## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-487/1999 od 17. listopada 1999.

### NN 135/1999 (10.12.1999.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-487/1999 od 17. listopada 1999.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, mr. Vojislav Kučeković,
Jurica Malčić, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, u povodu prijedloga za pokretanje
postupka za ocjenu ustavnosti, na sjednici održanoj 27. listopada
1999., donio je

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu
ustavnosti odredbi članaka 24. stavka 2., 26. stavka 2.,
31. stavka 4., 43., 44., 46., 57. stavka 1., 64., 65. stavka 1.,
76., 105. stavka 1. točke 30., 108. i 118. Zakona o bankama
(»Narodne novine«, broj 161/98).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I.

Odvjetničko društvo Marković & Plišo
iz Zagreba, podnijelo je prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu
suglasnosti odredbi članaka 24. stavka 2., 26. stavka 2.,
31. stavka 3., 43., 44., 46., 57. stavka 1., 64., 65. stavka 1.,
76., 105., 108. i 118. Zakona o bankama, s određenim odredbama
Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 8/98
- pročišćeni tekst, dalje: Ustav).

Na sjednici Suda održanoj 24. lipnja 1999. zaključeno
je da se povodom prijedloga zatraži odgovor od Hrvatskoga
državnog sabora, a od Ministarstva financija i Hrvatske narodne
banke, stručno mišljenje.

Tajnik Hrvatskoga državnog sabora obavijestio je Sud da je
prijedlog uputio Odboru za Ustav, Poslovnik i politički
sustav, koji, međutim, na prijedlog nije odgovorio.

Ministarstvo financija dostavilo je svoje stručno mišljenje.

Hrvatska narodna banka dostavila je svoje stručno mišljenje
na prijedlog, u bitnom, kako slijedi.

a) Glede odredbe članka 24. stavka 2., smatra da prijedlog
nije osnovan, jer da su uvjeti za imenovanje predsjednika i članova
uprave banaka nedvojbeno isti za sve kandidate, pa da su i ta
mjesta dostupna svima pod jednakim uvjetima u smislu odredbe članka
54. stavka 2. Ustava.

b) Hrvatska narodna banka navodi da se i osporena odredba članka
26. stavka 2. Zakona o bankama, jednako primjenjuje na sve osobe
koje s bankom sklapaju pravne poslove. Smatra da ustavno načelo
jednakosti i poštivanja prava čovjeka nije povrijeđeno
tom odredbom, jer se ona jednako primjenjuje na sve građane,
a sve osobe, bile one povezane ili ne, mogu sklapati pravne poslove
s bankom, koristiti kredite kod banke, biti dioničari banke
i dr. pod uvjetom da se primjenjuju i ostale odredbe Zakona o
bankama. Stoga drži da ni prijedlog glede te odredbe nije
osnovan.

c) U svezi prijedloga za ocjenu ustavnosti odredbe članka
31. stavka 4. Zakona o bankama, Hrvatska narodna banka također
smatra da je u cijelosti neosnovan. Ističe da se osporenom
odredbom ne zahvaća u stečena prava građana i
pravnih osoba, jer da se njome samo stvaraju pretpostavke koje
omogućavaju da se u svakom trenutku može nedvojbeno
utvrditi tko je dioničar banke, a dosadašnji imatelj
dionica na donositelja koji će do isteka roka za zamjenu
dionica postati imatelj dionica na ime, i dalje će ostvarivati
sva prava koja mu pripadaju i koja iz dionica proizlaze, a ista
se prava, kao ni vrijednost dionica ne umanjuju. Glede navoda
predlagatelja da se osporenom odredbom ne može ograničiti
niti ukinuti povlaštenost, jer je to prema članku
297. Zakona o trgovačkim društvima (»Narodne
novine«, br. 111/93 i 34/99) moguće samo suglasnošću
povlaštenih dioničara, smatra da se kod dionica na
donositelja radi upravo o suprotnom. Naime, kaže, i dionice
na ime i dionice na donositelja spadaju u rod redovnih dionica,
a te dionice, prema Zakonu o trgovačkim društvima,
njihovim imateljima ne daju nikakva povlaštena prava. Ističe
da je razlika između dionica na ime i dionica na donositelja
samo u činjenici da je imatelj dionica na ime, lako prepoznatljiv,
a sama dionica se prenosi prema određenim pravilima, dok je
kod dionica na donositelja dioničar teško prepoznatljiv,
ali je sama dionica lako prenosiva.

