## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1797/2009 od 10. lipnja 2009.

### NN 87/2009 (21.7.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1797/2009 od 10. lipnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2142

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo G. O., kojeg zastupaju V. Lj. i Ž. V., odvjetnici u S., na sjednici održanoj 10. lipnja 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: Gž-2615/08 od 12. prosinca 2008., kojom je, kao osnovana, uvažena žalba tuženika A. N. iz J., te je preinačena presuda Općinskog suda u Omišu broj: P-386/07 od 27. studenoga 2007., na način da je ukinut platni nalog sadržan u rješenju o ovrsi javnog bilježnika R. V. broj: Ovrv-00583/06 od 31. listopada 2006., u dijelu kojim je naloženo tuženiku da podnositelju, na ime ugovorne kazne, isplati iznos u visini od 680,00 kn zajedno s pripadajućom zakonskom zateznom kamatom te iznos od 190,80 kn na ime troškova ovrhe. Točkom II. izreke presude odbijen je zahtjev podnositelja za naknadu parničnog troška.

2. Podnositelj smatra da su mu presudom Županijskog suda u Splitu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja činjenice iznesene tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom, u bitnome navodeći kako je nesporno da je tuženik vlasnik vozila koje je parkirao u ulicama koje spadaju u zonu javnih parkirališta na području Grada Omiša na kojima se naplaćuje parkiranje. Također, navodi kako je nesporno da tuženik nije platio naknadu za obavljeno parkiranje vozila niti je pak platio ugovornu kaznu sukladno članku 12. Odluke o organizaciji, načinu naplate i kontrole parkiranja u Gradu Omišu (»Službeni glasnik Grada Omiša« broj 4/04. i 2/08., u daljnjem tekstu: Odluka). Podnositelj naime ističe, da tko god počini povredu iz članka 11. Odluke mora snositi i sankciju za takvo postupanje. Shodno navedenom, a budući da je podnositelj sudu dostavio izvadak iz ovjerovljenih poslovnih knjiga koji bilježi točno vrijeme počinjenja povrede članka 11. Odluke, sud je, smatra podnositelj, imao ovlasti tuženika barem obvezati na plaćanje iznosa prema cijenama parkiranja, sukladno broju i vremenu trajanja njegova parkiranja.

U odnosu na odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-355/2007 od 10. prosinca 2008., podnositelj ukazuje da je primjena navedene odluke odgođena do 1. siječnja 2010., zbog čega smatra da je Županijski sud u Splitu pogriješio kada je odlučio kako je odlučio i pritom se pozvao na citiranu odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske.

Konačno, podnositelj navodi da je Županijski sud u Splitu, donijevši osporenu odluku, proizvoljno tumačio pravo te da nije primijenio mjerodavne propise čime je povrijedio ustavno pravo podnositelja na jednakost pred zakonom te ustavno pravo na pravično suđenje.

Slijedom navedenog, Ustavnom sudu Republike Hrvatske predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporene odluke te vraćanje predmeta Županijskom sudu u Splitu na ponovni postupak i odlučivanje.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Postupak koji je prethodio ustavnosudskom pokrenut je kod javnog bilježnika R. V. prijedlogom za ovrhu podnositelja na temelju vjerodostojne isprave, a radi namirenja ovršne tražbine. Rješenje o ovrsi donijeto je 31. listopada 2006. pod brojem: Ovrv-00583/06, koje je rješenjem Općinskog suda u Omišu broj: Ovr-43/07 od 14. ožujka 2007., a u povodu prigovora tuženika (ovršenika) stavljeno izvan snage te je postupak nastavljen kao u povodu prigovora protiv platnog naloga.

Nakon provedenog dokaznog postupka Općinski sud u Omišu je presudom broj: P-386/07 od 27. studenoga 2007., održao na snazi rješenje o ovrsi u dijelu u kojem je naloženo tuženiku da podnositelju na ime naplate ugovorne kazne isplati iznos u visini od 680,00 kn s pripadajućom kamatom i iznos od 190,80 kn na ime troškova ovrhe, dok je rješenje u dijelu u kojem je tuženiku naložena isplata iznosa u visini od 240,00 kn na ime troškova opomene sud ukinuo budući da podnositelj tijekom postupka nije ničim dokazao da je imao troškove po navedenom osnovu. Svoju odluku Općinski sud u Omišu temelji na Odluci, kao mjerodavnom pravu. Naime, u obrazloženju svoje odluke Općinski sud u Omišu navodi da je člankom 11. Odluke propisano da korisnik parkirališta čini povredu ugovora o korištenju javnog parkirališta ukoliko, između ostalog, ne istakne kupljenu parkirnu kartu s unutarnje strane vjetrobranskog stakla vozila ili ne plati parkiranje putem mobilnog telefona u roku od pet minuta od dolaska na parkiralište te prekorači dopušteno vrijeme parkiranja. Isto tako, sud je utvrdio da je odredbom članka 12. Odluke propisano da se za povredu ugovora o parkiranju iz članka 11. Odluke plaća ugovorna kazna u iznosu od 100,00 kn. Budući da je tijekom postupka nedvojbeno utvrđeno da je tuženik postupao suprotno citiranom dijelu odredbe članka 11. Odluke, sud je usvojio tužbeni zahtjev podnositelja i tuženika obvezao na plaćanje ugovorne kazne.

