## Zaključak Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-437/1996 od 6. prosinca 2000. godine i Izdvojeno mišljenje uz Zaključak Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-437/1996

### NN 127/2000 (20.12.2000.), Zaključak Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-437/1996 od 6. prosinca 2000. godine i Izdvojeno mišljenje uz Zaključak Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-437/1996

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2371

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik
Suda te suci Velimir Belajec, Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Jurica Malčić,
Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Vice Vukojević i Milan Vuković, u
postupku surad­nje s među­narodnim savjetnicima Komisije Vijeća Europe za
demokraciju putem prava, na sjednici održanoj 6. prosinca 2000. godine donio je

## ZAKLJUČAK

I. Prima se na zna­nje miš­lje­nje međunarodnih savjetnika u predmetu
ustavne tužbe pod brojem: U-III-437/1996, podnosite­ljice M. B. iz O., u povodu
koje je Ustavni sud Republike Hrvat­ske donio odluku o usvaja­nju ustavne tužbe,
dana 8. ožujka 2000. godine, i o vraća­nju predmeta Državnom sudbenom vijeću
radi ponovnog postupka koja je objav­ljena u »Narodnim novinama«, broj 31/00.

II. Miš­lje­nje međunarodnih savjetnika objavit će se u »Na­rod­nim
novinama«.

Obrazlože­nje

Teme­ljem Odluke o sudjelova­nju međunarodnih savjetnika u postupku zaštite
ma­njinskih prava pred Ustavnim sudom Repub­like Hrvatske, donijete 22.
listopada 1996. i 7. trav­nja 1997. godine, u postupku u povodu ustavne tužbe
M. B. iz O. sudjelovali su članovi Komisije Vijeća Europe za demokraciju putem
prava (Venecijanske komisije), i to gospoda Matthew Russell, bivši viši pravni
savjetnik Državnog odvjetnika Irske i Armando Marques Guedes, bivši predsjednik
Ustavnog suda Portugala koji su u predmetu Sudu dostavili svoje prethodno i
konačno miš­lje­nje (17. rujna 1998. i 1. lip­nja 2000. godine).

Zak­ljučak o objavi miš­lje­nja teme­lji se na članku 5. točki 4. uvodno
navedene Odluke.

Broj: U-III-437/1996
Zagreb, 6. prosinca 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

MIŠLJENJE MEĐUNARODNIH SAVJETNIKA

U ustavnoj tužbi od 12. srp­nja
1996. godine podnosite­ljica je navela da su joj odlukom Državnog sudbenog vijeća
od 16. svib­nja 1996. godine, kojom ona nije bila imenovana u Općinski sud u
O., povrijeđena prava teme­ljem više odredaba Ustava Republike Hrvatske, i to članka
14. (jednakost u pravima neovisno o nacionalnom podrijetlu i jednakost pred zakonom),
članka 18 (pravo na žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u
postupku prvog stup­nja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom), članka 26.
(jednakost pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne
ovlasti) i članka 44. (pravo pod jednakim uvjetima biti prim­ljen u javne službe)
– što je sve razultiralo povredom najviših vrednota ustavnog poretka navedenih
u članku 3. Ustava.

Izjaš­nje­njem od 9.
listopada 1996. godine Državno sudbeno vijeće je u prvom redu poricalo nadležnost
Ustavnog suda za ocjenu odluka Vijeća uopće, te odluke od 16. svib­nja 1996.
posebno, jer ­njome podnosite­ljica nije ni razriješena sudačke dužnosti niti
je u ­njoj spomenuto ­njezino ime. Da­lje je navedeno kako su podnosite­ljičine
tvrd­nje o povredi ­njezinih ustavnih prava neuteme­ljene, te da je Vijeće,
odlučivši je ne imenovati, postupilo sukladno zakonu i svom Poslovniku.

(I)

Porica­nje sa strane Vijeća
nadležnosti Ustavnog suda za odlučiva­nje o ovoj ustavnoj tužbi teme­lji se u
kraj­njoj liniji na tvrd­nji da takva nadležnost – unatoč neograničenoj
formulaciji ovlasti, što su izrijekom dane Ustavnom sudu člankom 125. Ustava u
zaštiti ustavnih sloboda i prava čovjeka i građanina – nije bila namjera Ustava
Republike Hrvatske, kad su ta prava dovedena u pita­nje djelova­njem Državnog
sudbenog vijeća, za razliku od svih drugih tijela s javnim ovlastima. Ta je
tvrd­nja neodrživa. Budući da su odluke Suda već ustvrdile postoja­nje takve
nadležnosti, za svrhe ovog miš­lje­nja nepotrebno se je o tome da­lje izjaš­njavati.
U pravnoj prirodi ili obliku odluke od 16. svib­nja 1996. godine nema niče­g što
bi je izuzelo iz okvira te nadležnosti.