d) Glede odredbi članka 43. stavka 5., članka 44.
st. 2. i 3. te članka 46. st. 2. i 3. Zakona o bankama,
smatra da nisu u suprotnosti s odredbama članka 49. stavka
1. i članka 50. stavka 2. Ustava, niti su protivne članku
242. Zakona o trgovačkim društvima. Ističe
da se ograničenja propisana osporenim odredbama odnose
jednako na sve banke i njima se banke ne dovode u nejednak pravni
položaj na tržištu u odnosu na druge poduzetnike.
Od ostalih poduzetnika koji kao pravne osobe obavljaju gospodarsku
djelatnost s ciljem postizanja dobiti, jedino banke mogu obavljati
djelatnosti koje su Zakonom o bankama utvrđene kao djelatnosti
banke, osim ako drugim zakonom nije drukčije propisano.
U odnosu na druge poduzetnike banke su, dakle, specifični
poduzetnici čiji je predmet poslovanja, između ostalog,
primanje novčanih depozita od fizičkih i pravnih
osoba. Izloženost banke i njeno zakonom utvrđeno ograničenje
jedna je od pretpostavki osiguravanja sigurnog i stabilnog poslovanja,
odnosno osiguranja obveza prema vjerovnicima, pa tako i prema
fizičkim i pravnim osobama čija se sredstva nalaze
u depozitu banke.

Glede suglasnosti nadzornog odbora, kao pretpostavke valjanosti
određenog pravnog posla, navodi da je propisana kogentnom
zakonskom normom i predstavlja zakonsko ograničenje ovlasti
uprave. Obzirom da se radi o zakonskom ograničenju, a ne
o ograničenju koje bi proizlazilo iz statuta ili eventualno
poslovnika o radu uprave, kao mogućnošću dispozitivnog
uređenja unutrašnjih odnosa u vođenju društva,
to da se ne može govoriti o kategorijama postupanja suprotno
pravnom poretku Republike Hrvatske, niti isto dovoditi u vezu
sa sigurnošću pravnog prometa i povjerenjem u Sudski
registar. Ističe da i Zakon o trgovačkim društvima
također poznaje institut prethodne suglasnosti određenog
organa društva kod sklapanja pojedinih poslova. Konačno
smatra da je s obzirom na djelatnost banaka i njihov specifičan
položaj u društvu koji proizlazi iz okolnosti što
radi s tuđim novcem, nesporno da banke moraju biti posebno
i strože kontrolirane nego što se kontroliraju ostala
trgovačka društva, pa je Zakonom o bankama, kao specijalnim
zakonom, način odlučivanja nadzornog odbora kod
pojedinih pitanja drukčije utvrđen nego kod odlučivanja
članova nadzornih odbora ostalih trgovačkih društava.

e) U svezi osporavane odredbe članka 57. stavka 1. Zakona
o bankama, Hrvatska narodna banka smatra da ni ona nije protivna
članku 49. stavku 1. Ustava, niti da predstavlja ograničenje
dioničara u donošenju njihovih odluka. Navodi da o
imenovanju ovlaštene revizorske tvrtke odlučuje banka,
sukladno članku 56. stavku 1. Zakona o bankama, dakle odlučuju
dioničari banke i ne postoji zakonsko ograničenje
koje bi ih obvezivalo da izaberu posebnu, zakonom određenu
revizorsku tvrtku. Smatra da propisano ograničenje proizlazi
iz već naprijed navedenih specifičnosti u poslovanju
banaka u odnosu na druge poduzetnike koji podliježu reviziji,
i ima za svrhu postizanje što veće objektivnosti ocjene
financijskih izvješća banke.

f) Glede osporavane odredbe članka 64. Zakona o bankama,
Hrvatske narodna banka je mišljenja da predlagatelj neosnovano
smatra da se njome zadire u nadležnost nadzornog odbora banke,
niti se uvodi paralelni organ nadzora koji bi imao ovlasti kojima
bi se mijenjale ili ukidale ovlasti nadzornog odbora utvrđene
zakonom. Navodi da je svrha te odredbe da stručna i kvalificirana
osoba osigura nadzornom odboru pravovremene i kontinuirane informacije
o poslovanju banke tijekom cijele godine, a tog unutarnjeg revizora
bira upravo nadzorni odbor i njemu je odgovoran za svoj rad te
se tim institutom pojačava sloboda i odgovornost nadzornog
odbora, jer putem unutarnjeg revizora nadzorni odbor ima točne
i kontinuirane podatke o poslovanju banke, na temelju kojih može
pravodobno poduzimati propisane mjere.

g) Hrvatska narodna banka ne smatra ustavnopravno upitnom ni odredbu
članka 76. Zakona o bankama. Drži, naime, da se propisivanjem
suglasnosti nadzornog odbora za donošenje općih akata
ne zadire u ovlasti uprave, jer se tim člankom ne derogira
ovlaštenje uprave banke da utvrđuje i donosi opće
akte banke. Navodi da potreba da se za određene poslove u
banci zakonom propiše obveza pribavljanja prethodne suglasnosti
nadzornog odbora proizlazi iz već ranije obrazloženih
navoda o specifičnosti poslovanja banke te okolnosti da
poslovanje banke i organizaciju tog poslovanja treba podvesti
pod nadzor koji će biti strože reguliran od nadzora
u ostalim trgovačkim društvima.

II.

