## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-385/2008 od 25. veljače 2010.

### NN 34/2010 (19.3.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-385/2008 od 25. veljače 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

903

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Davor Krapac, Ivan Matija i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo K. p. i p. m. r. d.d. K., kojeg zastupaju S. R., M. O. i D. B., odvjetnici iz K., na sjednici održanoj 25. veljače 2010., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Karlovcu broj: Gž-2261/07-2 od 19. prosinca 2007. godine, te se predmet vraća na ponovni postupak Županijskom sudu u Karlovcu.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Karlovcu broj: Gž-2261/07-2 od 19. prosinca 2007. godine, kojom je odbijena žalba podnositelja, tuženika u tom postupku, te je potvrđena presuda Općinskog suda u Karlovcu broj: P-994/07-17 od 17. srpnja 2007. godine.

Prvostupanjskom presudom usvojen je tužbeni zahtjev tužiteljice, Lj. K., te je podnositelju naloženo da joj isplati iznos od 13.126,63 kuna, na ime naknade štete zajedno sa zakonskim zateznim kamatama od 6. veljače 2004. godine, te nadoknadi trošak parničnog postupka u iznosu od 4.674,00 kuna, dok je s preostalim dijelom tužbeni zahtjev odbijen.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenom odlukom povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 26. Ustava Republike Hrvatske, te odredba članka 3. Ustava Republike Hrvatske.

U ustavnoj tužbi u bitnome navodi kako je u pogledu istovrsnih predmeta sudska praksa do donošenja navedene drugostupanjske presude bila potpuno drugačija. Smatra da se usvajanje tužbenog zahtjeva u konkretnom slučaju temelji na pogrešnom procesnom i materijalnom stajalištu drugostupanjskog suda. Ističe kako je u konkretnom slučaju radnik svojim tužbenim zahtjevom zapravo zahtijevao isplatu otpremnine temeljem članka 118. Zakona o radu (»Narodne novine« broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82701., 114/03., 30/04., 142/03. i 137/04. – pročišćeni tekst; u nastavku: ZR), ali da na temelju te odredbe radnik nema pravo na otpremninu ukoliko on otkaže ugovor o radu. Nadalje podnositelj ističe da pravo na naknadu štete iz članka 107. stavka 3. ZR-a na koju se poziva drugostupanjski sud je posve drugo pravo, neovisno o pravu na otpremninu.

Predlaže ukidanje osporene presude.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama došlo do nedopuštenog posizanja u Ustavom zaštićena ljudska prava i temeljne slobode.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom utvrđeno je da je tužiteljica bila u radnom odnosu kod tuženika (podnositelja ustavne tužbe) na neodređeno vrijeme sve do 3. ožujka 2003. godine kada je podnositelju ustavne tužbe dala temeljem članka 107. stavka 1. ZR, izvanredni otkaz ugovora o radu uzrokovan ponašanjem podnositelja, a zbog neisplate plaće za razdoblje duže od tri mjeseca. U osporenoj presudi kojom je usvojen tužbeni zahtjev tužiteljice prvostupanjski sud ističe slijedeće:

(...)

Prema mišljenju ovog suda upravo ponašanje poslodavca koji nije isplaćivao plaću nakon obavljenog rada ali istodobno nije ni otkazao ugovor o radu tužiteljice (time da sud smatra notornim da je tuženik bio u gospodarskim teškoćama budući plaću tužiteljici tri mjeseca nije isplatio), u kojem bi slučaju bio obvezan isplatiti tužiteljici otpremninu, predstavlja kršenje obveze preuzete ugovorom o radu sa tužiteljicom, ima se smatrati skrivljenim ponašanjem poslodavca, pa otuda i njegova obveza da naknadi prouzročenu štetu tužiteljici koja se manifestira kao njena izgubljena dobit.

Što se tiče visine štete već je i ranije tijekom postupka izneseno da se on može (ovo u smislu njezine visine) odrediti analognom primjenom odredbe članka 118. stavka 1. ZR-a.

Odlučujući o žalbi podnositelja ustavne tužbe, drugostupanjski sud u obrazloženju svoje presude ističe:

(...)

Tuženik je bio prema ugovoru o radu obvezan isplatiti tužiteljici plaću najkasnije u roku od mjesec dana, a što nije učinio za više mjeseci rada i što predstavlja njegovo skrivljeno ponašanje i razlog za izvanredni otkaz.

Dosuđeni iznos upravo ima značenje naknade štete zbog činjenice da je tužiteljica bila prisiljena zbog neizvršavanja ugovornih obveza tuženika, izvanredno otkazati ugovor o radu.

