## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-745/2009 od 1. travnja 2010.

### NN 50/2010 (23.4.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-745/2009 od 1. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1216

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu: sutkinja Nevenka Šernhorst, predsjednica Vijeća, te suci Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M.M. B. d.o.o., Z., na sjednici održanoj 1. travnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revt-126/08-2 od 24. rujna 2008.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Revt-126/08-2 od 24. rujna 2008., kojim je odbačena kao nepravovremena revizija podnositelja (tuženika) izjavljena protiv presude Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: Pž-3826/05 od 13. rujna 2005.

Tom presudom potvrđena je djelomična presuda Trgovačkog suda u Zagrebu, broj: P-2222/00 od 2. travnja 2003., kojom je utvrđeno da su bez pravnog učinka prema stečajnoj masi kupoprodajni ugovor zaključen 31. svibnja 1996. između tužitelja, L. d.o.o. u. i podnositelja, Anex kupoprodajnog ugovora od 31. svibnja 1996. te kupoprodajni ugovor zaključen u ožujku 1997. ovjeren kod javnog bilježnika 10. travnja 1997. Podnositelju je naloženo vratiti u stečajnu masu imovinske koristi stečene temeljem navedenih ugovora i to predati u posjed nekretnine, uz brisanje upisa zabilježbe pod brojem: Z-11388/98 i upisa pod brojem: Z-24946/98 RJ.Z-24536/99.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Revt-126/08 od 24. rujna 2008., povrijeđena ustavna prava iz članaka 26. i 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske. Povrede istaknutih ustavnih prava podnositelj obrazlaže na način da je tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku stavljen u nejednak položaj u odnosu na tužitelja, jer ga sud nije pozvao na očitovanje na podnesak tužitelja kojim je utvrđena vrijednost predmeta spora u iznosu od 500.000,00 kuna. Ističe da mu Trgovački sud u Zagrebu taj podnesak nije niti dostavio. Iako je rješenjem Trgovačkog suda u Zagrebu dozvoljen povrat u prijašnje stanje (zbog propusta suda da mu dostavi navedeni podnesak) te je nakon toga donijeto novo rješenje kojim se utvrđuje vrijednost predmeta spora u iznosu od 2.000.000,00 kuna, Vrhovni sud Republike Hrvatske, ističe podnositelj, prilikom odlučivanja o reviziji navedeno rješenje (kojim je utvrđena vrijednost predmeta spora koja dopušta reviziju) uopće nije razmatrao.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske te vraćanje predmeta Vrhovnom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Trgovačkog suda u Zagrebu broj: P-2222/2000.

4. Uvidom u spis predmeta razvidno je da je podnositelj bio tuženik u parnici u kojoj je u prvom i drugom stupnju redovnog suđenja presuđeno u korist tužitelja. Protiv djelomične presude 2. prosinca 2005. podnositelj je izjavio reviziju.

Dopisom od 11. listopada 2006. godine Vrhovni sud Republike Hrvatske vratio je spis sudu prvog stupnja navodeći da po reviziji ne može postupiti, jer u parnici nije utvrđena vrijednost predmeta spora.

Trgovački sud u Zagrebu kao parnični sud prvog stupnja pozvao je tužitelja na oznaku vrijednosti predmeta spora i podneskom od 16. svibnja 2007. tužitelj je vrijednost predmeta spora označio na 500.000,00 kuna (što reviziju ne bi dopuštalo).

S tako označenom i utvrđenom vrijednošću predmeta spora sud prvog stupnja ponovno je dostavio spis revizijskom sudu koji je rješenjem od 30. kolovoza 2007. reviziju podnositelja odbacio zbog nedostatne (preniske) vrijednosti predmeta spora.

Protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 30. kolovoza 2007. podnositelj je 27. prosinca 2007. podnio ustavnu tužbu.

Rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske o odbačaju dostavljeno je objema strankama u sporu te je podnositelj reagirao prijedlogom za vraćanje (povrat) u prijašnje stanje zbog propuštanja radnje da se i on izjasni o vrijednosti predmeta spora.

Trgovački sud u Zagrebu nakon provođenja određenih radnji rješenjem od 18. ožujka 2008. dozvolio je vraćanje (povrat) u prijašnje stanje i ukinuo rješenje od 9. srpnja 2007. godine. Rješenjem istog datuma (od 18. ožujka 2008.) Trgovački sud u Zagrebu utvrdio je vrijednost predmeta spora u iznosu od 2.000.000,00 kuna (to izjavljenu reviziju podnositelja čini dopustivom).

