## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4991/2008 od 9. travnja 2010.

### NN 60/2010 (13.5.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4991/2008 od 9. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1959

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Slavica Banić, Davor Krapac, Ivan Matija i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg su ustavnom tužbom pokrenuli mldb. A. T. i mldb. S. T., po majci i zakonskoj zastupnici B. T., te B. T., svi iz S. B., zastupani po I. Ž., odvjetniku iz S. B., na sjednici održanoj 9. travnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8830/2007-4 od 25. rujna 2008.

– rješenje Ministarstva obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti Republike Hrvatske klasa: UP/II-562-02/07-1204/45, ur.broj: 519-04-07-4 od 19. srpnja 2007.

III. Predmet se vraća nadležnom Ministarstvu obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8830/2007-4 od 25. rujna 2008. godine, kojom je odbijena tužba podnositelja protiv rješenja Ministarstva obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti (u daljnjem tekstu: Ministarstvo) klasa: UP/II-562-02/07-1204/45, urbroj: 519-04-07-4 od 19. srpnja 2007. godine.

Tim rješenjem poništeno je, u postupku revizije, rješenje Ureda državne uprave u Brodsko-posavskoj županiji, Službe za društvene djelatnosti, Ispostave Slavonski Brod klasa: UP/I-562-02/05-04/81, urbroj: 2187-01-04-03-07-17 od 28. svibnja 2007. godine te je odbijen zahtjev podnositelja za priznavanje statusa članova obitelji smrtno stradalog hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata, pok. A. T. i za priznavanje prava na obiteljsku invalidninu iza njegove smrti.

Prvostupanjskim rješenjem podnositeljima (supruzi i malodobnoj djeci) priznat je status članova obitelji smrtno stradalog hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata te im je priznato pravo na obiteljsku invalidninu u mjesečnom iznosu od 3.824,90 kuna.

2. Podnositelji smatraju da im je osporenim aktima povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. i člankom 26. Ustava.

U ustavnoj tužbi i naknadno dostavljenim podnescima navode, u bitnome, da žive od 1.800,00 kuna mirovine, a da je pok. A. T. dragovoljac Domovinskog rata, koji je u ratu sudjelovao već od ožujka 1991., pa sve do lipnja 1996., što u osporenom revizijskom rješenju nije pravilno utvrđeno. Ističu da je ratovao kao vojnik – strijelac na prvoj crti bojišnice.

U mišljenju od 7. veljače 2007., koje je dao stručni tim za vještačenje bolesti cirkulacijskog sustava KBC Z., Klinike za bolesti srca i krvnih žila, jasno je navedeno da su ratna stradanja, stres, PTSP, na bojišnici »prehodane« infekcije, kao i brojni zdravstveni problemi nakon razvojačenja bitno pridonijeli koronarnoj bolesti pok. A. T. i smrtnom ishodu u 35. godini života. Jednako mišljenje dano je i po Prvostupanjskom liječničkom povjerenstvu, slijedom čega je podnositeljima bio priznat status članova obitelji smrtno stradalog hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata i pravo na obiteljsku invalidninu.

Međutim, prilikom donošenja osporenog revizijskog rješenja nadležno tijelo nije cijenilo takvo stručno mišljenje, već je svoje rješenje utemeljilo samo na nalazu i mišljenju Drugostupanjskog liječničkog povjerenstva, koje je zaključilo kako smrt pok. A. T. nije u uzročno-posljedičnoj vezi s bolešću koja bi bila izravno povezana sa sudjelovanjem u Domovinskom ratu. S navedenim se suglasio i Upravni sud osporenom presudom.

Predlažu usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporene presude Upravnog suda i vraćanje predmeta tom Sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba je osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Članak 3. stavak 1. točka 4. Zakona o pravima hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji (»Narodne novine« broj 174/04., 92/05., 2/07. i 107/07.; u daljnjem tekstu: Zakon) glasi:

(1) Smrtno stradali hrvatski branitelj iz Domovinskog rata je hrvatski branitelj koji je:

(...)

4. umro od posljedica bolesti, pogoršanja bolesti ili pojave bolesti u obrani suvereniteta Republike Hrvatske najkasnije do 31. prosinca 1997., a nakon toga roka uzročna veza između smrti i sudjelovanja u obrani suvereniteta Republike Hrvatske utvrđuje se u postupku vještačenja propisanom člankom 123. stavkom 1. točkom 8. ovog Zakona.

