## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-3781/2011-4 od 28. veljače 2012.

### NN 38/2012 (30.3.2012.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-3781/2011-4 od 28. veljače 2012.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

985

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Ljiljane Karlovčan-Đurović, predsjednice vijeća, Ane Berlengi Fellner i mr. sc. Ivice Kujundžića, članova vijeća te sudske savjetnice Marine Katanec, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja »Hrvatski Telekom« d.d., Savska cesta 32, Zagreb, zastupanog po Maji Mandić, direktorici Odjela za koorporativne regulatorne poslove, protiv odluke tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: 344-03/10-01/262, urbroj: 376-05-11-14DB/MLJK od 7. ožujka 2011., radi rješavanja spora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 28. veljače 2012.

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenom odlukom tuženog tijela u točki 1. usvojen je prigovor pretplatnika Studio A, vlasnik Anita Pavličić, Zrinska 12, iz Požege, na obračunate naknade u računima za tarifni model Mobile Internet 3GB, podatkovni i pretplatnički broj 099/2277632 izdane od trgovačkog društva Hrvatski Telekom d.d. Zagreb, Savska cesta 32. Točkom 2. izreke osporene odluke naloženo je tužitelju da u roku od 15 dana od primitka odluke pretplatniku Studio A, vlasnik Anita Pavličić izda nove račune za obavljene javne komunikacijske usluge (obračunate naknade) ispostavljene u računima od i uključujući mjesec rujan 2009. godine pa sve do kraja ugovorenog razdoblja umanjenu za iznos od 310,00 kn + PDV, a ako su računi već plaćeni u cijelosti, pretplatniku vratiti više zaračunati iznos. Točkom 3. osporene odluke nalaže se trgovačkom društvu Hrvatski Telekom d.d. iz Zagreba da u roku od 15 dana od dana primitka ove odluke pretplatniku Studio A, vlasnice Anite Pavličić omogući raskid pretplatničkog ugovora za tarifni Mobile Internet 3GB bez naplate naknade zbog prijevremenog raskida.

