### NN 110/2018 (7.12.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2267/2017 od 3. listopada 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2137

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Branko Brkić, predsjednik Vijeća, te suci Andrej Abramović, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko i Goran Selanec, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Antonija Roszahegy – Nikolić iz Dubrovnika, koju zastupa Odvjetnički ured Ranka Pelicarića i Gorana Smerdela u Zagrebu, na sjednici održanoj 3. listopada 2018. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-3996/15-2 od 31. siječnja 2017. i

– presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ps-168/14-20 od 30. ožujka 2015.

III. Predmet se vraća Općinskom građanskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Antonija Roszahegy – Nikolić iz Dubrovnika (u daljnjem tekstu: podnositeljica), koju u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Odvjetnički ured Ranka Pelicarića i Gorana Smerdela u Zagrebu, podnijela je Ustavnom sudu ustavnu tužbu kojom osporava presudu Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-3996/15-2 od 31. siječnja 2017. (u daljnjem tekstu: osporena drugostupanjska presuda) i presudu Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ps-168/14-20 od 30. ožujka 2015. (u daljnjem tekstu: osporena prvostupanjska presuda).

1.1. Podnositeljica u ustavnoj tužbi tvrdi da joj je osporenom drugostupanjskom i prvostupanjskom presudom povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 48. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

1.2. Za potrebe ustavnosudskog postupka, a na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) pribavljen je spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ps-168/14.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. U konkretnom slučaju, parnični postupak u kojem je donesena osporena prvostupanjska presuda pokrenula je tužiteljica Ljubica Lankaš iz Zagreba, protiv podnositeljice, tužbom podnesenom 3. lipnja 2014., pozivom na Zakon o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98., 66/98. i 22/06.; u daljnjem tekstu: ZNS), a radi donošenja presude koja će zamijeniti ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom, i to stana u stambenoj zgradi u Zagrebu, Ilica 146, koji se nalazi za II. katu zgrade, a sastoji se od tri sobe, djevojačke sobe, predsoblja, kuhinje, smočnice, kupaone, WC-a, i dva otvorena balkona s pogledom na sjever odnosno jug, ukupne površine 102,03 m2.

U postupku koji se vodio pred Općinskim sudom u Zagrebu pod brojem Ps-697/98, između prednika tužiteljice i prednika podnositeljice, pravomoćnom presudom od 24. lipnja 1999. u cijelosti je nadomješten Ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom na adresi Zagreb, Ilica 146, a u kojoj presudi je utvrđeno da se predmetnim stanom uz tužiteljicu ima pravo koristiti i sin Berislav Lankaš.

Podnositeljica je tijekom parničnih postupaka kao i u ustavnoj tužbi isticala kako tužiteljica i njen sin imaju u vlasništvu useljivu nekretninu koja im činjenica sukladno članku 31. stavku 2. ZNS-a ne daje pravo na zaštićenu najamninu.

U postupku koji se vodio pod brojem Ps-697/98 zauzeto je stajalište da sporna nekretnina upisana u zk. ul. 450 k. o. Slavetić, pri Općinskom sudu u Jastrebarskom ne predstavlja useljivu kuću u smislu članka 31. ZNS-a, dakle, da predstavlja vikendicu, da nije useljiva i da ne predstavlja prepreku propisanu člankom 31. ZNS-a.

2.1. Prvostupanjski sud usvojio je tužbeni zahtjev tužiteljice te je donio presudu kojom je zamijenjen ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom između podnositeljice kao najmodavca i tužiteljice kao najmoprimca, uz priznavanje prava na zaštićenu najamninu u iznosu od 401,37 kuna, pri čemu je određeno da će tužiteljica stan koristiti zajedno sa svojim sinom Berislavom Lankašom.

Mjerodavni dio prvostupanjske presude glasi:

»Tužena nadalje navodi da prema njenom saznanju sin tužiteljice stanuje na drugoj adresi sa svojom suprugom, te ima u vlasništvu nekretninu upisanu pri Općinskom sudu u Jastrebarskom, koja predstavlja useljivu kuću, u smislu čl. 33. Zakona o najmu stanova, pa tužena u konačnici predlaže tužbeni zahtjev odbiti uz naknadu parničnog troška.

