### NN 3/2016 (8.1.2016.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2752/2013 od 15. listopada 2015.

3 08.01.2016 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2752/2013 od 15. listopada 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

26

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli Željko Saraga i Ante Carić, obojica iz Zagreba, koje zastupa Jerka Perica, odvjetnica u Zagrebu, na sjednici održanoj 15. listopada 2015. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-116/10-2 od 22. listopada 2013.

– presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-8150/99 od 30. svibnja 2012.

III. Predmet se vraća Općinskom građanskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnijeli su Željko Saraga i Ante Carić, obojica iz Zagreba (u daljnjem tekstu: podnositelji), hrvatski državljani, koje u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Jerka Perica, odvjetnica u Zagrebu.

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-6667/12-2 od 5. ožujka 2013. (u daljnjem tekstu: osporena drugostupanjska presuda), kojom je potvrđena presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-8150/99 od 30. svibnja 2012. (u daljnjem tekstu: osporena prvostupanjska presuda). Tim je presudama odlučivano o tužbenom zahtjevu podnositelja za povrat pozajmljenog iznosa novca.

Podnositelji u ustavnoj tužbi navode da su im osporenom presudom povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode (u daljnjem tekstu: ustavna prava) zajamčeni člankom 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), kao i prava zajamčena člankom 6. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

2. Tijekom ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-8150/99.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. U konkretnom slučaju predmet parničnog postupka koji je prethodio ustavnosudskom bio je tužbeni zahtjev podnositelja (tužitelja) za povrat preostalog pozajmljenog iznosa od 25.993,73 EUR-a (ranije 50.839,32 DEM) u kunskoj protuvrijednosti. Naime, podnositelji su, kao zajmodavci, sklopili ugovor o zajmu od 3. lipnja 1994. s tuženikom Vojkom Viskovićem, kao zajmoprimcem, na temelju kojeg su tuženiku pozajmili ukupni iznos od 70.000,00 DEM.

Vojko Visković (u daljnjem tekstu: tuženik) se ugovorom o zajmu obvezao vratiti pozajmljeni novac u roku od godine dana, odnosno do 1. lipnja 1995., zajedno sa zateznom kamatom po stopi od 21% godišnje (članci 1. i 2. stavak 1. ugovora o zajmu), svojim potpisom Ugovora potvrdio je da je pozajmljeni iznos primio u cijelosti (članak 5. ugovora) te se, u svrhu osiguranja otplate, obvezao u roku od 3 mjeseca od dana potpisa ugovora upisati hipoteku na svoje nekretnine u iznosu od 120.000,00 DM (članak 6. stavak 1. ugovora).

Pored navedenog ugovora, tuženik je potpisao i potvrdu 3. lipnja 1994. kojom potvrđuje da je toga dana primio od podnositelja iznos od 70.000,00 DEM te se taj iznos obvezuje vratiti najkasnije do 1. lipnja 1995.

4. Iako je nesporno da pozajmljeni iznos nije vraćen u cijelosti, sudovi su odbili tužbeni zahtjev podnositelja navodeći u bitnom da navedeni ugovor o zajmu ne predstavlja pravu volju stranaka za sklapanjem takvog ugovora, već da on prikriva drugi usmeni ugovor o zajmu, kojim su podnositelji iznos od tadašnjih 70.000,00 DEM pozajmili Miljeniku Guilermiju za poslovanje obrta »Mas«, a sam iznos novca da je primio Stjepko Ćurin. Stoga su sudovi smatrali da je sklopljeni ugovor o zajmu prividni pravni posao koji, sukladno članku 66. stavku 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZOO), nema učinka među strankama. Sudovi su također smatrali da ne postoji obveza tuženika na povrat utuženog iznosa jer on pozajmljeni novac nije ni primio.