(II)

1. Što se tiče merituma ove
ustavne tužbe glavna teškoća proizlazi iz oskudnosti relevantne dokumentacije i
či­njenice da dokumentacija takva kakva jest potiče da­lj­nja pita­nja.

Dokumenti važni za predmet su
odluka od 16. svib­nja 1996. godine, zapisnik sjednice Vijeća od tog datuma i
pisana miš­lje­nja o M. B. predsjednika Županijskog suda u B. (od 9. trav­nja
1996.) i predsjednice Općinskog suda u O. (od 7. ve­ljače 1996.), koja su bila
dostav­ljena Ministarstvu pravosuđa, a ono ih je proslijedilo Vijeću 18. trav­nja
1996.

Odluka Vijeća ne spomi­nje M.
B. i sadržava samo imenova­nje D. Ž. sutki­njom Općinskog suda u O..

2. Nije jasno koju je
dokumentaciju Ministarstvo pravosuđa dostavilo Vijeću 18. trav­nja 1996., uz već
navedena dva miš­lje­nja. U dopisu Ministarstva kaže se: »Također vam dostav­ljamo
podatke o radu kandidatki­nje B. M. kojima Ministarstvo pravosuđa raspolaže.«

Također nije jasno je li
predsjednik Vijeća prihvatio ponudu Ministarstva da će dostaviti svim članovima
Vijeća preslike »ostale dokumentacije«, te ako jest, koja je to dokumentacija. Članak
17. Zakona o Državnom sudbenom vijeću, po svemu sudeći, ograničava
dokumentaciju koju je Ministarstvo ovlašteno slati Vijeću i koju je, sukladno
tome Vijeće ovlašteno razmatrati.

3. U svojim pisanim miš­lje­njima
dva su predsjednika sudova izrazila svoje ocjene o M. B. Predsjednik Županijskog
suda opće­nito se izrazio povo­ljno. Nasuprot tome, predsjednica Općin­skog
suda se u podužoj ocjeni usprotivila imenova­nju gđe B. i pre­poručila je D. Ž.,
jedinu drugu kandidatki­nju. Navela je četiri raz­loga za svoje ne­gativno miš­lje­nje
o gđi B.:

– obraća­nje višim tijelima
sudske uprave (pored ostalog i u vezi s predsjednicom osobno) mimo zna­nja
predsjednice, što je, kako kaže, suprotno Poslovniku suda;

– nepoštiva­nje (način nije
specificiran) sudskog Poslovnika u ponaša­nju prema drugim zaposlenicima u
sudu;

– zahtjeve daktilografki­nja
iz odjela gđe B. da ih se premjesti na druge poslove (nije specificirano zbog
kojih razloga su to tražile);

– či­njenicu da je jedan
saborski odbor u studenom 1992. na zahtjev Okružnog suda u O. pokrenuo postupak
za razrješe­nje gđe B. sudačke dužnosti u Općinskom sudu u O. prije isteka roka
na koji je izabrana.

4. Predsjednica Općinskog
suda razradila je svoje stajalište na sastanku Vijeća. Navela je da se ne može
uputiti nijedan prigovor koji se tiče količine ili kakvoće rada gđe B. Ona joj
ipak nije dala pozitivnu ocjenu zato što u odnoše­nju gđe B. prema
zaposlenicima suda nedostaje poštova­nja za kole­ge suce i za predsjednicu, i
jer je dobila pritužbu (koju nije iscrpno objasnila) na ­njezino ponaša­nje
1990. godine, kad je gđa B. morala raditi s biračima u biračkom odboru. Njezin
najozbi­ljniji prigovor, rekla je, tiče se pokreta­nja postupka u 1992. godini.

