### NN 59/2016 (29.6.2016.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-9/15-10 od 7. travnja 2016.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1514

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Ane Berlengi Fellner, predsjednice vijeća, Arme Vagner Popović i Mirjane Čačić, članica vijeća, te sudske savjetnice Ivane Mamić Vuković, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Univerzalne telekomunikacije d.o.o. Zagreb, Avenija Većeslava Holjevca 40, koje zastupa direktor Damir Krezić preko punomoćnice Nikoline Golubić, odvjetnice u Odvjetničkom društvu Golub i partneri j.t.d. Zagreb, Amruševa 13, protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, R. F. Mihanovića 8, u predmetu radi raskida ugovora, na sjednici vijeća održanoj 7. travnja 2016.

presudio je

Odbija se tužbeni zahtjev radi poništenja odluke Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, klasa: UP/I-344-01/10-01/566, urbroj: 376-04/JĐ-14-47 (DM) od 28. siječnja 2015.

Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Tužitelj je pokrenuo upravni spor protiv odluke tuženika klasa: klasa: UP/I-344-01/10-01/566, urbroj: 376-04/JĐ-14-47 (DM) od 28. siječnja 2015. kojom je raskinut Ugovor o pristupu i zajedničkom korištenju dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme trgovačkog društva Hrvatske autoceste d.o.o. čiji je sadržaj utvrđen Odlukom Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije klasa: UP/I-344-01/10-01/556, urbroj: 376-04/HP-12-23 (DM).

