## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2962/2002 od 14. svibnja 2004.

### NN 77/2004 (9.6.2004.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2962/2002 od 14. svibnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1568

Ustavni sud Republike Hrvatske,
u Vijeću za rješavanje postupovnih pretpostavki za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Milan Vuković, predsjednik Vijeća, te suci Ivan Matija
i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom D.
R. iz P. J., na sjednici održanoj dana 14. svibnja 2004. godine, jednoglasno je
donio

## RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u
»Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnesak nazvan »ustavnom
tužbom« podnesen je protiv Zakona o davanju u najam stanova na oslobođenom
teritoriju (»Narodne novine«, broj 73/95. od 27. rujna 1995.) i Zakona o
prestanku važenja Zakona o davanju u najam stanova na oslobođenom teritoriju
(»Narodne novine«, broj 101/98. od 28. srpnja 1998.), pozivom na odredbe članka
62. stavka 1. i članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hr­vat­ske (»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst; u dalj­njem
tekstu: Ustavni zakon).

U podnesku je istaknuto da su se
tek »donošenjem Postupka za individualni povratak osoba koje su napustile
Republiku Hr­vat­sku, kojeg je donijela Vlada Republike Hrvatske na sjednici
održanoj 27. travnja 1998. godine, stekle pretpostavke za povratak«, pa stoga
podnositeljica »ne svojom voljom i krivnjom nije mogla da ispoštuje uvjete koje
je postavio Zakon o davanju u najam stanova na oslobođenoj teritoriji«, uslijed
čega je njoj po sili zakona prestalo stanarsko pravo na stanu koji je prethodno
napustila. Smatra da je »uskraćena u pravnom osnovu za vođenje sudskog ili
nekog drugog postupka za zaštitu ovog svog stečenog i imovinskog prava.
Podnositeljica ustavne tužbe ne da nema efikasni pravni lijek, već nema uopće
mogućnost za vođenje postupka za zaštitu ovog svog povrijeđenog prava«. Na
kraju napominje da donošenjem Zakona o prestanku važenja Zakona o davanju u
najam stanova na oslobođenom teritoriju »nisu ukinute pravne posljedice koje je
on proizveo« tako da je stan »trajno oduzet«.

Povredu prava na pristup sudu
podnositeljica obrazlaže stajalištem Europskog suda za ljudska prava u
Strasbourgu koji je u presudi Kutić protiv Hrvatske od 1. ožujka 2002. godine,
donesenoj po zahtjevu broj 48778/99, utvrdio da postupovna jamstva predviđena
člankom 6. Europske konvencije svakome daju pravo da sudu ili sudištu podnese
bilo kakvu tužbu vezanu uz njegova građanska prava i obveze, da također valja
utvrditi je li stupanj pristupa predviđen odredbama domaćih zakona dovoljan da
bi se osiguralo pojedinčevo »pravo na sud« s obzirom na načelo vladavine prava
u demokratskom društvu, te da pravo pristupa sudu ne obuhvaća samo pravo
pokretanja postupka, već i pravo na »rješavanje« spora od strane suda.

Sukladno navedenom,
podnositeljica smatra da je osporenim Zakonom o davanju u najam stanova na
oslobođenom teritoriju i Zakonom o prestanku važenja Zakona o davanju u najam
stanova na oslobođenom teritoriju povrijeđeno ustavno jamstvo jednakosti
državljana Republike Hrvatske i stranaca pred sudovima, za­jam­čeno člankom 26.
Ustava, te ustavno pravo na pravično suđenje, a osobito pravo na pristup sudu,
zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Osim
navedenih ustavnih prava, podnositeljica smatra povri­je­đenima i konvencijska
prava na pravično suđenje i na djelotvorno domaće sredstvo pravne zaštite,
zajamčena člancima 6. i 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. –
pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak; u daljnjem tekstu: Europska konvencija).
Podredno smatra povrijeđenima i konvencijska prava propisana člancima 8. i 14.
Europske konvencije, te člankom 1. Prvog protokola uz Europsku konvenciju. U
tom smislu posebno ističe da je člankom 5. stavkom 2. Zakona o sudovima
(»Narodne novine«, broj 3/94., 100/96., 131/97., 129/00., 101/03. i 17/04.)
propisano da sudovi sude i na osnovi međunarodnih ugovora koji su dio pravnog
poretka Republike Hrvatske u smislu članka 140. Ustava Republike Hrvatske.

