## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2677/2007 od 14. veljače 2012.

### NN 22/2012 (23.2.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2677/2007 od 14. veljače 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

616

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. R. iz L., Nj., kojeg zastupa O. T., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 14. veljače 2012. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukida:

– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Revt-171/06-2 od 3. travnja 2007.

– rješenje Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: Pž-7758/05-6 od 19. rujna 2006. i

– rješenje Trgovačkog suda u Zagrebu, broj: P-6436/2000-72 od 25. listopada 2005. u točki II. izreke.

II. Predmet se u ukinutom dijelu vraća Trgovačkom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM REPUBLIKE HRVATSKE

1. Postupak u ovom predmetu pokrenuo je ustavnom tužbom I. R. iz L., Nj. (u daljnjem tekstu: podnositelj). Ustavna tužba podnesena je poslije okončanja trgovačkog spora koji se vodio pred nadležnim trgovačkim sudovima, a u posljednjem stupnju u povodu revizije i pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske. Podnositelj osporava rješenja koja su donesena u tom postupku.

Riječ je o sljedećim rješenjima:

1) rješenju Trgovačkog suda u Zagrebu, broj: P-6436/2000-72 od 25. listopada 2005. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje), kojim je:

– utvrđeno da je K. d.d. V. (u daljnjem tekstu: K.) povukla žalbu izjavljenu protiv presude Trgovačkog suda u Zagrebu broj: P-6436/2000-63 od 13. srpnja 2005. (točka I. izreke),

– odbačena kao nedopuštena žalba podnositelja ustavne tužbe protiv iste presude Trgovačkog suda u Zagrebu broj: P-6436/2000-63 od 13. srpnja 2005., u kojem je prvostupanjskom postupku on bio umješač na strani K. (točka II. izreke);

2) rješenju Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: Pž-7758/05-6 od 19. rujna 2006., kojim je odbijena žalba podnositelja ustavne tužbe i potvrđeno prvostupanjsko rješenje (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje);

3) rješenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Revt-171/06-2 od 3. travnja 2007., kojim je odbijena revizija podnositelja izjavljena protiv drugostupanjskog rješenja (u daljnjem tekstu: rješenje o reviziji).

1.1. Prije raspravljanja o ovoj ustavnoj tužbi sudac Ustavnog suda dr. sc. Marko Babić izuzeo se od raspravljanja i glasovanja.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Dvije privatnopravne osobe, K. i Z. d.d. u stečaju (u daljnjem tekstu: Z.), sklopile su 27. kolovoza 1997. sljedeći Sporazum (u daljnjem tekstu: Sporazum/97):

»Točka I.

Vjerovnik K. d.d. V. i dužnik Z. d.d. Z. zaključili su dana 01.01.1996. ugovor br. 289/96 i I. aneks tom ugovoru dana 08.08.1997. o isporuci robe te načinu i rokovima plaćanja te robe.

Vjerovnik potražuje na temelju tih ugovora od dužnika za preuzetu robu i izvršene usluge iznose i to: 17.000.000,00 kn (sedamnaest milijuna kuna) koje potraživanje vjerovnika je osigurano ovršnim založnim pravom na nekretninama dužnika uknjiženim na osnovu rješenja Općinskog suda u Zagrebu, broj: X-I-2461/96 od 29.10.1996., te iznos od 15.000.000,00 kn (petnaest milijuna kuna) s tri posto redovnih kamata te zakonskim zateznim kamatama koje potraživanje je osigurano ovršnim založnim pravom na nekretninama dužnika na osnovu rješenja Općinskog suda u Zagrebu broj: IX-I-1320/97 od 19.08.1997., što ukupno iznosi 32.000.000,00 kn (trideset dva milijuna kuna) s pripadajućim kamatama koji dug još nije plaćen.

Točka II.

