## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014.

### NN 149/2014 (16.12.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014.

149 16.12.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1122/2013 od 4. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2790

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Đorđe Korkut iz Gvozda, kojeg zastupa Slađana Čanković, odvjetnica iz Zagreba, na sjednici održanoj 4. studenoga 2014. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu ustavnu tužbu podnio je Đorđe Korkut iz Gvozda (u daljnjem tekstu: podnositelj).

Uz ustavnu tužbu podnositelj je dostavio rješenje o nasljeđivanju iza pok. Marije Korkut, koje je doneseno 7. kolovoza 2012. u postupku vođenom kod javne bilježnice Marine Bukovac iz Gline pod brojem: O-158/12. Iz rješenja je razvidno da su kao nasljednici pok. Marije Korkut u jednakim dijelovima (svaki u 1/2 dijela) proglašeni njezini sinovi: podnositelj ustavne tužbe Đorđe Korkut i Ljuban Korkut. S obzirom na prirodu pravne stvari o kojoj se raspravlja u ovom ustavnom sporu, Ustavni sud utvrđuje da je podnositelj, sveopći pravni slijednik pok. Marije Korkut (u daljnjem tekstu: podnositeljeva majka), ovlašten podnijeti ustavnu tužbu.

2. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012., kojim je odbačena revizija podnositeljeve majke izjavljena na temelju članka 382. stavka 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 96/08., 123/08., 57/11.; u daljnjem tekstu: ZPP).

U ovoj se odluci revizija iz članka 382. stavka 2. ZPP-a označava kolokvijalnim pravnim izrazom: izvanredna revizija.

3. Izvanredna revizija izjavljena je protiv presude Županijskog suda u Sisku broj: Gž-184/12 od 19. travnja 2012.

Tom je presudom odbijena žalba podnositeljeve majke protiv presude Općinskog suda u Glini broj: P-176/11-88 od 26. listopada 2011. u pravnoj stvari radi isplate naknade zbog podnositeljičine nemogućnosti korištenja kuće koju je nadležno državno tijelo predalo na privremeno korištenje trećim osobama na temelju Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom (»Narodne novine« broj 73/95., 7/96. i 100/97.).

4. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena prava zajamčena člancima 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), te člankom 6. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu; Konvencija) i člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

II. PARNIČNI POSTUPCI PRED NADLEŽNIM SUDOVIMA

5. Podnositeljeva majka bila je vlasnica nekretnine (kuće) u Gvozdu, koju je napustila 9. kolovoza 1995. Rješenjem Komisije za privremeno preuzimanje i korištenje određene imovine Povjereništva Vlade Republike Hrvatske za općinu Vrginmost od 4. ožujka 1996. kuća je dana na privremeno korištenje trećoj osobi na temelju Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom. Podnositeljeva majka vratila se u Gvozd 1997. godine.

Povrat kuće u posjed zatražila je prvi put podneskom upućenim »Povjereništvu Vlade Republike Hrvatske za općinu Gvozd (n/r gospodina Mirka Putrića)«, na kome je naznačen datum 27. ožujka 1997. (list 198. spisa predmeta Općinskog suda u Gvozdu). U »Odgovoru na zahtjev Marije Korkut iz Gvozda« Povjereništva Vlade RH za Općinu Gvozd, klasa: 019-04/97-01/03, ur.broj: 2176/20-09/10-01 od 2. travnja 1997. (list 199. spisa predmeta Općinskog suda u Gvozdu) navedeno je:

»Glede Vašeg zahtjeva o povratu Vaše kuće možemo Vas izvijestiti da za sada ne postoji takova mogućnost.

Useljenici iz BiH koji se nalaze u Vašoj kući će tu ostati do daljnjega, tj. do rješavanja njihova statusa.«

Podnositeljeva majka ponovo je zatražila povrat kuće u posjed 16. rujna 1998. Nakon toga, rješenjem Stambene komisije Općine Gvozd od 28. rujna 1998. ukinuto je rješenje od 4. ožujka 1996. Kuća je podnositeljevoj majci vraćena u posjed 14. ožujka 2002.

5.1. Pozivajući se na članak 30. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08., 38/09., 153/09. i 143/12.), podnositeljeva majka podnijela je 1. listopada 2003. tužbeni zahtjev protiv Republike Hrvatske radi isplate iznosa od 102.200,00 kuna (iznos naknade specificiran je podneskom od 16. svibnja 2007.) na ime naknade za ograničenje njezina prava vlasništva koje se sastojalo u nemogućnosti korištenja kuće od 16. rujna 1998. do 14. ožujka 2002.

1) Parnični postupak radi isplate naknade (2003. – 2010.)

6. Presudom Općinskog suda u Gvozdu broj: P-5/07-56 od 18. lipnja 2007. (u daljnjem tekstu: prva prvostupanjska presuda) odbijen je tužbeni zahtjev podnositeljeve majke. U obrazloženju je navedeno:

»... Pogrešno se tužiteljica u tužbi poziva na čl. 30. st. 2. ZV jer se u ovom predmetu ne primjenjuje taj Zakon kao opći propis. Naime, tužiteljici u ovom predmetu nije oduzeto ili ograničeno pravo vlasništva u interesu Republike Hrvatske, nego je tužiteljičina imovina oduzeta i dana na korištenje drugim osobama u cilju zaštite te imovine u skladu sa Zakonom o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom kao odredbama specijalnog propisa.

... Zakonom o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom uređuje se privremeno korištenje, upravljanja i nadzor nad imovinom fizičkih osoba u cilju njene zaštite (čl. 1.), te da se danom stupanja na snagu tog zakona pod privremenu upravu Republike Hrvatske stavlja imovina koja se nalazila na ranije okupiranom, a sada oslobođenom teritoriju Republike Hrvatske, koju su vlasnici napustili i osobno je ne koriste, čl. 2. st. 1. navedenog zakona. Time tužena nije oduzela niti ograničila pravo vlasništva tužiteljici, te niti ne postoji odgovornost tužene, jer je tužena postupala u interesu tužiteljice zaštitom njezine imovine.

... nesporno je da je tužiteljica svoju kuću, predmetnu nekretninu napustila 9. kolovoza 1995. godine, i da se u Gvozd vratila 1997. godine, još 1996. godine navodi da je saznala da je njezina kuća dana na korištenje i te je godine – tvrdi tužiteljica zatražila povrat imovine ... vraćena joj je u posjed 14. ožujka 2002. godine čime su tijekom postupka vraćanja imovine tužiteljici poštivani rokovi prema Programu povratka i zbrinjavanja prognanika, izbjeglica i raseljenih osoba ('Narodne novine' 92/98). ...«

7. Županijski suda u Sisku odbio je presudom broj: Gž-1833/07 od 30. svibnja 2008. žalbu podnositeljeve majke (u daljnjem tekstu: prva drugostupanjska presuda). U obrazloženju je naveo:

»... Odgovornost tuženice ne postoji ni prema odredbama Zakona o područjima posebne državne skrbi ('Narodne novine' broj: 26/03 – pročišćeni tekst), koji je stupio na snagu 01. kolovoza 2002. godine (a tužba u ovom predmetu je podnijeta 01. listopada 2003. godine), jer je odredbom čl. 27. st. 2. istog Zakona propisano da je tuženica dužna vlasniku koji je podnio zahtjev za povrat imovine naknaditi pretrpljenu štetu, ukoliko imovina nije vraćena u rokovima iz čl. 27. st. 2. i 3. istog Zakona, a tužiteljici je imovina vraćena i prije stupanja na snagu tog Zakona i u skladu sa tada važećim zakonskim odredbama ...«

8. Protiv prve drugostupanjske presude podnositeljeva majka podnijela je Vrhovnom sudu reviziju na temelju članka 382. stavka 1. točke 3. ZPP-a.

Rješenjem Vrhovnog suda broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010. ukinute su prva prvostupanjska i prva drugostupanjska presuda zbog pogrešne primjene materijalnog prava od nadležnih sudova. Predmet je vraćen prvostupanjskom sudu na ponovni postupak. U obrazloženju rješenja Vrhovni sud je naveo:

»... osnovano se u reviziji ukazuje na pogrešnu primjenu materijalnog prava kada je u pitanju zahtjev za naknadu materijalne štete.

Predmet spora je zahtjev tužiteljice da joj tuženica isplati iznos ... na ime naknade štete zbog nemogućnosti korištenja njezine kuće u Gvozdu, a dok je ova bila dana na privremeno korištenje trećim osobama na temelju Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom ...

(...)

Nižestupanjski sudovi su ocijenili da je tužbeni zahtjev tužiteljice neosnovan, smatrajući da tužiteljica nema pravo na štetu pozivom na odredbu čl. 30. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima ... budući se u ovom predmetu ne radi o oduzimanju ili ograničavanju prava vlasništva u interesu Republike Hrvatske, već da je tužiteljici predmetna imovina oduzeta i dana na korištenje drugim osobama, sve u cilju zaštite te imovine, sukladno tada važećem Zakonu o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom, pa ne postoji odgovornost tuženice za naknadu štete.

Nadalje, nižestupanjski sudovi su ocijenili, a imajući na umu da je imovina tužiteljice dana na privremeno korištenje, njoj vraćena u posjed 14. ožujka 2002., da odgovornost tuženice ne postoji ni prema odredbama Zakona o područjima posebne državne skrbi ... odnosno Zakona o izmjenama i dopunama tog Zakona ... koji je stupio na snagu 1. kolovoza 2002. ...