Članak 123. stavak 1. točka 8. Zakona glasi:

Medicinska dokumentacija da je bolest, pogoršanje bolesti, odnosno pojava bolesti, smrt, odnosno samoubojstvo hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata neposredna posljedica sudjelovanja u obrani suvereniteta Republike Hrvatske, jest dokumentacija izdana od zdravstvene ustanove, liječničke ordinacije ili načelnika ratnog saniteta postrojbe, koja potječe iz vremena njegova sudjelovanja u obrani suvereniteta Republike Hrvatske ili iz razdoblja deset godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani suvereniteta Republike Hrvatske, a iznimno i nakon tog roka, ako je putem vještačenja u zdravstvenoj ustanovi od strane stručnog tima te ustanove utvrđeno da je bolest moguća posljedica sudjelovanja u obrani suvereniteta Republike Hrvatske. Zdravstvene ustanove kao konzultantske kuće za vještačenje činjenice iz ovoga članka utvrđuje ministar obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti uz suglasnost ministra zdravstva i socijalne skrbi.

5. Kako je razvidno iz citiranih mjerodavnih zakonskih odredaba, u slučajevima u kojima smrt branitelja nastupi nakon 31. prosinca 1997., a ne postoji medicinska dokumentacija (o bolesti koja se dovodi u vezu sa smrću) iz razdoblja sudjelovanja u obrani, moguće je uzročno-posljedičnu vezu između uzroka smrti branitelja i njegovog sudjelovanja u obrani utvrđivati i na temelju dokumentacije koja potječe iz razdoblja do deset godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani. Iznimno, moguće je tu vezu utvrđivati i na temelju dokumentacije koja potječe iz razdoblja više od deset godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani. U oba navedena slučaja to je moguće samo ako je putem vještačenja u zdravstvenoj ustanovi, od strane stručnog tima te ustanove, utvrđeno da je smrt moguća posljedica sudjelovanja u obrani suvereniteta.

Zakonom je, dakle, propisano razlikovanje u načinu provedbe vještačenja s obzirom na vrijeme iz kojeg potječe relevantna medicinska dokumentacija.

Tako, primjerice, u slučaju smrti branitelja nakon 31. prosinca 1997., kada postoji dokumentacija iz vremena njegovog sudjelovanja u obrani, vještačenje dokumentacije provode liječnička povjerenstva za pregled hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i osoba obuhvaćenih Zakonom o pravima hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji, koje osniva nadležno Ministarstvo (članak 127. stavci 1. i 2. Zakona).

Nadalje, u slučaju smrti branitelja nakon 31. prosinca 1997. i postojanja medicinske dokumentacije nastale u razdoblju počevši od prestanka sudjelovanja u obrani pa do deset godina nakon toga, vještačenje provodi najprije stručni tim zdravstvene ustanove, kao konzultantske kuće za vještačenje relevantnih činjenica, koju ustanovu utvrđuje ministar obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti uz suglasnost ministra zdravstva i socijalne skrbi. Ovo tijelo vještačenja provodi vještačenje i u slučaju smrti branitelja nakon 31. prosinca 1997. i postojanja medicinske dokumentacije nastale više od deset godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani, ali do takvog vještačenja dolazi samo iznimno. Nakon vještačenja po stručnom timu zdravstvene ustanove predmet razmatraju liječnička povjerenstva iz članka 127. Zakona.

Očito je da se medicinska dokumentacija nastala više od deset godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani uzima u obzir samo »iznimno« i vještačenje takve dokumentacije provodi po stručnom timu medicinske ustanove »iznimno«, upravo zbog toga što u takvim slučajevima postoji visok stupanj neizvjesnosti o tome je li smrt, do koje dođe po proteku tako dugog vremenskog razdoblja nakon prestanka sudjelovanja u obrani, u uzročno-posljedičnoj vezi s tim sudjelovanjem. U ovakvim je situacijama, s medicinskog gledišta, utvrđivanje povezanosti između sudjelovanja u obrani, obolijevanja i smrti branitelja s dostatnim stupnjem vjerojatnosti iznimno zahtjevan zadatak čiji rezultati mogu biti dvojbeni. Stoga je očigledan smisao ovakvog zakonskog uređenja da se, u slučajevima kada medicinska dokumentacija potječe iz razdoblja više od deset godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani (i kada je vjerojatnost da uzročno-posljedična veza postoji manja), odluka o tome hoće li se vještačenje provoditi odnosno hoće li se i na koji način cijeniti dobiveni rezultati vještačenja, prepušta slobodnoj ocjeni nadležnog tijela koje vodi postupak za priznanje prava. To je tijelo, prema jasnim pravilima upravnog postupka, svoju ocjenu dužno cjelovito obrazložiti.

