## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-843/2000 od 13. rujna 2000.

### NN 94/2000 (26.9.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-843/2000 od 13. rujna 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1874

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik
Suda, te suci Velimir Belajec, Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Jurica Malčić,
Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Emilija Rajić, Vice Vukojević i
Milan Vuković, u povodu prijedloga za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na
sjednici održanoj dana 13. rujna 2000. godine, donio je

## ODLUKU

Pokreće se postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 163. stavka
2., 3. i 5. Zakona o visokim učilištima (»Narodne novine«, broj 96/93, 34/94,
48/95, 29/96, 54/96, 59/96 – pročišćeni tekst, 14/2000, 67/2000), te se

ukidaju:

– odredba stavka 2. u dijelu koji se odnosi na redovite profesore,

– odredba stavka 3. u dijelu koji glasi: »ili redovitog profesora«,

– odredba stavka 5. u dijelu koji glasi: »koji su ponovno izabrani u
znanstveno-nastavno zva­nje redovitog profesora prema odredbama ovoga Zakona.«

```
Obrazlože­nje
```

1. Prijedlog za pokreta­nje postupka za ocjenu ustavnosti odredbe članka
163. stavka 2. Zakona o visokim učilištima (»Narodne novine«, broj 96/93,
34/94, 48/95, 29/96, 54/96, 59/96 – pročišćeni tekst, 14/2000, 67/2000; u da­lj­njem
tekstu: Zakon) podnio je prof. dr. Anđelko Ru­njić, sveučilišni profesor iz
Zagreba.

2. Odredbe članka 163. stavka 2., 3. i 5. glase:

»2) *Svi nastavnici* izabrani prema ranije donesenim propisima
podliježu ponovnom izboru prema odredbama ovoga Zakona, ali ne prije isteka
roka na koji su izabrani po odredbama ranije donesenih propisa, odnosno prije
isteka roka za ocje­njiva­nje nastavnika po odredbama ranije donesenih propisa.

3) Nastavnici u
znanstveno-nastavnom zva­nju docenta, iz­van­red­nog profesora *ili redovitog
profesora,* birani u to zva­nje u skladu s odredbama Zakona o usmjerenom
obrazova­nju (»Narodne novine«, br. 11/91. – pročišćeni tekst) koji u ponovnom
izboru ne ispune uvjete za izbor u isto ili više zva­nje zadržavaju to zva­nje
pet godina od dana stupa­nja na snagu Zakona o visokim učilištima (»Narodne
novine«, br. 96/93).

5) Nastavnici u
znanstveno-nastavnom zva­nju redovitog profesora *koji su ponovno izabrani u
znanstveno-nastavno zva­nje redovitog profesora prema odredbama ovoga Zakona,*
stječu to zva­nje kao trajno.«

3. Podnosite­lj prijedloga
smatra da je odredba članka 163. stavka 2. Zakona u nesuglasnosti s člancima 3.
i 68. stavkom 1. Ustava, jer redovite profesore, koji su to zva­nje stekli kao
trajno prema ranije važećim zakonima, podvrgava obvezi ponovnog izbora u isto
zva­nje i time im oduzima pravo na trajnost ­njihova prethodnim zakonima stečenog
prava.

Osoba koja je izabrana za
redovitog profesora, ističe predlagate­lj, prema ranijim je propisima jedino
podlije­gala provedbi postupka ocje­njiva­nja nastavnika svakih pet godina, u
ci­lju donoše­nja ocjene obav­lja li nastavnik uspješno odgojno-obrazovni rad (članak
125. stavak 2. Zakona o usmjerenom obrazova­nju, »Narodne novine«, broj 20/82,
28/83, 12/85, 19/86, 31/89, 57/89, 47/90, 11/91 – pročišćeni tekst, 19/92,
27/93). To, dakle, nije bio postupak ponovnog izbora u znanstveno-nastavno zva­nje
redovitog profesora, već samo postupak radi utvrđe­nja ispu­njava li osoba
pedagoške i druge uvjete potrebne za obav­lja­nje poslova nastavnika, budući da
joj je zva­nje redovitog profesora zakonom bilo priznato kao trajno.