Slijedom toga, podnositelj je 28. ožujka 2008. povukao ustavnu tužbu protiv rješenja o odbacivanju revizije zbog naznačene i utvrđene vrijednosti predmeta spora te predložio ponovno dostavljanje revizije (sada kao dopustivoj s obzirom na vrijednost spora) Vrhovnom sudu Republike Hrvatske, što je sud prvog stupnja i prihvatio.

Dopisom od 5. svibnja 2008. Trgovački sud u Zagrebu dostavio je cjelokupni spis predmeta Vrhovnom sudu Republike Hrvatske radi odlučivanja o reviziji.

Dopisom od 19. svibnja 2008. Vrhovni sud Republike Hrvatske izvijestio je Trgovački sud u Zagrebu da je o reviziji podnositelja već odlučeno (rješenjem o odbačaju revizije zbog nedostatne vrijednosti predmeta spora od 30. kolovoza 2007.) i da stoga ne postoje uvjeti za ponovno odlučivanje po toj reviziji.

Dana 11. rujna 2008. Trgovački sud u Zagrebu dostavio je reviziju Vrhovnom sudu Republike Hrvatske koji je podnositeljevu reviziju odbacio iz drugog razloga – zbog nepravovremenosti.

5. Polazeći od utvrđenja iz točke 4. obrazloženja odluke Ustavni sud ocjenjuje da je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku počinjeno više postupovnih propusta koji su doveli do povrede ustavnog prava podnositelja na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Kod drugog odlučivanja po reviziji podnositelja Vrhovni sud Republike Hrvatske je očitim previdom uzeo da je podnositelj reviziju izjavio 16. lipnja 2008; podnositelj je, naprotiv, reviziju izjavio i 2. prosinca 2005. (dakle, dvije i pol godine ranije), a 16. lipnja 2008. je samo ponovio, odnosno »podsjetio« na već izjavljenu reviziju iz 2005. godine koja je bila odbačena zbog vrijednosti predmeta spora - u međuvremenu je ta zapreka otpala jer je na kraju utvrđena vrijednost predmeta spora koja reviziju dopušta (2.000.000,00 kuna).

Podnesak tužitelja od 16. svibnja 2007. kojim vrijednost predmeta spora označuje na 500.00,00 kuna Trgovački sud u Zagrebu trebao je, po dostavnoj naredbi od 20. lipnja 2007. dostaviti i opunomoćeniku podnositelja, što je učinjeno (dostavnica u spisu), ali 17. rujna 2007. isti opunomoćenik odgovara da mu je punomoć opozvana još prije četiri godine, a što je priopćio sudu još podneskom od 21. ožujka 2007.; to znači da tuženik nije dobio valjanu mogućnost izjašnjavanja o vrijednosti predmeta spora jer je još 28. studenoga 2005. uzeo drugog punomoćnika kome isti podnesak tužitelja nikada nije dostavljen.

Članak 138. stavak 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03. – u daljnjem tekstu: ZPP) propisuje:

Kad stranka ima zakonskog zastupnika odnosno opunomoćenika, dostava se obavlja zakonskom zastupniku odnosno punomoćniku, ako u ovom zakonu nije što drugo određeno.

Dopuštanjem vraćanja (povrata) u prijašnje stanje i ukidanjem rješenja od 3. srpnja 2007. te utvrđivanjem vrijednosti predmeta spora u iznosu od 2.000.000,00 kuna parnica se vraća u stanje u kojem se nalazila prije propuštanja, pa se po sili zakona u postupovnom smislu ukidaju sve postupovne radnje i odluke donesene uslijed, odnosno nakon propuštanja (tako i Triva-Dika: Građansko parnično procesno pravo, Zagreb 2004., str. 392-393).

Članak 117. stavci 1. i 3. ZPP-a propisuje:

Ako stranka propusti ročište i rok za poduzimanje kakve radnje u postupku i zbog toga izgubi pravo na poduzimanje te radnje, sud će toj stranci na njezin prijedlog dopustiti da naknadno obavi tu radnju (povrat u prijašnje stanje) ako ocijeni da postoje opravdani razlozi za propuštanje.

Kad se dopusti povrat u prijašnje stanje, parnica se vraća u ono stanje u kojem se nalazila prije propuštanja i ukidaju se sve odluke koje je sud zbog propuštanja donio.

