### NN 20/2019 (27.2.2019.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-I-4463/2013 i dr. od 29. siječnja 2019. i Izdvojeno mišljenje sudaca

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

436

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, rješavajući o prijedlozima za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), na sjednici održanoj 29. siječnja 2019. donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira (»Narodne novine« broj 41/77., 47/89., 55/89., 5/90., 30/90., 47/90. i 29/94.).

II. Nalaže se Hrvatskom saboru da u roku od jedne (1) godine donese novi zakon u skladu s utvrđenjem Ustavnog suda iz točke 10. obrazloženja ovog rješenja.

III. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Zakon o prekršajima protiv javnog reda i mira donijelo je 28. rujna 1977. nadležno vijeće Sabora Socijalističke Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: SRH), a objavljen je u »Narodnim novinama« broj 41 od 17. listopada 1977.

Na dan donošenja ovog rješenja na snazi je Zakon o prekršajima protiv javnog reda i mira s izmjenama i dopunama (»Narodne novine« broj 41/77., 47/89. – članak 86. Zakona o izmjenama i dopunama zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prijestupe i prekršaje, 55/89., 5/90. – pročišćeni tekst, 30/90. – ispravak, 47/90. i 29/94. – članak 2. Zakona o dopunama zakona kojima su određene novčane kazne za privredne prijestupe i prekršaje.; u daljnjem tekstu: ZoPPJRM).

2. Prijedloge za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom ZoPPJRM-a podnijeli su Ninoslav Jovanović iz Osijeka (predmet broj: U-4463/2013), Saša Čajić iz Zagreba (predmet broj: U-I-6130/2013) i Hrvoje Kopasić iz Zagreba (predmet broj: U-I-1436/2017).

II. OSPORENI ČLANCI ZoPPJRM-a

3. Članci 2., 9., 14., 30. stavci 2. i 3., 31., 32., 34., 34. (člankom 13. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira objavljenim u »Narodnim novinama« broj 55 od 26. prosinca 1989. iza članka 34. dodan je članak 34.) i 35. ZoPPJRM-a (navedeni članci u pročišćenom tekstu ZoPPJRM-a objavljenom u »Narodnim novinama« broj 5 od 13. veljače 1990. označeni su kao članci 2., 17., 12., 33. stavci 2. i 3., 34., 35., 37., 38. i 39.) glase:

»Član 2.

Za prekršaje protiv javnog reda i mira izriču se novčane kazne i izuzetno kazne zatvora, a može se izreći i zaštitna mjera oduzimanja predmeta, zaštitna mjera obaveznog liječenja od alkoholizma i narkomanije, zaštitna mjera obaveznog liječenja od spolne bolesti ili AIDS-a ili zaštitna mjera udaljenja s područja općine na kojem je prekršaj izvršen.«

»Član 9.

Tko se odaje prostituciji, kaznit će se za prekršaj novčanom kaznom u protuvrijednosti domaće valute od 50 do 200 DEM ili kaznom zatvora do 30 dana.«

»Član 14.

Tko omalovažava ili vrijeđa državne organe odnosno službene osobe prilikom vršenja ili u vezi s vršenjem službe ili njihova zakonita naređenja kaznit će se za prekršaj novčanom kaznom u protuvrijednosti domaće valute od 50 do 200 DEM ili kaznom zatvora do 30 dana.«

»Član 30.

(...)

Obavezno liječenje vrši se u zdravstvenoj organizaciji određenoj u rješenju o prekršaju ili za vrijeme izdržavanja kazne zatvora.

Zdravstvena organizacija odnosno liječnik koji su liječili osobu od alkoholizma i narkomanije dužni su po završetku ili prekidu liječenja odmah o uspjehu odnosno o prekidu liječenja izvijestiti suca za prekršaje koji je izrekao ovu zaštitnu mjeru.

(...)

Član 31.

