## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-302/1997 od 28. studenoga 2001.

### NN 111/2001 (14.12.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-302/1997 od 28. studenoga 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1852

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci
Marijan Hra­njski, Mario Kos, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
povodu ustavne tužbe Akcionarskog društva »A.« iz S., zastupanog po N. i D. H.,
odvjetnicima iz Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 28. studenoga 2001.
godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1331/1996 od 26. rujna 1996., te se predmet
vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovno odlučiva­nje.

```
Obrazlože­nje
```

1. Podnosite­lj je podnio pravodobnu i
dopuštenu ustavnu tužbu protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske, nave­de­ne
u izreci, kojom je taj Sud odbio reviziju podnosite­lja ustavne tužbe, tuženika
u sporu, i potvrdio presudu Županijskog suda u Z., broj: Gž-5269/95 od 10.
listopada 1995. godine.

Tom je presudom
odbijena žalba i potvrđena presuda Općinskog suda u Z., broj: Pr-5149/91 od 1.
ožujka 1994. u točkama I., II., VI. i VII., to jest u dijelu kojim je utvrđeno
da su rješe­nja tuženika od 13. studenoga 1991., o prestanku rada dvoje tužite­lja
(J. F.-S. i M.M.), ništava i bez pravnog učinka i da ih je tuženik dužan
vratiti na rad, odnosno omogućiti im obav­lja­nje poslova koje su obav­ljali
prije prestanka rada.

2. Podnosite­lj
ustavne tužbe postav­lja pita­nje u koju državu i na koje poslove je dužan
vratiti tužite­lje na rad, s obzirom na raspad bivše SFRJ i či­njenicu da su
Republika Hrvatska i Republika Makedonija postale dvije samostalne države.

Poziva se pritom
na odredbe članaka 16. i 17. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«,
broj 53/91, 91/92 i 112/99, da­lje: ZPP), prema kojima je sud dužan po službenoj
dužnosti tijekom čitavog postupka paziti na svoju nadležnost pa kada utvrdi da
nije nadležan, dužan se takvim i oglasiti, ukinuti provedene rad­nje i odbaciti
tužbu, što u konkretnom slučaju niti jedan od sudova nije učinio.

Smatra neuteme­ljenim
poziva­nje sudova na odredbu članka 27. u svezi s člankom 65. ZPP-a, na kojima
su ti sudovi zasnovali svoju nadležnost.

Tvrdi, naime, da je
morala biti primije­njena odredba članka 55. Zakona o rješava­nju sukoba zakona
s propisima drugih zema­lja u određenim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91,
da­lje: ZRSZ), prema kojoj bi u konkretnom slučaju nadležnost suda Republike
Hrvatske postojala kada bi strana pravna osoba – tuženik, imala u Republici
Hrvatskoj svoje predstavništvo ili zastupništvo ili kad bi u Republici
Hrvatskoj postojalo sjedište pravne osobe kojoj je povjereno obav­lja­nje
poslova strane pravne osobe. Kako niti jedno od toga nije slučaj, to ne postoji
nadležnost suda u Republici Hrvatskoj, teme­ljem članka 55. ZRSZ, i tužbu je va­ljalo
odbaciti.

3. Pored
navedenog, podnosite­lj ustavne tužbe smatra donesene odluke nezakonitim i u
pogledu primjene materijalog prava, tvrdeći da su tužite­lji dobili otkaz iz
razloga navedenih u članku 18. bivše­g Zakona o osnovnim pravima iz radnog
odnosa (»Narodne novine«, broj 34/91, da­lje: ZOPRO), to jest zbog
nesposobnosti za izvršava­nje poslova radnog mjesta na koje su raspoređeni, da
nije bilo mogućnosti raspoređiva­nja na drugo radno mjesto, a sve u svezi s
novonastalom geopolitičkom situacijom te da s obzirom na to, a sukladno
odredbama članka 75. stavka 2. točke 1. ZOPRO, članka 74. bivše­g Zakona o
radnim odnosima (»Narodne novine«, broj 19/90 i 19/92, da­lje: ZRO) te odredbi
članka 123. Kolektivnog ugovora Akcionarskog društva »A.« S. od 11. lip­nja
1991., nije postojala obveza poslodavca da tužite­ljima odredi otkazni rok.

Ukazuje i na više primjera
prakse Županijskog suda u Gradu Z. u istovjetnim slučajevima, koja je suprotna
ovdje osporavanim odlukama, poziva se i na primjere takve prakse Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, a posebno ističe i poziva se na odluku Ustavnog suda
Republike Hrvatske, broj: U-III-305/1998 od 5. trav­nja 2001., kojom je ­nje­gova
ustavna tužba, u či­njenično i pravno istovjetnom predmetu, usvojena i kojom je
ukinuta odluka Vrhovnog suda Republike Hrvatske.

