## Rješenje i Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-494/1995 od 8. siječnja 2002.

### NN 4/2002 (16.1.2002.), Rješenje i Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-494/1995 od 8. siječnja 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

164

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­­­ljko Sokol, predsjednik
Suda, te suci Marijan Hra­­­njski, Petar Klarić, Mario Kos, Jurica Malčić, Ivan
Matija, Ivan Mrko­­­njić, Jasna Omejec, Že­­­ljko Potoč­­­njak, Agata Račan,
Emilija Rajić, Vice Vukojević i Milan Vuković, odlučujući povodom prijedloga za
pokreta­­­nje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici
održanoj dana 19. prosinca 2001. godine, donio je s­­­ljedeće

## RJEŠENJE

Ne prihvaća se prijedlog za pokreta­­­nje postupka za ocjenu suglasnosti
s Ustavom članka 1. stavaka 2., članaka 2., 5., 7., 9., 13. stavka 3., članaka
14., 35. stavaka 1. i 3., 40., 41., 42., 45., 46., 47., 48. i 67. Zakona o lovu
(»Narodne novine«, broj 10/94, 22/94, 29/99, 76/99 i 14/01).

## ODLUKA

Pokreće se postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom Republike Hrvatske
odredbe članka 35. stavka 2. Zakona o lovu (»Narodne novine«, broj 14/01) i
ista se ukida.

```
Obrazlože­­­nje rješe­­­nja
```

1. Prijedlog za pokreta­­­nje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom u
izreci navedenih odredaba Zakona o lovu (nastavno: Zakon) podnijelo je Hrvatsko
lovačko društvo »Zec« Klana, po predsjedniku Vitomiru Valenčiću i Veri Valenčić
iz Klane. Osporene odredbe razvrstane su, s obzirom na razloge osporava­­­nja,
u tri grupe:

– članak 1. stavak 2. te članci 2., 5., 7., 9., 14., 40., 41., 42., 45.,
46., 47., 48. i 67.;

– članak 13. stavak 3.;

– članak 35.

2. Ministarstvo pravosuđa, uprave i lokalne samouprave (Uprava za
građansko pravo), kao i Ministarstvo po­­­ljoprivrede i šumarstva dostavili su
miš­­­lje­­­nja o podnesenom prijedlogu.

*Prijedlog nije osnovan.*

3. Podnosite­­­lji navode da
odredbe članka 1. stavka 2., članaka 2., 5., 7., 9., 14., 40., 41., 42., 45.,
46., 47., 48. i 67. Zakona o lovi nisu suglasne s odredbama članka 50. Ustava
prema kojima se zakonom, u interesu Republike Hrvatske, može ograničiti ili
oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti (stavak 1.) odnosno iznimno
ograničiti poduzetnička sloboda i vlasnička prava radi zaštite interesa i
sigurnosti Republike Hrvatske, prirode, ­­­ljudskog okoliša i zdrav­­­lja ­­­ljudi
(stavak 2.).

Podnosite­­­lji osporavaju
ove odredbe Zakona samo u odnosu na onaj njihov dio kojim se uređuje
gospodarska funkcija poslova uzgoja, zaštite, lova i korište­­­nja div­­­ljači
i ­­­njezinih dijelova. Smatraju da navedene odredbe Zakona privatnim
vlasnicima zem­­­ljišta neustavno ograničavaju pravo vlasništva time što
ustanov­­­ljuju lovišta na ­­­njihovu zem­­­ljištu, a prihode ostvaruje država,
koncesionar prava gospodarskog korište­­­nja po­­­ljoprivrednog zem­­­ljišta u
svrhu lova ili druga (pravna ili fizička) osoba koja je stekla pravo lova. Sve
to, kako navode, »bez naknade tržišne vrijednosti za zem­­­ljište« koju
predviđa odredba stavka 1. članka 50. Ustava.

4. Neosnovano osporavaju
podnosite­­­lji prijedloga ustavnost odredbi Zakona koje se odnose na
gospodarsku funkciju lova, navodom da im je time ograničeno privatno vlasništvo
i sloboda poduzetništva suprotno ustavnim jamstvima.

