### NN 8/2018 (24.1.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5725/2016. od 19. prosinca 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

206

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Branimir Bogadi iz Družbinca, kojeg zastupa Silvano Radobuljac, odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 19. prosinca 2017. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-9539/15-2 od 20. rujna 2016. i

– presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj:
 Pn-4005/12 od 28. kolovoza 2015.

III. Predmet se vraća na ponovno odlučivanje Općinskom građanskom sudu u Zagrebu.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je Branimir Bogadi iz Družbinca, osuđenik koji je izdržao kaznu zatvora, kojeg u ustavnosudskom postupku zastupa Silvano Radobuljac, odvjetnik u Zagrebu (u daljnjem tekstu: podnositelj).

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-9539/15-2 od 20. rujna 2016. Tom je presudom odbijena kao neosnovana žalba podnositelja i potvrđena je presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Pn-4005/12 od 28. kolovoza 2015. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

Navedenom prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja kojim je tražio da mu tuženica Republika Hrvatska s osnove naknade neimovinske štete isplati iznos od 40.700,00 kuna, te mu je naloženo da tuženici naknadi iznos troškova postupka od 4.000,00 kuna.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Pn-4005/12.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Predmet parničnog postupka koji je prethodio ustavnosudskom bio je podnositeljev tužbeni zahtjev protiv tuženice Republike Hrvatske radi naknade nematerijalne štete nastale povredom prava osobnosti (pravo na tjelesni, psihički i duševni integritet, te pravo dostojanstva) za vrijeme njegovog izdržavanja pritvora i kazne zatvora u zatvorima u Varaždinu i Zagrebu. U tužbi je naveo da je u razdoblju od 20. travnja do 29. srpnja 2010. bio u pritvoru u Zatvoru u Varaždinu, a od 29. srpnja 2010. do 6. prosinca 2011. u Zatvoru u Zagrebu, nakon čega je bio u Zatvoru u Varaždinu do 14. svibnja 2012. kada je pušten na slobodu.

3.1. U odnosu na uvjete boravka u pritvoru u Zatvoru u Varaždinu, tvrdio je da je bio smješten u sobi broj 13 veličine 18 m² u kojoj je boravilo šest osoba. U sobi se nalazio sanitarni čvor i nije bilo svjetla i svježeg zraka. U odnosu na boravak u Zatvoru u Zagrebu podnositelj je tvrdio da je boravio u sobi površine 18 m² s još sedam osoba, a sanitarni čvor je bio u sobi što je dovelo do manjka privatnosti, uz slabe mogućnosti održavanja osobne higijene. U odnosu na drugi boravak u Zatvoru u Varaždinu, podnositelj je tvrdio da je bio u sobi broj 14 veličine 8 m² s još dvije osobe, a kasnije je bio u sobi broj 15 za dvije osobe površine 6 m², a kasnije u sobi broj 4 površine 8 m² za četiri osobe. U tom zatvoru nije imao mogućnost rada, »a ostale aktivnosti su svedene na minimum (jedna sprava za treniranja na 60 zatvorenika) pa tužitelj nije imao niti mogućnost za ostvarenje prava na sportske aktivnosti, druženja, pristup biblioteci ili obrazovanje«. U tužbi je prigovarao i na dostupnost zdravstvene zaštite u zatvorima, te je tvrdio da mu se zdravstveno stanje za boravka u zatvoru pogoršalo. »Cijelo vrijeme je imao bolove u kralježnici i desnoj nozi, ali u zatvoru nitko ništa nije poduzimao po tom pitanju jer je nakon nekoliko pregleda liječenje bezrazložno obustavljeno.«

3.2. Uz tužbu je priložena povijest bolesti Zatvorske bolnice u Zagrebu (list 18 spisa) iz koje je razvidno da je 18. svibnja 2011. podnositelj bio u Zatvoru u Zagrebu, a utvrđena je dijagnoza: »Sy. lumbosacrale, Lumboischialgia 1 dex., Hernia disci L5/S1«. Pregledom u KBC »Sestre milosrdnice« 20. lipnja 2011. (list 20 i 21 spisa) utvrđen je »težak gubitak motoneurona u mišiću lijevog stopala« i »težak gubitak motoneurona u mišićima desnog stopala, desne potkoljenice i stražnje skupine lijeve potkoljenice, a umjereni do teži u mišićima prednje skupine lijeve potkoljenice i obiju natkoljenica«.

3.3. U odgovoru na tužbu, tuženica Republika Hrvatska, između ostaloga, navodi:

»Tužena priznaje navode tužitelja koji se odnose na činjenicu služenja dvogodišnje kazne zatvora u Zatvoru u Varaždinu, Zatvoru u Zagrebu te Zatvoru u Varaždinu.

(...) Točni su nadalje i navodi koji se odnose na veličinu i prostornost zatvorskih ćelija u Zatvoru u Varaždinu i Zatvoru u Zagrebu, odnosno kvadratura prostora koja otpada na svakog zatvorenika pa tako u konkretnoj pravnoj stvari i na tužitelja.

Svi ostali navodi tužitelja međutim, nisu točni i rezultat su njegovog subjektivnog doživljaja i nerealne percepcije, situacije diktirane činjenicom nužnog ograničenja slobode u uvjetima služenja zatvorske kazne.

Vezano za smještaj tužitelja u Zatvoru u Varaždinu, napominjemo da je smještaj odgovarao zdravstvenim, higijenskim i klimatskim prilikama. Prostorije u kojima je zatvorenik boravio su čiste, suhe, opremljene dnevnim i umjetnim svjetlom koje omogućuje čitanje i rad bez smetnji za vid. Sobe su opremljene radijatorima koji su uključeni u sustav centralnog grijanja. Temperatura u sezoni grijanja održava se u skladu s odredbom iz čl. 5. Pravilnika o standardima smještaja i prehrane, danju na 22, a noću na 15°C.

Zatvorenicima se osigurava čista odjeća i rublje, posteljno rublje i održavanje osobne higijene i čistoća prostora za što je osiguran toaletni pribor i sredstva za čišćenje u dovoljnim količinama. Sobe imaju odvojene sanitarne uređaje koji omogućuju neograničen pristup higijenski potpuno opremljenom sanitarnom čvoru u kojem je omogućeno obavljanje fizioloških potreba zatvorenika u čistim i primjerenim uvjetima te je osigurana privatnost svakog zatvorenika. Zatvoreniku je omogućeno održavanje osobne higijene i to svakodnevnim tuširanjem te dostupnost tople, hladne i pitke vode neprekidno, odnosno tijekom 24 sata. Čistoća prostorija ovisi i o aktivnostima samih zatvorenika koji u njoj borave a koji su sukladno čl. 76. st. 1. i 2. Zakona o izvršavanju kazne zatvora (dalje u tekstu: ZIKZ), dužni 2 sata dnevno raditi na održavanju prostorija u kojima borave.

Valja istaknuti, da zatvorenici sukladno dnevnom rasporedu određeni dio dana borave izvan svojih soba, na svježem zraku u trajanju od najmanje 2 sata. Osim toga, zatvorenici imaju mogućnost kretanja izvan spavaonica u dijelu zatvora koji je predviđen za zatvorenike te su sobe tijekom dana otvorene, a prostor hodnika koristi se kao dnevni boravak u kojem je omogućeno svrhovito korištenje slobodnog vremena, igranje nogometa, košarke, stolnog tenisa ili vježbanje na spravama, praćenje TV programa, slušanje muzike, praćenje dnevnog tiska ili igranje društvenih igara šaha i sl.

U odnosu na tužiteljeve navode o lošoj kvaliteti i dostupnosti zdravstvene zaštite za vrijeme tužiteljevog izdržavanja kazne zatvora, tužena ističe kako je tužitelju tokom cijelog izdržavanja kazne zatvora omogućeno ostvarivanje zdravstvene zaštite putem liječnika opće medicine i liječnika specijaliste po potrebi. Naime, iz medicinske dokumentacije zaprimljene od Zdravstvene ambulante Zatvora u Varaždinu razvidno je da je tužitelj cijelo vrijeme bio pod medicinskim nadzorom kao i činjenica da unatrag deset godina ima bolove u kralježnici, a unatrag sedam godina se liječio od alkoholizma. (...) Valja napomenuti da je tužitelj bio dugogodišnji ovisnik o alkoholu, osuđivan zbog nasilničkog ponašanja u obitelji, zlostavljanja i zapuštanja djeteta te mu je uz zatvorsku kaznu određena i mjera obveznog liječenja od ovisnosti. Tužiteljevo psihičko i ukupno fizičko stanje je u velikoj mjeri determinirano činjenicom sindroma ovisnosti i činjenicom aktualne apstinencije.

Temeljem navedenog zaključuje se da je tužitelju za vrijeme izdržavanja kazne pružena adekvatna zdravstvena zaštita te indicirana terapija.

