## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1097/1999 od 13. ožujka 2000.

### NN 38/2000 (7.4.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1097/1999 od 13. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**871**

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, u sastavu sudac dr. sc. Velimir Belajec,
kao predsjednik Vijeća te suci Marijan Hranjski dr. iur,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec i Vice Vukojević
dr. iur., kao članovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi P. z. »L.« iz V. L., zastupanih
od punomoćnika A. M., odvjetnika iz V. L., na sjednici održanoj
13. ožujka 2000. godine, donio je jednoglasno

## ODLUKU

Ustavna tužba se odbija.

Prava istaknuta u ustavnoj tužbi nisu predmet ustavnosudske
zaštite.

Obrazloženje

1. Uvodno označeni tužitelji osporavaju presudu Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1240/98 od 20. srpnja 1999.
godine kojom je odbijena njihova revizija protiv presude Županijskog
suda u D., broj: Gž-996/97 od 16. siječnja 1998. godine.
Tom je presudom odbijena žalba tužitelja i potvrđena
presuda Općinskog suda u K., broj: P-146/97 od 25. lipnja
1997. godine kojom je odbijen i tužbeni zahtjev tužitelja
u svezi s utvrđenjem prava vlasništva.

2. Sve osporene presude donijete su u postupku koji je nastavljen
nakon što je, glede prvotno provedenog i pravomoćno
dovršenog parničnog postupka, s osnove istog tužbenog
zahtjeva (u kojem je tužbeni zahtjev tužitelja bio usvojen),
prijedlog protustranaka za ponavljanje pravomoćno dovršenog
postupka bio usvojen te ukinuta ranije donijeta presuda.

3. Tužitelji smatraju da su osporenim presudama povrijeđene
odredbe članaka 3., 19. i 115. stavak 3. Ustava, a time
i njihova prava koja nazivaju ustavnim pravima.

4. U obrazloženju ustavne tužbe, tužitelji detaljno
analiziraju svaku presudu donijetu tijekom cjelokupnog sudskog
postupka - prvostupanjskog, žalbenog i revizijskog, dajući
svoju prosudbu činjeničnih i materijalnopravnih
utvrđenja sudova danih u obrazloženjima osporenih presuda,
uz istodobno osporavanje i sudskih rješidbi kojima je dozvoljeno
ponavljanje postupka, a s osnove osporavanja prosudbe sudova da
se radi o novotama.

5. Ustavna tužba sadrži formalne sastojke propisane
člankom 61. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99, nastavno: Ustavni zakon),
kao i pretpostavke propisane člankom 59. stavkom 2. i 3.
i člankom 60. Ustavnog zakona.

6. Nakon utvrđenja navedenog u točki 5. obrazloženja
(faza ispitivanja formalnih pretpostavki) Ustavni sud, odlučujući
o ustavnoj tužbi, prvo ispituje jesu li prava istaknuta u
ustavnoj tužbi ustavna prava u smislu članka 59. stavak
1. Ustavnog zakona. Ako utvrdi da se radi o ustavnim pravima,
Ustavni sud ispituje jesu li ustavna prava povrijeđena.

6.1. U ustavnoj tužbi istaknuta prava i sloboda nisu predmet
ustavnosudske zaštite.

7. Polazište za takvo utvrđenje sadržano je u činjenici
da Ustavni sud nije ni sudište niti žalbeno tijelo višeg
(najvišeg) stupnja, a ustavna tužba nije ni redovni
niti izvanredni pravni lijek.

8. Prema ustavnom određenju nadležnosti Ustavnog suda
(članak 125. alineja 3. Ustava) kao i prema odredbi stavka
1. članka 59. Ustavnog zakona, ustavna tužba je institut
ustanovljen radi zaštite ustavnih sloboda i prava čovjeka
i građanina, a može se podnijeti ako podnositelj smatra
da je pojedinačnim aktom (i postupkom koji mu je prethodio)
povrijeđeno neko, od Ustavom utvrđenih, sloboda i prava
čovjeka i građanina (ustavno pravo).