Kada je medicinska dokumentacija nastala unutar deset godina od prestanka sudjelovanja u obrani (pa je vjerojatnost postojanja uzročno-posljedične veze nešto veća), ne radi se o »iznimnom« slučaju u smislu članka 123. stavka 1. točke 8. Zakona, a sloboda ocjene nadležnog tijela sužena je utoliko što je to tijelo redovito dužno medicinsku dokumentaciju najprije dostaviti na vještačenje stručnom timu zdravstvene ustanove određene po nadležnom ministru, nakon čega je opet ovlašteno sve dokaze, uključujući i dobivene rezultate vještačenja stručnog tima zdravstvene ustanove, a zatim i mišljenje nadležnog liječničkog povjerenstva iz članka 127. Zakona, cijeniti i obrazložiti sukladno pravilima o slobodnoj ocjeni dokaza.

Pritom se ističe da je, prema članku 123. stavku 1. točki 8. Zakona, zadaća stručnog tima zdravstvene ustanove utvrditi »da je bolest (odnosno smrt) moguća posljedica sudjelovanja u obrani suvereniteta«.

Važno je naglasiti da su upravo protek vremena i značajno otežano utvrđivanje relevantnih medicinskih činjenica oni odlučujući razlozi zbog kojih je mjerodavnim Zakonom, glede vještačenja, propisano određeno razlikovanje u pristupu s obzirom na vrijeme iz kojeg medicinska dokumentacija potječe. Stoga se vještačenje u takvim, zahtjevnijim slučajevima, sukladno Zakonu primarno povjerava visokostručnim timovima respektabilnih zdravstvenih ustanova koje određuje nadležni ministar. Zadatak je tih timova utvrditi postoji li moguća (ne nužno i sigurna) uzročno-posljedična veza između sudjelovanja u obrani, obolijevanja odnosno smrti branitelja.

6. U konkretnom slučaju, u prvostupanjskom upravnom postupku utvrđeno je da je pok. A. T. sudjelovao u obrani suvereniteta Republike Hrvatske, za koje je vrijeme obnašao dužnost vojnika – strijelca i bio izložen egzistencijalno ugrožavajućim situacijama i drugim psihotraumatskim događajima, te da je 28. kolovoza 2005. godine preminuo od zatajenja srca.

U prvostupanjskom rješenju o priznanju prava članovima njegove obitelji navedena su vremenska razdoblja njegovog sudjelovanja u obrani suvereniteta Republike Hrvatske – od 18. ožujka 1991. do 20. ožujka 1996., s prekidima, te od 21. ožujka 1996., od kojeg je dana stupio u djelatnu vojnu službu (što u prvostupanjskom rješenju nije navedeno, ali je razvidno iz dokumentacije u spisu predmeta – op. Ust. suda).

U tom rješenju, dakle, nije izrijekom navedeno koji se dan smatra danom prestanka njegovog sudjelovanja u obrani suvereniteta Republike Hrvatske (iako je, prema podacima u spisu predmeta i navodima podnositelja ustavne tužbe, moguće zaključiti da je to bilo 1996. godine – što bi značilo da je do smrti od koronarne bolesti i nastanka odgovarajuće medicinske dokumentacije prošlo devet godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani – radi se o činjenici koja je relevantna za pravilnu primjenu članka 123. stavka 1. točke 8. Zakona, ali koja u prvostupanjskom postupku nije utvrđena – op. Ust. suda).