2.
U istom podnesku podnositeljica je Ustavnom sudu podnijela i prijedlog
(pogrešno naslovljen kao »zahtjev«) za ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o
davanju u najam stanova na oslobođenom teritoriju i Zakona o prestanku važenja
Zakona o davanju u najam stanova na oslobođenom teritoriju, odnosno njihovih
dijelova, u kojem od Ustavnog suda traži njihovo proglašenje protuustavnim,
odnosno ukidanje pravnih posljedica koje su oni proizveli.

3.
Naposljetku, pozivajući se na članak 63. stavak 3. Ustavnog zakona i na visinu
naknade određenu presudom Europskog suda za ljudska prava u predmetu Kutić
protiv Hrvatske, podnositeljica u istom podnesku postavlja Ustavnom sudu
»zahtjev za kompenzaciju radi naknade štete« u iznosu od 74.000,00 kuna,
temeljeći ga na vlastitoj prosudbi da je osporenim zakonima »pričinjena i
materijalna šteta koja se sastoji u otuđenju pokretne imovine u njezinom
vlasništvu, a koja se nalazila u predmetnom stanu, materijalna šteta koja se
sastoji u troškovima boravka na drugom mjestu, odnosno u naknadi za korištenje
navedene imovine, kao i nematerijalna šteta zbog duševnog bola i patnje koji je
istim pretrpila«.

*Ne postoje pretpostavke za odlučivanje o ustavnoj tužbi.*

4.
Člankom 62. stavkom 1. Ustavnog zakona propisano je:

»(1)
Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno
o njegovim pravima i obvezama (...) povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom (...).«

Sukladno
tome, u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom Ustavni sud štiti
ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom ako su one povrijeđene
pojedinačnim aktima donesenim na temelju zakona ili drugog propisa, odnosno
općeg akta zasnovanog na zakonu.

Podnositeljica,
međutim, nije podnijela ustavnu tužbu protiv pojedinačnog akta u smislu članka
62. stavka 1. Ustavnog zakona, nego neposredno protiv zakona.

Ustavni
sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom nije nadležan ocjenjivati
(apstraktnu) suglasnost zakona s Ustavom, jer se ona ocjenjuje u posebnom
postupku koji se pokreće zahtjevom utemeljenim na članku 35. Ustavnog zakona,
odnosno koji Ustavni sud pokreće sam ili u povodu prijedloga utemeljenog na
članku 38. Ustavnog zakona.

Stoga
je dio podneska podnositeljice u kojem je sadržan »zahtjev« za (apstraktnu)
ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o davanju u najam stanova na oslobođenoj
teritoriji i Zakona o prestanku važenja Zakona o davanju u najam stanova na
oslobođenom teritoriju izdvojen u poseban spis, broj: U-I-1147/2004, o kojem će
Ustavni sud odlučivati u posebnom postupku u skladu s odredbama glave IV.
Ustavnog zakona.

5.
S obzirom na razloge zbog kojih podnositeljica smatra da je bila faktički
onemogućena vratiti se u Republiku Hrvatsku, odnosno da »nema uopće mogućnost
za vođenje postupka za zaštitu svog povrijeđenog prava«, a u vezi s pozivanjem
podnositeljice na pravna stajališta Europskog suda za ljudska prava, Ustavni
sud napominje da u tim pitanjima nema bitnih razlika u stajalištima dva suda. S
tim u vezi Ustavni sud podsjeća na konačnu odluku o dopuštenosti zahtjeva u
predmetu Ostojić protiv Hrvatske, broj 16837/02, kojom je Europski sud za
ljudska prava odbacio zahtjev podnositelja kao očito neosnovan, utvrdivši
sljedeće:

