## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3054/2009 od 6. ožujka 2013.

### NN 34/2013 (22.3.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3054/2009 od 6. ožujka 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

633

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Antun Palarić, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić i Mario Jelušić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo V. S. iz P., na sjednici održanoj 6. ožujka 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Postupak u ovom predmetu pokrenut je ustavnom tužbom V. S. iz P., s boravištem u B., Republika Austrija (u daljnjem tekstu: podnositelj).

Ustavna tužba podnesena je po okončanju postupka koji se vodio pred Hrvatskom odvjetničkom komorom (u daljnjem tekstu: HOK), a u posljednjem stupnju pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud).

Podnositelj osporava sljedeće odluke donesene u tom postupku:

1) rješenje Izvršnog odbora HOK-e broj: 8061/2008 od 3. studenoga 2008., kojim je odbijen zahtjev podnositelja za upis u Imenik odvjetnika HOK-e, sa sjedištem odvjetničkog ureda u P.;

2) rješenje Upravnog odbora HOK-e broj: 8061/2008 od 20. prosinca 2008., kojim je odbijena žalba podnositelja i potvrđeno prvostupanjsko rješenje;

3) presudu Vrhovnog suda broj: Ur-3/09 od 16. travnja 2009., kojom je odbijen priziv podnositelja, izjavljen protiv drugostupanjskog rješenja.

2. Podnositelj smatra da su mu naznačenim odlukama povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14. stavkom 2., člankom 19., člankom 29. stavkom 1. te člancima 35., 44. i 54. Ustava Republike Hrvatske.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), zatražen je na uvid spis predmeta HOK-e broj: 8061/2008.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

4. Zahtjevom od 9. listopada 2008. podnositelj se obratio HOK-i sa zahtjevom za upis u Imenik odvjetnika HOK-e, navodeći P. kao sjedište svojeg ureda. U postupku koji je uslijedio, a koji je prethodio ustavnosudskom, utvrđene su sljedeće (kronološki poredane) činjenice i okolnosti slučaja:

– da je podnositelj u razdoblju od 12. listopada 1981. do 15. listopada 1984. obnašao dužnost općinskog suca za prekršaje u K.;

– da je u razdoblju od 16. listopada 1984. do 28. travnja 1992. bio odvjetnik sa sjedištem odvjetničkog ureda u K.;

– da je s danom 28. travnja 1992. brisan iz Imenika HOK-e, zbog neobavljanja odvjetničke djelatnosti dulje od 6 mjeseci (podnositelj je boravio u S. (BiH), s članovima svoje obitelji koji su tamo živjeli, a HOK tada nije prihvatila podnositeljeve tvrdnje da se, unatoč ratnim zbivanjima, kroz tako dugo vremensko razdoblje nije mogao vratiti u K. – op. Ustavnog suda);

– da se 1993. godine s obitelji nastanio u Republici Austriji;

– da je od 1. svibnja 1994. nadalje (uključujući i 2008. godine, u vrijeme podnošenja zahtjeva HOK-i) zaposlen u Republici Austriji u svojstvu sudačkog pripravnika Vrhovnog zemaljskog suda grada B., zatim u svojstvu konzultanta u odvjetničkom društvu u B. te kao zaposlenik poduzeća u vlasništvu istog odvjetničkog društva;

– da je 1996. godine upisan u imenik odvjetnika u Bosni i Hercegovini;

– da mu je u kolovozu 2001. godine ponovo odobren upis u Imenik HOK-e, sa sjedištem odvjetničkog ureda u K.;

– da je u travnju 2002. zatražio od HOK-e odobrenje prekida obavljanja odvjetničke djelatnosti na neodređeno vrijeme (budući da je i dalje boravio i radio u Republici Austriji – op. Ustavnog suda);

– da je prekid odobren privremeno, na 6 mjeseci, a zatim na još 6 mjeseci;

– da su podnositelju, na njegovo traženje, dopisom HOK-e od 21. svibnja 2002., dana pojašnjenja vezana uz tumačenje članka 22. Zakona o odvjetništvu i drugih ograničenja u radu odvjetnika, vezanih uz »dvostruki radni odnos« i sl.;

– da je zbog zaposlenja u Republici Austriji, na vlastiti zahtjev, brisan iz Imenika HOK-e s danom 31. srpnja 2003.;

– da mu je, usporedo s navedenim, u Bosni i Hercegovini bilo odobreno mirovanje obavljanja odvjetničke djelatnosti od 1. kolovoza 2001. do 1. kolovoza 2002., nakon čega je zatražio produljenje do 1. prosinca 2002.;

– da mu produljenje mirovanja nije odobreno, već je, umjesto toga, u ožujku 2003. utvrđen prestanak obavljanja odvjetničke djelatnosti u Bosni i Hercegovini s danom 1. kolovoza 2001.;

– da je protiv takvog rješenja izjavio žalbu;

– da je, nakon odbijanja žalbe, pokrenuo i postupak pred Vrhovnim sudom Federacije BiH (odnosno da je ustrajao na tome da obavljanje odvjetništva u Bosni i Hercegovini ne prestane – da ne bude brisan iz imenika odvjetnika, već da se odvjetnička djelatnost stavi u stanje mirovanja – op. Ustavnog suda);

– da je podnositelj novi upis u Imenik odvjetnika HOK-e zatražio 22. siječnja 2008.;

– da je upis ponovo odobren, ali je – nakon više zahtjeva za odgodom polaganja prisege i započinjanja s radom – podnositelj zahtjev povukao i postupak je obustavljen (povlačenje zahtjeva uslijedilo je kao posljedica neokončanog postupka za stjecanje državljanstva Republike Austrije, zbog čega podnositelj nije mogao raskinuti radni odnos u Republici Austriji, kao uvjet stjecanja tog državljanstva, a koje bi mu, kako i sam navodi, omogućilo obavljanje odvjetničke djelatnosti i u Republici Austriji – op. Ustavnog suda);

– da je u srpnju 2008. Vrhovni sud Federacije BiH udovoljio njegovom zahtjevu, poništio rješenje o prestanku obavljanja odvjetničke djelatnosti u Bosni i Hercegovini i predmet vratio na ponovni postupak (zbog čega o produljenju mirovanja odvjetničke djelatnosti neće biti pravomoćno odlučeno sve do okončanja i tog postupka, a do tada podnositelj nema status osobe brisane iz imenika odvjetnika u Bosni i Hercegovini – op. Ustavnog suda);

