## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4557/2011 od 13. listopada 2011.

### NN 123/2011 (2.11.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4557/2011 od 13. listopada 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2466

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. S. iz Z., kojeg zastupaju Č. P. i J. S., odvjetnici iz Z., na sjednici održanoj 13. listopada 2011. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je 28. rujna 2011. I. S. s prebivalištem u Z. i boravištem u I. (Republika Austrija), hrvatski državljanin, protiv mjere produljenja istražnog zatvora za daljnja dva mjeseca (to jest, do 18. listopada 2011.), koja mu je određena zbog opasnosti od bijega na temelju članka 123. stavka 1. točke 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09. i 80/11.; u daljnjem tekstu: ZKP).

Osporena mjera istražnog zatvora zbog opasnosti od bijega određena je podnositelju ustavne tužbe rješenjem suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 1. Kir-Us-370/11 od 17. kolovoza 2011. (u daljnjem tekstu: rješenje suca istrage).

Rješenje suca istrage doneseno je u tijeku istrage koja se vodi protiv više osoba zbog osnovane sumnje da su počinili kaznena djela iz članka 333. stavaka 1. i 3. i dr. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.). Podnositelj ustavne tužbe u tom je kaznenom predmetu XVI. osumnjičenik.

2. U povodu žalbe podnositelja protiv rješenja suca istrage, Županijski sud u Zagrebu donio je rješenje broj: 10-II-Kv-Us-87/11-2, Kir-Us-370/11 od 9. rujna 2011., kojim je podnositeljevu žalbu odbio kao neosnovanu (u daljnjem tekstu: rješenje sudskog vijeća).

3. Podnositelj smatra da »pobijanim prvostupanjskim Rješenjem suca istrage i pobijanim drugostupanjskim rješenjem vijeća Županijskog suda u Zagrebu povrijeđeno je pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava u svezi s člankom 22. Ustava te člankom 5. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda...«

I. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

4. U vrijeme donošenja prvog rješenja o određivanju istražnog zatvora 9. prosinca 2010. podnositelj ustavne tužbe bio je zastupnik u Hrvatskom saboru. Podnositelj je prije toga bio predsjednik Vlade Republike Hrvatske, koju je dužnost obnašao u dva mandata, neprekidno od prosinca 2003. do srpnja 2009. godine, kad je podnio ostavku na tu dužnost.

Ured za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (u daljnjem tekstu: USKOK) donio je 8. prosinca 2010. nalog o provođenju i proširenju istrage protiv podnositelja ustavne tužbe (broj: K-US-207/10, K-PO-US-1/10, IS-US-28/10) zbog postojanja osnovane sumnje da je počinio više kaznenih djela protiv javnog reda i kazneno djelo protiv službene dužnosti.

S obzirom na imunitet podnositelja ustavne tužbe kao zastupnika u Hrvatskom saboru, USKOK je isti dan (8. prosinca 2010.) dostavio Državnom odvjetništvu Republike Hrvatske zahtjev za odobrenje lišenja slobode, određivanja pritvora i istražnog zatvora protiv podnositelja ustavne tužbe. Odlukom Hrvatskog sabora klasa: OGR-021-14/10-01/01, urbroj: 6511-10-03, donesenoj na sjednici 9. prosinca 2010., to je odobrenje dano.

Odmah poslije donošenja odluke Hrvatskog sabora (9. prosinca 2010.) USKOK je Županijskom sudu u Zagrebu podnio prijedlog za određivanje istražnog zatvora protiv podnositelja ustavne tužbe. U povodu tog prijedloga održano je sudsko ročište u odsutnosti podnositelja ustavne tužbe (u statusu XVI. osumnjičenika), jer on nije bio dostupan tijelima kaznenog progona u smislu članka 129. stavka 1. ZKP-a. Sudac istrage Županijskog suda u Zagrebu svojim je rješenjem broj: 1. Kir-Us-491/10 od 9. prosinca 2010. protiv podnositelja ustavne tužbe odredio istražni zatvor u trajanju od mjesec dana od trenutka lišenja slobode (u daljnjem tekstu: rješenje o određivanju istražnog zatvora iz 2010.).

Tim je rješenjem istražni zatvor određen po dvije osnove. Osim mogućnosti utjecaja na svjedoke (članak 123. stavak 1. točka 2. ZKP-a), istražni zatvor podnositelju ustavne tužbe određen je i po osnovi članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP-a. U rješenju o određivanju istražnog zatvora iz 2010. je navedeno:

»Naime, prema podacima pribavljenim od strane PU Zagrebačke, Sektora za granicu, proizlazi da je XVI. osum. I. S. dana 9. prosinca 2010. u 11,06 sati na malograničnom prijelazu B. prešao granicu sa osobnim vozilom marke... te su nakon izvršene granične kontrole napustili granični prijelaz u pravcu Slovenije. Također iz službene bilješke dostavljača USKOK-a od 09.12.2010. proizlazi da je toga dana u 15,15 sati pokušao izvršiti dostavu naloga o provođenju i proširenju istrage te pouke o pravima XVI. osum. I. S. na adresi stanovanja (navodi se adresa u Z. – op. Ustavnog suda), kada mu je ulazna vrata otvorila ženska osoba i rekla da je I. S. odsutan.

Obzirom na činjenicu da je današnjeg dana u prijepodnevnim satima putem medija objavljena informacija o tome da je Državno odvjetništvo zatražilo skidanje imuniteta I. S., evidentno je da je isti nakon što je saznao za ove činjenice napustio teritorij Republike Hrvatske što su okolnosti koje upućuju na zaključak da se isti nalazi u bijegu s ciljem izbjegavanja kaznenog progona.

(...)

... po ocjeni suca istrage, u ovom trenutku ne postoje uvjeti za izricanje neke blaže mjere obzirom da su navedene okolnosti takvog intenziteta da se postupak može neometano provest isključivo primjenom mjere istražnog zatvora.«

Isti dan (9. prosinca 2010.) USKOK je Ministarstvu unutarnjih poslova Republike Hrvatske, Ravnateljstvu policije, naložio izdavanje tjeralice protiv podnositelja ustavne tužbe jer je protiv njega određen istražni zatvor.

Podnositelj ustavne tužbe uhićen je u Republici Austriji 10. prosinca 2010. na temelju naloga Zemaljskog suda u Innsbrucku. Saslušanje podnositelja ustavne tužbe vezano uz postupak izručenja Republici Hrvatskoj provedeno je 12. prosinca 2010. u Zemaljskom sudu u Salzburgu. Na tom je saslušanju podnositelj opovrgnuo točnost tvrdnje da je pobjegao iz Republike Hrvatske, ističući da je imao namjeru predati se hrvatskim vlastima. Nadležni Zemaljski sud u Salzburgu na tom je saslušanju (12. prosinca 2010.) priopćio podnositelju ustavne tužbe rješenje o određivanju ekstradicijskog pritvora.

Putem Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske nadležnom tijelu Republike Austrije podnesena je zamolba za izručenje podnositelja ustavne tužbe Republici Hrvatskoj 13. prosinca 2010. (klasa: 720-04/10-01/340, urbroj: 514-05-05-01-10-5), a nadopunjena je trima zamolbama za izručenje 26. siječnja 2011., 14. ožujka 2011. i 10. lipnja 2011.

Savezno ministarstvo pravosuđa Republike Austrije je dopisom od 1. srpnja 2011. izvijestilo Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske da dopušta izručenje podnositelja ustavne tužbe Republici Hrvatskoj, uz napomenu da je podnositelj ustavne tužbe pristao na pojednostavljen postupak izručenja državi moliteljici. Primopredaja podnositelja ustavne tužbe provedena je u večernjim satima 18. srpnja 2011., kad je ovlašteni policijski službenik Interpola Zagreb preuzeo na graničnom prijelazu B.-O. podnositelja ustavne tužbe te ga je u 21.50 sati predao službenicima Uprave za zatvorski sustav Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske.

U tom je trenutku počelo teći jednomjesečno razdoblje koje je protiv podnositelja ustavne tužbe određeno rješenjem o određivanju istražnog zatvora od 9. prosinca 2010. Podnositelj ustavne tužbe žalio se na to rješenje, ali je njegova žalba odbijena 22. srpnja 2011. (rješenje vijeća Županijskog suda u Zagrebu, poslovni broj: 10-II-Kv-Us-68/11-2, Kir-Us-491/10). Protiv tog rješenja podnositelj nije podnio ustavnu tužbu.

Predmet ovog ustavnosudskog postupka jesu rješenje koje je sudac istrage donio pred istek tog jednomjesečnog razdoblja istražnog zatvora te rješenje koje je po žalbi podnositelja ustavne tužbe donijelo nadležno sudsko vijeće. Tim je rješenjima produljen istražni zatvor podnositelju ustavne tužbe.

II. OSPORENA RJEŠENJA SUCA ISTRAGE I SUDSKOG VIJEĆA

1) Rješenje suca istrage od 17. kolovoza 2011.

5. Sudac istrage odlučivao je o prijedlogu USKOK-a za produljenje istražnog zatvora protiv XVI. osumnjičenika, podnositelja ustavne tužbe, 17. kolovoza 2011. Pozivajući se na članak 130. stavak 2. u vezi s člankom 123. stavkom 1. točkama 1. i 2. ZKP-a, sudac istrage donio je osporeno rješenje kojim produljuje istražni zatvor protiv XVI. osumnjičenika, podnositelja ustavne tužbe, za daljnja dva mjeseca »tako da isti može trajati do 18. listopada 2011. g.«.

U nastavku se navode mjerodavni dijelovi osporenih rješenja. Pri njihovu citiranju izostavljena su imena svih osoba i nazivi pravnih osoba koje nisu stranke u ovom ustavnosudskom postupku.

U rješenju su prvo prikazani razlozi koje je naveo USKOK u svom prijedlogu za produljenje istražnog zatvora podnositelju ustavne tužbe:

»Tijekom istrage protiv I osum. (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) i dr. zbog kaznenog djela iz čl. 333. i dr. KZ-a, USKOK je podnio prijedlog za produljenje istražnog zatvora protiv XVI osum. I. S. na temelju čl. 123. st. 1. točka 1. i 2. ZKP-a.

