## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2374/2009 od 4. listopada 2010.

### NN 119/2010 (22.10.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2374/2009 od 4. listopada 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3110

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo T. K. iz Š., kojeg zastupa N. B., odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 4. listopada 2010., donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se djelomično usvaja.

II. Ukida se točka I. izreke presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-1184/08-6 od 17. ožujka 2009. godine.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak u ukinutom dijelu.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-1184/08-6 od 17. ožujka 2009., kojom je odbijena žalba podnositelja protiv presude Županijskog suda u Šibeniku broj: K-33/08 od 15. listopada 2008. godine.

Istom drugostupanjskom presudom usvojena je žalba državnog odvjetnika te je prvostupanjska presuda preinačena glede odluke o kazni, na način da je podnositelj, kojem je prvostupanjskom presudom bila izrečena kazna zatvora u trajanju od deset godina, osuđen na kaznu zatvora u trajanju od petnaest godina.

Žalba podnositelja odbijena je u cijelosti.

2. Podnositelj ustavne tužbe je u provedenom kaznenom postupku proglašen krivim i osuđen na kaznu zatvora zbog kaznenog djela teškog ubojstva (umorstva) iz članka 91. točke 3. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ), kojeg je počinio, kako je utvrđeno, 31. siječnja 2008. u Š., na način da je više puta osobnim automobilom udario i pregazio Z. B. odnosno nekoliko ga puta udario nogom u glavu, od čega je Z. B. zadobio višestruke, teške i po život opasne ozljede, od kojih je i preminuo na mjestu događaja. Kaznenom djelu je prethodila višemjesečna veza Z. B. s podnositeljevom suprugom, a neposredno mu je prethodio verbalni napad Z. B. na podnositelja.

3. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelj navodi kako je psihijatrijskim vještačenjem tijekom prvostupanjskog postupka utvrđeno da je kod njega, u vrijeme počinjenja kaznenog djela, postojala »akutna reakcija na stres...karakterizirana iznimno jakim afektivnim reagiranjem zbog kojega su njegove sposobnosti shvaćanja vlastitog postupanja i vladanja svojom voljom bile reducirane u težem stupnju». Pritom je iskazom vještaka potvrđena mogućnost, pa i učestalost nastupa amnezije u sličnim situacijama.

Unatoč nepostojanju bilo kakvog dokaza da bi psihičko stanje podnositelja tempore criminis bilo drugačije od onog utvrđenog vještačkim nalazom (pri čemu je prvostupanjski sud čak i odbio prijedlog državnog odvjetništva za provođenjem nadvještačenja), prekršeno je, prema stajalištu podnositelja, pravilo »in dubio pro reo«, te mu je stavljena na teret »ustrajnost da usmrti oštećenika« odnosno »okrutnost i svijest o nanošenju teških patnji oštećeniku«. Slijedom takvog stajališta suda utvrđeno je da je podnositelj počinio kazneno djelo teškog ubojstva iz članka 91. točke 3. KZ-a, a ne kazneno djelo ubojstva na mah iz članka 92. KZ-a, u prekoračenju nužne obrane, kakvo je stajalište zastupala podnositeljeva obrana. I pri odmjeravanju kazne, kao otegotna okolnost uzeta je iskazana upornost i bešćutnost prilikom izvršenja djela. Podnositelj je tijekom prvostupanjskog postupka i u žalbi protiv prvostupanjske presude isticao navedene činjenice – bitno smanjenu ubrojivost i nastup amnezije, što isključuje svijest o patnjama oštećenika, posljedično i kvalifikaciju njegovog postupanja kao kaznenog djela kvalificiranog, a ne privilegiranog ubojstva – međutim, drugostupanjski sud, kako navodi podnositelj, na žalbene navode nije odgovorio, već je, naprotiv, drastično povisio zatvorsku kaznu.

Stoga podnositelj smatra da je povrijeđeno njegovo pravo, zajamčeno Ustavom i člankom 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine« – Međunarodni ugovori broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija) odnosno člankom 2. stavkom 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju – da njegov slučaj bude ponovno i cjelovito ispitan, u svim aspektima istaknutim u žalbi.

Podnositelj tijekom kaznenog postupka i u ustavnoj tužbi, pored ostalog, ukazuje na pogrešnu primjenu materijalnog prava (osuđen je primjenom članka 91. točke 3., umjesto primjenom članka 92. KZ-a, kojeg smatra mjerodavnim), ali bit njegove ustavne tužbe odnosi se na povredu postupovnih jamstava pravičnog suđenja, čiji je neodvojivi dio dužnost sudova da u kaznenom postupku primijene sva načela putem kojih se ta jamstva štite.

Podnositelj, nadalje, ukazuje na povredu prava na pravično suđenje do koje je, kako smatra, došlo i na način da je u radu vijeća drugostupanjskog suda sudjelovao sudac upitne nepristranosti u odnosu na podnositeljevog branitelja. Riječ je o sucu s kojim je branitelj podnositelja, u okviru svojeg političkog djelovanja, a kao predsjednik s. p. L. s., od ranije, napose od 1999. godine, u javnom sukobu (o čemu dostavlja određene pisane materijale). Stoga podnositelj smatra da postoji opravdana sumnja o utjecaju takvog sastava sudskog vijeća na drastično preinačenje odluke o kazni i osudu podnositelja na petnaest, umjesto ranijih deset godina zatvora.

