmini Miškovič Špernoga sud je povjerovao u cijelosti, držeći da je njen iskaz logičan, okolnosan i neposredan te se uklapa u relevantne iskaze ispitanih svjedoka. Osim toga iskaz oštećene potkrijepljen je ostalim izvedenim dokazima – zapisnikom o očevidu, skici lica mjesta, fotoelaboratu te nalazu i mišljenju vještaka sudsko medicinske struke. (...)«

17. Ubrojivost podnositelja prilikom inkriminirane zgode sud je utvrdio na osnovu nalaza i mišljenja vještaka psihijatrijske struke:

»Prema nalazu i mišljenju vještaka Ivana Požgaina sud je utvrdio da kod optuženika postoji jedna specifična patološka struktura ličnosti, tj. poremećaj ličnosti disocijalnog tipa. Ovaj poremećaj karakteriziran je sljedećim dijagnostičkim česticama: manjak odgovornosti i opetovano nepoštivanje socijalnih normi, pravila i obveza zbog čega takve osobe češće dolaze u sukob sa zakonom, grubo zanemarivanje osjećaja drugih osoba, poteškoće pri održavanju dugotrajnih veza, iako ne postoje poteškoće u njihovom uspostavljanju, niska tolerancija na frustracije što rezultira na agresivnost i sklonost nasilju, nepostojanje osjećaja krivnje uz nemogućnost učenja na prethodnom negativnom iskustvu, poglavito kazni, izražena sklonost okrivljavanju drugih i sklonost uvjerljivim racionalizacijama za svoja neprihvatljiva ponašanja.

Pijenje alkoholnih pića kod optuženika ima više obilježja tzv. problemskog pijenja, nego prave ovisnosti. Optuženik je kroz dulje razdoblje imao naglašeno poremećene odnose s oštećenom uz osjećaj napuštenosti, prevarenosti i prisutnosti ideja ljubomore, ali ne do razine duševnog poremećaja tj. sindroma patološke ljubomore. Imajući u vidu strukturu ličnosti optuženika njegovo srednje teškom pijanom stanju (analiza krvi pokazivala je 1,53 g/kg), poremećen odnos s oštećenom te njegovo afektivno stanje kritične zgode, koje karakterizira mješavina raznih negativnih emocija, od straha do bijesa te osjećaja poniženosti i prevarenosti, vještak zaključuje da je optuženik u odnosu na djelo za koje se tereti mogao shvatiti značenje svojih djelovanja i upravljati svojim postupcima, ali su te sposobnosti zbog navedenih okolnosti bile umanjene u znatnom stupnju.

S obzirom da su u krvi optuženika pronađene i aktivna supstanca alprazolan te lidokain ove tvari su mogle pojačati djelovanje alkohola te negativno utjecati na psihofizičke sposobnosti. Citirane aktivne supstance medikamenata su mogle sinergistički djelovati na učinke alkohola te vještak dopušta mogućnost da je klinička slika kod optuženika tempore criminis mogla odgovarati težem pijanom stanju.

Na raspravi vještak je dodao da je u konkretnoj situaciji doprinos alkohola kod optuženika bio vrlo značajan. Utjecao je na otkočenje agresivnog ponašanja optuženika. Pod pretpostavkom da je optuženik bio trijezan vještak se ne bi odlučio za ovakvu procjenu redukcije ubrojivosti.

Sud je u cijelosti prihvatio ekspertizu nalazeći da je ista temeljena na algoritmu forenzične psihijatrije, znanju (vještak je izvanredni profesor) te na dugogodišnjem iskustvu – u sudskim vještačenjima, te na istu stranke nisu imale primjedbi.«

18. Utvrđenje da je inkriminirane zgode upravo podnositelj pucao u oštećenike iz svoga pištolja sud je obrazložio navodeći:

»Iz nalaza i mišljenja Centra za forenzična ispitivanja, istraživanja i vještačenja 'Ivan Vučetić' proizlazi da se na brisu iz cijevi dostavljenog predmetnog pištolja uočava veći broj čestica, plavo točkasto obojene, karakteristične za nesagorjele i djelomično sagorjele čestice baruta. Iz predmetnog pištolja ispaljeno je najmanje devet komada streljiva.

Predmetom balističkog i mehanoskopskog vještačenja bilo je promatrano devet čahura cal. 9 mm Luger i sve ukazuje da je toliko streljiva bilo i u pištolju.

Među strankama nije sporno da se kritični događaj zbio dana 23. prosinca 2012. godine oko 19,30 sati u Belišću ispred i u kući ošt. Miloša Ognjenovića. Ovo ne samo da proizlazi iz obrane opt. Jakoba Špernoge, nego i iz iskaza ošt. Jasmine Mišković Špernoga, ošt. P. T. i ošt. mlt. Lj. F., kao i svjedoka Josipa Špernoge, Đurđice Jozić i Krune Fumića. Osim toga iz izvješća o uhićenju i dovođenju u pritvorsku policijsku jedinicu proizlazi da je optuženik uhićen u 19,40 sati, što odgovara kronologiji zbivanja. Naime, iz tog dijela iskaza oštećenih i svjedoka ne proizlaze razmimoilaženja, niti je bilo primjedbi stranaka.

Nadalje nesporno proizlazi da je optuženik kritične zgode došao na mjesto inkriminacije naoružan pištoljem marke 'FM' M 90 cal. 9 mm Luger (Parabellum) te da je iz njega ispalio sveukupno devet hitaca ispred kuće i u prostorijama iste. Da je pištolj bio u posjedu optuženika ne samo da proizlazi iz njegove obrane, nego i iz neposrednog i okolnosnog iskaza ošt. Jasmine Mišković Špernoga.

S obzirom da su redarstvene vlasti na licu mjesta pronašli te fiksirali sveukupno devet čahura, te jedno neispaljeno streljivo (metak), koje po kalibru odgovaraju predmetnom pištolju, a što je verificirano nalazom i mišljenjem vještaka balističara, to je sud smatrao utvrđenim da je optuženik na opisanom mjestu događaja ispalio sveukupno devet projektila, koji su se nalazili u spremniku pištolja. Naime, iz fotoelaborata proizlazi da je optuženik odbacio predmetni pištolj u neposrednoj blizini mjesta događaja (pored ulaza u krug trgovačkog društva 'Belišće' d.d.), a u njemu policijski službenici te balističar, nakon konstatacije da je isti funkcionalan, nisu našli više streljiva (niti u spremniku, niti u cijevi), iako nije dvojbeno da taj tip pištolja može u spremnik primiti 15 streljiva naznačenog kalibra.«

19. Namjeru podnositelja da počini inkriminirana djela sud je obrazložio navodeći sljedeće:

»Tijekom obavljenog telefonskog razgovora kritičnog dana 23. prosinca 2012. godine u kojem ošt. Jasmina Mišković Špernoga savjetuje optuženika da pođe liječiti psihičke tegobe i bolesti riječima 'djedo, pođi se liječiti'. Nije na odmet primijetiti da je opt. Jakob Špernoga od svoje bračne partnerice stariji preko dvadesetpet godina, ozbiljno narušenog fizičkog i psihičkog zdravlja. Dakle, optuženik nakon telefonskih razgovora i molbi da provedu predstojeće praznike zajedno, iz Starih Mikanovaca gdje prebiva, zapućuje se u Belišće s ciljem da liši života svoju suprugu Jasminu Mišković Špernoga i njene ukućane.

Naime, optuženik priznaje da je bio u posjedu i nosio predmetni pištolj za pasom kada se osjećao životno ugrožen. Međutim, sud nije povjerovao obrani optuženika da je pri posjetu kući ošt. Miloša Ognjenovića mogao smatrati da bi bio životno ugrožen. Ništa ne upućuje na ovaj zaključak, niti jedan izvedeni dokaz, niti je optuženik ponudio dokaze koji bi opravdali nošenje pištolja kritične zgode.

Prema medicinskoj dokumentaciji izdanoj na ime optuženika, isti je bio narušenog fizičkog, ali i psihičkog zdravlja te je prema preporuci svog liječnika opće prakse konzumirao pored inih lijekova i lijekove za stabilizaciju psihičkog zdravlja.

Optuženik je, prema ocjeni ovog suda, osoba koja je znala da je konzumiranje lijekova za stabilizaciju psihičkog stanja i istovremeno konzumiranje alkohola neprihvatljivo te da su moguće nepredvidive posljedice u takvim stanjima alkoholizma pomiješani sa somatskim stanjima. Unatoč tome optuženik se učestalo dovodio u ovo stanje, prihvaćajući sve moguće posljedice.

Sud nije povjerovao obrani optuženika da je stanje alkoholiziranosti bio prevalentni faktor, koji je doveo do iskrivljavanja svijesti te u konačnosti do ispaljenja streljiva iz predmetnog pištolja u pravcu tijela svih oštećenika.

Ovo stoga jer je optuženik s pobudom da prisili ošt. Jasminu Mišković Špernoga na nastavak zajedničkog života – ovoj, pa i njenoj kćerki Lj. F. te ošt. Milošu Ognjenoviću slao poruke da će ih – upravo likvidirati. Ovo se nije dogodilo samo jednom kako bi se moglo zaključiti da se radi o ekscesu optuženika, nego višekratno.