Podnositelj je protiv prvog rješenja o odbacivanju revizije podnio i ustavnu tužbu koju je naknadno povukao. Za tu ustavnu tužbu nakon ovih odluka o vraćanju (povratu) u prijašnje stanje ne bi bilo pretpostavki jer se nakon dozvole vraćanja u prijašnje stanje, po naravi stvari, ukidaju i sve prijašnje odluke u parnici (članak 117. stavak 3. ZPP-a) pa tako i odluka Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 30. kolovoza 2007. o odbacivanju revizije zbog nedostatne vrijednosti predmeta spora.

Stoga se Vrhovni sud Republike Hrvatske u ponovljenom postupku na to rješenje ne može pozivati jer se ono ima smatrati pravno nevažećim.

U hrvatskom sustavu građanskog postupovnog prava oznaka vrijednosti predmeta spora utječe na više načina na pravnu poziciju stranaka u parnici, između ostalog, i na mogućnost izjavljivanja revizije. Nije sporno da je u predmetnoj pravnoj stvari u pitanju trgovački spor i da je po vrijednosnom kriteriju revizija dopuštena samo ako pobijana vrijednost predmeta spora prelazi 500.000,00 kuna. Inicijativa u oznaci vrijednosti predmeta spora je na tužitelju, ali tuženik uvijek ima pravo na prigovor, jer od toga zavisi i njegova mogućnost izjavljivanja revizije.

Prije svega zadaća parničnog suda da utvrdi vrijednost predmeta spora propisana ja u članku 40. stavcima 3. i 4. ZPP-a koji propisuje:

Ako se nakon upuštanja tuženika u raspravljanje o glavnoj stvari utvrdilo da je tužitelj propustio odrediti vrijednost predmeta spora, sud prvog stupnja će brzo i na prikladan način, nakon što strankama omogući da se o tome izjasne, odrediti vrijednost predmeta spora rješenjem protiv kojega nije dopuštena posebna žalba.

Na način određen u stavku 4. ovoga članka sud će postupiti i nakon izjavljivanja žalbe, odnosno revizije, prije nego što predmet uputi višem sudu radi odlučivanja o tim pravnim lijekovima.

U konkretnom slučaju ni sud ni stranke (napose tužitelj) ovoj postupovnoj obvezi nisu udovoljili. Tužitelj je to učinio tek nakon što je nepravomoćno dobio parnicu (i vrijednost predmeta spora označio tako da revizija ne bi bila moguća). Povrh toga podnositelj se, po valjano izabranom (promijenjenom) punomoćniku po tome nije mogao izjasniti jer njegov podnesak s oznakom vrijednosti predmeta spora u iznosu od 500.000,00 kuna nikada nije dobio.

6. U konkretnom slučaju nužno je odgovoriti na pitanje: je li način na koji se vodio postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku, sagledavajući ga kao jedinstvenu cjelinu, doveo do povrede prava podnositelja na pravično suđenje u dijelu koji se odnosi na pravo na pristup sudu?

6.1. Prema ustaljenim stajalištima Ustavnog suda i Europskog suda za ljudska prava, ocjena o povredi prava na pravično suđenje ovisi o tome je li postupak, sagledavajući ga kroz jedinstvenu cjelinu, bio vođen na način koji je pravičan za podnositelja. Pri tome neće svaka postupovna povreda dovesti do povrede ustavnog prava na pravično suđenje, već će to biti samo ona povreda koja je takvog značenja da podnositelju ugrožava pravo na pravično suđenje. Tako Europski sud za ljudska prava u predmetima Stromberg protiv Danske (odluka o dopuštenosti zahtjeva od 20. lipnja 2002. godine) i Pedersen protiv Danske (odluka o dopuštenosti zahtjeva od 12. lipnja 2003. godine), navodi: »Sud podsjeća da je njegova jedina uloga u odnosu na članak 6. Konvencije da ispituje navodne postupovne povrede u postupcima pred domaćim sudovima te da na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocijeni je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.«

Istovjetan pristup pravu na pravično suđenje, zajamčenom člankom 29. stavkom 1. Ustava ima i Ustavni sud. Tako je primjerice u odluci broj: U-III-5423/2008 od 28. siječnja 2009. Ustavni sud utvrdio: »Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.«.

