## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske br. U-III-696/96 od 11. listopada 2000.

### NN 112/2000 (15.11.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske br. U-III-696/96 od 11. listopada 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2223

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlu­či­va­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Velimir Belajec, kao predsjednik Vijeća te
suci Marijan Hra­njski, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao
članovi Vijeća, odlučujući u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe A. M. iz
O., koju zastupa D. S., odvjetnik iz O., na sjednici održanoj dana 11.
listopada 2000. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukida:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-1901/94 od 13. lip­nja
1996. godine.

II. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni
postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Ustavna tužba je podnesena u svezi s presudom Vrhovnog suda Republike
Hrvatske navedenom u izreci, kojom je revizija tuženika prihvaćena kao
osnovana, te su presuda Županijskog suda u O., broj: Gž-1539/93 od 24. ve­ljače
1994. godine, i presuda Općinskog suda u O., broj: P-1412/90 od 27. trav­nja
1993. godine, djelomično preinačene tako da je tužbeni zahtjev tužite­ljice u
dijelu radi isplate iznosa od 152,89 kn (ranije 152.897 din) zajedno sa
zateznim zakonskim kamatama odbijen kao neosnovan, time da je svaka stranka
dužna snositi svoje troškove.

2. Parnični postupak se vodio između A. M., kao tužite­ljice, i Fonda za
promet, stambeno i komunalno gospodarstvo tadaš­nje općine O., kao tuženika,
radi stjeca­nja bez osnove. Naime, tužite­ljica je protiv tuženika istakla
tužbeni zahtjev radi isplate iznosa od 20.821 din s kamatama od 20. prosinca
1989. godine do isplate na ime ma­nje isporučenog poslovnog prostora, kao i
iznos od 152.897 din s pripadajućim kamatama na ime više uplaćenih sred­stava
za kup­ljeni poslovni prostor sukladno cijeni za 1 m˛ utvrđenoj predugovorom i
aneksima predugovora.

3. Podnosite­ljica ustavne tužbe A. M. smatra da su pobijanom presudom
Vrhovnog suda povrijeđena ­njena ustavna prava iz član­ka 14. stavka 2. Ustava
(jednakost svih pred zakonom), te članka 49. stavka 2. Ustava (jednak pravni
položaj svih poduzetnika na tržištu).

Povrede ustavnih prava
obrazlaže ovim navodima: podnosite­ljica je s tuženikom dana 30. svib­nja 1986.
godine zak­ljučila Predugovor o udruživa­nju sredstava za izgrad­nju poslovnog
prostora u O., ukupne površine 66,23 m˛, teme­ljem koje­g je uplatila 25% od
planske vrijednosti poslovnog prostora, te 20% na ime troškova infrastrukture;
aneksima koji su uslijedili tuženik je više puta mije­njao plansku cijenu, koju
je formirao na nov način, sukladno novim cijenama, s time da iznose koje je
podnosite­ljica ranije uplatila nije revalorizirao, već ih je priznavao samo u
nominalnom iznosu; na taj način podnosite­ljica je, kako tvrdi, na ime
kupoprodajne cijene platila znatno više ne­go da je takav prostor platila 1989.
godine kada je objekt bio dovršen.

Podnosite­ljica je posebno istakla da je bila prisi­ljena potpisivati
anekse predugovora, jer je prodavate­lj prijetio raskidom ugovora, što je bilo
i ugovoreno, a kako je vrijednost ­njenih uplata bila obezvrijeđena zbog
denominacije tadaš­nje­g dinara, dobila bi samo iznos koji je uplatila, bez
kamata i bilo kakve revalorizacije. Prodavate­lj je tako iskoristio ­njeno sta­nje
nužde, što je u suprotnosti s člankom 15. Zakona o obveznim odnosima, po kome u
zasni­va­nju dvostranih ugovora sudionici polaze od načela jednake vrijed­nosti
uzajamnih dava­nja.