Ovakav zaključak suda potire stav obrane optuženika da isti nije imao namjeru da usmrti svoju suprugu – ošt. Jasminu Mišković Špernoga, odnosno njenog brata – ošt. Miloša Ognjenovića i sestru – ošt. Danicu Ognjenović. Naprotiv sud drži da je optuženik samo oživotvorio svoje patološke ideje postupajući rezignirano, bez trunke savjesti o mogućim posljedicama.

Optuženik se u svoj krvavi pohod uputio kritične zgode s jasnim ciljem, što potvrđuju fiksirane činjenice, a time i optužnu tezu da Jakob Špernoga nije kanio lišiti života samo svoju suprugu, nego i članove njezine obitelji. Ovo stoga jer je utvrđeno da je optuženik u pravcu tijela ošt. Jasmini Mišković Špernoga ispalio više zrna i time je, nakon pada na tlo spomenute oštećene, njegova misija mogla biti okončana, jer je presudio osobi koja nije prihvatila zajednički život s njim i kaznio je zbog neposluha.

Kraj ovoga treba konstatirati da je optuženik primio dva udarca u glavu drvenom letvom koja mu je zadala ošt. Danica Ognjenović.

Međutim, kako je utvrđeno da je optuženik nakon prvih ispaljenih hitaca u pravcu tijela ošt. Jasmine Mišković Špernoga ušao u kuću te se tu susreo s ošt. Milošem Ognjenovićem u kojeg je ispalio više hitaca od kojih je isti trenutno pao na tlo, a zatim ispalio više hitaca u pravcu tijela ošt. Danice Ognjenović koja se nalazila nekoliko metara udaljena od ošt. Miloša Ognjenovića. Dvoje nasilno umrlih oštećenika je pokušalo s obzirom na položaje tijela koja su zatečena na licu mjesta, zaštiti svoju djecu – kćerku P. T. (ošt. Danica Ognjenović), odnosno nećaku mlt. Lj. F. (ošt. Miloš Ognjenović).

Smatrajući da je realizirao svoje prijetnje i lišio života svoju suprugu, njenog brata i sestru, jer kćerku ošt. Jasmine Mišković Špernoga (mlt. Ljiljanu Filipović) nije vidio u kući – optuženik se mirno nakon ovog masakra uputio do automobila koji je bio zaustavljen nekoliko desetina metara od mjesta događaja, mirno sjeo u automobil i napustio mjesto događaja.

Da je svijest optuženika bila očuvana, da je bio svjestan što čini, proizlazi iz izvedenih dokaza te ukazuje da je optuženik kanio pobjeći pa čak i kada je vidio službeno vozilo policije, koje je po pozivu došla na licu mjesta.

Sve opisano upućuje ne samo na izravnu namjeru da usmrti oštećene, nego na iskazanu bešćutnost, neosjetljivost koja se ničim ne može opravdati.

Intenzitet kriminalnog ponašanja optuženika bio je ogroman, isti je usmrtio dvoje ljudi, a treća žrtva ostala je na životu zahvaljujući sretnim okolnostima, nikako zbog nekog osjećaja sućuti optuženika jer ono nije ni na kakav način izražen.«

20. Tvrdnje obrane da je kritične zgode podnositelj postupao u nužnoj obrani prvostupanjski sud je otklonio sa sljedećim obrazloženjem:

»Nije u pravu obrana optuženika kada se poziva na nužnu obranu, odnosno njeno prekoračenje iz jednostavnog razloga jer anticipirana nužna obrana nije dopuštena. Naime, optuženik se ne može pozivati na nužnu obranu, odnosno njeno prekoračenje jer je očekivao daljnje fizičke nasrtaje oštećenika na njegov fizički integritet, nakon što je dobio dva udarca letvom u područje glave. Osim toga napad koji je doista postojao, a poduzet od ošt. Danice Ognjenović ne daje za pravo optuženiku da prve hice upućuje prema ošt. Jasmini Mišković Špernoga.«

21. Sud nije prihvatio ni tvrdnje obrane da je, uslijed alkoholiziranosti podnositelja tempore criminis, u konkretnom slučaju riječ o privilegiranim kaznenim djelima. U obrazloženju prvostupanjske presude je navedeno:

»Isto tako sud isključuje mogućnost da bi se radilo o privilegiranom višestrukom ubojstvu, odnosno pokušaju ubojstva – stoga jer iako je optuženik kritične zgode bio u afektivnom stanju koje je karakteriziralo mješavinu raznih negativnih emocija (od straha, do bijesa te osjećaja poniženosti i prevarenosti), ali to stanje nije rezultat postupanja isključivo ošt. Danice Ognjenović, nego je to afektivno stanje koje kod počinitelja traje dulje vrijeme, a nije rezultat trenutne, afektivne erupcije. Optuženikove radnje kritične zgode nisu u nikakvom srazmjeru s primarnim događajem, odnosno događanjima, a usmjerene su bile tzv. proširenom reakcijom i protiv ošt. Danice Ognjenović, kojoj optuženik nikada neposredno ili posredno nije prijetio da će je lišiti života. Okolnost da je ošt. Jasmina Mišković Špernoga preživjela, odnosno da nije lišena života, što predstavlja posljedicu protupravne radnje, pozicionirana je izvan volje optuženika.

Nije u pravu obrana optuženika kada navodi da je Jakob Špernoga kritične zgode bio u alkoholiziranom stanju te da su njegove voljne i motoričke funkcije bile reducirane i stoga nije mogao kontrolirati smjer streljiva, koja su doduše završila svoju putanju u tijelu oštećenika, odnosno u slučaju prostrijelnih rana, u predmetima i zidovima kuće obitelji Ognjenović. Primamo sud konstatira da su svih devet streljiva ispaljenih iz predmetnog pištolja pogodila, odnosno prostrijelila oštećenike. Samo jedan metak je pronađen u unutrašnjosti kuće obitelji Ognjenović, što upućuje na zaključak da je isti optuženiku ili ispao iz ruku, dijelova odjeće ili da ga je mehanizam pištolja pri povlačenju zatvarača izbacio.

Osim toga nemoguće je prihvatiti da je optuženik kritične zgode nasumce pucao, isti je u posjedu predmetnog pištolja od 1991. godine, njime se uključio u redove branitelja tijekom Domovinskog rata, što implicira da je s njim morao znati rukovati – pucati, a potonju činjenicu potvrđuje svojom obranom i optuženik kada navodi da je jedne zgode na šumskoj prosjeci pucao iz ovog pištolja nalazeći se u društvu ošt. Jasmine Mišković Špernoga.

Iako je vještak psihijatar ostao kod mišljenja da je optuženik bio kritične zgode smanjeno ubrojiv u znatnoj mjeri sud je stao na stanovište da je do toga došlo samoskrivljeno, imajući u vidu da je doprinos alkohola kod optuženika bio vrlo značajan, po mišljenju vještaka, te je dezinhibitorno utjecalo na agresivno ponašanje istog.«

22. Prvostupanjski sud je, dakle, utvrdio da je do smanjene ubrojivosti podnositelja došlo samoskrivljeno te je u obrazloženju presude naveo:

»Optuženik Jakob Špernoga se sam doveo u stanje znatno smanjene ubrojivosti konzumacijom alkohola i lijekova koji potenciraju učinak alkohola. Utvrđeno je da je predmetno protupravno djelo bilo obuhvaćeno namjerom optuženika u vrijeme dovođenja u to stanje. Dovođenje u opisano stanje već predstavlja radnju počinjenja djela, pošto se ona na posredan način javlja kao posljedica. Naime, dovodeći se u stanje znatno smanjene ubrojivosti optuženik je sam sebe uporabio kao sredstvo za počinjenje kaznenih djela za koja je optužen te zbog toga nema isključenja njegove kaznenopravne odgovornosti, to tim više jer je optuženik u trenutku dovođenja sebe u opisano stanje bio ubrojiv te je znao i bio dužan da zna da u takvom stanju može počiniti kaznena djela.

Odnosi između optuženika i ošt. Jasmine Mišković Špernoga i članova njene obitelji nisu bili dobri. lnkriminirajuće radnje optuženika kritične zgode nisu poduzete zbog njegove alkoholiziranosti i njegovih inače prisutnih fizičkih i psihičkih tegoba, što bi sve dovelo o naprečac donesenoj odluci u stanju smanjene ubrojivosti, nego se radi o hladnokrvnom postupanju s ciljem – primarno – traženja da ošt. Jasmina Mišković Špernoga s njim nastavi zajednički život i sekundarno – s ciljem odmazde. Postupanje optuženika iz odmazde u istoj prilici protegnulo se na sve osobe zatečene u kući ošt. Miloša Ognjenovića. Osim toga optuženik je oživotvorio svoje prijetnje ('kupati ćeš se u suzama') da će lišiti života ošt. Jasminu Mišković Špernoga i ošt. Miloša Ognjenovića. Pokretanjem prekršajnog postupka od strane ošt. Jasmine Mišković Špernoga te ispitivanjem svjedoka ošt. Miloša Ognjenovića i mlt. Lj. F. dva dana uoči inkriminacije, optuženik je osjetio kao snažnu nepravdu, koja zaslužuje odgovarajuću odmazdu (optuženik nalazeći se u kući, nakon prvih ispaljenih hitaca, upućuje ošt. Jasmini Mišković Špernoga riječi: 'Hoćeš li me sada tužiti?!').