Međutim, pravno shvaćanje sudova nižeg stupnja po kojem se sporni odnos treba razriješiti isključivo kroz primjenu odredaba Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o područjima posebne državne skrbi nije prihvatljivo (tako i Ustavni sud Republike Hrvatske u Odluci broj: U-III-195/2006 od 18. lipnja 2008. – 'Narodne novine' broj 78/08, a kojom prihvaća stajalište Europskog suda za ljudska prava zauzetog u slučaju Radanović protiv Republike Hrvatske – presuda od 21. prosinca 2006.).

Nekretnine tužiteljice bile su stavljene pod privremenu upravu Republike Hrvatske na temelju Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom ('Narodne novine' broj 73/95, 7/96 i 100/97), a odredbama čl. 9. i 10. Zakona o područjima posebne državne skrbi omogućeno je da se naseljenicima na području posebne državne skrbi dodijele na korištenje obiteljske kuće, odnosno stanovi koje su njihovi vlasnici napustili i ne koriste ih u smislu odredbi tog Zakona. Prema tome, tužiteljičina obiteljska kuća dana je na privremeno korištenje suglasno tada mjerodavnim propisima, a što je učinjeno u skladu s općim interesom i s legitimnim ciljem da se zaštiti napuštena imovina od propadanja i devastacije s jedne strane te ujedno da se zbrinu osobe koje su bile raseljene ili su ostale bez domova uslijed rata.

Tužiteljici nije bilo oduzeto pravo vlasništva, već je bila ograničena u pravu korištenja tim vlasništvom. Zbog toga predmet spora može biti pitanje je li tuženica odgovorna za prekomjerno ograničenje prava vlasništva tužiteljice, a koje se ogleda u nemogućnosti posjedovanja nekretnine. Prema odredbi čl. 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, a koja ja preuzeta Zakonom o njezinom potvrđivanju ('Narodne novine – Međunarodni ugovori' broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst i 8/99 – ispravak) svaka fizička i pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva osim u javnom interesu i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnog prava. Propisano je i da se time ni na koji način ne umanjuje pravo države da primjeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s općim interesom.

Pri ograničenju prava vlasništva potrebno je, međutim, uspostaviti ravnotežu između općeg interesa i zaštite prava pojedinca. Prijelaznim i završnim odredbama ZID ZPPDS propisuje se obveza Republike Hrvatske na naknadu štete u slučaju prekoračenja tim Zakonom propisanih rokova, a ne i njezina obveza na naknadu štete zbog nemogućnosti korištenja nekretnine za razdoblje obuhvaćeno tužbom (od dana podnošenja zahtjeva za vraćanje kuće u posjed). Tužiteljica u osnovi ima pravo na naknadu zbog nekorištenja kuće od dana podnošenja zahtjeva za njezino vraćanje, dakle i za razdoblje prije stupanja na snagu ZID ZPPDS, a to njezino pravo ovisi o tome je li joj zbog duljine razdoblja u kome je bila onemogućena u posjedu nametnut prekomjerni teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojeg je kuća bila oduzeta iz posjeda.

Postojao je legitimni interes tuženice da zaštiti napuštenu imovinu od propadanja i devastacije i ujedno da riješi stambeno pitanje osoba koje su bile raseljene ili su ostale bez domova uslijed rata, a s druge strane postoji interes tužiteljice da se njeno pravo vlasništva prekomjerno ne ograničava. U trenutku kada je tužiteljica podnijela zahtjev da joj se kuća vrati u posjed otpala je potreba da je država štiti od propadanja i devastacije (jer podnošenje zahtjeva podrazumijeva volju vlasnika da se sam brine o svojoj imovini). Od tog trenutka ostao je samo interes tuženice da stambeno zbrine Josipa Matića kome je ta kuća dana na privremeno korištenje. Prema pravnom shvaćanju ovog suda narušena je ravnoteža između općeg interesa i zaštite prava pojedinca, jer potreba privremenog zbrinjavanja Josipa Matića nije razlog za ograničavanja prava vlasništva kuće u toj mjeri da se njezinom vlasniku onemogući posjed. Obveza tuženice da privremeno ili trajno riješi stambeno pitanje Josipa Matića ne može ići na štetu tužiteljice kao vlasnice kuće. Tuženica je to mogla riješiti i na drugi način (dodjelom kuće ili stana, ako je Josip Matić na to imao pravo, ali ne kuće ili stana u vlasništvu određene osobe koja je posjeduje ili traži da joj se preda u posjed). Zbog toga se na odgovarajući način može primijeniti i pravilo o upotrebi tuđe stvari u svoju korist iz čl. 219. ZOO, jer je tuženica upotrijebila tužiteljičinu kuću radi postizanja određenog svog interesa (u ovom slučaju da stambeno zbrine Josipa Matića).

Valjalo je zbog tih razloga temeljem čl. 395. st. 2. ZPP prihvatiti reviziju i presude sudova nižeg stupnja ukinuti te predmet vratiti prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

Prvostupanjski sud će raspraviti sporna pitanja na koja je ukazano. Pritom će imati na umu da tužiteljica traži naknadu štete zbog nemogućnosti korištenja svoje kuće koju je tuženica privremeno dala na korištenje trećim osobama, suglasno tada mjerodavnim propisima (čl. 9. i 10. Zakona o područjima posebne državne skrbi ...) u vezi Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom, te da tužiteljici nije bilo oduzeto pravo vlasništva, već je bila ograničena u pravu korištenja svojim vlasništvom. Zato bi tužiteljica imala pravo na naknadu zbog nekorištenja kuće od dana podnošenja zahtjeva za njezino vraćanje pa do trenutka stupanja u posjed, a isti stav je zauzeo i Ustavni sud Republike Hrvatske u svojoj odluci poslovni broj U-III-195/2006 od 18. lipnja 2008. ('Narodne novine', broj 78/08)«

2) Ponovljeni parnični postupak (2010. – 2011.)

9. U (prvi put) ponovljenom postupku koji je pokrenut 13. travnja 2010. (nakon rješenja Vrhovnog suda broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010.), podnositeljeva majka naznačila je svoje potraživanje prema Republici Hrvatskoj u iznosu od 68.751,41 kuna.

U podnesku koji je uputila Općinskom sudu u Glini na broj: P-43/10 (list 145. spisa predmeta Općinskog suda u Gvozdu) taj je iznos obrazložila ovako: »Radi ekonomičnosti ovog postupka tužiteljica prihvaća preporuku Vlade RH koja je iznijeta u Odluci Vlade RH o visini naknade za korištenje imovine u visini od 7,00kn/m2 smatrajući da je predmetni iznos srednja vrijednost za naknadu radi korištenja ukupne imovine tužiteljice a u kojem sastavu se nalazi kako stambeni objekt tako i pomoćni objekt i cjelokupno dvorište. Sve je bilo u posjedu Republike Hrvatske.«

10. Općinski sud u Glini u tom je postupku donio presudu broj: P-43/10-74 od 6. listopada 2010. (u daljnjem tekstu: druga prvostupanjska presuda), kojom je odbio tužbeni zahtjev podnositeljeve majke. U njoj je utvrđeno:

»Nesporno je vlasništvo tužiteljice na utuženoj nekretnini.

Nesporno je i to da je kuća dodijeljena na korištenje i u posjed Josipa Matića rješenjem Komisije za privremeno preuzimanje i korištenje određene imovine, Povjereništva Vlade RH za općinu Vrginmost, od dana 4. ožujka 1996. g.

Nesporno je da je Rješenjem Stambene komisije Općine Gvozd od dana 28. rujna 1998. ukinuto navedeno rješenje Komisije za privremeno preuzimanje i korištenje određene imovine, a na temelju zamolbe za povrat u posjed imovine tužiteljice.

Sporna je obveza tuženika za plaćanje naknade štete tužitelju, kao i njena visina.

Kako se u predmetu radi o potraživanju tužiteljice radi naknade štete rok zastare za ova potraživanja iznosi tri godine prema čl. 376. St. 1. Zakona o obveznim odnosima (Narodne novine 53/91, 73/91, 111/93, 3/94, 7/94, 112/99, dalje: ZOO) pa je stoga prigovor zastare potraživanja djelomično osnovan budući da su zastarjela sva potraživanja tužiteljice koja se odnose na utuženo razdoblje od 1. rujna 1998.g. do 31. rujna 2000.g., jer je tužiteljica podnijela tužbu dana 1. listopada 2003.g.

(…)

U konkretnom slučaju tužiteljici nije oduzeto pravo vlasništva njene nekretnine, već je bila ograničena u njegovu korištenju.

U postupku se primjenjuje Protokol 1. uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda ('Narodne novine – Međunarodni ugovori' br. 18/97, 6799 – pročišćeni tekst i 8/99 – ispravak) te je stoga, temeljem članka 1. Protokola uz Konvenciju, potrebno utvrditi da li je navedeno ograničenje prava vlasništva tužiteljice, a koje se ogledalo u njenoj nemogućnosti korištenja predmetnih nekretnina, nametnulo joj prekomjerni teret.

Za utvrđenje povrede prava vlasništva zajamčenog člankom 1. Protokola br. 1. uz Konvenciju bitna je činjenica duljine trajanja ograničenja prava vlasništva te je kod odlučivanja o naknadi za utvrđenu povredu potrebno uzeti u obzir ukupno razdoblje od kada je vlasniku bilo onemogućeno korištenje njegove imovine. Pravo na naknadu štete odnosno naknadu zbog nemogućnosti korištenja nekretnine u utuženom razdoblju – od dana podnošenja zahtjeva za njezino vraćanje u posjed, ovisi o ocjeni da li je tužiteljici, zbog duljine razdoblja u kojem je bila onemogućena u posjedu svoje imovine, nametnut prekomjerni teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojega joj je oduzeta iz posjeda.