Dužnik ovim izjavljuje da nije u mogućnosti platiti dug naveden u toč. I. ovog Sporazuma, pa stoga daje u vlasništvo vjerovniku založenu nekretninu i to čk.br. 67/1, u naravi 33 zgrade i dvorište u H. 68 u Z., površine 97425 m2 upisanoj u z.k.ul.br. 3861 k.o. T. u zemljišnim knjigama Općinskog suda u Zagrebu.

Točka III.

Vjerovnik prima u svoje vlasništvo nekretnine opisane u toč. II. ovog Sporazuma u ime isplate cjelokupnog duga narečenog u toč. I. Sporazuma.«

3. Dana 23. rujna 1998. K. i podnositelj ustavne tužbe sklopili su Ugovor o prodaji (u daljnjem tekstu: Ugovor/98) koji u mjerodavnim dijelovima glasi:

»Članak 1.

Ugovorne strane suglasno utvrđuju:

1. da je prodavatelj vlasnik k.č.br. 67/1 upisane u z.k.ul.br. 3861 k.o. T., u naravi 33 zgrade i dvorište u Z., H. 68, površine 97425 m2, te

2. da je prodavatelj nekretnine iz točke 1. stekao na temelju Sporazuma zaključenog 27.08.1997. godine sa Z. d.d. Z., H. 66 i da se upis tog vlasništva vodi kod Općinskog suda u Zagrebu pod brojem: Z-32272/97.

3. da prodavatelj s osnova Ugovora o preuzimanju duga br. 06/98 od 16.6.1998. godine duguje, na dan potpisa ovog ugovora, T. a. Z. d.o.o. Z., V. V. 6 (u daljnjem tekstu: TAZ d.o.o. Z.) iznos od 13.148.655,52 kn (slovima: trinaestmilijuna stočetrdesetosamtisuća šestopedesetipet kuna i pedesetdvije lipe), s pripadajućom kamatom od 3% mjesečno od 16.6.1998. godine do povrata duga.

Članak 2.

Ovim ugovorom prodavatelj prodaje, a kupac kupuje za cijelo nekretnine iz članka 1. stavka 1. točke 1. ovog ugovora.

Članak 3.

Stranke sporazumno utvrđuju kupoprodajnu cijenu nekretnina iz članka 2. ovog ugovora u iznosu od 33.600.000,00 kuna (slovima: tridesettrimilijuna i šestotisuća kuna).

Članak 4.

Ugovorne strane su suglasne da će kupac cijenu iz članka 3. ovog ugovora isplatiti prodavatelju na način da:

1. preuzme u cijelosti dug prodavatelja iz članka 1. stavka 1. točke 3. prema TAZ d.o.o. Z., s tim da preuzeti dug uključuje kamate od 3% mjesečno tekuće od 16.06.1998. godine do upisa prava vlasništva nekretnina iz članka 1. stavka 1. točke 1. na ime kupca,

2. ostatak cijene se obvezuje platiti prodavatelju u roku od dvanaest mjeseci, od dana upisa prava vlasništva nekretnina iz članka 1. stavka 1. točke 1. ovog ugovora na ime kupca, cesijom, asignacijom, kompenzacijom ili na drugi način koji odredi kupac.

Članak. 5.

Prodavatelj jamči kupcu da je isključivi vlasnik nekretnina koje su predmet ovog ugovora, te da su iste slobodne od bilo kojih prava ili tereta trećih osoba.

Među ugovornim stranama je nesporno da su u času zaključenja ovog ugovora na nekretninama iz članka 1. stavka 1. točke 1. ovog ugovora, pod brojem: Z-16044/96 i Z-26394/97, upisana založna prava (hipoteke) u korist prodavatelja, slijedom čega prodavatelj ovlašćuje kupca u slučaju da te hipoteke ne budu brisane s navedenih nekretnina do časa upisa prava vlasništva sa prodavatelja na kupca na temelju ovog ugovora, a bez daljnjeg sudjelovanja ili odobrenja prodavatelja zatraži i postigne brisanje navedenih založnih prava (hipoteka) na tim nekretninama.

Članak 6.