Ustavne osnove za donoše­­­nje
Zakona su odredbe članaka 2. stavka 4., 50. stavka 2. i 52. Ustava.

Prema odredbi članka 2.
stavka 4. Ustava, Hrvatski sabor, između ostalog, odlučuje o uređiva­­­nju
gospodarskih odnosa. Teme­­­ljem odredbe članka 50. stavka 2., zakonom se mogu
ograničiti poduzetnička sloboda i pojedina vlasnička prava radi zaštite
interesa države, prirode, ­­­ljudskog okoliša i zdrav­­­lja ­­­ljudi. Napokon
se, kao svojevrsna razrada navedenih ustavnih odredaba, u članku 52. Ustava
pojedinačno nabrajaju prirodna dobra koja, ako se zakonom odredi da su od
interesa za Republiku Hrvatsku, uživaju ­­­njezinu osobitu zaštitu. Među ­­­njima
se izrijekom navode zem­­­ljište, šume, bi­­­ljni i životi­­­njski svijet.
Odredbom članka 4. Zakona određeno je da su div­­­ljač dobro od interesa za
Republiku Hrvatsku što se, prema sadržaju osporenih odredbi kao i zakona u
cjelini, odnosi i na zem­­­ljišta na kojem div­­­ljač obitava (lovišta), jer
su, prema definiciji iz članka 2. točke 1. Zakona div­­­ljač zakonom određene
životi­­­njske vrste koje slobodno žive u prirodi, na površinama namije­­­njenima
za intenzivni uzgoj div­­­ljači ili za ­­­njezin uzgoj i razmnožava­­­nje.
Prema istoj odredbi (točka 6.) lovište je definirano kao određena površina zem­­­ljišta
koje predstav­­­lja zaokruženu prirodnu cjelinu u kojoj postoje ekološki i
drugi uvjeti za uzgoj, zaštitu, lov i korište­­­nje div­­­ljači i ­­­njezinih
dijelova.

Izravna ustavna osnova za
zakonsko uređiva­­­nje poslova gospodarske funkcije te funkcije zaštite i očuva­­­nja
biološke i ekološke ravnoteže prirodnih staništa div­­­ljači (uzgoj, zaštita,
lov, korište­­­nje div­­­ljači i ­­­njezinih dijelova) jest odredba članka 52.
stav­ka 2. Ustava, prema kojoj se zakonom određuje način na koji dobra od
interesa za Republiku Hrvatsku mogu upotreb­ljavati i iskorištavati ovlaštenici
prava na ­njima i vlasnici, te naknada za ograniče­nja kojima su podvrgnuti.

5. Ovlašte­nje pojedinačnih
subjekata da se na određenoj površini zem­ljišta i voda provode rad­nje i
poduzimaju mjere uzgoja, zaštite, lova i korište­nja div­ljači i ­njezinih
dijelova proizlazi iz prava lova koje, prema odredbi članka 5. Zakona, mogu
steći vlasnik zem­ljišta, koncesionar, zakupnik i podzakupnik lovišta.

Vlasnik zem­ljišta stječe
pravo lova ustanov­lje­njem lovišta na svom zem­ljištu (tzv.vlastito
lovište) teme­ljem i pod pretpostavkama utvrđenim u odredbama članaka 5. i
13.-17. Zakona. Pravo lova stječe se danom stupa­nja na snagu odluke nadležnog
tijela (županijska skupština odnosno Gradska skupština Grada Zagreba) o ustanov­lje­nju
vlastitog lovišta (stavak 4. članka 16. Zakona).

Ako vlasnik zem­ljišta ne
podnese zahtjev za ustanov­lje­njem vlastitog lovišta ili nisu ispu­njene
zakonske pretpostavke za ­nje­govo ustanov­lje­nje, nje­govo zem­ljišta ulazi u
sastav tzv. zajedničkih lovišta koja se, na način i pod uvjetima propisanim
Zakonom, daju u zakup (članci 17. i 18. Zakona).