Ističe povrede odredaba
članka 3. (najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske), članka 5. (»U
Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u skladu s Ustavom, a ostali propisi i s
Ustavom i sa zakonom. Svatko je dužan držati se Ustava i zakona i poštivati
pravni poredak Republike Hrvatske.«), članka 14. (opća jednakopravnost,
jednakost svih pred zakonom), članka 26. (»Svi su građani i stranci jednaki
pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.«) i
članka 115. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske (prema Ustavu Republike
Hrvatske – »Narodne novine«, broj 41/01 – članak 117. stavak 3. – »Sudovi sude
na teme­lju Ustava i zakona.«).

Slijedom navedenog predlaže
ukida­nje osporavanih odluka.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Stajalište o osnovanosti
ustavne tužbe podnosite­lja Ustav­ni sud Republike Hrvatske zauzeo je na teme­lju
analize osporavanih odluka, mjerodavnih zakonskih odredaba te navoda i razloga
ustavne tužbe.

Pored toga, Sud je imao u
vidu da su osporavane odluke i podnesena ustavna tužba u  konkretnom slučaju jednakog či­njenič­nog i
pravnog supstrata kao u predmetu Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj:
U-III-305/1998, u kojem je ovaj Sud donio odlu­ku o usvaja­nju ustavne tužbe
(»Narodne novine«, broj 36/01).

Glede navoda podnosite­lja,
kojima on dovodi u pita­nje nadležnost sudova u Republici Hrvatskoj za suđe­nje
u konkretnoj pravnoj stvari, Ustavni sud Republike Hrvatske stoji na stajalištu
da je nadležnost sudova, koji su u konkretnom sporu sudili, neupitna i na
zakonu uteme­ljena, u svezi s čime je i u ospo­ra­vanim odlukama va­ljano izložena
pravna osnova te nadležnosti.

Stoga, u navedenom smislu u
ustavnoj tužbi nisu navedeni relevantni razlozi za ocjenu o povredi ustavnih
prava podnosite­lja.

5. Glede razloga na kojima
Ustavni sud teme­lji svoju odluku o usvaja­nju ustavne tužbe, ističe se s­ljedeće:

Pravilnost primjene
materijalnopravnih odredaba mjero­dav­nog zakona i drugih propisa, važećih u
odnosno vrijeme, ukazuje se u konkretnom slučaju spornom s gledišta zakonitosti
donesenih odluka, a osobito kada se ima u vidu različitost pravne prakse
drugostupa­njskog, odnosno revizijskog suda.

Naime, predmetni je spor
vođen u svezi sa spornim pita­njem postoja­nja, odnosno nepostoja­nja obveze
poslodavca da u slučaju izrica­nja otkaza radniku uvjetovanog točno određenim
razlogom (nesposobnost za obav­lja­nje poslova radnog mjesta, nepostiza­nje
predviđenih rezultata rada) omogući korište­nje otkaznog roka, odnosno u svezi
s pita­njem mora li rješe­nje o prestanku radnog odnosa zbog tih razloga sadržavati
i odredbu o pravu na otkazni rok i traja­nju tog otkaznog roka te čini li
izostanak takve odredbe rješe­nje ništavim.

U konkretnom se slučaju, dakle, radi o
prestanku radnog odnosa iz razloga predviđenih člankom 75. stavkom 2. točkom 1.
(u svezi s člankom 18. stavcima 1. i 3.) tada važeće­g ZOPRO.

Sudovi su usvojili
tužbeni zahtjev tužite­lja zbog toga što im poslodavac nije priznao i osigurao
otkazni rok na koje­g, kako smatraju, imaju pravo teme­ljem odredaba članka 74.
ZRO i članka 75. stavka 3. ZOPRO.

Iz navedenog
proistječe, kao teme­ljno sporno pravno pita­nje, razlikova­nje obligatornog i
fakultativnog otkaznog roka.