U prijedlogu navode da je, nakon otvaranja istrage protiv XVI osumnjičenika, istraga proširena u dva navrata i to nalozima od 20. 1. 2011. g. i 12. 7. 2011. g. zbog kaznenog djela prikrivanja protuzakonito dobivenog novca iz članka 279. stavak 1. Kaznenog zakona te više kaznenih djela zlouporabe položaja i ovlasti iz čl. 337. KZ-a, kao i kazneno djelo udruživanja za počinjenje kaznenih djela iz čl. 333. st. 3. KZ-a.

Ističu da iz dosadašnjih rezultata istrage proizlazi da i nadalje egzistiraju zakonski razlozi za istražni zatvor iz članka 123. stavak 1. točka 1. ZKP-a, odnosno da postoje osobite okolnosti koje upućuju na zaključak da će, ukoliko bude pušten na slobodu, pobjeći. Razlog za ovo nalaze u činjenici da je XVI osum. I. S. bila poznata činjenica da je u Hrvatski sabor stigao zahtjev Državnog odvjetništva za skidanjem imuniteta koji kao saborski zastupnik ima, no isti je navedenog dana u 11.06 sati na malograničnom prijelazu B. prešao granicu sa osobnim vozilom reg. oznake ZG-4544-DE njegove (navodi se srodstvo i ime osobe – op. Ustavnog suda), a kojim je upravljala (navodi se srodstvo i ime osobe – op. Ustavnog suda). Slijedom navedenog, zaključuju da je XVI okrivljeni I. S. napustio teritorij Republike Hrvatske upravo u namjeri da pobjegne od predstojećeg kaznenog progona.

(...)

Na ročištu održanom 17. 8. 2011. g. zamjenica Ravnatelja USKOK-a dodala je da, po mišljenju optužbe, nema temelja za primjenu bilo koje blaže mjere.

Obrana, suprotno navodima USKOK-a, smatra da I. S. nije bježao spornog dana 9. 12. 2010. g. te da je razlog njegova odlaska u inozemstvo bio isključivo ranije dogovoreni poslovni sastanak. Ističu da, čim je saznao za skidanje imuniteta i otvaranje istrage protiv njega, osumnjičenik je odustao od puta u SAD i njegova namjera je bila vratiti se u Hrvatsku. U tom pravcu je sam i putem svojih odvjetnika i prijatelja kontaktirao visoko pozicionirane osobe u DORH-u i MUP-u RH sa ciljem dogovora oko dolaska u Hrvatsku. Ovi dogovori nisu realizirani radi njegova uhićenja u Austriji i to baš na putu prema Hrvatskoj. Također obrana, pa i sam osumnjičenik u svom obraćanju sudu, navode da je razlog protivljenja izručenju u Hrvatsku bila medijska hajka na njega i njegovu obitelj i strah od nepravičnog suđenja do kojeg bi u tim okolnostima moglo doći u njegovoj matičnoj državi. (...)«

6. Prvi (opći) razlog na kojem je sudac istrage utemeljio svoju odluku odnosi se na postojanje osnovane sumnje da je podnositelj ustavne tužbe počinio kaznena djela za koja ga se sumnjiči. Iz obrazloženja rješenja proizlazi da je u tom pitanju sudac istrage u cijelosti prihvatio razloge koje je naveo USKOK u svom prijedlogu za produljenje istražnog zatvora podnositelju ustavne tužbe:

»Sudac istrage nalazi prijedlog USKOK-a osnovanim.

Naime, osnovana sumnja da je XVI osum. I. S. počinio kaznena djela koja mi se stavljaju na teret rješenjima o proširenju istrage iz siječnja i srpnja 2011. g. proizlazi iz obrana I osum. (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) i IX osum. (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda), te posebno iz podataka o stanju na računima u više banaka otvorenih u Republici Hrvatskoj i Republici Austriji, otvorenih na ime XVI osum. I. S., te članova njegove obitelji, podataka o vlasništvu na nekretninama i udjelima u trgovačkim društvima za XVI osum. I. S. i članove njegove obitelji, kao i podataka o vlasništvu umjetničkih djela XVI osum. I. S., te članova njegove obitelji, kao i iskaza svjedoka...

Naime, iz provedenih dokaza tijekom istrage proizlazi da je XVI osum. I. S. u inkriminiranom razdoblju otvorio više računa u bankama u Republici Hrvatskoj i Republici Austriji, i to na svoje ime, kao i na imena članova svoje obitelji, na koje račune je položio novčana sredstava u iznosu od 12.285.874,00 kuna. Isto tako iz provedenih dokaza, i to izvadaka iz zemljišnih knjiga, proizlazi da je XVI osum. I. S. u inkriminirano vrijeme na imena članova svoje obitelji kupovao nekretnine na području Republike Hrvatske, i to na ime tasta... zemljište na otoku B., površine 9769 m², te kuću i dvorište u općini K., te je na taj način kupio nekretnina u ukupnoj vrijednosti od najmanje 350.000,00 kuna. Nadalje, iz izvadaka iz sudskog registra za trgovačka društva (navode se nazivi – op. Ustavnog suda) proizlazi da je XVI osum. I. S. novac koji je prisvojio počinjenjem kaznenih djela ulagao i u osnivanje trgovačkih društava, i to na svoje ime i na ime supruge..., i to društva (navodi se naziv – op. Ustavnog suda), u iznosu od 300.000,00 kuna i društva (navodi se naziv – op. Ustavnog suda) u iznosu od 300.000,00 kuna. Isto tako XVI osum. I. S. je u inkriminiranom razdoblju, novcem koji je prisvojio počinjenjem kaznenih djela kupovao i razna umjetnička djela u vrijednosti od najmanje 1.000.000,00 EUR-a, a kako to proizlazi iz nalaza i mišljenja... Dakle, u inkriminiranom je razdoblju XVI osum. I. S., na svoje ime, te imena članova svoje obitelji ukupno uložio 20.735.874,00 kuna.

Iz pribavljenih podataka Ministarstva financija, Porezne uprave, proizlazi da su XVI okrivljeni I. S. i članovi njegove uže obitelji, kao i (navode se srodstvo i imena osoba – op. Ustavnog suda), Poreznoj upravi prijavili znatno manja primanja od vrijednosti imovine kojom raspolažu. Prema podacima Porezne uprave proizlazi da su XVI okrivljeni I. S. i članovi njegove uže i šire obitelji, prijavili prihode od ukupno cca 4.000.000,00 kuna (cca 540.000 eura), dok iz navedenog proizlazi da je XVI osum. I. S., na opisani način uložio najmanje 20.735.874,00 kuna, pa stoga, kada se uzmu u obzir uobičajeni troškovi života, to je očit nesrazmjer između prihoda i imovine kojom raspolaže XVI osum. I. S. kao i članovi njegove obitelji.

Isto tako iz iskaza svjedoka (navode se imena osoba – op. Ustavnog suda), proizlazi da je do naglog i neosnovanog povećanja imovine XVI osum. I. S., te imovine članova njegove obitelji došlo u inkriminiranom razdoblju, obzirom da do inkriminiranog razdoblja nisu raspolagali znatnijom imovinom.

Nadalje, iz iskaza svjedoka (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) proizlazi da je XVI osum. I. S. u inkriminiranom razdoblju kupovao predmetne nekretnine na ime članova svoje obitelji, odnosno konkretno na ime (navodi se srodstvo i ime osobe – op. Ustavnog suda).

Sve navedeno ukazuje na postojanje osnovane sumnje da je XVI okrivljeni I. S. iz sredstva pribavljenih počinjenjem kaznenih djela koja su mu stavljena na teret financirao stjecanje imovine i deponiranje znatnih novčanih sredstava na bankovnim računima na svoje ime i ime članova obitelji, a sve kako bi prikrio pravi izvor tog novca koji je pribavio počinjenjem kaznenih djela.

Nadalje, postoji osnovana sumnja da je XVI osum. počinio kaznena djela udruživanja za počinjenje kaznenih djela iz članka 333. stavak 1. Kaznenog zakona, zlouporabu položaja i ovlasti u poticanju iz članka 337. stavak 1. i 4. u svezi članka 37. Kaznenog zakona, primanje mita u gospodarskom poslovanju u poticanju iz članku 294.a. stavak 1. u svezi članka 37. Kaznenog zakona, zlouporabu položaja i ovlasti iz članka 337. stavak 1. i 4. Kaznenog zakona, zlouporabu ovlasti u gospodarskom poslovanju iz članka 292. stavak 2. u svezi stavka 1. alineja 4. Kaznenog zakona i povredu obveze vođenja trgovačkih i poslovnih knjiga u poticanju iz članku 287. u svezi članka 37. Kaznenog zakona, koja kaznena djela su činjenično i pravno opisana u nalogu o provođenju i proširenju istrage od 12. srpnja 2011., koji je donijet i protiv IX osum. (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) i XVII osum. (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda), a koji se dostavlja u prilogu ovog prijedloga.

Osnovana sumnja proizlazi iz dosadašnjih rezultata istrage, i to... (navode se obrane osumnjičenika i izjave svjedoka – op. Ustavnog suda).«

7. U nastavku rješenja sudac istrage obrazložio je posebni razlog za primjenu mjere produljenja istražnog zatvora u odnosu na postojanje opasnosti od bijega podnositelja ustavne tužbe:

»Što se tiče posebnih razloga za primjenu mjere istražnog zatvora valja se osvrnuti prvo na razloge iz čl. 123. st. 1. toč. 1. ZKP-a.