Stoga se ne može prihvatiti tvrdnja obrane da se radi o situacijskom zločinu, kada počinitelj iznenada donosi odluku izazvanu naglim i nepredviđenim razvojem događaja, već in concreto o strukturiranom poduzimanju niza svrsishodnih radnji kojima se optuženik priprema da ostvari svoj kriminalni naum (izlazeći iz automobila u Belišću skida zimsku jaknu, kako bi bio što pokretniji, a pištolj zatiče za pas, koji već u prvom kontaktu s ošt. Jasminom Mišković Špernoga drži u desnoj ruci sa streljivom u cijevi vatrenog oružja).

Ovakvo ponašanje optuženika neposredno prije dolaska u dvorište kuće oštećenika ukazuje da je isti promišljeno stvorio odluku na njihovo lišenje života. Isti zadržava kontrolu voljnih funkcija te već ispred kuće optuženik ispaljuje pet projektila u ukućane, postupajući planski, hladno i bešćutno s ciljem uzvraćanja doživljene nepravde uz potpuno odsustvo kajanja ili barem dvoumljenja. Time optuženik manifestira jasnu želju za kažnjavanjem onih koji stoje na putu njegovoj sreći, odnosno onih koji mu žele nanijeti zlo pa sve planirano predstavlja adekvatnu kaznu za ošt. Jasminu Mišković Špernogu. Svih devet ispaljenih metaka pogađaju cilj. Nedostatak streljiva – bilo ih je deset u pištolju, zaustavlja daljnji pokolj, jer je utvrđeno kako oštećenici Danica Ognjenović i Miloš Ognjenović svojim tijelima pokušavaju zaštiti svoju djecu, odnosno nećakinje.«

23. Slijedom navedenog, prvostupanjski sud je utvrdio:

»Iz naprijed navedenih razloga sud je zaključio da je opt. Jakob Špernoga protupravnim skrivljenim radnjama počinio dva kaznena djela ubojstva iz čl. 90. KZ/97 te jedno kazneno djelo pokušaja ubojstva iz čl. 90. u svezi s čl. 33. KZ/97.«

2) Presuda Vrhovnog suda broj: I Kž-4/14 od 13. ožujka 2014. (drugostupanjska presuda)

24. Vrhovni sud je drugostupanjskom presudom broj: I Kž-4/14 od 13. ožujka 2014. odbio žalbu podnositelja, dok je žalbu državnog odvjetnika prihvatio te je preinačio prvostupanjsku presudu u odluci o kazni na način da se opt. Jakobu Špernogi za kazneno djelo iz članka 90. u svezi članka 33. KZ-a/97 iz točke 1. izreke pobijane presude na temelju istih zakonskih odredbi utvrđuje kazna zatvora u trajanju od 10 (deset) godina, a za kaznena djela iz članka 90. KZ-a/97 iz točaka 2. i 3. izreke pobijane presude na temelju istog zakonskog propisa, kazne zatvora u trajanju od po 14 (četrnaest) godina za svako djelo, pa se opt. Jakob Špernoga uz primjenu članka 60. stavaka 1. i 2. točke e) KZ-a/97 osuđuje na jedinstvenu kaznu dugotrajnog zatvora u trajanju od 35 (trideset pet) godina, u koju mu se na temelju članka 63. KZ-a/97 uračunava vrijeme provedeno u pritvoru i istražnom zatvoru od 23. prosinca 2012. nadalje.

Vrhovni sud je potvrdio utvrđenja prvostupanjskog suda navodeći sljedeće:

»(...) suprotno žalbenim navodima, ovaj drugostupanjski sud nalazi da je sud prvog stupnja proveo sve potrebne dokaze, koje je detaljno i valjano analizirao, te kritički i logično ocijenio, i to kako ponaosob, tako i u međusobnoj povezanosti, pa su zaključci do kojih je došao na takav način, u svemu ispravni. Jednako tako, prvostupanjski sud je u potpunosti utvrdio okolnosti važne za razjašnjavanje svih odlučnih aspekata događaja, zbog čega nije opravdan prigovor optuženika o nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju. Naime, s izvjesnošću je utvrđena dinamika odvijanja događaja, medicinskim vještačenjem ustanovljene su povrede koje je optuženik zadobio, kao i način na koji su nastale, ispravnost i karakteristike optuženikovog pištolja bile su predmet razmatranja balističkog vještačenja, a iz iskaza ošt. Jasmine Mišković Špernoga, svjedoka Lj. F., te njima sukladne obrane optuženika, kao i podataka o prekršajnoj i kaznenoj evidenciji optuženika, utvrđeni su i razvoj i karakter odnosa između optuženika i ošt. Jasmine Mišković Špernoga. Na isti način utvrđeni su svi bitni podaci iz ranijeg života optuženika, uključujući i sve odlučne medicinske podatke, koji su, suprotno tvrdnjama optuženika, vrlo detaljno i točno reproducirani u opsežnom psihijatrijskom nalazu i mišljenju, jednako kao i medicinski karton optuženika. Vještak psihijatar detaljno je konkretizirao razloge za postavljanje dijagnoza poremećaja ličnosti, pri čemu se vještakovo mišljenje o tzv. problemskom pijenju podudara s navodima samog optuženika koji negira konzumiranje alkohola posljednjih dvadesetak godina. Eventualne manje nepreciznosti u navođenju pojedinih podataka (kao što su datum kupoprodajnog ugovora kuće u Belišću) ni na koji način ne bi mogle utjecati na drugačiji zaključak o odlučnim činjenicama, pa se prigovori optuženika upućeni u tom pravcu ukazuju neopravdanima.

Nadalje, kraj materijalnih dokaza, odnosno tragova fiksiranih fotoelaboratom i zapisnikom o očevidu, kojima korespondiraju nalazi i mišljenja liječnika vještaka i balističkog vještaka, nema sumnje o broju i mjestu ispaljivanja hitaca, tj. da je optuženik ukupno ispalio devet hitaca iz pištolja, i to, kako stojeći ispred ulaznih vrata kuće ošt. Miloša Ognjenovića, tako i nakon ulaska u kuću. Pritom je utvrđeno da su neki od hitaca u žrtve ispaljeni iz neposredne blizine, što odgovara i navodima svjedoka ošt. Jasmine Mišković Špernoge, Lj. F. i P. T., te upućuje na nedvojben zaključak da je optuženik dobro vidio oštećenike, zbog čega su i svi ispaljeni hici završili u tijelima žrtava, a lokacije ozljeda su vitalni organi ili njihova neposredna blizina. Kraj takvog stanja stvari, doista nije moguće prihvatiti tvrdnju obrane o nasumičnom pucanju.«

25. Na žalbene prigovore podnositelja u odnosu na utvrđenje samoskrivljene smanjene ubrojivosti Vrhovni sud je odgovorio navodeći:

»Za postojanje samoskrivljene smanjene ubrojivosti nije potrebno, kako to pogrešno drži optuženik, da kaznena djela budu u svim detaljima obuhvaćena namjerom počinitelja, već je dostatno da ona to budu u glavnim crtama. Da je upravo to slučaj kod optuženika govore, kako je već izloženo, njegovo ranije višekratno agresivno fizičko postupanje prema ošt. Jasmini Mišković Špernogi, učestale verbalne prijetnje njezinoj rodbini (izrijekom bratu i kćerki), optuženikov fizički nasrtaj na kćer ošt. mlt. Lj. F. dva dana prije inkriminiranog događaja, u koji se, da zaštiti maloljetnicu, upleo Miloš Ognjenović, te podatak da je prije odlaska u Belišće poslao poruku Milošu Ognjenoviću, telefonom kontaktirao ošt. Jasminu Mišković Špernogu i, konačno i najvažnije, sa sobom uzeo napunjeni pištolj, kojim je, kako sam navodi, znao rukovati, te više puta odlazio vježbati gađanje.

Stoga niti žalba optuženika zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja nije osnovana.«

26. Povećanje svake od pojedinačnih kazni zatvora te jedinstvene kazne dugotrajnog zatvora Vrhovni sud je obrazložio navodeći sljedeće:

»... prvostupanjski sud nije cijenio otegotnim podatak o ranijem višekratnom agresivnom ponašanju optuženika. Naime, kaznena djela zbog kojih je optuženik proglašen krivim nesumnjivo predstavljaju ostvarenje ranijih višekratno upućenih verbalnih prijetnji ošt. Jasmini Mišković Špernogi. Opravdano, nadalje, državni odvjetnik osporava kvalifikaciju životne dobi optuženika kao olakotne okolnosti. Tempore criminis optuženik je imao 57 godina, dakle, bio je srednje životne dobi, a taj podatak, uz izostanak nekih ozbiljnijih zdravstvenih poteškoća, nema značenje olakotne okolnosti.

