## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-122/1996 od 15. studenoga 2000.

### NN 126/2000 (15.12.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-122/1996 od 15. studenoga 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2350

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlu­čiva­­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Velimir Belajec, kao predsjednik Vijeća, te
suci Marijan Hra­­njski, Ivan Mrko­­njić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao
članovi Vijeća, odlučujući povo­dom ustavne tužbe S. B. iz R., koju zastupa V.
Š., odvjetnik iz R., na sjednici Vijeća održanoj 15. studenoga 2000. godine,
jedno­glasno je donio

## ODLUKU

1. Usvaja se ustavna tužba i ukidaju se:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske od 22. studenoga 1995.
godine, broj: Us-5675/94-6 i

– rješe­­nje Ministarstva
unutar­­njih poslova Republike Hrvat­ske, od 15. srp­­nja 1995. godine, broj:
511-01-57-UP/I-3038/1-1994.

2. Predmet se vraća
Ministarstvu unutar­­njih poslova na ponovni postupak.

```
Obrazlože­­nje
```

1. Podnosite­­ljica je podnijela pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu u
svezi presude Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-5675/94-6 od 22.
studenoga 1995. godine i rješe­­nja Ministarstva unutar­­njih poslova Republike
Hrvatske, broj: 511-01-57-UP/I-3038/1-1994 od 15. srp­­nja 1995. godine.

2. U upravnom postupku koji
je prethodio sudskoj kontroli upravnih akata, Ministarstvo unutar­­njih poslova
Republike Hrvat­ske donijelo je rješe­­nje, broj: 511-01-57-UP/I-3038/1-1994 od
15. srp­­nja 1995. godine, kojim se podnosite­­ljici, držav­­ljanki Republike
Bosne i Herce­govine, utvrđuje prestanak trajnog nasta­­nje­­nja u Republici
Hrvatskoj. Ovakvu mjeru upravno tijelo utvrdilo je na teme­­lju odredbi članka
47. stavka 1. točke 1. Zakona o kreta­­nju i boravku stranaca (»Narodne novine«,
broj 53/91, 26/93 i 29/94), navodeći kako podnosite­­ljica boravi u inozemstvu
duže od jedne godine, a da o tome nije obavijestila nadležno tijelo.

Protiv rješidbe upravnog
tijela podnosite­­ljica je pokrenula upravni spor. Tijekom sudske kontrole
upravnih akata, Upravni sud je osporavanom presudom odbio tužbu podnosite­­ljice
kao ne­osnovanu. U obrazlože­­nju osporavne presude se ističe kako na­ve­denim
rješe­­njem Ministarstva unutar­­njih poslova nije povrijeđen zakon na štetu
podnosite­­ljice, jer da iz podataka koji se nalaze u spisu, odnosno iz zabi­­lješke
IX Policijske postaje u R., od 20. svib­­nja 1994. godine, proizlazi da je
operativnom provjerom na terenu na adresi stanova­­nja podnosite­­ljice ustavne
tužbe, zatečena druga osoba koja na toj adresi stanuje od 1990. godine, kada je
tužite­­ljica otišla iz tog stana, te da je obav­­ljenim informativnim raz­govorom
s tom osobom utvrđeno da je podnosite­­ljica naj­vje­rojatnije otišla u
Njemačku, a kako je to i namjeravala.

Također, u obrazlože­­nju
osporavane presude Upravni sud Republike Hrvatske navodi da obzirom na okolnost
da podnosite­­ljica ni u tužbi tom Sudu ne navodi adresu stanova­­nja u R., kao
niti bilo koju raniju adresu, nalazi da je či­­njenično sta­­nje za primjenu
odredbe članka 47. stavka 1. točke 1. Zakona o kreta­­nju i boravku stranaca
pravilno utvrđeno.

3. Podnosite­­ljica smatra da
su osporenim odlukama povrije­đene odredbe članka 3., članka 19. stavka 1.,
članka 26. i članka 115. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske, a time i ­­njezina
prava koja naziva ustavnim pravima.

Povredu citiranih ustavnih
odredbi podnosite­­ljica obrazlaže pogrešno i nepotpuno utvrđenim či­­njeničnim
sta­­njem, te uslijed toga i pogrešnoj primjeni materijalnog prava. Ističe da
se odluke zasnivaju samo na tvrd­­njama koje nisu potkrijep­­ljene dokazima, da
joj nije bilo omogućeno sudjelova­­nje u postupku, kao i da u obra­zlože­­nju
rješe­­nja upravnog tijela nisu navedeni razlozi do­no­še­­nja takvog rješe­­nja,
a što je sve imalo za pos­­ljedicu povredu ustavnih prava na ­­njezinu štetu,
te stoga predlaže ukida­­nje os­po­re­nih odluka.

4. *Ustavna tužba je
osnovana.*

Prema odredbi članka 59.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99 – u nastavku: Ustavni zakon) svaka fizička i pravna osoba može, nakon što
je iscrp­­ljen dopušteni pravni put, podnijeti ustavnu tužbu ako smatra da joj
je odlukom sudbene vlasti, upravne vlasti ili odlukom tijela koja imaju javne
ovlasti, povrijeđeno neko od Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i
građanina.