(…)

Tužiteljica niti u tužbi, a niti tijekom postupka ne navodi činjenice, niti Sudu nudi dokaze kojima bi potvrdio da bi navedeno ograničenje njegova prava vlasništva na utuženoj nekretnini, a koje se ogledalo u nemogućnosti korištenja iste, nametnulo joj prekomjerni teret i u kojem obliku, odnosno na koji je način to tužiteljica trpila. Tužiteljica ničim nije niti dokazala u kojem je razdoblju trpila ovakvu štetu jer od dana podnošenja tužbe, 2003. godine, nije dostavila podatak kada je podnijela zahtjev za povrat svoje imovine, na što je ukazao i Vrhovni sud Republike Hrvatske u svojoj odluci od dana 21. siječnja 2010.

U pogledu visine naknade tužiteljica također ničim ne obrazlaže na čemu temelji svoje potraživanje naknade upravo u visini u kojoj je taj zahtjev postavila budući da je naknadom koju potražuje specificiranim tužbenim zahtjevom obuhvaćena i naknada za prostor koji nije stambeni. Slijedom navedenog, a polazeći od legitimnog cilja zbog kojega je u konkretnom slučaju tužiteljici bilo ograničeno pravo vlasništva te načela razmjernosti, Sud smatra kako bi visina naknade trebala biti određena u razumnoj vezi s vrijednošću njene imovina na kojoj joj je vlasništvo ograničeno. Međutim, tužiteljica nije Sudu ponudila nikakve dokaze o eventualnoj vrijednosti njene nekretnine, niti potkrepljuje svoje tvrdnje da bi iznajmljivanjem svojih nekretnina ostvarila utuženu naknadu u utuženom razdoblju.

Slijedom navedenog tužbeni zahtjev tužiteljice odbijen je u cijelosti jer je djelomično za potraživanja tužiteljice nastupila zastara, jer nije dokazala da je pretrpila štetu koju u tužbi navodi, zatim da je visina eventualne štete u iznosu u kojem navodi te da je za štetu odgovoran upravo tuženik.«

11. Odlučujući o žalbi podnositeljeve majke, Županijski sud u Sisku donio je presudu broj: Gž-83/11 od 24. veljače 2011. (u daljnjem tekstu: druga drugostupanjska presuda), kojom je njezinu žalbu odbio kao neosnovanu. U toj je presudi utvrđeno:

»Tužiteljičina imovina je na korištenje dana temeljem Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom (...) i Zakona o područjima posebne državne skrbi ('Narodne novine' broj: 26/03 – pročišćeni tekst, 42/05, Zakon) a što je bilo u općem interesu s legitimnim ciljem zaštite napuštene imovine od propadanja te omogućavanje zbrinjavanja prognanika i izbjeglica. ...

Pravilno zaključuje prvostupanjski sud da tužiteljica u tijeku postupka nije dokazala niti dokazivala okolnosti stanja njezine nekretnine i njezinu vrijednost, a da bi sud mogao utvrditi da li je tužiteljici nametnut prekomjeran teret i odrediti u skladu s tim visinu naknade u razumnoj mjeri s vrijednošću nekretnine. Slijedom čega je pravilno primijenjena odredba čl. 221a. ZPP o pravilima tereta dokazivanja, jer tužiteljica treba dokazati visinu štete koju trpi, i na što se ta šteta odnosila.

Navodi da je u skladu s Zakonom tuženica plaćala 7 kn/m2 stambene površine nisu relevantni (koliko i potražuje tužiteljica) jer je tužiteljici imovina vraćena u rokovima iz čl. 27. st. 2. i 3. Zakona, te u smislu Protokola ima pravo na naknadu zbog eventualnog prekomjernog tereta što je njezina nekretnina dana na korištenje.

S obzirom na iznijeto nije relevantno što je prvostupanjski sud smatrao da je tužbeni zahtjev djelomično (do 30. rujna 2000.g.) i u zastari, a uzimajući u obzir trogodišnji zastarni rok (čl. 376. Zakona o obveznim odnosima…). Iako se napominje da je o prigovoru zastare pravilno odlučeno i dio tužbenog zahtjeva (kako je utvrdio prvostupanjski sud) je u zastari, jer tužiteljica je tužbu podnijela 1. listopada 2003.g., a zahtijeva naknadu od rujna 1998. g. do ožujka 2002. g.«

12. Budući da visina tražene naknade u okviru tužbenog zahtjeva (koji je podnositeljeva majka sada naznačila u visini od 68.751,41 kuna) više nije bila dostatna za podnošenje revizije Vrhovnom sudu na temelju članka 382. stavka 1. točke 3. ZPP-a zbog male vrijednosti predmeta spora, protiv presude Županijskog suda u Sisku broj: Gž-83/11 od 24. veljače 2011. podnositeljeva majka podnijela je Ustavnom sudu ustavnu tužbu.

a) Odluka Ustavnog suda (2011.)

13. Odlukom broj: U-III-2011/2011 od 12. srpnja 2011. Ustavni sud ukinuo je drugu prvostupanjsku i drugu drugostupanjsku presudu te je predmet vratio Općinskom sudu u Glini na ponovni postupak. U obrazloženju odluke Ustavni sud je naveo:

»4.1. ... Vrhovni sud ukinuo je presudu Županijskog suda u Sisku broj: Gž-1833/07 od 30. svibnja 2008. i presudu Općinskog suda u Gvozdu broj: P-5/07-56 od 18. lipnja 2007., kojim presudama je također bio odbijen tužbeni zahtjev podnositeljice da joj tužena Republike Hrvatska nadoknadi štetu zbog nemogućnosti korištenja njezine nekretnine, i predmet je vraćen sudu u prvom stupnju na ponovni postupak.

U obrazloženju navedenog rješenja od 21. siječnja 2010. Vrhovni sud je izrazio stajalište da podnositeljica ima pravo na naknadu štete od Republike Hrvatske s osnove nemogućnosti korištenja nekretninom koja je njezino vlasništvo, pri čemu je posebno naglašena činjenica da pravo podnositeljice na naknadu štete ovisi i o tome je li njoj zbog duljine razdoblja u kojem je bila onemogućena u posjedu svoje nekretnine nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojeg je kuća bila oduzeta iz posjeda.

4.2. U postupku vođenom nakon navedenog rješenja Vrhovnog suda međutim upravo navedena činjenica nije dostatno razmotrena. Prvostupanjski sud, ocjenjujući da je tužena podnositeljičinu nekretninu dala na privremeno korištenje trećim osobama sukladno Zakonu o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom i ostalim mjerodavnim propisima čime podnositeljici nije oduzela niti ograničila pravo vlasništva na njezinoj nekretnini, presudom broj: P-43/10-74 od 6. listopada 2010. ponovno je odbio tužbeni zahtjev sada u iznosu od 68.751,41 kuna. Prihvaćajući činjenična utvrđenja i pravna stajališta prvostupanjskog suda, Županijski sud u Sisku presudom broj: Gž-83/11 od 24. veljače 2011. odbio je podnositeljičinu žalbu kao neosnovanu i potvrdio prvostupanjsku presudu.

4.3. Ustavni sud naglašava da pravo podnositeljice na naknadu za razdoblje u kojem nije bila u posjedu svoje nekretnine ovisi o ocjeni je li podnositeljici zbog duljine tog razdoblja nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojeg joj je ona oduzeta iz posjeda. Stoga je obveza sudova da u svakom pojedinom slučaju, pri odlučivanju o osnovanosti tužbenog zahtjeva za naknadu zbog nemogućnosti korištenja nekretnine, utvrde postojanje navedenih okolnosti. Ocjena je Ustavnog suda da se u ovim slučajevima radi o naknadi koja vlasniku pripada zbog nemogućnosti korištenja nekretnine, koju je uzrokovala država u provedbi socijalnih mjera, poduzetih s ciljem uklanjanja posljedica ratnih zbivanja. ...«

3) Ponovljeni parnični postupak (2011. – 2012.)

14. U (drugi put) ponovljenom prvostupanjskom postupku, koji je započeo 9. rujna 2011., Općinski sud u Glini donio je presudu broj: P-176/11-88 od 26. listopada 2011. (u daljnjem tekstu: treća prvostupanjska presuda), kojom je ponovo odbio tužbeni zahtjev podnositeljeve majke. U toj je presudi utvrđeno:

»… Tužiteljica Marija Korkut niti u tužbi, a niti tijekom postupka ne navodi činjenice, niti Sudu nudi dokaze kojima bi potvrdila da bi navedeno ograničenje njezina prava vlasništva na utuženoj nekretnini, a koje se ogledalo u nemogućnosti korištenja iste, nametnulo joj prekomjerni teret i u kojem obliku, odnosno na koji je način to tužiteljica trpjela.

(…)

... tužiteljica nije sama snosila sav teret zbog nemogućnosti korištenja svoje nekretnine u utuženom razdoblju, budući da je privremeni smještaj koristila zajedno sa šogoricom i dvojicom sinova s obiteljima. Tužiteljica tijekom cijelog postupka nije navela činjenice, niti je Sudu ponudila dokaze kojima bi potvrdila da bi navedeno ograničenje njena prava vlasništva na utuženoj nekretnini, a koje se ogledalo u nemogućnosti korištenja iste, nametnulo joj prekomjerni teret i u kojem obliku, odnosno na koji je način to tužiteljica trpjela.