Za sastav vijeća drugostupanjskog suda branitelj podnositelja, kako se navodi u ustavnoj tužbi, nije znao niti je mogao znati sve do samog pristupanja na sjednicu, a od svojeg branjenika (podnositelja, koji nije bio nazočan sjednici iz razloga »nesvrsishodnosti») nije imao nikakvu uputu glede zahtjeva za izuzeće. Smatra nedvojbenim da između suca – člana drugostupanjskog sudskog vijeća i branitelja postoji odnos koji može dovesti (a s obzirom na enormno povećanje kazne i dovodi) u sumnju nepristranost u odlučivanju u konkretnom kaznenom predmetu, o čemu su trebali voditi računa samo vijeće odnosno sam sudac, i neovisno o tome je li zahtjev za izuzeće podnesen ili nije. Podnositelj se pritom poziva na stajališta Ustavnog suda izražena u odlukama U-III-1659/2006 i U-III-5423/2008, ističući da je za ocjenu o pristranosti suca i njegovo isključenje od rada na određenom predmetu dostatna već i opravdana sumnja.

Podnositelj predlaže ukidanje osporenih presuda i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba je djelomično osnovana.

4. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (Narodne novine broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. Obrazlažući stajalište o djelomičnoj osnovanosti ustavne tužbe, Ustavni sud smatra potrebnim uvodno naglasiti sljedeće:

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

5.1. Ustavni je sud, u okviru svojih ustavnih ovlasti, dužan štititi jamstva pravičnog suđenja, i to na način da zaštita koju pruža bude praktična i djelotvorna, a ne teorijska i iluzorna, o čemu napose valja voditi računa u slučajevima u kojima je, kao u konkretnom, kazneni postupak za teško kazneno djelo proveden u dva stupnja suđenja, ne postoji mogućnost podnošenja žalbe protiv drugostupanjske presude, niti mogućnost korištenja izvanrednog pravnog lijeka. Naime, u demokratskom je društvu pravo na »dobro pravosuđe« i pošteno suđenje, u smislu Konvencije, toliko značajno da ne dopušta stroga ograničenja u tumačenju jamstava iz članka 6. Konvencije, odnosno iz članka 29. Ustava.

A. Pravilo »in dubio pro reo«

6. Budući da bi svako ograničenje u naprijed navedenom smislu bilo protivno samoj svrsi i cilju datih jamstava, Ustavni sud napominje sljedeće:

Pravilo »in dubio pro reo« jest pravno-logičko pomagalo za utvrđivanje postojanja odnosno nepostojanja činjenica u kaznenom postupku, pravilo koje se uobičajilo u primjeni zbog svoje praktične vrijednosti, pa je, kao takvo, postalo i sastavnim dijelom zakonskih propisa kojima je uređeno postupanje sudova u kaznenim stvarima (članak 3. stavak 2. Zakona o kaznenom postupku – »Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP).

U smislu članka 6. Konvencije odnosno članka 29. Ustava, ono nema samostalno značenje. Međutim, zakonom propisana dužnost sudova da to pravilo primijene u svakom slučaju u kojem postoji sumnja u pogledu činjenica koje se utvrđuju u kaznenom postupku, na način da se ta sumnja ima odraziti u korist optuženika, upućuje na zaključak da eventualna netransparentnost u pravnom pristupu i postupanju suda u nekom kaznenom predmetu – takva koja ima samostalno značenje povrede nekog konvencijskog i ustavnog jamstva pravičnog suđenja – može izravno ili neizravno biti povezana, među ostalim, i s okolnostima vezanim uz primjenu pravila »in dubio pro reo«, napose uz razloge kojima sud, (i) u tom smislu, obrazlaže određeni pravni pristup odnosno način postupanja.

6.1. Kako podnositelj tvrdi da njegov slučaj nije cjelovito ispitan, da mu žalbeni sud na žalbene navode nije odgovorio, već je, štoviše, na netransparentan način odmjerio značajno višu zatvorsku kaznu od prvobitno izrečene, kao i da je višu zatvorsku kaznu odmjerio u vijeću u sastavu kojega je bio i sudac u čiju je nepristranost posumnjao, Ustavni sud pristupio je ustavnopravnoj ocjeni o povredi podnositeljevih prava na način da je u tu ocjenu, osim pitanja poštovanja i primjene konvencijskih i ustavnih jamstava transparentnosti i nepristranosti u postupanju i suđenju u širem smislu, uključio – u dijelu koji se, iako neizravno, tiče materijalnopravnih aspekata konkretnog slučaja – i ocjenu vezanu uz pitanje primjene pravila »in dubio pro reo«.

6.2. Pravilo »in dubio pro reo« podrazumijeva da sud u kaznenom postupku odlučuje presudom na način koji je povoljniji za okrivljenika, ako se i nakon savjesne ocjene dokaza, pojedinačno i u svezi s ostalim dokazima, ne daju otkloniti dvojbe o postojanju odnosno nepostojanju nekih činjenica koje tvore obilježja kaznenog djela ili o kojima ovisi primjena neke druge odredbe kaznenog zakonodavstva.

Razvidno je da sama definicija navedenog pravila upućuje na to da se pri odlučivanju suda o njegovoj primjeni treba lučiti više skupina činjenica – one koje tvore objektivna i subjektivna obilježja određenog kaznenog djela i one o kojima ovisi primjena neke druge odredbe kaznenog zakonodavstva. U ovu potonju skupinu pripadaju one činjenice koje predstavljaju procesne pretpostavke/procesne smetnje (primjerice postojanje optužbe ovlaštenog tužitelja i dr.), one koje predstavljaju zakonsku osnovu za isključenje protupravnosti (nužna obrana, krajnja nužda) odnosno za isključenje kaznene odgovornosti (neuračunljivost, stvarna zabluda, prinuda), te one o kojima ovisi odluka o kazni (olakotne i otegotne okolnosti, osnove za ublažavanje ili pooštravanje kazne, za oslobođenje od kazne, za izricanje uvjetne osude). Sve navedeno su činjenice koje se u kaznenom postupku utvrđuju i u odnosu na koje, u slučaju sumnje, ima biti primijenjeno pravilo »in dubio pro reo«.