Zak­ljučno je dodano kako je prodavate­lj na ime razlike u konačnoj
cijeni naplatio ono što mu ne pripada te tako stekao bez osnove iznos koji su
nižestupa­njski sudovi pravilno dosudili podnosite­ljici ustavne tužbe pozivom
na članak 210. Zakona o obveznim odnosima, odnosno obvezali tuženika na povrat
nepri­padajuće koristi.

Stoga podnosite­ljica predlaže usvaja­nje ustavne tužbe, prei­na­če­nje
pobijane presude Vrhovnog suda, te potvrđiva­nje nižestu­pa­nj­skih presuda.

Ustavna tuža je osnovana.

4. U postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi sudovi prvog i drugog
stup­nja su utvrdili da je tužbeni zahtjev podnosite­ljice ustavne tužbe
osnovan te je isti usvojen teme­ljem utvrđe­nja i stajališta da se u konkretnom
slučaju radi o kupoprodaji zbog če­ga se na sporni odnos parničnih stranaka
trebaju primijeniti odredbe Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj
53/91, 73/91, 3/94, 7/96 i 112/99, u da­lj­njem tekstu: ZOO).

Od konkretnih odredbi sudovi su primijenili članke 12. i 18. ZOO, kojima
su uređeni načelo savjesnosti i pošte­nja, odnosno ponaša­nje u izvršava­nju
obveza i ostvariva­nju prava (paž­nja dobrog privrednika), te članak 210. ZOO,
koji uređuje stjeca­nje bez osnove. Ukazano je i na odredbu članka 141. stavak
1. ZOO, kojim je uređen zelenaški ugovor, a u smislu da je tuženik iskoristio
sta­nje nužde podnosite­ljice ustavne tužbe, pa je aneksima ugovora mije­njao
cijenu stana znajući da podnosite­ljica mora ostati kod ugovorene kup­nje
ukoliko ne želi ostati bez poslovnog prostora, zbog če­ga je tuženik
protupravno ostvario i zadržao dosu­đene iznose.

5. Vrhovni sud je utvrdio da je revizija tuženika osnovana zbog
ostvarenog razloga pogrešne primjene materijalnog prava, te zauzeo stajalište
da u spornoj pravnoj stvari nisu mjerodavne odredbe članaka 210. i 211. ZOO,
kao niti članka 141. stavka 1. istog Zakona.

Naime, budući da je podnosite­ljica ustavne tužbe tuženiku platila
sporni iznos teme­ljem zak­ljučenog pravnog posla (predugovora s aneksima) na
ime cijene poslovnog prostora, takva isplata, smatra revizijski sud, ne spada pod
pojam stjeca­nja bez osnove u smislu članka 210. stavka 1. ZOO-a. Odredba
članka 211. nije mjerodavna stoga što ta odredba ima u vidu slučaj kada netko
izvrši isplatu znajući da nije dužan isplatiti, pa nema pravo zahtijevati vraća­nje,
osim ako je zadržao to pravo ili ako je platio da bi izbje­gao prinudu. U
konkretnom slučaju podnosite­ljica je, po miš­lje­nju Vrhovnog suda, na isplatu
bila obvezana navedenim pravnim poslom.

Vrhovni sud je nada­lje
utvrdio da tužbeni zahtjev nema opravda­nja niti primjenom odredbe članka 141.
ZOO, jer da bi se ugovor smatrao zelenaškim, neophodna pretpostavka je postoja­nje
nerazmjerne koristi na jednoj strani. Kako podnosite­ljica nije prigovorila
konačno utvrđenoj cijeni stana, Vrhovni sud je utvrdio da takav ­njezin zahtjev
nema uporišta niti u zak­ljučenom pravnom poslu, niti u zakonu.

6. Zelenaškim ugovorom u smislu odredbi članka 141. stavka 1. ZOO smatra
se ugovor kojim netko koristeći se sta­njem nužde ili teškim materijalnim sta­njem
drugog, ­nje­govim nedovo­ljnim iskustvom, lakomislenošću ili zavisnošću,
ugovori za sebe ili za nekoga treće­g korist koja je u očitom nerazmjeru s onim
što je on drugom dao ili učinio, ili se obvezao dati ili učiniti.