4.1. Tako je Općinski građanski sud u Zagrebu u osporenoj prvostupanjskoj presudi kao razloge za odbijanje tužbenog zahtjeva podnositelja naveo sljedeće:

»Ovakav iskaz tuženika u njegovim bitnim dijelovima neposredno ili posredno u svojim iskazima potvrdili su i svjedoci Ivan Visković, Vicenco Meštrović i Goran Kovačić.

(...)

Sud je prihvatio iskaze tuženika i svjedoka Viskovića, Meštrovića i Kovačića, cijeneći ih iskrenim i uvjerljivim, a te iskaze potvrđuje i dokumentacija priležeća spisu o izvršenim isplatama II tužitelju i pokušajima tuženika za razrješenje nastale situacije.

(...)

Prema nalazu suda neuvjerljivi su i neživotni navodi I i II tužitelja da su izvršili pozajmicu znatnog iznosa novca tuženiku, kraj nesporne činjenice da ga prethodno uopće nisu poznavali. Upravo suprotno tome, II tužitelj je duži niz godina poznavao Miljenka Guilermija s kojim je i dogovorio sve odredbe ugovora o zajmu. Neuvjerljivost i neživotnost navoda II tužitelja ogleda se i u tome da tuženik nije vršio povrat zajma, već su to činile osobe povezane s obrtom 'MAS' ili brat tuženika koji je na taj način vraćao dug prema Miljenku Guilermiju, a iz samih potvrda o primitku novca koje je II tužitelj potpisivao razvidno je da se radi o dugu tih osoba (Guilermi, Ćurin i Ante Visković) prema II tužitelju. Pri tome su neuvjerljivi navodi II tužitelja da je on potvrde samo potpisivao želeći dobiti novac neovisno o tome što je tamo pisalo ili da ih je faktično sastavljao Ivan Visković.«

4.2. Županijski sud u Zagrebu je u povodu žalbe tužitelja u osporenoj drugostupanjskoj presudi potvrdio prvostupanjsku presudu, navodeći sljedeće:

»Sud prvog stupnja pravilno je utvrdio činjenično stanje na temelju savjesne ocjene svakog dokaza pa tako i ocjene iskaza svjedoka Ivana Viskovića, Vicenca Meštrovića i Gorana Kovačića, te tuženika ... te utvrdio da predmetni ugovor o zajmu ... ne predstavlja njihovu pravu volju za sklapanjem ugovora već prikriva drugi usmeni ugovor o zajmu kojim su I. i II. tužitelj iznos od 70.000,00 DEM pozajmili Miljenku Guilermiju za poslovanje obrta »MAS«. Tako je utvrđeno da je spomenuti iznos primio Stjepko Ćurin dok je tuženik potpisao ugovor o zajmu kao i kupoprodajni ugovor o prodaji ribarskog broda 'Gdinj 1' kojeg je tuženik bio vlasnik no udio od oko 40.000,00 DEM su imali Miljenko Guilermo, Stjepko Ćurin i Ante Visković i sklapanjem kupoprodajnog ugovora se trebao garantirati povrat zajma I. i II. tužitelju.

Tako je temeljem gore navedenih dokaza utvrđeno da su tuženik i Stjepko Ćurin po nalogu Miljenka Guilerma otišli u Zagreb gdje je Stjepko Ćurin od I. i II. tužitelja preuzeo iznos od 70.000,00 DEM koji je bio namijenjen poslovanju obrta 'MAS' čiji su suvlasnici bili Miljenko Guilermo, Stjepko Ćurin i Ante Visković, a tuženik je bio kao osiguranje jer je garantirao povrat zajma svojim brodom. Isto tako utvrđeno je da je dio novca I. i II. tužitelju vratio Miljenko Guilermo, dok je dio vratio Ivan Visković, brat tuženika nakon smrti Miljenka Guilermija, a isplate su bile u dogovoru s Stjepkom Ćurinom i Antom Viskovićem.

