## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1837/2007 od 23. svibnja 2007.

### NN 61/2007 (13.6.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1837/2007 od 23. svibnja 2007.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1954**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sutkinja Jasna Omejec, predsjed­nica Vijeća, te suci Marijan
Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom A. S. P. iz M., kojega zastupa Lj.
S., odvjetnica iz P., na sjednici održanoj 23. svibnja 2007. godine, jednoglasno
je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnijeta je protiv rješenja Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj: Kž-217/07 od 20. ožujka 2007. godine, kojim je
odbijena žalba podnositelja (izručenika), podnijeta protiv rješenja Županijskog
suda u Puli broj: Kv 44/07 (Kr I 31/06) od 13. veljače 2007. godine.
Županijski sud u Puli je navedenim rješenjem u povodu zahtjeva Glavnog državnog
odvjetništva Ruske federacije od 24. srpnja 2006. godine, broj 35/3-57-06,
utvrdio da je udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje podnositelja
ustavne tužbe.
2. Podnositelj smatra da su mu navedenim rješenjima povrijeđena ustavna prava
zajamčena odredbama članaka 14. stavka 2., 18. stavka 1., 24. stavka 1., 25.
stavka 3. i 29. stavka 2. alineje 1. Ustava Republike Hrvatske.
U ustavnoj tužbi navodi da, suprotno utvrđenjima sudova, nisu ispunjene zakonske
pretpostavke za njegovo izručenje Ruskoj federaciji radi vođenja kaznenog
postupka zbog kaznenog djela iz članka 159. stavka 3. Kaznenog zakona Ruske
federacije. Ističe da je tijekom cijelog postupka pred Županijskim sudom u Puli
isticao prigovore u pogledu neravnopravnog položaja pred sudom u odnosu na
državu moliteljicu. Nadalje, da niti jedan navod, prigovor ili dokaz koji je
uputio, sud nije razmatrao (kao npr. prigovore u pogledu nevjerodostojnosti
isprava koje je dostavljala država moliteljica, nedostavljanja zakonom propisane
dokumentacije, nepridržavanja zakonom propisanih rokova ili rokova u kojima bi
joj domaći sud naložio da izvrši svoje zakonske obveze itd.). Isto postupanje,
navodi podnositelj, nastavio je i Vrhovni sud Republike Hrvatske u postupku u
povodu njegove žalbe. Navodi da je tijekom postupka isticao povredu odredbi
Ženevske konvencije o izručenju, te Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u
kaznenim stvarima. Ističe da je odluka o pritvoru temeljna pretpostavka
postupanja po zamolbi i temeljna pretpostavka za određivanje pritvora od strane
domaćeg suda, a da upravo ta odluka o pritvoru u vrijeme uhićenja, kao i u
vrijeme donošenja rješenja na koje se poziva Vrhovni sud, niti je dostavljena
Županijskom sudu u Puli niti je u to vrijeme postojala. Podnositelj iznosi da je
u Republici Hrvatskoj uhićen 29. lipnja 2006. godine, da bi tek nakon šest i pol
mjeseci Županijski sud u Puli dobio od strane države moliteljice rješenje o
određivanju preventivne mjere pritvora koje je od strane nadležnih tijela Ruske
federacije donijeto 17. siječnja 2007. godine. Zaključuje da osnovna
pretpostavka za zadržavanje izručenika u ekstradicijskom pritvoru do 17.
siječnja 2007. godine nije bila ispunjena. Smatra da zahtjev države moliteljice
za izručenje ne sadrži niti jedan valjani dokaz za osnovanu sumnju da bi
podnositelj počinio kazneno djelo koje se navodi u ispravama države moliteljice,
te da iz odluke o pritvoru države moliteljice nije uopće razvidan činjenični
opis kaznenog djela izuzev zakonskog opisa djela (krađa u većem obimu).

*Ustavna tužba nije osnovana.*
3. Odredbom članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisano je da svatko može podnijeti Ustavnom
sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti,
tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s
javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji
ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu
(regionalnu) samoupravu.
Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih
lijekova, nego poseban institut za ocjenu pojedinač­nih akata tijela državne
vlasti i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i
temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom. Slijedom navedenog, Ustavni sud tijekom
postupka pružanja ustavnosudske zaštite, u pravilu, unutar zahtjeva istaknutog u
ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
podnositelja došlo do ustavno nedopuštenog posizanja u njegova ljudska prava i
temeljne slobode.