Sve navedeno, uz težinu svakog od počinjenih kaznenih djela, te po prvostupanjskom sudu utvrđene okolnosti pod kojima su počinjena (a koje govore o izraženoj kriminalnoj volji, upornosti te bešćutnosti optuženika i njegovoj spremnosti da ostvari zacrtani cilj), ukazuju na to da brojnost i ozbiljnost otegotnih okolnosti, uz izostanak iole značajnijih olakotnih okolnosti, zahtijeva po mišljenju ovog drugostupanjskog suda utvrđivanje viših pojedinačnih kazni zatvora, ali i više jedinstvene kazne. Stoga su za kaznena djela ubojstva iz čl. 90. KZ/97, opisana u toč. 2. i 3. izreke prvostupanjske presude utvrđene kazne zatvora u trajanju od po četrnaest godina, dok je za kazneno djelo ubojstva u pokušaju iz čl. 90. u svezi čl. 33. st. 1. KZ/97 utvrđena kazna zatvora u trajanju od deset godina. Odmjerena jedinstvena kazna dugotrajnog zatvora u trajanju od trideset pet godina odgovarajuća je vrsti počinjenih kaznenih djela, njihovom međusobnom odnosu i činjenici da su uslijedila jedno za drugim, te će se njome postići svrha kažnjavanja iz čl. 6. i čl. 50. KZ/97.«

3) Presuda Vrhovnog suda broj: III Kž 4/14-9 od 28. listopada 2014. (trećestupanjska presuda)

27. Trećestupanjskom presudom Vrhovnog suda broj: III Kž 4/14-9 od 28. listopada 2014. odbijena je žalba podnositelja te je potvrđena drugostupanjska presuda istog suda broj: I Kž-4/14 od 13. ožujka 2014.

28. U odnosu na žalbeni prigovor koji se tiče nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja Vrhovni sud je u obrazloženju trećestupanjske presude naveo:

»(...) S obzirom na to da su na temelju provedenih materijalnih i personalnih dokaza, kako je navedeno, u potpunosti utvrđene objektivne okolnosti počinjenih djela, nisu osnovani prigovor nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja ni prijedlog za rekonstrukciju događaja, koji osim toga nije bio istaknut tijekom postupka, a prvostupanjski sud nije odbio bilo koji dokazni prijedlog stranaka. U žalbi je prvi puta istaknuta okolnost o navodnom traženju pozajmice koje je optuženiku posredstvom sms poruke uputio pok. Miloš Ognjenović. Međutim, ovaj navod u suprotnosti je s obranom optuženika koji je iskazao da je 'slušajući božićne poruke na televizijskom i radijskom programu razmišljao (je) o svom životu. Misli da je nekako u to vrijeme poslao poruku šogoru ošt. Milošu Ognjenoviću s ciljem da u miru provedu božićne blagdane'. Stoga je bespredmetan prigovor da optuženikov mobitel nije vještačen, jer za to nije niti bilo osnova. Osim toga, zaista je životno neuvjerljivo da bi netko u nastojanju da udovolji traženju pozajmice, došao osobi koja je pozajmicu tražila s nabijenim pištoljem i najmanje devet streljiva u spremniku.«

Nadalje je navedeno:

»Upravo slijedom iskaza ošt. Jasmine Mišković Špernoga o početku samog događaja, tvrdnja optuženika da je 'nemili događaj' izazvala pok. Danica Ognjenović koja ga je udarila letvom po glavi, nije osnovana. Naime, oštećenica je iskazala da je optuženik, odgurnuvši nju i brata (pok. Miloša Ognjenovića) uspio ući u hodnik kuće, međutim njih dvoje su ga uspjeli izgurali iz hodnika kuće nazad u dvorište. U tom naguravanju oštećenica je zadobila udarac pištoljem u glavu od kojeg udarca je kleknula na tlo. Nakon toga je pok. Danica Ognjenović letvom udarila optuženika po glavi. Dakle, oštećenici su od nasrtaja optuženika branili sebe i svoj dom, a ne obratno, kako to tvrdi optuženik.«

29. Na žalbeni navod podnositelja kojim osporava zaključak prvostupanjskog suda o samoskrivljenoj smanjenoj ubrojivosti Vrhovni sud je u obrazloženju trećestupanjske presude naveo:

»Ovaj prigovor nije osnovan niti u pogledu subjektivnog obilježja kaznenih djela za koja je optuženik proglašen krivim i osuđen, odnosno njegovog psihičkog stanja – smanjene ubrojivosti u znatnom stupnju, u vrijeme počinjenja djela, koji je istaknut u žalbi. Nije u pravu žalitelj osporavajući zaključak prvostupanjskog i s njime suglasan zaključak drugostupanjskog suda, da je smanjena ubrojivost optuženika samoskrivljena. Optuženik je samovoljno, dakle bez prisile, pio alkohol kritičnog dana. Što više, prema vlastitoj obrani i s njom suglasnim iskazom svjedokinje Đurđice Jozić (izvanbračne supruge optuženikovog sina), na putu prema Belišću gdje se nalazila njegova supruga ošt. Jasmina Mišković Špernoga (u kući svoga brata pok. Miloša Ognjenovića) 'usput su stali u dvije gostionice u kojima je, u svakoj, optuženik popio po jedno pivo', iako je toga dana već popio znatnu količinu alkohola pa i kod kuće neposredno prije odlaska za Belišće. Potpuno neosnovano žalitelj dovodi smanjenu ubrojivost u znatnom stupnju dijelom uzrokovanu konzumacijom alkohola i lijekova, u kontekst optuženikove namjere za počinjenje inkriminiranih djela. Naime, prema nalazu i mišljenju vještaka psihijatra dr. Ivana Požgaina optuženik je u odnosu na kaznena djela koja su mu bila stavljana na teret mogao shvatiti značenje svojih djelovanja i upravljati svojim postupcima, no te su sposobnosti zbog utvrđenih subjektivnih okolnosti kod optuženika (strukture ličnosti optuženika, srednje teškog odnosno težeg pijanog stanja od 1,53 g/kg uz konzumaciju lijekova čije su aktivne supstance mogle sinergistički djelovati na učinke alkohola, poremećenog odnosa s oštećenicom, afektivnog stanja kritične zgode koje je karakterizirala mješavina raznih negativnih emocija, od straha do bijesa te osjećaja poniženosti i prevarenosti) bile umanjene u znatnom stupnju. Smanjena ubrojivost u bilo kojem stupnju, za razliku od neubrojivosti, ne predstavlja osnovu za isključenje krivnje, već može biti osnova za blaže kažnjavanje ako je neskrivljena, dakle ako nije rezultat počiniteljevih postupaka, što u ovom predmetu nije slučaj, kako su to pravilno zaključili prvostupanjski i drugostupanjski sudovi.

Navodi žalbe kako su nalaz i mišljenje vještaka psihijatra tendenciozni, pristrani i diskriminirajući predstavljaju subjektivnu ocjenu optuženika, koji u stvari ne osporava anamnestičke podatke koje je vještak prikupio u neposrednom kontaktu s optuženikom. Optuženik u žalbi osporava navod o prometnoj nesreći zbog koje je bio u zatvoru dvije godine, tvrdeći da nije točno da bi vozio bez prometne i vozačke dozvole koju inače posjeduje, prema priloženoj fotokopiji od 1981. Međutim, u žalbi protiv prvostupanjske presude (koju je sastavio branitelj Stjepan Šmider, odvjetnik iz Đakova) je navedeno da je '1978. u 23. godini života (osuđenik) imao prometnu nesreću zbog neregistriranog automobila u kojoj je jedna osoba smrtna stradala pa je osuđen na tri godine zatvora'. Činjenicu da je njegov brat bio u psihijatrijskom tretmanu te da je preminuo u psihijatrijskog bolnici, što je navedeno u psihijatrijskom nalazu i mišljenju, optuženik ne osporava jer i sam u žalbi navodi da je od strujnog udara visokonaponske mreže 'obolio na živce', već smatra da je takav navod diskriminirajući. Nadalje, u žalbi optuženik ocjeni vještaka o njegovoj primarnoj obitelji, načinu uspostavljanja i održavanja veza i prirodi pijenja alkohola suprotstavlja svoje subjektivno viđenje i ocjenu ovih okolnosti, smatrajući navode vještaka tendencioznim i diskriminirajućim.

Nalazu i mišljenju vještaka psihijatra stranke, dakle ni optuženik, tijekom postupka nisu prigovarale, odnosno prihvaćeno je mišljenje vještaka da je optuženik kritične zgode bio smanjeno ubrojiv u znatnom stupnju. Nadalje, u postupku a niti u žalbi nisu predočene kakve nove okolnosti koje bi utjecale na dani nalaz i mišljenje, niti je bilo predloženo provođenje dodatnog ili novog vještačenja. Optuženikovo fizičko i mentalno stanje procjenjivano je na temelju njegovog cjelovitog zdravstvenog kartona i neposredne obrade optuženika, zbog čega je neosnovan prigovor pogrešno a i nepotpuno (u žalbi navedeno 'nedovoljno') utvrđenog činjeničnog stanja u pogledu optuženikove sposobnosti shvaćanja značenja svojih postupaka i upravljanja njima.