Budući da je smrt A. T. nastupila nakon 31. prosinca 1997. godine, a nikada ranije nije liječen niti je posjedovao dokumentaciju vezanu uz koronarnu bolest od koje je preminuo, sukladno članku 123. stavku 1. točci 8. Zakona, tim vještaka KBC Z. proveo je postupak vještačenja, te je u nalazu i mišljenju od 7. veljače 2007. godine izrijekom zaključeno sljedeće:

Na temelju dostupne dokumentacije nema sigurnih dokaza da je uzrok smrti u neposrednoj vezi sa sudjelovanjem u obrani (...). Međutim, dobro je poznato da dilatacijska kardiomiopatija, navedena kao uzrok smrti, može nastati kao posljedica preboljenog miokarditisa (...) koji se može klinički očitovati nakon više godina. Budući da je smrt nastupila u dobi od 35 godina u osobe koja je imala niz zdravstvenih problema u godinama nakon razvojačenja, sigurno je da su ratni stres, kasniji PTSP i možebitne infekcije »prehodane« na bojišnici utjecali na sveukupno zdravstveno stanje g. T. i bitno pridonijeli smrtnome ishodu od teške bolesti srca. Predlažemo da se moguće posljedice aktivnoga vojevanja (...) uzmu u obzir pri odluci o dodjeljivanju obiteljske invalidnine (...) i da se predmet riješi pozitivno.

Nakon provedenog vještačenja spis predmeta je upućen Prvostupanjskom liječničkom povjerenstvu za pregled hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i osoba obuhvaćenih Zakonom o pravima hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji. To povjerenstvo u svom nalazu i mišljenju broj: 2719 od 9. svibnja 2007., a zatim i nadležno prvostupanjsko upravno tijelo, u cijelosti su prihvatili zaključak stručnog tima zdravstvene ustanove te je podnositeljima priznat status članova obitelji smrtno stradalog hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata i pravo na obiteljsku invalidninu.

Nadležno je Ministarstvo, u postupku revizije, spis predmeta dostavilo Drugostupanjskom liječničkom povjerenstvu za pregled hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i osoba obuhvaćenih Zakonom o pravima hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji. To je Povjerenstvo u svom nalazu i mišljenju broj: 9045 od 10. srpnja 2007. godine navelo da je A. T. sudjelovao u obrani suvereniteta do 7. rujna 1993. i da je smrt nastupila 12 godina nakon razvojačenja, da nema nikakve medicinske dokumentacije iz vremena sudjelovanja u Domovinskom ratu odnosno neposredno nakon toga, koja bi ukazivala na srčanu bolest, već se takva bolest prvi put pojavljuje kao uzrok smrti. Stoga se zaključuje da se srčana bolest ne može smatrati posljedicom sudjelovanja u ratu.

U osporenom revizijskom rješenju također je navedeno kako je pok. A. T. u obrani suvereniteta sudjelovao do 7. rujna 1993. te kako je smrt od koronarne bolesti nastupila dvanaest godina nakon razvojačenja (što ne odgovara podacima u spisu predmeta, pa je razvidno da niti u revizijskom postupku ova činjenica nije na nedvojben način utvrđena – op. Ust. suda).

Temeljem navedenog nalaza i mišljenja Ministarstvo je poništilo prvostupanjsko rješenje te odbilo zahtjev podnositelja.

Dakle, Drugostupanjsko liječničko povjerenstvo i nadležno revizijsko upravno tijelo, polazeći od (neutvrđene) činjenice da se u konkretnom slučaju radi o proteku vremena od čak dvanaest godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani do nastanka prve i jedine medicinske dokumentacije o koronarnoj bolesti (smrću pok. A. T.), nisu cijenili nalaz i mišljenje stručnog tima zdravstvene ustanove te su ocijenili da se koronarna bolest i smrt pok. A. T. ne mogu smatrati posljedicom sudjelovanja u ratu. Navedena su tijela u konkretnom slučaju, prema tome, postupila na način koji je člankom 123. stavkom 1. točkom 8. Zakona predviđen za »iznimne« slučajeve, kada je medicinska dokumentacija nastala više od deset godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani, a pored toga, izuzev utvrđenja o nepostojanju uzročno-posljedične veze, osporeno revizijsko rješenje ne sadrži nikakve razloge za takvo utvrđenje.

Upravni sud se u osporenoj presudi pozvao na utvrđenje drugostupanjskog liječničkog povjerenstva da do smrti A. T. ne postoji nikakva dokumentacija o njegovoj koronarnoj bolesti, da je smrt nastupila dvanaest godina nakon prestanka sudjelovanja u ratu i da se zato s tim sudjelovanjem ne može povezati. Upravni sud također utvrđuje da je nalaz drugostupanjskog liječničkog povjerenstva u skladu s medicinskom dokumentacijom koja prileži spisu, te odbija tužbu podnositelja.