Tužitelj smatra da je osporena odluka protivna mjerodavnim odredbama materijalnog i postupovnog prava te da je nije moguće ispitati. Navodi da je odlukom tuženika od 12. travnja 2012. u propisanom postupku utvrđen sadržaj ugovora o pristupu i zajedničkom korištenju djela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme Hrvatskih autocesta d.o.o. (u daljnjem tekstu: ugovor). Ističe da osporenom odlukom nije utvrđeno je li društvo Hrvatske autoceste d.o.o. (u daljnjem tekstu: HAC) postupalo savjesno u ispunjavanju obveza iz ugovora te da nije ocjenjeno je li HAC bio ovlašten zahtijevati raskid ugovora. Smatra da se postupanje HAC-a ne može ocijeniti savjesnim ispunjavanjem obveza iz ugovora, jer je HAC predložio raskid ugovora nakon što je tužitelju onemogućio postupanje po ugovoru, kada mu je odbio dati tražene podatke o vlastitim potrebama za mikrocijevima u pismu od 22. listopada 2012. Ističe da je tijekom postupka ukazao kako iz navedenog pisma proizlazi da HAC odbija dati podatke o svojim potrebama i da istovremeno obavještava da će nakon restrukturiranja HAC-a treća osoba upravljati »postojećim izgrađenim kapacitetima kabelske kanalizacije«. Budući da HAC tužitelju nije dostavio tražene podatke, tužitelj nije mogao izraditi tehničku dokumentaciju i na osnovi toga poduzeti druge radnje, odnosno nabaviti materijal, angažirati izvođače i drugo, čime mu je onemogućeno ostvarenje profita. Također navodi da se HAC nije očitovao je li okončan postupak restrukturiranja i je li imenovao treću osobu zaduženu za upravljanje postojećim kapacitetima kabelske kanalizacije. Navodi da tuženik ove činjenice nije utvrđivao, posebice u pogledu volje za ispunjenje ugovora, zbog čega odluku tuženika nije moguće ispitati. Iako je tuženiku bilo poznato da HAC nije tužitelju dostavio podatke o vlastitim potrebama za mikrocijevima, o postupanju HAC-a u odnosu na obveze iz ugovora tuženik osporenom odlukom ne daje ocjenu i zanemaruje ponašanje HAC-a te pogrešno zaključuje da bi tužitelj bio dužan izvršiti radove upuhivanjem mikrocijevi u PHD cijevi HAC-a, što istovremeno znači ulaganje značajnih materijalnih sredstava u trenutku kada tužitelj nije znao ništa o planovima HAC-a, zbog čega je HAC mogao nakon izvršenih ulaganja zatražiti vraćanje radova u prijašnje stanje i to za investiciju koja bi sveukupno iznosila cca 7.610.000,00 kuna. Smatra da je shvaćanje tuženika prema kojem je bio dužan izvršiti upuhivanje mikrocijevi u PHD cijev promjera 50 mm proizvoljno i da nije zasnovana na važećem propisima te da se njime ne uvažavaju objektivni razlozi zbog kojih to nije bilo moguće izvršiti. Poziva se na odredbu članka 2. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08., 38/09., 153/09., 90/10., 143/12. i 152/14.) prema kojoj se pravo vlasništva može oduzeti ili ograničiti protiv vlasnikove volje samo pod pretpostavkama i na način određen zakonom. Ističe da zakon ne predviđa oduzimanje prava vlasništva za potrebe trećeg, ako je vlasniku potrebna stvar za njegove potrebe. Navodi kako je tuženiku poznata korespondencija HAC-a i tužitelja, te da kao regulatorno tijelo nije reagirao, odnosno nije opomenulo HAC i obavijestilo ga da ima omogućiti tužitelju upuhivanje mikrocijevi u PHD cijev, niti je obavijestilo tužitelja o radnjama koje može poduzeti, niti o svojim shvaćanjima koje tužitelju prvi puta predočava u osporenoj odluci. Kako je to propustio učiniti smatra da je tužitelju onemogućio ostvarenje prava na obavljanje djelatnosti te ističe da je imao legitimno očekivanje da će moći ostvariti svoju djelatnost upuhivanjem mikrocijevi u PHD cijev HAC-a. Smatra da zaključak tuženika o obvezi upuhivanja jedne mikrocijevi nije moguće ispitati, jer nije jasno temeljem čega je zaključeno da se moglo obaviti upuhivanje samo jedne mikrocijevi, a u svezi s tim ne postoji bilo kakvo očitovanje HAKOM-a ili trećih. Navodi kako se moglo desiti da ima prostora za upuhivanje dvije ili tri mikrocijevi čime bi po okončanju početne investicije nadzor mogao zaključiti da se odredi popuna s još dvije mikrocijevi, što bi dovelo do naknadnog troška od cca 5760,000,00 kuna. Ističe da nije mogao postaviti financijsku konstrukciju koju bi pratile kreditne linije jer nije znao koju vrsti mikrocijevi je trebalo ugraditi, a sve to zato što HAC nije inicijalno rekao koje mikrocijevi tužitelj treba staviti. Također navodi da tuženik pogrešno utvrđuje kako tužitelj nije obavio izvid na auto cesti A1. Ističe da je izvid izvršio, odnosno izvršio je uvid u tehničku dokumentaciju koja se nalazi na trasi auto ceste A1, ali nije mogao izraditi tehničku dokumentaciju bez očitovanja vlasnika PHD cijevi o njegovim potrebama. Ističe da je tuženiku poznato kako je tužitelj iskazao volju za ispunjenjem ugovora jer je o tome obaviješten primjerice iz e-mail korespondencije s tuženikom koju dostavlja u privitku tužbe. Također navodi da je tuženik više puta i sam pisanim putem tražio od tužitelja da ga izvijesti o situaciji s autocestom Rijeka – Zagreb te da je po prijavi tužitelja tuženik pokrenuo prekršajni postupak protiv HAC-a jer nije postupio prema obvezama iz ugovora. Smatra da su navodi osporene odluke u suprotnosti sa spisima koje tuženik posjeduje u svezi s postupkom za ostvarivanje prava na upuhivanje mikrocijevi, korespondencije s tužiteljem i HAC-om kao i dokumentaciji koju je tuženik u cijelosti zanemario zbog čega je pogrešno i nepotpuno utvrdio činjenično stanje. Predlaže da se tuženiku naloži dostava spisa predmeta te da se odredi rasprava radi očitovanja o ispravama i navodima tuženika, a sve kako bi se utvrdila prava volja tužitelja i HAC-a. Navodi da tuženik nije ocijenio protivljenje HAC-a koje je razvidno iz pokretanja upravnog spora radi poništenja ugovora te izbjegavanja davanja očitovanja o vlastitim potrebama u odnosu na sadržaj PHD cijevi, a također da nije uzeo u obzir da je HAC na osnovi Zakona o vlasništvu bio ovlašten pokrenuti postupak radi zaštite posjeda ulaganjem posjedovne službe za slučaj da tužitelj započne radove uvlačenja cijevi, čime je zanemario rizik na strani tužitelja, kako u vidu presude kojom bi ugovor bio poništen tako i u vidu rizika posjedovne tužbe i štete za izvršena materijalna ulaganja. Povredu odredbi materijalnog prava tužitelj nalazi u povredi odredbi Pravilnika o načinu i uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i druge povezane opreme (»Narodne novine« 136/11. i 44/12.) kojim je propisano da kad je ugovoreno da je operator korisnik nositelj izrade tehničkog rješenja, infrastrukturni operator je obvezan osigurati pristup kabelskoj kanalizaciji te dostaviti operatoru korisniku svu raspoloživu tehničku dokumentaciju. Ističe kako tuženik u osporenoj odluci ne navodi da bi HAC dostavio tužitelju svu raspoloživu tehničku dokumentaciju zbog čega smatra da HAC nije bio ovlašten zahtijevati raskid ugovora i da je tuženik zahtjev za raskid ugovora trebao odbaciti. Poziva se na odredbu članka 32. stavka 1. i 2. Zakona o vlasništvu i ističe da HAC kao vlasnik ne smije izvršavati pravo vlasništva preko granica koje su postavljene odredbama Zakona o elektroničkim komunikacijama temeljem kojeg je nastao ugovor te da tuženik nije smio prihvatiti radnje i propuste usmjerene na izbjegavanje primjene ugovora kao niti raspolaganja koja su dovela do raskida ugovora i koja predstavljaju eklatantan primjer zlouporabe prava vlasništva i onemogućivanje ostvarivanja obveza iz Zakona o elektroničkim komunikacijama. Smatra da je tuženik bio dužan donijeti odluku u smislu članka 30. stavka 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama kojom obvezuje infrastrukturnog operatora da operatoru korisniku omogući pristup i zajedničko korištenje njegove elektroničke komunikacijske infrastrukture i druge povezane opreme. Predlaže da Sud donese presudu kojom usvaja tužbeni zahtjev i poništava, odnosno oglašava ništavom osporenu odluku.