Povreda zakona koju ističe optuženik posljedično je vezana za pogrešno utvrđeno činjenično stanje u pogledu smanjene ubrojivosti, za koju su prvostupanjski i drugostupanjski sud osnovano utvrdili da je samoskrivljena. Stoga nije bilo osnova za primjenu odredbe članka 42. KZ/97, koja smanjenu ubrojivost propisuje kao fakultativnu osnovu za blaže kažnjavanje. S obzirom na to da je činjenično stanje pravilno i potpuno utvrđeno u odnosu na sva bitna obilježja inkriminiranih djela (objektivna i subjektivna), nije počinjena povreda kaznenog zakona koja bi bila posljedica pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja pa je dakle žalba optuženika u tom dijelu neosnovana.«

30. U odnosu na žalbene navode podnositelja koji se tiču odluke o kazni Vrhovni sud je dao sljedeće obrazloženje:

»Žalba optuženika nije osnovana niti zbog odluke o kazni, kada osporava primjerenost pojedinačno utvrđenih kazni te izrečene jedinstvene kazne.

Određujući vrstu i mjeru kazne koju u konkretnom slučaju valja primijeniti, sud uvijek mora uzeti u obzir okolnosti koje utječu da kazna po vrsti i mjeri bude lakša ili teža za počinitelja kaznenog djela pa je, u skladu s tim, drugostupanjski sud optuženiku pravilno cijenio sve, u pobijanoj presudi istaknute okolnosti.

Drugostupanjski sud je pravilno zaključio kako prvostupanjski sud nije cijenio otegotnim ranije višekratno agresivno ponašanje optuženika. Naime, kaznena djela zbog kojih je optuženik proglašen krivim nastavljaju se na niz ranijih verbalnih prijetnji upućenih ošt. Jasmini Mišković Špernoga, koje je konačno optuženik i realizirao pa je zbog toga proglašen krivim i osuđen. Što se tiče životne dobi optuženika kao olakotne okolnosti, drugostupanjski sud je osnovano istaknuo da je optuženik u vrijeme počinjenja kaznenih djela imao 57 godina što se smatra srednjom životnom dobi koja, bez izrazitih zdravstvenih teškoća, nema značaj olakotne okolnosti.

Imajući u vidu sve navedeno, prije svega težinu svakog od počinjenih kaznenih djela, okolnosti pod kojima su počinjena, a koje je pravilno utvrdio prvostupanjski sud (izražena kriminalna volja, upornost, bešćutnost, spremnost u ostvarenju zacrtanog cilja), mišljenje je ovog suda trećeg stupnja da brojnost i ozbiljnost otegotnih okolnosti, uz izostanak značajnijih olakotnih okolnosti, opravdava utvrđenje viših pojedinačnih kazni zatvora, ali i više jedinstvene kazne, u trajanjima kako je to odlučio drugostupanjski sud. Dakle, kazne zatvora utvrđene u trajanju po 14 (četrnaest) godina za kaznena djela ubojstva iz članka 90. KZ/97, opisana u točkama 2. i 3. izreke prvo stupanjske presude te kazna zatvora u trajanju 10 (deset) godina utvrđena za kazneno djelo pokušaja ubojstva iz članka 90. u vezi članka 33. stavak 1. KZ/97, primjerene su svim okolnostima konkretnog slučaja i ličnosti počinitelja te ostvarenju opće svrhe kaznenopravnih sankcija. Jedinstvena kazna dugotrajnog zatvora u odmjerena trajanju 35 (tridesetpet) godina, primjerena je vrsti i broju počinjenih kaznenih djela, njihovom međusobnom odnosu i činjenici da su počinjena u nizu jedno za drugim, a njome će se postići svrha kažnjavanja iz članka 6. i članka 50. KZ/97.«

IV. PRIGOVORI PODNOSITELJA

31. U ustavnoj tužbi podnesenoj po punomoćniku Josipu Špernogi navedeno je da je podnositelju povrijeđeno pravo na pošteno suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava te pravo na jednakost svih pred zakonom zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnesenoj po odvjetniku Nevenu Gotalu podnositelj je istaknuo povredu prava na pretpostavku nedužnosti zajamčenu člankom 28. Ustava, povredu prava na uporabu zakonitih dokaza zajamčenu člankom 29. stavkom 4. Ustava te povredu prava na žalbu zajamčenu člankom 18. stavkom 1. Ustava.

U dopuni ustavne tužbe od 21. siječnja 2015., podnesenoj po odvjetniku Nevenu Gotalu, podnositelj je istaknuo povredu »prava na branitelja«.

Podnositelj je od Ustavnog suda zatražio usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

V. RAZLOZI ZBOG KOJIH SE DOPUNA USTAVNE TUŽBE OD 21. SIJEČNJA 2015. MORA ODBACITI

32. Podnositelj je 21. siječnja 2015. dostavio Ustavnom sudu dopunu ustavne tužbe u kojoj je istaknuo potpuno nove prigovore, koje do tada nije isticao u ustavnoj tužbi od 22. prosinca 2014. i ustavnoj tužbi od 23. prosinca 2014. Istaknuo je da ga je u kaznenom postupku branio odvjetnik koji za to nije ispunjavao zakonske uvjete s obzirom na godine radnog staža u odvjetničkoj praksi.

U dopuni ustavne tužbe je navedeno:

»(...)... u prilogu dostavljam naknadno pronađeni podatak o datumu upisa u Imenik Hrvatske odvjetničke komore odvjetnika iz Osijeka Igora Banca, koji je bio branitelj osuđenog Jakoba Špernoge u kaznenom predmetu u kojem su donesene predmetnom ustavnom tužbom pobijane odluke.

Iz istog je razvidno da je uvaženi kolega branitelj osuđenog Jakoba Špernoge odvjetnik Igor Banac iz Osijeka upisan u Imenik HOK dana 1. rujna 2007. godine, iz čega proizlazi da je u vrijeme trajanja kaznenog postupka protiv Jakoba Špernoge imao manje od deset godina odvjetničke prakse, postojanje koje je sukladno čl. 65. ZKP-a uvjet za obranu u kaznenim predmetima za koje je predviđeno izricanje kazne dugotrajnog zatvora, a na koju je podnositelj tužbe i osuđen.

Stoga je očito Jakobu Špernogi povrijeđeno ustavno pravo na obranu u kaznenom postupku iz čl. 29 alineja 4 Ustava jer odvjetnik koji ga je zastupao nije ispunjavao zakonske uvjete predviđene za branitelja u predmetnom kaznenom postupku, a za koju činjenicu je tužitelj saznao tek dana 15. siječnja 2015. godine pa je stoga nije bio u mogućnosti navesti u podnesenoj ustavnoj tužbi.

Također smatram da je nadležni Županijski sud u Osijeku bio dužan provjeriti da li odvjetnik koji sam zastupa optuženika na glavnoj raspravi udovoljava zakonskim kriterijima za isto.

Slijedom navedenog dopunjavam podnesenu tužbu u postupku za utvrđivanjem povrede prava na pravično suđenje i uporabu nezakonitih dokaza i zbog povrede prava na obranu u kaznenom postupku, koja osuđenom Jakobu Špernogi nije bila osigurana jer ga je u istom zastupao odvjetnik koji nije ispunjavao zakonske kriterije nužne za branitelja u postupku u kojem je izrečena kazna dugotrajnog zatvora, pa stoga predlažem da se pobijane presude ukinu i zbog navedenog razloga.«

Iz sadržaja navedenih prigovora proizlazi da podnositelj smatra da mu je na opisani način povrijeđeno pravo na obranu uz branitelja zajamčeno člankom 29. stavkom 2. alinejama 3. i 4. Ustava.

33. Tu je dopunu, dakle, podnositelj podnio nakon proteka roka za podnošenje ustavne tužbe propisanog člankom 64. Ustavnog zakona, koji glasi:

»Članak 64.

Ustavna se tužba može podnijeti u roku od 30 dana računajući od dana primitka odluke.«

34. Opće je pravilo da će se dopuna ustavne tužbe uzeti u razmatranje samo ako je Ustavnom sudu dostavljena unutar roka iz članka 64. Ustavnog zakona. To je pravilo sukladno općem pravilu Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) koje je izraženo u predmetu Allan protiv Ujedinjenog Kraljevstva (odluka od 28. kolovoza 2001., zahtjev broj 48539/99, str. 10.).