U tom pravcu valja istaći da je USKOK 8. prosinca 2010. donio nalog o provođenju i proširenju istrage protiv XVI osum. I. S., a istog je dana Državnom odvjetništvu Republike Hrvatske dostavljen zahtjev za odobrenje lišenja slobode, određivanja pritvora i istražnog zatvora protiv XVI osum. I. S. obzirom da isti, kao zastupnik u Hrvatskom saboru, ima imunitet. Državno odvjetništvo Republike Hrvatske je predmetni zahtjev Hrvatskom saboru dostavilo 9. prosinca 2010. u 9,50 sati, o čemu su oko 10,00 sati izvijestili svi mediji. Dakle, nedvojbeno je da je i XVI osum. I. S. bila poznata činjenica da je u Hrvatski sabor stigao zahtjev Državnog odvjetništva za skidanjem imuniteta, no isti je navedenog dana u 11.06 sati na malograničnom prijelazu B. prešao granicu sa osobnim vozilom reg. oznake ZG-4544-DE (navodi se srodstvo i ime osobe – op. Ustavnog suda), a kojim je upravljala (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda).

Također, iz posebnih izvješća Ravnateljstva policije, Uprave kriminalističke policije, PN USKOK-a, Odjela za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta Zagreb od 19. siječnja 2011. i 17. svibnja 2011. proizlazi da je XVI osum. I. S. istog dana kada je, neposredno prije odluke Hrvatskog sabora, napustio teritorij Republike Hrvatske, dakle 9. prosinca 2010., rezervirao let iz M. za SAD za 10. prosinca 2010. u 11,30 sati, i to telefonski, putem turističke agencije u Republici Austriji. XVI osum. I. S. je također istog dana, dakle 9. prosinca 2010. organizirao da ga taxi kompanija (navodi se naziv – op. Ustavnog suda) 10. prosinca 2010., oko 6,00 sati, odveze do M. Međutim, nakon što su mu Sjedinjene Američke Države iznenada, zbog skidanja imuniteta te njegovog bijega u inozemstvo, otkazale vizu za ulazak u SAD, XVI osum. I. S. je otkazao let za SAD, obzirom da njegov odlazak sada više nije bio moguć.

Iz navedenog se zaključuje da je isključivi motiv napuštanja RH od strane XVI osum. bilo izbjegavanje kaznenog progona. Ovo tim više što se XVI osum. I. S., nakon što je uhićen u Republici Austriji, te nakon što je protiv njega određen ekstradicijski pritvor, više mjeseci protivio izručenju Republici Hrvatskoj, na koje je pristao tek kada je postalo očito da će pravosudna tijela Republike Austrije donijeli odluku o izručenju.

Tu valja dodati da je I. S. mogao već istog dana, odnosno 09. prosinca 2010. g. vratiti se u Hrvatsku, da je to bila njegova stvarna namjera, a ne čekati slijedeći dan kada je i lišen slobode. Također je mogao svoju eventualnu želju o povratku u Hrvatsku eksplicitno prezentirati hrvatskim vlastima ako ne na drugi način onda bar putem medija ili na drugi način dati do znanja da se ne nalazi u bijegu, a da je to bila njegova iskrena namjera, tim više što se radi o bivšem premijeru i saborskom zastupniku kojemu su brojna poznanstva to svakako omogućavala. Činjenica je da je postojala određena korespondencija između njegovih tadašnjih odvjetnika i policijskih dužnosnika u Hrvatskoj u kojoj se spominje povratak S. u Hrvatsku no to je, po ocjeni suca istrage, bilo samo kupovanje vremena obzirom na situaciju u kojoj se tada našao. Takav zaključak potvrđuje i činjenica da se on kasnije izričito usprotivio izručenju u Hrvatsku. Obrazloženje da je bio u strahu od nepravičnog suđenja nije prihvatljivo obzirom da je istome sigurno bilo poznato kakav će medijski odjek njegovo uhićenje imati u našim kao i stranim medijima (isti naime, navodi da se radilo o medijskom linču). Tek u trenutku kada je on procijenio da mu daljnji ostanak u Austriji i čekanje konačne odluke o njegovom izručenju predstavlja balast i dovodi ga u nezavidan položaj, a također obzirom na prvostupanjsku odluku austrijskog suda kojom se izručenje odobrava, on pristaje na pojednostavljeno izručenje, što potvrđuje ranije istaknuti zaključak o stvarnim motivima njegovog postupanja.

Stoga, po ocjeni suca istrage i nadalje egzistira zakonski razlog opasnosti od bijega iz čl. 123 st. 1 toč. 1 ZKP-a.«

8. U posljednjem dijelu rješenja sudac istrage obrazložio je posebni razlog za primjenu mjere produljenja istražnog zatvora u odnosu na »koluzionu opasnost«, to jest sprječavanje utjecaja podnositelja ustavne tužbe na svjedoke (članak 123. stavak 1. točka 2. ZKP-a). Taj se dio rješenja suca istrage ne navodi jer ga podnositelj ustavne tužbe ne osporava.

9. Sudac istrage u rješenju je zaključio:

»Konačno, po ocjeni suca istrage, u ovom trenutku ne postoje uvjeti za izricanje neke blaže mjere kao niti mjere jamstva obzirom da su navedene okolnosti takvog intenziteta da se postupak može neometano provest isključivo primjenom mjere istražnog zatvora,

Stoga je odlučeno kao u izreci rješenja.«

10. Podnositelj je protiv rješenja suca istrage podnio žalbu nadležnom sudskom vijeću, ali je njome osporavao zakonitost samo dijela tog rješenja koji se odnosio na produljenje njegova istražnog zatvora zbog opasnosti od bijega (članak 123. stavak 1. točka 1. ZKP-a). Opći razlog (osnovanost sumnje u počinjenje kaznenih djela) i drugi posebni razlog (utjecaj na svjedoke) podnositelj ustavne tužbe nije osporavao.

2) Rješenje žalbenog sudskog vijeća od 9. rujna 2011.

11. Tročlano sudsko vijeće Županijskog suda u Zagrebu, odlučujući o žalbi podnositelja ustavne tužbe protiv dijela rješenja suca istrage o produljenju podnositeljeva istražnog zatvora, na sjednici vijeća održanoj 9. rujna 2011. donijelo je rješenje kojim odbija njegovu žalbu kao neosnovanu.

Nadležno sudsko vijeće u rješenju zaključuje da »žalbene tvrdnje nisu takovog značaja da bi u ovoj fazi postupka dovele u sumnju opstojnost realne opasnosti da bi XVI-okrivljenik mogao postati nedostupan pravosudnim tijelima RH, na način da bi se mogao kriti ili pobjeći«. Obrazloženje tog rješenja u cijelosti glasi:

»... U žalbi u bitnome ističe da povratak XVI-okrivljenika 6. prosinca 2011. godine iz SAD-a u RH, ukazuje da nije imao namjeru izbjegavati kazneni progon, dok je odlazak iz RH dana 9. prosinca 2010. godine, u vrijeme kada nisu bile poduzete nikakve službene radnje, bio sa svrhom obavljanja poslovnog sastanka 10. i 11. prosinca 2010. godine sa svojim poslovnim partnerom. Također, navodi da je XVI-okrivljenik uhićen dana 10. prosinca 2010. godine, pri povratku u RH, te da su o namjeri njegovog povratka obaviješteni nadležni organi, kao i odgovorne osobe u RH, pri čemu su i njegovi odvjetnici krenuli u Austriju. Navodi da je pogrešan zaključak suca istrage da je XVI-okrivljenik bježao kako bi izbjegao kazneni progon, tim više što su se okolnosti u međuvremenu promijenile, to predlaže djelomično preinačiti pobijano rješenje na način da se XVI-okrivljeniku ukine istražni zatvor produljen mu po zakonskom osnovu iz čl. 123 st. 1. toč. 1. ZKP.

Žalba nije osnovana.

Po izvršenom uvidu u spis, ovo vijeće nalazi da postoji relevantan stupanj osnovane sumnje da bi XVI-okrivljenik I. S. počinio kaznena djela iz čl. 333. st. 1. i dr. KZ, stavljena mu na teret Nalozima o provođenju i proširenju istrage broj K-US-207/10, K-PO-US-1/10, IS-US-28/10 od 8. prosinca 2010. godine, 20. siječnja i 12. srpnja 2011. godine, a za koju odluku je sudac istrage dao valjane razloge, koje u cijelosti prihvaća i ovo vijeće. Na opisani način ostvaren je opći uvjet za primjenu mjere istražnog zatvora iz čl. 123 st. 1 ZKP, a samim time i za odluku o osnovanosti daljnje primjene te mjere.

U pravu je sudac istrage kada tvrdi da na strani XVI-okrivljenika postoje one osobite okolnosti iz čl. 123 st. 1. toč. 1. ZKP koje upućuju na opasnost da bi isti mogao pobjeći, zbog čega je valjano i na zakonu osnovano protiv XVI-okrivljenika produljio mjeru istražnog zatvora na temelju te zakonske osnove.

Naime, nakon povratka XVI-okrivljenika 6. prosinca 2010. godine iz SAD-a u RH, dana 8. prosinca 2010. godine donesen je Nalog o provođenju i proširenju istrage protiv XVI-okrivljenika, zbog čega je idući dan u 9,50 sati Državno odvjetništvo RH dostavilo Hrvatskom saboru zahtjev za odobrenje lišenja slobode, određivanja pritvora i istražnog zatvora protiv XVI-okrivljenika.

Istog dana, u 10,00 sati o navedenoj činjenici obaviještena je hrvatska javnost, međutim, XVI-okrivljenik nakon sat vremena, prema podacima u spisu, prelazi sa (navodi se srodstvo i ime osobe – op. Ustavnog suda) u osobnom vozilu malogranični prijelaz B. uputivši se u pravcu Slovenije, pa mu se i Nalog od 8. prosinca 2010. godine o provođenju i proširenju istrage nije niti mogao uručiti na adresu njegovog prebivališta.

Unatoč takovim okolnostima u RH, XVI-okrivljenik je prema svojim navodima krenuo na poslovni sastanak, do kojeg nije niti došlo, već je istog dana, rezervirao let za M., za dan 10. prosinca 2010. godine, u 11,30 sati, putem turističke agencije u Republici Austriji, a pritom je organizirao taxi prijevoz kompanije (navodi se naziv – op. Ustavnog suda) za iduće jutro, u 6,00 sati, do M. Međutim, XVI-okrivljeniku je otkazana viza za ulazak u SAD, pa predviđeni let u SAD više nije bio moguć, zbog čega je XVI-okrivljenik morao odustati od te namjere.