Prodavatelj ovlašćuje kupca da na temelju ovog ugovora može bez njegovog daljnjeg sudjelovanja ili odobrenja zatražiti i postići upis prava vlasništva nekretnina iz članka 1. stavka 1. točke 1. na svoje ime, u zemljišnim knjigama i drugim javnim očevidnicima.«

4. Dvije godine kasnije, Z. je pokrenula, tužbom protiv K., trgovački spor pred Trgovačkim sudom u Zagrebu pod brojem: P-6436/2000. U tužbi je tražila utvrđenje da je bez pravnog učinka Sporazum/97, kojim je na K. preneseno pravo vlasništva nekretnina upisanih u z.k.ul.br. 4466 (ranije z.k.ul.br. 3861) k.o. T., kč.br. 67/1 – u naravi 33 zgrade i dvorište u H. 68 u Z., ukupne površine 97.425 m2 (u daljnjem tekstu: sporne nekretnine).

U tom postupku, na glavnoj raspravi održanoj 11. lipnja 2003., prihvaćeno je sudjelovanje podnositelja ustavne tužbe kao umješača na strani K.

Svojstvo umješača priznato je podnositelju ustavne tužbe zbog toga što je on 28. listopada 2000. podnio Trgovačkom sudu u Zagrebu tužbu protiv (u tom slučaju) tuženice Z. (broj: P-4638/2000). Pozivajući se na članak 79. stavak 1. Stečajnog zakona (»Narodne novine« broj 44/96., 29/99. i 129/00.) podnositelj je u tužbi tražio utvrđenje osnovanosti izlučne tražbine za sporne nekretnine.

Svojstvo umješača priznato je podnositelju ustavne tužbe i zbog toga što je on 16. veljače 2001. podnio Trgovačkom sudu u Zagrebu tužbu tzv. glavnog miješanja protiv (u tom slučaju) tuženih Z. d.d. u stečaju i K. d.d. u stečaju (broj: P-1201/2001). Pozivajući se na članak 198. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07., 84/08. i 123/08. – u daljnjem tekstu: ZPP), tom je tužbom podnositelj tražio zaštitu svoga prava vlasništva na spornim nekretninama.

4.1. Prethodno navedeni sudski postupci, koji su po svojoj prirodi bili iznimno složeni jer su otvarali niz materijalnih i procesnih pitanja, pravomoćno su okončani na način da je podnositelj ustavne tužbe te sporove izgubio. Ustavni sud potvrdio je da u tim postupcima nije došlo do povrede ustavnih prava podnositelja (odluka broj: U-III-3245/2006 od 1. prosinca 2010., neobjavljena; odluka broj: U-III-3315/2006 od 1. prosinca 2010., neobjavljena).

S aspekta zaštite ljudskih prava, za potrebe ovog ustavnosudskog postupka, u kojem se ispituje navodna povreda postupovnog aspekta članka 48. stavka 1. Ustava, ishodi tih postupaka nisu relevantni.

1) Utvrđenja nadležnih sudova

5. Prvostupanjski sud je presudom broj: P-6436/2000-63 od 13. srpnja 2005. usvojio tužbeni zahtjev Z., s utvrđenjem da je bez pravnog učinka Sporazum/97. Naloženo je i brisanje uknjižbe prava vlasništva koje je na temelju Sporazuma/97 u zemljišnim knjigama Općinskog suda u Zagrebu provedeno rješenjem broj: Z-32272/97 od 12. siječnja 2004. u korist T. s. h. »K.« d.d. V.

Protiv navedene prvostupanjske presude žalbu su izjavili K. (15. rujna 2005.) i podnositelj kao umješač na strani K. (7. rujna 2005.), ali je K. podneskom od 14. listopada 2005. odustala od žalbe njezinim povlačenjem.

