## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1057/2004 od 30. studenoga 2006.

### NN 9/2007 (24.1.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1057/2004 od 30. studenoga 2006.

# ustavni sud republike hrvatske

**429**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Željko Potočnjak, predsjednik Vijeća, te suci Ivan
Matija, Agata Račan, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi
Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo D. P. iz B., kojeg zastupa
B. M., odvjetnica iz O., na sjednici održanoj 30. studenoga 2006., jednoglasno
je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba je podnesena protiv presude Županijskog suda u Osijeku, broj:
Gž-2594/03 od 5. veljače 2004., kojom je odbijena žalba pod­nositelja i
potvrđena presuda Općinskog suda u Osijeku, broj: P-2118/99 od 23. travnja 2003.
Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev pod­nositelja, kojim je
tražio da mu tuženici A. i M. L., prognanici iz E., u čijoj je kući pod­nositelj
živio od 1991. do njihovog povratka 1999. godine, vrate u tužbi navedene njegove
pokretnine i određenu svotu novca u stranoj valuti, što je ostalo u kući
tuženika, ili da mu naknade vrijednost navedenih stvari u svoti od 31.419,00
kuna.
2. U ustavnoj tužbi pod­nositelj ističe da su mu povrijeđena ustavna prava, te
navodi odredbe članaka 3., 14., 34., 35. i 48. Ustava.
Tvrdi da su u konkretnom postupku, a i inače u sličnim postup­cima pred sudovima
u Republici Hrvatskoj, favorizirani hrvatski povratnici, što je vidljivo iz
činjenice da sud nije poklonio vjeru niti jednom svjedoku koji je iskazivao
njemu u korist, iz činjenice da je njegov tužbeni zahtjev odbijen zato što »nije
dokazao« odlučne činjenice, dok hrvatski prognanici mnogo manje toga moraju
dokazivati u ovakvim postupcima, iz činjenice da sud uopće nije imao u vidu kako
su tuženici nasilnim ulaskom u kuću prekršili pod­nositeljevo pravo na
nepovredivost doma, na štovanje osobnog i obiteljskog života i na vlasništvo.
Predlaže ukidanje osporenih presuda.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine« , broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela
jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim
ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili
optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu
(regionalnu) samoupravu.
Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog
u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
pojedinca došlo do nedopuštenog posizanja u Ustavom zaštićena ljudska prava i
temeljne slobode. Pritom se Ustavni sud, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li
upravna tijela i sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i
ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg
postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. Iz navoda i razloga ustavne tužbe proizlazi da pod­nositelj smatra kako je,
zbog diskriminacije po osnovi nacionalne pripadnosti, doveden u neravnopravan
položaj u primjeni zakona, zbog čega mu je uskraćena zaštita njegovog prava
vlasništva.
Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno jamstvo zabrane diskriminacije u
ostvarenju nekog konkretnog prava po bilo kojoj osnovi.
Iako se pozvao na članak 14. stavak 1. Ustava, pod­nositelj u ustavnoj tužbi,
osim navođenja paušalne subjektivne ocjene o različitom tretiranju stranaka u
sličnim postupcima pred sudovima, ovisno o njihovoj nacionalnoj pripadnosti,
nije obrazložio povredu navedenog ustavnog jamstva. Ustavni sud u provedenom
ustavnosudskom postupku nije našao činjenice ili okolnosti koje bi upućivale na
to da je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom pod­nositelj bio
diskriminiran u ostvarenju nekog ustavnog prava po bilo kojem svojstvu,
uključujući nacionalnu pripadnost. Stoga, pozivanje pod­nositelja na povredu
ustavnog jamstva, sadržanog u članku 14. stavku 1. Ustava, Ustavni sud ocjenjuje
neosnovanim.
5. Sadržaj ustavnog prava jednakosti pred zakonom, zajamčenog člankom 14.
stavkom 2. Ustava, ograničen je na primjenu mjerodavnog materijalnog prava.
U konkretnom slučaju uvidom u spis predmeta i osporene presude Ustavni sud je
utvrdio da je nadležni prvostupanjski sud proveo dokazni postupak u kojem je
utvrdio relevantne činjenice putem uvida u raspoloživu dokumentaciju i putem
saslušanja brojnih svjedoka, pri čemu je, s obzirom na predmet spora (vraćanje u
posjed vlasniku većeg broja pokretnih stvari), primijenio pravila o teretu
dokazivanja, sukladno mjerodavnom zakonu i ustaljenoj sudskoj praksi.
Prema tim pravilima, u slučaju podnošenja vlasničke tužbe (rei vindicatio,
članak 161. stavci 1. i 2. i članak 162. stavci 1. i 2. Zakona o vlasništvu i
drugim stvarnim pravima, »Narodne novine« , broj 91/96., 73/00., 114/01. i
79/06.), vlasnik stvari (tužitelj) koji traži od posjednika (tuženika) njezin
povrat mora dokazati vlasništvo stvari, identitet stvari i činjenicu da se stvar
nalazi u faktičnom posjedu tuženika.
6. Odredbom članka 48. stavka 1. Ustava jamči se pravo vlasništva. Ustavni sud
na temelju članka 48. Ustava štiti pravo vlasništva na ustavnopravnoj razini na
način da priječi tijelima državne vlasti ograničavanje ili oduzimanje tog prava,
osim ako je ograničavanje ili oduzimanje zasnovano na zakonu.
U slučaju zadiranja u vlasništvo od strane drugih pravnih subjekata (fizičkih
ili pravnih osoba) radi se, u pravilu, o imovinskim sporovima privatnog prava.
Ustavni sud ispituje i takvu odluku sud­bene i druge vlasti kad ocijeni da je
osporena odluka, prosuđujući je kroz zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
zajamčenih Ustavom, utemeljena na neprihvatljivom pravnom stajalištu ili je tako
pogrešna i bez razboritog pravnog obrazloženja da ju je moguće ocijeniti
samovoljnom.
Kako su u konkretnom slučaju, prema utvrđenju Ustavnog suda, nadležni sudovi
svoja stajališta utemeljili na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava
i ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava, pod­nositelju nije
povrijeđeno ustavno jamstvo prava vlasništva.
7. Odredbe članaka 34. i 35. Ustava nisu mjerodavne u konkretnom slučaju.
8. Odredba članka 3. Ustava ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode zaštićene
Ustavom, koje bi Ustavni sud štitio u postupku pokrenutom ustavnom tužbom.
9. Slijedom izloženog, a na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona,
donesena je odluka kao u točki I. izreke. Objava odluke (točka II. izreke)
temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1057/2004
Zagreb, 30. studenoga 2006.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Željko Potočnjak**, v. r.

Odluka, NN 9/2007-429
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)