Pri ocjenjivanju osporenih odredbi Zakona o bankama, Sud je pošao
od specifične naravi bankarske djelatnosti. Naime, od svih
poduzetnika koji kao pravne osobe mogu obavljati gospodarske djelatnosti
sa ciljem postizanja dobiti, jedino banke mogu obavljati djelatnosti
koje su Zakonom o bankama utvrđene kao djelatnosti banke,
osim ako drugim zakonom nije drukčije propisano. U odnosu
na druge poduzetnike banke imaju poseban predmet poslovanja, koji
se, između ostalog, sastoji u primanju novčanih depozita
od fizičkih i pravnih osoba. Stoga je zakonodavac opravdano
našao potrebnim odrediti i načine osiguravanja sigurnog
i stabilnog poslovanja, odnosno osiguranja obveza prema vjerovnicima,
pa tako i prema fizičkim i pravnim osobama čija
se sredstva nalaze u depozitu banke. Takvo osiguravanje sigurnog
i stabilnog poslovanja banaka, prema stajalištu Suda, nije
u nesuglasnosti s odredbama Ustava o poduzetničkoj i tržišnoj
slobodi, kao temelju gospodarskog ustroja Republike Hrvatske,
već je u funkciji ostvarivanja vladavine prava i nepovredivosti
vlasništva, kao najviših vrednota ustavnog poretka Republike
Hrvatske.

*Ocjena osporavanih odredbi Zakona o bankama*

1. Članak 24. stavak 2. Zakona o bankama glasi:

*»Osoba koja je kao kandidat predložena za predsjednika
uprave kao i kandidati predloženi za članove uprave
moraju imati visoku stručnu spremu ekonomskog ili pravnog
smjera, uspješno trogodišnje iskustvo na vodećim
poslovima u banci, uspješno šestogodišnje iskustvo
na odgovarajućim financijskim poslovima što dokazuje
uspješnim polaganjem stručnog bankarskog ispita čiji
sadržaj i rokove donosi Hrvatska narodna banka posebnim propisima.
Ujedno treba ispunjavati i posebne uvjete koje propiše Hrvatska
narodna banka u svezi stručnog usmjerenja, poznavanja hrvatskog
jezika i propisa Republike Hrvatske.«.*

Predlagatelj ukazuje na odredbu članka 54. stavka 2. Ustava,
koja proklamira dostupnost svakog radnog mjesta i dužnosti
svakome pod jednakim uvjetima, kao i na odredbu članka
49. stavka 1. Ustava, koja uređuje poduzetničku i tržišnu
slobodu temeljem gospodarskog ustroja Republike.

Smatra, da ako banke žele na razini uprave osigurati kvalitetno
vođenje poslova koji ne ulaze striktno u propisani predmet
poslovanja banaka, onda da je dostupnost tog radnog mjesta, odnosno
dužnosti, potrebno osigurati svim osobama čija stručna
sprema odgovara toj vrsti poslova, a ne samo osobama čija
je stručna sprema zakonski uređena uvjetom za vođenje
poslova koje ima u vidu osporavana odredba.

Prijedlog nije osnovan.

U osporavanom članku 24. stavku 2. Zakona o bankama propisuju
se uvjeti kojima mora udovoljavati osoba koja je kao kandidat
predložena za predsjednika ili člana uprave banke.

Već i sam Ustav, u članku 54. stavku 2. propisuje
da svatko slobodno bira poziv i zaposlenje i svakomu je pod jednakim
uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost.

Dakle, nema zapreke da se zakonom propišu uvjeti koje mora
ispunjavati kandidat za određeno radno mjesto, jer ti uvjeti
vrijede za sve koji žele kandidirati za takvo radno mjesto,
pa je ono dostupno svima pod jednakim, upravo tim propisanim uvjetima.

Stoga Sud ocjenjuje da osporavana odredba članka 24. stavka
2. Zakona o bankama nije u nesuglasnosti s odredbom članka
54. stavka 2. Ustava.

Također, Sud ocjenjuje da ista osporavana odredba nije u nesuglasnosti
ni s odredbom članka 49. stavka 1. Ustava, jer se propisivanjem
uvjeta potrebnih za obavljanje poslova određenog radnog mjesta
ni na koji način ne vrijeđa poduzetničku i tržišnu
slobodu kao temelj gospodarskog ustroja Republike Hrvatske.

2. Članak 26. stavak 2. Zakona o bankama glasi:

*»Povezanim osobama smatraju se i: roditelji, bračni
drug i djeca fizičke osobe.«.*

Predlagatelj smatra da sama činjenica rođenja i odnosa
srodstva koji se zasniva činjenicom rođenja, ne može
biti podlogom različitom pravnom tretmanu fizičkih
osoba koje sklapaju privatne pravne poslove, jer da bi to bilo
suprotno ustavnom načelu jednakosti i poštivanja prava
čovjeka iz članka 3. te suprotnim odredbi članka
35. Ustava. Navodi da je formulacija stavka 3. članka 26.
dovoljno široka da u uređenju grupe povezanih osoba mogu
i moraju biti obuhvaćene i fizičke osobe, i to bez
obzira na odnose srodstva, nego temeljem gospodarskog kriterija
koji jedini može i treba biti relevantan za utvrđenje
povezanosti među klijentima banke, odnosno za utvrđenje
rizičnosti poslovanja banke. Smatra da ta odredba stavka
3. u svakom slučaju pokriva cijelo moguće područje
primjene osporavane odredbe stavka 2., zbog čega da se
ta ukazuje ne samo protivna Ustavu, nego i sadržajno suvišna.