Tužitelj u tužbi u bitnom navodi da upravni akt tuženika pobija iz svih razloga koje predviđa članak 10. Zakona o upravnim sporovima, da je predmet upravnog postupka koji se vodio pred tuženikom bio prigovor pretplatnika Studio A, vlasnice Anite Pavličić, koja tvrdi da je pretplatnički ugovor sklopljen izvan poslovnih prostora tužitelja putem Agencije »Geneza« na način da joj je prodajna predstavnica dala nepotpune informacije o usluzi, odnosno da ugovor nije valjano sklopljen. Tužitelj dalje navodi da je provjerom od strane nadležnih službi tužitelja utvrđeno da je pretplatnik dana 6. kolovoza 2008. podnio zahtjev za zasnivanje pretplatničkog odnosa putem prodajnog predstavnika indirektnog prodavatelja tvrtke »Geneza« (pretplatnički odnos sklopljen je izvan poslovnog prostora HT-a) za podatkovni pretplatnički broj 099 2277 632 na temelju ispravno popunjenog zahtjeva za zasnivanje pretplatničkog odnosa u obveznom trajanju od 24 mjeseca, a kojeg je pretplatnik vlastoručno potpisao. Tužitelj stoga smatra da je pretplatnik vlastoručnim potpisom potvrdio da preuzima sva prava i obveze iz ugovornog odnosa kao i sve točke Specifikacije Mobile Internet tarifnih modela, te Opće uvjete poslovanja T Mobile Hrvatska d.o.o. Tužitelj dalje navodi da je tuženo tijelo u obrazloženju odluke ispravno navelo da se ugovori sklopljeni unutar prodajnog centra drugih trgovina smatraju ugovorima sklopljenim izvan poslovnih prostora trgovaca te da se na njih primjenjuju članci 30.-35. Zakona o zaštiti potrošača, međutim u točki 3.,4. i 5. obrazloženja tuženo tijelo pogrešno primjenjuje odredbe Zakona o zaštiti potrošača i Zakona o elektroničkim komunikacijama, na način da pojam potrošača tumači šire od Zakona o zaštiti potrošača te navodi »... neupitno je da se za pretplatničke ugovore sklopljene za korištenje javnih komunikacijskih usluga pojam potrošač odnosi i na pravne, a ne samo na fizičke osobe, obzirom da se pojam potrošač prema Zakonu o elektroničkim komunikacijama odnosi na pretplatnike«. Tužitelj ističe da se iz definicije potrošača iz Zakona o zaštiti potrošača te pretplatnika i potrošača iz Zakona o elektroničkim komunikacijama jasno proizlazi da je definicija potrošača iz Zakona o elektroničkim komunikacijama dana u skladu s odredbama Zakona o zaštiti potrošača te da pojam potrošača nije viši rodni pojam u odnosu na pojam pretplatnik već je upravo suprotno. Smatra da Zakon o zaštiti potrošača u članku 3. stavku 1. točki 4. definira pojam potrošača kao svaku fizičku osobu koja sklapa pravni posao ili djeluje na tržištu u svrhe koje nisu namijenjene njenoj poslovnoj djelatnosti niti obavljanju djelatnosti slobodnog zanimanja. Stoga smatra da iz navedene definicije jasno proizlazi da pravne osobe kao i fizičke osobe u obavljanju svoje poslovne djelatnosti i/ili slobodnih zanimanja ne spadaju pod pojam potrošača odnosno da njima ne pripadaju posebna potrošačka prava iz tog Zakona, koje shvaćanje je potvrđeno i nacionalnim programom zaštite potrošača za razdoblje 2009-2012. (»Narodne novine«, broj 30/2010.). Iz navedenih razloga tužitelj smatra da su osporenom odlukom tuženika pogrešno primijenjene odredbe Zakona o zaštiti potrošača te se nameće obveza tužitelju koja nije u skladu s navedenim propisom, a što je razlog za pobijanje upravnog akta tuženika sukladno članku 10. ZUS-a. Tužitelj u tužbi također navodi da je odredbom članka 51. stavka 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama izričito propisano da Agencija može donijeti konačnu odluku o rješenju spora između pretplatnika i operatera u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva za rješavanje tog spora, koji rok rješavanja se može produžiti samo u iznimnim okolnostima, a budući da je konkretni upravni postupak započeo dana 19. ožujka 2010. proizlazi da je predmetni upravni postupak trajao gotovo godinu dana, čime je tuženi više nego dvostruko prekoračio zadani zakonski rok za donošenje odluke. U slučaju da su takve iznimne okolnosti ipak postojale u konkretnom upravnom postupku tužitelj naglašava da ih je tuženik bio dužan navesti i obrazložiti u osporenoj odluci, što nije učinjeno. Slijedom svega navedenog tužitelj predlaže da Sud tužbu uvaži i osporenu odluku poništi.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu ističe da tužitelj u tužbi ispravno navodi i potvrđuje kako se u konkretnom slučaju radi o ugovoru koji je sklopljen izvan njegovih poslovnih prostora putem prodajnog predstavnika indirektnog prodavatelja tvrtke »Geneza« te da se na tako sklopljene ugovore primjenjuju članci 30.-35. Zakona o zaštiti potrošača. Tuženo tijelo smatra kako se na pretplatnički ugovor o pružanju javnih komunikacijskih usluga primjenjuje Zakon o elektroničkim komunikacijama, koji sukladno načelu iz članka 5. stavka 4. točke 2. o visokoj razini zaštite korisnika sadrži odredbe o zaštiti korisnika javnih komunikacijskih usluga te na taj način predstavlja lex specialis u odnosu na Zakon o zaštiti potrošača kao lex generali u području zaštite potrošača. U konkretnom slučaju tuženo tijelo navodi da se primjenjuje Zakon o zaštiti potrošača na način i mjeri u kojoj isti nije u suprotnosti sa Zakonom o elektroničkim komunikacijama te citira članak 41. Zakona o elektroničkim komunikacijama. S tim u vezi tuženo tijelo naglašava kako Zakon o elektroničkim komunikacijama sadrži odredbe o zaštiti korisnika (pretplatnika) kojima se štite i priznaju određena prava svim pretplatnicima, neovisno o tome radi li se o fizičkim ili pravnim osobama, a u isto vrijeme propisuje da pretplatnički ugovori moraju sadržavati odredbe koje su utvrđene Zakonom o zaštiti potrošača, stoga i odredbe o posebnim pravima i obvezama ugovornih strana ukoliko se isti sklapa izvan poslovnih prostorija trgovca.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu dalje navodi da prema Zakonu o elektroničkim komunikacijama pretplatnik može biti kako fizička tako i pravna osoba, da je člankom 2. Zakona o elektroničkim komunikacijama dana definicija pretplatnika prema kojoj je pretplatnik svaka fizička ili pravna osoba koja je sklopila ugovor s operaterom javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga o pružanju tih usluga, čime je zakonodavac jasno izrazio svoju namjeru da se u području elektroničkih komunikacija svim pretplatnicima osigura ista razina zaštite, te se u tom smislu ističe da je ovakav stav u potpunosti sukladan pravnoj stečevini EU, gdje je u točci 21. preambule Direktive broj 2009/136/EC jasno navedeno da se »odredbe o ugovorima trebaju primjenjivati ne samo na potrošače već i na ostale krajnje korisnike prvenstveno mikro te mala i srednja poduzeća«.