(...)

Tužiteljica je od 1997. godine pa do povratka u svoju kuću u ožujku 2002. godine, s obitelji živjela u kući svoje druge šogorice u Gvozdu, gdje, osim režijskih troškova, drugih troškova nije imala. Stoga Sud smatra kako tužiteljici ... zbog duljine razdoblja u kojem je bila onemogućena u posjedu svoje imovine, i načinom na koji je tužiteljica to trpjela, nije joj nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojega joj je nekretnina oduzeta iz posjeda. ...«

15. Protiv treće prvostupanjske presude podnositeljeva majka podnijela je žalbu nadležnom županijskom sudu. Uz žalbu je priložila preslike više sudskih presuda (donesenih i u prvostupanjskim i u drugostupanjskim parničnim postupcima), kojima su u istovrsnim činjeničnim i pravnim predmetima usvajani tužbeni zahtjevi, odnosno žalbe stranaka te su predmeti vraćani na ponovni postupak.

Županijski sud u Sisku odbio je žalbu podnositeljeve majke presudom broj: Gž-184/12 od 19. travnja 2012. (u daljnjem tekstu: treća drugostupanjska presuda), a da se u njoj nije očitovao o stajalištima koja su izražena u presudama koje je žaliteljica dostavila u privitku žalbe. U toj je presudi utvrđeno:

»Činjenično stanje značajno za pravilnu i zakonitu odluku je pravilno i potpuno utvrđeno, a nije niti sporno između stranaka u odnosu na nekretnine tužiteljice …

Stoga je zakonita i pravilna odluka prvostupanjskog suda kad je tužbeni zahtjev odbijen i prvostupanjski sud je pravilno primijenio materijalno pravo, a cijena najamnine koju plaća tuženica, ukoliko nekretnina nije vraćena na vrijeme, od 7,00 kn/m2 nije odlučna.

(…)

Pravilno zaključuje prvostupanjski sud da tužiteljica u tijeku postupka nije dokazala niti dokazivala okolnost stanja njezine nekretnine i njezinu vrijednost, a da bi sud mogao utvrditi da li je tužiteljici nametnut prekomjeran teret i odrediti u skladu s tim visinu naknade u razumnoj mjeri s vrijednošću nekretnine, a tužiteljica treba dokazati visinu štete koju trpi. Utvrđivanjem same površine nekretnine (izgrađenog dijela) nije utvrđena njezina vrijednost, to više što tužiteljica zahtijeva jednaku naknadu za izgrađeni stambeni dio i za pomoćni dio nekretnine, a nije dokazivala eventualno da li je i kakve koristi bi imala od svoje nekretnine.«

a) Izvanredna revizija (2012.)

16. Pozivajući se na članak 382. stavak 2. točke 1., 2., 3. i 4. ZPP-a, protiv treće drugostupanjske presude podnositeljeva majka izjavila je izvanrednu reviziju. U njoj je osobito naglasila sljedeće:

»Reviziju izjavljuje sukladno čl. 382 ZPP-a i odredbama iz st. 3. t. 1., 2., 3. i 4. čl. 382 koje se odnose na slučaj kada presuda protiv koje se ne može izjaviti revizija nije u skladu s pravnim stajalištima revizijskog suda u kojem je već zauzeto stajalište, a odluka drugostupanjskog suda je utemeljena na shvaćanju koje nije podudarno s tim shvaćanjem, odnosno ako je o spornom pitanju revizijski sud već zauzeo pravno shvaćanje u skladu s odlukom Ustavnog suda Republike Hrvatske, a drugostupanjski sud postupa protivno pravnom stajalištu koje je zauzeo Vrhovni sud Republike Hrvatske, Ustavni sud i Europski sud za ljudska prava.

Stoga revidentica navodi u ovoj reviziji u kojoj je vrijednost spora manja od 100.000,00 kn zašto iznosi reviziju pred Vrhovni sud Republike Hrvatske u rečenoj presudi Županijskog suda u Sisku broj: Gž-184/12-88. ...

1. Protiv drugostupanjske presude broj Gž-1833/07 i prvostupanjske presude broj gornji odnosno tada P-5/07 od dana 18. lipnja 2007.g., a kojom je odbijen zahtjev ovdje revidentice, tada je po reviziji iste revidentice Vrhovni sud RH u rješenju br. Rev-1038/08 ukinuo presudu Županijskog suda u Sisku broj: Gž-1833/07 i presudu Općinskog suda u Gvozdu br. P-5/07 te je predmet vratio na ponovno suđenje te je na strani 4 tog rješenja Vrhovni sud iznio svoje pravno shvaćanje u konkretnom predmetu te dao uputu nižem sudu.

Upravo u konkretnom predmetu VSRH tumači baš suprotno od drugostupanjske i prvostupanjske presude i nalaže korisniku tuđe imovine (Republika Hrvatska) da plati naknadu vlasnicima zato što nisu mogli koristiti svoju imovinu (pravno shvaćanje VSRH broj Su-Ivg-188/2009).

2. Međutim, Općinski sud u Glini nije prihvatio stav Vrhovnog suda RH te ponovno odbija tužbeni zahtjev presudom broj gornji od dana 6. listopada 2010.g. a niti Županijski sud u Sisku odlukom broj: GŽ-84/11 ne prihvaća takav stav Vrhovnog suda RH, te potvrđuje ponovno takvu presudu.

I prvostupanjski i drugostupanjski sud imaju jednaki stav, a to je da vlasniku ne pripada pravo na naknadu iz razloga što mu je kuća bez osnove bila dana na korištenje od strane Republike Hrvatske drugim osobama.

3. Žaliteljica je protiv takvih odluka podnijela ustavnu tužbu koja je usvojena te je i tom odlukom Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio da su Općinski sud u Glini i Županijski sud u Sisku kršili ustavna i ljudska prava ovdje žaliteljice.

(...)

Znači, donoseći napadnu presudu broj: P-176/11 (Gž-184/129 od 26. listopada 2011. g., drugostupanjski i prvostupanjski sudovi krše Ustav Republike Hrvatske ne poštujući čl. 31. Ustavnog zakona, te tako krše ustavna i ljudska prava ovdje žaliteljice.

(...)

II

4. U rečenoj presudi navodi se da tužiteljica nije u tijeku postupka dokazala niti dokazivala okolnost stanja njezine nekretnine i njezinu vrijednost, a da bi sud mogao utvrditi da li je tužiteljici nametnut prekomjeran teret i odrediti u skladu s tim visinu naknade u razumnoj mjeri s vrijednošću nekretnine, odnosno da tužiteljica treba dokazivati visinu štete koju trpi i našto se ta šteta odnosila.

Stav u napadajućim presudama je da se u konkretnom slučaju ne radi o stjecanju bez osnove i potraživanju s osnova naknade za korištenje imovine (a kako je tužiteljica potraživala tužbom i postavljenim tužbenim zahtjevom) – već o naknadi štete koju revidentica treba dokazati.

(...)

5. Revidentica smatra da su drugostupanjska presuda, kao i prvostupanjska presuda, zasnovane na pogrešnoj primjeni materijalnog prava i da pravno stajalište II-stupanjske presude neprihvatljivo i nije u skladu s pravnim stajalištem Vrhovnog suda RH i Ustavnog suda RH te Europskog suda za ljudska prava.

Vlada Republike Hrvatske je donijela Odluku kojom vlasnicima nekretnina koje su date na korištenje trećim osobama priznaje pravo na naknadu od 7 kn/m2, a koju ponudu je revidentica prihvatila u ovom postupku. Te samim time nije u pitanju ono što navodi sud II stupnja kada spominje prekomjeran teret i s tim i visinu naknade u razumnoj mjeri s vrijednošću nekretnine … radi se očigledno o pogrešnoj primjeni materijalnog prava u ovom predmetu, jer revidentica nije tražila ništa više od 7kn/m2.

Taj iznos nije bio sporan u tijeku postupka te je bio razlog bez ikakvog daljnjeg provođenja dokaza prihvatiti ponudu što sud nije dopustio nego išao pogrešnim pravcem i suprotno odlukama Vrhovnog suda Republike Hrvatske i uobičajenoj praksi ostalih županijskih sudova u Republici Hrvatskoj.

(...)

6. Presudom Vrhovnog suda RH Rev-1038/08, a koja presuda se nalazi u spisu, artikulirano je pravno stajalište po kojem Republika Hrvatska u trenutku kad je revidentica podnijela zahtjev za predaju kuće treba vratiti kuću njenom vlasniku jer u protivnom narušena je ravnoteža između općeg interesa i zaštite prava pojedinca. Tako je i revidentica i postupila u ovom predmetu. To jest, revidentica je prihvatila ponudu od 7 kn/m2 kao naknadu za korištenje kuće da se ne bi dalje postupak odugovlačio i dokazivalo ono što nije potrebno.

7. Kao daljnji dokaz i razlog za ovu reviziju i s osnova kojim je revizija dopuštena, a glede neujednačenosti prakse prilaže se i pravomoćna presuda Općinskog suda u Karlovcu broj: P-7/04, presuda Županijskog suda u Karlovcu Gž-754/08 i P-1824/09 od 22. prosinca 2009. g. s artikuliranim pravnim stajalištima vezanim za Ustav Republike Hrvatske i Protokol 1. uz Konvenciju o zaštiti ljudskih prava i sloboda. U svim ovim predmetima priznato je vlasnicima nekretnina pravo na naknadu za korištenje imovine sukladno odlukama Ustavnog suda i Vrhovnog suda Republike Hrvatske s obrazloženjem koje je protivno obrazloženju presude Županijskog suda u Sisku Gž-184/12.