5. Predsjednik Županijskog
suda samo je izjavio da se slaže s navodima svoje kole­gice. Nije rekao, niti
ga se pitalo, zašto je prije dao povo­ljnu ocjenu. Posebno začuđuje što
predsjednik nije obrazložio promjenu svog miš­lje­nja, i što nijedan član Vijeća
nije to tražio, naročito kad se ima u vidu da je svoje povo­ljno miš­lje­nje
napisao nakon što je primio nepovo­ljno miš­lje­nje svoje kole­gice, koje se
odnosilo i na postupak iz 1992. godine.

Nije vid­ljivo je li on dao pisanu ocjenu o D. Ž.

6. Jedina druga rasprava u vezi s M. B., koja se navodi u zapisniku
sjednice Vijeća (osim one o kojoj se govori u točki 7.), jest da je na pita­nje
člana Vijeća iznesen podatak kako se o zahtjevu za ­njezino razrješe­nje iz
1992. godine nikada ništa nije odlučilo, ne­go je postupak ostao nedovršen.

Nakon što je predsjednica Općinskog suda ukratko izrazila svoju podršku
D. Ž., a predsjednik Županijskog suda izjavio da se s ­njom slaže, članovi su
pristupili glasova­nju. M. B. nije dobila nijedan glas, a D. Ž. dobila je sve
glasove.

7. Izaziva razmiš­lja­nje ova tvrd­nja Državnog sudbenog vijeća.

»U tijeku razmatra­nja molbi i rasprav­lja­nja o kandidatima nije bilo
govora o tome tko je od kandidata koje nacionalnosti, pa se u tom smislu nije
rasprav­ljalo ni o podnosite­ljici ustavne tužbe.«

Zapisnik te sjednice (koje­g je, kako se vidi, vodila djelatnica
Ministarstva pravosuđa, i točnost koje­g nije bila dovedena u pita­nje) bi­lježi
da je jedan od članova Vijeća upitao:

»Koje je nacionalnosti gospođa B.?«

a predsjednica Općinskog suda je odgovorila:

»Ne znam, čini mi se da se izjaš­njavala kao neopredije­ljena, ali
nemojte me držati za riječ.«

Ovakva či­njenična proturječnost je neumjesna no nije nužno da Sud
donosi zak­ljučke u pogledu tog aspekta ovog predmeta imajući u vidu zak­ljučke
pod III(b) i (c) koji slijede.

Druga očigledna či­njenična proturječnost može se uočiti izme­đu navoda
podnosite­ljice da joj nije dana mogućnost uvida u predmet do 12. srp­nja 1996.
(dan uoči pos­ljed­nje­g dana za pod­noše­nje ustavne tužbe), unatoč pisanom
zahtjevu Vijeću na dan 13. lip­nja, i navoda u izjaš­nje­nju Vijeća kako je
imala mogućnost uvida u materijale, da je to doista htjela učiniti. Premda u
ovom predmetu nije nužno do kraja razjaš­njavati ovo pita­nje, treba biti jasno
da je posve neprimjereno bilo kakvo namjerno ometa­nje uvida u spis osobi koja
nije uspjela u postupku, zato da bi se spriječila u poseza­nju za pravnim
lijekovima.

(III)

Nužno je razmotriti nekoliko točaka:

(a) Moglo bi se reći da u odlučiva­nju o podobnosti bilo koje­g
kandidata za pravosudnu dužnost jedini kriterij, koji Državno sudbeno vijeće može
s pravom uzeti u obzir, jesu formalni uvjeti propisani zakonom za obnaša­nje
takve dužnosti, kao i pita­nja koja su objektivno važna za osobnu primjerenost
kandidata, kao što je navedeno u članku 8. Zakona o sudovima. Ako se, dakle,
pokaže da je Vijeće u odlučiva­nju o kandidatu uzelo u obzir pita­nja koja nije
smjelo imati u vidu, ­nje­gova je odluka neispravna i mora se ukinuti.

(b) U ovom se slučaju ne može zanemariti da je na Vijeće utjecala či­njenica
postoja­nja pritužbe protiv gđe B. iz 1992. godine. To zato što je Vijeće
obaviješteno kako je to bilo glavnim razlogom za protiv­lje­nje ­njezine
predsjednice ­njezinu imenova­nju, dok drugi razlozi, što ih je ona spomenula,
nisu bili predmetom pita­nja članova Vijeća, i čini se da zbog svoje kraj­nje
neodređene naravi zaista nisu imali značajnije­g udjela.