Na temelju tako iznijetih činjenica, dovedenih u međusobnu vezu, i po stavu ovog vijeća, opravdana je ocjena suca istrage da je na strani XVI-okrivljenika, protivno njegovim žalbenim tvrdnjama, postojala namjera izbjegavanja kaznenog progona u RH, a samim time i njegove kaznene odgovornosti u ovom postupku. Pritom valja dodati da ni okolnost što je XVI-okrivljenik dogovarao način najsigurnijeg povratka u svoju zemlju, ne ukazuje na stvarnu namjeru njegovog povratka u RH, posebno stoga što se u postupku ekstradicije u Republici Austriji protivio svom izručenju u RH. Stoga niti te žalbene tvrdnje nisu takovog značaja da bi u ovoj fazi postupka dovele u sumnju opstojnost realne opasnosti da bi XVI-okrivljenik mogao postati nedostupan pravosudnim tijelima RH, na način da bi se mogao kriti ili pobjeći.

Prema tome, sve tako utvrđene i iznesene okolnosti u svojoj ukupnosti i logičnoj povezanosti, ukazuju da je daljnja primjena mjere istražnog zatvora protiv XVI-okrivljenika I. S. na temelju zakonske osnove iz čl. 123. st. 1. toč. 1 ZKP, na zakonu utemeljena i opravdana.

S obzirom da žalbenim navodima XVI-okrivljenika I. S. nije dovedena u sumnju pravilnost i zakonitost pobijane odluke, te kako ispitivanjem iste nisu nađene povrede iz čl. 494 st. 4 ZKP na koje sud pazi po službenoj dužnosti, to je valjalo primjenom odredbe čl. 494 st. 2 toč. 3 ZKP, riješiti kao u izreci ovog rješenja.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE

12. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi (posebno istaknuti dijelovi su podnositeljevi):

»Protiv okrivljenika I. S. sudac istrage je pod posl. br. Kir-Us-370/11 od 17. 8. 2011. god. na temelju čl. 130. st. 2. u vezi čl. 123. st. 1. toč. 1. i 2. Zakona o kaznenom postupku produljio istražni zatvor za daljnjih 2 (dva) mjeseca tako da isti može trajati do 18. 10. 2011. god. Protiv navedenog rješenja uložena je žalba koja je odbijena rješenjem vijeća Županijskog suda u Zagrebu. Navedenim rješenjem u cijelosti je potvrđena odluka suca istrage.

I. Pobijana Rješenja su djelomično neosnovana i to u odnosu na postojanje zakonskog osnova za određivanje pritvora iz toč. 1. st. 1. čl. 123. ZKP-a obzirom da sud navodi da iz dosadašnjih rezultata istrage proizlazi ‘da i nadalje egzistiraju’ zakonski razlozi za istražni zatvor iz čl. 123. st. 1. toč. 1. ZKP-a, odnosno ‘da postoje osobite okolnosti koje upućuju na zaključak da će ukoliko bude pušten na slobodu okrivljenik pobjeći’.

II. Sud je zauzeo stajalište da je XVI okrivljeni. I. S. dana 9. 12. 2010. god. (u 11.06 sati) napustio teritorij RH u namjeri da pobjegne od predstojećeg kaznenog progona (str. 2. odlomak I pobijanog prvostupanjskog rješenja).

Pri tome je sud potpuno ispustio iz vida sljedeće činjenice:

– da se I. S. vratio iz SAD-a u Hrvatsku neposredno prije kritičnih događanja – dana 6. 12. 2010. god., što svakako ne bi činio da je imao namjeru izbjegavati kazneni progon,

– da je Republiku Hrvatsku napustio 9. 12. 2010. god. u prijepodnevnim satima, u vrijeme kada protiv njega nisu još bile poduzete bilo kakve službene radnje s ciljem njegovog eventualnog lišenja slobode,

– razlog njegovog odlaska bio je ranije dogovoreni sastanak u I. za dan 10. i 11. 12. 2010. god. sa g. W. K., direktorom njihove zajedničke tvrtke i poslovnim partnerom I. S.,

– da je I. S. uhićen 10. 12. 2010. god. u 15,45 u Austriji na T. autocesti (A 10) u području P.-a pri povratku u RH, u smjeru juga – što je vidljivo iz izvještaja austrijske policije.

– namjeri dragovoljnog povratka u RH XVI osum. I. S. i terminu istog (10. 12. 2010. god), njegovi su odvjetnici istoga dana ujutro obavijestili nadležne službene organe:

– odvjetnik I. L. o tome je obavijestio ravnatelja USKOK-a g. D. C.,

– odvjetnik G. S. o istom je obavijestio odgovorne osobe Ravnateljstva MUP-a RH, pri čemu se čak razgovaralo i o odabiru najsigurnijeg načina povratka g. S. u RH,

– na koncu i prijatelj g. I. S., saborski zastupnik J. R. je o odluci I. S. da se odmah dragovoljno vrati u RH obavijestio Glavnog državnog odvjetnika RH M. B., inače svog dugogodišnjeg dobrog poznanika. (u dva navrata 9. i 10. 12. 2010. god.)

Posebno naglašavamo da su se odvjetnici g. S. S., L. i G. na njegov poziv uputili u Austriju kako bi mu se našli pri ruci pri povratku u RH (sigurno nisu išli da ga isprate ili da mu pomognu u bijegu).

U Austriji su, prije nego što su došli do g. S., dobili obavijest da ga je austrijska policija lišila slobode, te su ga sat vremena nakon njegovog uhićenja i zatekli u policijskoj postaji gdje je bio zadržan.

Sud, dakle, ako već nije prihvatio dio obrane XVI okr. da nije bježao iz RH u namjeri da izbjegne kazneni progon, morao je na ispravan način cijeniti jedinu pravno relevantnu činjenicu, da se I. S. odlučio vratiti u RH svjestan da je protiv njega pokrenut kazneni postupak – koji nije ni iniciran, a kamoli započet u času njegovog odlaska u Austriju – s namjerom da u istom sudjeluje, te da nije lišen slobode u Austriji to bi se neizostavno i dogodilo, tako da se u konkretnom slučaju više nikako nije moglo govoriti o njegovom bijegu od kaznenog progona.

III. U obrazloženju pobijanog rješenja, a u prilog svojoj sumnji u ‘iskrene namjere I. S. da se vrati u Hrvatsku’ sud navodi potpuno neosnovane razloge koji dovode u pitanje valjanost njegovog zaključivanja.

Naime, po stajalištu suda I. S. se mogao već istog dana (9. 12. 2010.god.) vratiti u RH, a ne čekati slijedeći dan, svoju eventualnu želju o povratku u RH mogao je ‘eksplicitno prezentirati’ hrvatskim vlastima, ako ne na drugi način onda barem putem medija dati do znanja da se ne nalazi u bijegu za što je kao saborski zastupnik svakako imao mogućnosti dok je ‘određena korespondencija između njegovih tadašnjih odvjetnika i policijskih dužnosnika u Hrvatskoj u kojoj se spominje njegov povratak u Hrvatsku po ocijeni suca istrage bilo samo kupovanje vremena’ (str. 6. odlomak III).

Zaista ne vidimo u čemu je bitna razlika u odnosu na njegov bijeg ili povratak u RH (već prema tome da li to tretira obrana ili sudac istrage) da li se povratak trebao dogoditi istog ili sljedećeg dana.

Po stajalištu obrane bitno je da je okrivljenik donio odluku da se vrati, da je ta odluka bila iskrena, da je u tom cilju i kontaktirao ne samo policijske, nego i državnoodvjetničke dužnosnike. Što je puno relevantniji i ozbiljniji način obavještavanja o odluci o povratku nego putem medija, što zagovara sud, i da je potpuno neosnovan i paušalan zaključak da je to činio radi kupovanja vremena (sic!).

Ostaje, naime, potpuno nejasno i neobrazloženo što bi to po stajalištu suca istrage I. S. uopće mogao postići tom kupovinom vremena da se o njoj doista i radilo.

Također je i paušalan zaključak suda da je I. S., nakon što se više mjeseci protivio izručenju Republici Hrvatskoj, pristao na izručenje ‘tek kada je postalo očito da će pravosudna tijela Republike Austrije donijeti odluku o izručenju’.

Nije, naime, jasno na osnovu čega sudac istrage sa takvom sigurnošću anticipira drugostupanjsku odluku austrijskih pravosudnih tijela i to očigledno nepovoljnu po I. S.

Na koncu potpuno je nelogično i dovođenje u pitanje istinitosti navoda XVI okrivljenika da se zbog medijskog linča u RH u strahu od nepravičnog suđenja protivio izručenju u RH, jer takav osjećaj XVI okrivljenika ne mora nužno biti eliminiran, kao što to sudac istrage pogrešno zaključuje ‘spoznajom da će njegovo uhićenje imati veliki medijski odjek’. Osim toga, nedvojbeno je da se kroz medije za vrijeme okrivljenikovog boravka u Austriji, a i nakon povratka u RH vršila i vrši nemilosrdna demonizacija pa je njegov strah za mogućnost vođenja pravičnog suđenja bio, ako ništa drugo, opravdan i vrlo utemeljen.

Također se ističe da argumentaciju prvostupanjskog rješenja, u cijelosti preuzima i vijeće Županijskog suda prilikom donošenja drugostupanjskog rješenja.

IV. Osim naprijed navedenih nedostataka koji se sastoje u pogrešnom zaključivanju suda pobijana rješenja imaju i još jedan bitan nedostatak – pogrešan metodološki pristup ocjeni postojanja zakonskih razloga o postojanju (još uvijek) opasnosti od bijega.

Naime, sud, koji očigledno a priori odbacuje sve argumente okrivljenika u prilog njegovoj tvrdnji da se namjeravao podvrći kaznenom postupku u RH, okolnosti o opasnosti od bijega cijeni prema tadašnjem (nazovimo ga prvobitnom – ‘zaleđenom’) stanju iako su se u međuvremenu okolnosti stubokom promijenile, te danas iste de facto onemogućavaju bijeg okrivljenika.