– da je upis u Imenik HOK-e podnositelj ponovo zatražio 9. listopada 2008. (za trajanja tog postupka odnosno u vrijeme podnošenja ustavne tužbe ponovni postupak povodom zahtjeva za produljenje mirovanja odvjetničke djelatnosti u Bosni i Hercegovini nije bio okončan – op. Ustavnog suda);

– da je u svezi sa zahtjevom podnositelja od 9. listopada 2008. HOK zaprimila dopis Regionalne advokatske/odvjetničke komore Tuzla od 31. listopada 2008., iz kojeg je razvidno da se podnositelj vodi u Imeniku odvjetnika te Komore, da je odvjetnik u Zajedničkoj odvjetničkoj kancelariji T.-S.-Š. u T. te da je u tijeku ponovni postupak po zahtjevu podnositelja za produljenje mirovanja odvjetničke djelatnosti u Bosni i Hercegovini;

– da je Regionalna advokatska/odvjetnička komora Tuzla izrijekom potvrdila kako je podnositelj, u listopadu 2008., član Advokatske komore Federacije BiH i Regionalne advokatske/odvjetničke komore Tuzla;

– da je iz te obavijesti HOK po prvi puta stekla saznanje o postojanju podnositeljevog odvjetničkog statusa i odvjetničkog ureda u Bosni i Hercegovini i o postupcima s tim u vezi, a da podnositelj ni u jednom od svojih zahtjeva podnesenih HOK-i nije spomenuo ni jednu činjenicu vezanu uz te okolnosti.

Na poziv HOK-e podnositelj se očitovao na okolnosti navedene u dopisu Regionalne advokatske/odvjetničke komore Tuzla, tvrdeći da je bio upisan u Imenik te Komore u razdoblju od 1. travnja 1996. do 31. srpnja 2001., ali da od tada ne obavlja odvjetničku djelatnost u Bosni i Hercegovini niti po toj osnovi ima zdravstveno odnosno mirovinsko osiguranje u Bosni i Hercegovini.

4.1. Izvršni odbor HOK-e, odlučujući u prvom stupnju o podnositeljevom zahtjevu od 9. listopada 2008., zauzeo je stajalište da je podnositelj i prilikom upisa u Imenik HOK-e 2001. godine, kao i kod podnošenja dvaju zahtjeva u 2008. godini, zatajio činjenicu da je kroz cijelo vrijeme upisan u imenik odvjetničke komore druge države, da tamo ima odvjetnički ured i da se u svezi s podnositeljevim zahtjevom za mirovanje odvjetničke djelatnosti u drugoj državi vodi postupak koji još nije okončan.

Izvršni odbor HOK-e također smatra da je podnositelj, kao pravnik i bivši odvjetnik, znao i morao znati da upis u Imenik HOK-e nije moguć bez prethodnog brisanja upisa u drugoj državi te da je njegovo ponašanje, i 2001. i 2008. godine, takvo da ga čini nedostojnim za obavljanje odvjetništva, u smislu članka 48. točke 10. i članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu (»Narodne novine« broj 9/94., 117/08., 50/09. – ispravak, 75/09. i 18/11.).

4.2. Upravni odbor HOK-e, odlučujući u drugom stupnju, suglasio se s utvrđenjima i stajalištima Izvršnog odbora, naglasivši da se ocjena o ranijem ponašanju podnositelja ne veže uz određeno vremensko razdoblje, već se proteže na cjelokupno njegovo ponašanje te ta ocjena predstavlja jedinu autonomnu cehovsku ocjenu kao uvjet za obavljanje odvjetništva.

4.3. Vrhovni sud zauzeo je suglasno stajalište, naglasivši da činjenica koju je podnositelj prešutio utječe na odluku o ispunjavanju pretpostavki za upis u smislu članka 22. stavka 1. Zakona o odvjetništvu pa da je stoga podnositeljev postupak nesavjestan i, kao takav, čini razlog nedostojnosti iz članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu. Podnositeljeve tvrdnje navedene u njegovom prizivu – da nije zabranjeno imati više od jednog odvjetničkog ureda ako je jedan u inozemstvu, da upis u imenik inozemne odvjetničke komore, uz to samo formalan, ne može biti zapreka obavljanju odvjetništva, a osobito ne može biti razlog za ocjenu o nedostojnosti, da se u konkretnom slučaju i ne radi o prešućivanju, već o previdu, da je u pitanju i protek vremena u odnosu na vrijeme nastanka razloga za navodnu nedostojnost, kao i da je posljedica (utvrđenje nedostojnosti) u očiglednom nerazmjeru s učinjenim propustom – Vrhovni sud smatra neosnovanim.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. U ustavnoj tužbi podnositelj izlaže kronološkim redom podatke iz svojeg životopisa, pri čemu, glede odvjetničke djelatnosti u Bosni i Hercegovini, ističe da mu je s danom 31. srpnja 2001. odobren, kako navodi, prekid odvjetničke djelatnosti te je istodobno i odjavljen sa zdravstvenog i mirovinskog osiguranja.

Navodi, dalje, da je, po njegovom zahtjevu za produljenje »prekida«, doneseno rješenje kojim se, s danom 1. kolovoza 2001., utvrđuje prestanak obavljanja odvjetničke djelatnosti. Naglašava da je to rješenje konačno u upravnom postupku te od navedenog dana on više »nije niti formalno upisan u imenik odvjetnika Federacije BiH«.

Podnositelj ističe da stoga do listopada 2008., kada mu je uručena presuda Vrhovnog suda Federacije BiH, kojom se nalaže ponavljanje postupka pred bosanskohercegovačkom odvjetničkom komorom – dakle, i u vrijeme podnošenja dvaju zahtjeva HOK-i tijekom 2008. godine – on nije imao status osobe upisane u Imenik odvjetnika Federacije BiH. Zato smatra kako ne može biti govora o tome da bi tijelima HOK-e kod podnošenja tih zahtjeva zatajio činjenicu – koje u to vrijeme nije ni bilo.