Budući da u postupku iz 1992. odluka nikada nije donesena – premda je više
ne­go primjereno vrijeme za tu svrhu isteklo – Vijeće ga nije smjelo uzeti u
obzir, jer ne predstav­lja ništa više od nedokazane i nedorečene optužbe.
Uzimajući ga u obzir, Vijeće je postupilo neprimjereno te na taj način doista gđu
B. – u usporedbi s drugom kandidatki­njom – lišilo Ustavom zajamčenog prava na
jednak postupak. Stoga je odluka bitno pogrešna.

(c) Također bi se moglo reći da Vijeće, kad je uzelo u obzir druge
razloge protiv imenova­nja, pisane i usmene, koje je tako neprecizno iznijela
predsjednica Općinskog suda – a mora se pretpostaviti da je tako postupilo –
nije smjelo to učiniti, a da prethodno nije tražilo i dobilo dovo­ljno
pojedinosti koje bi članovima omogućile da sami odvagnu težinu va­ljanosti tih
razloga, ako je takve težine uopće bilo. Pojedinosti je bilo tako malo da Vijeće
nije moglo oblikovati – kao što je trebalo – svoju ocjenu o kvalificiranosti gđe
B.

Bilo bi posebno važno da je Vijeće dalo takvu svoju ocjenu, budući da
iznijeti razlozi protiv­lje­nja pokazuju kako postoje osobna razmimoilaže­nja
između predsjednice Općinskog suda i gđe B., za koja se može osnovano misliti
da su obojila predsjedničino miš­lje­nje o ­njezinoj kole­gici, a osim toga
Vijeće nije ni zatražilo pojaš­nje­nje od predsjednika Županijskog suda – u
vezi s ­nje­govim proturječnim miš­lje­njima – što je bilo nužno za donoše­nje
odluke.

To je, također, razlog za ukida­nje odluke.

(d) Odluka Državnog sudbenog vijeća ne sadrži nikakve razloge za odbija­nje
M. B. Premda je točno da članci 101. i 102. Zakona o sudovima iz 1993. predviđaju
mogućnost da sudac ne bude ponovno imenovan, stvarna situacija je ta da je
sudac, imenovan u bivšem pravnom sustavu, zbog prvog stavka članka 100., izložen
mogućnosti koja nije postojala kad je on bio imenovan, tj. da će ­nje­gov
izvorni mandat biti skraćen iz razloga koji nemaju veze s primjerenošću ­nje­gova
ponaša­nja. Kad je tako, može se smatrati da je stvarna narav ovih slučajeva
razrješe­nje od dužnosti i da stoga u slučaju osoba koje su na sudačku dužnost
došle u bivšem sustavu, a sada traže ponovno imenova­nje na istu dužnost pod važećim
pravnim sustavom, Vijeće mora navesti razloge za neimenova­nje.

Bilo bi pože­ljno – na čemu
bi trebali raditi Vijeće i sudovi – osigurati da javno poštiva­nje nezavisnosti
sudaca ne bude sma­njeno postoja­njem sustava ograniče­nja mandata, koji leži
izvan učinkovitog nadzora suda, a koji je dobio zaštitu ustavnog poretka.

Navođe­nje razloga u takvu
slučaju bilo bi sukladno obvezi da se djeluje u skladu s Ustavom, koja je Vijeću
izrijekom nametnuta člankom 121. Ustava Republike Hrvatske. Ono bi omogućilo
Ustavnom sudu, u slučaju ustavne tužbe, primjereno obaviti ­nje­govu funkciju
iz članka 125. Ustava, tj. zaštititi ustavna prava kandidata. Ako razlozi za
odluku nisu navedeni, Sud može ispitati samo posve formalne aspekte postupka
odlučiva­nja, a nije u sta­nju provjeriti jesu li ovlasti Vijeća primije­njene
na način koji je u neskladu s ustavnim zahtjevima, i nije u sta­nju procijeniti
je li Vijeće uzelo u obzir išta što se drži samovo­ljnim, ili što predstav­lja
povredu nekog jamstva iz Ustava. Isto tako, odbijeni kandidat i ­nje­govi
pravni savjetnici u sličnom su nepovo­ljnom položaju kad donose odluku o tome
hoće li ili neće podnositi pravni lijek protiv odluke.