Sudac istrage je sam, naime, ustvrdio da su SAD uskratile vizu za ulazak okrivljenika I. S. u zemlju zbog čega je on otkazao let za SAD, te da je pristao na dobrovoljno izručenje u RH svjestan da bi ionako bio izručen.

Stoga je iluzorno očekivati da bi se on svjestan te situacije, danas uopće mogao odlučiti za bijeg, pogotovo ako se uzme u obzir da je on, čak ako se i prihvati stav suda da se nalazio u bijegu, svjestan upravo tih okolnosti od bijega i odustao.

Sud je, dakle, prilikom donošenja pobijanog rješenja propustio uzeti u obzir upravo ove naknadno izmijenjene okolnosti, odnosno cijeniti prilikom produljenju pritvora da li su razlozi koji opravdavaju zaključak o postojanju opasnosti od bijega okrivljenika i dalje ‘relevantni i dostatni’, čime je postupio suprotno praksi Europskog suda za ljudska prava koji ustanovljuje ovakav pristup kao jedan od bitnih uvjeta pri postupanju (presuda Europskog suda za ljudska prava u predmet Peša protiv Hrvatske, str. 9. toč. 8.).

Inače odredbe ZKP-a koje se odnose ne pritvor moraju se tumačiti i primjenjivati restriktivno, polazeći od načela nepovredivosti čovjekove osobne slobode propisanog člankom 22. Ustava i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda. Sud prilikom odlučivanja o produljenju pritvora mora pomno i sistematski procijeniti sve okolnosti koje utječu na njegovu odluku te posebno procjenjivati da li okolnosti koje su postojale u trenutku određivanja pritvora postoje i dalje u trenutku produljenja pritvora. Praksa Europskog suda za ljudska prava osim toga zahtjeva da se za produženje pritvora zbog opasnosti od bijega navedu okolnosti iz kojih proizlazi vjerojatnost da će okrivljenik pobjeći ukoliko se pusti na slobodu /Preporuka R /801/11 od 27. lipnja 1980/. Stoga se sud prilikom donošenja pobijanog rješenja o produljenju pritvora nije mogao samo pozivati na ranije utvrđene okolnosti koje su možda prilikom određivanja pritvora možda i ukazivale na eventualnu bojazan od bijega već je trebao bojazan od bijega sagledavati u sadašnjem vremenskom kontekstu te navesti koje to okolnosti danas opravdavaju takvo rješenje. Posebno iz razloga što su se prvobitne okolnosti u međuvremenu izmijenile i de facto onemogućavaju bijeg okrivljenika. Pri tome sud propušta cijeniti nesporne okolnosti kao što su: činjenica da je podnositelju ove ustavne tužbe oduzeta putna isprava, da su mu odlukom suda blokirana sva novčana sredstva i cjelokupna imovina, da mu je uskraćena viza za SAD te obzirom na danas gotovo notoran slučaj vezan za pravnu situaciju njega kao bivšeg premijera bilo bi iluzorno i pokušati pobjeći i uspješno se sakriti bilo gdje pa niti u nekoj drugoj zemlji.

Osim toga, bez obzira na činjenicu što se ekstradicijski pritvor iz formalnih razloga ne uračunava u trajanje istražnog zatvora, sud ne može zanemariti činjenicu da je XVI. okrivljenik lišen slobode već gotovo deset mjeseci te obzirom da je istražni zatvor uvijek iznimna, restriktivna i najdrastičnija mjera osiguranja prisutnosti okrivljenika, sud je u zaštiti prava na slobodu dužan nastojati da ista bude određena u najkraćem mogućem trajanju.«

Polazeći od navedenih razloga, podnositelj ustavne tužbe »predlaže da Ustavni sud Republike Hrvatske pobijana rješenja na temelju čl. 73. i 76. Ustavnog zakona ukine u odnosu na pobijani osnov odnosno djelomično preinači na način da se protiv I. S. ukine istražni zatvor određen po zakonskom osnovu iz čl. 123. st. 1. toč. 1. ZKP-a.«

IV. MJERODAVNO PRAVO

13. Mjerodavne odredbe ZKP-a o istražnom zatvoru glase:

»a) Opće odredbe o istražnom zatvoru

Članak 122.

(1) Čim prestanu razlozi zbog kojih je istražni zatvor određen, on se mora ukinuti i zatvorenika se mora pustiti na slobodu.

(2) Pri odlučivanju o istražnom zatvoru, posebno o njegovu trajanju, vodit će se posebno računa o razmjeru između težine počinjenog kaznenog djela, kazne koja se, prema podacima kojima raspolaže sud, može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja istražnog zatvora. (...)

(3) U predmetu u kojemu je određen istražni zatvor postupa se osobito žurno (članak 11. stavak 2.).

b) Osnove za određivanje istražnog zatvora

Članak 123.

(1) Istražni zatvor se može odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo i ako:

1) je u bijegu ili osobite okolnosti upućuju na opasnost da će pobjeći (krije se, ne može se utvrditi njezina istovjetnost i slično),

(...)

c) Rješenje o određivanju i produljenju istražnog zatvora

Članak 124.

(1) Istražni zatvor se određuje i produljuje pisanim rješenjem nadležnog suda.

(2) Izreka rješenja o istražnom zatvoru sadrži, osim podataka iz članka 272. stavka 1. ovog Zakona, i:

1) ako se provodi istraga, naznaku naloga o provođenju istrage povodom kojega je doneseno rješenje o istražnom zatvoru,

2) zakonsku osnovu za istražni zatvor,

3) rok na koji je određen istražni zatvor,

4) odredbu o uračunavanju vremena za koje je osoba koja se zatvara bila lišena slobode prije donošenja rješenja o istražnom zatvoru s naznakom trenutka uhićenja,

5) visinu jamstva koje može zamijeniti istražni zatvor.

(3) U obrazloženju rješenja o istražnom zatvoru će se određeno i potpuno izložiti činjenice i dokazi iz kojih proizlazi postojanje osnovane sumnje da je okrivljenik počinio kazneno djelo i razloga iz članka 123. stavka 1. ovog Zakona, razloga zbog kojih sud smatra da se svrha istražnog zatvora ne može ostvariti drugom blažom mjerom, kao i razloga visine jamstva.

(4) Rješenje o određivanju istražnog zatvora predaje se zatvoreniku odmah po zatvaranju. Primitak rješenja i trenutak primitka zatvorenik potvrđuje potpisom.

d) Ukidanje istražnog zatvora i opoziv rješenja o istražnom zatvoru

Članak 125.

(1) Sud će ukinuti istražni zatvor i okrivljenik će biti pušten na slobodu:

1) čim su prestali razlozi zbog kojih je istražni zatvor određen ili produljen,

2) ako daljnji istražni zatvor ne bi bio u razmjeru s težinom počinjenog kaznenog djela,

3) ako se ista svrha može ostvariti drugom blažom mjerom,

4) kad to prije podizanja optužnice predlaže državni odvjetnik,

5) ako državni odvjetnik i nakon prethodne obavijesti višem državnom odvjetniku neopravdano u zakonskim rokovima ne poduzima radnje u postupku,

6) kad sud izrekne presudu kojom se okrivljenik oslobađa od optužbe ili se optužba odbija ili je okrivljeniku izrečena novčana kazna, uvjetna osuda ili sudska opomena, ili kazna zatvora u trajanju kraćem ili jednakom dotadašnjem trajanju istražnog zatvora,

7) kad isteknu rokovi trajanja istražnog zatvora,

8) kad je istražni zatvor određen prema članku 123. stavku 1. točki 2. ovog Zakona, ako je okrivljenik okolnosno i detaljno priznao djelo i krivnju, ili čim budu prikupljeni, odnosno izvedeni dokazi zbog čijeg je osiguranja taj zatvor određen, a najkasnije do završetka rasprave.

(2) Prije ukidanja istražnog zatvora na temelju članka 123. stavak 1. točka 3. ovog Zakona, obavijestit će se putem policije žrtva kaznenog djela.

(3) Prije donošenja odluke o ukidanju istražnog zatvora određenog na temelju stavka 1. točke 5. ovog članka, sud će obavijestiti višeg državnog odvjetnika o nepravovremenom poduzimanju radnji i odrediti rok u kojemu se radnja ima provesti. Ako nakon isteka roka nije radnja poduzeta, postupit će se prema stavku 1. točki 5. ovog članka.«

»g) Trajanje istražnog zatvora

Članak 130.

(1) Istražni zatvor određen rješenjem suca istrage ili vijeća može trajati najdulje mjesec dana od dana lišenja slobode.

(2) Iz opravdanih razloga sudac istrage na prijedlog državnog odvjetnika može produljiti istražni zatvor i to prvi puta za još najviše dva mjeseca, a zatim, za kaznena djela za koja se vodi redoviti kazneni postupak, ili kad je to propisano posebnim zakonom, za još najviše tri mjeseca.

(3) Istekom roka na koji je istražni zatvor određen, odnosno produljen ili istekom roka iz stavka 2. ovog članka, zatvorenik se ima pustiti na slobodu.«

Uz institut istražnog zakona vezane su i sljedeće odredbe ZKP-a:

»5. Jamstvo

Članak 102.

(1) Istražni zatvor određen iz razloga navedenih u članku 123. stavku 1. točki 1. do 3. ovog Zakona, može se ukinuti ako okrivljenik ili tko drugi za njega dade jamstvo, a sam okrivljenik obeća da se neće kriti i da bez odobrenja neće napustiti svoje boravište, da neće ometati kazneni postupak i da neće počiniti novo kazneno djelo.

(2) U rješenju o određivanju istražnog zatvora, sud može odrediti visinu jamstva koja može zamijeniti istražni zatvor. Jamstvo uvijek glasi na svotu novca koja se određuje s obzirom na težinu kaznenog djela, osobne okolnosti te imovno stanje okrivljenika.

(3) Ako ocijeni da jamstvo ne može zamijeniti istražni zatvor sud će navesti okolnosti zbog kojih nalazi da je isključena zamjena istražnog zatvora jamstvom.