Prijedlog nije osnovan.

U članku 26. Zakona o bankama određeno je koje se pravne
i fizičke osobe smatraju povezanima u smislu tog Zakona,
a u osporenom stavku 2., posebno je određeno da se povezanim
osobama smatraju i roditelji, bračni drug i djeca fizičke
osobe.

Smisao instituta povezanih osoba jeste u sprječavanju mogućnosti
da uslijed pogoršanja ili poboljšanja gospodarskog i
financijskog stanja jedne osobe može doći do pogoršanja
ili poboljšanja gospodarskog i financijskog stanja jedne
ili više drugih osoba, jer se između njih provodi ili
postoji mogućnost prijenosa gubitaka, dobiti ili kreditne
sposobnosti, a što se provjerava već i prije davanja
odobrenja za rad banke.

Sud ocjenjuje da time što je zakonodavac među povezane
osobe svrstao i roditelje, bračnog druga i djecu fizičke
osobe, nije povrijedio odredbu članka 35. Ustava, prema
kojoj se svakomu čovjeku i građaninu jamči štovanje
i pravna zaštita njegovog osobnog i obiteljskog života,
dostojanstva, ugleda i časti. Naime, određivanjem tih
osoba kao povezanih, želi se u što je moguće većoj
mjeri izbjeći mogućnost zaobilaženja propisa
koji uređuju bankarsko poslovanje i istovremeno osigurati
pravilna i dosljedna primjena tih propisa, u čemu nema
povrede prava čovjeka i građanina iz članka
35. Ustava.

3. Članak 31. stavak 4. Zakona o bankama glasi:

*»Dionice banke moraju glasiti na ime«.*

Članak 105. stavak 1. točka 30. glasi:

*»Prekršaj čini banka:*

*30. ako dionice na donosioca ne zamijeni dionicama na ime prema
rokovima iz članka 108. ovoga Zakona.«.*

Članak 108. Zakona o bankama glasi:

*»Banke upisane u sudski registar do stupanja na snagu
ovoga Zakona koje su izdale dionice na donositelja dužne
su te dionice zamijeniti za dionice na ime najkasnije do 31. prosinca
1999.«.*

Predlagatelj smatra da navedene odredbe nalažu bankama da
donesu odluke kojima se zahvaća u stečena prava građana
i pravnih osoba, koji su sukladno ranijim propisima i statutu
banke upisali, uplatili, ili kasnijim pravnim poslom stekli dionice
na donositelja, što da nije u suglasnosti s odredbom članka
49. stavka 4. Ustava kojom je uređeno da se prava stečena
ulaganjem kapitala ne mogu umanjiti zakonom ni drugim pravnim
aktom. Navodi da se zakonska intencija da se postigne transparentnost
dioničarske strukture može realizirati pro futuro,
ali se ne bi smjela retroaktivno primijeniti. Ukazuje da dionice
na donositelja nose specifična prava, i osobe koje su ih
stekle, stekle su ih upravo zato da steknu specifična prava
koja im pruža svojstvo dionice da se prenosi kao svaki vrijednosni
papir na donositelja.

Prijedlog nije osnovan.

Predlagatelj smatra da su osporavane odredbe u neskladu s odredbom
članka 49. stavka 4. Ustava, prema kojoj se prava stečena
ulaganjem kapitala ne mogu umanjiti zakonom niti drugim pravnim
poslom.

Prema stajalištu Suda, prava koja je netko stekao ulaganjem
kapitala ne umanjuju se time što se njegove dionice koje
glase na donositelja mijenjaju u dionice koje glase na ime, jer
se sva prava koja imatelju dionice pripadaju i koja iz dionice
proizlaze, ni u čemu ne mijenjaju. Mijenja se samo način
prijenosa dionica, budući da se dionice na ime prenose indosamentom,
a one na donositelja predajom, ali ni promjenom načina
prijenosa dionice ne dira se u stečena prava imatelja dionica,
jer prava imatelja dionice i prava iz dionice ovise o njezinom
rodu, a ne o načinu njezinog prijenosa. Nije osnovan ni
navod predlagatelja da se radi o retroaktivnoj primjeni propisa,
opet iz razloga što se osporenim odredbama prava dioničara
koja su oni imali ili stekli dionicama na donositelja, ni u čemu
ne mijenja time što će se dionice zamijeniti onima
na ime.

Stoga sud ocjenjuje da osporene odredbe članka 31. stavka
4., članka 105. stavka 1. točke 30. i članka
108. Zakona o bankama nisu u neskladu s odredbom članka
49. stavka 4. Ustava.