34.1. U odluci i rješenju broj: U-III-802/2010 od 6. travnja 2011. (»Narodne novine« broj 44/11.) Ustavni sud utvrdio je pretpostavke pod kojima su moguće iznimke od tog općeg pravila:

»18.1. ... Dopune ustavnih tužbi podnesene izvan roka odbacuju se, osim izuzetno, kad se dopunama, premda su podnesene izvan roka, podupiru (pojašnjavaju) – činjenično i/ili pravno potkrepljuju – navodi iz ustavne tužbe koja je podnesena u roku. Takvo stajalište Ustavni sud je izrazio (primjerice) u odluci broj: U-III-722/2007 od 4. srpnja 2007.«

34.2. To je stajalište sukladno pravnom stajalištu ESLJP-a koje je iznio u predmetu Grkokatolička župa Sâmbăta Bihor protiv Rumunjske (Paroisse gréco-catholique Sâmbata Bihor contre la Roumanie, odluka od 25. svibnja 2004., zahtjev broj 48107/99), a koje glasi:

»Prigovori podneseni nakon proteka roka od šest mjeseci mogu biti ispitani samo ako čine konkretne aspekte inicijalnih prigovora podnesenih unutar roka ...«

35. Budući da je u dopuni ustavne tužbe od 21. siječnja 2015. podnositelj istaknuo potpuno nove prigovore o povredi prava na obranu uz branitelja, zajamčenog člankom 29. stavkom 2. alinejama 3. i 4. Ustava, koje do tada nije isticao u ustavnoj tužbi od 22. prosinca 2014., Ustavni sud utvrđuje da ti prigovori ne predstavljaju pojašnjenje ustavne tužbe podnesene u roku.

Iz navedenih razloga, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci rješenja.

VI. MJERODAVNO PRAVO

36. Članak 90. KZ-a/97 glasi:

»Ubojstvo

Članak 90.

Tko drugoga usmrti,

kaznit će se kaznom zatvora najmanje pet godina.«

37. Mjerodavni dio članka 33. KZ-a/97 glasi:

»Pokušaj

Članak 33.

(1) Tko s namjerom započne ostvarenje kaznenog djela, ali ga ne dovrši, kaznit će se za pokušaj kaznenog djela za koje se po zakonu može izreći kazna zatvora od pet godina ili teža kazna, a za pokušaj drugog kaznenog djela samo kad zakon izričito propisuje kažnjavanje i za pokušaj.

(2) Počinitelj koji je pokušao ostvarenje kaznenog djela kaznit će se kao da je djelo dovršeno, ali se može i blaže kazniti.

(...)«

38. Članak 42. KZ-a/97 glasi:

»Smanjena ubrojivost

Članak 42.

Počinitelj koji je u vrijeme počinjenja kaznenog djela zbog nekog stanja iz članka 40. stavka 2. ovog Zakona bio smanjeno ubrojiv u znatnoj mjeri, može se blaže kazniti, ako do smanjene ubrojivosti nije došlo samoskrivljeno.«

39. Mjerodavni dio članka 40. KZ-a/97 glasi:

»Neubrojivost

Članak 40.

(...)

(2) Neubrojiva je osoba koja u vrijeme ostvarenja zakonskih obilježja kaznenog djela nije bila u mogućnosti shvatiti značenje svojeg postupanja ili nije mogla vladati svojom voljom zbog duševne bolesti, privremene duševne poremećenosti, nedovoljnog duševnog razvitka ili neke druge teže duševne smetnje.«

VII. OCJENA USTAVNOG SUDA

A. PRAVA ZAJAMČENA ČLANKOM 29. USTAVA

40. Ustavni sud prvo podsjeća da je u odluci i rješenju broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013. (»Narodne novine« broj 13/13.) istaknuo da se »pravičnost« u smislu članka 29. Ustava, slično »pravičnosti« u smislu članka 6. Konvencije, ne smije tumačiti kao »materijalna« jer je njezina narav isključivo »postupovna« ili »procesna«. Postupovna ili procesna povreda u smislu članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije koju učine sudovi tijekom kaznenog postupka ima, dakle, samostalnu pravnu narav i ne ovisi o utvrđenju krivnje ili nedužnosti pojedinca.

To znači da Ustavni sud, slično ESLJP-u na međunarodnoj razini, nije sud trećeg ili četvrtog stupnja i ne odlučuje meritorno o sumnji ili optužbi za kazneno djelo u pojedinačnim slučajevima. To je zadaća redovnih kaznenih sudova. U predmetu Jalloh protiv Njemačke (presuda Velikog vijeća od 11. srpnja 2006., zahtjev broj 54810/00) ESLJP je izrijekom utvrdio da se članak 6. Konvencije ne odnosi na utvrđivanje krivnje ili nedužnosti podnositelja zahtjeva:

»95. Nije ... uloga Suda da utvrđuje, u načelu, je li podnositelj zahtjeva kriv ili nije. Pitanje na koje se mora odgovoriti jest je li postupak kao cjelina, uključujući način na koji su pribavljeni dokazi, bio pravičan. To uključuje ispitivanje ‘nezakonitosti’ (‘unlawfulness’) o kojoj je riječ i – kod nekog drugog konvencijskog prava – prirodu utvrđene povrede.«

Sukladno tome, Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku ne ispituje i ne odlučuje o tome je li podnositelj ustavne tužbe kriv ili ne za djela za koja je osuđen. To je zadaća redovnih kaznenih sudova.

1) Pravo na obrazloženu sudsku odluku

41. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o ... sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)

Mjerodavni dio članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

Pravo na pošteno suđenje

... u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da ... sud pravično ... ispita njegov slučaj. ...«

1.1. Prigovori podnositelja

42. Prigovori podnositelja koji se odnose na navodnu povredu prava na obrazloženu sudsku odluku polaze od njegovog preispitivanja ocjene suda o samoskrivljenoj smanjenoj ubrojivosti u vrijeme počinjenja djela. Podnositelj, naime, smatra da sudovi nisu dali razloge o »odlučnoj činjenici«, a to je po njegovom mišljenju odgovor na pitanje je li tempore criminis na njegovoj strani postojao neki razlog za redukciju ubrojivosti koji mu se ne može pripisati u krivnju. Po njegovom mišljenju, to je posljedično dovelo do toga da mu je izrečena previsoka kazna, pri čemu prvostupanjski i drugostupanjski sud nisu prilikom odmjeravanja kazne uzeli u obzir sve olakotne okolnosti, dok trećestupanjski sud nije na dostatan način obrazložio zbog čega potvrđuje odluku o kazni.

43. Glavnina podnositeljevih prigovora odnosi se na utvrđenje sudova da je do smanjene ubrojivosti tempore criminis došlo samoskrivljeno te u tom smislu osporava nalaz i mišljenje vještaka psihijatra navodeći da je isti nepotpun i nejasan. U ustavnoj tužbi je navedeno:

»Ako se uzme u obzir da je vještak utvrdio da kod podnositelja postoji specifična patološka struktura ličnosti tj. poremećaj ličnosti disocijalnog tipa koju između ostalog karakterizira 'niska tolerancija na frustracije što rezultira na agresivnost i sklonost nasilju' onda je nerazumljivo da vještak uopće nije ocijenio kakav je učinak napad koji se na njega dogodio imao na aktiviranje agresivnog ponašanja.

Upravo jer vještak navedeno nije uzeo u obzir niti je u tom pogledu dao svoje obrazloženje podnositelj ustavne tužbe smatra da se ne može kao pravilno prihvatiti mišljenje vještaka u kojem navodi da je redukcija ubrojivosti u znatnoj mjeri posljedica konzumacije alkohola.

Naime, vještak navodi da se ne bi odlučio za takvu redukciju ubrojivosti pod pretpostavkom da je podnositelj bio trijezan.

Međutim, vještak se nije očitovao da li bi otkočenje njegovog agresivnog ponašanja nastupilo kao posljedica napada na njega uzimajući naročito strukturu njegove ličnosti i ostale okolnosti neovisno o utjecaju alkohola.

Podnositelj ustavne tužbe smatra da je to u postupku bilo neophodno utvrditi obzirom da su te činjenice izvan njegove krivnje i kao takve od važnosti za ocjenu o samoskrivljenosti smanjene ubrojivosti.

Kako te činjenice nisu utvrđene prvostupanjski sud pogrešno zaključuje (što Vrhovni sud Republike Hrvatske potvrđuje) kako je do smanjene ubrojivosti došlo samoskrivljeno konzumacijom alkohola i lijekova.

I u odnosu na konzumaciju lijekova za istaknuti je da lijek lidokain koji je pronađen u krvi podnositelja isti nije konzumirao već mu je lijek dat prilikom medicinskog zahvata s ciljem otklanjanja bolova, a kako navedeni lijek nije lijek za stabilizaciju psihičkog stanja, već lijek za otklanjanje bolova, podnositelj nije ni mogao znati da i takav lijek može negativno utjecati na psihofizičke sposobnosti.