Prvostupanjskim rješenjem, u točki I. izreke utvrđeno je da je K. povukla žalbu, a u točki II. izreke žalba podnositelja kao umješača na strani K. odbačena je kao nedopuštena. U obrazloženju prvostupanjskog rješenja je navedeno:

»Kako parnične radnje umješača imaju za stranku kojoj se umješač pridružio učinak samo ako nisu u suprotnosti sa radnjama te stranke, to sud žalbu umješača, a nakon odustanka tužene od žalbe protiv presude ovog suda broj: P-6436/2000-63 od 13. srpnja 2005. ocjenjuje nedopuštenom. Naime, umješač koji nije samostalna stranka u parnici, nema pravnog interesa za izjavljivanje žalbe ukoliko je stranka kojoj se umješač pridružio odustala od podnesene žalbe. Stoga sud nalazi da je žalba umješača na strani tuženika nedopuštena pa je primjenom odredbe članka 358. stavka 3. Zakona o parničnom postupku riješeno kao u točci II. izreke rješenja.«

Protiv prvostupanjskog rješenja podnositelj je izjavio žalbu, a drugostupanjskim rješenjem odbijena je žalba i u obrazloženju je između ostalog navedeno:

»U konkretnoj pravnoj stvari žalitelj je obični umješač, odnosno osoba koja se u parnici što se vodi između određenih stranaka pridružila jednoj od njih jer ima interes da stranka kojoj se pridružila uspije u parnici. Umješač nije stranka, niti je samostalni subjekt u postupku, već treća osoba koja se pridružuje jednoj od stranaka u postupku i njegova procesna sudbina ovisi o stranci kojoj se pridružio. Zbog toga on ne može poduzimati radnje kojima se disponira tuženim zahtjevom, niti radnje kojima stranka disponira procesnim ovlaštenjima od kojih zavisi tijek parnice. Umješač može poduzimati samo one radnje koje se u načelu mogu kvalificirati kao povoljne za stranku, ukoliko ih ta stranka izričito ne otkloni. Stoga je stranka kojoj se umješač pridružio, ovlaštena oduzeti pravni učinak i onoj radnji koja bi za nju mogla biti i povoljnija, a da pri tome nije dužna iznijeti razloge osporavanja. Povlačenje izjavljene žalbe, nakon što je proveden prvostupanjski postupak ne može se smatrati zabranjenim raspolaganjem u smislu čl. 3. st. 3. ZPP-a, s obzirom da je pravo na žalbu i odustajanje od već podnesene žalbe jedno od temeljnih prava stranaka u postupku. Predmetno je naglašeno i u odredbi čl. 349. st. 2. ZPP-a koja određuje: 'Do donošenja odluke drugostupanjskog suda stranka može odustati od već podnesene žalbe.'

(...)

U ovoj pravnoj stvari su tužena i umješač podnijeli žalbe protiv presude Trgovačkog suda u Zagrebu broj: P-6436/2000-63 od 13. srpnja 2005., a kasnije u tijeku postupka je tužena pismenim podneskom svoju žalbu povukla i odrekla se prava na žalbu protiv rješenja o povlačenju podnijete žalbe protiv naznačene presude. U slučaju kada je tužena, kao stranka u postupku, odustala od podnesenog pravnog lijeka, radnje umješača na strani tužene u suprotnosti su sa radnjama same tužene, zbog čega je pravilno postupio sud prvog stupnja kada je na temelju čl. 208. st. 4. i čl. 358. st. 3. u svezi s čl. 381. ZPP-a ocijenio žalbu umješača na strani tužene kao nedopuštenu.«

Protiv drugostupanjskog rješenja podnositelj je izjavio reviziju. Vrhovni sud Republike Hrvatske svojim rješenjem potvrdio je stajališta nižestupanjskih sudova i primjenu članka 208. stavka 4. ZPP-a u konkretnom slučaju. U obrazloženju rješenja o reviziji između ostalog je navedeno:

»Odredbom članka 208. stavka 3. ZPP-a propisano je da ako umješač podnese pravni lijek, da se primjerak njegovog podneska dostavlja stranci kojoj se pridružio, dok je stavkom 4. iste zakonske odredbe propisano da parnične radnje umješača imaju za stranku kojoj se pridružio pravni učinak ako nisu u suprotnosti s njezinim radnjama.