B. Obilježja kaznenog djela iz članka 91. točke 3. KZ-a

7. Razmotrivši cjelokupan spis konkretnog kaznenog predmeta i osporene presude, Ustavni sud ocijenio je da sadržaj osporenih presuda ne ukazuje na postojanje dvojbe o činjenicama niti na nedostatnost razloga koji bi opravdavali činjenične zaključke sudova i njihovu prosudbu da su ostvarena objektivna i subjektivna obilježja kaznenog djela iz članka 91. točke 3. KZ-a odnosno da, mutatis mutandis, nisu ostvarena obilježja kaznenog djela iz članka 92. KZ-a.

7.1. Člankom 91. točkom 3. KZ-a propisano je:

»Članak 91.

Kaznom zatvora od najmanje deset godina ili kaznom dugotrajnog zatvora kaznit će se:

(...)

3. tko drugoga usmrti na osobito okrutan...način,

(...)«

Temeljno obilježje bića kaznenog djela teškog ubojstva (umorstva) iz članka 91. točke 3. KZ-a jest »osobito okrutan način« izvršenja (pri čemu se pojam okrutnosti u kaznenopravnoj teoriji i praksi kaznenih sudova tumači restriktivno to jest s naglaskom na »osobito»). Okrutnosti je, po prirodi stvari (s iznimkom neubrojivih počinitelja), imanentna namjera kao oblik krivnje, pri čemu postojanje subjektivnog odnosa namjere nedvojbeno podrazumijeva i postojanje svijesti počinitelja o djelu, dakle svijesti počinitelja o tome da žrtvi nanosi velike patnje, ali u odnosu na to postoji njegovo htijenje (ili barem pristajanje).

U konkretnom je slučaju prvostupanjski sud nedvojbeno utvrdio da je kazneno djelo počinjeno s neuobičajenom količinom bešćutnosti, da način usmrćenja nadilazi po trajanju i intenzitetu uobičajene patnje koje trpi žrtva ubojstva (težina i brojnost ozljeda, trajanje usmrćivanja do cca 10 minuta) to jest da je riječ o »osobito okrutnom« načinu izvršenja djela. Postojanje podnositeljeve svijesti o djelu u vrijeme počinjenja i njegovog htijenja, prema utvrđenju suda, potvrđuje iskazana upornost (gazio je oštećenika vozilom, izišao iz vozila, vukao oštećenika, tukao ga nogama u glavu, a zatim ponovo gazio vozilom), a tu svijest, kako se navodi, ne isključuje činjenica što je podnositelj po ovlaštenom vještaku utvrđen smanjeno ubrojivim u vrijeme počinjenja djela. Pritom je, međutim, utvrđeno i to da uzroci ovako nerazmjerne reakcije podnositelja leže u karakteristikama strukture njegove ličnosti, koje su izložene u nalazu i mišljenju vještaka. Težina objektivnih okolnosti djela očituje se, prema ocjeni prvostupanjskog suda, kroz mjesto i vrijeme počinjenja (uz frekventnu prometnicu, danju), broj i težinu ozljeda oštećenika i način njihova nanošenja, broj očevidaca i njihovu šokiranost brutalnim postupanjem podnositelja.

7.2. Člankom 92. KZ-a propisano je:

»Članak 92.

Tko drugoga usmrti na mah, doveden bez svoje krivnje u jaku razdraženost ili prepast njegovim napadom, zlostavljanjem ili teškim vrijeđanjem, kaznit će se kaznom zatvora od jedne do deset godina.«

Bitno privilegirajuće obilježje bića kaznenog djela ubojstva na mah iz članka 92. KZ-a sastoji se u tome da je ubojstvo počinjeno u stanju jake razdraženosti ili prepasti (afekta), u koje stanje je počinitelj doveden bez svoje krivnje, napadom, zlostavljanjem ili teškim vrijeđanjem od strane žrtve. Pritom se psihičko zlostavljanje definira kao hotimično izazivanje duševne boli većeg intenziteta, a teško vrijeđanje kao povređivanje časti, dostojanstva, osjetljivosti odnosno zadavanje teže duševne boli počinitelju koje u njemu izaziva opravdan revolt. Za postojanje ovog kaznenog djela počinitelj mora djelovati s namjerom (specifičnom utoliko što ona nastaje naglo, spontano, bez duljeg razmišljanja).

O stupnjevanju afektiviteta i njegovom utjecaju na moguće ograničenje svijesti počinitelja postoji u kaznenopravnoj teoriji više stajališta, koja ne isključuju ni mogućnost da »jaka razdraženost« iz određenih patoloških razloga može doseći i stupanj pomućenja svijesti s posljedicom smanjene ubrojivosti, pa se, slijedom toga, ne isključuje ni mogućnost primjene odredaba o ubojstvu na mah. Iz tih je razloga »jaku razdraženost«, uz pomoć stručnog vještaka koji će u tom pravcu utvrditi relevantne činjenice, nužno prosuđivati u odnosu na konkretnu ličnost podnositelja, budući da to čini bit privilegirajućeg delikta koji se temelji na principu individualizacije krivnje. Načelno će, međutim, kvalifikacija po članku 92. KZ-a kod smanjeno ubrojivog počinitelja biti opravdana samo onda kada su objektivne okolnosti djela takve da bi ona bila opravdana i pri počiniteljevoj potpunoj ubrojivosti.