Upravo jer podnositelj nije samoinicijativno uzimao navedeni lijek niti je znao za njegov negativni utjecaj na psihičku sposobnost, isti smatra da mu se ni ta činjenica nije mogla pripisati u krivnju prilikom ocjene o samoskrivljenosti.«

44. Nadalje, podnositelj smatra da su mu izrečene previsoke pojedinačne zatvorske kazne i, u konačnici, previsoka jedinstvena kazna dugotrajnog zatvora, jer sudovi nisu uzeli u obzir sve olakotne okolnosti te su u tom dijelu, po njegovom mišljenju, obrazloženja presuda manjkava. Te tvrdnje podnositelj je obrazložio navodeći:

»Konkretno, a ukoliko bi čak i bilo pravilno utvrđeno da je smanjena ubrojivost samoskrivljena, ostaje u potpunosti neutvrđeno postoji li tempore criminis redukcija ubrojivosti na strani podnositelja koja mu se ne bi mogla pripisati u krivnju odnosno za koju se ne bi mogao formirati zaključak o samoskrivljenosti, jer je i navedena činjenica odlučna u smislu olakotne okolnosti koja je od utjecaja na odmjeravanje kazne u kraćem trajanju.

Upravo jer osporavani akt uopće ne sadrži razloge o toj odlučnoj činjenici podnositelj ustavne tužbe smatra da mu je povrijeđeno njegovo ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno čl. 29. st. 1. Ustava Republike Hrvatske i jednakost svih pred zakonom određeno čl. 14. st. 2. Ustava Republike Hrvatske.

To jer Vrhovni sud Republike Hrvatske u osporavanom aktu, kao i prvostupanjski sud, prilikom izbora vrste i mjere kazne nisu uzeli u obzir sve okolnosti koje utječu na to da kazna, u konkretnom slučaju, bude manja, a koja dužnost suda propisana je čl. 56. st. 2. Kaznenog zakona.

Navedeno je imalo za posljedicu činjenicu da je podnositelju ustavne tužbe za počinjena kaznena djela izrečena prerigorozna kazna.

Nadalje, podnositelj ustavne tužbe smatra da su njegova označena ustavna prava povrijeđena uslijed činjenice da su razlozi trećestupanjskog suda kojim potvrđuje odluku o kazni nedostatno obrazloženi u pogledu okolnosti koji opravdavaju izricanje upravo tolikih pojedinačnih kazni odnosno izrečene jedinstvene kazne.«

1.2. Ocjena Ustavnog suda

45. Ustavni sud ističe da pravo na obrazloženu sudsku odluku podrazumijeva pozitivnu obvezu sudova da u svojim presudama navedu razloge kojima su se vodili pri njihovu donošenju. Međutim, eventualna povreda prava na pošteno suđenje zbog propusta suda da se te obveze pridržava uvijek će ovisiti o osobitim okolnostima svakog konkretnog slučaja. Ta obveza postoji i izvire iz članka 6. stavka 1. Konvencije.

46. ESLJP je u predmetu Gorou protiv Grčke (br. 2) (presuda Velikog vijeća od 20. svibnja 2009., zahtjev br. 12686/03) naveo opća stajališta u odnosu na prigovor podnositelja da postupak nije bio pošten jer presuda nije bila valjano obrazložena:

»37. Sud ponavlja da članak 6. stavak 1. Konvencije obvezuje sudove da daju razloge za svoje odluke, ali on se ne smije shvatiti kao da zahtijeva detaljan odgovor na svaki argument. Stupanj do kojeg se ta dužnost primjenjuje može varirati sukladno prirodi odluke. Štoviše, nužno je uzeti u obzir, inter alia, različitost prijedloga (submissions) koje parničar može podastrijeti sudovima i različitost koja postoji u državama ugovornicama kad je riječ o zakonskim odredbama, običajnim pravilima, pravnom mišljenju te prezentaciji i pripremi nacrta presuda. To su razlozi zbog kojih o pitanju jesu li sudovi propustili ispuniti obvezu iznošenja razloga koji izvire iz članka 6. stavka 1. može biti odlučeno u svjetlu okolnosti slučaja (vidjeti među ostalim izvorima, Ruiz Torija protiv Španjolske, 9. prosinca 1994., § 29., i Van de Hurk protiv Nizozemske, 19. travnja 1994., § 61. ...).«

47. U konkretnom slučaju, nakon što je krivnja podnositelja utvrđena u kaznenom postupku nakon zakonito provedenog dokaznog postupka, nadležni prvostupanjski sud donio je nepravomoćnu prvostupanjsku presudu na koju je podnositelj uložio redovni pravni lijek – žalbu, kao i žalbu na drugostupanjsku presudu. Ocjena je Ustavnog suda da osporena prvostupanjska presuda sadrži primjereno obrazloženje razloga na kojima se temelji, dok je iz obrazloženja drugostupanjske presude razvidno da je odgovorio na sve žalbene razloge podnositelja. Nadalje, iz obrazloženja osporenih presuda je nesporno koje su dokaze ti sudovi proveli i na kojim dokazima temeljili svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kaznena djela koja su mu stavljena na teret, a analiza provedenih dokaza te činjenica o kojima ovisi opstojnost kaznenog djela i izrečena vrsta i mjera kaznenopravne sankcije dostatno je i valjano obrazložena. Osporene presude donesene su sukladno mjerodavnom pravu Republike Hrvatske, a izražena pravna stajališta sudovi su valjano, jasno, detaljno i na ustavnopravno prihvatljiv način obrazložili.

48. Razmatrajući osporene presude i navode ustavne tužbe, te spis Županijskog suda u Osijeku, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti koje bi ukazivale na povredu ustavnog prava na obrazloženu sudsku odluku i/ili nepravilnu primjenu materijalnog i/ili procesnog zakona.

49. Ustavni sud sa svoje strane naglašava da u pravilu ne dovodi u pitanje zaključke nadležnih redovnih sudova u pogledu utvrđivanja činjenica u predmetu, tumačenja i primjene domaćeg prava, dopuštenosti i ocjene dokaza u sudskom postupku, materijalne pravičnosti ishoda sudskog postupka i krivnje ili nedužnosti optuženika u kaznenom postupku.

Načelno govoreći, bez utjecaja na ovlast da ispituje suglasnost sudskih odluka s Ustavom i Konvencijom, nije uloga Ustavnog suda da sam procjenjuje činjenice koje su vodili nadležni redovni sudovi da usvoji jednu odluku, a ne drugu. Kad bi bilo tako, Ustavni sud djelovao bi kao sud trećeg ili četvrtog stupnja i time ne bi poštovao ograničenja koja su nametnuta njegovu djelovanju.

Što se tiče pravičnosti provedenog kaznenog postupka, Ustavni sud također ponavlja da prigovore podnositelja koji se odnose na sam ishod postupka, osim ako nije riječ o nekoj arbitrarnosti, Ustavni sud ne može ispitivati na temelju članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije. U svjetlu cjelokupnog spisa predmeta, opća je ocjena Ustavnog suda, neovisno o pojedinim slučajevima koje je Ustavni sud u ovoj odluci zasebno ispitao, da je podnositelj mogao u osporenom postupku iznijeti svoje tvrdnje pred sudovima, koji su se na njih osvrnuli u odlukama koje su propisno obrazložene i nisu arbitrarne.

50. Stoga je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci odluke.

2) Pravo na uporabu zakonitih dokaza

51. Mjerodavni dio članka 29. stavaka 1. i 4. Ustava glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o ... sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.«

51.1. Mjerodavni dio članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

Pravo na pošteno suđenje

... u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da ... sud pravično ... ispita njegov slučaj. (...)«

51.2. Za ocjenu o osnovanosti tvrdnji podnositelja o povredi prava iz članka 29. stavka 4. Ustava mjerodavni su članak 10. stavci 1. i 2. i članak 468. stavak 2. ZKP-a, koji glase:

»Članak 10.

(1) Sudske odluke se ne mogu temeljiti na dokazima pribavljenim na nezakonit način (nezakoniti dokazi).

(2) Nezakoniti su dokazi:

1) koji su pribavljeni kršenjem Ustavom, zakonom ili međunarodnim pravom propisane zabrane mučenja, okrutnog ili nečovječnog postupanja,

2) koji su pribavljeni povredom Ustavom, zakonom ili međunarodnim pravom zajamčenih prava obrane, prava na dostojanstvo, ugled i čast, te prava na nepovredivost osobnog i obiteljskog života,

3) koji su pribavljeni povredom odredaba kaznenog postupka i koji su izričito predviđeni ovim Zakonom,

4) za koje se saznalo iz nezakonitih dokaza.

(...)«

»Članak 468.

(...)

(2) Bitna povreda odredaba kaznenog postupka postoji ako se presuda temelji na nezakonitom dokazu (članak 10.).

(...)«

2.1. Prigovori podnositelja

52. Obrazlažući povredu prava na uporabu zakonitih dokaza podnositelj je naveo da nalaz i mišljenje vještaka psihijatra dr. sc. Ivana Požgaina predstavlja nezakonit dokaz, jer sukladno članku 31. stavku 1. Zakona o zaštiti osoba s duševnim smetnjama (»Narodne novine« broj 111/97., 27/98. – ispravak, 128/99. i 79/02., u daljnjem tekstu: ZZODS) sudski vještak za psihijatriju ne smije biti osoba zaposlena u instituciji u kojoj se ispitanik liječi ili se liječio odnosno nalazio. Potom je naveo okolnosti svoga liječenja u Kliničkom bolničkom centru Osijek – Klinici za neurologiju, gdje ga je upravo navedeni vještak psihijatar pregledao i postavio mu dijagnozu, a također je naveo i okolnosti u kojima je njegov sin Josip Špernoga liječen u Kliničkoj bolnici Osijek – Psihijatrijskoj klinici, u kojoj je zaposlen navedeni sudski vještak. Podnositelj smatra da je, s obzirom na navedene okolnosti, upotreba nalaza i mišljenja sudskog vještaka psihijatra dr. sc. Ivana Požgaina u kaznenom postupku protivna članku 31. stavku 1. ZZODS-a pa da je stoga riječ o nezakonitom dokazu na kojem se temelji sudska presuda.