(...)

Između stranaka, a uzevši i obzir činjenične navode tužbenog zahtjeva i navode tužene iz odgovora na tužbu, nema spora da je dakle na stanu u Ilici 146, zaštićeni najmoprimac do svoje smrti bio suprug tužiteljice, također nema spora da je vlasnik predmetnog stana sada tužena, i da je pravo vlasništva na nju preneseno temeljem Ugovora o zamjeni nekretnine od 10. lipnja 2008. g.

Također između stranaka nema spora da je, a nakon smrti svog supruga, sada tužiteljica zaštićeni najmoprimac na predmetnom stanu, te također između stranaka nema spora, a u pogledu vođenja postupka kod ovog suda pod poslovnim brojem Ps-697/98 i donošenja odluke u istom dana 24. lipnja 1999. g., sukladno čemu ovaj sud na te nesporne činjenice i okolnosti daljnje dokaze nije provodio.

Jedino je između stranaka sporna činjenica što tužiteljica traži da se u ugovor koji zamjenjuje Ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom, a kao član domaćinstva i osoba koja se ima pravo koristiti stanom, unese njen sin Berislav Lankaš, navodeći kao razlog činjenicu da je i u gore navedenom postupku i pravomoćnoj odluci suda u istom, navedeni bio naznačen, dok tužena od početka postupka toj činjenici prigovara, navodeći da sin tužiteljice Berislav Lankaš nema pravo na status člana obiteljskog domaćinstva tužiteljice, i to iz razloga što predmetni stan s tužiteljicom ne koristi, niti ga je do sada koristio, a ima i u vlasništvu drugu nekretninu, sukladno čemu se dakle iz svih tih razloga tužena navedenoj činjenici protivi.

(...)

Prvenstveno valja kazati, a što tužena niti ne osporava, da je u postupku pod brojem Ps-697/98, a koji se vodio između prednika tužiteljica i prednika tužene, pravomoćnom presudom od 24. lipnja 1999. g. u cijelosti nadomješten Ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom na adresi Zagreb, Ilica 146, a u kojoj presudi je dakle na nedvojben način, i to u toč. 1. st. 4. utvrđeno da se predmetnim stanom uz sada ovdje tužiteljicu ima pravo koristiti i sin Berislav Lankaš.

Isto tako, u citiranom postupku je na nedvojben način, ovaj sud utvrdio kako nekretnina upisana u zk.ul. 450 k.o. Slavetić, pri Općinskom sudu u Jastrebarskom, ne predstavlja useljivu kuću u smislu čl. 31. Zakona o najmu stanova, obzirom je ovaj sud u tom postupku na nedvojben način utvrdio, a koja odluka je postala pravomoćna, da dakle predmetna nekretnina predstavlja vikendicu, da ista nije useljiva, i da dakle ne predstavlja prepreku propisanu čl. 31. Zakona o najmu stanova, da sin tužiteljice zbog navedene činjenice nema pravo biti upisan, a kao član domaćinstva tužiteljice i osoba koja se ima pravo koristiti predmetnim stanom zajedno s tužiteljicom, pa ovaj sud obzirom je u tom postupku o tome već pravomoćno odlučeno i utvrđeno, u ovom postupku je odbio prijedlog tužene, da se dakle ponovno utvrđuje useljivost predmetne nekretnine koja se nalazi u blizini Jastrebarskog.

Dakle, taj prvi prigovor useljivosti nekretnine sina tužiteljice, a iz gornjih razloga je ovaj sud odbio kao neosnovan.

(...)

Bitno je za napomenuti, a što proizlazi i iz činjeničnih navoda tužbenog zahtjeva, da je tužiteljica ovaj postupak pokrenula samo iz formalnih razloga, dakle, deklaratornih, a ne konstitutivnih, jer je u međuvremenu, a što nije sporno, došlo do promjene vlasnika predmetnog stana, pa samim tim i osobe najmodavca, sukladno čemu je tužiteljica ovom presudom samo formalno tražila da se ona umjesto svog pokojnog supruga kao ranijeg zaštićenog najmoprimca, naznači u predmetni ugovor, i da se promjeni osoba najmodavca, uzevši u obzir činjenicu promjene vlasništva na predmetnom stanu, sada u osobi tuženika.