Predlagate­lj stoga smatra da postoje opravdani razlozi za ispi­tiva­nje
ustavnosti odredbe članka 163. stavka 2. Zakona. Njome se, ističe predlagate­lj,
neposredno zadire u stalnost i trajnost znan­stveno-nastavnog zva­nja redovitog
profesora. Redoviti su profesori, naime, to zva­nje već prethodno trajno stekli
u postupcima provedenima sukladno odredbama ranije­g Zakona o usmjerenom
obrazova­nju. Osporenom odredbom članka 163. stavka 2. novog Zakona neposredno
se zadire u trajnost i stalnost dotičnog zva­nja, jer se redovite profesore
zakonski prisi­ljava na ponovni izbor u isto to zva­nje, čime se neposredno
zadire u osnovna prava koja proizlaze iz ustavne odredbe o slobodi znanstvenog
stva­ralašt­va. Zadiranjem u prava koja proizlaze iz ustavnog jamstva na
slobodu znanstvenog stvaralaštva neposredno se vrijeđa i načelo vladavine prava
iz članka 3. Ustava, kao jedna od najviših vrednota ustavnopravnog poretka
Republike Hrvatske.

4. Osporavana odredba članka 163. stavka 2. Zakona već je bila predmet
ustavnosudske ocjene. U svojoj odluci broj: U-I-902/1999 od 26. siječ­nja 2000.
godine (»Narodne novine«, broj 14/2000) Ustavni sud nije prihvatio prijedlog
tadaš­nje­g predlagate­lja za pokreta­nje postupka ocjene suglasnosti
osporavane odredbe s Ustavom, zauzevši pravno stajalište, a s obzirom na tadaš­nje
ospo­ravajuće razloge predlagate­lja, kako osporavana odredba nije u nesuglasju
s odredbom članka 68. stavka 1. Ustava o slobodi znan­stvenog stvaralaštva,
ocijenivši da se neposredno na teme­lju osporavane odredbe ne predviđa oduzima­nje
znanstveno-nastavnog zva­nja niti jednom sveučilišnom nastavniku, niti se sveučilišni
nastavnici, izabrani u određeno znanstveno-nastavno zva­nje prema odredbama
ranije­g zakona, stav­ljaju u nejednak pravni položaj u odnosu prema sveučilišnim
nastavnicima biranima prema odredbama novog Zakona.

Međutim, iako je nedvojbeno
da se osporavanom odredbom Zakona ne oduzimaju neposredno znanstveno-nastavna
zva­nja sveučilišnim nastavnicima, ­njome se izrijekom propisuje obveza
ponovnog izbora (reizbora) svih nastavnika izabranih prema ranije donesenim
propisima, i to u rokovima i na način određen odredbama (novog) Zakona. Obveza
reizbora, propisana osporavanom odredbom članka 163. stavka 2. Zakona odnosi
se, prema tome, na sve sveučilišne nastavnike, pa i na one koji su teme­ljem
ranije­g zakona u pojedina zva­nja izabrani trajno. Nada­lje, osporavana
odredba, zajedno s ostalim odredbama istog članka, otvara mogućnost da se
prethodno trajno stečeno zva­nje u postupku reizbora može izgubiti (stavak 3.),
što u konačnici otvara da­lj­nju mogućnost prestanka – dotada stalnog – radnog
odnosa na sveučilištu (stavak 4.).

Slijedom iznijetoga, uslijed
propisiva­nja obvezatnog reizbora sveučilišnih nastavnika u ista zva­nja u koja
su teme­ljem odredaba ranije važećih zakona izabrani trajno, s otvorenom
pravnom i faktičnom mogućnošću ­njihova gubitka, kao i gubitka radnog odnosa na
sveučilištu, postoji sum­nja u suglasnost osporavane odredbe s načelom
vladavine prava sadržanim u članku 3. Ustava sa stajališta zadira­nja
zakonodavaca u osnovni sadržaj ustavnog prava na autonomiju sveučilišta, zajamčenog
člankom 67. stavkom 1. Ustava.

S obzirom na postoja­nje sum­nje
u suglasnost s Ustavom osporavane odredbe, Sud je služeći se ovlašte­njem danim
na teme­lju članka 36. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99, u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon),
sam pokrenuo postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom odredaba članka 163.
stavaka 3. i 5. Zakona. Ovo stoga što osporavani stavci predstav­ljaju razradu
odredbe o obvezatnom reizboru svih sveučilišnih nastavnika, uk­ljučujući
redovite profesore, sadržane u osporavanom članku 163. stavka 2. Zakona, pa su
time u logičnoj i smislenoj vezi s odredbom u čije se suglasje s Ustavom sum­nja.

Prijedlog je osnovan.