Iz či­njeničnih utvrđe­nja prvostupa­njskog suda, prihvaćenog od strane
drugostupa­njskog suda, nedvojbeno proizlazi da je podnosite­ljica ustavne
tužbe bila prisi­ljena održati kupoprodajni ugovor na snazi bez obzira na
povećava­nje kupoprodajne cijene ugovorenog poslovnog prostora jer bi u
protivnom došlo do raskida ugovora, što bi za pos­ljedicu imalo gubitak tog
poslovnog prostora, a u povratu uplaćenih sredstava dobila bi obezvrijeđeni
iznos.

Dakle, podnosite­ljica se
doista nalazila u sta­nju nužde glede kup­nje poslovnog prostora po cijeni koju
je prodavatelj aneksima ugovora mije­njao (povećavao), budući da raskid
kupoprodajnog ugovora zbog znatnog imovinskog gubitka nije bio u interesu
podnosite­ljice. Time su aneksi kupoprodajnog ugovora imali obi­lježja zelenaškog
ugovora.

7. Institut stjeca­nja bez
osnove uređen je člankom 210. ZOO. Prema odredbama stavka 1. toga članka, kad
dio imovine jedne osobe na bilo koji način prijeđe u imovinu druge osobe, a taj
prijelaz nema osnove u pravnom poslu ili zakonu, stjecate­lj je dužan vratiti
tu imovinu, a ako vraća­nje imovine nije moguće, dužan je nadoknaditi
vrijednost ostvarene koristi.

Osnovani su navodi podnosite­ljice
ustavne tužbe glede takvog stjeca­nja na strani prodavate­lja. Naime, kada
jedna strana ostvari određenu korist, us­lijed sta­nja nužde druge strane, bez
obzira na zak­ljučeni pravni posao, to se ne može smatrati va­ljanim stjeca­njem,
odnosno do stjeca­nja je došlo protupravno.

8. Glede obveze prodavate­lja
da revalorizira iznose koje je podnosite­ljica uplatila na ime akontacije, va­lja
ukazati na odredbu članka 394. ZOO, koji uređuje načelo monetarnog nominalizma,
te kojim je propisano: *»Kad obveza ima za predmet svotu novca, dužnik je
dužan isplatiti onaj broj novčanih jedinica na koji obveza glasi, osim kad
zakon naređuje što drugo«.*

Sukladno toj odredbi,
podnosite­ljica ustavne tužbe zbog pada vrijednosti novca nema pravo na
obešteće­nje putem revalorizacije uplaćenih iznosa jer to zakon ne propisuje, a
niti je to u konkretnom slučaju bilo posebno ugovoreno između ugovornih strana.

9. Ustavni sud je na teme­lju izloženog
utvrdio da je pod­nosite­ljici ustavne tužbe osporenom presudom Vrhovnog suda
pov­rijeđeno ustavno jamstvo jednakosti pred zakonom iz članka 14. stavka 2.
Ustava. Jednakost pred zakonom u smislu te ustavne odredbe pretpostav­lja,
pored ostalog, i jednak pravni položaj sudionika pravnog odnosa proizašlog iz
određenog pravnog posla.

Naime, iz či­njeničnih
utvrđe­nja nižestupa­njskih sudova, koja je imao u vidu i Vrhovni sud, nedvojbeno
proizlazi da podnosite­ljica ustavne tužbe u spornom pravnom odnosu nije imala
jednak pravni položaj u odnosu na prodavate­lja, jer je iz već navedenih
razloga (prijet­nja raskidom ugovora uz povrat uplaćenih sredstava u
obezvrijeđenom iznosu), bila prisi­ljena prihvatiti i potpisati sve izmjene
predmetnog kupoprodajnog ugovora glede cijene poslovnog prostora.

10. Ustavni sud,
međutim, nije utvrdio da bi u konkretnom slučaju, a iz razloga koje je istakla
podnosite­ljica ustavne tužbe, bila povrijeđena i odredba iz članka 49. stavka
2. Ustava.

11. Stoga je
sukladno članku 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99), odlučeno kao u izreci.

Broj: U-III-696/1996
Zagreb, 11. listopada 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 112/2000-2223