Podnositelj drži da je povrijeđen članak 19. stavak 2. Ustava, jer pozitivnim propisima nije zabranjeno odvjetnicima raditi u inozemstvu, ako to nije zabranjeno propisima druge države u kojoj žele raditi, a napose ne može biti zabranjeno onima koji za to ispunjavaju sve uvjete. Prigovara, stoga, da Vrhovni sud nije ispunio svoju funkciju, kao i da, bez obrazloženja, nije održao usmenu raspravu, koju je on predložio u smislu članka 34. stavka 3. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92. – u daljnjem tekstu: ZUS). Također smatra da Vrhovni sud nije razmotrio ni obrazložio zbog čega ocjenjuje da je riječ baš o »prešućivanju« činjenica. Ako je doista riječ o prešućivanju, tada da je Vrhovni sud bio dužan utvrditi radi li se o odlučnoj činjenici, a ako se radi o odlučnoj činjenici, tada je trebao obrazložiti stajalište o tome je li ta činjenica ili nije, s obzirom na ukupno podnositeljevo ponašanje, dostatna za kvalifikaciju »nedostojnosti za obavljanje odvjetništva«.

Nadalje, podnositelj ističe da je došlo do povrede članka 29. stavka 1. Ustava, jer – iako je sastav vijeća Vrhovnog suda sukladan zakonu – on ipak ne osigurava neovisno i nepristrano suđenje, budući da dvojica članova sudskog vijeća dolaze iz redova odvjetnika. Navodi kako je poznato da među članovima HOK-e vlada strah od konkurencije i nastojanje da se konkurencija eliminira te stoga drži neprihvatljivim da o prizivima protiv odluka tijela HOK-e odlučuju i članovi te iste HOK-e.

Glede povrede članka 35. Ustava, podnositelj smatra da su njegovo dostojanstvo, ugled i čast povrijeđeni utvrđenjem »nedostojnosti« za obavljanje odvjetničke djelatnosti, uz potpuno zanemarivanje činjenica iz podnositeljevog životopisa (koje ponavlja i u ustavnoj tužbi te prilaže dokumentaciju, kao npr. pisane preporuke austrijskih kolega i poslodavaca u svezi sa stjecanjem državljanstva odnosno sa zahtjevom za obavljanje odvjetničke djelatnosti u Republici Austriji). Ističe da te činjenice ukazuju kako je kroz cijeli dosadašnji životni i radni vijek postupao čestito i časno, bezrezervno uvažavao i provodio pravila struke i pridržavao se zakona, da je i u Republici Austriji (kamo je morao preseliti zbog složenih obiteljskih prilika povezanih i s ratnim okolnostima) u stručnom smislu postigao zavidne rezultate te priznanje i poštovanje kolega i poslodavaca.

Podnositelj naglašava da se Vrhovni sud osporenom presudom opetovano suprotstavlja i pravnim stajalištima Ustavnog suda izraženim u nizu odluka donesenih u istovrsnim predmetima. Smatra, naime, da Vrhovni sud samo formalno navodi, parafrazira u svojem obrazloženju stajališta Ustavnog suda o kriterijima za utvrđivanje nedostojnosti za obavljanje odvjetništva, ali da te kriterije zapravo ne primjenjuje – jer, da ih stvarno primjenjuje, ne bi se moglo dogoditi, čak ni pod pretpostavkom da je podnositelj stvarno HOK-i zatajio odlučne činjenice, da samo jedan takav postupak bude ocijenjen kao »nedostojnost« za obavljanje odvjetničke djelatnosti.

U svezi s povredom članka 14. stavka 2. te članaka 44. i 54. Ustava podnositelj ističe da je »zabrana« iz članka 22. stavka 1. Zakona o odvjetništvu neprihvatljiva i u svjetlu stajališta Europskog suda za ljudska prava u Strassbourgu, koji je, u slučaju njemačkog odvjetnika koji je bio kvalificiran i želio otvoriti ured i u Francuskoj, a nije mu to bilo dopušteno prema francuskim propisima, zauzeo stajalište da je riječ o diskriminaciji. Podnositelj smatra da bi isto stajalište moglo biti primjenjivo i u slučaju da je on doista usporedno obavljao odvjetničku djelatnost i u Bosni i Hercegovini, osobito u svjetlu činjenice da se u današnje vrijeme otvorenosti granica i suvremenih komunikacijskih sredstava napuštaju zastarjela stajališta o vezanosti odvjetnika uz jednu državu i jednu kancelariju te se, uključujući i u Republici Hrvatskoj, dopušta rad i stranim odvjetnicima. Iako se istodobno ne uređuje i pitanje dopuštenja za rad vlastitim odvjetnicima u drugoj državi, ta činjenica samo govori u prilog podnositeljevom stajalištu kako dopustivost obavljanja odvjetništva i u drugoj državi ovisi o propisima te druge države. Osim toga, kako ističe podnositelj, on je svakako u Republici Hrvatskoj želio otvoriti samo jedan ured – što je u skladu s člankom 22. Zakona o odvjetništvu.

Od Ustavnog suda podnositelj traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih rješenja HOK-e odnosno presude Vrhovnog suda.

IV. MJERODAVNI ČLANCI ZAKONA O ODVJETNIŠTVU

6. Članci 22., 48. i 49. Zakona o odvjetništvu glase:

»Članak 22.

(1) Odvjetnik može imati samo jedan ured.

(2) Zajednički uredi i odvjetnička društva mogu imati više pisarnica, uz uvjet da u svakoj pisarnici stalno radi barem jedan odvjetnik.

(3) Sjedište odvjetničkog ureda je u mjestu na području kojega se nalazi pisarnica koja je u prijavi Komori označena kao sjedište ureda.«

»Članak 48.

Pravo na upis u Imenik odvjetnika ima osoba koja ispunjava ove uvjete:

1. da je hrvatski državljanin,

2. da je poslovno sposobna,

3. da je zdravstveno sposobna za obavljanje poslova odvjetništva,

4. da je diplomirala na pravnom fakultetu u Republici Hrvatskoj,

5. da je po završenom studiju najmanje tri godine radila u odvjetničkom uredu ili na pravnim poslovima u pravosudnim tijelima, ili najmanje pet godina na drugim pravnim poslovima,

6. da aktivno vlada hrvatskim jezikom,

7. da je položila pravosudni ispit u Republici Hrvatskoj,

8. da protiv nje nije pokrenuta istraga odnosno da se protiv nje ne vodi kazneni postupak zbog kaznenog djela koje se goni po službenoj dužnosti,

9. da nije u radnom odnosu,

10. da je dostojna za obavljanje odvjetništva,

11. da ne obavlja poslove koji su nespojivi s odvjetništvom.«

»Članak 49.