Odlučujući o žalbi tuženika, Županijski sud u Splitu osporenom odlukom uvažio je žalbu tuženika i preinačio prvostupanjsku presudu utvrdivši da je pobijana odluka sukladna ranijem načinu tumačenja materijalnog prava mjerodavnog za ocjenu pitanja dopuštenosti ugovaranja ugovorne kazne i to članka 270. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.). Međutim sud utvrđuje da je odredbom članka 270. stavka 3. Zakona o obveznim odnosima, a koji je istovjetan sada važećem članku 350. stavku 3. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 35/05. i 41/08.), propisano da ugovorna kazna ne može biti ugovorena za novčane obveze. Slijedom navedenog, a na temelju mjerodavne odredbe Zakona o obveznim odnosima, sud je preinačio prvostupanjsku odluku i odbio zahtjev podnositelja za isplatu ugovorne kazne.

5. Polazeći od navoda ustavne tužbe koji se odnose na pogrešnu primjenu materijalnog prava, a imajući u vidu sadržaj ustavnog prava jednakosti pred zakonom koji je ograničen na primjenu mjerodavnog materijalnog prava, Ustavni sud je ustavnu tužbu podnositelja razmatrao s aspekta eventualne povrede ustavnog prava jednakosti pred zakonom zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Ustavni sud prihvaća stajalište Županijskog suda u Splitu da je pravo mjerodavno za rješavanje konkretne pravne stvari odredba članka 270. stavka 3. Zakona o obveznim odnosima, koja glasi:

(3) Ugovorna kazna ne može biti ugovorena za novčane obveze.

Imajući u vidu sadržaj citirane odredbe Zakona o obveznim odnosima te činjenicu da se u konkretnom slučaju radi upravo o novčanoj obvezi tuženika, Ustavni sud ocjenjuje da je Županijski sud u Splitu pravilno postupio kada je uvažio žalbu tuženika i preinačio prvostupanjsku odluku.

U odnosu na navode podnositelja glede odluke ovog Suda broj: U-II-355/2007 od 10. prosinca 2008., valja istaći sljedeće:

Točni su navodi podnositelja da je primjena navedene odluke odgođena do 1. siječnja 2010., međutim to ne znači da će neustavnost odredbi podzakonskih akata kojima je uređeno pitanje ugovorne kazne za novčane obveze nastupiti od 1. siječnja 2010. pa nadalje. Dakle, kako podnositelj sam navodi u ustavnoj tužbi, radi se o odgodi primjene odluke Suda, a ne o odgodi neustavnosti dijela odredbi članaka 14. i 16., zatim članaka 17., 18., 19. i 20. Pravilnika o organizaciji i načinu naplate parkiranja (»Službeni glasnik Grada Osijeka« broj 4/97., 1/99., 3/02. i 6/05.).

Također, Ustavni sud ukazuje i na odredbu članka 37. stavka 2. Ustavnog zakona kojom je propisano da ako sud u postupku utvrdi da drugi propis koji bi trebao primijeniti, odnosno pojedina njegova odredba, nisu suglasni s Ustavom i zakonom, na konkretan slučaj će neposredno primijeniti zakon, što je Županijski sud u Splitu u konkretnom slučaju i učinio kada je kao mjerodavno pravo primijenio odredbu članka 27. stavka 3. Zakona o obveznim odnosima.

S obzirom na navedeno, ocjena je Ustavnog suda Republike Hrvatske da se pravna stajališta navedena u osporenoj odluci zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Isto tako, Ustavni sud utvrđuje da je Županijski sud u Splitu polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj odluci za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava, zbog čega podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

6. Slijedom navedenog, Ustavni sud je, na temelju odredbi članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučio kao u točki I izreke.

7. Odluka o objavi (točka II izreke) temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1797/2009

Zagreb, 10. lipnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 87/2009-2142