Osoba koja izvrši prekršaj iz člana 9. ovoga zakona, a zaražena je od spolne bolesti ili AIDS-a, izreći će se uz kaznu i zaštitna mjera obaveznog liječenja od spolne bolesti.

Odredbe člana 30. stava 2. i 3. ovoga zakona shodno će se primjenjivati i kod izvršavanja zaštitne mjere obaveznog liječenja od spolne bolesti.

Osoba koja odbije da se podvrgne obaveznom liječenju od spolne bolesti ili izbjegava to liječenje kaznit će se ta taj prekršaj kaznom zatvora do 30 dana.

Član 32.

Zaštitna mjera obaveznog liječenja od alkoholizma i narkomanije i zaštitna mjera obaveznog liječenja od spolne bolesti ili AIDS-a izvršavaju se prema odredbama Zakona o izvršenju krivičnih i prekršajnih sankcija i propisima donesenim na temelju toga zakona.«

»Član 34.

Skupština općine odnosno skupština gradske zajednice općina može svojom odlukom, u skladu sa članom 1. ovoga zakona, propisivati i druge prekršaje protiv javnog reda i mira koji nisu predviđeni ovim zakonom.

Član 34.

Dozvolu za prenošenje tehničkim sredstvima javnih priredbi i manifestacija izdaje organ uprave nadležan za unutarnje poslove.

Član 35.

Danom stupanja na snagu ovoga zakona prestaje važiti Zakon o prekršajima protiv javnog reda i mira (»Narodne novine«, br. 29/49, 72/51, 37/56, 18/60, 1/70 i 4/70).«

III. PRIGOVORI PREDLAGATELJA

4. Predlagatelj Ninoslav Jovanović osporava ZoPPJRM u cijelosti, a osobito odredbe kojima su propisane novčane kazne u iznosu protuvrijednosti DEM-a.

Predlagatelj Saša Čajić ističe da su članci 2., 9., 30. stavci 2. i 3., 31., 32., 34., 34. i 35. ZoPPJRM-a u nesuglasnosti s člancima 3., 4., 5., 14., 19., 16., 26., 35., 37., 117. (115.), 133. (128.), 134. (129.), 135. (129.a), 136. (129.b) i 137. (130.) Ustava. Smatra da su navedenim odredbama diskriminirane skupine građana koje imaju problema s ovisnošću o drogama i alkoholu, te koje boluju od spolnih bolesti ili AIDS-a. Posebno ističe da su zaštitne mjere obaveznog liječenja od spolne bolesti vezane uz bavljenje prostitucijom, a ne uz neki drugi prekršaj protiv javnog reda i mira. Nadalje, navodi da je ZoPPJRM u suprotnosti s Ustavom jer su novčane kazne vezane uz valutu koja više ne postoji te koristi pojmove kao što su »skupština općine, odnosno skupština gradske zajednice« i »Službeni list SFRJ.«

Predlagatelj Hrvoje Kopasić smatra da je članak 14. ZoPPJRM-a u nesuglasnosti s Ustavom jer se odnosi na državna tijela i službene osobe, dok sve ostale pravne i fizičke osobe ne uživaju zaštitu od omalovažavanja i vrijeđanja.

IV. OČITOVANJE MINISTARSTVA UNUTARNJIH POSLOVA REPUBLIKE HRVATSKE

5. U očitovanju Ministarstva unutarnjih poslova od 30. kolovoza 2017. navedeno je:

»U odnosu na sve naprijed navedeno, može se konstatirati da je važeći Zakon o prekršajima protiv javnog reda i mira u mnogim svojim odredbama zastario i neadekvatan, nepraktičan i nesukladan nizu važećih propisa donesenih tijekom vremena od kada je on na snazi. ...«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. Ustavni sud, pri razmatranju osnovanosti prijedloga predlagatelja, ocijenio je mjerodavnim članke 3., 14. stavak 2. i 16. stavak 1. Ustava, koji glase:

»Članak 3.