Tuženo tijelo također naglašava kako tužitelj tijekom postupka nije dokazao da je pretplatnik u konkretnom slučaju prilikom sklapanja pretplatničkog ugovora dobio sve potrebne informacije o usluzi, već isto samo paušalno navodi. U odnosu na prigovor dugotrajnog vođenja postupka tuženo tijelo smatra isti neosnovan, obzirom da tužitelj, ako je smatrao potrebnim, mogao poduzeti radnje sukladno članku 26. Zakona o upravnim sporovima za vrijeme vođenja spora pred tuženim tijelom. Sukladno svemu navedenom predlaže tužbu odbiti.

Tužba nije osnovana.

Iz podataka spisa predmeta razvidno je da je osporeno rješenje doneseno povodom prigovora pretplatnika Studio A, vlasnice Pavličić Anite, na obračunate naknade u računima po tarifnom modelu Mobile Internet 3GB, podatkovni pretplatnički broj 099/227632, u iznosima od 310,00 kn, izdane od operatora tadašnjeg naziva HT-Hrvatske telekomunikacije d.d., a sada Hrvatskog Telekoma d.d.

Nadalje, iz podataka spisa predmeta također je razvidno da je pretplatnica sklopila pretplatnički ugovor za tarifni model Mobile Internet 3GB izvan poslovnih prostorija HT-a, putem prodajnog predstavnika tvrtke »Geneza« dana 6. kolovoza 2008.

Odredbom članka 41. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08.) propisano je da prava i obveze iz pretplatničkog odnosa između operatora i pretplatnika tih usluga uređuju se njihovim međusobnim ugovorom (stavak 1.). Stavkom 2. citiranog članka Zakona propisano je da operatori javnih komunikacijskih usluga moraju temeljiti ugovor iz stavka 1. ovoga članka na općim uvjetima poslovanja i cjenovnim sustavima u skladu sa člankom 42. ovoga Zakona. Svaki potrošač ima pravo sklopiti ugovor iz stavka 1. ovoga članka na temelju objavljenih općih uvjeta poslovanja i cjenovnih sustava.

Ugovor iz stavka 1. ovoga članka mora sadržavati odredbe koje su utvrđene posebnim zakonom kojim je uređena zaštita potrošača, te drugim posebnim propisima. Ugovori sklopljeni putem sredstava daljinske komunikacije elektroničke trgovine moraju sadržavati odredbe u skladu s posebnim propisima (stavak 3.).