(1) Nije dostojna za obavljanje odvjetništva osoba osuđena za kazneno djelo protiv Republike Hrvatske, za kazneno djelo protiv službene dužnosti, za kazneno djelo izvršeno iz koristoljublja ili za drugo kazneno djelo izvršeno iz nečasnih pobuda ili koje je čini moralno nedostojnom za obavljanje odvjetništva. Takva osoba nema pravo na upis u imenik odvjetnika deset godina poslije izdržane, oproštene ili zastarjele kazne, a ako je osoba osuđena na novčanu kaznu, pet godina od dana pravomoćnosti presude, osoba kojoj je izrečena uvjetna osuda nema pravo na upis za vrijeme za koje joj je pravomoćnom odlukom određen rok kušnje.

(2) Nije dostojna za obavljanje odvjetništva ni osoba čije ranije ponašanje ili djelatnost ne jamči da će ona savjesno obavljati odvjetničko zvanje.

(3) Ako je zahtjev za upis u imenik odvjetnika odbijen zato što podnositelj zahtjeva nije dostojan za obavljanje odvjetništva zbog razloga navedenih u stavku 2. ovoga članka, novi zahtjev za upis ne može se podnijeti prije isteka roka od tri godine od pravomoćnosti odluke kojom je zahtjev odbijen.«

V. PRAKSA USTAVNOG SUDA

7. Ustavni sud je u svezi s primjenom članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu, u odluci broj: U-III-706/2003 od 8. srpnja 2003. (»Narodne novine« broj 120/03.) izrazio sljedeće stajalište:

»Odredba članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu sadrži pojmove koji nisu potpuno pravno određeni. Pravne norme, koje sadrže pravno neodređene pojmove podliježu tumačenju te pravnoj vezanosti primjenjivača za, tumačenjem ustanovljene, pravne standarde u njihovoj primjeni.

Sukladno tome, odredba članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu ne ovlašćuje nadležno tijelo na diskrecionu (slobodnu) ocjenu pri određivanju sadržaja pojma dostojnosti neke osobe za obavljanje odvjetništva. Tumačenje pravno neodređenih pojmova koje sadrži taj članak (dostojnost) dao je Ustavni sud u odluci broj: U-III-439/1995 od 20. prosinca 1995. ('Narodne novine' broj 106/95.), kojom je usvojio ustavnu tužbu i ukinuo rješenja nadležnih tijela Hrvatske odvjetničke komore i presudu Upravnog suda Republike Hrvatske.«

7.1. Stajalište koje je Ustavni sud izrazio u odluci broj: U-III-439/1995 od 20. prosinca 1995. glasi:

»(...)

Međutim da bi se utvrdila dostojnost odnosno nedostojnost za obavljanje odvjetničkog zvanja određene osobe neophodno je potrebno, a u cilju zaštite ustavnih prava iz članka 26. (jednakost građana pred zakonom) i 54. Ustava (pravo na rad i dostupnost svakog radnog mjesta svim građanima pod jednakim uvjetima) uzeti u obzir ranije ponašanje i djelatnost određene osobe u cjelini, a ne izolirano i na temelju jednog životnog postupka odlučivati o nečijem pravu na rad.

(...)

Osim toga, prilikom ocjene dostojnosti neke osobe za obavljanje odvjetništva treba uzeti u obzir i njezino ispunjavanje radnih obveza tijekom životnog i radnog vijeka, odnosno ukupnost njezinog ranijeg ponašanja i djelatnosti, a što sve u postupku po zahtjevu podnositelja ustavne tužbe nije učinjeno, jer se nadležna tijela nisu pridržavala načela materijalne istine iz već citiranog članka 7. Zakona o općem upravnom postupku.

(...)«

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. Polazeći od navoda ustavne tužbe, osporenih odluka, kao i okolnosti konkretnog slučaja, osnovanost navoda iz ustavne tužbe podnositelja Ustavni sud je razmotrio u odnosu na sljedeće odredbe Ustava:

»Članak 14.

(...)

Svi su pred zakonom jednaki.«

»Članak 19.

(...)

Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.«

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

»Članak 35.

Svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti.«

»Članak 44.

Svaki državljanin Republike Hrvatske ima pravo, pod jednakim uvjetima, sudjelovati u obavljanju javnih poslova i biti primljen u javne službe.«

»Članak 54.

Svatko ima pravo na rad i slobodu rada.

Svatko slobodno bira poziv i zaposlenje i svakomu je pod jednakim uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost.«

9. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kada su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo, a uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom, Ustavni sud se, stoga, u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako, i u mjeri u kojoj, te pogreške mogu povrijediti ustavna prava.

Slijedom navedenog, ocjena osnovanosti ustavne tužbe u konkretnom slučaju ovisi, prije svega, od odgovora na pitanje:

– Može li se način na koji su nadležna tijela HOK-e i Vrhovni sud tumačili i primijenili članak 49. stavak 2. Zakona o odvjetništvu smatrati arbitrarnim – takvim da za posljedicu ima povredu ustavnih prava podnositelja?

10. Sažeto, u konkretnom slučaju nadležna tijela HOK-e i Vrhovni sud ocjenu o nedostojnosti podnositelja za obavljanje odvjetništva temelje na utvrđenju da nije riječ o jednom neprihvatljivom postupku podnositelja u nekom određenom vremenskom razdoblju u prošlosti, već o činjenici da je njegovo članstvo u odvjetničkoj komori druge države trajalo u određenom kontinuitetu, da ni 2008. godine, u vrijeme podnošenja zahtjeva i odlučivanja tijela HOK-e u ovom konkretnom slučaju, njegov odvjetnički status u Bosni i Hercegovini nije bio pravomoćno razriješen, a da je u međuvremenu u tri navrata – jednom 2001. godine i dva puta u 2008. godini – podnositelj tražio upis u Imenik HOK-e te ni jednom nije o tim okolnostima naveo niti jedan podatak, iako mu je bilo i moralo biti poznato da upis u Imenik HOK-e nije moguć bez prethodnog brisanja upisa u drugoj državi (članak 22. stavak 1. Zakona o odvjetništvu).