4. Članak 43. Zakona o bankama glasi:

*»Izloženost banke prema osobi iz članka 41.
ovoga Zakona ne smije premašiti 25 posto jamstvenog kapitala.*

*Ograničenje iz stavka 1. ovoga članka ne odnosi
se na izloženost banke prema Republici Hrvatskoj, Hrvatskoj
narodnoj banci i Hrvatskoj garancijskoj agenciji.*

*Bez obzira na stavak 1. ovoga članka, izloženost
banke prema pojedinom dioničaru banke koji raspolaže
s više od 3 posto dionica banke i s njime povezanim osobama
ne smije prelaziti 5 posto jamstvenog kapitala.*

*Ukupna izloženost banke prema dioničarima banke
koji imaju dionice čiji ukupni nominalni iznos čini
više od pet posto temeljnog kapitala banke i s njima povezanim
osobama ne smije premašiti 25 posto jamstvenog kapitala.*

*Pravni posao koji dovodi do prekoračenja ili je u suprotnosti
sa stavkom 3. i 4. ovoga članka je ništav.«.*

Članak 44. Zakona o bankama glasi:

*»Velika izloženost banke je izloženost banke
prema osobi iz članka 41. ovoga Zakona koja premašuje
10 posto jamstvenog kapitala.*

*Za pravni posao čijom bi vrijednošću došlo
do izloženosti banke veće od 10 posto jamstvenog kapitala
potrebna je jednoglasna odluka nadzornog odbora banke.*

*Suglasnost iz prethodnog stavka ovoga članka uvjet je
nastanka i valjanosti pravnog posla za koji se ona traži.*

*Ograničenje iz stavka 1. ovoga članka ne odnosi
se na izloženost banke prema Republici Hrvatskoj, Hrvatskoj
narodnoj banci i Hrvatskoj garancijskoj agenciji.«.*

Članak 46. Zakona o bankama glasi:

*»Osobe u posebnom odnosu prema banci prema kojima bi nastala
ili bi se povećala izloženost banke jesu:*

*1. dioničari banke koji imaju 5 ili više posto
dionica banke s pravom glasa u glavnoj skupštini banke,*

*2. članovi uprave i nadzornog odbora te prokuristi banke,*

*3. osobe koje s bankom imaju ugovore o radu sklopljene uz posebne
uvjete,*

*4. bračni i izvanbračni drugovi osoba iz točaka
1., 2. i 3. ovoga stavka i njihova djeca i usvojenici,*

*5. pravne osobe u čijem kapitalu osobe iz točke
1. do 4. ovoga stavka imaju više od 20 posto udjela s pravom
glasa,*

*6. pravne osobe u čijem kapitalu banka ima više
od 20 posto udjela s pravom glasa ili nad kojima banka ima na
drugi način upravljačku kontrolu.*

*Za pravni posao zbog kojega bi nastala ili bi se povećala
izloženost banke prema osobama iz stavka 1. ovoga članka
potrebna je suglasnost svih članova nadzornog odbora banke.*

*Pravni posao sklopljen protivno stavku 2. ovoga članka
je ništav.«*

Predlagatelj smatra da se odredbe članka 43. stavka 5.,
članka 44. stavka 2. i 3. i članka 46. stavka 2.
i 3. Zakona o bankama pokazuju suprotnim pravnom poretku Republike
Hrvatske, sigurnosti pravnog prometa i povjerenja u Sudski registar
te predlaže pokretanje postupka ocjene njihove suglasnosti
s obzirom na odredbu članka 49. stavka 1. Ustava, a navodi
i da se razlozi za takvo zakonsko uređenje nikako ne mogu
protumačiti valjanim ustavnim razlozima ograničenja
poduzetničke slobode, kako su oni uređeni odredbom
članka 50. stavka 2. Ustava.

Također smatra da se Zakon o bankama po svojoj pravnoj prirodi
treba ograničiti na uređenje poslovanja banaka i nadzora
nad njihovim poslovanjem, ali da ne bi smio ulaziti u materijalnopravnu
valjanost pravnih poslova koje banka sklapa, s obzirom na nužnost
da se zaštiti pravna sigurnost trećih osoba u njihovom
poslovanju s bankama.

Ukazuje i na načelo prihvaćeno u pravnom poretku
Republike Hrvatske, prema kojem su valjani čak i pravni
poslovi koje trgovačko društvo sklopi izvan registrirane
djelatnosti, čime se sukladno općeprihvaćenim
pravnim načelima štiti koncept sigurnosti pravnog
prometa, odnosno povjerenja u ovlast uprave na sklapanje pravnih
poslova. Ističe da je to načelo prihvaćeno
čak i u situaciji kada trgovačko društvo sklapa
pravni posao izvan svojeg registriranog predmeta poslovanja, dakle
suprotno činjenicama koje su sudski registrirane i javno
dostupne svima, pa da isti koncept tim više valja štititi
i u odnosu na eventualno kršenje internih pravila banke.