Ponovno valja kazati da je indikativno kako prednik tužene u postupku pod brojem Ps-697/98, nije nikad isticao prigovor da sin sada tužiteljice, a ranijeg tužitelja, njegova oca, ne bi predstavljao člana njihovog obiteljskog domaćinstva, niti da bi sukladno tome imao biti upisan u predmetni ugovor, da bi sada u ovom postupku tužena isticala taj prigovor i ustrajala kod njega do kraja postupka, pa se opravdano doista može postaviti pitanje zbog čega je sada tužena, a uzevši u obzir donošenje pravomoćne presude od 24. lipnja 1998. g., to sada osporava, a zbog čega njen prednik nije to učinio ranije.

(...)

Slijedom, dakle, svega ranije navedenog, i iscrpno provedenog dokaznog postupka, ovaj sud, dakle, smatra kako je jedini prigovor tužene da Berislav Lankaš nije član obiteljskog domaćinstva tužiteljice, nije osnovan, pa tužbeni zahtjev tužiteljice se nalazi u cijelosti osnovanim, i odlučuje kao u izreci presude.«

2.2. Županijski sud u Zagrebu je odlučujući o žalbi podnositeljice osporenom drugostupanjskom presudom prihvatio činjenična utvrđenja prvostupanjskog suda te odbio žalbu podnositeljice.

Mjerodavni dio drugostupanjske presude glasi:

»Među strankama nije sporno da je pravomoćnom presudom prvostupanjskog suda br. Ps-697/98 od 24.6.1999. zamijenjen ugovor o najmu predmetnog stana između prednika tuženice kao najmodavca i supruga tužiteljice kao najmoprimca sa zaštićenom najamninom.

Sporno je da li tužiteljica ima pravo na zaštićenu najamninu i da li njen sin Berislav Lankaš ima pravo biti upisan u ugovor o najmu stana kao osoba koja se zajedno s tužiteljicom koristi stanom za stanovanje.

(...)

Tako je pravilno utvrđeno da je tužiteljica vlasnica vikendice upisane u k.o. Slavetić, koja ne predstavlja useljivu kuću u smislu čl. 31 st. 2 al. 2 ZNS, pozivajući se na pravomoćnu presudu br. Ps-697/98 od 24.6.1999. Tom presudom zamijenjen je ugovor o najmu predmetnog stana sa zaštićenom najamninom između prednika tuženice kao najmodavca i supruga tužiteljice kao najmoprimca, na osnovu utvrđenja da predmetna vikendica ne predstavlja useljivu kuću u smislu čl. 31 st. 2 al. 2 ZNS. Točno je da je od donošenja te presude prošlo 17 godina, no za donošenje odluke odlučne su upravo činjenice u vrijeme stupanja na snagu ZNS (5.11.1996.), te je odluka o plaćanju zaštićene najamnine u presudi br. Ps-697/98 od 24.6.1999. donesena na temelju utvrđenja da se u to vrijeme nije radilo o useljivoj kući, radi čega pravilno nisu prihvaćeni dokazni prijedlozi tuženice za provođenjem dokaza na okolnost statusa useljivosti vikendice za vrijeme ove parnice.

Također je pobijanom presudom pravilno sin tužiteljice upisan u ugovor o najmu stana kao osoba iz čl. 37 st. 1 ZNS. Naime, Berislav Lankaš bio je upisan u ugovor o najmu stana kao član obiteljskog domaćinstva u smislu čl. 37 st. 1 ZNS u pravomoćnoj presudi br. Ps-697/98 od 24.6.1999., pa je na tuženici bio teret dokaza da je isti prestao koristiti sporni stan za stanovanje. Prvostupanjski sud pravilno je utvrdio da tuženica nije dokazala činjenicu prestanka korištenja spornog stana, na osnovu provedenih dokaza, posebno prihvaćenih iskaza tužiteljice i saslušanih svjedoka, na osnovu kojih je utvrdio da sin tužiteljice neprekidno živi u spornom stanu. Stoga su pravilno odbijeni prijedlozi tuženice za saslušanje ostalih stanara na tu okolnost, jer je činjenično stanje dovoljno utvrđeno.