Razvidno je da su tijela HOK-e i Vrhovni sud, razmatrajući ovaj predmet, uočili – što proizlazi iz obrazloženja njihovih odluka – određeni kontinuitet u podnositeljevom postupanju tijekom razmjerno dugog vremenskog razdoblja, kao i 2008. godine, pri podnošenju recentnih zahtjeva za upis u Imenik HOK-e. U konkretnom je slučaju primjetno da podnositelj kontinuirano podnosi zahtjeve za upis, zahtjeve za mirovanjima, produljenjima mirovanja, odgodama i sl., pri čemu u korespondenciji s HOK-om vrlo detaljno navodi sve podatke iz svojeg života i rada, osim onih koji su vezani za Bosnu i Hercegovinu. Primjetno je i to da tijekom značajnog dijela razdoblja od petnaestak godina prije podnošenja posljednjeg zahtjeva HOK-i, unutar kojeg je značajan broj godina bio i član odvjetničkih komora u Republici Hrvatskoj i u Bosni i Hercegovini, on faktično i nije djelovao kao odvjetnik ni u jednoj od tih država, već je bio zaposlen u Republici Austriji, tražeći istodobno i neovisno jedno o drugom upise i mirovanja svojeg odvjetničkog statusa u Republici Hrvatskoj i u Bosni i Hercegovini, a očekujući ispunjenje uvjeta za stjecanje austrijskog državljanstva i obavljanje odvjetništva u Republici Austriji kao domicilnoj državi odnosno na područjima svih triju država, ili, ovisno o okolnostima, na području Republike Hrvatske ili Bosne i Hercegovine.

Prešućivanje članstva u bosanskohercegovačkoj odvjetničkoj komori podnositelj opravdava najprije običnim previdom kod dostavljanja podataka HOK-i, a zatim, uključujući u ustavnoj tužbi, izrijekom izražava svoju namjeru i pravo da se, sukladno suvremenim trendovima otvaranja i povezivanja europskih država, bavi odvjetničkom djelatnošću na području više država.

11. Glede tih podnositeljevih navoda Ustavni sud napominje da je njegovo viđenje trenutačnog stanja i budućeg razvoja odvjetničke djelatnosti na području država ujedinjene Europe posve legitimno te bi bilo nedopustivo da je takvo njegovo stajalište i izraženo mišljenje predstavljalo temelj za ocjenu HOK-e i Vrhovnog suda o njegovoj nedostojnosti (a na što podnositelj, neosnovano, u jednom dijelu svoje ustavne tužbe upućuje). Ustavni sud također naglašava da je podnositeljevo neosporno pravo bez ograničenja tražiti od nadležnih tijela da odluče o njegovom odvjetničkom statusu, njegovim promjenama ili prestanku, a obveza je tih tijela da odluku donesu u skladu s mjerodavnim pravom i na podlozi cjelovitih, relevantnih i vjerodostojnih činjenica.

Potrebno je napomenuti i da se praksa Europskog suda za ljudska prava, na koju se podnositelj poziva, prije svega, odnosi na slučaj onemogućavanja rada stranog odvjetnika, a ne na slučaj manjkavih i/ili neistinitih podataka u postupku »registracije« odvjetnika.

Slučaj podnositelja ustavne tužbe ne otvara pitanje ograničavanja ili onemogućavanja rada stranog odvjetnika u Republici Hrvatskoj, budući da je podnositelj državljanin Republike Hrvatske, kako to proizlazi iz podataka u spisu predmeta i iz činjenice da je već bio član HOK-e te ponovo zatražio to članstvo. Hrvatsko državljanstvo jedna je od temeljnih zakonom propisanih pretpostavki za takav zahtjev (članak 48. točka 1. Zakona o odvjetništvu), a gubitak hrvatskog državljanstva razlog je za zabranu obavljanja odvjetničke djelatnosti (članak 57. stavak 1. točka 1. Zakona o odvjetništvu).

12. Za odgovor na bitno ustavnopravno pitanje u ovom predmetu – pitanje arbitrarnosti u odlučivanju tijela HOK-e i Vrhovnog suda – Ustavni sud smatra odlučnim razmotriti problem tumačenja sadržaja, cilja i domašaja članka 22. stavka 1. Zakona o odvjetništvu, na koje su donositelji osporenih odluka u konkretnom slučaju nadovezali primjenu članka 49. stavka 2. istog Zakona. Naime, ako je ocjena o nedostojnosti za članstvo u HOK-i proistekla iz utvrđenja da je podnositelj »prešutio«, »zatajio« podatak o svojem paralelnom članstvu u odvjetničkoj komori druge države i o postojanju odvjetničkog ureda u drugoj državi, tada je odlučno utvrditi je li taj podatak za njegovo članstvo u HOK-i uopće relevantan.

Valja, dakle, odgovoriti na pitanje koje glasi: Isključuje li upis u imenik odvjetničke komore druge države (postojanje ureda u drugoj državi) mogućnost upisa u Imenik HOK-e (otvaranja ureda u Republici Hrvatskoj)? Jedino ako isključuje, tada se postupanje podnositelja može označiti kao »prešućivanje« i jedino se tada ono pojavljuje kao problem te otvara pitanje podnositeljeve dostojnosti.

Iz dokumentacije u spisu predmeta razvidno je, kako je već prethodno spomenuto, da je HOK svojim dopisom od 21. svibnja 2002. podnositelju, na njegovo traženje, dala određena tumačenja propisa o odvjetništvu, među ostalim i članka 22. (stavka 1.) Zakona o odvjetništvu. U tom je dopisu HOK izričito navela:

»Ograničenje iz članka 22. Zakona o odvjetništvu ... proteže se ne samo na teritorij Republike Hrvatske, već i na druge države.«

Stajalište koje je, u načelu, dosljedno navedenomu HOK i Vrhovni sud izrazili su i u svojim odlukama koje podnositelj osporava ustavnom tužbom.

Ustavni sud, na temelju uvida u cjelokupnu dokumentaciju spisa predmeta, primjećuje da je podnositelj bio svjestan takvog tumačenja zakonske odredbe i njegovog značenja. Tijekom dugogodišnje korespondencije s HOK-om, on doista nikada nije ni naznačio da bi, osim obiteljske, postojala i njegova povezanost s Bosnom i Hercegovinom u profesionalnom smislu, iako je o svim ostalim detaljima svojeg profesionalnog životopisa izvještavao HOK-u, napose o svojem radu u Republici Austriji. No, tijekom boravka u Republici Austriji podnositelj nije ni obavljao odvjetničku djelatnost kakva bi, prema spomenutom tumačenju, bila nekompatibilna s obavljanjem odvjetništva u Republici Hrvatskoj.

12.1. Člankom 22. stavkom 1. Zakona o odvjetništvu propisano je da »odvjetnik može imati samo jedan ured«.