9. Temeljem navedenih polaznih (načelnih) u svezi s konkretnim
osporavanjima i obrazloženjem danim u ustavnoj tužbi,
navodi se sljedeće:

9.1. Ustavna tužba je podnijeta u svezi s pojedinačnim
aktima donijetim od strane sudbene vlasti u parničnom postupku,
konkretno, u postupku koji je ponovljen nakon prihvaćanja
prijedloga za ponavljanje pravomoćno završenog postupka
i u kojem, ponovljenom postupku, nije usvojen zahtjev tužitelja
na utvrđenja vlasništva nekretnina.

9.2. Tužitelji od Ustavnog suda traže donošenje
odluke kojom bi se ocijenilo i utvrdilo da su, naprijed označenim
sudbenim aktima, povrijeđene odredbe iz članaka 3.,
19. i 115. stavak 3. Ustava, a time i njihova prava koja tužitelji
nazivaju ustavnim pravima, i to stoga što sudovi u tri stupnja
(općinski, županijski i Vrhovni sud) nisu pravilno
primijenili materijalno pravo, uslijed čega da je činjenično
stanje ostalo nedovoljno utvrđeno, a sve je dovelo do bitnih
povreda postupovnih odredbi.

10. Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, ne obnaša
nadležnosti žalbenog suda niti Vrhovnog suda, već
utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
tužitelja došlo do ustavno nedopuštenog zadiranja
u temeljne slobode i prava čovjeka i građanina, tj.
je li povrijeđeno ustavno pravo tužitelja (stavak 1.
članka 59. Ustavnog zakona).

11. Stoga su i ovlasti Ustavnog suda u svezi s pitanjima primjene
materijalnog prava, činjeničnih utvrđenja i
ocjene dokaza kvalitativno drukčije.

12. Ustavni se sud, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li
sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje,
ne upušta se ni u ocjenu dokaza niti u pravnu ocjenu sudova.

Za Ustavni sud su relevantne činjenice od čijeg
postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava, a pogrešna
primjena materijalnog prava nije, sama po sebi, ustavno valjani
razlog za podnošenje ustavne tužbe.

13. Ustavni sud ispituje relevantne činjenice od čijeg
postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava. Utvrdi li Sud
da je u konkretnom slučaju došlo do povreda postupovnih
pravila (primjerice: stranci u postupku nije bila dana mogućnost
dati svoj iskaz; ili mogućnost raspravljati na ročištu
odnosno na raspravi o provedenim dokazima i sl.), takva povreda
znači i povredu ustavnih prava koja se štite institutom
ustavne tužbe.

14. Ustavni sud ispituje i pogrešnu primjenu materijalnog
prava ako ona istodobno znači i povredu ustavnog prava.
Pojedinačni akt (sudbene, upravne vlasti ili drugih tijela
javnih ovlasti) nezakonit je, ako je rezultat pogrešne primjene
materijalnog prava. Svaka nezakonitost, međutim, ne mora uvijek
istodobno biti i povreda ustavnog prava.

Stoga Ustavni sud, u ovoj fazi ispitivanja ustavne tužbe,
ispituje sadrži li ustavna tužba ustavnopravne razloge
za sumnju da je, uslijed pogrešne primjene materijalnog prava,
moglo doći do povrede ustavnog prava. U slučaju utemeljenosti
takvih razloga, Sud će u daljnjoj fazi prići ispitivanju
(ne)osnovanosti istih u svezi s povredom ustavnog prava (odlučivanje
o meritumu zahtjeva iz ustavne tužbe).

15. Tužitelji predmetnom ustavnom tužbom ne pružaju
Ustavnom sudu valjani temelj za postupanje s ustavnom tužbom
izvan označenog načelnog ispitivanja, a to proizlazi
iz razloga ustavne tužbe.

16. Konkretno, tužitelji u ustavnoj tužbi ističu
povredu načela ustavnog poretka Republike Hrvatske iz članka
3. Ustava te povredu načela zakonitosti iz članka
115. stavak 3. Ustava.

17. Međutim, u odredbi članka 3. Ustav ne utvrđuje
slobode i prava čovjeka i građanina (ustavna prava).
Naime, u članku 3. Ustav utvrđuje najviše vrednote
ustavnog poretka koje se razrađuju i određuju u drugim
odredbama Ustava, a posebice u onima kojima se jamče slobode
i prava čovjeka i građanina. Odredba članka
3. Ustava služi kao osnova za tumačenje Ustava i kao
smjernica zakonodavcu pri razradi ustavnih prava građana te
je i upućena državnim tijelima, a ne neposredno građanima.