Na potpuno i pravilno utvrđeno činjenično stanje pravilna je primjena odredbe ZR-a, članka 107. stavka 3. i 118. stavka 2. koji je bio na snazi u vrijeme nastanka obveze tuženika, a čije bi odredbe bile povoljnije za tužiteljicu, (...).

5. Odredbom članka 14. stavka 2. Ustava zajamčena je svima jednakost pred zakonom.

Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta te ustavne odredbe, Ustavni sud ocjenjuje zasnivaju li se pravna stajališta i razlozi za takva pravna stajališta, navedeni u osporenoj presudi, na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava, a polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku. Ustavni sud, dakle, utvrđuje je li osporena presuda odnosno u njoj izražena pravna stajališta posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene mjerodavnog materijalnog prava.

6. U konkretnom slučaju mjerodavna je odredba članka 107. ZR-a, koja glasi:

(1) Poslodavac i radnik imaju opravdani razlog za otkaz ugovora o radu sklopljenog na neodređeno ili određeno vrijeme, bez obveze poštivanja propisanog ili ugovorenog otkaznoga roka (izvanredni otkaz), ako zbog osobito teške povrede obveze iz radnog odnosa ili zbog neke druge osobito važne činjenice, uz uvažavanje svih okolnosti i interesa obiju ugovornih stranaka, nastavak radnog odnosa nije moguć.

(2) Ugovor o radu može se izvanredno otkazati samo u roku petnaest dana od dana saznanja za činjenicu na kojoj se izvanredni otkaz temelji.

(3) Stranka ugovora o radu koja, u slučaju iz stavka 1. ovoga članka izvanredno otkaže ugovor o radu, ima pravo od stranke koja je kriva za otkaz tražiti naknadu štete zbog neizvršenja ugovorom o radu preuzetih obveza.

7. Prema članku 118. Ustava Republike Hrvatske Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana.

Ustavni sud napominje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske u presudi broj: Revr-206/06-2 od 6. rujna 2007. godine zauzeo pravno stajalište u svezi s pravom na naknadu štete primjenom odredbe članka 107. stavka 3. ZR.

U navedenoj odluci navodi se sljedeće:

Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrđuje da neisplata plaće uzastopno kroz tri mjeseca jest kršenje ugovorne obveze od strane poslodavca, te takvu povredu radnik osnovano može smatrati razlogom za izvanredni otkaz ugovora o radu. S tim u svezi radnik može od poslodavca potraživati naknadu štete iz članka 107. stavka 3. ZR-a ako dokaže da mu je takvim postupanjem poslodavca, neisplatom plaće, nastupila šteta i u čemu se ta šteta sastoji.

Kako u konkretnom slučaju podnositelj nije dokazao postojanje štete kao ni pretpostavke za ostvarivanje naknade štete u smislu članka 107. stavka 3. ZR-a, Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrđuje da je tužbeni zahtjev pravilno odbijen.

Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrđuje da se zahtjev za naknadu štete iz članka 107. stavka 3. ZR-a ne može vezivati uz otpremninu, a koju bi podnositelj ostvario da mu je tuženik dao redoviti otkaz ugovora o radu i to stoga što otpremnina pripada radniku samo u situaciji kada je radniku dat otkaz od strane poslodavca, a što proizlazi iz odredbe članka 118. ZR-a. Otpremnina kao oblik pomoći radniku kome je otkazan ugovor o radu iz razloga koji nisu uvjetovani ponašanjem radnika prati redoviti otkaz ugovora o radu, dok u slučaju izvanrednog otkaza kao u ovome slučaju, nema mogućnosti ostvarivanja otpremnine. Međutim, postoji mogućnost potraživanja naknade štete u smislu članka 107. stavka 3. ZR-a ako je postojanje takve štete radnik dokazao, a što u ovom slučaju, prema ocjeni Vrhovnog suda, nije ostvareno.

8. Uvažavajući ustavnu nadležnost Vrhovnog suda, propisanu člankom 118. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud ocjenjuje da se mjerodavno pravno stajalište najvišeg suda u zemlji zasniva na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-3859/2007 od 14. siječnja 2010. godine objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 20/10. od 12. veljače 2010. godine).

Budući da je u konkretnom ustavnosudskom predmetu, presuda nadležnog Županijskog suda u Karlovcu suprotna pravnom stajalištu Vrhovnog suda navedenom u točki 7. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da je njome povrijeđeno ustavno jamstvo podnositelja na jednakost pred zakonom, zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

9. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao izreci.

10. Objava odluke (točka III. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-385/2008

Zagreb, 25. veljače 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 34/2010-903