... jednakost, ... vladavina prava ... najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.«

»Članak 14.

(...)

Svi su pred zakonom jednaki.

»Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

(…)«

7. Polazeći od sadržaja podnesenih prijedloga razvidno je da se prigovori predlagatelja mogu svesti na tri osnovne tvrdnje. Prva tvrdnja odnosi se na diskriminaciju osoba koje boluju od spolno prenosivih bolesti i AIDS-a jer ih se prema mišljenju predlagatelja stavlja u kontekst bavljenja prostitucijom. Druga tvrdnja sastoji se od činjenice da članak 14. ZoPPJRM-a propisuje kaznu za omalovažavanje i vrijeđanje državnih tijela i službenih osoba, ali ne i ostalih pravnih i fizičkih osoba. Zaključno, u trećoj skupini prigovora navodi se da je ZoPPJRM u nesuglasnosti s Ustavom jer su novčane kazne vezane uz valutu koja više ne postoji i koristi pojmove koji su društveno i zakonski zastarjeli.

8. Ustavni sud napominje da počinjenje prekršaja protiv javnog reda i mira izravno utječe na osjećaj osobne sigurnosti građana te je stoga ZoPPJRM-om propisan sustav sankcija kojima se utječe na počinitelje prekršaja. Prekršajne sankcije su kazna (novčana ili zatvorska) i sigurnosna mjera. Vrste sigurnosnih mjera propisanih ZoPPJRM-om su: zaštitna mjera oduzimanja predmeta; zaštitna mjera obveznog liječenja od alkoholizma i narkomanije; zaštitna mjera obveznog liječenja od spolne bolesti; i zaštitna mjera udaljenja s područja jedinice lokalne samouprave na kojem je prekršaj počinjen. Svrha je sigurnosnih mjera da se njihovom primjenom otklanjaju uvjeti koji omogućavaju ili poticajno djeluju na počinitelje novih prekršaja, dakle, sprječavanje počinitelja da ponovno čine prekršaje. Sigurnosne mjere imaju zaštitni karakter te se njima nastoji smanjiti opasnost od novih prekršaja.

Člankom 31. ZoPPJRM-a propisano je da će se osobi koja bude prekršajno kažnjena zbog odavanja prostituciji, a zaražena je spolnom bolešću ili AIDS-om, izreći zaštitna mjera obveznog liječenja od spolne bolesti. Budući da prostitucija nije samo društveni i socijalni nego i zdravstveni problem zbog načina prijenosa spolno prenosivih bolesti, navedena mjera nužna je zbog zaštite zdravlja i sigurnosti kako počinitelja prekršaja tako i trećih osoba. Sigurnosna mjera obveznog liječenja od spolne bolesti u tom kontekstu nije stigmatizacija i moralna osuda, već joj je cilj poboljšanje zdravstvenog stanja počinitelja i sprječavanje širenja bolesti.

Imajući u vidu svrhu zaštitne mjere obveznog liječenja od spolne bolesti, a to je prvenstveno zaštita života i zdravlja, Ustavni sud ocjenjuje da je prijedlog u dijelu koji se odnosi na primjenu navedene zaštitne mjere neosnovan.

9. Druga skupina prigovora usmjerena je protiv članka 14. ZoPPJRM-a kojim je kao prekršaj propisano omalovažavanje ili vrijeđanje državnih tijela i službenih osoba pri vršenju službe ili njihova zakonita naređenja.