(4) Uz jamstvo sud može odrediti jednu ili više mjera opreza kao uvjet jamstva.«

»8. Istražni zatvor u domu

Članak 119.

(1) Kad postoje okolnosti iz članka 123. stavka 1. točke 1. do 4. ovog Zakona, sud može odrediti istražni zatvor u domu ako je za ostvarenje svrhe istražnog zatvora dovoljna zabrana okrivljeniku da se udaljuje iz doma.

(2) Prije određivanja istražnog zatvora u domu sud će zatražiti od okrivljenika pisanu suglasnost punoljetnih osoba koje borave u domu okrivljenika o primjeni tehničkih sredstava nadzora iz stavka 3. ovog članka.

(3) Rješenje o istražnom zatvoru u domu sadrži zabranu okrivljeniku da se udaljuje iz doma. Tim rješenjem sud može odrediti primjenu tehničkih sredstava nadzora kojim se osigurava provođenje istražnog zatvora u domu. Prema potrebi, sud može naložiti mjeru opreza.

(4) Osobi u istražnom zatvoru u domu, sud može iznimno odobriti da se za određeno vrijeme udalji iz doma ako:

1) je to neophodno potrebno radi liječenja osobe, ili

2) to nalažu posebne okolnosti uslijed kojih bi mogle nastupiti teške posljedice po život, zdravlje ili imovinu.

(5) Ako se osoba u istražnom zatvoru u domu udalji iz doma protivno zabrani suda, ili na drugi način ometa provođenje istražnog zatvoru u domu, protiv te osobe odredit će se istražni zatvor. O tome će se osoba upozoriti u rješenju o određivanju istražnog zatvora u domu.

Članak 120.

Ako drukčije nije propisano ovim Zakonom, na istražni zatvor u domu se odgovarajuće primjenjuju odredbe o istražnom zatvoru.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

1) Načelna pravna stajališta

14. Ustavni sud ponavlja da su sloboda i tjelesni integritet osobe nepovredivi i da svako oduzimanje slobode u skladu s člankom 22. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) i mjerodavnim zakonom mora biti utemeljeno na razlozima koji su relevantni i dostatni da bi ga mogli opravdati.

Ustavni sud također ponavlja da je istražni zatvor posebno osjetljiva mjera oduzimanja slobode jer se određuje prije nego što je pravomoćnom sudskom presudom utvrđena krivnja osobe, pa u razdoblju istražnog zatvora u cijelosti važi ustavna pretpostavka nedužnosti, zajamčena člankom 28. Ustava. On glasi:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

15. U članku 123. stavku 1. točki 1. ZKP-a propisana je standardna pravna pretpostavka za određivanje istražnog zatvora. Riječ je o postojanju opasnosti od bijega osumnjičenika, kao jednom od načina na koji je moguće izbjeći njegovo nepojavljivanje pred sudom.

Članak 123. stavak 1. točka 1. ZKP-a jasno ukazuje da pojam »opasnost od bijega« ne znači samo opasnost od bijega osobe u inozemstvo, to jest bijega »preko granica Republike Hrvatske«, nego i sve oblike skrivanja osobe na području Republike Hrvatske radi izbjegavanja pojavljivanja na sudu.

Obveza je nadležnog suda da u svjetlu osobitih okolnosti svakog konkretnog slučaja procijeni je li pretpostavka iz članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP-a doista i ostvarena, odnosno opstoji li ona i dalje poslije proteka određenog vremena. Toj je obvezi, dakle, inherentan zahtjev da nadležni sud svaki put iznova, redovito, u zakonskim razdobljima, provodi valjanu i sveobuhvatnu procjenu činjenica i okolnosti konkretnog slučaja, uvažavajući i promjene u osobnoj situaciji osobe koja se nalazi u istražnom zatvoru i promjene koje objektivno nastaju zbog napretka u istrazi, odnosno u kaznenom postupku uz koju je vezan istražni zatvor dotične osobe.

2) Primjena načelnih pravnih stajališta na konkretan slučaj

16. Ustavni sud prvo primjećuje da su navodi podnositelja, sadržani u ustavnoj tužbi, po svojoj pravnoj naravi tipični žalbeni navodi. On stoga mora ponoviti da njegova ustavna zadaća nije procjenjivati činjenice koje su vodile redovni sud da usvoji jednu odluku, a ne drugu. Kad bi bilo tako, Ustavni sud djelovao bi kao sud trećeg ili četvrtog stupnja, što znači da ne bi poštovao ograničenja koja Ustav nameće njegovu djelovanju.

Ustavni sud nije dio sudbene vlasti u Republici Hrvatskoj. Njegova je nadležnost specifična i isključivo je usmjerena na zaštitu ljudskih prava. Drugim riječima, ona je ograničena na ispitivanje jesu li nadležni sudovi ispunili svoje obveze iz područja ljudskih prava na koje ih obvezuje nacionalni Ustav. Sukladno tome, čak i kad bi nacionalni sudovi pogriješili u nekom konkretnom slučaju, Ustavni sud ne bi bio nadležan popravljati tu pogrešku, osim ako ona ne zadire u ljudska prava i temeljne slobode pojedinca zajamčene Ustavom.

17. U tom se svjetlu trebaju sagledavati i prigovori koje podnositelj ističe u svojoj ustavnoj tužbi. Oni se u osnovi svode na zahtjev da Ustavni sud presudi jesu li točne i istinite tvrdnje suca istrage i nadležnog sudskog vijeća o tome da je podnositelj kritične zgode (9. prosinca 2010.) pobjegao iz zemlje ili su točne i istinite tvrdnje samog podnositelja da ni u kojem slučaju nije bila riječ o njegovu bijegu iz zemlje. Čini se da tu činjenicu podnositelj ustavne tužbe smatra jednom od presudnih za opstojnost pravne osnove produljenja njegova istražnog zatvora iz članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP-a.

Presuđenje koje traži podnositelj nije zadaća Ustavnog suda. Njegova je zadaća da ocijeni jesu li učinci sudske odluke takve naravi i takvog intenziteta da su doveli do povrede podnositeljevog ustavnog prava na koje se on pozvao u ustavnoj tužbi.

18. Podnositelj se u ustavnoj tužbi pozvao na povredu prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. u vezi s člankom 22. Ustava. Oni glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Podnositelj se pozvao, uopćeno, i na povredu članka 5. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 13/03., 9/05., 1/06. i 2/10.; u daljnjem tekstu: Konvencija). Iz navoda ustavne tužbe, međutim, Ustavni sud zaključuje da je riječ o članku 5. stavku 1. posljednjem dijelu rečenice točke c) Konvencije, koji glasi:

»Članak 5.

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

(...)

c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja... bijega nakon njegova počinjenja;

(...)«

19. Prema ustaljenom stajalištu Ustavnog suda, ocjena o povredi prava na pravično suđenje, zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava, ovisi o tome je li sudski postupak, sagledavajući ga kao jedinstvenu cjelinu, bio vođen na način koji je pravičan za podnositelja. Pri tome, kao što je prethodno napomenuto, neće svaka postupovna povreda dovesti do povrede ustavnog prava na pravično suđenje. Do toga bi mogla dovesti samo ona povreda koja ima ustavno značenje, to jest koja znači povredu obveze poštovanja ljudskih prava i temeljnih sloboda koju sudovima nameće Ustav.

20. Ustavni sud ne vidi da su u fazi u kojoj je bila istraga u vrijeme donošenja osporenih rješenja učinjene postupovne povrede takve težine i intenziteta koje bi – s obzirom na osobite okolnosti konkretnog slučaja – mogle biti kvalificirane kao povrede ustavnog prava podnositelja na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

20.1. Tu je ocjenu nužno sagledavati u svjetlu činjenice da je ustavna tužba protiv osporenog rješenja od 17. kolovoza 2011. podnesena u ranoj fazi oduzimanja slobode podnositelja. Naime, iako je rješenje o određivanju istražnog zatvora doneseno 9. prosinca 2010., podnositelj ustavne tužbe stvarno je pod kontrolom hrvatskih vlasti tek od 18. srpnja 2011. Od tog dana konstituirana je i nadležnost Ustavnog suda da, radi zaštite temeljnoga ljudskog prava podnositelja na slobodu i tjelesni integritet, provodi nadzor nad mjerodavnim aktima nadležnih domaćih tijela vezanim uz njegov istražni zatvor.

To konkretno znači da je podnositelj ovu ustavnu tužbu podnio protiv prvog rješenja o produljenju istražnog zatvora koji je trajao mjesec dana (od 18. srpnja do 17. kolovoza 2011.).

20.2. Nadalje, u ustavnoj tužbi se tvrdi da je – s obzirom na objektivne događaje i izjave podnositelja dane u razdoblju njegova boravka u Republici Austriji – »iluzorno očekivati da bi se on svjestan te situacije, danas uopće mogao odlučiti za bijeg«, odnosno da okolnosti koje danas postoje »de facto onemogućavaju bijeg okrivljenika«. Ustavni sud podsjeća da je u predmetu Stögmüller protiv Austrije (presuda, 10. studenoga 1969., zahtjev br. 1602/62), Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) jasno naznačio »da opasnost od bijega optuženika ne proizlazi samo iz činjenice da je njemu moguće ili mu je lako prijeći granicu (u svakom slučaju, bilo bi dovoljno da se u tu svrhu tražilo od Stögmüllera da preda svoju putovnicu): mora postojati cijeli niz okolnosti... koje daju razlog za pretpostavku da će mu se posljedice i rizik od bijega činiti manjim zlom od produljenja zatvora.« (v. točku 23. obrazloženja ove odluke).

Dakle, na podnositelju je da eventualno izmijenjene okolnosti »koje danas postoje« predoči nadležnim sudskim tijelima u propisanom postupku i potkrijepi ih relevantnim činjenicama. Ustavni sud u tom smislu podsjeća da je nadležni sudac istrage obvezan do 18. listopada 2011. u cijelosti preispitati sve osnove na kojima je 17. kolovoza 2011. zasnovao prvo produljenje istražnog zatvora.