18. Odredbe iz stavka 3. članka 115. Ustava propisuje načelo
zakonitosti za sudbenu vlast. Propisujući temeljne smjernice
i dužnost sudova da postupaju i odlučuju zakonito,
ta ustavna odredba ne sadrži slobode i prava koja su Ustavom
zajamčena fizičkoj ili pravnoj osobi (nastavno:
subjektivno ustavno pravo).

Stoga se iz te odredbe ne može izvesti zaključak o
postojanju subjektivnog ustavnog prava na zakonitost odluka sudbene
vlasti, već tom odredbom ustavotvorac, u ukupnosti članka
115. Ustava, sudbenoj vlasti povjerava da samostalno i neovisno
brine o zakonitosti, a Vrhovnom je sudu Republike Hrvatske, ne
Ustavnom sudu, povjereno osiguravanje jedinstvene primjene zakona
(članak 116. Ustava).

19. Konačno, tužitelji ističu i povredu članka
19. Ustava i to na način da u prvom dijelu ustavne tužbe
ističu povredu stavka 2. navedenog članka, a na
kraju ustavne tužbe navode da su osporene odluke protivne
stavku 1. članka 19. Ustava.

19.1. U svezi s tim navodima ustavne tužbe, u prvom redu
valja istaći da tužitelji osporavaju odluke sudbene
vlasti, dok se odredbe članka 19. Ustava odnose na akte
državne uprave i tijela koja imaju javne ovlasti te na sudsku
kontrolu zakonitosti akata tih tijela. Dakle, već s tog
osnova, ustavna tužba ne pruža valjani ustavni temelj
za meritornu prosudbu zahtjeva iz ustavne tužbe.

19.2. Međutim, valja dodati i sljedeće:

Odredba stavka 1. članka 19. Ustava propisuje temeljne
smjernice i obveze državne uprave i tijela s javnim ovlastima
kad odlučuju o pravima i dužnostima građana, ali
ne propisuje subjektivno ustavno pravo na strani građana na
zakonitost, već je Upravnom sudu Republike Hrvatske (ne
Ustavnom sudu), dana nadležnost da u upravnosudskom postupku
kontrolira zakonitost uprave (članak 21. Zakona o sudovima,
»Narodne novine«, broj 3/94 i 100/96).

19.3. Slijedi da, sve kad bi se konkretnom ustavnom tužbom
osporavali akti uprave i tijela s javnim ovlastima, na odredbi
iz stavka 1. članka 19. Ustava ne temelji se ustavno pravo.

19.4. Treba dodati da se u stavku 2. članka 19. Ustava
(za razliku od stavka 1.) jamči ustavno pravo pojedincu
(i pravnoj osobi koja može biti nositeljem ustavnih prava
i sloboda) da može, ako je nezadovoljan pojedinačnim
aktom uprave ili tijela s javnim ovlastima, zatražiti da
nadležni sud u određenom postupku odluči o zakonitosti
tog akta, pa bi u slučaju povrede tog ustavnog prava bio
ispunjen ustavni temelj za ustavnosudsku zaštitu kroz ustavnu
tužbu.

19.5. Međutim, kako se konkretno radi o osporavanju akata
koje je donijela sudbena vlast, a ne upravna, odnosno tijelo javnih
ovlasti, to u konkretnom slučaju nije ni moglo doći
do eventualne povrede ustavnog prava iz stavka 2. članka
19. Ustava.

20. Budući da se ustavnom tužbom traži zaštita
prava koje se ne može podvesti pod prava i slobode čovjeka
i građanina u smislu članka 125. alineja 3. Ustava,
dakle, protivno odredbi članka 59. stavak 1. Ustavnog zakona
traži se zaštita prava koje nije ustavno pravo te ne
može biti predmetom ustavnosudske zaštite, to je ustavnu
tužbu valjalo odbiti i odlučiti kao u izreci.

Broj: U-III-1097/1999
Zagreb, 13. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 38/2000-871