Iznesena utvrđenja i zaključke suda prvog stupnja prihvaća i ovaj sud jer oni sa potrebnom sigurnošću proizlaze iz rezultata postignutih raspravljanjem te ih žalbeni navodi nisu uspjeli dovesti u sumnju, posebno stoga što se isti u bitnom iscrpljuju u iznošenju vlastite i neprihvatljive ocjene provedenih dokaza i tumačenja materijalnih propisa.

Iz navedenih razloga, tužbeni zahtjev pravilno je prihvaćen (čl. 38 st. 1 i 4, čl. 37 st. 1 i čl. 33 st. 3 ZNS).«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

3. Podnositeljica ističe da je zaštićena najmoprimateljica vlasnica druge nekretnine čija je useljivost prosuđivana prema stanju iz 1996. godine kada je ista bila neuseljiva.

Nadalje, navodi da iznos zaštićene najamnine nije dostatan za namirenje uobičajenih troškova same nekretnine te da je ovakvim ugovorom doživotno ograničeno njeno pravo vlasništva s obzirom da je kao član domaćinstva upisan i sin zaštićene najmoprimateljice.

Smatra da ne postoji niti jedan razlog zašto bi više generacija najmoprimaca koristilo nekretninu na njen teret, a što dovodi do ograničenja, odnosno oduzimanja i ukidanja njenog prava vlasništva u nerazumnoj mjeri.

Ističe da ne postoje nikakvi opravdani razlozi za ovakvo ograničenje prava vlasništva u korist najmoprimca kao i da vjerojatno neće biti u mogućnosti za života koristiti svoj stan.

Podnositeljica se poziva na pravna stajališta koja je Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) zauzeo u predmetu Statileo protiv Hrvatske (br. 12027/10, presuda od 10. srpnja 2014.) u kojoj je utvrdio povredu članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Zaključno, podnositeljica predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

IV. RELEVANTNE USTAVNE I KONVENCIJSKE OSNOVE

4. Mjerodavne odredbe Ustava glase:

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

4.1. Mjerodavni dio prve rečenice članka 6. stavka 1. Konvencije i članak 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju glase:

»Članak 6.

Pravo na pošteno suđenje

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ... svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... i u razumnom roku ispita njegov slučaj. (...)

(...)«

»Članak 1.

Zaštita vlasništva

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnoga prava.

Prethodne odredbe, međutim, ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s općim interesom ili za osiguranje plaćanja poreza ili drugih doprinosa ili kazni.«

V. MJERODAVNO PRAVO

5. Mjerodavni članci ZNS-a glase:

»Članak 8.

Zaštićenu najamninu plaćaju korisnici stanova koji:

(...)

– su imali pravni položaj nositelja stanarskog prava na stanu do dana stupanja na snagu ovoga Zakona,

(...)«

»Članak 31.

(...)

(2) Pravo na zaštićenu najamninu nema najmoprimac koji:

(...)

– ima u vlasništvu useljivu kuću ili stan.«

»Članak 33.

(...)

(3) Ako vlasnik stana u roku od 3 mjeseca od primitka pisanog zahtjeva najmoprimca ne sklopi ili odbije sklopiti ugovor o najmu stana najmoprimac će tražiti od suda donošenje presude koja će zamijeniti taj ugovor. Ti se postupci smatraju hitnim.