Također navodi da je ništavost ugovora uređena Zakonom
o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91,
3/94 i 7/96) te je utvrđen ništavim, između ostalog,
i ugovor čije je sklapanje zakonom zabranjeno nekoj od
ugovornih strana (članak 103. Zakona o obveznim odnosima),
ali ako je sklapanje ugovora zabranjeno jednoj ugovornoj strani,
u konkretnom slučaju banci, ne može biti pravno moguće
da ugovor prestaje biti ništav ako na njega da suglasnost
drugo tijelo (nadzorni odbor) te iste osobe kojoj je sklapanje
ugovora zabranjeno. Smatra da je suštinsko pitanje da li
je i kako, suprotno članku 242. Zakona o trgovačkim
društvima, osporavanim člancima 44. i 46. ograničena
ovlast uprave u zastupanju, i da li se i kako to ograničenje
može upisati u Sudski registar, što da je uvjet njegovog
pravnog učinka prema trećima.

Što se tiče suglasnosti u obliku jednoglasne odluke
nadzornog odbora banke za pravni posao čijom bi vrijednošću
došlo do izloženosti banke veće od 10% jamstvenog
kapitala, predlagatelj smatra da suglasnost na sklapanje posla
može biti uvjet ako se radi o suglasnosti treće osobe
iz članka 29. Zakona o obveznim odnosima, a nikako tijela
same pravne osobe koja je ugovorna strana, pa da se taj institut
evidentno u tom slučaju ne može primijeniti, kao i
da se podloga za ovakvu suglasnost ne može naći ni
u članku 74. Zakona o obveznim odnosima.

Što se tiče same potrebne jednoglasnosti za donošenje
odluke o suglasnosti nadzornog odbora, predlagatelj smatra da
je načelno neodrživa prinuda na glasovanje u bilo
kojem kolektivnom tijelu, pa bi zahtjev za funkcionalnošću
rada svakog kolektivnog tijela, a također i potreba za zaštitom
od opstrukcije pojedinih njegovih članova, nalagao da se
poštuje volja pojedinog člana da se suzdrže od
glasovanja, odnosno da ne prisustvuje sjednici kolektivnog tijela,
a da to tijelo ipak može valjano odlučivati.

Prijedlog nije osnovan.

Sklapanje ugovora čijom bi vrijednošću došlo
do izloženosti banke veće od 10% njezinog jamstvenog
kapitala, suprotno navodu predlagatelja, nije zabranjeno, već
jedna strana (banka) za sklapanje takvog ugovora mora imati jednoglasnu
suglasnost svojega nadzornog odbora, čime se, po ocjeni
Suda, ni u čemu ne vrijeđa niti ograničava nečija
poduzetnička ili tržišna sloboda, niti Sud takvom
propisivanju nalazi ustavne zapreke.

Jednoglasna suglasnost za sklapanje pravnog posla kojim bi došlo
do izloženosti banke veće od 10% jamstvenog kapitala,
postupak je koji veže samo jednu ugovornu stranu, a radi
se o tijelu pravne osobe koja upravo i jeste ta ugovorna strana,
i koja će takav pravni posao moći sklopiti ukoliko
dobije suglasnost svojega nadležnog tijela, pa Sud ocjenjuje
da se ni time ne vrijeđa niti ograničava nečija
poduzetnička i tržišna sloboda.

Pravna posljedica nedostatka jednoglasne suglasnosti za pravni
posao čijom bi vrijednošću došlo do izloženosti
banke više od 10% jamstvenog kapitala, jest njegova ništavost,
upravo zbog prekoračenja ovlasti uprave, koje ograničenje
je određeno zakonom, baš osporenim odredbama. Dakle,
ne radi se o nekom internom ograničenju koje bi se kao
takvo trebalo upisati u Sudski registar kao uvjet njegovog pravnog
učinka prema trećim osobama, već o zakonskom
ograničenju za koje se uzima da je poznato svima, i kao
takvo ima pravni učinak prema svima. Također, osporene
odredbe su prinudni propis u smislu odredbe članka 103.
Zakona o obveznim odnosima, pa Sud ocjenjuje da one nisu protivne
pravnom poretku, ni sigurnosti pravnog prometa i povjerenja u
Sudski registar.

5. Članak 57. stavak 1. Zakona o bankama glasi:

*»Ista revizorska tvrtka može u istoj banci uzastopno
obaviti najviše četiri revizije financijskih izvješća«.*

Predlagatelj navodi da je imenovanje revizora dioničkog
društva isključivo u zakonskoj nadležnosti glavne
skupštine svakog dioničkog društva te da to temeljno
rješenje statusnopravnog propisa ne smije biti dovedeno u
pitanje, niti se dioničarima koji čine glavnu skupštinu,
čime ostvaruju svoja zakonom zajamčena prava, ne
može naložiti postupanje suprotno njihovoj volji.

Smatra da ograničenje dioničara u donošenju
njihovih odluka karakterizira protivnost Ustavom zajamčenoj
poduzetničkoj i tržišnoj slobodi, uređenoj
člankom 49. stavkom 1. Ustava te da se eventualni razlozi
za ovo ograničenje nikako ne mogu protumažčiti
razlozima zaštite interesa i sigurnosti Republike, prirode,
ljudskog okoliša, zdravlja ljudi, kako to uređuje članak
50. stavak 2. Ustava.