Vlasnicima zem­ljišta na
čijim površinama su ustanov­ljena zajednička lovišta pripada naknada iz
80%-tnog iznosa lovozakupnina, razmjerno površini ­njihova zem­ljišta (stavak
5.  članka 18. i članak 35. Zakona).

Suprotno ocjeni podnosite­lja prijedloga, Sud smatra da su odredbe
Zakona kojima se uređuje gospodarska funkcija lova suglasne Ustavu, konkretno ­nje­govim
odredbama kojima se jamči poduzetnička sloboda i pravo vlasništva. Budući da
Zakon omo­gu­ćuje svakom vlasniku zem­ljišta stjeca­nje prava lova ustanov­lje­njem
vlastitog lovišta na svom zem­ljištu i time uzgoj i korište­nje div­ljači i ­njezinih
dijelova, nije osnovano pripisivati mu ograni­čava­nje poduzetničke slobode.
Određiva­njem naknade za ograni­če­nje prava vlasništva, do koje­ga nesum­njivo
dolazi ustanov­ljiva­njem zajedničkih lovišta na zem­ljištima pojedinih
vlasnika, Zakon je ostao u okvirima ustavnih ovlasti iz stavka 2. članka 52.
Ustava.

6. Podnosite­lji prijedloga da­lje navode da je članak 13. stavak 3.
Zakona u nesuglasju s člankom 48. stavkom 1., člankom 50. stavkom 1., te
člankom 18. stavkom 1. i člankom 19. stavkom 2. Ustava.

Smatraju da je ta odredba u nesuglasju s navedenim ustavnim odredbama
jer da ograničava pravo privatnih vlasnika proglašava­njem njihovog zem­ljišta
državnim lovištem, a da se vlasniku zem­ljišta za takvo ograniče­nje ne daje
naknada tržišne vrijednosti zem­ljišta.

Smatraju također da kao vlasnici zem­ljišta nemaju pravnu zaštitu, jer
da se o ograniče­nju prava vlasnika zem­ljišta ne donosi nikakav akt koji bi se
mogao osporavati u upravnom ili sudskom postupku.

Osporena odredba stavka 3.
članka 13. Zakona glasi:

»(3) Ako se unutar površina
iz stavka 1. ovoga članka nalaze enklave ukupne površine ma­nje od 1000 ha ili
poluenklave ma­nje od 500 ha drugog vlasnika, iste će se površine obuhvatiti
vlastitim lovšitem, osim ako na tim površinama ­njihov vlasnik ne namjerava
uzgajati div­ljač u uzgajalištu div­ljači.«

7. Neosnovano smatraju
podnosite­lji da je u nesuglasju s navedenim odredbama Ustava odredba članka
13. stavka 3. Zakona.

Osporena odredba ne odnosi
se, kako je vid­ljivo iz ­njezina teksta, na enklave i poluenklave u privatnom
vlasništvu unutar državnog vlasništva, već na enklave i poluenklave drugog
vlasnika unutar vlastitog lovišta.

Navedenu odredbu treba
povezati s odredbom stavka 1. tog članka koja glasi:

»Vlastito lovište ustanov­ljuje
se na zem­ljištu iz članka 5. stav­ka 1. točaka 1. i 2. ovoga Zakona, ako
površina nije ma­nja od 1000 ha neprekinutog zem­ljišta, tako da se po cijelom
zem­ljištu može prelaziti s jedne katastarske čestice na drugu bez prijelaza
preko tuđe­g zem­ljišta. Ceste, že­ljezničke pruge i za ­njih vezani objekti,
vodotoci, kanali i slično ne smatraju se prekidom zem­ljišta. Otoci se smatraju
kao da su spojeni s obalom, ako je moguća migracija div­ljači.«

Povezana s ­njom je i odredba
članka 13. stavka 4. Zakona, prema kojoj vlasnik, u određenom roku, priopćuje
nadležnom tijelu svoju namjeru uzgoja div­ljači i na površini enklave ili
poluenklave prije donoše­nja odluke o ostanov­lje­nju lovišta. Ako vlasnik nema
namjeru ili ne počne s uzgojem div­ljači, a površina enklave ili poluenklave je
obuhvaćena lovšitem, vlasnik sukladno članku 35. Zakona ima pravo na naknadu.