5. Neposredno mjerodavne za
ocjenu ustavnosti članka 163. stavaka 2., 3. i 5. Zakona jesu odredbe članka 3.
i članka 67. stav­ka 1. Ustava Republike Hrvatske.

Odredba članka 3. Ustava utvrđuje
načelo vladavine prava kao najvišu vrednotu ustavnopravnog poretka Republike.

Odredba članka 67. stavka 1.
Ustava jamči autonomiju sveu­čilišta.

6. U točki II. odluke broj:
U-I-902/1999 od 26. siječ­nja 2000. godine, Ustavni sud zauzeo je stajalište da
Ustavom zajamčenu autonomiju sveučilišta uživa, između ostalih, i svaki
djelatnik određene znanosti unutar cjelokupnog sveučilišnog i/ili znanstvenog
sustava u Republici Hrvatskoj. To stoga što sveučilište djeluje kao posebna
vrsta znanstvene zajednice, jer je ­nje­gova zadaća – za razliku od svih drugih
institucionalnih oblika znanstvenog rada – da razvija cjelinu znanosti, a da se
taj razvoj odvija u kritičkoj raspravi sa studentima (napose
poslijediplomantima).

Slijedom toga, autonomija
sveučilišta po prirodi stvari ima posebno znače­nje za položaj onih sveučilišnih
nastavnika koji su stekli najviša zakonom ustanov­ljena znanstveno-nastavna zva­nja.
Ti nastavnici uživaju poseban položaj kako u odnosu prema sveučilišnim
nastavnicima u svim ostalim znanstveno-nastavnim zva­njima, tako i u odnosu
prema znanstvenoj zajednici u cjelini. Pravni poredak, koji svojim ustavom jamči
autonomiju sveučilišta, dužan je osigurati ­njihov autonoman položaj u odnosu
prema znanstvenoj zajednici propisiva­njem zakonskih pretpostavki kojima im se
omogućava da u znanstvenoj zajednici slobodno iznose svoja stajališta, bez rizika
za svoje stečeno zva­nje i svoje zaposle­nje. Autonomijom sveučilišta štiti se
dakle, ­njihov položaj, jer će samo pod ustavnom zaštitom sveučilišne
autonomije oni biti spremni braniti svoja stajališta snagom argumenata i na taj
način doprinositi razvoju znanosti na sveučilištu. Sloboda iznoše­nja vlastitih
stajališta, sloboda suprotstav­lja­nja argumenata, kritičko rasprav­lja­nje sa
studentima te, općenito, sloboda znanstvene kritike nužni su za razvoj znanosti
na sveučilištu. Stoga je autonoman položaj sveučilišnih nastavnika, koji su
stekli najviše stup­njeve znanstveno-nastavnih zva­nja, u interesu znanstvene
zajednice i zato je nužno da ti sveučilišni nastavnici uživaju trajnost stečenog
znanstveno-nastavnog zva­nja i stalnost zaposle­nja.

Koja će znanstveno-nastavna
zva­nja biti proglašena najvi­ši­ma, odnosno kojem će znanstveno-nastavnom zva­nju
(ili zva­njima) na sveučilištu biti priznata i zajamčena trajnost, uz koju se
vezuje i stalnost zaposle­nja sveučilišnog nastavnika, ovisi o nacionalnom
zakonodavstvu svake pojedine zem­lje. U ­njemačkom pravnom poretku, primjerice,
trajnost zva­nja i stalnost zaposle­nja za­jam­čena je onim sveučilišnim
nastavnicima koji su izabrani za pro­fesore, pri čemu profesori imaju nekoliko
rangova. U američ­kom pravnom poretku, primjerice, sveučilište je u pravilu dužno
ponuditi sveučilišnom nastavniku s preko pet godina službe stalno zaposle­nje
bez obzira na zva­nje, no *tenure* se u praksi u pravilu vezuje uz sveučilišne
nastavnike u zva­nju koje odgovara izvanrednom profesoru *(Associate
Professor).*

U Hrvatskoj se trajnost zva­nja i stalnost zaposle­nja tradicionalno
vezuju uz sveučilišnog nastavnika u znanstveno-nastavnom zva­nju redovitog
profesora. Tako je Zakon o usmjerenom obrazova­nju iz 1982. godine, koji je
prethodio Zakonu o visokim učilištima iz 1993. godine, ustanovio traja­nje
znanstveno-nastavnog zva­nja profesora (od 1986. godine: redovnog profesora)1 bez ikakvog
vremenskog ograniče­nja. Istodobno, on nije predvidio obvezu ponovnog izbora u
zva­nje profesora, čime je otklonio i mogućnost ­nje­gova naknadnog gubitka u
postupku reizbora.

