## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-248/1994 od 13. studenoga 1996.

### NN 103/1996 (6.12.1996.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-248/1994 od 13. studenoga 1996.

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu predsjednik Suda Jadranko
Crnić, te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući
u postupku ocjene ustavnosti zakona, na sjednici održanoj dana 13. studenoga
1996. godine, donio je ovu

## **ODLUKU**

1. Ukidaju se u članku 209. Zakona o općem upravnom postupku ("Narodne
novine", broj 53/91) odredba stavka 3. druga rečenica i odredba stavka
4.

2. Ova će se odluka objaviti u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Prema odredbi stavka 3. članka 209. Zakona kad je nadležni organ zakonom,
ili drugim propisom utemeljenim na zakonu, ovlašten riješiti stvar po slobodnoj
ocjeni, dužan je u obrazloženju, pored podataka iz stavka 2. ovoga članka,
navesti taj propis i izložiti razloge kojima se pri donošenju rješenja
rukovodio.

Druga rečenica tog stavka, koja se osporava, glasi:

"Ti se razlozi ne moraju navesti kad je to u javnom interesu zakonom
ili uredbom izričito predviđeno."

Prema osporenoj odredbi stavka 4:

"Ako je zakonom ili uredbom posebno predviđeno da se u rješenju donesenome
po slobodnoj ocjeni ne moraju navesti razlozi kojima se organ pri donošenju
rješenja rukovodio, u obrazloženju rješenja navode se podaci iz stavka
2. ovog članka, propis kojim je organ ovlašten da riješi stvar po slobodnoj
ocjeni i propis kojim je ovlašten da ne mora navesti razloge kojim se pri
donošenju rješenja rukovodio."

Podnositelj prijedloga za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti
ovih odredaba s Ustavom, Ante Žuvelić iz Zagreba, pozvao se je na odredbe
članaka 18. i 19. Ustava Republike Hrvatske. Prijedlogom se također ističe,
polazeći od odredbe članka 206. stavak 3. Zakona, prema kojem pismeno rješenje
sadrži, pored ostalog, obrazloženje, te od odredbe članka 209. stavak 2.
Zakona, prema kojem obrazloženje rješenja sadrži i razloge zbog kojih nije
uvažen koji od zahtjeva stranaka, što je prema Zakonu o općem upravnom
postupku pravilo, da su citirane odredbe neustavne same po sebi kao i zato
što - kao odredbe sustavnog zakona - daju temelj i drugim zakonima i propisima
da propišu nenavođenje razloga za određeno rješenje.

Ustavni sud prihvatio je prijedlog, donio rješenje o pokretanju postupka
za ocjenu ustavnosti, koje je bilo objavljeno u "Narodnim novinama", broj
41/1996, te nakon provedenog postupka osporene odredbe ukinuo polazeći
od odredaba članaka 18, 19, 26. i 16. Ustava Republike Hrvatske.

Odredbama članka 18. Ustava jamči se pravo na žalbu protiv pojedinačnih
pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili drugim
ovlaštenim tijelom, s tim da pravo na žalbu može biti iznimno isključeno
u slučajevima određenim zakonom ako je osigurana druga pravna zaštita.
Prema odredbama članka 19. Ustava pojedinačni akti državne uprave i tijela
koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu, i zajamčuje
se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela
koja imaju javne ovlasti.

Iz ovih ustavnih odredaba slijedi da se pravo na žalbu, odnosno drugu
pravnu zaštitu, može učinkovito ostvarivati samo ako tijelo koje je donijelo
rješenje navede razloge za to rješenje, koji se onda mogu pobijati u obrani
žaliteljevih prava i na zakonu zasnovanih interesa. Bez upućenosti u te
razloge onemogućeno je ili bitno otežano učinkovito korištenje ustavnim
pravom na žalbu odnosno drugu pravnu zaštitu. Samo građanin kojemu su razlozi
rješenja poznati može ga uspješno pobijati, a isto tako i doći do uvjerenja
o bezizglednosti žalbe protiv tog rješenja, čime se pridonosi načelima
efikasnosti i ekonomičnosti postupka.

Obrazloženje određenog rješenja učvršćuje načelo zakonitosti, te djeluje
protiv eventualne samovolje i proizvoljnosti. Preko obrazloženja najlakše
se utvrđuje da li se je upravno tijelo vodilo načelom zakonitosti i postupalo
tako da u vođenju postupka i u odlučivanju strankama omogućuje da što lakše
zaštite svoja prava, vodeći računa i o tome da ostvarenje njihovih prava
ne bude u suprotnosti sa zakonom utvrđenim javnim interesom.

Prema odredbi članka 26. Ustava svi su građani i stranci jednaki pred
sudovima i drugim državama i inim tijelima koja imaju javne ovlasti, a
prema odredbi članka 16. Ustava slobode i prava mogu se ograničiti samo
zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi, te pravni poredak,
javni moral i zdravlje.

Stajalište je ovog Suda da se nenavođenjem razloga za određeno rješenje
vrijeđa navedena ustavna odredba članka 26. jer su u povoljnijem položaju
pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima, koja imaju javne ovlasti,
osobe koje se žale protiv pojedinačnih akata što sadrže i razloge na kojima
se zasnivaju, od onih osoba koje su prisiljene štititi svoja prava pravnim
sredstvima protiv pojedinačnih akata što ne sadrže obrazloženje. I dalje,
zakonom se - i to samo zakonom - mogu ograničiti ustavna prava pod uvjetima
sadržanim u članku 16. Ustava. U svezi s ovim ograničenjem pred Sud se
je postavilo pitanje da li se nenavođenje razloga u pojedinačnim aktima
može opravdati zaštitom pravnog poretka o kojem je riječ u odredbi članka
16. Ustava. Stajalište je Suda niječno; pravni poredak upravo se narušava
propisivanjem ovakvih ograničenja.

U skladu s iznijetim odlučeno je kao u izreci.

Ova se odluka temelji na odredbi članka 126. stavak 1. Ustava Republike
Hrvatske, te odredbi članka 21. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj 13/1991), a njezina objava na
odredbi članka 20. stavak 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-I-248/1994
Zagreb, 13. studenoga 1996.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 103/1996-2002