Ustavni sud prije svega napominje da je uvreda kao kazneno djelo propisana Kaznenim zakonom (»Narodne novine« broj 125/11., 144/12., 56/15., 61/15. i 101/17), jer i sloboda izražavanja može biti podvrgnuta kaznama propisanima zakonom. Zaštita predviđena kaznenim djelom odnosi se jednako na sve adresate norme (građane i građanke). Člankom 14. ZoPPJRM-a štite se državna tijela odnosno službene osobe tih tijela u obavljanju dužnosti odnosno primjeni zakonskih ovlasti jer u ime države obavljaju poslove iz svog djelokruga. Budući da se u konkretnom slučaju na posredan način kao objekt zaštite pojavljuje sama država, proizlazi da je zakonodavac imao objektivne razloge zbog kojih je kao prekršaj propisao određene oblike iznošenja vrijednosnih i činjeničnih sudova usmjerenih protiv državnih tijela i službenih osoba zaposlenih u tim tijelima. Stoga, razlozi predlagatelja nisu doveli u sumnju suglasnost članka 14. ZoPPJRM-a s člancima 3., 14. i 16. Ustava.

10. Predlagatelji, u konačnici, smatraju da je ZoPPJRM u nesuglasnosti s Ustavom jer su novčane kazne vezane za valutu koja više ne postoji te koristi pojmove koji su društveno i zakonski zastarjeli. Ministarstvo unutarnjih poslova u svom očitovanju potvrđuje da je ZoPPJRM zastario, neadekvatan i nepraktičan (v. točku 5. obrazloženja ovog rješenja).

Ustavni sud mora se složiti da osporeni zakon sadrži pojedine pravne institute ili pojmove koji više ne postoje u ustavnom poretku Republike Hrvatske (primjerice, skupština općine, skupština gradske zajednice, prekršajne kazne izražene u protuvrijednosti DEM-a). Dakle, ZoPPJRM formalno nije usklađen s Ustavom. Nadalje, od donošenja Ustava 1990. godine izgrađen je novi okvir kaznenopravnog i prekršajnopravnog sustava koji je usklađen s Ustavom i s međunarodnim standardima. Drugim riječima, a uzimajući u obzir protek vremena od stupanja na snagu ZoPPJRM-a (preko četrdeset godina), očita je njegova »zastarjelost« odnosno nužnost njegovog »osuvremenjivanja«.

Na zakonodavcu je da, u okviru svoje široke slobode procjene i ovlasti da u prekršajnopravnim politikama propisuje određena djela kao prekršaje te vrste i mjere za njihove počinitelje, uz nužne zakonodavne promjene, donese novi zakon.

Slijedom navedenog, Ustavni sud nalaže Hrvatskom saboru da u roku od jedne (1) godine od dana donošenja ovog rješenja donese novi zakon u skladu s naprijed navedenim utvrđenjima.

11. Stoga je na temelju članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 42/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) riješeno kao u točki I. izreke ovog rješenja.

12. Nalog iz točke II. izreke ovog rješenja temelji se na članku 31. stavcima 4. i 5. Ustavnog zakona.

13. Rješenje o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

|  |  |
| --- | --- |
| Broj: | U-I-4463/2013  U-I-6130/2013  U-I-1436/2017 |

Zagreb, 29. siječnja 2019.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) prilažemo sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

U ODNOSU NA RJEŠENJE USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE U PREDMETU BROJ:
 U-I-4463/2013, U-I-6130/2013 I U-I-1436/2017
 OD 29. SIJEČNJA 2019.

Rješenje podržavamo u njenoj izreci odnosno u zaključku o nepokretanju postupka ocjene ustavnosti Zakona, ali smo do tog zaključka došli temeljem stajališta koja nisu u potpunosti prihvaćena u obrazloženju na kojem je većina utemeljila rješenje. Naše razlike odnose se na tumačenje osporenog članka 9. Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira tj. na prekršajnu odgovornost osobe koja se »odaje prostituciji«. Smatramo, naime, da je takva odredba u skladu s Ustavom samo ako se tumači na način da »odavanje prostituciji« obuhvaća ne samo osobu koja prima novac u zamjenu za seksualnu uslugu, već i onu osobu koja takvu uslugu plaća te da je to bilo važno navesti u obrazloženju te odluke.