Suprotno žalbenim navodima I. i II. tužitelja pravilno je sud prvog stupnja postupio kada nije prihvatio njihove iskaze kao ni iskaz svjedoka Stjepka Ćurina ocjenjujući ih neuvjerljivim i nelogičnim, te u suprotnosti s dokumentacijom u spisu s obzirom da se neživotnim ukazuje da bi I. i II. tužitelj izvršili pozajmicu znatnog iznosa novca tuženiku kojeg uopće prije toga nisu poznavali dok je II. tužitelj poznavao Miljenka Guilermija s kojim je i dogovorio sve odredbe ugovora o zajmu.

(...)

Pravilnim se ukazuje i zaključak suda prvog stupnja da se neuvjerljivost navoda II. tužitelja ogleda i u tome da tuženik nije vršio povrat zajma, već su to činile osobe povezane s obrtom 'MAS' ili brat tuženika koji je na taj način vraćao dug prema Miljenku Guilermiju. Naime, i dokumentacijom u spisu, potvrdama o primitku novca koje je II. tužitelj potpisivao utvrđeno je da se radi o dugu Miljenka Guilermija, Stjepka Ćurina i Ante Viskovića prema II. tužitelju.«

5. Iz spisa Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-8150/99, proizlazi:

– da Željko Saraga prije potpisivanja ugovora o zajmu nije poznavao tuženika, ali ni Miljenka Guilermija, Antu Viskovića i Stjepka Ćurina, kojima je prema zaključku sudova stvarno pozajmljen novac. Prema navodima podnositelja Željka Sarage, on je pozajmio polovicu iznosa novca na nagovor podnositelja Ante Carića, dugogodišnjeg prijatelja, a radi opremanja, odnosno kupnje broda tuženika. Ugovor o zajmu potpisan je u uredu Privredne banke Zagreb d. d., gdje je radio. Novac je predan osobno tuženiku, a nakon potpisivanja ugovora tuženik se neko vrijeme zadržao u uredu i pričao da će tim brodom dobro poslovati;

– da Ante Carić prije potpisivanja ugovora o zajmu nije poznavao tuženika već je poznavao tuženikovog oca više od pedeset godina te ga je cijenio kao »poštenog i marljivog čovjeka«. Ugovor o zajmu sklopio je na zamolbu Miljenka Guilerma koji je tražio pomoć za tuženika, i to nakon što je Miljenko Guilermo njemu pomogao oko podizanja novaca putem akreditiva. Dio pozajmljenog novca vraćali su Ivan Visković (brat tuženika), Ante Visković (rođak tuženika) i Radoslav Guilermo (brat Miljenka Guilerma). Navodi i da je, premda je na nekim potvrdama o vraćanju pozajmljenog novaca navedeno da novac vraćaju Ante Visković, Radoslav Guilermi i Stjepko Ćurin, novac osobno vraćao Ivan Visković, koji je zahtijevao da se sastave potvrde takvog sadržaja. Iako je negodovao u pogledu takvog sadržaja potvrda, podnositelj je pristao na to jer mu je »bilo bitno da dobije bar neki iznos novca«;

– da je tuženik u odgovoru na tužbu od 21. studenoga 2000. naveo kako s podnositeljima nije sklopio ugovor o zajmu niti da je takav ugovor potpisao. U iskazu od 22. ožujka 2002. naveo je da je potpisao ugovor o zajmu, ali da nije potpisao i potvrdu o primitku pozajmljenog novca od 3. lipnja 1994. U konačnom iskazu, danom 5. veljače 2008., naveo je da je potpisao i ugovor o zajmu i navedenu potvrdu. Također, u podnesku od 3. listopada 2001. prvi puta isticao je da je predmetni ugovor o zajmu prividan ugovor. Tijekom postupka naveo je da je on samo trebao garantirati povrat zajma, kojeg su stvarni nositelji Miljenko Guilermo, Stjepko Ćurin i Ante Visković, te da je to učinio zbog svoje naivnosti i iz razloga što su isti bili suvlasnici njegovog broda. Naveo je i da Ivan Visković, njegov brat, nikada nije vraćao pozajmljeni novac podnositeljima već da je to činio njegov rođak Ante Visković;