Tumačenje prema kojem upis u Imenik HOK-e nije moguć bez prethodnog brisanja upisa u drugoj državi (i koje je neizravno primijenjeno prilikom donošenja osporenih odluka), polazi od činjenice da je hrvatsko državljanstvo jedna od zakonom propisanih i temeljnih pretpostavki za upis u Imenik odvjetnika HOK-e. Stoga bi članak 22. stavak 1. Zakona o odvjetništvu mogao, bez promjene značenja, biti formuliran i na način da glasi: »Državljanin Republike Hrvatske, član HOK-e, može imati samo jedan (odvjetnički) ured.« Kako u istoj pravnoj normi nije navedeno da odvjetnik može imati »jedan ured u Republici Hrvatskoj«, već je navedeno da može imati »samo jedan ured«, proizlazi da nije odlučno gdje se taj ured nalazi (iako se zbog niza razloga podrazumijeva da se ured odvjetnika – hrvatskog državljanina i člana HOK-e – nalazi u Republici Hrvatskoj), već je odlučno da je taj ured jedini ured tog odvjetnika. Prema tome, domašaj članka 22. stavka 1. Zakona o odvjetništvu ne proteže se (osim na posve posredan način) na teritorij drugih država, kako to pogrešno formulira HOK u spomenutom dopisu podnositelju (time bi, naime, bio doveden u pitanje, pored ostalog, suverenitet drugih država) – već se proteže na osobe, ma gdje se one nalazile, koje su hrvatski državljani, a žele obavljati odvjetničku djelatnost u Republici Hrvatskoj (odnosno biti upisane u Imenik HOK-e). To praktično znači da hrvatski državljanin koji ima odvjetnički ured u drugoj državi ne može istodobno imati ured i u Republici Hrvatskoj.

Točni su navodi podnositelja da su obavljanje odvjetničke djelatnosti i oblici obavljanja te djelatnosti u inozemstvu pitanja koja svaka država uređuje vlastitim zakonima, jednako kao što i u Republici Hrvatskoj novelirani Zakon o odvjetništvu (»Narodne novine« broj 117/08.), u skladu s pravnom stečevinom Europske unije, dopušta, počevši od pristupanja Republike Hrvatske Europskoj uniji, rad stranih odvjetnika (stranih državljana) na području Republike Hrvatske (iako ne i posve jednak oblik članstva u HOK-i kakav vrijedi za domaće odvjetnike). Točno je i da se, u svezi s obavljanjem odvjetničke djelatnosti, na europskom prostoru događaju i nužno će se i dalje događati znatne pa i suštinske promjene koje neće zaobići ni Republiku Hrvatsku. No, Ustavni sud ističe da se važeći Zakon o odvjetništvu, u mjerodavnom članku 22. stavku 1., odnosi na domaće odvjetnike, to jest državljane Republike Hrvatske, koji – na osnovi tog Zakona – mogu imati samo jedan (jedini) ured. Taj se Zakon jednako odnosi na svakog hrvatskog državljanina koji želi biti odvjetnik u Republici Hrvatskoj i član HOK-e pa tako i na podnositelja ustavne tužbe.

12.2. Stoga nije vidljivo u čemu se sastoji diskriminatoran odnos prema podnositelju – koji je član odvjetničke komore druge države, ima odvjetnički ured u drugoj državi, a te činjenice u postupku upisa u Imenik odvjetnika HOK-e, i to višekratno, ne prezentira njezinim nadležnim tijelima, već HOK saznanja o tim činjenicama crpi naknadno, iz drugih izvora.

Ustavni sud smatra potrebnim napomenuti i to da u recentnijoj praksi Ustavnog suda diskriminacija (po osnovi članka 14. stavka 1. Ustava) nije predstavljala samostalnu pravnu osnovu za ustavnu tužbu, ukoliko nije bila istaknuta zajedno s nekim drugim (materijalnim) ustavnim pravom koje jamči Ustav. Diskriminacija znači različito postupanje prema osobama u istim ili relevantno sličnim situacijama bez objektivnog i razumnog opravdanja.

Podnositelj je, među ostalim, u ustavnoj tužbi naveo da u njegovom slučaju mjerodavni zakon nije primijenjen na jednak način (članak 14. stavak 2. Ustava), no nije naveo u odnosu na koga niti u čemu se ta nejednakost sastoji odnosno koja bi, prema njegovom stajalištu, bila nedopuštena osnova diskriminacije koja se očitovala kroz za podnositelja, navodno, nepovoljniju primjenu zakona.

Strani odvjetnici (strani državljani kojima će od pristupanja Republike Hrvatske Europskoj uniji, pod propisanim uvjetima i u propisanom postupku, biti dopušten rad u Republici Hrvatskoj) nisu usporediva skupina u odnosu na podnositelja ustavne tužbe i njegov pravni položaj.

12.3. Ustavni sud, zaključno, primjećuje i to da podnositelj ne navodi da bi prethodno koristio pravno sredstvo na temelju Zakona o suzbijanju diskriminacije (»Narodne novine« broj 85 od 21. srpnja 2008., stupio na snagu 1. siječnja 2009.), a pritom Ustavni sud podsjeća i na svoje stajalište izraženo u rješenju broj: U-III-1097/2009 od 9. studenoga 2012. (»Narodne novine« broj 130/10. i www.usud.hr), koje glasi:

»ZSD-om su u domaćem pravnom poretku ustanovljena djelotvorna pravna sredstva za zaštitu od diskriminacije u ostvarenju nekog prava.

Sukladno tome, od stupanja na snagu ZSD-a ustavna tužba u svim predmetima vezanim uz zaštitu prava na jednako postupanje odnosno zaštitu od diskriminacije dopuštena je samo nakon što navodna žrtva diskriminacije prethodno iscrpi dopušteni pravni put propisan ZSD-om.«

13. Odvjetništvo i njegova samostalnost i neovisnost u Republici Hrvatskoj ustavne su kategorije (članak 27. Ustava). Tijela HOK-e nedvojbeno imaju pravo da, kao uvjet za obavljanje odvjetništva na području Republike Hrvatske, daju, među ostalim, i cehovsku ocjenu osobnih, stručnih, profesionalnih i moralnih kvaliteta određene osobe koja se kandidira za članstvo – ocjenu koja može biti i neovisna o ispunjavanju ostalih formalnih, zakonom propisanih kriterija.