Trajnost zva­nja redovitog profesora, koja je bila utvrđena Zakonom o
usmjerenom obrazova­nju, Sud smatra važnom pravnom či­njenicom za ocjenu
ustavnosti članka 163. stavka 2. Zakona s aspekta ustavnog jamstva autonomije
sveučilišta. Zaštita trajnosti prethodno stečenog zva­nja, naime, u konkretnom
se slučaju razmatra u odnosu prema zva­nju redovitog profesora, koje je najviše
znanstveno-nastavno zva­nje u pravnom poretku Republike Hrvatske. Za razliku od
sveučilišnih nastavnika u svim ostalim znanstveno-nastavnim zva­njima, koji po
prirodi stvari podliježu da­lj­njim postupcima izbora, a time i pravilima
konkurencije i natjeca­nja na sveučilištu, samo sveučilišni nastavnik u zva­nju
redovitog profesora više ne može napredovati na ­ljestvici znanstveno-nastavnih
zva­nja, jer je prethodno već postigao najviši mogući stupa­nj sveučilišnog zva­nja.
Slijedom toga, sveučilište kao posebna znanstvena zajednica, kojemu je svrha
razvija­nje cjeline znanosti u kritičkoj raspravi sa studentima, može autonomno
djelovati samo ako pravni poredak osigura, zajamči i zaštiti individualnu
autonomiju redovitih profesora putem osigura­nja stalnosti ­njihova zaposle­nja
i trajnosti ­njihova znanstveno-nastavnog zva­nja.

Iz prethodnih je navoda
razvidno da se pravo na trajnost znanstveno-nastavnog zva­nja redovitog
profesora, kao i pravo na stalnost zaposle­nja redovitih profesora na sveučilištu,
po svojoj pravnoj prirodi ne mogu smatrati individualnim (­ljudskim) pravima
koja bi, sama za sebe, imala kvalitetu stečenih prava pripa­dajućih pojedincu,
te koja bi, sukladno tome, po prirodi stvari bila zaštićena i u razdob­ljima
promjena zakonskih režima. Međutim, polazeći od sadržaja članka 67. stavka 1.
Ustava, Sud utvrđuje da je vrijednost sigurnosti položaja pojedinog sveučilišnog
nastavnika u najvišem znanstveno-nastavnom zva­nju važnija za autonomiju sveučilišta
i mogućnost ­nje­gova razvoja no što su eventualni dobici koji bi mogli biti
postignuti propisiva­njem obveze ­njihova podvrgava­nja reizboru u isto zva­nje
uvijek kad se mije­nja zakonodavni režim (eliminacija nekvalificiranih
nastavnika, i slično). Stoga ustavno jamstvo autonomije sveučilišta zahtijeva
da podredno budu zaštićena i sva na zakonu zasnovana prava sveučilišnih
nastavnika, što uk­ljučuje i obvezu zaštite zatečenog sta­nja tih prava u
situaciji donoše­nja novog zakona kojim se mije­nja dotadaš­nje zakonsko uređe­nje.
U tom je smislu Sud zauzeo načelno stajalište da*svako sta­nje koje
je na sveučilištu zatečeno, a u funkciji je ostvariva­nja autonomije sveučilišta
iz članka 67. stavka 1. Ustava i potica­nja razvitka znanosti iz članka 68.
stavka 2. Ustava – pod uvjetom da nije neracionalno i da nije u sukobu s drugim
Ustavom zaštićenim vrijednostima – novim zakonom i samo mora biti zaštićeno.*

Nasuprot tome, osporavane prijelazne odredbe članka 163. stavaka 2. i 3.
novog Zakona – protivno dotadaš­njem zakonodavnom sta­nju – na ponovni su izbor
u isto zva­nje generalno obvezale i sve redovite profesore, otvarajući mogućnost
da oni izgube stečena znanstveno-nastavna zva­nja, ali i radna mjesta na sveu­čili­štu.
Slijedom toga, Sud utvrđuje da le­galna svrha navedenih osporavanih odredaba
Zakona nije u funkciji ostvariva­nja autonomije sveučilišta niti je u funkciji
potica­nja razvitka znanosti. Osporavane odredbe članka 163. stavaka 2., 3. i
5. Zakona protivne su pret­hodno opisanom načelu obvezatnosti zaštite zatečenog
sta­nja, to jest sta­nja u kojem su se u vrijeme donoše­nja novog Zakona o
visokim učilištima zatekli sveučilišni nastavnici u znanstveno-nastavnom zva­nju
redovitih profesora. Time su povrijeđene teme­ljne vrijednosti sveučilišne
i/ili znanstvene zajednice, a time i ustavno jamstvo autonomije sveučilišta iz članka
67. stavka 1. Ustava.