Odredbom članka 209. st. 1. ZPP-a propisano je da ako se pravni učinak presude treba odnositi i na umješača, on ima položaj jedinstvenog suparničara (čl. 201. ZPP-a).

U ovoj pravnoj stvari, a suprotno reviziji, pravilno su nižestupanjski sudovi zaključili da umješač na strani tužene nema položaj jedinstvenog suparničara. Ovo stoga što se nisu ispunile pretpostavke iz čl. 201. ZPP-a prema kojima bi se mogao umješač zajedno s tuženom smatrati jednom parničnom strankom, bilo prema zakonu ili zbog prirode pravnog odnosa, a što bi uvjetovalo da se spor mora riješiti na jednak način prema jednome i drugome.

Naime, u ovoj pravnoj stvari radi se o sporu stranaka glede pravnog posla u kojem umješač nije bio ugovorna strana (on je tek naknadno od tužene stekao nekretninu koja je bila predmetom pravnog posla zaključenog između tužiteljice i tužene, čija se ništavost u ovoj parnici utvrđuje).«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

6. U opsežnoj ustavnoj tužbi podnositelj navodi da su zbog pogrešnog tumačenja nadležnih sudova o položaju podnositelja kao običnog umješača na strani K. povrijeđena njegova ustavna prava zajamčena člancima 26., 29. stavkom 1. (pravo na pristup sudu) i 48. stavkom 1. (jamstvo prava vlasništva) Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.). U ustavnoj tužbi podnositelj navodi:

»U obrazloženju pobijane trećestupanjske odluke u suštini se ponavljaju razlozi koje su navodili drugostupanjski i prvostupanjski sud. Pravni stav sva tri suda jest da podnositelj ustavne tužbe, kao umješač na strani tužene, nije mogao poduzimati radnje s kojima se parnična stranka kojoj se priključio u konkretnom sporu nije slagala, odnosno radnje koje bi bile suprotne radnjama te stranke u postupku. Stoga Vrhovni sud, kao i nižestupanjski sudovi, zaključuje da je žalba podnositelja ustavne tužbe kao umješača na strani tužene, u slučaju kada je tužena povukla svoju žalbu, postala bespredmetna i da ju treba odbaciti. Razlozi pobijanog trećestupanjskog rješenja, kao i razlozi drugostupanjskog i prvostupanjskog rješenja, razlažu da podnositelj tužbe nije imao svojstvo umješača s položajem jedinstvenog suparničara, niti da mu je to svojstvo trebalo biti priznato.

(...)

Predmet spora među strankama bila je nekretnina koju je podnositelj ustavne tužbe kupio od tužene, davno prije pokretanja predmetnog spora. Tužena je bila upisana kao vlasnik 1/1 predmetne nekretnine od strane nadležnog Općinskog suda u Zagrebu. Tužitelj je bio tuženikov pravni prednik na nekretnini, nad kojim je u međuvremenu bio otvoren stečajni postupak.

(...)

Tužena je tijekom postupka sporila predmetni tužbeni zahtjev za utvrđenje da je bez pravnog učinka Sporazum kojeg su tužitelj i tužena zaključili 27. kolovoza 1997., a kojim Sporazumom je na tuženu preneseno pravo vlasništva nekretnine čk.br. 67/1, u naravi 33 zgrade i dvorište u H. 68 u Z., površine 97425 m2 upisanoj u z.k.ul.br. 3861 k.o. T., upravo one nekretnine koju je kasnije od tužene Ugovorom o prodaji od 23. rujna 1998. kupio podnositelj ustavne tužbe, kao od vlasnika 1/1. Nakon što je presudom Trgovačkog suda u Zagrebu broj: P-6436/2000 od 13. srpnja 2005. usvojen tužbeni zahtjev tužitelja, tužena je izjavila žalbu ali je u fazi žalbenog postupka odustala od izjavljene žalbe. Slijedom toga je prvostupanjski sud rješenjem od 25. listopada 2005. žalbu podnositelja ustavne tužbe, kao umješača na strani tužene, dakle one stranke koja je od žalbe odustala, odbacio.