(...)«

VI. PRAKSA EUROPSKOG SUDA ZA LJUDSKA PRAVA I VRHOVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE

6. Za ovaj predmet relevantna su i pravna stajališta koja je ESLJP zauzeo u presudi Statileo protiv Hrvatske u kojoj je utvrdio povredu članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju, a iz koje se izdvaja:

»117. Prema mišljenju suda, nesporno je u ovom predmetu došlo do miješanja u vlasnička prava podnositelja, budući da zaštićeni najam za posljedicu ima niz ograničenja koja onemogućavaju najmodavce u ostvarivanju prava na korištenje njihove imovine. Najmodavci, posebice, ne mogu ostvariti to pravo u smislu fizičkog posjedovanja, budući da stanari ostaju u stanu na neodređeno vrijeme, te su njihova prava u pogledu iznajmljivanja stana, uključujući pravo na dobivanje tržišne najamnine i pravo na otkaz najma, u značajnoj mjeri pogođena nizom zakonskih ograničenja (vidi stavke 125.-129. ove presude). Ipak, najmodavci nisu lišeni svoga vlasništva, nastavljaju primati najamninu i mogu prodati svoje stanove, iako podložno uvjetima najma. Imajući to na umu, te uzimajući u obzir svoju sudsku praksu o tom pitanju (vidi, npr. ranije citirani predmet Hutten – Czapska, § § 160.-161.; predmet Edwards protiv Malte, br. 17647/04, § 59, 24. listopada 2006.; i predmet Srpska pravoslavna Opština na Rijeci protiv Hrvatske (odluka), br. 38312/02, 18. svibnja 2006.), Sud smatra da miješanje o kojem je riječ čini mjeru koja predstavlja nadzor nad korištenjem imovine u smislu drugoga stavka članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

118. Sud mora nadalje ispitati je li miješanje bilo opravdano, dakle, je li bilo predviđeno zakonom, je li bilo u općem interesu i je li bilo razmjerno.

(b) Je li miješanje bilo opravdano

(i) Je li miješanje bilo 'predviđeno zakonom'

(...)

128. Kao posljedica toga, sustav zaštićenog najma nema odgovarajuća procesna jamstva u cilju postizanja ravnoteže između interesa zaštićenih najmoprimaca i onih najmodavaca (vidi, mutatis mutandis, Amato Gauci, loc. cit.). Ova pravila, kombinirana sa zakonskim pravom članova obiteljskog domaćinstva najmoprimca u vrijeme kad je Zakon o najmu stanova stupio na snagu da mogu naslijediti status zaštićenog najmoprimca (vidi stavke 46.-47. ove presude), ostavila su najmodavcima malo ili nimalo prilike da ponovno uđu u posjed svojih stanova, budući da je vjerojatnost da zaštićeni najmoprimci dobrovoljno napuste stan u pravilu neznatna (vidi, mutatis mutandis, ranije citirani predmet Hutten – Czapska, § 196., i predmet Amato Gauci, loc. cit.).

(...)

132. Konačno, Sud primjećuje da se na sustav zaštićenog najma ili bilo koje od ograničenja prava najmodavaca kao posljedicu toga, ne primjenjuje nikakav zakonski rok. Imajući u vidu prethodno navedeno zakonsko pravo članova obiteljskog domaćinstva najmoprimca da naslijede njihov status zaštićenog najmoprimca (vidi stavke 46. – 47. i 128. ove presude), to znači da ova ograničenja u mnogim slučajevima mogu trajati kroz dvije ili ponekad čak i tri generacije. Kao što je naveo podnositeljev nasljednik, on, kao i sam podnositelj, vjerojatno neće biti u mogućnosti za života koristiti svoj stan (vidi stavak 115. ove presude).«

6.1. U presudi Vrhovnog suda broj: Rev-448/12-2 od 29. lipnja 2016. zauzeto je sljedeće stajalište:

»Međutim, upravo sagledavajući cilj i svrhu odnosnog propisa, neosnovano je pozivanje tužitelja na revizijsku odluku u kojoj se pravilno ističe da pravo najmoprimca na zaštićenu najamninu nije uvjetovano posjedovanjem kuće za odmor.