Tuženik je dostavio odgovor na tužbu kojim se detaljno očitovao na sve tužbene navode i predložio je da Sud tužbu odbije kao neosnovanu jer je osporena odluka zakonita i donesena u okviru zakonske nadležnosti tuženika.

Zainteresirana osoba Hrvatske autoceste d.o.o. Zagreb, Širolina 4, dostavila je odgovor na tužbu u kojem navodi kronologiju postupanja i osporava tužbene navode. Predlaže da Sud tužbu odbaci kao neurednu jer tužitelj tužbenim zahtjevom traži donošenje presude kojom se poništava, odnosno oglašava ništavom osporena odluka, a kako su poništavanje i oglašavanje ništavim dva različita pravna instituta s različitim pravnim posljedicama smatra da zbog neurednosti tužbenog zahtjeva tužbu valja odbaciti. Podredno predlaže da Sud tužbu odbije.

Uz podnesak suda od 27. travnja 2015. tužitelju je, sukladno odredbi članka 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14.) dostavljen odgovor na tužbu tuženika kao i odgovor zainteresirane osobe, čime je tužitelju data mogućnost da se izjasni o zahtjevima i navodima drugih stranaka te o svim činjenicama i pravnim pitanjima koja su predmet upravnog spora.

Tužitelj nije dostavio očitovanje na navode koje su u odgovorima na tužbu dali tuženik i zainteresirana osoba.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja Sud ocjenjuje da tužbeni zahtjev nije osnovan.

Prvenstveno, s obzirom na prijedlog zainteresirane osobe da Sud tužbu odbaci kao neurednu zbog nejasno postavljenog tužbenog zahtjeva, napominje se da sud nije vezan pravnom kvalifikacijom tužbenog zahtjeva. Iz sadržaja tužbe nedvojbeno proizlazi da tužitelj traži ocjenu zakonitosti rješenja tuženika, zbog čega je Sud tužbu meritorno razmotrio.