7. Člankom 14. stavkom 2. Ustava zajamčena je svima jednakost pred zakonom.

Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta te ustavne odredbe, Ustavni sud ocjenjuje zasnivaju li se pravna stajališta i razlozi za takva pravna stajališta, navedeni u osporenim odlukama, na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog prava, a polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom postupku. Ustavni sud, dakle, utvrđuje jesu li osporene odluke odnosno u njima izražena pravna stajališta posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene mjerodavnog prava.

Ustavnopravno prihvatljivo tumačenje i primjena mjerodavnog prava uvjet su i pravičnog suđenja (odlučivanja), zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, pa Ustavni sud, sagledavajući provedeni postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li on bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje (odlučivanje), osobito s gledišta postupovnih jamstava pravičnog suđenja.

8. Imajući u vidu tumačenje sadržaja, svrhe i cilja mjerodavnih zakonskih odredaba, izloženo u točki 5. ovog obrazloženja, te dovodeći ga u svezu s činjeničnim i pravnim stanjem stvari u konkretnom predmetu (točka 6. obrazloženja), Ustavni sud je primijetio da je u postupku revizije rješenja o priznavanju prava podnositeljima ustavne tužbe došlo do propusta u utvrđivanju činjenice važne za pravilnu primjenu mjerodavnog prava (koja je trebala biti, ali nije, utvrđena i u prvostupanjskom postupku). Taj je propust uvjetovao da se nadležno revizijsko tijelo u svojem postupanju i odlučivanju priklonilo određenom postupovnom i materijalnopravnom pristupu koji je, u takvim okolnostima, u smislu članka 123. stavka 1. točke 8. Zakona, dvojben. S obzirom na neutvrđene činjenice, upitnost ovakvog pravnog pristupa ne znači nužno da se radi i o pogrešnom pravnom pristupu, ali je u svakom slučaju sve razloge, činjenične i pravne prirode, kojima se određeni pravni pristup opravdava, nadležno tijelo dužno iznijeti u obrazloženju svoje odluke.

Stoga, i pod pretpostavkom da je u konkretnom slučaju nadležno revizijsko tijelo pravilno ocijenilo kako se radi o iznimci predviđenoj u članku 123. stavku 1. točki 8. mjerodavnog Zakona, to ga ne ovlašćuje da u potpunosti odstupi od nalaza i mišljenja stručnog tima zdravstvene ustanove određene po nadležnom ministru, a bez navođenja ijednog razloga za suprotnu ocjenu, pri čemu nikakvi razlozi za takvu ocjenu (izuzev proteka vremena) nisu razvidni niti iz mišljenja Drugostupanjskog liječničkog povjerenstva.

S druge strane, Ustavom utvrđeno jamstvo sudske kontrole zakonitosti akata tijela državne uprave iz članka 19. stavka 2. Ustava obvezuje Upravni sud da tu kontrolu provede u zakonom propisanom postupku, te da zakonitost kontroliranog akta meritorno ocijeni, sankcionira eventualne propuste glede utvrđivanja činjenica odnosno primjene postupovnog i/ili materijalnog prava, također sve u skladu s legitimnom svrhom i ciljem mjerodavnog zakona odnosno u skladu sa zakonodavnom namjerom, kao i da razloge za svoju ocjenu o (ne)zakonitosti upravnog akta iznese u obrazloženju presude.

9. Kako u konkretnom slučaju nadležno revizijsko tijelo niti Upravni sud nisu valjano obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenom rješenju odnosno presudi, Ustavni sud ocjenjuje da se ta stajališta ne zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog prava odnosno da takvo postupanje, kao cjelina, podnositeljima ustavne tužbe nije osiguralo pravičnost u odlučivanju odnosno suđenju, uslijed čega je došlo do povrede njihovih ustavnih prava.

10. U ustavnoj tužbi istaknuta je i povreda ustavnog prava zajamčenog člankom 26. Ustava.

Člankom 26. Ustava zajamčena je državljanima Republike Hrvatske i strancima jednakost pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Stoga navedena ustavna odredba nije mjerodavna u konkretnom slučaju.

11. Slijedom svega navedenog, na temelju članaka 73., 74. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

12. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4991/2008

Zagreb, 9. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 60/2010-1959