U konkretnom slučaju prvostupanjski je sud svoje utvrđenje da zlostavljanja podnositelja od strane oštećenika nije bilo (ni ranije ni neposredno prije samog događaja) obrazložio navodeći da se oni nisu poznavali, da su kontaktirali telefonom svega jednom, da, iako je oštećenik verbalno napao podnositelja, nije bilo teškog vrijeđanja (»jer hvatanje za lice i odguravanje predstavljaju tvornu uvredu, a izrečene riječi i vulgarnosti, koje je podnositelj odbio reproducirati na glavnoj raspravi, unatoč upozorenju da mu to može ići u korist, nisu takve prirode da prosječno emotivno stabilnu osobu dovedu do jake razdraženosti»), te da podnositelj nije tek tada saznao za vezu svoje supruge i oštećenika. Sud je također utvrdio da oštećenik nije imao nikakvog oruđa ili oružja, niti je njime prijetio, nije pokušavao otvoriti vrata automobila, da bi to kod podnositelja moglo izazvati intenzivan osjećaj panike i straha od napada.

7.3. Na temelju svega navedenog, sudovi su zauzeli suglasno stajalište da je podnositelj, u stanju smanjene ubrojivosti, s namjerom i na okrutan način usmrtio oštećenika odnosno ostvario bitna obilježja kaznenog djela iz članka 91. točke 3. KZ-a.

Prema ocjeni Ustavnog suda, takvim stajalištem i jasnim razlozima kojima to stajalište obrazlažu, sudovi nisu zanemarili konvencijska i ustavna jamstva izložena u točkama 5. do 6.1. ovog obrazloženja, uključujući i pravilo »in dubio pro reo«.

Stoga Ustavni sud ne smatra dvojbenim da su osporene presude, vezano uz pitanje obilježja kaznenog djela zbog kojeg je konkretan kazneni postupak vođen, donesene na temelju ustavnopravno prihvatljivog tumačenja i primjene mjerodavnog prava, te da u tom smislu podnositeljeva prava nisu povrijeđena.

C. Zahtjevi za preispitivanje visine kazne u kaznenom postupku

8. Ispitujući navode iz ustavne tužbe i sadržaj osporenih presuda, Ustavni sud je razmotrio i pitanje povrede ustavnih i konvencijskih jamstava pravičnog suđenja u kontekstu onih činjenica konkretnog slučaja koje su utjecale na povećanje zatvorske kazne u drugostupanjskom postupku.

Ustavni sud u prvom redu napominje da u ovom postupku ne dovodi u pitanje ovlaštenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske da, kao žalbeni sud preispituje i preinačuje visinu kazne zatvora koju je dosudio prvostupanjski sud. Štoviše, Ustavni sud ocjenjuje ustavnopravno prihvatljivim da žalbeni sud preinači kaznu zatvora koju je dosudio prvostupanjski sud i na višestruko strožu (unutar zakonskih okvira). U konkretnom slučaju, dakle, Ustavni sud ne smatra ustavnopravno neprihvatljivim povećanje zatvorske kazne s deset na petnaest godina, niti bi bilo ustavnopravno neprihvatljivo da je Vrhovni sud odredio i težu kaznu, primjereno okolnostima slučaja.

Ustavni sud, međutim, u ovom ustavnosudskom postupku mora odgovoriti na sljedeće pitanje:

– Je li pri preinačenju kazne zatvora s deset na petnaest godina Vrhovni sud poštovao ustavne zahtjeve načela pravičnog postupka u pogledu iznošenja razloga za značajno odstupanje od pravila o odmjeravanju kazne?

Ustavni sud utvrdio je sljedeće:

8.1. Prvostupanjski sud izrekao je podnositelju kaznu zatvora u trajanju od deset godina, koja predstavlja zakonom propisani minimum za počinjeno kvalificirano kazneno djelo.

Kako je već navedeno, u postupku je utvrđeno da na strani podnositelja nije bilo jake razdraženosti ili prepasti, kao i da oštećenik nije imao nikakvog oruđa ili oružja, niti je njime prijetio, nije pokušavao otvoriti vrata automobila – da bi to kod podnositelja moglo izazvati intenzivan osjećaj panike i straha od napada, pa je time prvostupanjski sud isključio primjenu članka 29. KZ-a (nužna obrana, prekoračenje nužne obrane).

Odmjeravajući kaznu, prvostupanjski je sud podnositelju, kao olakotne okolnosti, uzeo u obzir činjenicu da je neosuđivan, uzoran obiteljski čovjek, otac dvoje malodobne djece, da su članovi obitelji narušenog zdravlja, da se sam prijavio policiji, da je bio znatno smanjeno ubrojiv, kao i stresne okolnosti u kojima je živio nekoliko mjeseci prije samog događaja, a kojima je doprinio i oštećenik (saznanje za suprugin preljub, neprestano i očigledno kontaktiranje oštećenika s njegovom suprugom putem SMS-ova i e-mailova, vrijeđanje od strane oštećenika neposredno prije samog događaja). Kao otegotna okolnost uzeta je iskazana upornost prilikom izvršenja kaznenog djela.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, naprotiv, smatra da je načinu počinjenja konkretnog kaznenog djela odgovarajuća kazna zatvora u trajanju od petnaest godina te da se manjom kaznom ne bi mogla postići opća svrha kažnjavanja.