Vezano za uvjete smještaja tužitelja u Zatvoru u Zagrebu u kojem je tužitelj boravio od 29. srpnja 2010. do 15. rujna 2010. valja naglasiti da se tužitelj u istom nalazio samo radi obavljanja stručnih poslova psihosocijalne dijagnostike u svrhu donošenja prijedloga za upućivanje na izdržavanje kazne zatvora u drugo kazneno tijelo. Tužitelj je bio smješten na Odjelu za dijagnostiku u sobama zajedno sa 5-6 zatvorenika (ovisno o brojnom stanju na Odjelu), u kojima se nalazi sanitarni čvor odvojen od ostatka sobe zidom visine 180 cm, svaka soba ima četiri prozora visine 86 cm i širine 67 cm (ukupna staklena površina 3,20 m²), koji se mogu otvarati čime je omogućeno prozračivanje po potrebi zatvorenika. Također, iste sobe su opremljene umjetnom rasvjetom u vremenu od 7.00 do 23.00 sati, a kroz cijelo vrijeme je osigurana dostupnost pitkoj (hladnoj i toploj) vodi. Objekt zatvora nema blagovaonice te svi zatvorenici neovisno o statusu dnevne obroke hrane konzumiraju u zatvoreničkim sobama i zatvorenici imaju na raspolaganju 30 minuta za doručak i večeru, a za ručak 1 sat sukladno dnevnom rasporedu zatvorenika.

Valja istaknuti da zatvorenici u Zatvoru u Zagrebu sukladno dnevnom rasporedu, određeni dio dana borave izvan svojih soba, na svježem zraku u trajanju najmanje 2 sata. Higijenu soba za smještaj održavaju sami zatvorenici, a potrošni materijal za čišćenje osigurava im se u pravilu dva puta mjesečno (po potrebi i češće), a posteljina i osobno rublje pere se u praonici rublja prema utvrđenom rasporedu. Za vrijeme boravka na Odjelu za dijagnostiku, zatvorenici ne mogu biti radno raspoređeni, uključeni u slobodne aktivnosti niti se ocjenjuju i ne koriste pogodnosti.

U odnosu na tužiteljeve navode o lošoj kvaliteti i dostupnosti zdravstvene zaštite za vrijeme tužiteljevog izdržavanja kazne zatvora, tužena napominje da Zatvor u Zagrebu pruža zdravstvenu skrb preko svog zdravstvenog odjela preko liječnika specijalista psihijatra, liječnika opće medicine, u dvije smjene i stomatologa. Za one koji imaju potrebu za specijalističkom pomoći, uslijed težih oboljenja, liječe se u Zatvorskoj bolnici ili u drugim javnim bolnicama u Zagrebu, a sve uz koordinaciju službenika zdravstvenog odjela i Odjela osiguranja. Nadalje, u noćnim satima zdravstvena skrb im se pruža putem Stanice za hitnu medicinsku pomoć. Sukladno čl. 103. ZIKZ-a svim zatvorenicima, pa tako i tužitelju osigurano je liječenje, kao i mjere i aktivnosti zdravstvene zaštite kvalitetom i opsegom određenim u javnom zdravstvu za osigurane osobe iz obveznog zdravstvenog osiguranja.

Smještajni uvjeti u zatvoru su determinirani izvedbom u izgradnji objekta i u bitnome su nepromjenjivi, dok higijenski uvelike ovise o samim zatvorenicima koji su dužni iste održavati primjerenima i čistima. Općepoznata prekapacitiranost zatvorskog sustava, spada u red objektivnih poteškoća za koje nisu odgovorni službenici koji rade sa zatvorenicima, ali oni po preporukama i stajalištima Europskog odbora za sprječavanje mučenja i neljudskog i ponižavajućeg postupanja ili kazne (CPT) postupaju na način da se taj nedostatak nadoknađuje zatvorenicima povećanom pozornošću i skrbi. Ističemo da prava zatvorenika smještajem u prostoru koji ne zadovoljava u potpunosti kvadraturu propisanu u ZIKZ, na način da su njime ciljano i namjerno uskraćena ta prava, već su posljedica objektivne okolnosti prekapacitiranosti zatvora.

(...) Iz tog razloga nije osnovana tvrdnja da bi tužitelj u ovom predmetu bio izložen nečovječnom postupanju te da mu je povrijeđeno ljudsko dostojanstvo do kojih povreda da bi došlo zbog prenapučenosti.

(...) Naime, osim nesporne činjenice prekapacitiranosti zatvora i objektivne nemogućnosti da se u svakom slučaju osigura propisana kvadratura i kubikaža ćelije, svi drugi uvjeti se osiguravaju u skladu s odredbama ZIKZ kao i Pravilnika o standardima smještaja i prehrane zatvorenika. Tužena stoga smatra, a uvažavajući sve gornje navode da duševna bol koju tužitelj, kako navodi, trpi zbog nedovoljnog prostora zatvorskih ćelija ne prelazi onaj neizbježni element trpljenja ili poniženja koji je povezan s oblikom legitimnog postupanja prema osobi lišenoj slobode. Sama činjenica nezadovoljavajućeg prostora ćelije ne predstavlja oblik poniženja niti nečovječnog postupanja od strane tužene prema tužitelju kojim bi bilo povrijeđeno pravo tužitelja na život primjeren ljudskom dostojanstvu i zdravstvenim standardima, jer je opisanim omogućavanjem slobode kretanja tijekom dana, tužitelju nadoknađena ograničenost prostora u spavaoni, slijedom čega je njegov zahtjev za naknadu neimovinske štete s traženog osnova u cijelosti neosnovan i neutemeljen.

Europski sud za ljudska prava također kroz svoje presude ustraje na stavu i naglašava da za nečovječno postupanje pri izvršenju kazne zatvora, patnja i s njom povezano poniženje moraju prekoračiti onu nužnu količinu patnje ili poniženja koje je neizbježno povezano sa zakonitim lišenjem slobode. Takva praksa slijedi iz brojnih presuda Europskog suda za ljudska prava pa tako i presuda Dolenec protiv RH, zahtjev broj 25282/06, presuda od 26. studenoga 2009. (toč. 131. -136.) gdje sud izričito ističe da činjenica što je podnositelju ćelija bila skučena ne predstavlja povredu čl. 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava, obzirom da mu je to nadoknađeno slobodom kretanja izvan ćelije, boravkom na svježem zraku, obavljanjem telefonskim razgovora, bavljenjem raznim aktivnostima i drugim sličnim mogućnostima. Isti stav Europski sud za ljudska prava iznio je i u presudi Nurmagedov protiv Rusije, zahtjev broj 30138/02, presuda od 16. rujna 2004. Jednako i u odluci Ustavnog suda Republike Hrvatske, posl. broj: U-III-3717/09 od 3. ožujka 2011. gdje se ističe da neadekvatni smještaj sam po sebi u svezi s drugim postupcima kaznionice prema podnositelju ne predstavlja situaciju koja kod podnositelja može realno stvoriti osjećaj potištenosti ili bi predstavlja objektivni izraz nečovječnog postupanja.«

3.4. Uz odgovor na tužbu priložena je Povijest bolesti Zdravstvene ambulante Okružnog zatvora Varaždin (list 29 spisa) u kojemu se navodi: »Smatramo da je zatvorenik došao u zatvor sa kroničnim aksonalnim lezijama teškog stupnja u inervacijskim područjima oba n. peroneusa te kroničnim lezijama težeg stupnja u visini spinalnih korijena. (...) Iz kojih razloga je odbio liječenje u Zatvorskoj bolnici 19. 7. 2011. g. mi to ne znamo«.

4. Nakon provedenog dokaznog postupka Općinski građanski sud u Zagrebu, nakon što je saslušao upravitelja Zatvora u Varaždinu i podnositelja na raspravi održanoj 10. rujna 2013., u presudi od 28. kolovoza 2015. utvrdio je sljedeće:

»Tužitelj u iskazu na koji nije bilo primjedbi niti prigovora, navodi da nikada u Varaždinu u zatvoru nije boravio u prostoriji sa šest ljudi, za vrijeme suđenja boravio je u prostoriji veličine 5x6 m² s još sedam osoba, ta soba ima zatvoren wc, ima umivaonik i tuš kadu te rešetku na prozoru. Ima i danje svjetlo dok je soba 15 u prizemlju, tu je boravio s još jednom osobom u prostoriji veličine 3x1,5 m², soba ima sanitarni čvor i nema danjeg svjetla. Slijedeća soba u kojoj je boravio na katu i veličine je 3x3 m², u njoj je bilo četvero ljudi, ima odvojen sanitarni čvor. Tužitelj se tuži da je u zatvoru puno Roma koji nemaju kulturu i higijenske navike, navodi da je povremeno šetao po zatvorskom krugu, ali nije baš mogao zbog bolesti kičme, a da te bolesti nema mogao je šetati i igrati nogomet, alkohol nije konzumirao u zatvoru, a nikakve tegobe osim problema s kralježnicom u zatvoru nije imao pa se nije imao na što tužiti zatvorskom liječniku. Od liječnika je dobio potrebne injekcije i lijekove, ali nije mogao dobiti pretragu magnetske rezonance i operaciju. Rekli su mu da nije životno ugrožen, ali je ipak bio na pretrazi CT-om u Vinogradskoj bolnici u Zagrebu dok je na operaciju kralježnice išao nakon izlaska iz zatvora. Za vrijeme provedeno u zatvoru u Zagrebu navodi da je bio u prostoriji veličine 5x5 m, u sobi je bilo sedmero ljudi, wc je bio u sobi, odvojen samo pregradom i pomoćnim vratima, tuša u sobi nema tako da se mogao tuširati samo jednom tjedno. Prije izdržavanja zatvorske kazne nije se bavio sportom, povremeno je čitao knjige dok ih u zatvoru nije čitao već je čitao Kazneni zakon i Zakon o kaznenom postupku. (...)