Glede
podnositeljeve tvrdnje da nije mogao podnijeti građansku tužbu u Hrvatskoj zato
što nije bio u mogućnosti ući u Hrvatsku, Sud bilježi da je, čak i pod
pretpostavkom da je podnositelj osobno bio spriječen da uđe u Hrvatsku, on
mogao koristiti usluge druge osobe koja ga je mogla zastupati pred hrvatskim
vlastima ili je mogao komunicirati s hrvatskim vlastima putem pošte.

Slijedi
da je ovaj prigovor očito neosnovan te mora biti odbačen u skladu s člankom
35., stavci 3. i 4. Konvencije.

2.
Podnositelj nadalje prigovara da nema na raspolaganju učinkovito sredstvo radi
zaštite svojih vlasničkih prava (...).

Sud
bilježi da je do studenoga 1999. podnositelj bio u mogućnosti podnijeti
građansku tužbu za naknadu štete, ali je to propustio učiniti.

Slijedi
da je ovaj prigovor očito neosnovan te mora biti odbačen u skladu s člankom
35., stavci 3. i 4. Konvencije.

Pravna
situacija je istovjetna i u konkretnom predmetu podnositeljice. Sukladno tome,
isticanju podnositeljice o povredi prava na pristup sudu i na nepostojanje
djelotvornog domaćeg sredstva pravne zaštite, koje za posljedicu imaju i sve
ostale povrede ustavnih i konvencijskih prava navedene u podnesku, proturječi
činjenica da ona ni za vrijeme važenja Zakona o davanju u najam stanova na
oslobođenom teritoriju ni nakon prestanka njegova važenja uopće nije zatražila
od domaćeg suda zaštitu svojih prava. Stoga pravna situacija podnositeljice
nije usporediva s onom u povodu koje je Europski sud za ljudska prava donio
presudu Kutić protiv Hrvatske, a na koju se u svom podnesku poziva
podnositeljica, jer se u konkretnom slučaju podnositeljica nije ni obratila
domaćem sudu za zaštitu svojih prava.

6.
Podnositeljica na kraju zahtijeva »kompenzaciju radi naknade štete« pozivajući
se u uvodnom dijelu podneska na članak 63. stavak 1. Ustavnog zakona. Iz
sadržaja podneska, međutim, nedvojbeno proizlazi da podnositeljica nije
podnijela ustavnu tužbu zbog toga što sud o njezinim pravima u konkretnoj
pravnoj stvari nije odlučio u razumnom roku, iz čega bi onda proizlazilo i
njezino pravo na primjerenu naknadu propisano člankom 63. stavkom 3. Ustavnog
zakona.

Podnositeljica
ne uvažava pretpostavke koje moraju biti ispunjene za ostvarenje prava na
primjerenu naknadu, propisane u članku 63. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona, pa
»zahtjev za kompenzaciju radi naknade štete« temelji na članku 63. stavku 3.
Ustavnog zakona kao na samostalnoj i zasebnoj pravnoj osnovi za dodjelu
primjerene naknade.

Budući
da podnositeljica nije podnijela ustavnu tužbu zbog nedonošenja sudske odluke u
razumnom roku (jer sudski postupak nije ni pokrenula, pa uopće ne postoji
konkretna pravna stvar o kojoj bi sud trebao odlučiti u razumnom roku), ne
postoje pretpostavke za odlučivanje Ustavnog suda temeljem članka 63. stavka 3.
Ustavnog zakona.

7.
Slijedom navedenog, na temelju članaka 32. Ustavnog zakona, riješeno je kao pod
točkom I. izreke, dok se rješenje pod točkom II. temelji na odredbi članka 29.
Ustavnog zakona.

Broj:
U-III-2962/2002

Zagreb,
14. svibnja 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**Milan Vuković,** v. r.

Rješenje, NN 77/2004-1568