– da je Ivan Visković, brat tuženika, osobno vraćao pozajmljeni novac podnositeljima, ali da je to, međutim, činio jer je dugovao novac pok. Miljenku Guilermiju. O okolnostima sklapanja ugovora o zajmu Ivan Visković iskazao je suglasno s tuženikom iako o tome nema neposrednih saznanja.

– da je Vicenco Meštrović, tast tuženika, nakon sklapanja ugovora o zajmu vidio tuženika i Stjepka Ćurina te da je pozajmljeni novac kod sebe imao Stjepko Ćurin. O okolnostima samog sklapanja ugovora o zajmu Vicenco Meštrović iskazao je suglasno s tuženikom iako o tome nema neposrednih saznanja;

– da je Goran Kovačić svjedočio o tome kako su treće osobe – pok. Milivoj Guilermo, Ante Visković i Stjepko Ćurin, uzimale kredit za poslovanje obrta »MAS« u tvrtki gdje je radio.

– da je Stjepko Ćurin u iskazu naveo kako on nije imao nikakve veze sa sklapanjem ugovora o zajmu te da je tuženika samo otpratio do mjesta gdje je taj ugovor sklopljen;

– da iz nedatiranog dopisa (listovi 15 i 19 spisa), upućenom od strane tuženika, Narcise Guilermi, Ante Viskovića i Stjepka Ćurina, proizlazi da su te osobe zatražile od podnositelja produljenje roka otplate zajma;

– da iz nedatiranog kupoprodajnog ugovora (list 32 spisa), koji nije realiziran, proizlazi kako je tuženik prodao podnositeljima brod. Nesporno je da je predmetni ugovor samo trebao poslužiti kao zalog otplate pozajmljenog iznosa novca,

– da iz potvrda o primitku novca, kojim je djelomično vraćen pozajmljeni novac, proizlazi da su novac vraćali Ivan Visković, Ante Visković, Radoslav Guilermi i Stjepko Ćurin.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

6. Obrazlažući povrede ustavnih prava podnositelji u bitnom navode da je u osporenim presudama, izražena pristranost i arbitrarnost u suđenju jer se ocjena sudova o neosnovanosti tužbenog zahtjeva ne temelji na činjenicama koje proizlaze iz provedenih dokaza koji se nalaze u spisu.

Podnositelji tako navode:

»Obrazlažući svoju presudu prvostupanjski sud je sasvim pristrano i arbitrarno prihvatio tvrdnju tuženika da je novac, 70.000,00 DM u uredu Privredne banke Zagreb od tužitelja primio svjedok Stjepko Ćurin, a ne tuženik Vojko Visković iako iz podataka Ugovora o zajmu od 3.lipnja 1994. u kojem je izričita odredba u članku 5 da 'Vojko Visković svojim vlastoručnim potpisom na ovom Ugovoru potvrđuje da je iznos zajma iz članka 1 ovog Ugovora primio u cijelosti', proizlazi da je navedeni novac primio upravo tuženik Vojko Visković, a isto tako i iz Potvrde od 3. lipnja 1994. kojom Vojko Visković potvrđuje da je 'danas 3. lipnja 1994. od Željka Sarage i Ante Carića primio iznos od 70.000,00 DM, isti iznos se obvezujem vratiti najkasnije do 1.lipnja 1995. i to u DM'.

(...)

Ovakvo suđenje je pristrano jer se uvažavaju samo dokazi jedne strane, a koji su čak kontradiktorni, a dokazi druge strane koji su sasvim egzaktni zanemaruju.

(...)

Ovakvim stajalištima sudova iznesenim u prvostupanjskoj i drugostupanjskoj presudi narušen je pravni poredak i doveden u pitanje standard pravne sigurnosti.