Iz ovoga jasno proizlazi da je ta presuda u suprotnosti s revizijskim shvaćanjem Vrhovnog suda RH i da je presuda Gž-184/12 utemeljena na shvaćanju koje nije podudarno s već zauzetim pravnim shvaćanjem Vrhovnog suda RH.

Iz ovoga slijedi da se ostvario razlog za reviziju prema čl. 382. st. 3. t. 1., 2., 3. i 4. ZPP-a, naročito iz t. 3. budući da je pravno shvaćanje presude Županijskog suda u Sisku Gž-184/12 suprotno zauzetim shvaćanjima Vrhovnog suda RH, Ustavnog suda RH, Europskog suda za ljudska prava te već odavno poznatom sudskom praksom ostalih sudova u Republici Hrvatskoj.

Također treba napomenuti da i Županijski sud u Sisku nema ujednačenu praksu. Tako je u predmetu Županijskog suda u Sisku broj: Gž-662/11 upravo preinačena presuda Općinskog suda u Glini te je Županijski sud u Sisku u tom predmetu odbacio stajalište Općinskog suda u Glini a koje je bilo identično pravnom stajalištu kao i u ovom predmetu, te postupio sukladno odluci Vrhovnog suda Republike Hrvatske.«

17. Vrhovni sud je rješenjem broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012. odbacio izvanrednu reviziju podnositeljeve majke kao nedopuštenu, uz obrazloženje koje glasi:

»Predmetna revizija podnesena je na temelju odredbe čl. 382. st. 2. Zakona o parničnom postupku ('Narodne novine', broj 53/91, 91/92, 112/99, 88/01, 117/03, 88/05, 2/07, 84/08, 96/08, 123/08 i 57/11 – dalje: ZPP).

Ocjenjujući pitanje dopuštenosti revizije u skladu s odredbama čl. 392. b) ZPP ovaj sud je ocijenio da pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njenoj primjeni, pa revizija nije dopuštena.

Stoga je na temelju odredbe čl. 392. b) st. 3. ZPP reviziju valjalo odbaciti.«

Podnositelj, u svojstvu podnositeljičina nasljednika, podnio je protiv tog revizijskog rješenja 27. veljače 2013. ustavnu tužbu Ustavnom sudu.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

18. Podnositelj u ustavnoj tužbi ponavlja kronološki slijed činjenica i okolnosti slučaja. Smatra da su u njegovu slučaju povrijeđeni pravo na pravično suđenje i pravo na mirno uživanje vlasništva osobito načinom na koji je Vrhovni sud obrazložio svoju odluku o odbacivanju izvanredne revizije, s obzirom na svoja prethodna pravna stajališta u tom istom predmetu i pravna stajališta drugih sudova u drugim istovrsnim predmetima. U ustavnoj tužbi posebno napominje:

»... čl. 24. st. 1. Zakona o sudovima određuje da je Vrhovni sud dužan osiguravati jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni, a što također u konkretnom predmetu nije učinio iako je Vrhovnom sudu dostavljena sudska praksa u kojoj su rješidbe u identičnim predmetima suprotne onoj koja je predmet ove ustavne tužbe, što jasno dokazuje da niži sudovi u konkretnoj pravnoj stvari narušavaju jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih građana u njegovoj primjeni.

Vrhovni sud Republike Hrvatske u konkretnom predmetu nije smatrao da je potrebno zalagati se za jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost svih građana, iako su uz reviziju dostavljene sljedeće odluke:

– presuda Županijskog suda u Karlovcu broj: Gž-754/08

– presuda Općinskog suda u Karlovcu broj: P-1824/09

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-1038/08

– presuda Općinskog suda u Karlovcu broj: P-7/04

– presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-15224/10

– presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-10233/03

– presuda Županijskog suda u Sisku broj: Gž-662/2011

– odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-195/2006.

Znači, napadnutim presudama sudovi krše Ustav Republike Hrvatske ne poštujući čl. 31. Ustavnog zakona, te tako krše i ustavna i ljudska prava ovdje podnositelja ustavne tužbe na pošteno suđenje.

(...)

U ponovljenom postupku Općinski sud u Glini donio je treću presudu broj: P-176/11 koja je ponovno potvrđena od strane Županijskog suda u Sisku presudom broj: Gž-184/12, zatim je izjavljena izvanredna revizija koja je odbačena rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj Rev-1393/12, i to s obrazloženjem kako pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.«

Podnositelj predlaže da Ustavni sud ukine osporeno rješenje Vrhovnog suda.

IV. MJERODAVNO PRAVO I PRAKSA USTAVNOG SUDA

19. Članak 382. stavci 2. i 3. ZPP-a glase:

»Članak 382.

(...)

U slučajevima u kojima je ne mogu podnijeti prema odredbi stavka 1. ovoga članka, stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude ako odluka u sporu ovisi o rješenju nekoga materijalnopravnog ili postupovnopravnog pitanja važnog za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni, primjerice:

1) ako o tom pitanju revizijski sud još uvijek nije zauzeo shvaćanje odlučujući u pojedinim predmetima na odjelnoj sjednici, a riječ je o pitanju o kojemu postoji različita praksa drugostupanjskih sudova,

2) ako je o tom pitanju revizijski sud već zauzeo shvaćanje, ali je odluka drugostupanjskoga suda utemeljena na shvaćanju koje nije podudarno s tim shvaćanjem,

3) ako je o tom pitanju revizijski sud već zauzeo shvaćanje i presuda se drugostupanjskoga suda temelji na tom shvaćanju, ali bi – osobito uvažavajući razloge iznesene tijekom prethodnoga prvostupanjskoga i žalbenoga postupka, zbog promjene u pravnom sustavu uvjetovane novim zakonodavstvom ili međunarodnim sporazumima te odlukom Ustavnoga suda Republike Hrvatske, Europskoga suda za ljudska prava ili Europskog suda – trebalo preispitati sudsku praksu.

U reviziji iz stavka 2. ovoga članka stranka treba određeno naznačiti pravno pitanje zbog kojeg ju je podnijela uz određeno navođenje propisa i drugih važećih izvora prava koji se na njega odnose te izložiti razloge zbog kojih smatra da je ono važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.«

20. Članak 392.b stavak 3. ZPP-a, na koji se Vrhovni sud pozvao kao na zakonsku osnovu za odbacivanje podnositeljeve izvanredne revizije (v. točku 17. obrazloženja ove odluke), uz koji je organski povezan i stavak 4. istog članka, u relevantno su vrijeme glasili:

»Članak 392.b

(...)

Vijeće iz stavka 1. ovoga članka će reviziju iz članka 382. stavka 2. ovoga Zakona odbaciti i ako ocijeni da pravno pitanje zbog kojega je ona izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

U obrazloženju rješenja iz stavka ... 3. ovoga članka treba se samo pozvati na odredbe stavka ... 3. ovoga članka koje predviđaju odbacivanje takve revizije zbog tamo navedenih razloga. Ako ocijeni da bi to bilo svrhovito, vijeće može odlučiti i da se posebno obrazlože razlozi zbog kojih je donijelo takvo rješenje.

(...)«

21. Članak 392.b unesen je u ZPP člankom 5. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 57/11.), koji je donio Hrvatski sabor na sjednici održanoj 13. svibnja 2011. Ustavni sud je odlukom broj: U-I-885/2013 od 11. srpnja 2014. (»Narodne novine« broj 89/14.) ukinuo članak 392.b stavak 4. ZPP-a. U obrazloženju odluke Ustavni sud utvrdio je sljedeća stajališta:

»Prema odredbama ZPP-a, kada Vrhovni sud odlučuje o redovnoj reviziji tada je on 'klasični' kasacijski sud, a revizijska odluka tog suda ima učinke inter partes. Pretpostavke za dopuštenost te revizije propisane su člankom 382. stavkom 1. ZPP-a.

Suprotno tomu, izvanredna revizija uređena je kao pravni lijek čija je primarna zadaća osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni. Uloga je Vrhovnog suda u tom postupku (kod odlučivanja o izvanrednoj reviziji) osigurati pravilno i jedinstveno tumačenje zakona, čime Vrhovni sud svojim odlukama izravno utječe na ujednačavanje sudske prakse i pridonosi pravnoj sigurnosti koja je bitna sastavnica vladavine prava. Sukladno tome, institut izvanredne revizije uvijek je povezan s pitanjima od javnog/općeg interesa. Istodobno, preko njega se u najvećoj mjeri očituje ustavna zadaća Vrhovnog suda u smislu članka 116. stavka 1. Ustava. Pretpostavke za dopuštenost te revizije razlikuju se od onih propisanih za redovnu reviziju. One su dijelom specifične jer izražavaju tu osobitu javnopravnu svrhu izvanredne revizije.

Člankom 392.b ZPP-a propisano je postupanje revizijskog vijeća Vrhovnog suda koje odlučuje o izvanrednoj reviziji.

Ustavni sud primjećuje da su tim člankom propisane različite pravne situacije u kojima revizijsko vijeće Vrhovnog suda može odbaciti izvanrednu reviziju kao nepotpunu, nedopuštenu ili nepravodobnu.