O tome govori i činjenica da članak 48. Zakona o odvjetništvu sadrži više formalnih pretpostavki za upis u Imenik odvjetnika HOK-e i jednu (točka 10. – dostojnost), koja je ostavljena ocjeni nadležnih tijela HOK-e. Jednako tako, člankom 49. Zakona o odvjetništvu utvrđeni su slučajevi kada postoji »objektivna« nedostojnost (stavak 1. – pravomoćna presuda za određena kaznena djela), ali je tijelima HOK-e ostavljena mogućnost ocjene o (ne)dostojnosti svake osobe koja traži upis, s obzirom na neka druga mjerila, to jest na osnovi »vaganja«, s jedne strane, njezinog ranijeg ponašanja, djelovanja, savjesnosti i, s druge strane, očekivanja kakav bi, s obzirom na to, mogao biti njezin budući odnos prema profesiji (stavci 2. i 3.). Ta ocjena ne može se, međutim, poistovjetiti s diskrecijskim ovlastima.

Ustavni sud je u više svojih odluka izrazio obvezujuće pravno stajalište prema kojem, kod ocjene o (ne)dostojnosti neke osobe za obavljanje odvjetničke djelatnosti, nadležno tijelo treba uzeti u obzir i ranije ponašanje, kao i djelatnost te osobe u cjelini, a ne ocjenjivati izolirano, samo na temelju jednog životnog postupka. Pritom Ustavni sud iznova napominje da je primjena instituta nedostojnosti za obavljanje odvjetništva legalna i legitimna zaštita odvjetničke profesije kao neovisne i samostalne službe koja svakome, u skladu sa zakonom, osigurava pravnu pomoć. Ta zaštita je bitna za samu odvjetničku profesiju, ali napose za korisnike odvjetničkih usluga.

Za konkretan slučaj nije zanemarivo ni to da eventualno utvrđenje nedostojnosti, kako je ono uređeno člankom 49. stavkom 3. Zakona o odvjetništvu, nema za posljedicu dugotrajno odnosno trajno onemogućavanje bavljenja odvjetničkom djelatnošću, već samo nemogućnost podnošenja novog zahtjeva tijekom idućih dviju godina. U slučaju podnositelja ustavne tužbe, u vrijeme donošenja ove ustavnosudske odluke taj je rok već protekao te je, prema obavijesti HOK-e, podnositelj i podnio novi zahtjev za upis u Imenik odvjetnika HOK-e.

Imajući u vidu navedeno, Ustavni sud ne nalazi da bi ocjena o podnositeljevoj »nedostojnosti«, koja proizlazi iz osporenih odluka, bila rezultat zanemarivanja, od strane nadležnih tijela HOK-e odnosno Vrhovnog suda, nekog od naprijed spomenutih elemenata nužnih za takvu procjenu. Naime, ocjenom o nedostojnosti rezultirale su sve činjenice i okolnosti koje su u ovoj odluci navedene u točkama 3. i 9. obrazloženja, no prije svega okolnost da podnositelj u više navrata, kada je to bio dužan učiniti i znao za tu svoju dužnost, tijelima HOK-e nije priopćio činjenicu svojeg članstva u drugoj odvjetničkoj komori i postojanja odvjetničkog ureda u drugoj državi.

S druge strane, Ustavni sud primjećuje i to da su podnositeljev zahtjev za upis u Imenik HOK-e, njegova žalba i priziv materijalnopravno utemeljeno mogli biti odbijeni i samo po osnovi članka 22. stavka 1. Zakona o odvjetništvu, unatoč tome što sadržaj te zakonske odredbe nije, nomotehnički, svrstan među uvjete za upis u imenik odvjetnika, to jest među odredbe članka 48. Zakona o odvjetništvu. Postojanje »samo jednog ureda« u sadržajnom smislu jednako predstavlja uvjet za upis u Imenik odvjetnika HOK-e kao što su to i sve ostale pretpostavke koje su propisane člankom 48. Zakona o odvjetništvu.

S obzirom na to, ocjena je Ustavnog suda da u konkretnom slučaju kvalificiranje podnositelja, u smislu članka 49. stavaka 2. i 3. Zakona o odvjetništvu, kao osobe »nedostojne« za obavljanje odvjetništva nije bilo nužno, jer bi bilo dostatno i utvrđenje da ne udovoljava zahtjevu iz članka 22. stavka 1. Zakona o odvjetništvu. No – u svjetlu svega prethodno navedenog u ovoj točki obrazloženja – bilo je zakonito i legitimno, jer kontinuirano prešućivanje tako važne činjenice jest razlog nedostojnosti. Ustavni sud stoga može prihvatiti stajalište podnositelja da je riječ o kvalifikaciji koja se može ocijeniti kao »nerazmjerna«, ali samo u značenju da nije bila nužna, no nije riječ o nerazmjernosti koja bi imala značenje u ustavnopravnom smislu.

Stoga se postupanje donositelja osporenih odluka ne može ocijeniti neprihvatljivim, napose ne u mjeri koja bi značila povredu podnositeljevog ustavnog prava na sudsku zaštitu od nezakonitog akta tijela s javnim ovlastima odnosno prava na pravično suđenje (odlučivanje), koja su zajamčena člankom 19. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava.

13.1. Dodatno, vezano uz pitanje postupovnih ustavnih jamstava, među koje neprijeporno pripada i pravo na »nepristran sud«, Ustavni sud napominje – potaknut podnositeljevim prigovorima da sastav vijeća Vrhovnog suda koje odlučuje o prizivima protiv odluka HOK-e, iako zakonit, ne udovoljava zahtjevu nepristranosti – da to pitanje ne može biti predmet razmatranja u ustavnosudskom postupku u povodu ustavne tužbe podnesene protiv pojedinačnih akata, u smislu članka 62. Ustavnog zakona.

Napominje se, konačno, i to da člankom 34. ZUS-a nije propisana obveza održavanja usmene rasprave u postupcima koji se vode prema tom Zakonu, a budući da su u stavku 2. (u svezi sa stavkom 3.) članka 34. ZUS-a jasno naznačeni razlozi zbog kojih se usmena rasprava može održati (složenost predmeta, bolje razjašnjenje stanja stvari), onda se, u slučaju neodržavanja usmene rasprave, ukazuje suvišnim posebno pisano obrazlaganje suda, u konkretnom slučaju Vrhovnog suda, da je usmena rasprava, prema njegovoj ocjeni, a u smislu propisanih mjerila, bila nepotrebna. Izostanak takvog obrazloženja stoga ne predstavlja postupovnu povredu, a napose ne povredu ustavnih postupovnih jamstava.