Dakle, svako povrijeđeno pravo osobnosti iz odredbe čl.19. istog Zakona pa tako i dostojanstva i integriteta koje tužitelj navodi dovodi do objektivnog nastanka neimovinske štete, ali to ne znači da ne postoji bezuvjetno tužiteljevo pravo na isplatu pravične novčane naknade. Slijedom navedenih zakonskih odredbi je tužitelj bio dužan pokazati postojanje povrijeđenog prava osobnosti takve težine, jakosti i trajanja da opravdava dosudu pravične novčane naknade, što nije učinio svojim iskazom, kojim samo opisuje zbivanja tijekom izdržavanja kazne zatvora bez postojanja bilo kakvih posljedica u vidu duševnih bolova zbog kršenja svojih zakonskih prava te sud ocjenjuje da tužitelj nije dokazao postojanje zakonskih pretpostavki iz odredbe čl. 1100. Zakona o obveznim odnosima.«

4.1. Drugostupanjski sud je u svezi utvrđenog činjeničnog stanja naveo sljedeće:

»Iz iskaza samog tužitelja proizlazi da u zatvoru u Varaždinu nikad nije boravio u prostoriji sa 6 ljudi, a za vrijeme pritvora, dakle, za vrijeme suđenja do pravomoćnosti presude, boravio je u sobi broj 14 veličine 5x6 m² s još 7 osoba, a ta soba ima zatvoren wc, ima umivaonik i tuš kadu, te rešetku na prozoru, a ima prozore i danje svjetlo. Misli da je soba broj 15 u prizemlju u kojoj je boravio s još jednim pritvorenikom 3 m dugačka i 1,5 m široka, ima sanitarni čvor kao i soba koju je prije opisao, ali nema danjeg svjetla. Nadalje, soba u kojoj je također boravio na katu veličine je 3x3 m² i u njoj ih je bilo četvorica, te ista ima odvojen sanitarni čvor. Navodi da je u zatvoru bilo puno Roma, pa je radije jeo u sobi stisnut za stolom nego na hodniku gdje su oni boravili. Povremeno je šetao po zatvorskom krugu ali nije mogao zbog bolova u kralježnici, a da nije imao problema s kralježnicom mogao se vani šetati i igrati nogomet. Osim kralježnice nikakvih drugih tegoba u zatvoru nije imao, te nije zbog čega imao ići zatvorskom liječniku, a od liječnika je dobio potrebne lijekove i injekciju, no nije mogao dobiti magnetsku rezonancu ili operaciju, jer nije bio životno ugrožen, zbog čega je čekao na red, ali do izlaska iz zatvora to nije dočekao.

Soba u Zatvoru u Remetincu u kojem je također boravio bila je veličine negdje oko 5x5 m², te ih je bilo 7 u sobi u kojoj je wc koji je odvojen pregradom i pomičnim vratima, a u sobi nije bilo tuša.

Iz takvog iskaza tužitelja jasno i nedvojbeno proizlazi da u zatvoru u Varaždinu nije boravio u uvjetima koji su protivni čl. 3. Konvencije, jer je svaki pritvorenik imao vlastito mjesto za spavanje i minimalno 3 m² osobnog prostora, te je ukupna površina ćelija u kojima je boravio bila takva da su se pritvorenici mogli slobodno kretati, a isto tako imali su i odvojeni sanitarni čvor. Neke od ćelija nisu imale danje svjetlo, međutim to je kompenzirano mogućnošću kretanja na otvorenom. Zbog toga je iskaz tužitelja glede uvjeta u zatvoru u Varaždinu u sukladnosti s iskazom svjedoka P. L.

Što se tiče uvjeta za vrijeme tužiteljevog boravka u zatvoru u Remetincu u Zagrebu iz iskaza tužitelja također proizlazi da je imao minimalno 3 m² osobnog prostora na raspolaganju, te je imao mogućnost privatne upotrebe wc-a jer je isti bio odijeljen pregradom i pomičnim vratima, ali nije bilo tuša, a ukoliko je tužitelj smatrao da uvjeti u tom zatvoru za njega nisu adekvatni mogao je, sukladno odredbi čl. 15. Zakona o izvršavanju kazne zatvora (‘Narodne novine’ broj 128/99, 55/00, 59/00, 129/00, 59/01, 67/01, 11/02, 190/03, 76/07, 27/08, 83/09, 18/11, 48/11 i 125/11), podnijeti pritužbu na takav postupak zatvora, odnosno, sukladno čl. 17. istog Zakona podnijeti zahtjev za sudsku zaštitu sucu izvršenja protiv postupka ili odluke kojem ga se nezakonito prikraćuje ili ograničava u nekom njegovom pravu, što tužitelj nije učinio.

I glede liječenja u zatvoru tužitelj navodi da nikakve druge tegobe osim bolova u kralježnici u zatvoru nije imao, te se nije imao zbog čega tužiti zatvorskom liječniku, a od liječnika je dobio potrebne lijekove i injekcije iako nije mogao dobiti magnetsku rezonancu ili operaciju.

Osim toga, iz povijesti bolesti zdravstvene ambulante Okružnog zatvora u Varaždinu proizlazi da u medicinskoj dokumentaciji postoji vlastoručno potpisana izjava tužitelja od 19. 7. 2011. godine kojom zatvorenik odbija pregled u zatvorskoj bolnici jer smatra da to nije potrebno.«

4.1.1. U odnosu na osnovanost tužbenog zahtjeva taj sud navodi:

»Naime, sud prvog stupnja odbio je tužbeni zahtjev navodeći da tužitelj nije dokazao postojanje povrijeđenog prava osobnosti koje bi bilo takve težine, jakosti i trajanja da bi opravdavalo dosuđenje pravične novčane naknade.

Takav zaključak prihvaća i ovaj, viši, sud, budući da tužitelj nije dokazao da bi bio izvrgnut ponižavajućem postupanju koje mora prelaziti određeni minimalni stupanj težine da bi bilo obuhvaćeno čl. 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (Konvencija), pri čemu se ocjenjuje ima li svaki pritvorenik vlastito mjesto za spavanje, minimalno 3 m² osobnog prostora na raspolaganju, te je li ukupna površina ćelije tolika da se pritvorenici mogu slobodno kretati između namještaja. Stoga sud ocjenjuje može li se nedostatak jednog od tih uvjeta kompenzirati na primjer pristupom fizičkim vježbama na otvorenom zraku, prirodnim svjetlom ili zrakom, dostupnošću ventilacije, prikladnošću grijanja, mogućnošću privatne upotrebe wc-a sukladno s osnovnim higijenskim zahtjevima.

(...)

Slijedom navedenog, a s obzirom na sve okolnosti slučaja, pravilno je utvrđenje suda prvog stupnja da tužitelj nije dokazao da uvjeti u pritvoru predstavljaju ponižavajuće postupanje tuženice suprotno čl. 3. Konvencije, zbog čega nije dokazao da bi mu bilo povrijeđeno pravo osobnosti iz odredbe čl. 19. Zakona o obveznim odnosima (‘Narodne novine’ broj: 35/05, 41/08 i 125/11 – dalje: ZOO), pa se nisu ispunili uvjeti za dosuđenje naknade štete tužitelju.«

4.1.2. U odnosu na visinu troškova postupka, drugostupanjski sud ističe:

»Sud prvog stupnja pravilno je, sukladno odredbi čl. 154. st. 1. ZPP dosudio tuženici i trošak parničnog postupka i za to dao valjano obrazložene razloge, koje razloge u cijelosti prihvaća i ovaj, viši, sud.

Pri tome neosnovano tuženik prigovara dosuđenju troškova tuženici, budući da se sukladno odredbi čl. 163. ZPP odredbe o troškovima primjenjuju i na stranke što ih zastupa državno odvjetništvo, a u tom slučaju troškovi postupka obuhvaćaju i iznos koji bi se stranci priznao na ime nagrade odvjetniku, zbog čega ti prigovori tuženika nisu relevantni.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. Obrazlažući istaknute povrede ustavnih prava zajamčenih člankom 29. stavkom 1. i 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), podnositelj se poziva na odredbe Zakona o izvršavanju kazne zatvora (»Narodne novine« broj 128/99., 55/00., 59/00., 129/00., 59/01., 67/01., 11/02., 190/03. – pročišćeni tekst, 76/07., 27/08., 83/09., 18/11., 48/11., 125/11., 56/13. i 150/13.) kojima su utvrđena prava zatvorenika, osobito uvjeti za smještaj zatvorenika, a koji prema njegovoj ocjeni, u konkretnom slučaju nisu poštovani.