Vrhovni sud navodi da je izricanjem kazne od deset godina zatvora prvostupanjski sud precijenio značenje pojedinih olakotnih okolnosti, pa tako uopće negira značenje olakotne okolnosti činjenici da se podnositelj sam prijavio policiji (jer, s obzirom na mjesto i vrijeme počinjenja, ionako postoji niz očevidaca kaznenog djela), kao i činjenici narušenog zdravlja podnositeljeve supruge i sinova (jer nije riječ o zdravstvenim problemima takve vrste da bi mogli utjecati na visinu kazne).

Vrhovni sud smatra da je prvostupanjski sud podcijenio značenje istaknute otegotne okolnosti – iskazane upornosti, a da uopće nije vrednovao okolnosti vremena i mjesta počinjenja djela, nazočnosti više očevidaca na koje je događaj djelovao zastrašujuće, odnosno okolnost enormne bešćutnosti.

8.2. Ustavni sud opetovano ponavlja da ne dovodi u pitanje zakonitost kazne koja je podnositelju izrečena kako u prvostupanjskom, tako i u drugostupanjskom postupku.

Za Ustavni sud također nije upitno da nakon procesa utvrđivanja činjenica koje tvore subjektivna i objektivna obilježja određenog kaznenog djela, činjenice kaznene odgovornosti okrivljenika i činjenica o kojima ovisi odluka o kazni (zakonskih osnova za odmjeravanje blaže ili strože kazne, za ublažavanje ili pooštravanje kazne, za oslobođenje od kazne ili za izricanje uvjetne osude), slijedi proces vrednovanja, koji ne uključuje, niti je to objektivno moguće, primjenu pravila »in dubio pro reo«. U procesu vrednovanja činjenice se ne utvrđuju, pa je stoga neupitna sloboda suda da isključivo prema svojem uvjerenju ocijeni vrijednost i značenje pojedine utvrđene činjenice i odluči hoće li je ili neće uzeti u obzir.

Ustavni sud, međutim, primjećuje da je u konkretnom slučaju u drugostupanjskom postupku došlo do povećanja kazne (za dodatnih pet godina zatvora na već dosuđenih deset), to jest da je Vrhovni sud bitno drugačije od prvostupanjskog suda vrednovao određenu skupinu činjenica.

Drugačije vrednovanje činjenica također ne bi bilo upitno, kad bi bila riječ o činjenicama koje su podložne vrednovanju radi odluke o kazni i kad se razlozi Vrhovnog suda za takvo povećanje zatvorske kazne ne bi iscrpljivali u sumarnom i uopćenom obrazloženju, koje se pretežito svodi na postizanje »opće svrhe kažnjavanja« (pri čemu jedinu iznimku čini razložno »prevrednovanje« dviju po prvostupanjskom sudu utvrđenih olakotnih okolnosti, kojima Vrhovni sud odriče takvo značenje).

No, prijeporno je to što Vrhovni sud u konkretnom slučaju: (a) na otegotnu stranu »dodaje« niz činjenica koje je prvostupanjski sud utvrdio kao elemente bića samog kaznenog djela ubojstva na osobito okrutan način (kao što su velika mjera bešćutnosti, vrijeme i mjesto počinjenja i nazočnost više očevidaca koje je prizor šokirao), i (b) za jedinu otegotnu okolnost koju je utvrdio prvostupanjski sud (iskazanu upornost počinitelja) navodi da je »podcijenjena«, bez daljnjeg obrazlaganja. Svoju ocjenu, u jednoj rečenici, zaključuje time da je »svemu tome adekvatna kazna zatvora u trajanju od petnaest godina«.

8.2.1. (a) Velika mjera bešćutnosti (višestruko gaženje oštećenika automobilom, udaranje nogama u glavu), vrijeme i mjesto počinjenja (dan, uz frekventnu prometnicu) i s tim povezana nazočnost brojnih očevidaca koje je prizor šokirao, predstavljaju subjektivni i objektivni moment »osobito okrutnog« načina izvršenja kaznenog djela ubojstva i, kao takvi, čine sastavni dio činjeničnog opisa djela, dakle, konkretan način izvršenja putem kojeg je podnositelj ostvario elemente bića kaznenog djela ubojstva na osobito okrutan način, iz citiranog članka 91. točke 3. KZ-a (pri čemu i sam Vrhovni sud napominje u osporenoj presudi kako je riječ o »načinu izvršenja»). Ti momenti »osobito okrutnog« načina izvršenja predstavljaju zakonom propisani kvalifikatorni čimbenik koji djelovanje podnositelja kao počinitelja podvodi baš pod tu zakonsku normu, a koja norma, upravo zbog takvog, kvalificiranog načina izvršenja djela, čini zasebnu inkriminaciju i predviđa težu kaznu u odnosu na kazneno djelo ubojstva koje nije počinjeno »na osobito okrutan način«.

U teoriji kaznenog prava neprijeporno je da okolnosti koje je zakon već uzeo u obzir prilikom propisivanja kaznenog okvira za određeno kazneno djelo sud ne smije još jednom uzeti u obzir kod odmjeravanja kazne, jer bi se inače ista okolnost (na štetu optuženika) vrednovala dva puta (P. Novoselec, Opći dio kaznenog prava, 3. izdanje, Zagreb, 2009., str. 462). Suprotan pristup otvara ustavnopravno pitanje razmjernosti između izrečene kazne u konkretnom slučaju i legitimnog cilja kaznenog zakona odnosno mjerodavnog članka 91. točke 3. KZ-a. Legitiman cilj sastoji se, općenito, u težem kažnjavanju težih kaznenih djela. U slučaju kaznenih djela protiv života i tijela on se postiže na način da zakon već samim propisivanjem znatno rigoroznijeg minimuma zatvorske kazne za kvalificirane oblike kaznenog djela ubojstva (među kojima i ubojstva na osobito okrutan način) teže kažnjava počinitelje takvih ubojstava, za razliku od počinitelja svih drugih oblika kaznenih djela ubojstva i svih drugih kaznenih djela protiv života i tijela koje poznaje kazneno zakonodavstvo.