Pretplatnik ima pravo na raskid pretplatničkog odnosa u bilo kojem trenutku. Ugovorom se može utvrditi da pretplatnik, koji raskine ugovor prije isteka razdoblja obveznog trajanja ugovora, mora platiti mjesečnu naknadu za ostatak razdoblja obveznog trajanja ugovora ili drugu odgovarajuću naknadu u skladu s općim uvjetima poslovanja, osim u slučaju iz članka 42. stavka 9. ovoga Zakona. Obvezno trajanje ugovora ne može biti dulje od dvije godine (stavak 4.), dok je stavkom 5. propisano da ako operator javno-dostupnih telefonskih usluga namjerava obustaviti pružanje svojih usluga mora obavijestiti pretplatnike tih usluga pisanim elektroničkim putem u roku od najmanje 30 dana unaprijed.

Odredbom članka 50. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama propisano je da pretplatnik može operatoru javnih komunikacijskih usluga podnijeti prigovor na iznos kojim je zadužen za pruženu uslugu, te prigovor na kakvoću pružene usluge.

U konkretnom slučaju, a što tužitelj sam navodi u tužbi, riječ je o ugovoru koji je sklopljen izvan poslovnih prostorija trgovca.

Sklapanje ugovora izvan poslovnih prostorija trgovca regulirano je glavom VI. Zakona o zaštiti potrošača (»Narodne novine«, broj 79/07., 125/07., 79/09. i 89/09.).

Odredbom članka 30. Zakona o zaštiti potrošača propisano je da se odredbe ove glave Zakona primjenjuju na ugovore koji su sklopljeni u vrijeme izleta koji je organizirao trgovac izvan njegovih poslovnih prostorija, u vrijeme posjeta trgovca domu potrošača, domu drugog potrošača ili radnome mjestu potrošača (stavak 1.). Odredbe ove glave Zakona primjenjuju se i na ugovore čije je sklapanje ponudio potrošač pod uvjetima koji su slični onima koji su opisani u stavku 1. ovoga članka, bez obzira na to je li potrošač bio vezan tom ponudom ili nije prije njezina prihvaćanja od strane trgovca (stavak 2.). Trgovac koji sklapa ugovor na način opisan stavkom 1. ovoga članka mora se potrošaču legitimirati identifikacijskom karticom (stavak 3.).

Odredbom članka 32. navedenog Zakona, propisano je da u slučaju sklapanja ugovora iz ove glave Zakona trgovac je dužan potrošaču dati pisanu obavijest o njegovu pravu na raskid ugovora prema članku 33. ovoga Zakona (stavak 1.). Stavkom 2. citiranog članka Zakona propisano je da obavijest mora sadržavati ime odnosno tvrtku ili naziv trgovca, njegovu adresu, datum slanja obavijesti, podatke potrebne radi identifikacije ugovora, a poglavito naznaku ugovornih stranaka, te predmet ugovora i njegovu cijenu, kao i rok za raskid ugovora iz članka 33. stavka 1. ovoga Zakona. Ukoliko je obavijest o pravu na raskid sastavni dio ugovora, tada mora biti posebno istaknuta i napisana na isti način (font, veličina, boja, podloga, oblik itd.), kao i ostale odredbe ugovora (stavak 3.). Stavkom 4. citiranog članka Zakona propisano je da obavijest mora biti uručeno potrošaču najkasnije u trenutku sklapanja ugovora, dok je odredbom članka 4. propisano da u slučaju spora trgovac je dužan dokazati da je potrošač na vrijeme predao obavijest iz stavka 1. – 3. ovoga članka.

Člankom 33. Zakona o zaštiti potrošača propisano je da potrošač ima pravo ne navodeći razloge za to, jednostrano raskinuti ugovor iz ove glave Zakona u roku od 14 radnih dana od dana primitka pisane obavijesti iz članka 32. ovoga Zakona, dok je stavkom 2. propisano je da se ugovor raskida pisanom obaviješću o raskidu. Stavkom 3. citiranog članka Zakona propisano je da je ugovor raskinut u trenutku kada je trgovac primio obavijest o raskidu, dok je stavkom 4. propisano da se smatra da je ugovor raskinut na vrijeme ako je ugovor o raskidu upućena unutar roka iz stavka 1. ovoga članka.