Smatra da su sudovi zbog nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja izveli pogrešan zaključak i utvrdili da u konkretnom slučaju nije došlo do povrede njegovog prava osobnosti. Tako je podnositelj u ustavnoj tužbi, između ostalog, naveo:

»U svom iskazu na koji nije bilo primjedbi tužitelj je naveo da je do pravomoćnosti presude boravio u prostoriji veličine 30 m² u kojoj se nalazilo ukupno 8 osoba, što podrazumijeva da je za svaku osobu bio osiguran prostor od 3,7 m², da je u sobi broj 15 u zatvoru u Varaždinu koja je veličine cca 4,5 m² i bez dnevnog svjetla boravio s još jednom osobama što podrazumijeva da je za svaku osobu bio osiguran prostor površine od 2,25 m², da je nadalje boravio u prostoriji veličine 9 m² u kojoj se nalazilo ukupno 4 osobe što podrazumijeva da je za svaku osobu bio osiguran prostor od 2,25 m².

U Zatvoru u Zagrebu tijekom dijagnostičke obrade boravio je u sobi veličine 25 m² u kojoj se nalazilo ukupno 7 osoba što podrazumijeva da je za svaku osobu bio osiguran prostor od cca 3,57 m². Osobito je za istaknuti kako se u predmetnom prostoru nalazio i toalet koji nije u potpunosti ograđen te je i taj podatak trebalo razmatrati pri utvrđivanju veličine prostora koja je tužitelju stajao na raspolaganju, kao i nedostojnost njegovog položaja uslijed takve situacije koja je potencirana činjenicom što se u tom prostoru konzumira i hrana.

(...)

Drugostupanjski sud je isticao kako je zbog činjenice što je svakom zatvoreniku bilo osigurano minimalno 3 m² osobnog prostora bilo udovoljeno propisanim standardima što je u protivnosti sa sadržajem pozitivnih zakonskih propisa.

Drugostupanjski sud je isticao da je neadekvatnost prostora koja se ogledala kroz izostanak dnevnog svjetla kompenzirana mogućnošću kretanja na otvorenom iako iz spisa ne proistječe da bi podnositelju na bilo koji način bila priznata prava koja su nadmašivala propisani minimum (2 sata dnevno na otvorenom) te stoga konzumacija tog prava nema značaj kompenzatornog efekta.

Sagledavanje obrazloženja drugostupanjskog suda stoga ukazuje na formalistički pristup koji je nedostatan za ostvarivanje prava na efikasan pravni lijek.

(...)

Kršenje zakonom propisanih uvjeta posljedično mora dovesti do utvrđenja povrede prava osobe kojoj se ta prava zakonskim odredbama omogućuju. Svaki zatvorenik ima pravo na humano izvršavanje kazne što između ostalog zahtijeva i pravo adekvatnog smještaja i pravo na zdravu okolinu. Zakonski ustanovljeno pravo mora biti efektivno, a u slučaju povrede prava ta povreda zahtijeva sankcioniranje.

(...)

Slijedom provedenog postupka potpuno je razvidno kako se zakonska odredba koja nalaže smještaj u zasebnu prostoriju uopće ne provodi. Notorna je činjenica kako se radi o pravno fiktivnoj obvezi budući da praksa ne omogućava ostvarenje toga prava (...) Temeljem odredbe članka 3. proistječe obveza osiguravanja minimalno 4 m² prostora po svakom zatvoreniku te je potpuno neprihvatljivo stajalište drugostupanjskog suda koje iznosi u obrazloženju presude u odnosu na kvadraturu smještaja, a očito u cilju potkrijepe stava o adekvatnosti smještaja.

Budući da se odredbom članka 14. ZIKZ-a koji se odnosi na prava zatvorenika u stavku 1. točka 1. naglašava kako se radi o smještaju primjerenom ljudskom dostojanstvu, a koji se nadovezuje na uvjete koji su određeni zakonom, tada je više nego razumno uskraćivanje u pravima na koja se zakon referira tumačiti na način povrede dostojanstva u slučaju uskrate.

(...) Pravna sredstva koja zatvorenicima stoje na raspolaganju radi zaštite svojih prava trebaju biti prožeta načelima efikasnosti. Upravo stoga korištenje mehanizma za sudsku zaštitu o kojem odlučuje sudac izvršenja ne može biti tretirano kao preduvjet ostvarenja prava za naknadu. Neefikasnost toga sredstva notorna je činjenica i poznata je svim sudionicima u postupku odlučivanja koji se odnose na materiju izvršavanja kazne zatvora. Sasvim je notorno da država ne može ukazati na primjere kojima bi iskazala efikasnost korištenja toga sredstva i to u mjeri koja bi otklonila razumnu sumnju u njegovu efikasnost.

Osim toga potrebno je istaći kako mogućnost korištenja toga sredstva koegzistira i s brojnim obvezama koje su usmjerene na državne organe (...) Presuda koja se temelji na zanemarivanju činjenica koje izravno ukazuju na povredu zakonom priznatog prava u svojoj je suštini arbitrarna, a time i neustavna. Ustavni sud je u odluci broj: U-lII-1437/2007 od 23. travnja 2008. (»Narodne novine« broj 55/08.) zauzeo stav kako je u situaciji kada neka osoba u zatvoru tijekom duljeg vremenskog razdoblja nema uvjete smještaja i izdržavanja kazne sukladno ZIKZ-u to samo po sebi dostatno da takvoj osobi uzrokuje tegobe intenziteta koji premašuje neizbježnu razinu trpljenja do koje dolazi pri svakom lišenju slobode, a što predstavlja osnovu za utvrđenje nastupa neimovinske štete.

Iznijeti stav od relevantne je važnosti za razmatranje osnovanosti tužbenog zahtjeva. Slijedom iznijetoga, utvrđenje nastupa neimovinske štete moguće je i slijedom dokaznog materijala koji je sadržan u predmetnom spisu te je i iz toga razloga sudska odluka neprihvatljiva. Neadekvatnost prostornog kapaciteta ni na koji način nije kompenzirana budući da iz predmeta proistječe da je tužitelju bilo omogućeno da tijekom dana koristi dva sata kretanja na svježem zraku, a što je sukladno pozitivnim odredbama kojima se regulira ta materija minimum, dakle suštinski se radi o minimumu zajamčenog prava a ne kompenzatornom elementu. Uvjeti smještaja podnositelja tijekom izvršavanja kazne zatvora nisu odgovarali zakonskim uvjetima kao ni uvjetima predviđenim Konvencijom. (...)

U odnosu na obvezu države ukazuje se i na stav Ustavnog suda izražen u oduci broj: U-IIIBi-2475/2016 od 5. listopada 2016 godine: ‘država je dužna osigurati provedbu ovih mjera u uvjetima u kojima se poštuje ljudsko dostojanstvo i u kojima način i metoda izvršenja mjere ne izlažu osobu nad kojom se primjenjuju takvoj nelagodi ili trpljenju čiji bi intenzitet prelazio neizbježnu razinu, inherentnu lišenju slobode i boravku u zatvoru. Postupanje protivno dobrobiti zatvorenika nedopušteno je i dostatno je da ono doseže minimalni stupanj težine’.«

5.1. Posebno osporava i činjenicu da je obvezan naknaditi troškove postupka tuženici te navodi:

»Obvezivanje tužitelja na naknadu troškova koji se odnose na radnje poduzimane po zamjenicima Općinskog državnog odvjetništva uz primjenu Tarife o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika podnositelj cijeni neprihvatljivim. Zakonsko rješenje na kojem se temelji obvezivanje podnositelja, u situaciji u kojoj državno odvjetništvo zastupa Republiku Hrvatsku ex lege, onemogućava ravnopravnu poziciju u postupku.

Promatrano kroz modus financiranja državnog odvjetništva, odnosno kroz sustav državnog proračuna, u koji po naravi stvari uplaćuje svaki potencijalni tužitelj temeljem doprinosa i poreza, tada je obvezivanje na dodatno financijsko opterećenje neprihvatljivo. Slijedom iznijetoga podnositelj cijeni potrebnim preispitivanje ustavnopravne prihvatljivosti propisa temeljem kojega se podnositelj obvezuje na plaćanje troškova postupka.

Podnositelj je u pravnom lijeku istakao razloge zbog kojih odluku o troškovima cijeni neprihvatljivom. Drugostupanjska odluka, osim pozivanja na stav prvostupanjskog suda ne sadrži argumentaciju u odnosu na žalbene navode.

Budući da je u prvostupanjskoj odluci odluka o trošku obrazložena isključivo prikazom odredaba Zakona o parničnom postupku te odredbama primjene Tarife, podnositelj cijeni kako je izostanak argumentacije potrebno sagledavati kao povredu prava na podnošenje pravnog lijeka.«

Stoga podnositelj smatra da su mu osporenim odlukama parničnih sudova povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 18. stavkom 1., 23. stavkom 1., 25. stavkom 1., 29. stavkom 1. i 35. Ustava.