To je zato jer je u ovom slučaju utvrđeno da je tužitelj bio suvlasnik useljive 'vikend' kuće, koja je prema nespornim podacima iz postupka, polazeći od njezine izgrađenosti i sadržaja neupitno imala sve preduvjete za stalno, a ne povremeno stanovanje. Stoga se takvo stanje, samo zato jer je odnosna kuća povremeno korištena i jer se nalazi u turističkom mjestu uz more, ni u čemu može usporediti sa stvarnom kućom za odmor iz naznačene revizijske odluke.

Kad se tome pridoda okolnost da je tužitelj prodajom te kuće ostvario cijenu od 300.000 EUR-a, odnosno suvlasničku 1/2 te cijene, tada je pravilan zaključak nižestupanjskih sudova da tužitelj kao takav nema pravo na zaštićenu najamninu.

Po ocjeni revizijskog suda, nižestupanjski sudovi nisu pogrešno primijenili materijalno pravo iz članka 31. stavak 2. podstavak 2. ZN-a, naprotiv, upravo bi tužiteljevo shvaćanje o pravnom domašaju i primjeni navedene zakonske odredbe, dovelo do nelogične situacije u kojoj bi pravo na zaštićenu najamninu imali i oni najmoprimci koji su vlasnici (ili suvlasnici) vrijednih useljivih kuća koje se voljom svojih vlasnika samo povremeno koriste, iako nema nekakvih zapreka za cjelogodišnje stanovanje u takvim objektima ili davanje u najam trećim osobama. Konačno, ako najmoprimac može takvu kuću prodati za cijenu kojom bi nesporno mogao kupiti i steći vlasništvo druge useljive kuće ili stana, kao što je to u ovom slučaju učinio tužitelj, tada nije prihvatljivo da ovakav najmoprimac plaća zaštićenu najamninu vlasniku stana.

Upravo to je protivno cilju i svrsi navedene zakonske odredbe koja ima izraženu socijalno-zaštitnu funkciju, stoga bi drugačiji pristup doveo do apsurdne situacije u kojoj bi najmoprimac, iako je prodajom vrijedne kuće u suvlasništvu pribavio dostatna novčana sredstva za stjecanje vlasništva useljive kuće ili stana, plaćao zaštićenu najamninu samo zato jer nije kupio useljivu kuću ili stan kada je to objektivno mogao.

Polazeći od svojevrsnog testa razmjernosti, u kojem je na jednoj strani najmoprimac koji prodajom vrijedne kuće ostvaruje novčana sredstva za stjecanje prava vlasništva useljive kuće ili stana, dok su na drugoj stvari vlasnici stana u kojem takav najmoprimac stanuje i plaća im zaštićenu najamninu, valja zaključiti da bi opisana situacija po ocjeni revizijskog suda bez daljnjega bila prekomjerni teret za svakog vlasnika odnosnog stana pa tako i za tuženice. Stoga revizijski sud ocjenjuje da je tužitelj, koji je u pravno mjerodavno vrijeme prodajom vrijedne suvlasničke kuće u M. raspolagao novčanom masom dovoljnom za stjecanje useljive kuće ili stana, u jednakoj pravnoj situaciji kao da je imao useljivu kuću ili stan iz članka 31. stavak 2. podstavak 2. ZN-a. Zato ga ne pripada pravo na zaštićenu najamninu.

Prema tome, materijalno pravo na koje se odnosi materijalnopravno pitanje zbog kojeg je dopuštena ova revizija nije pogrešno primijenjeno.«

VII. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Ustavni sud, prije svega, polazi od stajališta da se sudski postupci moraju provesti u skladu s ustavnim načelom vladavine prava kao najvišom vrednotom ustavnog poretka Republike Hrvatske pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne primjene, već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

Ustavno pravo na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Obrazloženja sudskih odluka odnosno odluka drugih nadležnih tijela koja ne sadrže relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, upućuju na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