Prema odredbi članka 34. citiranog Zakona, ako potrošač nije primio pisanu obavijest iz članka 32. ovoga Zakona, njegovo pravo na raskid ugovora iz članka 33. ovoga Zakona nije vremenski ograničeno.

Tuženo tijelo se u obrazloženju osporenog rješenja poziva na citirane odredbe Zakona o zaštiti potrošača, navodeći da je riječ o ugovoru koji je sklopljen izvan poslovnih prostorija trgovca, zbog čega smatra da je operater bio u obvezi uputiti pretplatniku pisanu obavijest iz članka 32. navedenog Zakona, s uputom o pravu na raskid ugovor u roku od 14 radnih dana od dana primitka pisane obavijesti.

Tuženo tijelo dalje navodi da je u konkretnom slučaju utvrđeno da je HT d.d. propustio uputiti pretplatnici pisanu obavijest, zbog čega je izravno odgovorno za nastanak spornog iznosa zaduženja.

Tužitelj u tužbi, kao i tijekom postupka iznosi prigovor da se u konkretnom slučaju radi o sklapanju pretplatničkog ugovora za obrt, pa se Zakon o zaštiti potrošača ne može primijeniti na navedenog pretplatnika, Studio A, vlasnice Anite Pavlečić.

Tužitelj također u tužbi navodi da Zakon o zaštiti potrošača u članku 3. stavku 1. točke 4. definira pojam potrošača kao svaku fizičku osobu koja sklapa pravni posao ili djeluje na tržištu u svrhe koje nisu namijenjene njenoj poslovnoj djelatnosti, niti obavljanju djelatnosti slobodnog zanimanja, pa da iz navedenog jasno proizlazi da pravne osobe kao i fizičke osobe u obavljanju svoje poslovne djelatnosti i/ili slobodnog zanimanja ne spadaju pod pojam potrošača odnosno da njima ne pripadaju posebna potrošačka prava iz tog Zakona.

Međutim, ovaj prigovor tužitelja pravilno je otklonilo tuženo tijelo pozivajući se na odredbu članka 41. stavka 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama, kojom je propisano da pretplatnički ugovori moraju sadržavati odredbe koje su utvrđene posebnim zakonom kojim je uređena zaštita potrošača, dakle i odredbe kojima je uređeno sklapanje ugovora izvan poslovnih prostorija trgovca, dok je člankom 2. stavkom 1. točke 44. Zakona o elektroničkim komunikacijama pretplatnik definiran kao svaka fizička ili pravna osoba koja je sklopila ugovor s operaterom javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga o pružanju tih usluga.

Dakle, i prema mišljenju ovoga Suda, a posebice imajući u vidu citiranu odredbu članka 41. stavka 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama, pravilno je postupilo tuženo tijelo kada je na konkretnu upravnu stvar primijenilo odredbe Zakona o zaštiti potrošača.

Sukladno navedenom, a kako je tijekom postupka neprijeporno utvrđeno da je tužitelj propustio postupiti sukladno odredbi članka 32. Zakona o zaštiti potrošača, odnosno propustio je uputiti pretplatniku pisanu obavijest s uputom o pravu na raskid ugovora u roku od 14 radnih dana od dana primitka pisane obavijesti, to je pravilno tuženo tijelo navelo da je tužitelj odgovoran za nastanak spornog iznosa.

Imajući u vidu navedeno, prigovori tužitelja ne mogu se cijeniti osnovanima, te Sud ne nalazi da bi osporenim rješenjem bio povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Trebalo je stoga na temelju odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) tužbu odbiti kao neosnovanu.

Odluka o objavi presude utemeljena je na odredbi članka 14. stavka 7. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08.).

Broj: Us-3781/2011-4

Zagreb, 28. veljače 2012.

Predsjednica vijeća

Ljiljana Karlovčan-Đurović, v. r.

Presuda, NN 38/2012-985