Zaključno, predložio je usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka parničnih sudova i vraćanje predmeta na ponovno suđenje prvostupanjskom sudu.

IV. MJERODAVNO PRAVO

6. Za uvjete boravka u zatvoru i pritvoru / istražnom zatvoru mjerodavni su sljedeći dijelovi članaka 23. i 25. Ustava:

»Članak 23.

Nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvu obliku zlostavljanja ...

(...)«

»Članak 25.

Sa svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupati čovječno i poštivati njegovo dostojanstvo.

(...)«

Člankom 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02., i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) propisano je:

»Članak 3.

Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.«

Načelna stajališta o pravima zatvorenika u vezi s ponižavajućim postupanjem u zatvorima

6.1. Trpljenje i poniženje koji su povezani s nekim oblikom kažnjavanja mora nadilaziti stupanj trpljenja ili poniženja koji je u takvim slučajevima neizbježan kako bi moglo doći u domašaj navedenih odredaba Ustava odnosno Konvencije. Međutim, država je dužna osigurati provedbu ovih mjera u uvjetima u kojima se poštuje ljudsko dostojanstvo i u kojima način i metoda izvršenja mjere ne izlažu osobu nad kojom se primjenjuju takvoj nelagodi ili trpljenju čiji bi intenzitet prelazio neizbježnu razinu, inherentnu lišenju slobode i boravku u zatvoru. Postupanje protivno dobrobiti zatvorenika nedopušteno je i dostatno je da ono doseže minimalni stupanj težine. Ocjena o tom stupnju ovisi o svim okolnostima slučaja, kao što su, primjerice, trajanje takvog postupanja ili okolnost da je cilj takvog postupanja bio (odnosno nije bio) poniziti i omalovažiti žrtvu (pored kriterija dobi, spola, zdravstvenog stanja, utjecaja na psihofizičko zdravlje zatvorenika i drugih okolnosti svakog pojedinog slučaja); stajalište Ustavnog suda iz odluke broj: U-IIIBi-890/2012 od 4. svibnja 2016. objavljene u »Narodnim novinama« broj 54/16.

6.2. U predmetu Muršić protiv Hrvatske [Vv] (br. 7334/13, presuda od 20. listopada 2016.) Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) utvrdio je načelna stajališta u svezi s uvjetima u zatvoru:

»(a) Opća načela

96. U članku 3. Konvencije određene su najvažnije temeljne vrijednosti demokratskog društva. On apsolutno zabranjuje mučenje ili nečovječno i ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje, bez obzira na okolnosti i na ponašanje žrtve (vidi, na primjer, predmete Labita protiv Italije [VV], br. 26772/95, odlomak 119., ESLJP 2000-IV; i Svinarenko i Slyadnev protiv Rusije [VV], br. 32541/08 i 43441/08, odlomak 113., ESLJP 2014 (izvadci)).

97. Da bi spadalo u domašaj članka 3., zlostavljanje mora doseći određeni minimalni stupanj težine. Procjena ove najniže razine je, po prirodi stvari, relativna. Ona ovisi o svim okolnostima predmeta, kao što su trajanje postupanja, njegove tjelesne i duševne posljedice a u nekim slučajevima i spol, dob i zdravstveno stanje žrtve (vidi, među brojnim drugim izvorima prava, predmete Irska protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 18. siječnja 1978., odlomak 162., Serija A br. 25; Jalloh protiv Njemačke [VV], br. 54810/00, odlomak 67., ESLJP 2006-IX; naprijed citirani predmet Idalov, odlomak 91.; te predmet Kalashnikov protiv Rusije, br. 47095/99, odlomak 95., ESLJP 2002-VI).

98. Zlostavljanje koje dosiže takav minimalni stupanj težine obično uključuje stvarne tjelesne ozljede ili veliku tjelesnu ili duševnu bol. Međutim, čak i ako prethodno navedeno ne postoji, kada postupanje ponižava ili obezvrjeđuje pojedinca na način da se iskazuje manjak poštovanja ili se umanjuje njegovo ili njezino ljudsko dostojanstvo ili kada izaziva osjećaj straha, tjeskobe ili manje vrijednosti koji može slomiti psihički i tjelesni otpor pojedinca, postupanje se može smatrati ponižavajućim i ući u domašaj zabrane iz članka 3. (vidi, među brojnim drugim izvorima prava, naprijed citirani predmet Idalov, odlomak 92.; te predmet Pretty protiv Ujedinjenog Kraljevstva, br. 2346/02, odlomak 52., ESLJP 2002-III; i naprijed citirane predmete Ananyev i drugi, odlomak 140.; Varga i drugi, odlomak 70.). Doista, zabrana mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja je civilizacijska vrijednost blisko povezana s poštovanjem ljudskog dostojanstva (vidi predmet Bouyid protiv Belgije [VV], br. 23380/09, odlomak 81., ESLJP 2015).

99. U kontekstu lišenja slobode Sud je dosljedno naglašavao da trpljenje i poniženje koje je tu uključeno mora u svakom slučaju ići preko onoga neizbježnoga elementa trpljenja ili poniženja povezanog s lišenjem slobode kako bi moglo doći u domašaj članka 3. Država mora osigurati da je osoba lišena slobode u uvjetima koji su sukladni s poštovanjem ljudskog dostojanstva, da je način i metoda izvršenja mjere ne podvrgavaju trpljenju ili nedaćama one težine koja premašuje neizbježnu razinu trpljenja svojstvenu lišenju slobode i da, s obzirom na praktične zahtjeve boravka u zatvoru, njezino zdravlje i dobrobit budu odgovarajuće zaštićeni (vidi predmet Kudła protiv Poljske [VV], br. 30210/96, odlomci 92.-94., ESLJP 2000-XI; naprijed citirane predmete Idalov, odlomak 93,; Svinarenko i Slyadnev, odlomak 116.; predmet Mozer protiv Republike Moldavije i Rusije [VV], br. 11138/10, odlomak 178., ESLJP 2016; te predmet Valašinas protiv Litve, br. 44558/98, odlomak 102., ESLJP 2001-VIII; i naprijed citirani predmet Ananyev i drugi, odlomak 141.).

100. Čak i nepostojanje namjere da se ponizi ili obezvrijedi zatvorenika tako da ga se stavi u loše uvjete, iako se radi o čimbeniku koji treba uzeti u obzir, ne isključuje uvjerljivo utvrđenje povrede članka 3. Konvencije (vidi, među ostalim, predmet Peers protiv Grčke, br. 28524/95, odlomak 74., ESLJP 2001-III; naprijed citirane predmete Mandić i Jović, odlomak 80.; Iacov Stanciu, odlomak 179.; i općenito na temelju članka 3., naprijed citirane predmete Svinarenko i Slyadnev, odlomak 114., i Bouyid, odlomak 86.). Doista, dužnost je tužene Vlade da organizira svoj zatvorski sustav na takav način da se osigura poštovanje dostojanstva zatvorenika, bez obzira na financijske ili logističkih poteškoće (vidi, među brojnim drugim izvorima prava, predmet Mamedova protiv Rusije, br. 7064/05, odlomak 63., 1. lipnja 2006.; naprijed citirane predmete Orchowski, odlomak 153.; Neshkov i drugi, odlomak 229.; i Varga i drugi, odlomak 103.).

101. Prilikom ocjene uvjeta boravka u zatvoru moraju se uzeti u obzir kumulativni učinci tih uvjeta, kao i posebni prigovori podnositelja zahtjeva. Duljinu razdoblja tijekom kojeg osoba lišena slobode boravi u određenim uvjetima također treba uzeti u obzir (vidi, među brojnim drugim izvorima prava, naprijed citirane predmete Idalov, odlomak 94.; te Orchowski, odlomak 121.; Torreggiani i drugi, odlomak 66.; i Ananyev i drugi, odlomak 142.).

(b) Načela koja se odnose na prenapučenost zatvora

102. Sud primjećuje kako se mjerodavna načela i standardi za procjenu prenapučenosti zatvora koji proizlaze iz njegove sudske prakse posebice odnose na sljedeća pitanja: (1) pitanje minimalnog osobnog prostora u zatvoru na temelju članka 3. Konvencije; (2) stvara li raspodjela osobnog prostora ispod minimalnog zahtjeva pretpostavku ili sama po sebi dovodi do povrede članka 3.; i (3) koji čimbenici, ako postoje, mogu nadomjestiti oskudnu dodjelu osobnog prostora.

(...)