(...)

O tužbenom zahtjevu kako ga je u tužbi formulirao tužitelj, prvostupanjski sud mogao je odlučiti samo na jednak način u odnosu na tuženu i u odnosu na njezinog umješača – podnositelja ustavne tužbe, a iz razloga što je upravo podnositelj kasniji stjecatelj te iste nekretnine od tužene kao tada upisanog vlasnika 1/1. To znači da podnositelj ustavne tužbe, kao umješač na strani tužene ima položaj jedinstvenog suparničara (čl. 209. u vezi čl. 201. ZPP-a), a to znači položaj stranke, a ne običnog umješača kako to pogrešno tumače nižestupanjski sudovi. To stoga jer je očito da se pravni učinak rješenja ove pravne stvari između tužitelja i tužene (utvrđenje da je bez pravnog učinka pravni posao na temelju kojeg je tužena stekla u vlasništvo prijeporne nekretnine) odnosi i na podnositelja ustavne tužbe kao umješača i kasnijeg stjecatelja vlasništva te iste nekretnine. Stoga se u takvoj situaciji nije moglo odbaciti žalbu podnositelja ustavne tužbe kao umješača samo iz razloga što je stranka – tužena odustala od žalbe, jer je umješač s položajem jedinstvenog suparničara također stranka u postupku koja ima samostalno pravo na žalbu.

(...)

Time je došlo do apsurdne i pravno nemoguće situacije da se u sporu između dviju stranaka odlučuje i o pravima trećega – i to izričito u dispozitivu presuda, a da trećemu nije dana mogućnost da samostalno i u svim stadijima postupka sudjeluje u postupku pred nadležnim sudom.«

Od Ustavnog suda podnositelj traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje svih navedenih rješenja nadležnih sudova.

IV. MJERODAVNO PRAVO

7. U glavi XV. ZPP-a pod nazivom Suparničari mjerodavni su članak 201., članak 206. stavak 1. i članak 209. stavak 1. koji glase:

»Članak 201.

Ako se prema zakonu ili zbog prirode pravnog odnosa spor može riješiti na jednak način prema svim suparničarima (jedinstveni suparničari), smatraju se oni kao jedna parnična stranka, tako da se u slučaju ako pojedini suparničari propuste koju parničnu radnju učinak parničnih radnji što su ih poduzeli drugi suparničari proteže i na one koji te radnje nisu poduzeli.«

»Članak 206.

Osoba koja ima pravni interes da u parnici koja teče među drugim osobama jedna od stranaka uspije može se pridružiti toj stranci.

(...)«

»Članak 209.

Ako pravni učinak presude treba da se odnosi i na umješača on ima položaj jedinstvenog suparničara (članak 201.).

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. U ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud pošao je od članka 29. stavka 1. u vezi s člankom 48. stavkom 1. Ustava, koji glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama,...

(...)«

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

Drugim riječima, u ovom se predmetu razmatra navodna povreda ustavnog jamstva prava vlasništva podnositelja ustavne tužbe u njegovom postupovnom aspektu (postupovni aspekt članka 48. stavka 1. Ustava).

9. Prigovori podnositelja ustavne tužbe razmotreni su i u odnosu na postupovni aspekt članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija). Mjerodavne odredbe Konvencije, odnosno Protokola br. 1 uz Konvenciju glase:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljen neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. (...)«

»Članak 1.

ZAŠTITA VLASNIŠTVA

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnoga prava.