Isto je stajalište Ustavni sud zauzeo i u odluci broj: U-III-1644/06 od 29. listopada 2009. (točka 8.).

6.2. Polazeći od utvrđenja iz točke 5. obrazloženja odluke, razvidno je da pogreškom suda podnositelju nije dostavljen podnesak u kojem je tužitelj naznačio vrijednost predmeta spora. Donoseći rješenje u utvrđenju vrijednosti predmeta spora, a da podnositelju nije dana mogućnost izjasniti se o vrijednosti predmeta spora, podnositelj je stavljen u nejednak položaj u odnosu na tužitelja.

Da bi zakonske odredbe kojima je uređen pravni položaj stranaka odnosno njihovih zastupnika u postupcima pred sudom udovoljile zahtjevu kojeg postavlja članak 29. stavak 1. Ustava, pravni položaj stranaka i njihovih zastupnika mora biti jednak.

Jedna od posebnih pretpostavki poštenog postupka jest jednakost stranaka u mogućnosti korištenja procesnih sredstava (jednakost oružja, jednakost sredstava).

Načelo jednakosti sredstava, u smislu pravične ravnoteže među strankama (fair balance) čini jedan od bitnih konstitutivnih elemenata prava na pravično suđenje. S tim u vezi, to načelo nužno obuhvaća razumnu mogućnost stranaka da izlože činjenice i podupru ih svojim dokazima na način da niti jednu od stranaka ne stavljaju u bitno lošiji položaj u odnosu na suprotnu stranku (presuda Perić protiv Hrvatske od 27. ožujka 2008., zahtjev broj: 34499/06). Da bi se to spriječilo, postupak mora biti kontradiktoran, jer samo kontradiktoran postupak daje strankama mogućnost uvida te izražavanja svog mišljenja o stajalištima ili dokazima koje predlaže suprotna stranka (odluka Ustavnog suda broj: U-III-2028/2002 od 8. srpnja 2004. objavljena u »Narodnim novinama« broj 101/04.).

Kada je, dakle, Trgovački sud u Zagrebu svoju odluku o vrijednosti predmeta spora utemeljio isključivo na izjavi tužitelja, ne dajući pritom mogućnost podnositelju da se očituje, što je obveza suda propisana kogentnom pravnom normom iz članka 40. ZPP-a, podnositelju je povrijeđeno ne samo načelo jednakosti sredstava, već i pravo na sud. Doduše, pravo na sud nije apsolutno pravo, već je to pravo podložno određenim ograničenjima koja ne smiju narušavati samu bit prava i njegov legitimni cilj, a to je pristup pravnom sredstvu (presuda od 19. lipnja 2001. u predmetu Kreuz protiv Poljske, § 54; presuda od 23. studenoga 1993. u predmetu Poitrimol protiv Francuske, § 35-38; presuda od 14. prosinca 1999. u predmetu Khalfaoui protiv Francuske, § 42-54; presuda od 15. veljače 2000. u predmetu Garcia Manibardo protiv Španjolske, § 44-45; presuda od 6. prosinca 2001. u predmetu Yagtzilar i dr. protiv Grčke, § 23). Pitanje osiguranja djelotvornog pravnog sredstva, jedno je od temeljnih procesnih jamstava u svim pravnim postupcima, koje je zbog svog iznimnog značenja zajamčeno Ustavom kao temeljno ljudsko pravo.

Neposredna posljedica nejednakog procesnog položaja podnositelja u odnosu na tužitelja u vezi s pitanjem jednakog prava na izjašnjavanje o vrijednosti predmeta spora dovela je do povrede prava podnositelja na pristup revizijskom sudu, jer je Vrhovni sud Republike Hrvatske uvažio izjavu samo jedne stranke (tužitelja) i time onemogućio podnositelju pravo na revizijski sud. Daljnje radnje u postupku jasno pokazuju da je to pravo moralo biti osigurano podnositelju. Stoga formalistički pristup Vrhovnog suda Republike Hrvatske, s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, nije dopustiv.

Sagledavajući ga kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud utvrđuje da se konkretan postupak vodio na način koji je nepravičan za podnositelja te je podnositelju, stoga povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

7. Budući da je utvrđena povreda podnositeljevog ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao preostali prigovor koji je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi.

8. Na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u izreci.

9. Odluka o objavi odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-745/2009

Zagreb, 1. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
mr. sc. Nevenka Šernhorst, v. r.

Odluka, NN 50/2010-1216