Od opće zabrane dvostrukog vrednovanja okolnosti važnih za odmjeravanje kazne postoji iznimka: kada sud ocijeni da mora uzeti u obzir one okolnosti koje pobliže određuju kvantitetu ili kvalitetu pojedinih obilježja ili način počinjenja kaznenog djela. To stajalište zastupa i Vrhovni sud (presude I-Kž-342/1994-3 te I-Kž-352/1994 od 25. svibnja 1994). U njima je taj sud zauzeo stajalište da je način postupanja optuženika prije i prilikom počinjenja kaznenih djela nadmašio »prosječnu okrutnost« (u presudi za ubojstvo na okrutan način) odnosno »prosječne okolnosti koje čine niske pobude« (u presudi za ubojstvo iz osvete), pa je zbog toga dopustio dvostruko vrednovanje takvog načina izvršenja – kao kvalifikatorne i kao otegotne okolnosti.

Međutim, Ustavni sud ukazuje da između tih dviju presuda i osporene presude Vrhovnog suda, donesene u konkretnom slučaju, postoji značajna razlika. Tako je u presudi Kž-352/1994 Vrhovni sud, polazeći od važnog interpretativnog zahtjeva kaznenog zakona – da se iznimke od pravila moraju restriktivno tumačiti a ekstenzivno obrazložiti, opširno objasnio razloge za tu iznimku. On je ponajprije odredio pojam »osvete«, kao pretpostavke za strožu kvalifikaciju, koristeći pritom značenje tog izričaja u svakodnevnom govoru, potom je to isto učinio glede pojma »naročito niske pobude«, te nakon toga, metodom komparacije, logički provjerio mogućnost podvođenja ljubomore počinitelja pod pojam »naročito niskih pobuda« – u svjetlu činjenica tog slučaja. Sve to mu je omogućilo da izvede opravdan i logičan zaključak da prvostupanjski sud nije povrijedio zabranu dvostrukog vrednovanja okolnosti važnih za odmjeravanje kazne, jer je on »prema izričitoj odredbi članka 37. stavka 1. OKZRH, uzeo u obzir okolnosti uz koje je djelo počinjeno, ocijenivši da su te okolnosti takve da nadmašuju prosječne okolnosti koje čine niske pobude, pa ih je stoga i ocijenio kao otegotne«.

U ovdje osporenoj presudi Vrhovni sud, međutim, nije tako postupio, već je u obrazloženju svoje odluke o žalbama stranaka zbog odluke o kaznenoj sankciji (str. 5-6) samo ponovio konstatacije prvostupanjskog suda o utvrđenim činjenicama koje treba ocijeniti kao olakotne ili otegotne. Nijednim se svojim razlogom nije osvrnuo na spomenuti interpretativni zahtjev kaznenog prava o ekstenzivnom obrazlaganju iznimki od pravila, niti je obrazložio zašto smatra da je postupanje podnositelja kritične zgode »nadmašilo prosječne okolnosti« koje čine teško ubojstvo iz članka 91. točke 3. KZ-a. Time je postupio protivno stajalištima Europskog suda za ljudska prava o načinu obrazlaganja drugostupanjskih presuda (v. niže u točki 8.3.).

8.2.2. (b) Za Ustavni sud je nedvojbeno da uvjerenje suda višeg stupnja o razmjernosti i svrhovitosti značajnog povećanja zatvorske kazne izrečene po prvostupanjskom sudu može biti opravdano time što je sud višeg stupnja »prevrednovao« one olakotne i/ili otegotne okolnosti koje je prvostupanjski sud kao otegotne odnosno olakotne uzeo u obzir, ili time što je sud višeg stupnja uzeo u obzir neku utvrđenu otegotnu okolnost koju prvostupanjski sud nije uzeo u obzir, iako je trebao. Podrazumijeva se da i takva, neupitna, sloboda uvijek zahtijeva cjelovito obrazloženje.

Međutim, iz osporene drugostupanjske presude razvidno je da drugostupanjski sud u konkretnom slučaju nije primijenio takav postupak. Taj je sud negirao dvije manje značajne olakotne okolnosti, jedinu otegotnu okolnost označio je, bez obrazloženja, kao »podcijenjenu« – ali je nedvojbeno da nije našao nijednu »novu« otegotnu okolnost, za koju bi se moglo tvrditi da ju je prvostupanjski sud zanemario odnosno propustio pri odmjeravanju kazne. Drugostupanjski sud je značenje »novih« otegotnih okolnosti, koje je prvostupanjski sud »propustio« vrednovati, dao činjenicama koje očigledno predstavljaju način izvršenja djela i koje su, kao način izvršenja djela, utvrđene u prvostupanjskom postupku – a zbog čega je u konkretnom slučaju i primijenjen članak 91. točka 3. KZ-a.

Na temelju takvog pristupa, koji pritom ni na koji način nije obrazložen, izuzev uvjerenjem suda o razmjernosti i svrhovitosti, Vrhovni je sud preinačio prvostupanjsku odluku o kazni.

8.2.3. Ustavni sud također napominje da u konkretnom kaznenom predmetu elementi oblikovanja takvog uvjerenja drugostupanjskog suda, osim što nisu razvidni iz osporene presude, nisu razvidni ni iz zapisnika o sjednici vijeća tog suda, održanoj 17. ožujka 2009., u povodu žalbi državnog odvjetnika i podnositelja ustavne tužbe, ni iz zapisnika o vijećanju i glasovanju s te sjednice.