4. Vrhovni sud je, potvrdivši rješenje Županijskog suda u Puli, ocijenio da iz
zamolbe za izručenje, te uhidbenog naloga, odnosno odluke o pritvoru proizlazi
osnovana sumnja da je podnositelj, izručenik, počinio kazneno djelo radi kojeg
se i traži njegovo izručenje, te da je uz postojanje ostalih pretpostavki, a to
su: da podnositelj nije državljanin Republike Hrvatske, da kazneno djelo za koje
se traži izručenje nije počinjeno na području Republike Hrvatske, protiv nje ili
njezinih državljana, da je djelo za koje se traži izručenje kazneno djelo i po
Kaznenom zakonu Republike Hrvatske, da za to kazneno djelo podnositelj nije već
osuđen pred pravosudnim tijelima Republike Hrvatske, te da ima dovoljno dokaza
za osnovanu sumnju da je počinio kazneno djelo, to dostatno za udovoljenje
zamolbi za izručenje. Sud navodi da je li podnositelj doista i počinio kazneno
djelo za koje se tereti o tomu će raspraviti i odlučiti nadležni sud u Ruskoj
federaciji.
Vrhovni sud napominje u osporenom rješenju, navodeći da iako se ne radi o
okolnosti koja bi bila relevantna za ovaj postupak, jer se u njemu utvrđuje samo
postojanje zakonskih pretpostavki za izručenje, da nisu utemeljeni
podnositeljevi žalbeni navodi da je povrijeđena odredba članka 16. Europske
konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957. (Zakon o potvrđivanju Europske
konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957., dopunskog protokola Europske
konvencije o izručenju od 15. listopada 1975. i drugog dopunskog protokola
Europske konvencije o izručenju od 17. ožujka 1978., »Narodne novine –
Međunarodni ugovori« broj 14/94.; podnositelj ju naziva: Ženevska konvencije o
izručenju), time što podnositelj nije pušten na slobodu nakon 40 dana od
uhićenja. Ovo stoga što je Županijski sud u Puli donio rješenje koje je postalo
pravomoćno, a kojim pritvor podnositelja ostaje na snazi tijekom cijelog
postupka izručenja. Za takvu odluku Vrhovni sud smatra da nije u suprotnosti s
Europskom konvencijom o izručenju niti s odredbom članka 49. stavka 1. Zakona o
međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04.).
Ocjena je Vrhovnog suda da je neosnovan i podnositeljev navod o nastupanju
zastare. Naime, nakon što je podnositelj uhićen u Republici Hrvatskoj 29. lipnja
2006. godine, od strane nadležnih tijela Ruske federacije dostavljena je sva
potrebna dokumentacija iz koje je prvostupanjski sud, prema ocjeni Vrhovnog
suda, opravdano zaključio da je podnositelj osnovano sumnjiv da je počinio
kazneno djelo iz članka 159. stavka 3. Kaznenog zakona Ruske federacije koje
odgovara kaznenom djelu prijevare iz članka 224. stavka 1. i stavka 4. Kaznenog
zakona Republike Hrvatske. Slijedom toga, sud je odredio ekstradicijski pritvor.
Vrhovni sud je utvrdio da za kazneno djelo za koje se tereti podnositelj nije
nastupila zastara kaznenog progona.
Vrhovni sud je obrazložio da podnositelj nije u pravu kada navodi da je sud
prvog stupnja dužan utvrditi imovinsku korist pribavljenu kaznenim djelom.
Vrhovni sud navodi da sud prvog stupnja to nije bio dužan učiniti jer je za
konkretan postupak izručenja dovoljno da postoji osnovana sumnja da je imovinska
korist pribavljena, a što proizlazi već iz činjenice da je protiv podnositelja
pokrenut kazneni postupak pred nadležnim sudom Ruske federacije, Taganskim
rejonskim sudom za Moskvu.
5. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Ustavni sud ističe sljedeće:
Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu tog ustavnog jamstva u konkretnom slučaju
proveo je Vrhovni sud Republike Hrvatske u skladu s člankom 118. stavkom 1.