14. Prema navodima ustavne tužbe, podnositelj kvalifikaciju o svojoj »nedostojnosti« za obavljanje odvjetništva subjektivno doživljava ne samo kao nerazmjernu, već i kao uvredljivu i štetnu za svoju osobnu čast i ugled, ukazujući na povredu svojeg prava zajamčenog člankom 35. Ustava.

Članak 35. Ustava, međutim, jamči osiguranje »štovanja i pravne zaštite«, među ostalim, osobnog dostojanstva, ugleda i časti i pritom se odnosi, prije svega, na društvenu osudu ponašanja bilo koje osobe koja drugoj osobi narušava dostojanstvo, ugled i čast, na način da je kleveće, vrijeđa, ponižava. Članak 35. Ustava stoga, prije svega, jamči »pravnu zaštitu«, to jest takvo normativno uređenje, u materijalnopravnom i postupovnom smislu, koje otvara pravni put za dobivanje zadovoljštine u sudskom postupku u slučaju postupanja koje je suprotno obvezi štovanja nečijeg dostojanstva, ugleda i časti.

Međutim, pojam »nedostojnosti«, u kontekstu primjene Zakona o odvjetništvu i donošenja odluka o članstvu u HOK-i, nema jednako značenje.

Taj pojam rabi Zakon o odvjetništvu kao vrstu pravnog standarda te nadležna tijela HOK-e, kada taj Zakon primjenjuju, u određenom broju slučajeva, nužno kvalificiraju pojedince kao »nedostojne« za obavljanje odvjetništva, zbog niza mogućih razloga. Stoga je pogrešno pojam »nedostojnosti« iz Zakona o odvjetništvu tumačiti na osobnoj razini i isključivo u onom značenju kakvo taj izraz može imati u svakodnevnom govoru. Riječ je o primjeni zakonske formulacije koja, unatoč nesporno mogućoj negativnoj konotaciji, nema sadržaj kakvog podrazumijeva članak 35. Ustava. U smislu Zakona o odvjetništvu ocjena o »nedostojnosti« nema za cilj nekoga oklevetati, uvrijediti, poniziti, narušiti mu dostojanstvo, ugled i čast, već samo znači to da u trenutku odlučivanja o pravima odnosno obvezama pojedinca glede članstva u HOK-i ta osoba subjektivno ne udovoljava ili ne udovoljava u potpunosti nekim od ustanovljenih mjerila (a pri čemu, u slučaju iz članka 49. stavaka 2. i 3. Zakona o odvjetništvu, učinci takve ocjene i nisu trajni ni nepromjenjivi).

Stoga Ustavni sud nije našao da bi podnositelju bilo povrijeđeno ustavno pravo iz članka 35. Ustava.

15. Odvjetništvo je člankom 27. Ustava definirano kao »samostalna i neovisna služba« koja »osigurava svakome pravnu pomoć«. Odvjetnička se djelatnost odvija sustavno i u javnom interesu, a HOK je organizirana kao pravna osoba koja ima javne ovlasti. Sve navedeno svrstava odvjetništvo pod pojam »obavljanja javnih poslova« iz članka 44. Ustava, u čemu ima pravo sudjelovati svaki državljanin Republike Hrvatske, pod jednakim uvjetima.

Prema članku 54. Ustava svaki pojedinac ima legalno i legitimno pravo na rad i na slobodno biranje poziva, kao i pravo da mu, pod jednakim uvjetima, bude dostupno svako radno mjesto i dužnost.

Međutim, članak 44., kao ni članak 54. Ustava, ne sadrže jamstvo obavljanja određenih poslova, jamstvo zapošljavanja odnosno jamstvo rada na određenom radnom mjestu. Sudjelovanje u obavljanju javnih poslova, pravo na rad, sloboda biranja poziva i dostupnost svakog radnog mjesta i dužnosti podliježu, po prirodi stvari, određenim faktičnim ograničenjima u vidu uvjeta koje pojedinac mora ispunjavati. Ta su ograničenja ustavnopravno prihvatljiva ukoliko su uvjeti jednaki za sve.

Stoga bi podnositeljeva prava iz članka 44. odnosno 54. Ustava bila povrijeđena da je nekoj drugoj osobi koja je u svemu usporediva s podnositeljem odobreno članstvo u HOK-i, to jest upis u Imenik odvjetnika HOK-e, i time omogućeno obavljanje odvjetničke djelatnosti u Republici Hrvatskoj – unatoč činjenici da već ima odvjetnički ured odnosno unatoč činjenici da je tu okolnost zatajila, a za nju se na drugi način saznalo.

Zbog toga Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju u konkretnom slučaju nisu povrijeđena ni ustavna prava iz članaka 44. odnosno 54. Ustava.

16. Ustavni sud zaključno napominje da je, s aspekta zaštite ustavnog prava zajamčenog člankom 54. Ustava, važno imati u vidu činjenicu da je podnositelj iznova podnio zahtjev za upis u Imenik odvjetnika HOK-e i da iste zahtjeve, sukladno članku 49. stavku 3. Zakona o odvjetništvu, može bez bitnih ograničenja i ubuduće podnositi. Stoga činjenično stanje, kvalificirano u ovom slučaju kao pravno relevantno za odbijanje podnositeljevog zahtjeva za upis u Imenik odvjetnika, a koje će i dalje postojati i nepromjenjivo je (barem što se tiče činjenice da je podnositelj u nekoliko navrata zatajio svoje članstvo u drugoj Komori i postojanje odvjetničkog ureda u drugoj državi) ne smije predstavljati trajnu zapreku pravu na upis u Imenik odvjetnika HOK-e.

Takav pristup sukladan je stajalištu Ustavnog suda da se utvrđenje dostojnosti osobe za bavljenje odvjetništvom ne može temeljiti samo na nekom životnom postupku osobe u prošlosti, jer tada može prerasti u apsolutnu zapreku za stjecanje prava na bavljenje odvjetništvom što je suprotno članku 49. stavku 3. Zakona o odvjetništvu, ali i člancima 44. i 54. Ustava.

17. Slijedom svega navedenog, prema stajalištu Ustavnog suda, postupak koji je prethodio ustavnosudskom i odluke koje su u tom postupku donesene nisu za podnositelja rezultirali povredom ustavnih prava na koja ustavnom tužbom ukazuje. Stoga je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena odluka kao u točki I. izreke.

18. Objava ove odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3054/2009

Zagreb, 6. ožujka 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

Antun Palarić, v. r.

Odluka, NN 34/2013-633