Predlagate­lji nisu u pravu kada ističu da Zakon nije omogućio zaštitu
vlasnika u smislu jamstava iz članaka 18. stavka 1. i članka 19. stavka 2.
Ustava. Takva zaštita predviđena je, naime, u odredbama članaka 15.-18. Zakona
kojima je razrađen postupak donoše­nja upravnih akata o ustanov­ljiva­nju
vlastitih (privatnih i državnih) i zajedničkih lovišta i time osiguran put
pravne zaštite.

8. Odredbu članka 35. Zakona
(u sadržaju kako je to propisivao Zakon o lovu »Narodne novine«, broj 10/94)
predlagate­lji smatraju nesuglasnom članku 50. stavku 1. Ustava, jer da ­njome
nije propisana naknada tržišne vrijednosti za ograniče­nja prava vlasništva
privatnog zem­ljišta, kako to jamči navedena odredba Ustava.

Nakon podnoše­nja prijedloga
za ocjenu ustavnosti odredbom članka 1. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o
lovu koji je objav­ljen u »Narodnim novinama«, broj 14/01 od 21. ve­ljače
2001., (stupio na snagu osmog dana od objave) izmije­njena je odredba članka
35. Zakona glede rasporeda sredstava po osnovi lovozakupnina, no ne i ­njezinim
bitnim odrednicama.

Naknada koja je propisana
nije suprotna ustavnim jamstvima, jer ustavni teme­lj osporene odredbe nije
odredba članka 50. stavka 1. Ustava, već odredba članka 52. Ustava, koja u
stavku 2. propisuje da se zakonom određuje način na koji dobra od interesa za
Republiku Hrvatsku mogu upotreb­ljavati i iskorištavati ovlaštenici prava na ­njima
i vlasnici, te naknada za ograniče­nja kojima su podvrgnuti. Prema tome naknada
predviđena osporenom odred­bom iz članka 35. Zakona odgovara onoj predviđenoj u
odredbi stavka 2. članka 52. Ustava za ograniče­nja uporabe i iskorištava­nja
zem­ljišta, a ne naknadi tržišne vrijednosti zem­ljišta iz odredbe stavka 1.
članku 50. Ustava.

9. U skladu s iznesenim riješeno je, teme­ljem članka 41. stav­ka 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99), kao u izreci rješe­nja.

```
Obrazlože­­­nje odluke
```

10. Ustavni sud je, postupajući po ovlasti iz članka 36. stavka 2.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske pokrenuo postupak i ukinuo
odredbu članka 35. stavka 2. Zakona o lovu.

Odredba stavka 2. članka 35. Zakona propisuje:

»Sredstva iz stavka 1. točke 1. ovog članka i sredstva iz članka 26.
stavka 1. ovog Zakona, koja do kraja lovne godine nisu potraživali vlasnici bez
prava lova, rasporedit će se općinama i gradovima razmjerno površini za koju
vlasnici nisu potraživali naknade. Općine i gradovi dužni su ta sredstva rasporediti:

1. 50% za grad­nju lokalne infrastrukture,

2. 50% za potica­nje kup­nje div­ljači.«

Navedena odredba Zakona protivna je odredbi stavka 2. članka 52. Ustava
prema kojoj naknada za ograniče­nje uporabe i iskorištava­nja zem­ljišta,
nastalo ­nje­govim uk­ljuče­njem u zajedničko lovište, pripada isk­ljučivo i
bezuvjetno vlasnicima zem­ljišta. Jedina pretpostavka za stjeca­nje prava na
naknadu jest da je zem­ljište određenog vlasnika odlukom o ustanov­lje­nju
zajedničkog lovišta uk­ljučeno u zajedničko lovište.

11. Stoga je, teme­ljem odredbe članka 53. stavka 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno kao u izreci odluke.

Broj: U-I-494/1995
Zagreb, 19. prosinca 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

Rješenje, NN 4/2002-164