(…)

Stavcima 2. i 3. članka 392.b također je propisano da revizijsko vijeće Vrhovnog suda može odbaciti izvanrednu reviziju kao nedopuštenu i to u dvije pravno različite situacije. Prva, kada je izvanredna revizija nepotpuna jer ne ispunjava formalne pretpostavke da bi se o njoj odlučivalo (nije sastavljena u skladu s člankom 382. stavkom 2.). Druga, kada je izvanredna revizija potpuna (sastavljena je u skladu s člankom 382. stavkom 2.), ali revizijsko vijeće Vrhovnog suda ocijeni da pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

Međutim, za razliku od slučajeva navedenih u stavku 1. članka 392.b ZPP-a (kada rješenje o odbačaju revizije mora biti obrazloženo), u slučajevima iz stavaka 2. i 3. istog članka revizijsko vijeće Vrhovnog suda, prema članku 392.b stavku 4. ZPP-a, ne mora obrazlagati svoju odluku, odnosno ne mora navoditi razloge zbog kojih je izvanrednu reviziju odbacilo kao nedopuštenu. Samo u slučaju ako ocijeni da bi to bilo svrhovito, revizijsko vijeće Vrhovnog suda može odlučiti i da se posebno obrazlože razlozi zbog kojih je donijelo takvo rješenje.

Razmatrajući osporeni stavak 4. članka 392.b ZPP-a u odnosu na stavke 1., 2. i 3. istog članka, Ustavni sud ocjenjuje ustavnopravno neprihvatljivim takvo normativno rješenje kad je riječ o ovlastima Vrhovnog suda da ne navodi razloge za odbacivanje svoje odluke donesene u povodu izvanredne revizije. Naime, Ustavni sud ne vidi nijedan objektivan i relevantan razlog zbog kojeg postoji obveza obrazlaganja rješenja kojim se odbacuje izvanredna revizija iz razloga propisanih stavkom 1. članka 392.b ZPP-a, a takva obveza ne postoji kod odbačaja izvanredne revizije iz stavaka 2. i 3. istog članka.

Štoviše, u slučaju iz stavka 3. članka 392.b ZPP-a nije samo riječ o uskraćivanju prava stranke da bude upoznata s razlozima zbog kojih se odbacuje njezino pravno sredstvo na koje ona ima zakonsko pravo i koje ispunjava sve formalne pretpostavke, nego o tome da se cjelokupna javnost, uključujući i cjelokupni sustav redovnih i specijaliziranih sudova, kao i Ustavni sud, isključuje od mogućnosti da saznaju ili dobiju uvid u shvaćanja najvišeg suda u zemlji koje je važno za kreiranje nacionalne jurisprudencije i usmjeravanje nacionalnog sudskog mehanizma. Naime, preko odluke Vrhovnog suda o tome je li neko pravno pitanje važno za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni ili nije, najjasnije se vidi način na koji Vrhovni sud gradi jedinstvenost nacionalnog sudskog prostora i osigurava ravnopravnost građana u smislu članka 116. stavka 1. Ustava.

Upravo iz tih razloga u rješenju kojim Vrhovni sud odbacuje izvanrednu reviziju kao nedopuštenu (jer je ocijenio da pravno pitanje zbog kojeg je ona izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni), moraju biti navedeni dostatni i relevantni razlozi za takvu odluku.

Pri tome, opseg i podrobnost obrazloženja mogu varirati ovisno o konkretnom pitanju, pa razlozi za odbacivanje revizije (i) u smislu članka 392.b stavka 3. ZPP-a mogu biti sažeti i u samo 'jednu rečenicu' ako ona jasno upućuje na razloge zbog kojih to pitanje nije važno za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni. No, ne navoditi nijedan razlog (iako je riječ o pitanju od općeg/javnog interesa) i za to imati zakonsku ovlast upućuje na duboku nesuglasnost članka 392.b stavka 4. ZPP-a s člankom 116. stavkom 1. Ustava. Takva zakonska odredba negira sam smisao i svrhu ustavne zadaće Vrhovnog suda propisane člankom 116. stavkom 1. Ustava.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

1) Pravo na pravično suđenje

22. Prvi prigovor koje je podnositelj iznio u ustavnoj tužbi odnosi se na povredu prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije (u njegovom građanskopravnom aspektu) zbog nedosljedne prakse Vrhovnog suda koja ne osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost građana, pri čemu se nedosljednost njegove prakse vidi i u okviru istog sudskog predmeta.

23. Mjerodavni dijelovi članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ... svatko ima pravo da ... sud pravično ... ispita njegov slučaj. ...

(...)«

24. Ustavni sud prvo primjećuje da je donošenju osporenog revizijskog rješenja prethodio parnični postupak koji je dva puta ponavljan, prvi put po rješenju Vrhovnog suda broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010., a drugi put po odluci Ustavnog suda broj: U-III-2011/2011 od 12. srpnja 2011. (v. točke 8. i 13. obrazloženja ove odluke). U tim su aktima (rješenju odnosno odluci) izražena istovjetna pravna stajališta kad je riječ o primjeni materijalnog prava u vezi s naknadom koja pripada vlasnicima zbog nemogućnosti korištenja njihove imovine u smislu Zakona o privremenom preuzimanju i upravljanju određenom imovinom.

24.1. Ustavni sud tim se problemom bavio već u odluci broj: U-III-195/2006 od 18. lipnja 2008. (»Narodne novine« broj 78/08.), pozivajući se na presudu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u slučaju Radanović protiv Republike Hrvatske (21. prosinca 2006., zahtjev br. 9056/02). U toj je odluci Ustavni sud naglasio:

»7. ... predmet postupka koji je prethodio ustavnoj tužbi bilo je pitanje je li Republika Hrvatska odgovorna za prekomjerno ograničenje prava vlasništva koje se očituje u nemogućnosti posjedovanja nekretnina u vlasništvu podnositelja ustavne tužbe i to od dana kada je podnositelj podnio tužbeni zahtjev za povratom posjeda tih nekretnina.

(...)

7.3. Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud), odlučujući u povodu zahtjeva podnijetog glede povrata privatne imovine koja je bila dana na privremeno korištenje nakon oslobođenja okupiranih dijelova Republike Hrvatske i naknade za njezino korištenje, presudom Radanović protiv Hrvatske od 21. prosinca 2006. godine, utvrdio je da je u tom slučaju došlo do miješanja u pravo podnositeljice zahtjeva na vlasništvo, ali da ona nije bila lišena svog prava vlasništva, već je to miješanje predstavljalo 'kontrolu korištenja imovine u smislu 2. stavka članka 1. Protokola br. 1. Sud je prihvatio zadaću hrvatskih vlasti koje su morale postići ravnotežu između prava vlasnika i privremenih korisnika u kontekstu povratka izbjeglica i prognanika, budući se radilo o postupanju u socijalno osjetljivim stvarima. Sud je prihvatio da tuženoj državi treba priznati široku slobodu procjene, međutim, ocijenio je da vršenje diskrecionog prava države ne može za sobom povlačiti posljedice koje se ne slažu sa standardima Konvencije'.

Zaključak je Europskog suda da hrvatske vlasti nisu postigle traženu, poštenu, ravnotežu između općeg interesa zajednice i zaštite prava podnositeljice zahtjeva na vlasništvo, te je stoga podnositeljica zahtjeva morala snositi prekomjeran pojedinačni teret i miješanje u pravo na vlasništvo, a da se to ne može smatrati razmjernim s legitimnim ciljem kojeg se željelo ostvariti. Povrijeđenim je Europski sud utvrdio članak 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju, ocijenivši istodobno da podnositeljica nije imala djelotvorno domaće pravno sredstvo za zaštitu svoga prava na vlasništvo zajamčenog Konvencijom, pa je došlo i do povrede članka 13. Konvencije.

Prema tome, odlučujući u konkretnom slučaju Radanović, Europski sud je utvrdio da je ograničenje prava vlasništva bilo učinjeno s legitimnim ciljem, ali je pri tome pojedincu (vlasniku imovine) nametnut prekomjeran teret. Stoga domaće vlasti nisu uspostavile poštenu ravnotežu između općeg interesa zajednice i zaštite prava pojedinca. Pri tome, iz obrazloženja odluka Europskog suda nedvojbeno proizlazi da je za utvrđenje povrede prava vlasništva zajamčenog člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju bila bitna činjenica duljine trajanja ograničenja prava vlasništva, te je Europski sud kod odlučivanja o naknadi za utvrđenu povredu uzeo u obzir ukupno razdoblje od kada je vlasniku bilo onemogućeno korištenje njegove imovine.

8. Ustavni sud smatra osnovanim pozivanje podnositelja u ustavnoj tužbi da je pogrešno stajalište sudova prema kojem se u navedenoj pravnoj situaciji imaju primijeniti isključivo odredbe Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o područjima posebne državne skrbi ('Narodne novine' broj 88/02.). Navedene odredbe Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o područjima posebne državne skrbi, prema ocjeni Ustavnog suda, predstavljaju prijelazne i završne odredbe kojima se propisuje obveza Republike Hrvatske na naknadu štete u slučaju nepridržavanja rokova koji su propisani tim zakonom, a ne i obveza Republike Hrvatske na naknadu vlasniku zbog nemogućnosti korištenja nekretnine u utuženom razdoblju, dakle od dana podnošenja zahtjeva nadležnom tijelu za njezino vraćanje u posjed.