Naime, iz zapisnika o sjednici vijeća razvidno je da je sjednici nazočilo petoro članova vijeća, zapisničar, zamjenik državnog odvjetnika i podnositeljev branitelj, dok podnositelj nije – uz napomenu da je uredno obaviješten, ali se nije našlo svrsishodnim njegovo dovođenje iz pritvora jer ima branitelja, zatim da je sudac izvjestitelj izvijestio o stanju stvari, da je podnositeljev branitelj ponovio i naglasio neke žalbene navode, a zamjenik državnog odvjetnika ostao kod žalbe, čime je okončan dio sjednice kojoj stranke mogu nazočiti.

Iz posebnog zapisnika o vijećanju i glasovanju (članak 81. stavak 1. ZKP-a) razvidno je da je drugom dijelu sjednice, u nejavnom zasjedanju (članak 142. stavak 1. ZKP-a), nazočilo petoro članova vijeća i zapisničar, te da je odluka o prihvaćanju žalbe državnog odvjetnika i povećanju kazne na petnaest godina zatvora donesena jednoglasno. Međutim, o sadržaju vijećanja i glasovanja nema nijednog podatka, unatoč zakonskoj odredbi prema kojoj taj zapisnik sadrži tijek glasovanja i odluku koja je donesena (članak 81. stavak 2. ZKP-a).

8.3. Slijedom svega izloženog u točki 8. do 8.2.3. ovog obrazloženja, Ustavni sud ocjenjuje da su netransparentnim načinom odlučivanja (u postupovnom i materijalnopravnom smislu) o povećanju podnositeljeve zatvorske kazne s deset na petnaest godina zanemarena konvencijska i ustavna jamstva izložena u točkama 5. i 5.1. ovog obrazloženja, te da je na taj način došlo do povrede podnositeljevih konvencijskih i ustavnih prava.

U prvom redu Ustavni sud ističe dužnost valjanog obrazlaganja sudskih presuda, koja se odnosi na dokazanost činjenica (članak 359. stavak 7. ZKP-a) te na razloge kojima se sud vodio pri odmjeravanju kazne (članak 359. stavak 8. ZKP-a), a koja vrijedi i za presude drugostupanjskog suda (članak 391. stavak 1. ZKP-a). To je ne samo neizostavna sastavnica načela pravičnog postupka iz članka 29. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije, zato što procesnom subjektu osigurava pretpostavku za korištenje prava na djelotvoran pravni lijek (članak 18. Ustava, članak 2. stavak 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju), kako to proizlazi iz odluka Europskog suda za ljudska prava (presuda od 26. lipnja 1992. u predmetu Hadjianastassiou protiv Grčke, par. 33.), nego i predstavlja potvrdu časti i dostojanstva subjekta o čijim se pravima i obvezama odlučuje u sudskom postupku. Premda u drugostupanjskom postupku, uređenom nacionalnim pravom tako, da, u načelu, sadržava sve sastavnice načela pravičnog postupka (presuda Europskog suda za ljudska prava od 7. srpnja 1989. u predmetu Bricmont protiv Belgije, par. 78-85.), obrazloženje drugostupanjske odluke ne mora uvijek biti jednako prvostupanjskom, posebice kad je prvostupanjsko obrazloženje bilo vrlo iscrpno, a drugostupanjski sud prihvatio njegovu argumentaciju (presuda Europskog suda za ljudska prava od 29. siječnja 1999. u predmetu Garcia Ruiz protiv Španjolske, par. 29.), ipak se i u tako reduciranom obrazloženju drugostupanjske odluke mora jasno pokazati da je drugostupanjski sud »u stvarnosti ocijenio sva važna sporna pitanja žalbe« (presuda od 19. prosinca 1997. u predmetu Helle protiv Finske, par. 60.).

Kad je, dakle, drugostupanjski sud u konkretnom slučaju svoje »prevrednovanje« olakotnih i otegotnih okolnosti, koje je prvostupanjski sud uzeo u obzir, izvršio na način opisan u točki 8.2. ovog obrazloženja, prema kojem se ne vidi kako je i zašto vrednovao i značenje »novih« otegotnih okolnosti, koje je prvostupanjski sud »propustio« vrednovati, onda se mora zaključiti da je prvostupanjsku odluku o kazni preinačio na štetu podnositelja, a da, s aspekta zaštite ustavnog prava podnositelja na pravično suđenje, nije valjano i u skladu sa zahtjevima okolnosti konkretnog slučaja, obrazložio svoju odluku.

Nadalje, Ustavni sud također smatra potrebnim primijetiti da značenje prava na »dobro pravosuđe« i pošteno suđenje u demokratskom društvu nužno uključuje jednakost sredstava stranaka u postupku, to jest obvezu suda da svakoj strani u postupku dade mogućnost da iznese svoje razloge u uvjetima koji je ne stavljaju u položaj očite neravnopravnosti u odnosu na protivnu stranu. U tom je smislu neprihvatljivo, napose kad je riječ o kaznenom postupku za teško kazneno djelo, u kojem se okrivljeniku mogu izreći teške sankcije, da okrivljenikova nazočnost sjednici drugostupanjskog vijeća ne bude osigurana samo iz razloga »nesvrsishodnosti«, zbog toga što ima branitelja (pa i neovisno o tome što je sud, prema zakonu, ovlašten o tome slobodno odlučiti).