106. Kada se činilo kako su zatvorenici imali na raspolaganju osobni prostor veličine između 3 i 4 m², Sud je razmotrio (ne)prikladnost drugih aspekata fizičkih uvjeta boravka u zatvoru prilikom procjene na temelju članka 3. U takvim je slučajevima povreda članka 3. pronađena samo ako je prostorni čimbenik bio povezan s drugim aspektima neodgovarajućih fizičkih uvjeta boravka u zatvoru koji se, u određenom kontekstu, odnose na pristup vježbama na otvorenom, prirodnom svjetlu i zraku, dostupnost ventilacije, prikladnost uređaja za grijanje, mogućnost privatnog korištenja nužnika, te usklađenost s osnovnim zdravstvenim i higijenskim zahtjevima (vidi naprijed citirane predmete Orchowski, odlomak 122.; Ananyev i drugi, odlomak 149.; Torreggiani i drugi, odlomak 69.; Vasilescu, odlomak 88.; te Varga i drugi, odlomak 78.; vidi također, na primjer, predmete, Jirsák protiv Češke Republike, br. 8968/08, odlomci 64.-73., 5. travnja 2012.; Culev protiv Moldavije, br. 60179/09, odlomci 35.-39., 17. travnja 2012.; naprijed citirani predmet Longin, odlomci 59.-61.; te predmet Barilo protiv Ukrajine, br. 9607/06, odlomci 80.-83., 16. svibnja 2013.).

(...)

113. Štoviše, kako je potvrdio CPT, Sud igra konceptualno drukčiju ulogu od one dodijeljene CPT-u, čija odgovornost ne podrazumijeva utvrđivanje predstavlja li određena situacija nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje u smislu članka 3. (vidi prethodni odlomak 52.). Povjerenje u aktivnost CPT-a je mjera usmjerena ka prevenciji koja, po svojoj prirodi, teži stupnju zaštite koji je veći od onog koji je Sud potvrdio prilikom odlučivanja u predmetima koji se tiču uvjeta boravka u zatvoru (vidi prethodni odlomak 47., Prvo opće izvješće, odlomak 51.). Za razliku od CPT-ove preventivne funkcije, Sud je u pojedinačnim slučajevima odgovoran za sudsku primjenu apsolutne zabrane mučenja i neljudskog ili ponižavajućeg postupanja iz članka 3. (vidi prethodni odlomak 46.). Unatoč tome, Sud naglašava kako i dalje posvećuje pažnju standardima koje je razvio CPT i, bez obzira na njihova različita stajališta, pažljivo pregledava predmete u kojima su posebni uvjeti boravka u zatvoru ispod standarda CPT-a od 4 m² (vidi prethodni odlomak 106.).

(...)

126. Iz toga slijedi da je, kada se uvjerljivo utvrdi da je zatvorenik raspolagao sa smanje od 3 m² podne površine u smještaju u kojem boravi više zatvorenika, polazna točka za procjenu Suda čvrsta pretpostavka povrede članka 3. Tada tuženoj vladi preostaje uvjerljivo dokazati da su postojali čimbenici koji mogu prikladno nadomjestiti oskudnu dodjelu osobnog prostora. Kumulativni učinak tih uvjeta trebao bi utjecati na odluku Suda o tome je li, s obzirom na okolnosti, pretpostavka povrede oborena ili ne.

127. S obzirom na metodologiju za tu procjenu, Sud se poziva na svoj dobro utvrđeni standard dokazivanja u predmetima koji se odnose na uvjete boravka u zatvoru (vidi, na primjer, naprijed citirani predmet Ananyev i drugi, odlomci 121.-125.). U tom kontekstu, Sud posebice vodi računa o objektivnim poteškoćama na koje podnositelji zahtjeva nailaze prilikom prikupljanja dokaza za potkrjepljivanje njihovih tvrdnji o uvjetima njihova boravka u zatvoru. Ipak, u takvim slučajevima podnositelji zahtjeva moraju navesti detaljan i dosljedan prikaz činjenica koje su predmet prigovora (ibid. odlomak 122.). U određenim slučajevima podnositelji zahtjeva mogu podastrijeti barem neke dokaze u prilog svojim prigovorima. Sud je smatrao dokazom, na primjer, pisane izjave ostalih zatvorenika, ili po mogućnosti fotografije koje su dostavili podnositelji zahtjeva u prilog svojim tvrdnjama (vidi, na primjer, predmet Golubenko protiv Ukrajine (odl.), br. 36327/06, odlomak 52., 5. studenoga 2013., i predmete citirane u njemu; vidi dodatno predmet Tehrani i drugi protiv Turske, br. 32940/08, 41626/08 i 43616/08, odlomak 88., 13. travnja 2010.).

128. Nakon davanja vjerodostojnog i razumno detaljnog opisa navodno ponižavajućih uvjeta boravka u zatvoru, što predstavlja prima facie slučaj zlostavljanja, teret dokazivanja prebacuje se na tuženu Vladu koja jedina ima pristup informacijama kojima se mogu potvrditi ili opovrgnuti te tvrdnje. Posebice je dužna prikupiti i sastaviti relevantne dokumente i navesti detaljan prikaz uvjeta boravka podnositelja zahtjeva u zatvoru. Relevantne informacije od drugih međunarodnih tijela, kao što je CPT, o uvjetima boravka u zatvoru, kao i nadležnih državnih tijela i institucija, također trebaju utjecati na odluku Suda o tom pitanju (vidi dodatno naprijed citirane predmete Ananyev i drugi, odlomci 122.-125.; i Neshkov i drugi, odlomci 71.-91.).

(...)

130. Sud najprije primjećuje, u svjetlu njegove sudske prakse nakon predmeta Ananyev, kako će obično samo kratko, povremeno i manje smanjenje potrebnog osobnog prostora biti dovoljno da se obori čvrsta pretpostavka povrede članka 3. To je, primjerice, bio slučaj u predmetu Fetisov i drugi (naprijed citiran, odlomci 134.-138.), u kojem je zatvorenik raspolagao s otprilike 2 m² podne površine u trajanju od devetnaest dana (vidi dodatno naprijed citirani predmet Dmitriy Rozhin, odlomci 52.-53.), ili u predmetu Vladimir Belyayev (naprijed citiran, odlomci 33.-36.) u kojem je zatvorenik raspolagao s 2,95 m² osobnog prostora u trajanju od deset dana, a potom neuzastopno s 2,65 m² u trajanju od dva dana i 2,97 m² u razdoblju od dvadeset i šest dana. Štoviše, pozivajući se na svoju sudsku praksu u predmetima Fetisov i drugi i Dmitriy Rozhin, Sud je utvrdio kako nije došlo do povrede članka 3. u predmetu Kurkowski (naprijed citiran, odlomci 66.-67.) u kojem je podnositelj zahtjeva raspolagao s oko 2,1 m² podne površine u trajanju od četiri dana, a zatim naknadno s 2,6 m² životnog prostora u trajanju od još četiri dana.

(...)

133. Posebice s obzirom na pitanje dovoljne slobode kretanja, u predmetu Ananyev i drugi (naprijed citiran, odlomci 150.-152.) Sud se pozvao na relevantne standarde CPT-a prema kojima se svim zatvorenicima, bez izuzetka, mora dozvoliti najmanje jedan sat vježbe na otvorenom svaki dan, a po mogućnosti kao dio šireg programa aktivnosti izvan sobe, imajući na umu da objekti za vježbanje na otvorenom moraju biti odgovarajuće prostrani i kad god je to moguće nuditi zaklon od nepovoljnih vremenskih uvjeta (vidi dodatno naprijed citirani predmet Neshkov i drugi, odlomak 234.). Doista, prema mjerodavnim međunarodnim standardima zatvorenici bi trebali provesti razuman značajan dio dana izvan svojih soba, uključeni u svrsishodne aktivnosti raznolikog karaktera (rad, rekreacija, obrazovanje). Režimi u ustanovama za osuđene zatvorenike bi trebali biti još povoljniji (vidi dodatno prethodne odlomke 48., 53., 55. i 59.).

134. Konačno, s obzirom na ukupnu prikladnost zatvorskog objekta, Sud se poziva na opće aspekte zatvora utvrđene u svojoj sudskoj praksi (vidi dodatno naprijed citirane predmete Ananyev i drugi, odlomci 153.-159.; i Neshkov i drugi, odlomci 237.-244.; vidi dodatno naprijed citirane predmete Iacov Stanciu, odlomci 173.-179.; i Varga i drugi, odlomci 80.-92.) i na mjerodavne međunarodne standarde (vidi prethodne odlomke 48., 53., 55., 59. i 63.-64.). U skladu s tim, pored dovoljne slobode kretanja i odgovarajućih aktivnosti izvan sobe, neće se utvrditi povreda članka 3. ako nema drugih otegotnih okolnosti u vezi s općim uvjetima boravka podnositelja zahtjeva u zatvoru (vidi, na primjer, pristup u predmetu Alver protiv Estonije, br. 64812/01, odlomak 53., 8. studenoga 2005; naprijed citirane predmete Andrei Georgiev, odlomak 61.; i Dolenec, odlomak 134.).

(...)

(c) Sažetak mjerodavnih načela i standarda za ocjenu prenapučenosti zatvora

136. U svjetlu prethodno navedenih razmatranja, Sud potvrđuje standard od 3 m² podne površine po zatvoreniku u smještaju u kojem boravi više zatvorenika koji prevladava u njegovoj sudskoj praksi kao relevantni minimalni standard na temelju članka 3. Konvencije.