Ustava, koji propisuje:
*Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jednaku primjenu
zakona i ravnopravnost građana.*Članak 24. točka 1. Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 150/05.) propisuje:
*Vrhovni sud Republike Hrvatske:
1. osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana, te jednakost
svih pred zakonom.*
Vrhovni sud Republike Hrvatske postupao je u granicama svoje nadležnosti,
propisane člankom 118. stavkom 2. Ustava. Pravna stajališta navedena u osporenoj
presudi Vrhovnog suda Republike Hrvatske zasnivaju se na pravilnoj primjeni
mjerodavnog materijalnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog
prava. Ustavni sud utvrđuje da je Vrhovni sud obrazložio svoja stajališta
iznesena u osporenom rješenju, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica
proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.
Iz navedenih razloga Ustavni sud nije prihvatio navode podnositelja da mu u
konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14.
stavkom 2. Ustava.
6. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo povredu ustavnog prava zajamčenog
člankom 18. stavkom 1. Ustava koji propisuje:
*Jamči se pravo na žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku
prvog stupnja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom.*Ustavno pravo na žalbu ne iscrpljuje se u strogo formalnom smislu u
(ne)mogućnosti njezina izjavljivanja, već podrazumijeva ostvarivanje učinkovite
pravne zaštite putem žalbe. Pritom je stajalište ustaljene ustavnosudske prakse
da se pravo na žalbu, odnosno drugu pravnu zaštitu može učinkovito ostvarivati
samo ako prvostupanjsko tijelo sudbene ili upravne vlasti, koje je donijelo
osporeni akt, navede i obrazloži razloge za taj akt, koji se onda može pobijati
u obrani žaliteljevih prava i na zakonu zasnovanih interesa.
Razmatrajući navode ustavne tužbe te obrazloženje prvostupanjskog i
drugostupanjskog rješenja, Ustavni sud je utvrdio da u konkretnom slučaju
podnositelju nije povrijeđeno navedeno ustavno pravo. Ocjena je Ustavnog suda da
su sudovi određeno i potpuno obrazložili kojim su se razlozima vodili pri
utvrđivanju je li udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje podnositelja.
Podnositelj je pravo na žalbu iskoristio podnijevši žalbu Vrhovnom sudu
Republike Hrvatske, koji je o njoj riješio na temelju i u skladu s mjerodavnom
odredbom članka 398. stavka 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj
110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02. i 143/02.).
7. Odredbom članka 24. stavka 1. Ustava propisano je:
*Nitko ne može biti uhićen ili pritvoren bez pisanog sudbenog i na zakonu
utemeljenog naloga. Takav nalog mora biti pročitan i uručen uhićeniku prilikom
oduzimanja slobode.*Odredbom članka 25. stavka 3. Ustava, na čiju povredu podnositelj također
ukazuje, propisano je:
*Pritvorenik se, uz zakonsko jamstvo, može pustiti da se brani sa slobode.*U konkretnom slučaju u postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi odlučivano je o
osnovanosti zahtjeva za izručenje podnositelja, a ne o ekstradicijskom pritvoru,
koji je određen rješenjima sudova koja nisu predmet ovog ustavnosudskog
postupka. Stoga, ova ustavna prava podnositelju nisu niti mogla biti povrijeđena
u postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi.
8. U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo povredu ustavnog prava zajamčenog
člankom 29. stavkom 2. alinejom 1. Ustava koji glasi:
*U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili
optuženik ima pravo:
– da u najkraćem roku bude obaviješten potanko i na jeziku koji razumije o
naravi i razlozima optužbe koja se diže protiv njega i o dokazima koji ga
terete:
(...).*Ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta ustavnog prava zajamčenog
odredbama članka 29. Ustava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje
postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući
postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način
koji podnositelju osigurava pravično suđenje, odnosno je li tijekom postupka
pred nad­ležnim sudom počinjena povreda takvog značaja da postupak kao jednu
cjelinu čini nepravičnim za podnositelja.
U konkretnom slučaju osporene presude donijela su zakonom ustanovljena tijela
sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti u pravilno i zakonito provedenom
postupku. Sagledavajući postupak, koji je prethodio ustavnosudskom, kao
jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud utvrđuje da podnositelju tijekom postupka pred
sudovima nije povrijeđeno navedeno ustavno pravo.
9. Slijedom navedenoga, na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona,
odlučeno je kao u izreci.
10. Objava odluke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1837/2007
Zagreb, 23. svibnja 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 61/2007-1954
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)