(...)«

9.1. U predmetu Jokela protiv Finske (presuda, 21. svibnja 2002., zahtjev br. 28856/95) Europski sud naznačio je okvir i značenje postupovnog aspekta prava vlasništva iz članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

»45. Iako članak 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju ne sadrži nikakve izričite postupovne zahtjeve, postupak o kojemu je riječ također mora pojedincu pružiti razumnu mogućnost iznošenja svog predmeta pred nadležne vlasti radi djelotvornog osporavanja mjera kojima se zadire u prava zajamčena tom odredbom. Kad se utvrđuje je li ovaj uvjet zadovoljen, sveobuhvatno se moraju uzeti u obzir primjenjivi postupci (applicable procedures) (...)«

Drugim riječima, kad ispituje navodne postupovne povrede prava vlasništva, Europski sud zapravo ispituje postupke sudskog nadzora u pravnim sustavima država stranaka Konvencije radi utvrđenja jesu li oni bili dostatni da zadovolje zahtjeve iz članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju u svakom konkretnom slučaju. Tako je u slučaju AGOSI protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, 24. listopada 1986., zahtjev br. 9118/80) on naglasio:

55. Sukladno tome, iako drugi stavak članka 1. (P1-1) ne sadrži izričite postupovne zahtjeve, Sud mora razmotriti jesu li primjenjivi postupci u ovom slučaju (...) dali tvrtki podnositeljici zahtjeva razumnu mogućnost da svoj slučaj iznese pred odgovorne vlasti. Pri utvrđenju jesu li ti uvjeti zadovoljeni, mora se provesti sveobuhvatan pregled primjenjivih postupaka (...)«

9.2. Uvažavajaći navedeni pristup Europskog suda pri ispitivanju postupovnih povreda članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju, Ustavni sud ga prihvaća i kad je riječ o ispitivanju navodnih postupovnih povreda članka 48. stavka 1. Ustava u hrvatskom pravnom poretku.

Drugim riječima, Ustavni sud u ovom slučaju mora utvrditi je li u provedenim sudskim postupcima, promatra li ih se u cjelini, podnositelju ustavne tužbe bila pružena razumna mogućnost iznošenja njegova predmeta pred sud u cilju uspostavljanja poštene ravnoteže između sukobljenih interesa o kojima je u ovom slučaju bila riječ.

10. Ustavni sud prvo ističe da ne ulazi u sudska tumačenja mjerodavnog prava sve dok ona u praksi ne proizvode učinke suprotne Ustavom zaštićenim pravima stranaka. Primjenjujući to pravilo na okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud u ovom je postupku dužan utvrditi jesu li učinci osporenih rješenja doveli do postupovne povrede podnositeljevog prava vlasništva, zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava.

10.1. Prvostupanjski i drugostupanjski sud utvrdili su da u konkretnoj pravnoj stvari podnositelj ima položaj običnog umješača, kao i da se povlačenje izjavljene žalbe tuženika nakon što je proveden prvostupanjski postupak ne može smatrati zabranjenim raspolaganjem.

Vrhovni sud Republike Hrvatske potvrdio je njihova stajališta utvrdivši da se »nisu ispunile pretpostavke iz članka 201. ZPP-a prema kojima bi se mogao umješač zajedno s tuženom smatrati jednom parničnom strankom, bilo prema zakonu ili zbog prirode pravnog odnosa, a što bi uvjetovalo da se spor mora riješiti na jednak način prema jednome i drugome«.

Svoje stajalište da nisu bile ispunjene pretpostavke iz članka 201. ZPP-a Vrhovni sud Republike Hrvatske zasnovao je na činjenici da je riječ o sporu između stranaka (Z. i K.) u pogledu pravnog posla u kojem podnositelj ustavne tužbe nije bio ugovorna strana. Podnositelj ustavne tužbe je tek kasnije od K. kupio nekretninu koja je bila predmet prethodnog pravnog posla sklopljenog Sporazumom/97 između Z. i K. Stoga mu se u sudskom sporu između Z. i K. ne može priznati svojstvo umješača u položaju jedinstvenog suparničara (vidjeti točku 5. obrazloženja ove odluke).