137. Ako raspoloživi osobni prostor po zatvoreniku padne ispod 3 m² površine u smještaju u zatvorima u kojem boravi više zatvorenika, nedostatak osobnog prostora smatra se toliko ozbiljnim da dolazi do čvrste pretpostavke povrede članka 3. Teret dokaza leži na tuženoj Vladi koja bi, međutim, mogla oboriti tu pretpostavku dokazivanjem da su postojali čimbenici koji mogu prikladno nadomjestiti oskudnu dodjelu osobnog prostora (vidi prethodne odlomke 126.-128.).

138. Čvrsta pretpostavka povrede članka 3. obično će se moći oboriti samo ako su sljedeći čimbenici kumulativno ispunjeni:

(1) smanjenja potrebnog minimalnog osobnog prostora od 3 m² su kratka, povremena i minimalna (vidi prethodni odlomak 130.):

(2) takva smanjenja su popraćena dovoljnom slobodom kretanja izvan sobe i prikladnim aktivnostima izvan sobe (vidi prethodni odlomak 133.);

(3) podnositelj zahtjeva smješten je u ustanovu koja se, općenito gledano, smatra primjerenom ustanovom za pritvor i ne postoje drugi otegotni aspekti uvjeta njegova boravka u zatvoru (vidi prethodni odlomak 134.).

139. U slučajevima u kojima se radi o zatvorskoj sobi – veličine od 3 do 4 m² osobnog prostora po zatvoreniku – prostorni čimbenik ostaje snažan čimbenik u ocjeni prikladnosti uvjeta boravka u zatvoru od strane Suda. U takvim će se slučajevima povreda članka 3. utvrditi samo ako je prostorni čimbenik povezan s drugim aspektima neodgovarajućih fizičkih uvjeta boravka u zatvoru koji se, posebice, odnose na pristup vježbama na otvorenom, prirodnom svjetlu i zraku, dostupnost ventilacije, prikladnost sobne temperature, mogućnost privatnog korištenja nužnika, te usklađenost s osnovnim zdravstvenim i higijenskim zahtjevima (vidi prethodni odlomak 106.).

140. Sud također ističe kako u slučajevima u kojima je zatvorenik raspolagao s više od 4 m² osobnog prostora u smještaju u zatvoru u kojem boravi više zatvorenika, i gdje se nisu pojavili problemi s obzirom na pitanje osobnog prostora, drugi aspekti fizičkih uvjeta pritvora koji su prethodno navedeni (vidi prethodne odlomke 48., 53., 55., 59. i 63.-64.) ostaju mjerodavni kako bi Sud mogao ocijeniti prikladnost uvjeta boravka podnositelja zahtjeva u zatvoru na temelju članka 3. Konvencije (vidi, na primjer, predmet Story i drugi protiv Malte, br. 56854/13, 57005/13 i 57043/13, odlomci 112.-113., 29. listopada 2015.).

141. Konačno, Sud naglašava važnost preventivne uloge CPT-a u praćenju uvjeta boravka u zatvoru i standarda koje razvija s tim u vezi. Sud ponavlja da prilikom odlučivanja o predmetima koji se tiču uvjeta boravka u zatvoru i dalje obraća pažnju na te standarde i na njihovo pridržavanje od strane država ugovornica (vidi prethodni odlomak 113.).«

Dakle, ESLJP je u predmetu Muršić protiv Hrvatske utvrdio relevantne standarde za odlučivanje hoće li ili ne doći do povrede članka 3. Konvencije zbog nedostatka osobnog prostora. Konkretno, kod procjene nastanka povrede članak 3. Konvencije zbog uvjeta u zatvorima, moraju se uzeti u obzir sljedeća tri elementa:

a) svaki zatvorenik pojedinačno mora imati svoje mjesto za spavanje u ćeliji;

b) svatko mora raspolagati s najmanje 3 m² površine poda;

c) ukupna površina ćelije mora biti takva da omogućava zatvorenicima / pritvorenicima da se slobodno kreću između namještaja.

Nepostojanje bilo kojeg od gore navedenih elemenata stvara samo po sebi jaku pretpostavku da su uvjeti u zatvoru/pritvoru ponižavajuće postupanje i u suprotnosti s člankom 3. Konvencije (vidi predmet Ananyev i dr. protiv Rusije, br. 42525/07 i 60800/08, § 148., presuda od 10. siječnja 2012.; vidi dalje predmet Olszewski protiv Poljske, br. 21880/03, § 98., presuda od 2. travnja 2013.).

6.3. Redovni sud mora svoju odluku o naknadi štete obrazložiti dostatnim i relevantnim razlozima. Mora, između ostalog, jasno i detaljno utvrditi u kojem razdoblju je podnositelj bio u kojem zatvoru, u kojoj ćeliji i u kojim konkretnim uvjetima, te je li i u kojem razdoblju podnositelj imao na raspolaganju manje ili više od 3 m². Ti podaci mogu se pribaviti od nadležnih tijela koja tim podacima raspolažu.

Ako je podnositelj u nekom razdoblju na raspolaganju imao manje od 3 m² taj manjak prostora može biti nadoknađen na drugi način (većom mogućnošću provođenja vremena izvan ćelije odnosno raznim aktivnostima). Teret dokaza da je taj manjak prostora bio nadoknađen na drugi način je na državi.

Ukoliko utvrđeno stanje u svakom konkretnom parničnom postupku upućuje na povredu dostojanstva osuđenika/zatvorenika/pritvorenika to predstavlja osnovu za dosuđenje primjerenog oblika popravljanja neimovinske štete (tako i u odluci Ustavnog suda broj: U-III-1437/2007 od 23. travnja 2008.).

Hoće li se raditi o postupanju koje predstavlja povredu dostojanstva u kontekstu prava osuđenika/zatvorenika/pritvorenika ovisi o svim okolnostima konkretnog slučaja te sudovi u toj procjeni trebaju voditi računa kako o objektivnim tako i o subjektivnim kriterijima (fizički i psihički utjecaj određenog postupanja na konkretnu osobu), te o osobnim karakteristikama određene osobe (dob, spol, zdravstveno stanje itd.).

6.4. U konkretnom slučaju za parnični postupak radi naknade štete zbog uvjeta u zatvoru mjerodavni su članci 19. i 1100. stavak 3. ZOO-a koji glase:

»Prava osobnosti

Članak 19.

(1) Svaka fizička i pravna osoba ima pravo na zaštitu svojih prava osobnosti pod pretpostavkama utvrđenim zakonom.

(2) Pod pravima osobnosti u smislu ovoga Zakona razumijevaju se prava na život, tjelesno i duševno zdravlje, ugled, čast, dostojanstvo, ime, privatnost osobnog i obiteljskog života, slobodu i dr.

(3) Pravna osoba ima sva navedena prava osobnosti, osim onih vezanih uz biološku bit fizičke osobe, a osobito pravo na ugled i dobar glas, čast, ime, odnosno tvrtku, poslovnu tajnu, slobodu privređivanja i dr.«

»Pravična novčana naknada

Članak 1100.

(...)

(3) Za povredu ugleda i drugih prava osobnosti pravne osobe sud će, ako procijeni da to težina povrede i okolnosti slučaja opravdavaju, dosuditi joj pravičnu novčanu naknadu, nezavisno od naknade imovinske štete, a i kad nje nema.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. U konkretnom slučaju, Ustavni sud ocjenjivao je ustavnu tužbu s aspekta istaknute povrede članka 25. stavka 1. Ustava u proceduralnom aspektu.

7.1. Kad je riječ o tumačenju i primjeni prava na konkretne slučajeve, Ustavni sud, u načelu, ne smije zamijeniti pravna stajališta nadležnih sudova svojima sve dok sudske odluke ne otkrivaju bilo kakvu arbitrarnost, a dostatno su obrazložene i, po potrebi, upućuju na relevantnu sudsku praksu. Ustavni sud podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova koji su prvi pozvani interpretirati zakone. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

Zaštita ustavnih prava u sudskom postupku mora biti stvarna i djelotvorna, a ne teoretska i iluzorna.

8. Ustavni sud utvrdio je da je podnositelj u tužbi tvrdio da je boravio u sljedećim zatvorima:

– od 20. travnja 2010. do 29. srpnja 2010. (tri mjeseca i devet dana) bio je u Zatvoru u Varaždinu, u sobi broj 13 veličine 18 m² (sanitarni čvor uključen) u kojoj je boravilo šest osoba (3 m² po osobi); navodi da je cijeli dan bio u sobi, da u sobi nije bilo svježeg zraka te da je soba bila slabo osvijetljena;

– od 29. srpnja 2010. do 6. prosinca 2011. (jedna godina, četiri mjeseca i sedam dana) bio je u Zatvoru u Zagrebu, u sobi veličine 18 m² (sanitarni čvor uključen) u kojoj je boravilo osam osoba (2.25 m² prostora po osobi);

– od 7. prosinca 2011. do 14. svibnja 2012. (pet mjeseci i sedam dana) bio je u Zatvoru u Varaždinu, prvo u sobi broj 14 veličine od 8 m² (sanitarni čvor uključen) u kojoj su boravile tri osobe (2.66 m² prostora po osobi), zatim u sobi broj 15 veličine 6 m² za 2 osobe (3 m² prostora po osobi), a nakon toga u sobi broj 4 veličine 8 m² za četiri osobe (2 m² prostora po osobi); tvrdio je da nema mogućnosti rada, a da su ostale aktivnosti bile svedene na minimum.