21. S aspekta zaštite ustavnih prava i u granicama svoje ustavne nadležnosti, Ustavni sud u tom je smislu dužan podsjetiti da se u postupku svakog sljedećeg preispitivanja zakonskih osnova za produljenje istražnog zatvora pred suca istrage postavljaju stroži zahtjevi, koje prati i pojačan nadzor Ustavnog suda.

U tom je svjetlu posebno važan zahtjev prema kojem razlozi, koji bi eventualno mogli opravdati zaključak o daljnjem postojanju opasnosti od bijega podnositelja, moraju biti i »dostatni« i »relevantni«, ali sada u svjetlu proteka vremena (prethodnih razdoblja istražnog zatvora), a osobito činjenica vezanih uz osobnu situaciju podnositelja ustavne tužbe te objektivnih okolnosti koje okružuju podnositelja i njegov »slučaj«, ali i u svjetlu drugih zakonskih mogućnosti osiguravanja njegove nazočnosti na sudu.

U odnosu na posljednji navedeni zahtjev, čini se da bi uopćene izjave – poput one da je »na ročištu održanom 17. 8. 2011. g. zamjenica Ravnatelja USKOK-a dodala... da, po mišljenju optužbe, nema temelja za primjenu bilo koje blaže mjere« ili one da »po ocjeni suca istrage, u ovom trenutku ne postoje uvjeti za izricanje neke blaže mjere kao niti mjere jamstva obzirom da su navedene okolnosti takvog intenziteta da se postupak može neometano provest isključivo primjenom mjere istražnog zatvora«, koje sudac istrage ponavlja i u rješenju o određivanju istražnog zatvora iz 2010. i u osporenom rješenju o (prvom) produljenju istražnog zatvora od 17. kolovoza 2011. – u daljnjem razdoblju teško mogle prolaziti testove ustavnosti u skladu s relevantnim europskim pravnim standardima.

Posebnu pažnju treba posvetiti i odgovoru na pitanje bi li ponovno pozivanje isključivo na događaj vezan uz napuštanje teritorija Republike Hrvatske krajem 2010. godine od strane podnositelja ustavne tužbe i dalje moglo biti »dostatno« i »relevantno« u smislu europskih pravnih standarda koje prihvaća i Ustavni sud u svojoj praksi. Riječ je o ozbiljnom pravnom pitanju načelne pravne naravi na koje treba odgovoriti sudac istrage, uz pridržaj nadzora Ustavnog suda s aspekta koji se tiče zaštite podnositeljevih ljudskih prava.

Budući da kod svakog sljedećeg produljenja istražnog zatvora mjerila za ocjenu njegove osnovanosti postaju stroža, Ustavni sud ocjenjuje potrebnim ta mjerila navesti u ovoj odluci. On ih preuzima od Europskog suda, sudsku praksu kojega su dužna poštovati sva državna tijela Republike Hrvatske, a osobito sudovi u svakom pojedinom slučaju oduzimanja slobode prije odluke o krivnji dotične osobe, te Ustavni sud.

3) Europski pravni standardi

22. U nastavku teksta citiraju se stajališta Europskog suda sadržana u pojedinim relevantnim presudama. S tim u vezi treba napomenuti da se opći pojam »detention« u smislu članka 5. Konvencije u ovoj odluci prevodi kao »zatvor« ili »zatvaranje«, a treba se razumjeti u općem značenju oduzimanja slobode. Taj se konvencijski pojam ne odnosi ni na jednu konkretnu mjeru predviđenu u domaćem hrvatskom zakonodavstvu koja za posljedicu ima lišenje slobode u razdoblju prije sudske odluke o krivnji (pritvor, istražni zatvor, istražni zatvor u domu), nego općenito na sve njih zajedno.

22.1. U predmetu McKay protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, veliko vijeće, 3. listopada 2006., zahtjev. br. 543/03), Europski sud sažeo je opća načela koja vrijede u primjeni članka 5. Konvencije:

»1. Opća načela

30. Članak 5. Konvencije, zajedno s člancima 2., 3. i 4., u prvom je krugu temeljnih prava kojima se štiti tjelesna sigurnost pojedinca (...) i njegova je važnost, kao takvog, na prvom mjestu. Njegova je ključna uloga spriječiti arbitrarna ili neopravdana (unjustified) oduzimanja slobode (vidjeti, primjerice, Lukanov protiv Bugarske, 20. ožujka 1997., § 41., Izvješća 1997 II; Assanidze protiv Gruzije [VV], br. 71503/01, § 171., ECHR 2004-II; i Ilaşcu i drugi protiv Moldove i Rusije [VV], br. 48787/99, § 461., ECHR 2004-VII). Osobito se mogu identificirati tri niti koje se provlače kroz praksu Suda: iscrpljena priroda izuzetaka (exhaustive nature of the exceptions), koji se moraju usko tumačiti (vidjeti Ciulla protiv Italije, 22. veljače 1989. § 41., Serije A br. 148.) i koji ne dopuštaju širok raspon opravdanja na temelju drugih odredbi (osobito članaka 8. do 11. Konvencije); opetovano naglašavanje zakonitosti zatvora, u postupovnom i materijalnom smislu, što zahtijeva skrupulozno pridržavanje vladavine prava (vidjeti Winterwerp protiv Nizozemske, 24. listopada 1979., § 39., Serije A br. 33.); i važnost promptnosti i brzine zahtijevanih sudskih kontrola (sukladno članku 5. stavcima 3. i 4.).

31. Članak 5. stavak 3., kao dio ovog okvira jamstava, strukturalno se tiče dviju odvojenih stvari: ranih stadija koji slijede poslije uhićenja kad pojedinac biva podvrgnut ovlastima nadležnih tijela, i razdoblja do eventualnog suđenja pred kaznenim sudom, tijekom kojih osumnjičenik može biti zatvoren ili pušten uz uvjete ili bez uvjeta. Iz ta dva kraka izviru različita prava koja naočigled nisu logično ili vremenski povezana (vidjeti T.W. protiv Malte, [VV], br. 25644/94, § 49., 29. travnja 1999.).

(...)

35. U pogledu opsega tog nadzora, formulacija koja leži u osnovi davno ustanovljene prakse Suda datira sve do starog slučaja Schiesser protiv Švicarske (4. prosinca 1979., § 31., Serije A br. 34.):

‘... [N]a temelju članka 5. stavka 3. postoji i postupovni i materijalni zahtjev. Postupovni zahtjev podvrgava ‘službenu osobu’ obvezi da osobno sasluša pojedinca koji je doveden pred nju (vidjeti, mutatis mutandis, gore navedenu presudu Winterwerp, str. 24., § 60.); materijalni zahtjev joj nameće obveze ispitivanja okolnosti koje govore u prilog ili protiv zatvaranja, radi odlučivanja, pozivanjem na zakonska mjerila, postoje li razlozi koji opravdavaju zatvor i radi nalaganja puštanja na slobodu ako takvih razloga nema (gore navedena presuda Irska protiv Ujedinjenog Kraljevstva, str. 76., § 199.).’

U novije vrijeme, to se izražava tako da se kaže: ‘(d)rugim riječima, članak 5. stavak 3. zahtijeva od suca da razmotri osnovanost (meritum) zatvora (merits of the detention)’ (vidjeti gore navedene presude T.W. protiv Malte, § 41., i Aquilina, § 47.).«

22.2. U istoj je presudi McKay protiv Ujedinjenog Kraljevstva Europski sud utvrdio i zahtjeve koji se postavljaju pred sud kad je riječ o »razdoblju prije suđenja« ili »razdoblju produljenja istražnog zatvora«:

»(b) Razdoblje prije suđenja ili razdoblje produljenja istražnog zatvora

41. Presumpcija je u korist puštanja na slobodu. Kao što je utvrđeno u Neumeister protiv Austrije (27. lipnja 1968., str. 37., § 4., Serije A, br. 8.), drugi krak članka 5. stavka 3. ne daje tijelima sudbene vlasti da biraju između toga da optuženog izvedu na suđenje u razumnom roku ili da ga privremeno puste na slobodu do suđenja. Do izricanja presude, on se mora smatrati nedužnim, a svrha je odredbe koja se razmatra u osnovi zahtjev da ga se privremeno pusti na slobodu jednom kad njegov produljeni zatvor prestane biti razuman.

42. Produljeni zatvor stoga može biti opravdan u danom slučaju samo ako postoje specifične naznake stvarnog postojanja javnog interesa koji, bez obzira na pretpostavku nedužnosti, preteže nad pravilom poštovanja individualne slobode propisanim člankom 5. Konvencije (vidjeti, između ostalih izvora prava, Kudła protiv Poljske [VV], br. 30210/96, §§ 110. i dalje, ECHR 2000-XI.).

43. Odgovornost za osiguravanje da, u danom slučaju, trajanje zatvora prije suđenja optužene osobe ne prijeđe razuman rok leži u prvom redu na nacionalnim sudbenim tijelima. U tom smislu ona moraju, posvećujući dužnu pažnju načelu pretpostavke nedužnosti, ispitati sve činjenice koje govore u prilog ili protiv postojanja gore spomenutog zahtjeva javnog interesa koji opravdava odstupanje od pravila iz članka 5., te ih moraju navesti u svojim odlukama u kojima odlučuju o zahtjevu o puštanju na slobodu. Sud će u osnovi na temelju razloga iznesenih u tim odlukama i na temelju utvrđenih činjenica koje je iznio podnositelj u svojim žalbama odlučiti je li došlo do povrede članka 5. stavka 3. Konvencije ili ne (vidjeti, primjerice, presudu Weinsztal protiv Poljske, br. 43748/98, § 50., 30. svibnja 2006.).