Prema stajalištu Europskog suda za ljudska prava, osobna nazočnost podnositelja pravnog lijeka pred drugostupanjskim sudom, doduše, nije potrebna, ako taj sud rješava samo o pravnim pitanjima o kojima se podnositelj već ranije izjasnio u podnesku (presuda Europskog suda za ljudska prava od 2. ožujka 1987. u predmetu Monnell i Morris protiv UK, par. 58. i 68.). No, postupak preinačenja odluke o kazni ne uključuje samo rješenje pravnog pitanja o tome spada li određena okolnost u olakotne ili otegotne, nego, u svom nastavku, prosudbu o tome koja vrsta i mjera kazne najbolje odgovara potrebama konkretnog slučaja. Ta prosudba nije diskrecijska, jer je podvrgnuta načelu zakonitosti: pri izricanju kazne sud mora voditi računa o javnim interesima te o interesu okrivljenika, kako to propisuje KZ u članku 50. – o svrsi kažnjavanja. Kad se, dakle, prvostupanjski sud (ili u konkretnom slučaju drugostupanjski sud, svojim »prevrednovanjem« utvrđenih pravno relevantnih okolnosti za izbor i odmjeru kazne) opredjeljuje za određenu vrstu i visinu kazne, on mora objasniti na temelju čega je donio zaključak o »prevrednovanju« neke utvrđene otegotne ili olakotne okolnosti, poglavito tamo gdje je, na temelju takvog zaključka, došlo do znatnijeg preinačenja izrečene kazne na štetu optuženika.

Ustavni sud pritom posebno napominje da ne odriče a priori valjanost procjeni Vrhovnog suda da je u konkretnom slučaju dosuđenih petnaest godina zatvora (ili kakva druga mjera kazne unutar zakonskog okvira) – primjerena kazna. Za takvo preinačenje, međutim, potrebno je da iz obrazloženja presude bude razvidno uvažavanje pravnih standarda koji su izraženi u ovoj odluci.

8.4. Ustavni sud naglašava iznimnu važnost utvrđenja i pravnih stajališta izloženih u točkama 8.2. do 8.3. ovog obrazloženja, kao i dužnost svih sudova, a napose Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao najvišeg suda u Republici Hrvatskoj, koja proizlazi iz Ustava i međunarodno preuzetih obveza Republike Hrvatske, da u kaznenopravnoj praksi općenito, kao i u daljnjem postupanju u konkretnom kaznenom predmetu, ta stajališta uvažavaju i dosljedno ih implementiraju.

9. U ustavnoj tužbi također se ističe, kao jedan od razloga za stajalište o povredi podnositeljevih ustavnih prava, upitna nepristranost jednog od sudaca – članova drugostupanjskog sudskog vijeća, te se iznose sumnje o njegovoj objektivnosti i mogućem utjecaju na drastično povećanje zatvorske kazne, a zbog postojanja osobnog sukoba između tog suca i podnositeljevog branitelja odnosno postojanja određene njihove međusobne netrpeljivosti, čime bi bili ostvareni razlozi za otklon toga suca, prema članku 36. stavku 2. ZKP-a.

Prigovor u smislu članka 36. stavka 2. ZKP-a podnositelj je prvi put istaknuo u ustavnoj tužbi, pa bi se, imajući u vidu činjenicu da je tijekom trajanja kaznenog postupka imao, i propustio, dvije prigode za isticanje takvih prigovora, podnositeljeva ustavna tužba u tom dijelu morala odbaciti zbog nedopuštenosti. Pritom Ustavni sud podsjeća na svoju odluku, broj: U-III-857/2008 od 1. listopada 2008., u kojoj je izrekao stajalište da je podnositelj, koji je pred redovnim sudom propustio iznijeti prigovore postupovne naravi, koje iznosi tek u ustavnoj tužbi, bitno umanjio mogućnost redovnih sudova da reagiraju na eventualne povrede zakona, uslijed čega činjenica neiscrpljenosti pravnog puta još više poprima na važnosti.

No, Ustavni sud ipak nije u tom dijelu odbacio podnositeljevu ustavnu tužbu, nego ju je razmotrio u cijelosti, kako bi istaknuo svoju ocjenu da se u slučaju opisanom u podnositeljevoj ustavnoj tužbi načelno ne može uskratiti zaštita ustavnog prava na suđenje pred nepristranim sucem, zajamčena člankom 29. Ustava, posebice u nedostatku drugih, redovnih i izvanrednih pravnih sredstava u okviru kaznenog postupka.

Osobna uvjerenja, predrasude i pristranosti, načelno, mogu se odraziti na objektivnost svake osobe, pa i svakog suca. Pritom se, međutim, pitanja svjetonazora ili političkih uvjerenja i njihova povezanost sa sudskim predmetom, njegovom činjeničnom i pravnom prirodom, treba dovesti u izravnu svezu sa subjektivnim odnosom suca u konkretnom predmetu, kako bi sumnja u njegovu nepristranost (članak 36. stavak 2. ZKP-a) bila razborita i objektivno provjerljiva. U konkretnom slučaju, položaj i funkcija suca – člana drugostupanjskog vijeća koje je u predmetu odlučivalo, te činjenica da je odluka vijeća donesena jednoglasno, predstavljaju jamstva protiv razborite dvojbe glede njegove nepristranosti. Stoga sudjelovanje toga suca u donošenju osporene drugostupanjske presude, prema ocjeni Ustavnog suda, nema značenje povrede podnositeljevih konvencijskih i ustavnih prava.

10. Zbog razloga izloženih u točkama 8. do (uključivo) 8.4. ovog obrazloženja Ustavni sud je zauzeo stajalište o djelomičnoj osnovanosti ustavne tužbe, te je, na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donio odluku kao u točkama I., II. i III. izreke.

11. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2374/2009
Zagreb, 4. listopada 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 119/2010-3110