7. Polazeći od sadržaja autonomije sveučilišta navedenog u točki 6. ove
odluke, Sud je ukinuo dio odredbe članka 163. stavka 2. Zakona koji se odnosi
na obvezu da se i redoviti profesori podvrgnu postupku ponovnog izbora u isto
zva­nje prema odredbama novog Zakona. Utvrdivši nesuglasnost dijela odredbe članka
163. stavka 2. Zakona s odredbom članka 67. stavka 1. Ustava, Sud je sam
pokrenuo postupak i ukinuo kao suvišan dio odredbe stavka 5. članka 163. Zakona
koji određuje obvezu redovitih profesora, izabranih teme­ljem Zakona o
usmjerenom obra­zo­va­nju, da se podvrgnu ponovnom izboru prema odredbama novog
Zakona u visokim učilištima. Konačno, Sud je kao suvišan ukinuo i dio odredbe članka
163. stavka 3. Zakona o dijelu koji se odnosi na redovite profesore, jer je
dispozicija te pravne norme e­gzistencijalno vezana uz ukinuti dio odredbe članka
163. stavka 2. Zakona.

8. Sud posebno naglašava da se stajališta o trajnosti i stalnosti zva­nja
i zaposle­nja sveučilišnih nastavnika u najvišim znanstveno-nastavnim zva­njima,
kao jednom od izraza autonomije sveučilišta, izražena u ovoj odluci, ne odnose
na pravo zakonodavca da propiše pretpostavke za pokreta­nje i vođe­nje postupka
oduzima­nja svih znanstvenih i/ili znanstveno-nastavnih zva­nja te raskida
radnog odnosa na sveučilištu u pojedinačnim slučajevima zbog ­njihova
nezakonitog ili na drugi način pravno neva­ljanog stjeca­nja odnosno zbog
djelova­nja nastavnika protivno zakonom utvrđenim pravilima radnog odnosa na
sveučilištu. U tom je smislu osobito važno u posebnom zakonu, kojim se uređuje
položaj visokih učilišta, izrijekom propisati pretpostavke za prestanak radnog
odnosa sveučilišnih nastavnika (poglavito onih u najvišim znanstveno-nastavnim
zva­njima), jer na to zakonodavca obvezuje autonomni ustavni položaj sveučilišta,
kao ustanove koja obav­lja jednu od najvažnijih javnih službi u društvu.

9. Napos­ljetku, Sud
upozorava da se u odredbi članka 163. stavka 2. Zakona riječi »prema ranije
donesenim propisima« i  »po odredbama
ranije donesenih propisa« moraju tumačiti restriktivno, jer su za prosuđiva­nje
postupaka izbora i ocje­njiva­nja nastavnika, te utvrđiva­nja ­njihova statusa,
mjerodavni samo ranije važeći zakoni, a ne i drugi propisi.

10. U odluci broj:
U-I-902/1999 od 3. srp­nja 2000. (»Narodne novine«, broj 67/2000), Ustavni sud
odgodio je do 31. prosinca 2000. godine prestanak važe­nja pojedinih ukinutih
odredaba Zakona o visokim učilištima zbog potrebe prilagodbe sustava visokih učilišta
izreci odluke broj: U-I-902/1999 od 26. siječ­nja 2000. godine. Budući da ukida­nje
pojedinih dijelova odredaba članka 163. Zakona ne dovodi do potrebe prilagodbe
sustava visokih učilišta izreci ove odluke, u konkretnom slučaju Sud nije
odredio ­njezin odgodni učinak.

11. Slijedom navedenog, na
teme­lju odredbe članka 53. stav­ka 1. Ustavnog zakona, riješeno je kao u
izreci.

Broj: U-I-843/2000
Zagreb, 13. rujna 2000.

USTAVNI SUD
REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 94/2000-1874