Prijedlog nije osnovan.

Imenovanje ovlaštene revizorske tvrtke zakonska je dužnost
banke iz članka 56. stavka 1. Zakona o bankama. Pri tom
imenovanju ovlaštene revizorske tvrtke, banka nije ni u čemu
ograničena, dakle slobodno imenuje ovlaštenu revizorsku
tvrtku po svojem izboru.

Međutim, zakonodavac je zbog postizanja što veće
objektivnosti ocjene financijskih izvješća banke i
zbog specifičnosti u poslovanju banaka u odnosu na druge
poduzetnike koji također podliježu reviziji, našao
potrebnim propisati kao u osporenoj odredbi, da tako slobodno
izabrana revizorska tvrtka može u istoj banci uzastopno obaviti
najviše četiri uzastopne revizije financijskih izvješća,
dakle, nakon takve četiri revizije, banka mora imenovati
drugu revizorsku tvrtku za sljedeće financijsko izvješće.

Prema ocjeni Suda, za propisivanje kojim ista revizorska tvrtka
može u istoj banci uzastopno obaviti najviše četiri
revizije financijskih izvješća, nema ustavne zapreke,
a istovremeno se ne ocjenjuje da bi time nekome bile ograničene
poduzetničke i tržišne slobode iz članka
49. stavka 1., niti da se uopće radi o ograničenju
koje bi moglo biti u nesuglasju s odredbom članka 50. stavka
2. Ustava, jer banka opet bira slobodno revizorsku tvrtku između
svih takvih tvrtki, osim one koja je obavila uzastopce četiri
revizije.

6. Članak 64. Zakona o bankama glasi:

*»Banka mora imati najmanje jednog unutarnjeg revizora
s položenim stručnim ispitom za zvanje revizora, kojeg
imenuje nadzorni odbor i kojemu je odgovoran za svoj rad.*

*Unutarnji revizor prati i provjerava pridržava li se banka
zakona i drugih propisa, odgovarajućih računovodstvenih
standarda i postupaka te obavlja reviziju dokumentacije banke
i o tome tromjesečno podnosi izvješće nadzornom
odboru.*

*Unutarnji revizor može davati nadzornom odboru mišljenje
i o drugim pitanjima o kojima nadzorni odbor zatraži mišljenje.*

*Unutarnji revizor dužan je razmjenjivati sve relevantne
informacije sa unutarnjom kontrolom banke koje se odnose na poslovanje
banke, a naročito glede ustanovljenoga protuzakonitog poslovanja
banke kao i poslovanje koje ugrožava ili bi moglo ugroziti
stabilno, sigurno i profitabilno poslovanje banke.«.*

Članak 65. Zakona o bankama glasi:

*»Osobe koje obavljaju poslove unutarnje kontrole i unutarnje
revizije ne smiju u banci obavljati druge poslove, ne mogu biti
članovi uprave i nadzornog odbora banke ni s bankom povezane
osobe.*

*U svom radu osobe iz stavka 1. ovoga članka dužne
su se pridržavati pravila struke i odgovarajućih međunarodnih
standarda.«.*

Članak 105. stavak 1. točka 18. Zakona o bankama
glasi:

*»Prekršaj čini banka:*

*18. ako nema jednog unutarnjeg revizora s položenim stručnim
ispitom za zvanje revizora (članak 64),«.*

Članak 118. Zakona o bankama glasi:

*»Banka upisana u sudski registar do stupanja na snagu
ovoga Zakona dužna je u roku od 6 mjeseci od dana stupanja
na snagu ovoga Zakona ustrojiti unutarnju kontrolu, unutarnju
reviziju i službu procjene i mjerenja rizika i o tome bez
odgađanja izvijestiti Hrvatsku narodnu banku.«.*

Predlagatelj smatra da je suvišno nalagati nadzornom odboru
kao reprezentantu volje glavne skupštine, da i on imenuje
zasebnog revizora, jer je upravo taj odbor nadležan nadzirati
vođenje poslova društva, pregledavati i ispitivati poslovne
knjige, dokumentaciju, blagajnu, vrijednosne papire i druge stvari.
Također navodi da je sloboda nadzornog odbora, kao reprezentanta
volje dioničara, da sam, na vlastitu odgovornost izabere
najpogodniji način svojega nadzora, a pri tome je nadzorni
odbor vezan dužnom pozornošću i odgovornošću
u radu te je i odgovoran za svaku štetu koju uzrokuje propustom
dužne pozornosti i odgovornosti, sukladno članku 253.
Zakona o trgovačkim društvima. Smatra da bi zadiranje
u tu slobodu, odnosno odgovornost nadzornog odbora, moglo također
biti tretirano suprotnim članku 49. stavku 1. Ustava, a
također da vrijedi istaći kako ne postoje razlozi ograničenja
poduzetničke slobode iz članka 50. stavka 2. Ustava.

Prijedlog nije osnovan.