Iz osporene odluke kao i iz podataka spisa predmeta dostavljenih Sudu uz odgovor na tužbu proizlazi da je Odlukom tuženika klasa: UP/I-344-01/10-01/556, urbroj: 376-04/HP-12-23(DM) od 12. travnja 2012. utvrđen sadržaj Ugovora o pristupu i zajedničkom korištenju dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme trgovačkog društva Hrvatske autoceste d.o.o. između trgovačkih društava Univerzalne telekomunikacije d.d. kao najmoprimca i Hrvatske autoceste d.o.o. kao najmodavca. Odluka je donesena je u izvršenju presude ovog Suda broj Us-2812/11-4 od 20. listopada 2011. kojom je Sud naložio donošenje odluke koja u cijelosti zamjenjuje ugovor, budući da je tuženik utvrdio postojanje odgovarajućih uvjeta pristupa i zajedničkog korištenja dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme HAC-a. Navedenom odlukom pod točkom I utvrđen je predmet ugovora, izrade tehničke dokumentacije, ispitivanje prohodnosti cijevi, instalacije, mjerenja i održavanje kabela, najamnina, način plaćanja, garancija za uredno plaćanje obveze, odgovornost, viša sila, ustupanje ugovora, povjerljivost i poslovna tajna. Točkom II. utvrđeno je da tužitelj može otkazati ugovor uz otkazni rok koji ne može biti kraći od 6 mjeseci u dijelu u kojem se ugovor odnosi na dionicu telekomunikacijske infrastrukture koja mu kao najmoprimcu više nije potrebna; točkom III. određeno je da će o razlozima za raskid ugovora u slučaju nepoštivanja ugovornih odredbi stranke obavijestiti tuženika koji će donijeti odluku o raskidu ugovora, a točkom VI. određeno je da se ugovor primjenjuje dok stranke ne sklope drugačiji ugovor o pristupu i zajedničkom korištenju istog dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme trgovačkog društva Hrvatske autoceste d.o.o.

Odredbom točke I. članka 2.1. navedene odluke određeno je da će najmoprimac u roku 30 dana, a temeljem dokumentacije i podataka primljenih od najmodavca u cijelosti o svom trošku izraditi tehničku dokumentaciju potrebnu za instalaciju najmoprimčeva telekomunikacijskog kabela u elektroničku komunikacijsku infrastrukturu najmodavca, a za potrebe izrade tehničke dokumentacije od strane najmoprimca najmodavac je dužan osigurati pristup izgrađenoj elektroničkoj komunikacijskoj infrastrukturi i povezanoj opremi te dostaviti najmoprimcu svu raspoloživu tehničku dokumentaciju u roku od 8 dana od dana potpisa ugovora. Odredbom stavka 3. ovog članka određeno je da će najmoprimac instalaciju kabela izvesti na način da najprije odradi popunu slobodnog prostora upuhivanjem jedne mikrocijevi u PHD cijev promjera 50 mm telekomunikacijske infrastrukture najmodavca, a potom i kabela u istu mikrocijev, uz obvezan stručni nadzor najmodavca ili nezavisne stručne osobe koju je odredio najmodavac. Radovi instalacije kabela uključuju: upuhivanje mikrocijevi u PHD cijev promjera 50 mm, upuhivanje kabela u mikrocijev, spajanje i testiranje, potrebna mjerenja te vidljivo označavanje kabela najmoprimca sukladno tehničkoj dokumentaciji iz članka 2.1.

Iz spisa predmeta nadalje je razvidno da je zainteresirana osoba, odnosno ugovorom određeni najmodavac, protiv ove odluke tuženika pokrenuo upravni spor. U svezi s pokrenutim upravnim sporom tuženik je izvijestio tužitelja podneskom od 29. svibnja 2012. da su njegove odluke konačne, što znači da su trgovačka društva Autocesta Rijeka – Zagreb d.d. i Hrvatske autoceste d.o.o. obvezatne izvršiti naloženo odlukama HAKOM-a. Istim dopisom tužitelju je skrenuta pozornost na odredbu članka 119. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08. i 90/11., dalje: ZEK) prema kojoj nepostupanje po odlukama i drugim upravnim aktima HAKOM-a predstavlja teške povrede ZEK-a, te da će HAKOM pokrenuti inspekcijski postupak.