Kakvu pravnu sigurnost ima onaj koji dade novac u zajam drugom, a ovaj Ugovorom o zajmu u cijelosti odredi zajam, potpiše Ugovor o zajmu u kojem je izričito navedeno da potpisom Ugovora o zajmu potvrđuje primitak zajmljenog iznosa i još posebnom ispravom potvrdi da je ugovoreni iznos novca primio i obvezuje se vratiti ga, a daje i druge garancije za vraćanje zajma ako može očekivati da će sud prihvatiti tvrdnju zajmoprimatelja da on nije primio novac na zajam nego treća osoba.«

7. Zaključno, podnositelji smatraju da su im zbog navedenih razloga povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. (pravo na pravično suđenje) i 14. stavkom 2. (jamstvo jednakosti svih pred zakonom), slijedom čega predlažu usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. Polazeći od navoda i sadržaja ustavne tužbe, Ustavni sud je njezinu osnovanost ispitivao s aspekta moguće povrede članka 29. stavka 1. Ustava koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

9. Ustavni sud ponavlja svoje ustaljeno stajalište da je zadaća redovnih sudova, a ne Ustavnog suda, tumačiti i primjenjivati pravo na konkretne sudske predmete. U načelu i bez utjecaja na ovlast da ispituje suglasnost sudskih odluka s Ustavom, uloga Ustavnog suda nije da sam procjenjuje činjenice koje su vodile nadležne redovne sudove da usvoje jednu odluku. Njegova zadaća nije ni da se bavi pogreškama o činjenicama ili pravu koje je navodno počinio redovni sud, osim ako i u mjeri u kojoj one mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom. Kad bi bilo tako, Ustavni sud djelovao bi kao sud trećeg ili četvrtog stupnja i ne bi poštivao ustavna ograničenja koja su nametnuta tom djelovanju.

Ustavni sud u tom smislu ponavlja da nije njegova zadaća preuzeti ulogu viših sudova, koji su prvi pozvani rješavati probleme tumačenja domaćeg prava. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

Stoga ocjena dokaza odnosno način na koji su u konkretnom slučaju sudovi utvrdili postojanje određenih činjenica kao dokazanih ili nedokazanih nije redovit predmet ispitivanja Ustavnog suda. To je, po naravi stvari zadaća redovnih sudova, u koji se Ustavni sud upušta samo izuzetno, ako ocijeni da postupanje redovnih sudova upućuje na arbitrarnost.

Primjenjujući navedena pravila na konkretan slučaj, zadaća Ustavnog suda je utvrditi postoji li arbitrarnost u konkretnom slučaju u načinu na koji su sudovi utvrdili da je sporni ugovor o zajmu prividan pravni posao, tj. da prikriva neki drugi pravni posao. Pri tome, Ustavni sud polazi od činjenica onako kako su ih nakon provedenog dokaznog postupka utvrdili redovni sudovi što ih je u konačnici dovelo do tog zaključka – da je riječ o prividnom pravnom poslu – i zbog čega su prigovor tuženika ocijenili osnovanim (neovisno o tome što je tuženik u odgovoru na tužbu od 21. studenoga 2000. naveo kako s podnositeljima nije sklopio ugovor o zajmu, niti je takav ugovor potpisao, potom je u iskazu od 22. ožujka 2002. naveo da je potpisao ugovor o zajmu, ali da nije potpisao i potvrdu o primitku pozajmljenog novca od 3. lipnja 1994., a onda je u iskazu od 5. veljače naveo da je potpisao i ugovor o zajmu i navedenu potvrdu; prigovor prividnosti ugovora pri put je istaknuo u podnesku od 3. listopada 2001.). Njihovo preispitivanje, međutim, Ustavnom sudu je nužno u mjeri u kojoj Ustavni sud mora utvrditi jesu li one u specifičnim okolnostima konkretnog slučaja bile dostatne za kvalifikaciju predmetnog ugovora o zajmu kao prividnog u smislu mjerodavnog prava, kako bi mogao ocijeniti prigovor podnositelja da su odluke sudova arbitrarne.