Povredu prava na uporabu zakonitih dokaza, zajamčenog člankom 29. stavkom 4. Ustava, podnositelj je obrazložio navodeći:

»Predmetni nalaz i mišljenje sudskog vještaka, na kojem je uz ostale dokaze izvedene na glavnoj raspravi temeljena presuda Županijskog suda u Osijeku te presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske predstavlja nezakonit dokaz, pa je sukladno tome trebao biti izdvojen iz spisa jer se na njemu ne može zasnivati sudska odluka.

Sukladno čl. 31 st. 1 Zakona o zaštiti osoba s duševnim smetnjama (NN 11/97, 27/98, 128/99, 79/02) sudski vještak za psihijatriju ne smije biti osoba zaposlena u instituciji u kojoj se ispitanik liječi ili se liječio odnosno nalazio.

Iz dostavljenih preslika medicinske dokumentacije razvidno je da se osuđenik nalazio na liječenju u Kliničkom bolničkom centru Osijek – Klinika za neurologiju, kao i da ga je dana 28. prosinca 2012. godine, dakle svega mjesec dana prije izrade vještačkog nalaza i mišljenja, sudski vještak za psihijatriju prof. dr. sci. Ivan Požgain pregledao te mu postavio dijagnozu i propisao terapiju.

Također je osuđenikov sin bio na višegodišnjem liječenju u Kliničkoj bolnici Osijek – Psihijatrijska klinika u kojoj je zaposlen navedeni sudski vještak te je dolazio u pratnji osuđenika, koji je zajedno s njim bio uključen u tretman i liječenje.

Sukladno navedenom smatram da su sudovi koji su donijeli predmetne presude bili po službenoj dužnosti temeljem odredbe čl. 431 st. 3 ZKP u vezi s čl. 300 st. 1 toč. 5 i čl. 285 st. 3 ZKP-a morali izdvojiti iz spisa predmetni nalaz i mišljenje sudskog vještaka za psihijatriju prof. dr. sci. Ivana Požgaina danog u postupku pred Županijskim sudom u Osijeku.

Obzirom da isto nije učinjeno to se pobijane presude zasnivaju na nezakonitom dokazu, što je u suprotnosti s čl. 29 st. 4 Ustava Republike Hrvatske.«

2.2. Ocjena Ustavnog suda

53. Uvidom u spis Županijskog suda u Osijeku broj: K-18/2013 utvrđeno je da u konkretnom slučaju nije primijenjen ZZODS.

54. Članak 31. ZZODS-a u dijelu na koji se podnositelj pozvao u ustavnoj tužbi glasi:

»Članak 31.

(1) Prije donošenja odluke o prisilnom smještaju ili o otpustu osobe s duševnim smetnjama, sud je dužan pribaviti pisano mišljenje jednog od psihijatara s liste stalnih sudskih vještaka koji nije zaposlen u psihijatrijskoj ustanovi u kojoj se nalazi prisilno zadržana osoba, o tome je li prisilni smještaj u psihijatrijskoj ustanovi prijeko potreban. Kad odlučuje o prisilnom smještaju djeteta ili maloljetne osobe sud je dužan ovo mišljenje pribaviti od psihijatra specijaliziranog za liječenje djece i maloljetnika.«

55. Dakle, citirana odredba odnosi se na pribavljanje psihijatrijskog mišljenja prije donošenja odluke o prisilnom smještaju ili o otpustu osobe s duševnim smetnjama, što nije bio slučaj s podnositeljem, jer on nije bio prisilno smješten u psihijatrijsku ustanovu. Stoga članak 31. stavak 1. ZZODS-a, na koji se poziva podnositelj, nije mjerodavan u konkretnom slučaju.

Pored navedenog, ni podnositelj ni njegovi branitelji nisu tijekom postupka imali bilo kakvih prigovora na nalaz i mišljenje vještaka psihijatrijske struke dr. sc. Ivana Požgaina.

56. Iz navedenih razloga Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju nije povrijeđeno pravo na uporabu zakonitih dokaza te je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci odluke.

B. PRETPOSTAVKA NEDUŽNOSTI

57. Članak 28. Ustava glasi:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

57.1. Članak 6. stavak 2. Konvencije glasi:

»Članak 6.

Pravo na pošteno suđenje

(...)

2. Svatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.

(...)«

57.2. Članak 3. ZKP-a propisuje:

»Članak 3.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

1) Prigovori podnositelja

58. Povredu prava na pretpostavku nedužnosti, zajamčenu člankom 28. Ustava, podnositelj je obrazložio na sljedeći način:

»Također podnositelj ustavne tužbe smatra kako Jakobu Špernogi nije pružena mogućnost da dokaže relevantne činjenice u pravičnom sudskom postupku, obzirom da je prije donošenja presude protiv istog u hrvatskim medijima objavljen velik broj vijesti te ga se u pojedinim člancima već proglašavalo ubojicom, iako tada prvostupanjska presuda nije bila donesena.

Tako podnositelj prilaže članak 'Glasa Slavonije' u kojem se Jakob Špernoga naziva ubojicom te se opisuje kako je počinio kazneno djelo, a navodi se njegovo puno ime i prezime.

Također prilažem članak 'Jutarnjeg lista' o pokretanju istrage protiv podnositelja ustavne tužbe u kojem se ponovno navodi njegovo puno ime i prezime te ga se naziva ubojicom i detaljno opisuje što mu se stavlja na teret.

U članku objavljenom u 'Večernjem listu' navodi se da je 'Špernoga sijao smrt' te da je bio u 'ubilačkom pohodu' te se također detaljno opisuje što se osuđeniku stavlja na teret, iako tada još kazneni postupak nije bio niti pokrenut.

Navedeni članci u kojima se Jakob Špernoga naziva ubojicom i počiniteljem masakra objavljivani su intenzivno i mnogo ranije nego što je potvrđena optužnica, kojom procesnom radnjom započinje kazneni postupak.

Stoga smatram da podnositelj tužbe nije imao pravično suđenje jer se uslijed pritiska medija nije poštivala ustavna kategorija prema kojoj je svatko nevin dok mu se ne dokaže suprotno te je stvoreno uvjerenje u javnosti da je samo suđenje formalnost, a podnositelj tužbe krivac i prije nego je suđenje uopće počelo.«

2) Ocjena Ustavnog suda

59. Polazeći od činjenica utvrđenih u kaznenom postupku, Ustavni sud nije u konkretnom predmetu, od pokretanja kaznenog postupka do pravomoćnosti kaznene presude, utvrdio ustavnopravno relevantne razloge koji bi upućivali na povredu načela pretpostavke nedužnosti podnositelja ustavne tužbe.

60. Što se tiče podnositeljevih navoda da je medijski pritisak na sud u konkretnom kaznenom predmetu doveo do povrede ustavne pretpostavke nedužnosti uslijed načina na koji je kazneni postupak protiv njega bio popraćen u medijima, tijekom kojeg je izvještavanja podnositelj unaprijed prikazan kao kriv, Ustavni sud ističe da nepristranost suđenja i odluku o krivnji, kao i o izboru kaznene sankcije, podnositelj takvim argumentima nije doveo u sumnju.

Ustavni sud ocjenjuje neosnovanom podnositeljevu argumentaciju glede navoda o povredi jamstva pretpostavke nedužnosti, koju povredu je podnositelj obrazložio napisima u medijima.

Ustavni sud posebno ističe, što se tiče ove podnositeljeve tvrdnje o izvještavanju pojedinih medija o kaznenom postupku, da je uvidom u ustavnoj tužbi priložene članke iz dnevnog tiska utvrdio da se radi o izvještavanju novinara o konkretnom kaznenom postupku, te da podnositelj nije dokazao da je bilo izjava nekih dužnosnika ili drugih službenih osoba koje bi mogle svojim istupima dovesti do povrede pretpostavke nedužnosti (članak 28. Ustava) podnositelja u konkretnom kaznenom postupku.

61. Stoga, osporenim presudama podnositelju nije povrijeđena pretpostavka nedužnosti zajamčena člankom 28. Ustava.

C. ZAKLJUČNO

62. Ustavni sud zaključno ocjenjuje da ostali prigovori podnositelja vezani uz članke 14. stavak 2. i 18. stavak 1. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporene presude mogle utjecati na ostvarivanje sadržaja tih ustavnih normi, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

63. Slijedom svega navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci odluke.

64. Na temelju članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona, ova odluka i rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Broj: U-III-8034/2014

Zagreb, 20. svibnja 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
Antun Palarić, v. r.