Ustavni sud u svojoj je dosadašnjoj praksi, usklađenoj s praksom ESLJP-a, utvrdio niz načela koja treba slijediti da bi se sudski postupak mogao ocijeniti pravičnim. Provodeći postupke, sudovi moraju poštovati ta načela kad pri donošenju svoje odluke ocjenjuju, uz prednost izravnog ispitivanja, činjenice i okolnosti konkretnog slučaja primjenjujući mjerodavno pravo. Zadaća je Ustavnog suda u jamčenju ustavnog i konvencijskog prava na pravično suđenje da provjeri je li sud poštovao takva relevantna načela u konkretnom slučaju. Uz tu provjeru, zadaća je Ustavnog suda da ispita nije li sud u konkretnom slučaju procjenjivao činjenice i okolnosti na očito nerazuman način ili je učinio neku drugu očitu pogrešku u prosudbi, pogrešno procijenio postojanje nekog važnog čimbenika ili pak propustio razmotriti sve relevantne čimbenike, odnosno propustio uzeti u obzir sve činjenične i pravne elemente koji su objektivno mjerodavni za donošenje odluke, odbio provesti dokaze koji bi mogli dovesti do drugačije odluke i sl., u mjeri i na način koji dovodi do povrede ustavnog prava podnositeljice na pravično suđenje.

8. Polazeći od stajališta iznesenih u prethodnim točkama ovog obrazloženja, Ustavni sud utvrđuje da ocjena o osnovanosti ustavne tužbe, u konkretnom slučaju, ovisi o odgovoru na pitanje:

– jesu li učinci osporenih presuda (prvostupanjske i drugostupanjske) doveli do povrede ustavnog jamstva prava vlasništva podnositeljice u postupovnom aspektu (članak 48. stavak 1. Ustava u svezi s člankom 29. stavkom 1. Ustava)?

U konkretnom slučaju sin tužiteljice ima u vlasništvu vikendicu koja je upisana u zk. ul. 450 k. o. Slavetić, i to kao »klet br. 79« i »vinograd Dolenjak«. Uvidom u spis broj: Ps-697/98 prvostupanjski sud zaključuje da se ne radi o useljivoj kući pri čemu u obrazloženju ističe sljedeće: »... da dakle predmetna nekretnina predstavlja vikendicu, da ista nije useljiva, i da dakle ne predstavlja prepreku propisanu čl. 31. Zakona o najmu stanova, da sin tužiteljice zbog navedene činjenice nema pravo biti upisan, a kao član domaćinstva tužiteljice i kao osoba koja se ima pravo koristiti predmetnim stanom zajedno s tužiteljicom, pa ovaj sud obzirom je u tom postupku o tome već pravomoćno odlučeno i utvrđeno, u ovom postupku je odbio prijedlog tužene, da se dakle ponovno utvrđuje useljivost predmetne nekretnine koja se nalazi u blizini Jastrebarskog.«

9. Polazeći od činjenica koje su utvrđivane u provedenom postupku nesporno je da je podnositeljici suglasno mjerodavnim odredbama ZNS-a (člankom 31.) nametnuta obveza da s tužiteljicom i njenim sinom (kao osobama iz članka 30. ZNS-a) mora zaključiti ugovor o najmu stana na neodređeno vrijeme. Time je nesumnjivo na temelju zakona došlo do miješanja u podnositeljičino pravo vlasništva, odnosno do ograničenja njezinog prava vlasništva, a koje se ogleda u nemogućnosti korištenja nekretnine u njezinom vlasništvu. Također, podnositeljici je kao najmodavcu člankom 13. ZNS-a nametnuta obveza održavati stan koji se daje u najam u stanju pogodnom za stanovanje, u skladu s ugovorom o najmu.

Podnositeljica ustavne tužbe je tijekom postupka osporavala osnovanost tužbenog zahtjeva za sklapanje ugovora o najmu stana sa zaštićenom najamninom u odnosu na sina tužiteljice. Pri tome se prigovor podnositeljice odnosio na to da sin tužiteljice nije član njezinog obiteljskog domaćinstva kao i da ima u vlasništvu useljivu vikendicu, čija useljivost se temeljila na stanju iz 1996. godine, dok procjena vrijednosti sporne kleti (vikendice) i vinograda tijekom postupka nije izvršena.