Nije nužno da razlozi budu navedeni u formalnoj odluci Vijeća – u stvari
to ne bi bilo primjereno. Međutim, ti bi razlozi trebali biti jasno navedeni u
zapisniku ili drugoj zabi­lježbi o sjednici Vijeća.

(e) Premda dosadaš­nja praksa Ustavnog suda o odlukama Državnog sudbenog
vijeća nije uspostavila načelo navođe­nja razloga, ona po svemu sudeći nije u
neskladu s tim načelom. Na primjer, u predmetu U-III-499/1996 od 19. studenoga
1997. godine, u kojem je Sud odbio ustavnu tužbu, u sadržaju tog predmeta ništa
nije upućivalo na to da je Vijeće uzimalo u obzir okolnosti koje nisu bile
primjerene ­nje­govu razmatra­nju. Taj se predmet jasno razlikuje od ovoga.

(f) Navođe­nje razloga u slučaju odbijenih prijava za ponovno imenova­nje
potiče pita­nje o tome ne bi li razloge trebalo navesti i u slučaju drugih
odbijenih kandidata te, ako se ne moraju navesti, bi li takvo razlikova­nje
samo po sebi značilo nejednakost u postupku. No, jednakost nije isto što i
jednoobraznost, a u pravu, kao i u životu, ako su važne okolnosti različite,
nije nepravedno imati različite položaje. Ili, drugim riječima, ustavni koncept
jednakosti ne zahtijeva posve jednak tretman svih osoba bez (uviđa­nja)
priznava­nja razlika u važnim okolnostima.

Okonča­nje osobne sudačke karijere razlikuje se od neimeno­va­nja na
sudačku dužnost osobe koja još nije bila sudac – riječ je o razlici koju bi uočio
i veliki broj širokog građanstva. Možda bi se moglo nagovijestiti kako sa
stajališta Ustava ne bi bilo neprih­vat­ljivo postoja­nje različitih postupaka
za te dvije kate­gorije kan­di­data.

No, u ovom slučaju nije nužno doći do konačnog zak­ljučka o tom pita­nju,
jer se ne radi o odbija­nju novog imenova­nja.

Međutim, Vijeće bi i samo moglo doći do zak­ljučka o po-
že­lj­nosti uvođe­nja takve prakse u svim slučajevima. Također bi moglo
razmotriti uvođe­nje donekle razrađenije­g postupka za procjenu odgovarajućih
svojstava pojedinih kandidata u pogledu ­njihovih zasebnih i odgovarajućih
svojstava, kao što su kvalifikacija, iskustvo, dosadaš­nji rad (na odgovarajući
način) i slično, kao i zapisiva­nja izjave svakog člana Vijeća o tim
svojstvima, umjesto samog glasova­nja diza­njem ruke.

1. lip­nja 2000.

**Matthew Russell i
Armando M. Marques Guedes**

IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz Zak­ljučak Ustavnog suda Republike Hrvatske
broj: U-III-437/1996

U svezi Zak­ljučka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-437/1996
donijetog na sjednici dana 6. prosinca 2000. godine, kojim se: I. »Prima na zna­nje
miš­lje­nje međunarodnih savjetnika u predmetu ustavne tužbe pod brojem:
U-III-437/1996, podnosite­ljice M. B. iz O., u povodu koje je Ustavni sud
Republike Hrvatske donio odluku o usvaja­nju ustavne tužbe, dana 8. ožujka
2000. godine, i o vraća­nju predmeta Državnom sudbenom vijeću radi ponovnog
postupka, koja je objav­ljena u »Narodnim novinama«, broj 31/00, II. Miš­lje­nje
međunarodnih savjetnika objavit će se u »Narodnim novinama«, izdvojio sam svoje
miš­lje­nje i glasovao protiv Zak­ljučka Ustavnog suda Republike Hrvat­ske.

Suglasno odredbama članka 26.
st. 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99), dajem obrazlože­nje razloga za izdvaja­nje miš­lje­nja s
time da se uz Zak­ljučak objavi.

Odluka o sudjelova­nju međunarodnih struč­njaka u postupku zaštite ma­njinskih
prava pred Ustavnim sudom Republike Hrvat­ske od 7. trav­nja 1997. godine, teme­ljem
koje je prihvaćen navedeni Zak­ljučak, bila je donijeta uz aktivnu asistenciju
Ministarstva va­njskih poslova Hrvatske i Teza o vidovima surad­nje Ustavnog
suda s Venecijanskom komisijom (demokracija putem prava). To jasno proizlazi iz
Zapisnika s radnog sastanka od 11. rujna 1996. i 29. kolovoza 1996.