Članak 74. ZRO
glasi:»Otkazni rok je obvezan u s­ljedećimslučajevima: 1) kada
radnik pismeno izjavi da želi raskinuti radni odnos, 2) kada nadležni organ
utvrdi (…) da je radnik zasnovao radni odnos suprotno odredbi zakona, opće­g
akta odnosno kolektivnog ugovora, 3) kada radniku prestaje radni odnos zbog
trajnije­g i veće­g sma­nje­nja opse­ga posla kod poslodavca, 4) kada radnik
odbije prekvalifikaciju ili dokvalifikaciju za obav­lja­nje poslova drugog
radnog mjesta.«

Članak 75. stavak
3. ZOPRO glasi: »Zakonom, općim aktom odnosno kolektivnim ugovorom utvrđuju se
prava i dužnosti radnika i organizacija odnosno poslodavaca za vrijeme traja­nja
otkaznog roka.«

Kako je razvidno,
otkazni razlog iz članka 75. stavka 2. točke 1. ZOPRO (nesposobnost za obav­lja­nje
poslova radnog mjesta, neostvariva­nje predviđenih rezultata rada) nije
obuhvaćen odredbama članka 74. ZRO, koji propisuje slučajeve u kojima je
otkazni rok obligatoran.

Glede prava tužite­lja
na otkazni rok, koje bi eventualno proizlazilo iz kolektivnog ugovora, člankom
123. stavkom 2. Kolektivnog ugovora Akcionarskog društva »A.« S. izričito je
utvrđeno da se odredbe o otkaznom roku ne primje­njuju u slučajevima prestanka
radnog odnosa iz razloga nesposobnosti za obav­lja­nje poslova radnog mjesta,
odnosno neostvariva­nja predvi­đenih rezultata rada. Međutim, u konkretnom
slučaju sudovi nisu uzeli u obzir sadržaj navedene odredbe Kolektivnog ugovora,
a rezultat navedenog propusta jest da u konkretnom slučaju nije primije­njena
odredba koja je za taj slučaj očigledno mjerodavna.

6. S
ustavnopravnog gledišta, osobito s gledišta istaknute povrede odredaba članka
14. i članka 26. Ustava Republike Hr­vatske, navedena povreda predstav­lja
razlog za usvaja­nje ustavne tužbe.

Naime, ustavno
jamstvo jednakosti iz članaka 14. i 26. Us­tava povrijeđeno je ako stranke u
postupku koji je prethodio osporavanom pojedinačnom aktu nisu imale ravnopravan
položaj, a u materijalnopravnom smislu ako se taj akt može smatrati samovo­ljnim.

Članak 26. Ustava
sadrži razradu načela jednakosti (članak 14.) koje svakome jamči jednaku
zaštitu prava u postupku pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima.

U procesnom
smislu, ovo je načelo povrijeđeno ako stranci nije bila dana mogućnost da
sudjeluje u postupku (da bude saslušana, da iznosi či­njenice i predlaže
dokaze, da se nadležno tijelo izjasni o ­njezinim navodima, da pojedinačni akt
bude obrazložen i sl.).

U
materijalnopravnom smislu, načelo jednakosti znači da, u pravilu, sudovi i
druga tijela trebaju u istovrsnim slučajevima jednako suditi. To, međutim,
znači da će ovo pravo biti povrije­đeno tek ako je osporavanim pojedinačnim
aktom bez ikakvih ili bez razboritih razloga odstup­ljeno od prakse, odnosno
ako se radi o pravno posve neprihvat­ljivom aktu i to zbog propušta­nja
primjene očigledno mjerodavnog propisa ili zbog pogrešnog načina tumače­nja i
primjene mjerodavnog propisa.

S obzirom na izloženo,
Ustavni sud Republike Hrvatske ocijenio je da je u konkretnom slučaju došlo do
povrede podno­site­ljevog prava na jednakost u materijalnopravnom smislu.

7. Glede povreda
ostalih ustavnih odredaba na koje podnosite­lj tužbom ukazuje (članci 3., 5. i
115. stavak 3. – sada članak 117. stavak 3.), ističe se s­ljedeće:

Odredbe članaka 3.
i 5. Ustava sadrže najviše vrednote, odnosno načela na kojima je uteme­ljen
ustavni poredak Repub­like Hrvatske. Na tim se odredbama ne može zasnovati
ustavno pravo pojedinca (fizičke ili pravne osobe), koje se štiti ustavnom tužbom
u postupku pruža­nja ustavnosudske zaštite, teme­ljem članka 59. stavka 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99).

Isto tako, člankom
115. stavkom 3. (117. stavkom 3.) Ustava propisano je načelo zakonitosti za
sudbenu vlast, upućeno toj vlasti, a ne ustavno pravo na strani pojedinca
(fizičke ili pravne osobe). Na toj se odredbi, stoga, ne može zasnivati ustavna
tužba.

8. Slijedom
navedenog, a na teme­lju odredaba članaka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske, donesena je odluka kao u izreci.

Broj: U-III-302/1997
Zagreb, 28. studenoga 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 111/2001-1852