Također, s obzirom na to da je zainteresirana osoba na upit tužitelja o vlastitim potrebama za mikrocijevima odgovorila kako je u postupku restrukturiranja ustroja i poslovanja društva te nije u mogućnosti odgovoriti na upit, tuženik je podneskom od 31. listopada 2012. tužitelja uputio da postupi sukladno Odluci, odnosno članku 2. stavku 3. Ugovora, a ovim dopisom tužitelj je obaviješten kako mu tuženik stoji na raspolaganju te je pozvao tužitelja da izvještava tuženika o predmetnom projektu i predložio tužitelju da mu dostavi tehničko rješenje u odgovarajućem obliku.

Iz naprijed navedenih odredbi Odluke tuženika od 12. travnja 2012. kojom je utvrđen sadržaj ugovora između tužitelja i zainteresirane osobe proizlazi da tužitelj neosnovano ističe kako zainteresirana osoba nije bila ovlaštena podnijeti zahtjev za raskid ugovora i kako je njezin zahtjev valjalo odbaciti. Naime, prema naprijed navedenoj točki III odluke obje ugovorne stranke u slučaju nepoštivanja ugovornih odredbi o tome mogu obavijestiti tuženika koji je ovlašten donijeti odluku o raskidu ugovora.

Tužitelj također neosnovano ukazuje da je zaključak tuženika prema kojem je u obvezi upuhivanja jedne mikrocijevi nemoguće ispitati te da nije jasno na temelju čega je zaključeno da se moglo obaviti upuhivanje samo jedne cijevi. Ovo utvrđenje tuženika temelji se na naprijed navedenoj odredbi točke I. članka 2. stavka 3. Odluke tuženika od 12. travnja 2012., a na postupanje u skladu s istom tuženik je tužitelju skrenuo pozornost i naprijed navedenim podneskom od 31. listopada 2012.

Izvršavanje ugovorne obveze tužitelja niti jednom odredbom Odluke tuženika od 12. travnja 2012. nije uvjetovano potrebama HAC-a u pogledu mikrocijevi. Stoga su tužbeni navodi kojima tužitelj opravdava svoje nepostupanje u skladu s odredbama navedene odluke zbog nedostavljanja podataka HAC-a o vlastitim potrebama za PHD cijevima u potpunosti neosnovani. Također, niti iz odredaba Zakona o elektroničkim komunikacijama, kao ni iz odredbi Pravilnika o načinu i uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i druge povezane opreme ne proizlazi da bi očitovanje infrastrukturnog operatora u svezi s vlastitim potrebama bilo nužan uvjet za izradu tehničke dokumentacije koju je tužitelj bio dužan izraditi u smislu odredbe točke I. članka 2. stavka 1. Odluke tuženika od 12. travnja 2012.

Nadalje, za izvršavanje ugovorne obveze tužitelja, postupak restrukturiranja zainteresirane osobe nije od utjecaja.

Tužitelj također u tužbi neosnovano ističe kako je tuženik prilikom donošenja odluke zanemario ocijeniti postupanje HAC-a u ispunjavanju ugovorom preuzetih obveza. Naime, osporenom odlukom utvrđeno je da je HAC kao najmodavac bio dužan osigurati pristup izgrađenoj elektroničkoj komunikacijskoj infrastrukturi i povezanoj opremi te dostaviti svu raspoloživu dokumentaciju u roku od 8 dana od potpisa predmetnog ugovora te da je HAC ispunio samo jedan dio svoje ugovorne obveze, odnosno dostavio je tehničku dokumentaciju, ali nije omogućio pristup izgrađenoj elektroničkoj komunikacijskoj infrastrukturi i povezanoj opremi u ugovorenom roku od 8 dana, već je to omogućio tek 20. srpnja 2012. odnosno tri mjeseca nakon donošenja Odluke kojom je utvrđen sadržaj ugovora. Iz osporene odluke kao i iz spisa predmeta razvidno je da je zbog tog propusta tuženik protiv zainteresirane osobe pokrenuo prekršajni postupak.