Odluka je sadržavala uvjete
koji su se trebali ispuniti da bi se miš­lje­nje međunarodnih savjetnika u
konkretnom slučaju predmeta spora broj: U-III-437/1996 i objavilo.

U članku 2. Odluke se navodi
da će međunarodni struč­njaci (Zak­ljučak ih naziva savjetnici) sudjelovati u
svim predmetima u kojima se podnosite­lji pozivaju na povredu ma­njinskih prava
utvrđenu Ustavnim zakonom, Međunarodnim ugovorom iz članka 134. Ustava
Republike Hrvatske ili drugim propisima.

U članku 3. Odluke navedeno
je da će se to isto učiniti ako se pripadnik ma­njine poziva na povredu drugih
prava i navodi »da je povreda poči­njena zbog
či­njenice što se radi o pripadniku ma­njine«.

Kad međunarodni struč­njaci
odluče o sudjelova­nju u postupku, Ustavni sud se je točkom 5. Odluke obvezao,
da će, ako to struč­njaci zatraže, i ako dostave u roku od tri (3) mjeseca
prethodno pismeno miš­lje­nje, objaviti ga u »stručnoj publikaciji«, dostupnoj
javnosti. Isto tako, u članku 6. stavak drugi jasno je navedeno da: »Konačno miš­lje­nje
objav­ljuje se u pravilu istodobno s objavom Odluke Suda u »Narodnim
novinama«.«

Ustavni sud u svom obrazlože­nju
donoše­nja Zak­ljučka na sjednici suda od 6. prosinca 2000. godine ističe da to
čini teme­ljem odredbe članka 5. točke 4. Odluke. Međutim moram primije­titi
dvije stvari koje obeskrep­ljuju taj navod Suda.

Pravilnim iščitava­njem točke
4. članka 5. Odluke vidi se da dava­nje i objava konačnog miš­lje­nja nakon
donoše­nja odluke Su­da »obvezno je ako se radi o miš­lje­nju koje se ne slaže
s izrekom odluke, a po zahtjevu međunarodnih struč­njaka ako se radi o miš­lje­nju
koje se slaže s izrekom ali se ne slaže s obrazlože­njem odluke.«

Iz Odluke ovoga suda koja je donijeta prije dava­nja miš­lje­nja, tj.
koja je donijeta na sjednici Suda 8. ožujka 2000., te objav­ljena u »Narodnim
novinama« broj 31/00, i izreka i obrazlože­nje su sukladni datom miš­lje­nju,
pa prema tome nema razloga za objav­ljiva­nje.

Konačno, donijeta Odluka je bila na snazi određeno vrijeme važe­nja. U članku
9. jasno je utvrđen vremenski rok važe­nja Odlu­ke i glasi: »Ova Odluka stupa
na snagu danom donoše­nja i prestaje važiti danom ratifikacije Europske
konvencije o zaštiti ­ljud­skih prava i teme­ljnih sloboda u Saboru Republike
Hrvatske, a najkasnije do kraja 1999. godine«.

Nema, dakle, pravnog osnova za donoše­nje Zak­ljučka o naknadnom objav­ljiva­nju
miš­lje­nja angažiranih savjetnika jer su oni to miš­lje­nje dostavili poslije
donoše­nja Odluke Ustavnog suda i šest mjeseci nakon isteka roka traja­nja
Odluke na koju se Sud poziva.

Kao da Ustavni sud sam sebi daje ma­nji značaj prihvaćenim i izraženim
stajalištem u Odluci od 8. ožujka 2000. godine.

Imajući u vidu stajališta Suda izražena u Odluci i naknadno savjetničko
miš­lje­nje, moglo bi doći do zabune o prednosti sud­skog izraženog miš­lje­nja
i naknadnog miš­lje­nja savjetnika.

Zato sam glasovao protiv donoše­nja ovakvog Zak­ljučka, izd­vojio svoje
miš­lje­nje prilikom ­nje­govog prihvaća­nja na sjednici Su­da.

Sudac Ustavnog suda
**Milan Vuković,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Ostalo, NN 127/2000-2371