Ustavni sud je uvidom u spis broj: Ps-168/14 utvrdio da je podnositeljica dopisom od 2. siječnja 2014. pozvala tužiteljicu na zaključenje predloženog ugovora, ali »bez upisivanja njezinog sina« (list 20 prvostupanjskog spisa). Također je utvrđeno da je sin tužiteljice po zanimanju diplomirani kriminalist te da je zaposlen »na policiji« (list 41 i 49 prvostupanjskog spisa).

U konkretnom slučaju osporenim presudama zamjenjuje se ugovor o najmu stana, te se podnositeljici kao najmodavcu i vlasniku stana nameće obveza da stan u njezinom vlasništvu mora dati u najam najmoprimcima na neodređeno vrijeme i uz zaštićenu najamninu.

Prema članku 31. stavku 2. ZNS-a pravo na zaštićenu najamninu nema najmoprimac koji ima u vlasništvu useljivu kuću ili stan.

Polazeći od mjerodavnih odredaba ZNS-a, te mjerodavne prakse ESLJP-a (Statileo protiv Hrvatske) i stajališta Vrhovnog suda u presudi broj: Rev-448/12-2 od 29. lipnja 2016., nesporno je da je status zaštićenog najmoprimca potrebno procjenjivati polazeći od okolnosti svakog konkretnog slučaja.

10. Polazeći od okolnosti konkretnog slučaja ocjena je Ustavnog suda da su sudovi, pored utvrđenja da tužiteljica ima pravo na zaključenje ugovora o najmu stana sa zaštićenom najamninom, kojeg će koristiti zajedno sa svojim sinom kao članom obiteljskog domaćinstva, propustili utvrditi financijske mogućnosti sina tužiteljice, te ocijeniti nespornu činjenicu da on u vlasništvu ima drugu nekretninu. Utvrđenje sudova da ta nekretnina nije podobna za stanovanje ne isključuje i procjenu vrijednosti nekretnine na tržištu, odnosno utjecaj te vrijednosti na ukupno materijalno stanje sina tužiteljice. Također ne isključuje i ocjenu može li sin tužiteljice spornu nekretninu prodati za cijenu kojom bi mogao steći vlasništvo druge useljive nekretnine, odnosno može li eventualno istu dati u najam te tako pribaviti dodatna novčana sredstva, a sve uz ocjenu ukupne visine prihoda sina tužiteljice rođenog 1977. godine, koji je zaposlen i kojemu je pravomoćnom presudom broj: Ps-697/98 od 24. lipnja 1999. utvrđen status člana obiteljskog domaćinstva.

Dakle, u konkretnom slučaju podnositeljica na neki način subvencionira stanovanje radno sposobnog sina tužiteljica koji prima plaću, a koja uslijed životne dobi istog, vjerojatno za života neće biti u mogućnosti koristiti svoj stan ukupne površine od 102,03 m2, za koji na ime zaštićene najamnine prima iznos od 401,37 kuna mjesečno.

Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da u osporenim presudama nisu dani relevantni i dostatni razlozi za usvajanje tužbenog zahtjeva tužiteljice, odnosno za to da predmetni stan koristi zajedno sa svojim sinom. Prema stajalištu Ustavnog suda, nadležni sudovi nisu ispitali sve činjenice i okolnosti konkretnog slučaja u svrhu postizanja pravične ravnoteže između prava vlasništva podnositeljice i prava tužiteljice da sklopi ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom uz korištenje istog zajedno sa svojim sinom.

Takav propust sudova, prema ocjeni Ustavnog suda, dostatan je razlog za utvrđenje da je podnositeljici osporenim presudama povrijeđeno ustavno pravo vlasništva u procesnom smislu, zajamčeno člankom 48. stavkom 1. u vezi s člankom 29. stavkom 1. Ustava.

11. Stoga je na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona odlučeno kao u točkama I., II. i III. izreke.

12. Odluka o objavi (točka IV. izreke odluke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2267/2017

Zagreb, 3. listopada 2018.

Predsjednik Vijeća
 dr. sc. Branko Brkić, v. r.