Unutarnjeg revizora iz osporavanih odredbi, imenuje nadzorni odbor
banke, i taj je unutarnji revizor odgovoran za svoj rad upravo
tom nadzornom odboru koji ga imenuje. Istovremeno, unutarnji revizor
ni u kojem smislu nema ovlasti zadirati u nadležnosti nadzornog
odbora, već mu samo o rezultatu svojega rada daje izvješće
i mišljenja.

Sud ocjenjuje da unutarnji revizor ni na koji način ne
može utjecati, niti ograničiti poduzetničku
i tržišnu slobodu banke, zbog čega ni osporavane
odredbe članka 64., članka 65., članka 105.
stavka 1. točke 18. i članka 118. Zakona o bankama
nisu u nesuglasnosti s odredbama članka 49. stavka 1. i
članka 50. stavka 2. Ustava.

7. Članak 76. Zakona o bankama glasi:

*»Uprava banke obvezna je uz suglasnost nadzornog odbora
donijeti opće akte u skladu sa statutom banke, kojima se
uređuju:*

*1. organizacija i ustrojstvo banke,*

*2. prava, obveze i nadzor direktora svake organizacijske jedinice,*

*3. prava i ovlasti revizora banke, obavljanje unutarnje kontrole,
unutarnje revizije, unutarnje procjene rizičnosti poslovanja
te prava i ovlasti stalnih povjerenstava utvrđenih statutom
banke,*

*4. ograničenja ovlasti članova uprave, nadzornog
odbora, prokurista i ostalih zaposlenika banke koja se odnose
na sudjelovanje u bankovnim poslovima u ime i za račun
banke,*

*5. računovodstvene politike u skladu sa zakonima i računovodstvenim
standardima,*

*6. kreditne politike kojima se utvrđuju postupci i način
davanja kredita i drugih plasmana i mogućih obveza, te postupci
i način osiguravanja povrata, odnosno naplate potraživanja,
obračun i naplata kamata, provizija i drugih naknada te
postupci u svezi s drugim oblicima izloženosti prema ovome
Zakonu,*

*7. politika upravljanja aktivom i pasivom, način upravljanja
likvidnošću, kamatnim rizicima i rizicima od promjene
tečajeva stranih valuta.«.*

Predlagatelj navodi da je rješenje iz osporavanih odredbi
članka 76. Zakona o bankama, u evidentnom neskladu s temeljnim
uređenjem odnosa uprave i nadzornog odbora dioničkog
društva, na način da uprava vodi poslove društva
na vlastitu odgovornost, a nadzorni odbor nadzire vođenje
poslova društva. Ukazuje da je vođenje poslova društva
temeljnim propisom statusnog prava (članak 263. stavak
5. Zakona o trgovačkim društvima) zabranjeno prenijeti
na nadzorni odbor, a donošenje pojedinih općih akata
da je svakako dijelom vođenje poslova društva. Smatra
da bi zahtjev za suglasnošću nadzornog odbora na svaku
od izmjena internih akata značio pretvaranje nadzornog
odbora, suprotno njegovoj osnovnoj zakonskoj funkciji nadziranja
vođenja poslova društva, u tijelo koje bi kontinuirano
zasjedalo. Konačno ističe da se ovo zakonsko rješenje
također ukazuje upitnim u ocjeni njegove ustavnosti, s obzirom
na članak 49. stavak 1. Ustava te također s obzirom
na to da ni ovdje nisu ispunjeni razlozi mogućeg ograničenja
poduzetničke slobode iz članka 50. stavka 2. Ustava.

Prijedlog nije osnovan

Nadzorni odbor banke, tijelo je same banke, pa se ne može
tvrditi da se davanjem određenih ovlasti tom tijelu, ograničavaju
poduzetničke i tržišne slobode banke.

I sam predlagatelj navodi da je osnovna zadaća nadzornog
odbora nadziranje vođenja poslova društva, pa kad već
smatra da i donošenje internih akata banke pripada u vođenje
poslova društva, neosnovano smatra da prethodna suglasnost
nadzornog odbora na obavljanje pojedinih od tih poslova predstavlja
Ustavu nesuglasnu ovlast nadzornog odbora.

Također, prema stajalištu Suda, propisivanjem da nadzorni
odbor daje suglasnost na opće akte koje donosi njezina uprava,
nije na nadzorni odbor prenijeto vođenje poslova društva,
jer se upravo radi o osnovnoj zadaći nadzornog odbora da,
kao u slučaju ovdje osporenih odredbi, nadzire vođenje
poslova banke u širem smislu, i davanjem suglasnosti na njezine
opće akte.

Stoga Sud ocjenjuje da osporavane odredbe članka 76. Zakona
o bankama nisu u nesuglasnosti s odredbama članka 49. stavka
1. i članka 50. stavka 2. Ustava.

III.

Temeljem odredbe članka 41. stavka 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99), riješeno je kao u točki I. izreke.

Odluka o objavi ovog rješenja temelji se na odredbi članka
28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-I-487/1999
Zagreb, 27. listopada 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. Jadranko Crnić,** v. r.

Ostalo, NN 135/1999-2109