5. Uvidom u osporene odluke,
kao i u razloge ustavne tužbe, utvrđeno je da su osporenim aktima podnosite­­ljici
ustavne tužbe povrijeđena ustavna prava iz članka 14. stavka 2. (jamči se
jednakost svih pred zakonom), članka 18. (jamči se pravo na žalbu) i članka 26.
(jamči se jednakost svih građana i stranaca pred sudovima i drugim državnim
tijelima) Ustava Republike Hrvatske.

6. Iz navoda ustavne tužbe i
osporavanih akata Upravnog suda i Ministarstva unutar­­njih poslova Republike
Hrvatske proizlazi da je podnosite­­ljica ustavne tužbe, kao držav­­ljanka
Republike Bosne i Herce­govine, u Republici Hrvatskoj imala status stranca s
trajnim nasta­­nje­­njem.

Prema odredbama članka 47.
stavka 1. Zakona o kreta­­nju i boravku stranaca (»Narodne novine«, broj 53/91,
26/93 i 29/94), strancu kojem je odobreno trajno nasta­­nje­­nje, isto prestaje
kad se iseli iz Republike Hrvatske ili kad boravi u inozemstvu duže od jedne
godine, a o tome ne obavijesti nadležno tijelo. U stavku 2. navedenog članka je
propisano da Ministarstvo unutar­­njih poslova o prestanku trajnog nasta­­nje­­nja
donosi rješe­­nje.

7. Podnosite­­ljica ustavne
tužbe u postupku trajnog nasta­­nje­­nja ima, u skladu s člankom 49. Zakona o
općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91 i 103/96, u nastavku:
ZUP), položaj stranke.

U slučaju podnosite­­ljice
ustavne tužbe očito nije tako postup­­ljeno, a zbog če­ga podnosite­­ljici
ustavne tužbe nije omogućeno su­djelova­­nje u ispitnom postupku, sukladno
odredbama članka 143. ZUP-a, posebno stavku 3. tog članka, prema kojem se
stranci treba pružiti mogućnost da se izjasni o okolnostima i či­­njenicama
iznesenim u postupku.

Takvim postupa­­njem
povrijeđeno je i teme­­ljno načelo članka 8. stavka 1. ZUP-a, koje određuje da
se prije donoše­­nja rješe­­nja stranci mora pružiti mogućnost da se izjasni o
či­­njenicama i okolnostima koje su od važnosti za donoše­­nje rješe­­nja.

8. Osim toga, obrazlože­­nje
prvostupa­­njskog rješe­­nja nije sastav­­ljeno u skladu s člankom 209. stavkom
2. ZUP-a, jer ne sadr­ži, između ostalog, razloge koji su bili odlučni pri
ocjeni do­kaza, a što sve sma­­njuje i učinkovitost podnesene žalbe. Stranka
koja nije upoznata sa svim či­­njenicama i dokazima na teme­­lju ko­jih su iste
utvrđene, ne može u punom opse­gu niti zaštititi ustavno pravo koje joj jamči
članak 18. Ustava Republike Hrvatske.

Nepridržava­­njem navedenih
odredbi ZUP-a, osporenim rješe­­njem Ministarstva unutar­­njih poslova
podnosite­­ljici ustavne tužbe povrijeđena su i ustavna prava iz članka 14.
stavka 2. Ustava i članka 26. Ustava, budući da joj nije omogućen postupak
propisan zakonom.

Navedena ustavna prava ne
mogu se učinkovito ostvarivati ukoliko je podnosite­­ljici, suprotno zakonu,
onemogućeno sudjelo­va­­nje u postupku i ako nije upoznata s razlozima kojima
se nad­lež­no upravno tijelo vodilo pri rješava­­nju upravne stvari.

9. Upravni sud osporavanom
presudom, ocje­­njujući zakonitost akta upravnog tijela, djelomično je otklonio
­­nje­gove nedostatke glede obrazlože­­nja, navodeći neke konkretne či­­njenice
relevantne za utvrđiva­­nje prestanka trajnog nasta­­nje­­nja podnosite­­ljice
na teritoriju Republike Hrvatske. Međutim, takva utvrđe­­nja Upravnog suda nisu
izvršena u skladu s odredbom članka 39. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne
novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92) te je time povrijeđeno ustavno jamstvo prema
kojem sudovi sude na teme­­lju Ustava i zakona, sadržano u članku 115. stavku
3. Ustava Republike Hrvatske.

10. Slijedom iznijetoga
utvrđeno je da su podnosite­­ljici ustav­ne tužbe povrijeđena ustavna prava iz
članka 14. stavka 2., članka 18. i članka 26. Ustava, te je ujedno utvrđeno
postoja­­nje po­vrede ustavnog jamstva sadržanog u članku 115. stavku 3.
Ustava, pa je primjenom odredbe članka 69. i 72. Ustavnog zakona odlučeno kao u
izreci.

Broj: U-III-122/1996
Zagreb, 15. studenoga 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 126/2000-2350