U odnosu na zdravstveno stanje tvrdio je da ima težak do umjereni gubitak motoneurona u mišićima nogu uslijed boravka u zatvoru.

9. Republika Hrvatska (tuženica) u postupku u svom odgovoru na tužbu priznaje navode vezane uz Zatvor u Varaždinu koji se odnose na veličinu i prostornost, no navodi dodatne pogodnosti (dva sata dnevno na svježem zraku, mogućnost kretanja izvan spavaonica, sobe tijekom dana otvorene, prostor hodnika se koristi kao dnevni boravak).

Vezano uz Zatvor u Zagrebu tuženica tvrdi da je podnositelj tamo boravio od 29. srpnja 2010. do 15. rujna 2010.; ne osporava površinu te navodi da zatvor nema blagovaonicu, jede se u sobama uz dva sata na svježem zraku. Kada se radi dijagnostika (u pogledu upućivanja na izdržavanje kazne nakon pravomoćnosti presude) nema rada, slobodnih aktivnosti niti pogodnosti. Ističu se posljedice objektivnih okolnosti prekapacitiranosti. Za zdravstveno stanje tvrde da je posljedica njegovog alkoholizma.

10. Iz medicinske dokumentacije podnositelja, povijesti bolesti od 18. svibnja 2011. koju je izdala Zatvorska bolnica u Zagrebu i povijesti bolesti (bez datuma) koju je izdala Zdravstvena ambulanta Okružnog zatvora Varaždin (na stranicama 33. i 43. spisa Općinskog građanskog suda u Zagrebu), proizlazi da je podnositelj u Zatvoru u Zagrebu bio i nakon 15. rujna 2010., tj. sve do 6. prosinca 2011.

11. U prvostupanjskoj presudi navodi se da je podnositelj bio dužan dokazati postojanje povrijeđenog prava osobnosti takve težine, jakosti i trajanja koje opravdava dosudu pravične novčane naknade. Kako to podnositelj nije učinio svojim iskazom kojim samo opisuje zbivanja tijekom izdržavanja kazne zatvora bez ikakvih posljedica u vidu duševnih boli zbog kršenja svojih zakonskih prava to sud ocjenjuje da tužitelj nije dokazao postojanje zakonskih pretpostavki iz članka 1100. ZOO-a.

12. Drugostupanjska presuda utvrđuje da podnositelj, unatoč priznanju tuženice o površinama ćelija u kojima je boravio (a koje su dijelom bile manje od 3 m² po zatvoreniku) nije nikada boravio u ćeliji u kojoj je na raspolaganju imao manje od 3 m².

13. Polazeći od navedenih načelnih stajališta ESLJP-a (točka 6.2. obrazloženja ove odluke), Ustavni sud utvrđuje da u konkretnom slučaju sudovi nisu utvrdili površinu ćelija/soba u kojima je podnositelj boravio u Zatvoru u Varaždinu odnosno u Zatvoru u Zagrebu (tužba i odgovor na tužbu ne podudaraju se ni u pogledu površine ćelija ni u pogledu razdoblja kad je podnositelj bio u kojem zatvoru, a tuženica priznaje boravak u ćelijama površine manje od 3 m² po osobi kao minimalne površine koja se, prema standardima ESLJP-a, mora osigurati zatvoreniku odnosno pritvoreniku). Osim toga, nije utvrđeno je li podnositelj mogao redovito zadovoljavati svoje higijenske potrebe, je li i koliko mogao boraviti na svježem zraku i koristiti slobodno vrijeme (bilo na otvorenom ili u prostorijama samog zatvora), te kako su te pogodnosti utjecale na smještaj podnositelja u ćelije s površinom manjom od 3 m² po osobi, posebice imajući u vidu stajališta ESLJP-a u predmetu Muršić protiv Hrvatske odnosno jesu li eventualni nedostaci u pogledu osobnog prostora kompenzirani na drugi način (§ 138. te presude).

U odnosu na liječenje, sudovi samo utvrđuju da je podnositelj 19. srpnja 2011. odbio pregled u zatvorskoj bolnici u Varaždinu, iako je ranije prijavio probleme s kralježnicom. Međutim, nije utvrđeno je li njegovo zdravstveno stanje u ikakvoj vezi s boravkom u zatvoru ili ga je imao od ranije, kako to tvrdi liječnik Ambulante Zatvora u Varaždinu (točka 3.4. obrazloženja ove odluke).

Ustavni sud zbog toga ocjenjuje da osporenim odlukama sudovi nisu na djelotvoran način zaštitili ustavno pravo podnositelja da zatvorsku kaznu izvršava u uvjetima koji su propisani mjerodavnim standardima.

Zbog toga je došlo do povrede prava iz članka 25. stavka 1. Ustava u proceduralnom aspektu.

14. Drugostupanjski sud je također naveo da je podnositelj još za vrijeme izdržavanja kazne zatvora mogao podnijeti pritužbu na uvjete u zatvoru u smislu članka 15. Zakona o izvršavanju kazne zatvora, kako bi se uvjeti poboljšali dok je još bio u zatvoru. Time taj sud nije uvjetovao dosuđenje naknade štete prethodnim korištenjem tog pravnog sredstva, kako to smatra podnositelj, već je samo upozorio na postojanje učinkovitog pravnog sredstva kojim se zatvorenici mogu koristiti u svim onim situacijama u kojima smatraju da su uvjeti u zatvoru nezakonito uređeni.

15. U odnosu na prigovor podnositelja u vezi s njegovom obvezom naknade troška postupka tuženici, Ustavni sud podsjeća na stajališta ESLJP-a u predmetu Klauz protiv Hrvatske (br. 28963/10, presuda od 18. srpnja 2013.):

»S tim u vezi, Sud prvo primjećuje da tumačenje Vrhovnog suda o primjeni članka 154. Zakona o parničnom postupku domaćim sudovima daje znatnu diskreciju u pogledu razdjeljivanja troškova u slučajevima djelomičnog uspjeha u postupku, upućujući ih da tu odredbu primjenjuju kvalitativno, a ne samo kvantitativno (...) Taj pristup im čak omogućuje da sve troškove dodijele stranci koja je u postupku uspjela s osnovom, ali ne i s visinom zahtjeva. Međutim, domaći su sudovi u ovom predmetu tu odredbu primjenjivali mehanički, bez obraćanja dovoljne pozornosti na posebne okolnosti podnositeljeva predmeta, posebice na činjenicu da se radilo o predmetu naknade nematerijalne štete koja je nastala kao rezultat kaznenog djela zlostavljanja koje je počinio policijski djelatnik, te da se ne radi o klasičnom građanskopravnom sporu privatnih stranaka. (...)

96. Kao rezultat navedenog, dodjela troškova u ovom predmetu je imala neke neprihvatljive posljedice. Kao prvo, paradoksalno je da je država jednom rukom – naknadama za državno odvjetništvo koje ju je zakonski zastupalo – uzela znatan dio onoga što je dodijeljeno drugom (vidi, mutatis mutandis, Perdigăo protiv Portugala [VV], br. 24768/06, stavak 72., 16. studenoga 2010.). Kao drugo, postupovna sankcija za podnositeljev minoran postupovni propust, odnosno isticanje previsokog tužbenog zahtjeva, bila je toliko stroga da je neopravdano umanjila naknadu koja mu je dodijeljena zbog tako ozbiljnog nezakonitog čina kao što je kazneno djelo zlostavljanja tijekom obavljanja službene dužnosti, a koje djelo zabranjuje članak 3. koji se ubraja u jednu od temeljnih odredbi Konvencije.

97. Sukladno tome, ne može se reći da su odluke domaćih sudova u ovom predmetu bile razmjerne legitimnom cilju kojem smjera pravilo navedeno u članku 154. stavku 2. Zakona o parničnom postupku koje od jedne stranke zahtijeva da protivnoj stranci naknadi troškove ovisno o njihovom uspjehu u sporu, a koji se troškovi utvrđuju razmjerno visini tužbenog zahtjeva. Njegova primjena je u ovom predmetu rezultirala ograničenjem koje je umanjilo samu bit podnositeljevog prava na pristup sudu.«

U konkretnom slučaju, s obzirom na to da je već utvrđena povreda članka 25. stavka 1. Ustava, ovaj prigovor Ustavni sud nije razmatrao.

16. Slijedom navedenog, na temelju članaka 74. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

Točka IV. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5725/2016

Zagreb, 19. prosinca 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.