Ocjena je Ustavnog suda da navedene odredbe Zakona o područjima posebne državne skrbi nisu mjerodavne u konkretnom slučaju.

8.1. Međutim, to ne znači da samim time, kako to smatraju sudovi, ne postoji niti materijalnopravna osnova za dosuđivanje podnositelju 'naknade štete' odnosno naknade zbog nemogućnosti korištenja nekretnine u utuženom razdoblju – od dana podnošenja zahtjeva za njezino vraćanje u posjed, dakle i za razdoblje prije stupanja na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o područjima posebne države skrbi. Pravo podnositelja na naknadu za to razdoblje ovisit će o ocjeni suda je li podnositelju zbog duljine razdoblja u kome je bio onemogućen u posjedu svoje imovine nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj zbog kojeg mu je ona oduzeta iz posjeda. Stoga je obveza sudova da u svakom pojedinom slučaju, pri odlučivanju o osnovanosti tužbenog zahtjeva za naknadu zbog nemogućnosti korištenja imovine, utvrde postojanje navedenih okolnosti.«

25. Ustavni sud dalje primjećuje da su nadležni općinski i županijski sud u oba ponovljena parnična postupka i dalje tumačili i primjenjivali materijalno pravo na način koji nije bio usklađen sa stajalištem Vrhovnog suda (izraženim u rješenju broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010.) i sa stajalištem Ustavnog suda (izraženim u odluci broj: U-III-2011/2011 od 12. srpnja 2011., a prije toga u odluci broj: U-III-195/2006 od 18. lipnja 2008.).

26. Nadalje, iz sadržaja izvanredne revizije koju je podnijela podnositeljeva majka (v. točku 16. obrazloženja ove odluke) ne može se izvesti zaključak da u njoj nisu bili obrazloženi razlozi zbog kojih je ona smatrala da nadležni nižestupanjski sudovi (postupajući po treći put u prvostupanjskom i drugostupanjskom postupku) nisu poštovali ustavni zahtjev za jedinstvenom primjenom prava u istovrsnim predmetima, koju osigurava Vrhovni sud u skladu s člankom 116. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 116.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni.

(...)«

27. Konačno, Ustavni sud podsjeća na jednu od mnogobrojnih presuda u kojima se ESLJP bavio nedosljednom sudskom praksom kao izvorom povrede jamstava pravičnog suđenja iz članka 6. stavka 1. Konvencije. U predmetu Tudor Tudor protiv Rumunjske (presuda, 24. ožujka 2009., zahtjev br. 21911/03) bila je riječ o nedosljednoj praksi rumunjskih sudova u primjeni domaćeg restitucijskog zakonodavstva:

»29. Iako određena odstupanja u tumačenju mogu biti inherentna posljedica bilo kojeg sudskog sustava koji se, poput rumunjskog, temelji na mreži prvostupanjskih raspravnih i žalbenih sudova koji su mjesno nadležni na područjima unutar njihove teritorijalne jurisdikcije, Sud napominje da u ovom slučaju oprečna tumačenja (conflicting interpretations) potječu iz iste jurisdikcije koja je, pored toga, sud posljednjeg stupnja (court of last resort) u tom predmetu. ... U ovom predmetu Visoki sud kasacije i pravde (Hight Court of Cassation and Justice) u ocjeni zahtjeva glavnog tužitelja ... nije bio pozvan da riješi oprečno tumačenje, već da ispita određenu primjenu prava u pojedinačnim slučajevima; ...

30. ... Sud primjećuje da se i poslije sedam godina od donošenja Zakona br. 10/2001 tumačenje bitnih aspekata restitucijskog prava još uvijek mijenja na prvostupanjskoj razini, kroz pojedinačne odluke ..., i da sudovi još uvijek nisu konačno usuglasili tumačenje različitih aspekata restitucijskog prava.

(...)

31. Sud smatra da se tim dubokim i dugotrajnim razlikama u pristupu sudske prakse pitanju koje ima veliko značenje za društvo, uz nepostojanje mehanizma koji bi osigurao dosljednost (consistency) prakse nacionalnih sudova, stvara trajna nesigurnost (vidjeti, mutatis mutandis, Păduraru, ... § 98.).

32. U predmetu koji je pred nama ta je nesigurnost podnositelju zahtjeva uskratila pošteno suđenje pred žalbenim sudom.

Sukladno navedenom došlo je do povrede članka 6. stavka 1. u tom pitanju.«

28. Za razliku od citiranog rumunjskog slučaja, u Hrvatskoj je stvoren »mehanizam« za osiguranje dosljednosti prakse nacionalnih sudova u pitanjima koja imaju »veliko značenje za društvo«, a kojemu je cilj otkloniti »trajnu nesigurnost«, o kojoj govori ESLJP, na način da najviši sud u zemlji »ispita određenu primjenu prava u pojedinačnim slučajevima«. To je upravo institut izvanredne revizije. Međutim, u podnositeljevom slučaju taj je mehanizam »podbacio«.

29. U okolnostima konkretnog slučaja bili su potrebni ozbiljni, dostatni i relevantni razlozi kojima bi se moglo opravdati odbacivanje izvanredne revizije podnositeljeve majke protiv presuda nadležnog općinskog i županijskog suda zbog nepostojanja pretpostavki iz članka 392. stavka 2. točke 3. ZPP-a za njezino podnošenje. Očito je, naime, da su to odbacivanje mogli opravdati samo takvi (ozbiljni, dostatni i relevantni) razlozi. To stoga što su sve okolnosti slučaja doista upućivale na to da su pretpostavke iz članka 392. stavka 2. točke 3. ZPP-a ispunjene, budući da je o spornom pitanju »revizijski sud već zauzeo shvaćanje, ali je odluka drugostupanjskoga suda utemeljena na shvaćanju koje nije podudarno s tim shvaćanjem«.

Nadalje, konkretni slučaj upućivao je i na postojanje neujednačene sudske prakse u istovrsnim predmetima kojima se ne može odreći društvena važnost, pa je podnositeljeva majka osnovano mogla zaključiti da odluka u tom sporu doista ovisi o rješenju materijalnopravnog pitanja »važnog za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni«. Između ostaloga, iz izvanredne revizije bilo je potpuno jasno da podnositeljeva majka upućuje na očito oprečne kvalifikacije cijele pravne stvari koje su dali Vrhovni sud i Ustavni sud, s jedne strane, i nižestupanjski sudovi, s druge strane (»Stav u napadajućim presudama je da se u konkretnom slučaju ne radi o stjecanju bez osnove i potraživanju s osnova naknade za korištenje imovine (a kako je tužiteljica potraživala tužbom i postavljenim tužbenim zahtjevom) – već o naknadi štete koju revidentica treba dokazati.« – v. točku 16. obrazloženja ove odluke). Zbog toga je revidentica (podnositeljeva majka) mogla osnovano očekivati da će Vrhovni sud cijeli slučaj meritorno razmotriti.

S obzirom na takvo stanje stvari, u ovom slučaju Vrhovni sud morao je navesti i podrobno obrazložiti razloge koji bi jasno pokazali da zakonske pretpostavke za izjavljivanje izvanredne revizije, unatoč svemu, nisu ispunjene. Čini se da u ovom slučaju nije postojao drugi način kojim bi Vrhovni sud, ako je tu reviziju već smatrao nedopuštenom, mogao jasno pokazati da pravno pitanje zbog kojeg ju je podnositeljeva majka izjavila nije bilo važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

30. Suprotno tome, Vrhovni sud odbacio je izvanrednu reviziju zadržavajući se isključivo na utvrđenju »da pravno pitanje zbog kojeg je revizija izjavljena nije važno za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njenoj primjeni, pa revizija nije dopuštena«, bez ikakvog daljnjeg obrazloženja odnosno bez navođenja bilo kakvih razloga za takvu svoju ocjenu.

Ustavni sud pretpostavlja da je Vrhovni sud utemeljio takav svoj navod na (tadašnjoj) prvoj rečenici članka 392.b stavka 4. ZPP-a, koja je glasila: »U obrazloženju rješenja iz stavka ... 3. ovoga članka treba se samo pozvati na odredbe stavka ... 3. ovoga članka koje predviđaju odbacivanje takve revizije zbog tamo navedenih razloga.«). Međutim, okolnosti konkretnog slučaja jasno pokazuju da se postupanje Vrhovnog suda nije smjelo temeljiti na toj odredbi ZPP-a. Naime, kraj postojanja (tadašnje) druge rečenice članka 392.b stavka 4. ZPP-a (»Ako ocijeni da bi to bilo svrhovito, vijeće može odlučiti i da se posebno obrazlože razlozi zbog kojih je donijelo takvo rješenje.«), očito je da je odabir pravne osnove iz prve rečenice članka 392.b stavka 4. ZPP-a bio zasnovan na primjeni postupovnih pravila pri kojoj nisu uzeti u obzir ni pravna svrha i cilj izvanredne revizije, ni okolnosti konkretnog slučaja, a ni temeljna ustavna zadaća Vrhovnog suda iz članka 116. stavka 1. Ustava. Stoga je zaobilaženje druge rečenice članka 392. stavka 4. ZPP-a u okolnostima ovog slučaja bilo suprotno temeljnim jamstvima pravičnog suđenja u demokratskom društvu utemeljenom na vladavini prava i zaštiti ljudskih prava. Time je povrijeđen članak 29. stavak 1. Ustava i članak 6. stavak 1. Konvencije.