Ustavni sud primjećuje da nije sporno da podnositelj nije bio ugovorna strana pravnog posla (Sporazum/97) koji je bio predmet sudskog postupka koji je prethodio ovom ustavnosudskom postupku. Međutim, Ustavni sud također primjećuje da je Sporazumom/97 (za kojeg je sud u presudi broj: P-6436/2000 utvrdio da je bez pravnog učinka) vlasnik spornih nekretnina postala K., koja je – kao uknjiženi vlasnik tih nekretnina – kasnije prodala te nekretnine (Ugovorom/98) podnositelju ustavne tužbe kao kupcu (kasnijem umješaču u sudskom postupku koji se ovdje razmatra). Stoga podnositeljevo pravo vlasništva na spornim nekretninama na temelju Ugovora/98 izravno ovisi o valjanosti odnosno nevaljanosti Sporazuma/97. Proizlazi, dakle, da su osporena sudska rješenja imala izravan učinak na imovinska prava podnositelja. Ta je činjenica stoga morala imati izravnog utjecaja na procesno pravni položaj podnositelja pred sudom pred kojim se stvarno raspravljalo i o njegovom imovinskom pravu.

Ustavni sud u tom smislu prihvaća stajalište podnositelja ustavne tužbe da je u konkretnom sudskom postupku bila riječ o »sporu između dviju stranaka« u kojem se odlučivalo »i o pravima trećega – i to izričito u dispozitivu presuda, a da trećemu nije dana mogućnost da samostalno i u svim stadijima postupka sudjeluje u postupku pred nadležnim sudom.«

Ustavni sud primjećuje da je u konkretnom slučaju tumačenje sudova bilo u određenoj mjeri nefleksibilno i pretjerano formalističko. Zakonska pravila o umješaču, kao i sva ostala pravna pravila, ne smiju se tumačiti i primjenjivati na konkretne slučajeve kao da je riječ o prostoru u kojem ne postoje konkretne činjenice i okolnosti i konkretan učinak mjerodavne norme na Ustavom zaštićena postupovna prava sudionika u postupku.

U konkretnom je slučaju, prema tumačenju nadležnih sudova, procesni položaj podnositelja ustavna tužbe u cijelosti ovisio o ponašanju stranke na strani koje je on umješač, a ta je stranka odustala od tužbe. Odluka nadležnog suda, pri tumačenju treba li nastaviti s postupkom ili ne, morala se zasnivati na ocjeni bi li obustava sudskog postupka (zbog odustanka stranke od tužbe) kod umješača rezultirala povredom nekog njegovog prava koje mu je zajamčeno Ustavom. Budući da je upravo takva situacija postojala u konkretnom slučaju, a nadležni sudovi tu ocjenu nisu proveli niti su uzeli u obzir učinke obustave postupka na ustavna prava umješača (podnositelja ustavne tužbe), osporenim rješenjima povrijeđen je postupovni aspekt podnositeljevog prava vlasništva, zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava i člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

10.2. Zaključno, razlikovanje običnog umješača i umješača s položajem jedinstvenog suparničara na strani K., na kojem su nadležni sudovi zasnovali svoja stajališta u odnosu na procesni položaj podnositelja ustavne tužbe, moralo je biti zasnovano na činjenici da se konkretan slučaj izravno odnosio na njegova imovinska prava, koja su pod zaštitom Ustava. Drugim riječima, s postupovnog aspekta prava vlasništva, zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava, u obzir se morala uzeti činjenica je li ishod provedenog sudskog postupka imao izravan utjecaj na »prava i obveze« podnositelja ustavne tužbe u smislu članka 29. stavka 1. Ustava, odnosno na »građanska prava i obveze« podnositelja ustavne tužbe u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije.

Budući da u ovom slučaju nesporno proizlazi da je ishod sudskog postupka izravno utjecao na podnositeljeva prava i obveze, Ustavni sud utvrđuje da je u tom postupku podnositelj ustavne tužbe morao imati osigurano postupovno »pravo na sud«, to jest pravo da »zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama« (članak 29. stavak 1. Ustava).

11. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), Ustavni sud odlučio je kao u točkama I. i II. izreke ove odluke. Odluka iz točke III. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-2677/2007

Zagreb, 14. veljače 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 22/2012-616