Osporenom odlukom također je utvrđeno da tužitelj nije ispunio svoje ugovorne obveze, odnosno nije izradio tehničku dokumentaciju potrebnu za instalaciju telekomunikacijskog kabela, koju obvezu je prema odredbi točke I. članka 2. stavka 1. Odluke tuženika od 12. travnja 2012. bio dužan izvršiti u roku od 30 dana od dana kada HAC osigura pristup zajedničkoj elektroničkoj komunikacijskoj infrastrukturi i povezanoj opremi te dostavi svu raspoloživu tehničku dokumentaciju, dakle nakon 20. srpnja 2012., a to nije učinio niti do donošenja osporene odluke.

Iz navedenog proizlazi da osporena odluka tuženika sadrži obrazloženje iz kojeg jasno proizlaze propusti u izvršenju ugovornih obveza na strani zainteresirane osobe i na strani tužitelja.

Prema ocjeni ovog Suda, slijedom naprijed izloženog, posebice temeljem podnesaka upućenih tužitelju dana 29. svibnja 2012. i 31. listopada 2012., kao i činjenice da je protiv zainteresirane osobe pokrenuo prekršajni postupak zbog nepostupanja u roku određenom člankom 2.1. ugovora, proizlazi da je tuženik poduzimao radnje i poticao tužitelja i zainteresiranu osobu na zajedničko korištenje elektroničke komunikacijske infrastrukture i druge povezane opreme u skladu s Odlukom od 12. travnja 2012. Time je postupao sukladno odredbi članka 30. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama i protivno tužbenim navodima poduzimao radnje sa ciljem poticanja tužitelja i zainteresirane osobe na zajedničko korištenje elektroničke komunikacijske infrastrukture. O svojim stajalištima i radnjama koje poduzima tuženik je pravodobno obavješćivao tužitelja. Takvim postupanjem tuženik je u cijelosti postupao u cilju ostvarivanja regulatornih načela kako to propisuje odredba članka 5. ZEK-a.

Za ocjenu zakonitosti osporene odluke tuženika mjerodavne su odredbe ZEK-a, zbog čega se tužitelj neosnovano poziva na odredbe Zakona o vlasništvu. Osporenu odluku tuženik je donio u postupku u kojem je utvrdio sve činjenice i okolnosti koje su bitne za zakonito i pravilno rješavanje upravne stvari i nakon što je tužitelju i zainteresiranoj osobi omogućio da se izjasne o svim činjeničnim i pravnim pitanjima, a osporena odluka donesena je u svemu sukladno odredbi članka 98. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09.).

Iz navedenih razloga Sud je ocijenio da tužbeni navodi nisu doveli u sumnju pravilnost i potpunost činjeničnog stanja utvrđenog u postupku koji je proveo tuženik. Tužitelj predlaže održavanje rasprave kako bi se utvrdila prava volja ugovornih strana i kako bi se mogao očitovati na isprave spisa predmeta i navode tuženika. Ovaj prijedlog Sud nije prihvatio jer su svi relevantni podaci na kojima je osporena odluka utemeljena dostavljeni tužitelju i zainteresiranoj osobi, koji su o ovim podacima raspravljali u postupku pred tuženikom. Sud je tužitelju dostavio na očitovanje odgovore na tužbu koje su dali tuženik i zainteresirana, čime je strankama u postupku omogućeno očitovanje o svim podnescima zaprimljenim tijekom upravnog spora. Tužbenim navodima tužitelj osporava primjenu prava, odnosno pravilnost postupanja tuženika u smislu odredbe članka 30. ZEK-a, a ove tužbene navode Sud iz naprijed navedenih razloga u cijelosti cijeni neosnovanim.

Stoga je Sud utvrdio da je osporena odluka tuženika pravilna i zakonita zbog čega je temeljem odredbe članka 57. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14.) tužbu odbio kao neosnovanu.

Odluka o objavi presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Poslovni broj: UsII-9/15-10
Zagreb, 7. travnja 2016.

Predsjednica vijeća
Ana Berlengi Fellner, v. r.

59 29.06.2016 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-9/15-10 od 7. travnja 2016.

59 29.06.2016 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-9/15-10 od 7. travnja 2016.