Prije svega, ovim izdvojenim mišljenjem ne osporavamo da je ovlast zakonodavca da izabere da li će prostituciju zabraniti odnosno sankcionirati ili će ju regulirati. Međutim, kada je izabrao zabraniti prostituciju, tada tu zabranu nije ustavno prihvatljivo propisati na način da se ona odnosi samo na osobu koja prima novac u zamjenu za seksualnu uslugu te da samo ta osoba bude prekršajno odgovorna, a da primatelji takve usluge budu potpuno oslobođeni odgovornosti te da se na njih takva zabrana ne odnosi. S obzirom da se čini da je takvo, po našem mišljenju protuustavno tumačenje, rašireno u praksi (prema dostupnim istraživanjima ta praksa nije dosljedna u odnosu na elemente prekršaja, ali je dosljedna u tome da se kažnjavaju samo osobe koje nude odnosno pružaju seksualne usluge odnosno uglavnom žene; v. Prostitucija u Hrvatskoj i Sloveniji, I. Radačić i dr. (ur.), Institut društvenih znanosti Ivo Pilar, 2017.), smatramo da je Ustavni sud u obrazloženju gore navedenog rješenja tu dilemu trebao razriješiti te takvu praksu utemeljenu na protuustavnom tumačenju osporene odredbe Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira, u okviru svoje nadležnosti, spriječiti.

Bez obzira u kojem kontekstu se raspravlja o prostituciji, nekoliko okolnosti je nesporno. Prije svega, bez obzira na pristup zakonodavca prostitucija je kao pojava bila odnosno jest prisutna u društvu. Drugo, rasprave o prostituciji te zakonodavna rješenja duboko su obilježena moralnim stavovima i uvjerenjima. Treće, davatelji seksualnih usluga (još uvijek) su u velikoj većini žene. Negativni učinci koji često proizlaze iz prostitucije, uključujući i komodifikaciju odnosno svođenje ljudskog tijela na objekt seksualne ponude i potražnje prvenstveno pogađaju žene kao društvenu skupinu čime se dobrim dijelom zrcali njen položaj nejednakosti u društvu. U tom smislu posebno nam je važno naglasiti da je prostitucija čvrsto povezana s nasiljem prema ženama. Sve i kada se stavi na stranu često istican stav da je sama prostitucija odnosno kupovina ženskog tijela nasilje prema ženi, ne mogu se zanemariti nesporni statistički podaci o nasilju prema ženama koje se bave prostitucijom, a pogotovo podaci o broju žena koje se bave prostitucijom kao žrtve trgovine ljudima (prema podacima Europskog parlamenta najmanje jedna od sedam žena koje se bave prostitucijom žrtva je trgovine ljudima, a u nekim zemljama Europske unije njihov broj je između 60 i 90%, s druge strane 62% žrtava trgovine ljudima su žrtve seksualnog izrabljivanja; v. Studiju EP o Seksualno izrabljivanje i prostitucija te njihov utjecaj na rodnu jednakost, PE 493.040; prema drugim podacima 84% žrtava trgovine ljudima prisiljeno je na prostituciju, v. Rezoluciju Vijeća Europe 1983 (2014)) kao i podaci o nasilju klijenata prema ženama koje se bave prostitucijom. Također nije moguće zanemariti ni druge česte razloge zbog kojih se žene bave prostitucijom (obiteljsko nasilje, teška ekonomska situacija itd.). Istovremeno treba imati na umu i da prostitucija nije uvijek prisilna, već može biti slobodan i racionalan izbor osobe koja se njome bavi. To su sve okolnosti koje zakonodavac ne može ignorirati kada odlučuje na koji način će riješiti problem prostitucije odnosno kada propisuje zabranu prostitucije.