31. Odlukom broj: U-I-885/2013 od 11. srpnja 2014. Ustavni sud naknadno je ukinuo članak 392.b stavak 4. ZPP-a (v. točku 21. obrazloženja ove odluke), između ostaloga i zbog toga da se iz pravnog poretka ukloni mogućnost stvaranja »stanja trajne nesigurnosti koje umanjuje povjerenje javnosti u sudstvo« (ESLJP, predmet Živić protiv Srbije, presuda, 13. rujna 2011., zahtjev br. 37204/08, § 46.). Ne ulazeći u to kakav će biti ishod ovog slučaja u ponovljenom postupku, obrazloženje nove odluke Vrhovnog suda mora biti izraz poštovanja jamstava koja proizlaze iz ustavnog zahtjeva za pravičnim suđenjem u svjetlu cilja i svrhe izvanredne revizije.

2) Pravo na mirno uživanje vlasništva

32. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena i prava zajamčena člankom 48. stavkom 1. Ustava te člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju. Ističe da je Vrhovni sud (bez obrazloženih razloga) odbacio izvanrednu reviziju, s posljedicom da su presude nižestupanjskih sudova pravno opstale, iako odstupaju od pravnih stajališta samog Vrhovnog suda u tom i istovrsnim predmetima. Zbog toga je podnositelj na kraju ostao bez naknade koju je u parničnom postupku potraživala njegova prednica.

33. Opće jamstvo prava vlasništva uređeno je u članku 48. stavku 1. Ustava koji glasi:

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

Ustavni sud podsjeća da se vlasništvo u smislu članka 48. stavka 1. Ustava »mora vrlo široko tumačiti«, jer obuhvaća »načelno sva imovinska prava« (v., primjerice, odluke Ustavnog suda broj: U-III-661/1999 od 13. ožujka 2000.; U-III-72/1995 od 11. travnja 2000.; U-III-551/1999 od 25. svibnja 2000.; U-III-476/2000 od 14. lipnja 2000., U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009., itd.).

33.1. Ustavni sud također podsjeća da se članak 48. stavak 1. (opće jamstvo prava vlasništva) uvijek mora promatrati zajedno s člankom 50. Ustava koji uređuje ustavnopravne mogućnosti njegova oduzimanja odnosno ograničavanja radi zaštite pojedinih ustavnih vrijednosti odnosno zaštićenih ustavnih dobara. Članak 50. Ustava glasi:

»Članak 50.

Zakonom je moguće u interesu Republike Hrvatske ograničiti ili oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti.

Poduzetnička se sloboda i vlasnička prava mogu iznimno ograničiti zakonom radi zaštite interesa i sigurnosti Republike Hrvatske ...«

33.2. U odluci broj: U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009. (»Narodne novine« broj 88/09.) Ustavni sud podrobno je obrazložio ustavni okvir zaštite imovinskih prava u Republici Hrvatskoj utvrđujući da Ustav poznaje tri pravila o vlasništvu koja korespondiraju s istim takvim pravilima izgrađenima u praksi ESLJP-a kad je riječ o članku 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju, koji glasi:

»Članak 1.

ZAŠTITA VLASNIŠTVA

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnoga prava.

Prethodne odredbe, međutim, ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila uporabu vlasništva u skladu s općim interesom ...«

Da bi ograničenje prava vlasništva bilo opravdano pod uvjetima iz članka 50. stavka 2. Ustava i članka 1. stavka 2. Protokola br. 1 uz Konvenciju, dostatno je da bude ispunjen zahtjev iz tih odredaba i da nadležna državna tijela postignu pravednu ravnotežu između interesa države i pogođenog vlasnika.

34. Ustavni sud dalje podsjeća na predmet Brezovec protiv Hrvatske (presuda, 29. ožujka 2011., zahtjev br. 13488/07) u kojem je ESLJP utvrdio povredu prava vlasništva podnositelja zahtjeva zbog nedosljedne sudske prakse i njezinih posljedica, ali u primjeni Zakona o davanju u najam stanova na oslobođenim područjima od strane Ustavnog suda. U tom je predmetu ESLJP utvrdio:

»61. ... Sud prvo primjećuje da primjena Zakona o davanju u najam stanova na oslobođenim područjima na predmet podnositelja zahtjeva, koju su proveli redovni sudovi, nije bila u skladu s tumačenjem i praksom Ustavnog suda, prema kojoj se taj Zakon nije mogao primijeniti na situacije slične situaciji podnositelja zahtjeva ...

62. Sud nadalje primjećuje da je nakon ustavne tužbe podnositelja zahtjeva Ustavni sud imao priliku ukinuti presude redovnih sudova koje su bile protivne njegovim prijašnjim odlukama. Međutim, to nije učinio. Umjesto toga odbio je ustavnu tužbu podnositelja zahtjeva.

63. Stoga su u predmetu podnositelja zahtjeva ne samo presude redovnih sudova nego i odluka Ustavnog suda bile same po sebi protivne prethodnoj sudskoj praksi toga suda.

...

65. Sud nadalje bilježi da u svojoj odluci kojom je odbio ustavnu tužbu podnositelja zahtjeva Ustavni sud nije pokušao razlikovati predmet podnositelja zahtjeva od svojih prethodnih odluka niti naznačiti svoju namjeru da odstupi od svog tumačenja Zakona o davanju u najam stanova na oslobođenom teritoriju. Štoviše, vlada nije dostavila nikakve mjerodavne odluke koje bi naznačile neku promjenu prakse Ustavnog suda niti je na dugi način omogućila Sudu da utvrdi zašto je u predmetu podnositelja zahtjeva odlučeno drugačije. Stoga se ne može razabrati je li u predmetu podnositelja zahtjeva Ustavni sud jednostavno zanemario svoju prethodnu sudsku praksu ili je svjesno od nje odstupio, i ako jest, zašto.

66. Sud je već presudio da u kontekstu članka 6. stavka 1. Konvencije države ugovornice imaju obvezu organizirati svoje pravne sustave tako da se izbjegne donošenje proturječnih presuda ... i da proturječne odluke u sličnim predmetima koje je donio isti sud, koji uz to predstavlja zadnju instanciju u toj pravnoj stvari, mogu, u odsutnosti mehanizma koji osigurava dosljednost, dovesti do povrede načela pravne sigurnosti inherentnog tom članku ...

67. Sud je također presudio da kad se tako očigledno proturječne odluke miješaju u pravo na mirno uživanje vlasništva, a za proturječnost tih odluka nije dano nikakvo razumno objašnjenje, takva se miješanja ne mogu smatrati zakonitim (lawful) u smislu članka 1. Protokola br. 1 jer vode do nedosljedne sudske prakse kojoj nedostaje tražena preciznost kako bi se pojedincima omogućilo da predvide posljedice svojih postupanja ...

68. S obzirom na ta razmatranja, slijedi da osporeno miješanje u obliku presude Općinskog suda u Vojniću od 11. rujna 2003. nije bilo predvidljivo za podnositelja zahtjeva koji je, oslanjajući se na postojeću sudsku praksu Ustavnog suda, mogao razumno očekivati da će njegovu zahtjevu za kupnju stana biti udovoljeno. Stoga je to miješanje bilo nespojivo s načelom zakonitosti (the principle of lawfulness) te je bilo protivno članku 1. Protokola br. 1. S obzirom na takav nalaz, nije potrebno ispitati je li postignuta pravedna ravnoteža između zahtjeva općega interesa zajednice i zahtjeva zaštite temeljnih prava podnositelja zahtjeva.

Stoga je došlo do povrede članka 1. Protokola br. 1.«

35. Navedena pravna stajališta odgovarajuće su primjenjiva i na ovaj predmet, s obzirom da je u njemu Vrhovni sud donio dva rješenja (rješenje broj: Rev 1038/08-2 od 21. siječnja 2010. i osporeno rješenje u povodu izvanredne revizije podnositeljeve majke broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012.). Iako ta dva rješenja ne izražavaju dva oprečna pravna stajališta u odnosu na isto pravno pitanje (prvo rješenje je meritorne, a drugo procesne naravi), ona u biti predstavljaju proturječne odluke koje utječu na podnositeljevo pravo vlasništva. Osporeno rješenje Vrhovnog suda, naime, jasno pokazuje neprihvatljiv odnos tog suda spram svojih vlastitih odluka koje je prethodno donio, nejasan odnos prema kriterijima za dopuštenost izvanredne revizije i nerazumljivu sudsku valorizaciju važnosti pojedinog slučaja za osiguranje jedinstvene primjene prava u smislu članka 116. stavka 1. Ustava. Budući da za takvo postupanje Vrhovni sud nije dao nikakvo razumno objašnjenje, a da je posljedica takvog postupanja izravno utjecala na podnositeljevu pravnu situaciju jer je ostao bez naknade koju je potraživao, osporeno se miješanje (to jest rješenje od 20. studenoga 2012.) ne može smatrati suglasnim s člankom 48. stavkom 1. Ustava, odnosno »zakonitim« u smislu članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju jer vodi do nedosljedne sudske prakse kojoj nedostaje tražena preciznost, temeljni preduvjet za ostvarenje ustavnih zahtjeva pravne sigurnosti i pravne izvjesnosti.

35.1. Stoga je osporeno rješenje Vrhovnog suda broj: Rev 1393/12-2 od 20. studenoga 2012. suprotno jamstvima iz članka 48. stavka 1. Ustava i članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

36. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke. Točka IV. izreke odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1122/2013

Zagreb, 4. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 149/2014-2790