Mjerodavni članak 66. ZOO-a glasi:

»Prividan ugovor

Članak 66.

(1) Prividan ugovor nema učinka među ugovornim stranama.

(2) Ali, ako prividan ugovor prikriva neki drugi ugovor, taj drugi važi ako je udovoljeno uvjetima za njegovu pravnu valjanost.

(3) Prividnost ugovora ne može se isticati prema trećoj savjesnoj osobi.«

9.1. Prividan ugovor – prema ustaljenoj sudskoj praksi redovnih sudova – nema učinke među ugovornim stranama (npr. presude Vrhovnog suda broj: Rev-737/06-2 od 14. veljače 2008. i broj: Rev-x-94/09-2 od 3. rujna 2009.). Posljedica simulacije (prividnosti, fiktivnosti) sastoji se, dakle, u tome da ugovor ne proizvodi pravne učinke. Takav ugovor je ništav (presuda Vrhovnog suda broj: Rev-1040/07-2 od 10. siječnja 2008.).

Vrhovni sud u presudi broj: Rev-424/00-2 od 17. rujna 2003., navodi «... nižestupanjski sudovi su utvrdili ... da stranke stvarno nisu sklopile kupoprodajnu pogodbu, već da je volja stranaka bila da sklope darovni ugovor, a prividno sačinile 'kupoprodajni ugovor', u cilju da plate manji porez ...«

Nadalje, (još) prema presudi (tadašnjeg) Okružnog suda u Dubrovniku broj: Gž-550/86 od 28. srpnja 1999., prividan (simuliran ili fiktivan) jest onaj ugovor koji nije sklopljen suglasnošću volje ugovornih strana, nego je nastao suglasnošću volje ugovornih strana da se stvori privid (fikcija) o sklapanju ugovora ali ga radi postizanja određenoga imovinskog ili drugog dopuštenog probitka (stjecanja prava na razne novčane dodatke, oslobođenje od poreza, izbjegavanje oduzimanja stvari preko određenog maksimuma i dr.) sklope.

9.2. Iz navedenog proizlazi da je bitna pretpostavka za postojanje prividnog (simuliranog ili fiktivnog) ugovora suglasnost volja ugovornih stranaka o njegovoj prividnosti, odnosno suglasnost o sklapanju nekog drugog (»pravog«) ugovora koji taj prividni ugovor prikriva. U konkretnom slučaju, dakle, trebalo je utvrditi je li takva (ne)suglasnost postojala. Pri tome nije sporno da je ugovor o zajmu sklopljen, da je predmet zajma – novac – predan tuženiku kao zajmoprimcu, koji je potpisao potvrdu o njegovom primitku, kao i da je tuženik potpisao i (prividni) kupoprodajni ugovor o prodaji broda podnositeljima, radi osiguranja vraćanja iznosa zajma. Unatoč tome, sudovi su utvrdili da na strani jedne ugovorne stranke, tuženika nije postojala svijest – ugovorna volja o njegovom stvarnom sklapanju. Ovo stoga što su po ocjeni sudova treće osobe vraćale pozajmljeni iznos te što se tuženik i podnositelji kao zajmodavci nisu od ranije poznavali. Te su okolnosti, u bitnome, dovele redovne sudove do utvrđenja da je riječ o prividnom pravnom poslu, koji, štoviše, prikriva drugi pravni posao – ugovor o zajmu koji su podnositelji sklopili s trećom osobom. Tako se, primjerice, na str. 6 obrazloženja prvostupanjske presude navodi sljedeće:

»Cijeneći sve tako provedene dokaze, sud nalazi utvrđenim da predmetni ugovor o zajmu od 3.6.1994.g. iako su ga potpisali tužitelji kao zajmodavci i tuženik kao zajmoprimac ne predstavlja njihovu pravu volju za sklapanjem takvog ugovora, već očito prikriva drugi usmeni ugovor o zajmu kojim su tužitelji iznos od 70.000,00 DEM pozajmili Miljenku Guilermiju za poslovanje obrta 'MAS', a sam iznos novca u ime istih primio je Stjepko Ćurin. ...«

Drugim riječima, »pravi« ugovor je sklopljen između podnositelja i trećih osoba. Ako se i ostavi po strani pitanje suglasnosti volje ugovornih stranaka, osobito kada prividan ugovor sklopljen suglasnošću volja ugovornih stranaka o njegovoj prividnosti, prikriva »pravi« ugovor sklopljen između istih stranaka, u situaciji poput ove, međutim, kada »pravi« ugovor uključuje (suglasnu) volju jedne od ugovornih stranaka s jedne strane i trećih osoba s druge strane, postavlja se pitanje »mane« volje odnosno (ne)suglasnosti volje na strani tuženika, kada se uzme u obzir da je on ugovor o zajmu potpisao, što je kao nesporno utvrđeno. Pri tome, nije dovedeno u pitanje ni postojanje »mane« volje na njegovoj strani prilikom sklapanja tog ugovora o zajmu kao ni ugovora o kupoprodaji sklopljenog između njega i podnositelja. Je li doista riječ o prividnom pravnom poslu ili svjesnom preuzimanju obveza pa makar i u ime i za račun trećih osoba. U vezi navedenog, Ustavni sud primjećuje da pobude iz kojih je ugovor sklopljen ne utječu na njegovu valjanost (članak 53. ZOO-a). Stoga, samo u svjetlu navedenih okolnosti moglo se ocjenjivati je li u okolnostima konkretnog slučaja doista riječ o prividnom pravnom poslu odnosno postoji li nesuglasnost volje ugovornih stranaka o njegovom sklapanju i sadržaju.

Konačno, radi osiguranja vraćanja iznosa zajma, između istih stranaka sklopljen je kupoprodajni ugovor o prodaji broda za iznos zajma (70.000,00 DEM), kao osiguranje vraćanja zajma. Činjenica (nesporna) da on nikada nije realiziran ne mijenja okolnost da je tuženik pristao njegovim sklapanjem dati jamstvo vraćanja zajma. U vezi s navedenim Ustavni sud primjećuje da su sudovi i taj ugovor ocijenili prividnim (»Nije sporno da je takav ugovor prividan, odnosno da je isti trebao predstavljati osiguranje za iznos pozajmice koju su tužitelji dali ...« – str. 4 obrazloženja prvostupanjske presude). Proizlazi, dakle, da su u konkretnom slučaju sklopljena dva prividna ugovora između istih stranaka – kupoprodajni ugovor koji je trebao predstavljati osiguranje za iznos pozajmice koju su tužitelji isplatili i sam ugovor o zajmu za osiguranje vraćanja kojeg je prividno sklopljen kupoprodajni ugovor. Stoga se osnovano postavlja pitanje kako je moguće da su iste ugovorne stranke sklopile dva prividna pravna posla.

U svjetlu navedenih okolnosti, Ustavnom sudu ne preostaje drugo nego utvrditi da se navedeni pristup redovnih sudova ne može ocijeniti drukčije nego arbitrarnim. Stoga, Ustavni sud utvrđuje da je podnositeljima povrijeđeno pravno na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava.

10. Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositelja vezani uz članak 14. stavak 2. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporene odluke mogle utjecati na ostvarivanje sadržaja te ustavne norme, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

11. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73., 74. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno je kao u izreci odluke (točke I., II. i III.).

Objava ove odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2752/2013

Zagreb, 15. listopada 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
dr. sc. Snježana Bagić, v. r.