Zaštita prava žena sigurno predstavlja jedan od glavnih ciljeva zabrane prostitucije, bez obzira što se u Hrvatskoj ta zabrana propisuje zakonom koji štiti javni red i mir. Već stoga nije jasno kako bi ta zabrana ostvarila svoju svrhu ako bi se sankcionirale samo one osobe koje u najvećem broju pripadaju društvenoj skupini koja se tom zabranom želi zaštititi odnosno kada bi prekršajna odgovornost obuhvaćala samo osobe koje pružaju seksualnu uslugu a ne i one osobe koje takvu uslugu traže, iskorištavaju, te plaćaju. Štoviše, zabrana odnosno kažnjavanje samo jedne strane koja sudjeluje u zabranjenoj aktivnosti i to one radi čije zaštite je ta aktivnost zabranjena dodatno otežava zaštitu žena, pogotovo onih koje su žrtve nasilja i trgovine ljudima. Ne vidimo nikakav opravdani razlog zbog kojeg bi kupovina seksualnih usluga bila dopuštena ako je prostitucija zabranjena. Štoviše, ne vidimo kako se ciljevi koji se žele postići zabranom prostitucije, mogu postići ako (i) »kupovina« seksualnih usluga nije zabranjena.

Nadalje, prijedlogom se također osporavala ustavnost zaštitne mjere obaveznog liječenja od spolne bolest. Cilj sigurnosne mjere ove vrste je zaštita javnog zdravlja. Legitimnost ovog cilja nije upitna kao što nije upitna niti činjenica da sama zaštitna mjera predstavlja ograničenje osobne slobode osobe kojoj je izrečena. Kako nije upitan niti karakter sporne mjere niti legitimnost njenog cilja preostaje jedino pitanje sposobnosti te mjere da ostvari svoj cilj odnosno njene nužnosti za zaštitu tog cilja. Stajalište prema kojem se kažnjavaju samo osobe koje nude odnosno pružaju seksualne usluge jednostavno nije sposobno ostvariti legitimni cilj sigurnosne mjere. Spolna bolest prenosi se na treće osobe kako posredstvom osobe koja pruža seksualnu usluga tako i posredstvom osobe koja ju koristi. Štoviše, osoba koja koristi seksualnu uslugu najčešće će prenijeti spolnu bolest osobama koje ni na koji način nisu bile uključene u odnos prostitucije niti s njom žele imati ikakve veze. Vrlo često će tome biti posebno izložene osobe koje su s korisnikom seksualne usluge u bračnom, izvanbračnom odnosno partnerskom odnosu. Ponovo, u najvećem broju to će opet biti žene. Iz navedenog jasno slijedi kako tumačenje prema kojem se kažnjavaju samo osobe koje pružaju seksualne usluge, a ne i korisnici čini mjeru obaveznog liječenja od spolne bolesti nesposobnom u ostvarenju svog cilja zaštite javnog zdravlja. Preciznije, ono posebno onemogućava mjeru da zaštiti zdravlje žena kao društvene skupine.

To su razlozi zbog kojih smatramo da je prekršajno kažnjavanje samo osoba koje pružaju seksualne usluge za novac, a ne i onih koje takve usluge iskorištavaju i plaćaju, diskriminacija žena te je stoga protuustavna odnosno protivna ustavnom jamstvu ravnopravnosti spolova iz članka 3. i 14. Ustava.

Stoga smatramo da je u obrazloženju gore navedene odluke trebalo navesti i naglasiti da Ustavni sud nije prihvatio prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti članka 9. Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira stoga što smatra da riječi »odavanje prostituciji« obuhvaćaju kako osobu koja prima novac za seksualnu uslugu tako i osobu koja za takvu uslugu daje novac. To je u svakom slučaju bilo tumačenje osporavane odredbe odnosno stav koji smo nas dvoje zauzeli kad smo glasali za rješenje da se ne prihvati prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti te odredbe s Ustavom.

Zagreb, 4. veljače 2019.

Suci
 Lovorka Kušan, v. r.
 dr. sc. Goran Selanec, v. r.