44. Daljnje postojanje osnovane sumnje (reasonable suspicion) da je uhićena osoba počinila kazneno djelo jest uvjet sine qua non za zakonitost produljenja zatvora, ali protekom vremena to više nije dovoljno i Sud tada mora ustanoviti nastavljaju li druge osnove koje su navele sudske vlasti opravdavati oduzimanje slobode. Kad su te osnove ‘relevantne’ i ‘dostatne’, Sud se također mora uvjeriti da su nacionalne vlasti postupale s ‘posebnom pažnjom’ u provođenju postupka (vidjeti, između ostalih izvora, Letellier protiv Francuske, 26. lipnja 1991. § 35., Serije A br. 207., i Yagci i Sargin protiv Turske, 8 lipnja 1995., § 50., Serije A br. 319 A).

45. Zaključno, domaći sudovi imaju obvezu ispitati produljeni zatvor osoba koje čekaju suđenje s ciljem da osiguraju puštanje na slobodu kad okolnosti više ne opravdavaju nastavljanje oduzimanja slobode. Postojanje osnovane sumnje može opravdati zatvor u najmanju ruku u početnom razdoblju, ali tada dolazi vrijeme kad to više nije dovoljno. Budući da pitanje je li razdoblje trajanja zatvora razumno ili nije ne može biti ocijenjeno na apstraktan način već se mora ocijeniti u svakom pojedinom slučaju u skladu s njegovim osobitim obilježjima, ne postoji fiksni vremenski okvir koji bi se mogao primijeniti na svaki slučaj.«

22.3. Kad je riječ o općim načelima, postoji i obveza nadležnih sudova da pri procjeni opravdanosti produljenja zatvora uzimaju u obzir i tvrdnje osobe koja prigovara oduzimanju svoje slobode. Tako je u predmetu Nikolova protiv Bugarske (presuda, veliko vijeće, 25. ožujka 1999., zahtjev br. 31195/96), Europski sud utvrdio sljedeće načelno pravno stajalište:

»61.... Iako članak 5. stavak 4. Konvencije ne nameće obvezu sucu da pri ispitivanju žalbe protiv zatvora ispita svaku tvrdnju iz žaliteljevih navoda, njegova jamstva bila bi lišena svoje biti ako bi sudac, oslanjajući se na domaće pravo i praksu, mogao smatrati irelevantnim ili zanemariti konkretne činjenice na koje se zatvorenik pozvao, a koje su kadre dovesti u sumnju postojanje uvjeta bitnih za ‘zakonitost’ oduzimanja slobode u smislu Konvencije. Navodi podnositeljice u njezinoj žalbi od 14. studenoga 1995. sadržavali su takve konkretne činjenice, a one nisu izgledale neuvjerljive ili isprazne. Time što nije te navode uzeo u obzir okružni sud je propustio provesti sudsku kontrolu u opsegu i na način kako to zahtjeva članak 5. stavak 4. Konvencije.«

23. Kad je riječ o »opasnosti od bijega« kao posebnoj osnovi za određivanje oduzimanja slobode, Ustavni sud podsjeća da je ta osnova sadržana u članku 5. stavku 1. točki (c) Konvencije. U tom je smislu potrebno podsjetiti da se postupovna jamstva iz članka 5. stavka 3. Konvencije odnose upravo na slučajeve zakonitog uhićenja ili zakonitog zatvora iz članka 5. stavka 1. točke (c) Konvencije, a obuhvaćaju razdoblje prije no što je pokrenut sudski postupak i prije no što je sud svojom presudom potvrdio optužnicu, to jest prije ili do prvostupanjske sudske presude o krivnji zatvorenika (pre-trial detention, detention on remand). Nasuprot tome, razdoblje od donošenja prvostupanjske presude do ulaganja žalbe (žalbeni rok nakon prvostupanjske presude) računa se kao zatvor nakon presude i potpada pod članak 5. stavak 1. točku (a) Konvencije.

Europski sud već je vrlo rano, u prethodno spomenutom predmetu Stögmüller protiv Austrije (1969.), naznačio temeljne zahtjeve koji su vezani uz »opasnost od bijega« kao posebnu osnovu za određivanje oduzimanja slobode:

»15. Drugo, produljenje zatvora g. Stögmüllera pokušalo se opravdati opasnošću od njegova bijega. S tim u vezi, tvrdilo se da je Stögmüller trebao očekivati tešku kaznu, posebno nakon što je preliminarna istraga bila proširena (24. kolovoza 1961.) i na druga kaznena djela, te da mu njegova pilotska dozvola i očev avion omogućuju da ode u inozemstvo u bilo koje vrijeme.

Suprotno tome, Stögmüller je, međutim, pravilno naglasio da je tijekom prvog razdoblja njegova privremenog puštanja na slobodu (od 21. travnja 1958. do 25. kolovoza 1961.) odlazio avionom u inozemstvo nekoliko puta i da se uvijek vratio u Austriju – iako je 21. kolovoza 1961. malo zakasnio, ali je to zakašnjenje u svakom slučaju zadovoljavajuće obrazložio sucu istrage.

U tom smislu treba primijetiti da opasnost od bijega optuženika ne proizlazi samo iz činjenice da je njemu moguće ili mu je lako prijeći granicu (u svakom slučaju, bilo bi dovoljno da se u tu svrhu tražilo od Stögmüllera da preda svoju putovnicu): mora postojati cijeli niz okolnosti, osobito, teška kazna koja se može očekivati, ili optuženikovo izrazito nepristajanje (distaste) na zatvor, ili nepostojanje dobro ustanovljenih veza u zemlji, koje daju razlog za pretpostavku da će mu se posljedice i rizik od bijega činiti manjim zlom od produljenja zatvora. No ponašanje Stögmüllera jasno pokazuje da s njim to nije slučaj...«

U presudi Stögmüller protiv Austrije (1969.) slijedi obrazloženje pojedinosti vezanih uz činjenice konkretnog slučaja podnositelja zahtjeva koji je Europski sud ispitivao, a koji nisu relevantni za potrebe ovog ustavnosudskog postupka. Za njegove je potrebe relevantna činjenica da je Europski sud u tom slučaju na kraju zaključio da je među više sukcesivnih rješenja o produljenju zatvora zbog opasnosti od bijega i podnositeljevih žalbi protiv njih, a koje je taj sud ponaosob razmatrao u postupku, »trebalo odobriti drugu molbu od 6. prosinca 1961. za privremeno puštanje na slobodu«. Po toj je osnovi Europski sud jednoglasno presudio »da je u ovom slučaju došlo do povrede članka 5. stavka 3. Konvencije.«

23.1. U novijoj je sudskoj praksi Europski sud posebno naznačio sljedeće čimbenike koje nadležni domaći sud treba imati u vidu pri procjeni je li potrebno produljiti zatvor zbog mogućnosti bijega osobe: – karakter i osobnost okrivljenika, – imovina okrivljenika, – obiteljske veze okrivljenika, – kontakti okrivljenika u inozemstvu, – težina presude koja se očekuje, – konkretno stanje detencije okrivljenika, – (ne)postojanje jakih veza okrivljenika unutar zemlje.

U presudi Tomasi protiv Francuske (1992.) Europski sud na sljedeći je način razmotrio mogućnost podnositeljevog nepojavljivanja pred sudom:

»98. (...) Pored toga, Europski sud ističe da se opasnost od bijega ne može procjenjivati samo na osnovi težine zapriječene kazne; ona se mora procjenjivati i sa stajališta izvjesnog broja drugih relevantnih čimbenika koji mogu bilo potvrditi postojanje te opasnosti, bilo ukazati na to da je ona do te mjere mala da se ne može opravdati zatvor do suđenja. U ovom slučaju, odluke sudskih istražnih vlasti jedva da su sadržavale ijedan razlog kojim bi se moglo objasniti zbog čega su oni, usprkos svim argumentima koje je podnositelj zahtjeva naveo u svojim zahtjevima za puštanje na slobodu, smatrali da je opasnost od njegovog bijega odlučujuća i zbog čega nisu nastojali da se toj opasnosti, primjerice, suprotstave tako što će postaviti uvjetna jamstva i što će ga staviti pod sudski nadzor.«

23.2. Konačno, u starijem slučaju Wemhoff protiv Njemačke (presuda, 27. lipnja 1968., zahtjev br. 2122/64, str. 21.), Europski sud izrazio je načelno pravno stajalište o utjecaju proteka vremena na opstojnost opasnosti od bijega kao pravne osnove za produljenje zatvora:

»14. ... U odnosu na opasnost od bijega, Sud je mišljenja da, neovisno o tome što se težina kazne koju optuženik može očekivati u slučaju osude može legitimno smatrati čimbenikom koji ga ohrabruje na bijeg – iako učinak takvog straha nestaje kako zatvor traje, a dosljedno tome smanjuje se i preostala kazna koju optuženik može očekivati da će služiti, mogućnost stroge kazne nije dostatna u tom pogledu. Štoviše, njemački sudovi pazili su da podupru svoje tvrdnje o postojanju opasnosti od bijega pozivajući se na određene okolnosti u ranom stadiju postupka koje su se odnosile na materijalno stanje i ponašanje optuženog (...).

15. Međutim, Sud želi naglasiti da završne riječi u članku 5. stavku 3. ... Konvencije pokazuju da, kad je jedini preostali razlog za produljenje zatvora strah da će optuženik pobjeći i time izbjeći pojavljivanje na suđenju, mora biti naloženo njegovo puštanje na slobodu prije suđenja ukoliko se od njega mogu dobiti jamstva koja će osigurati takvo pojavljivanje.«

Uz opetovanu napomenu da su prethodno navedena mjerila dužni primjenjivati svi nadležni domaći sudovi, Ustavni sud utvrđuje da rješenja o produljenju svih oblika oduzimanja slobode u Republici Hrvatskoj moraju biti zasnovana na njima.

24. Zaključno, Ustavni sud ponavlja svoju ocjenu da u fazi u kojoj je bila istraga u vrijeme donošenja osporenih rješenja nisu učinjene postupovne povrede takve težine i intenziteta koje bi – s obzirom na osobite okolnosti konkretnog slučaja – mogle biti kvalificirane kao povrede ustavnog prava podnositelja na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Ustavni sud ocjenjuje da su razlozi sadržani u prvom rješenju o produljenju istražnog zatvora podnositelja ustavne tužbe zadovoljili temeljne standarde »dostatnosti« u odnosu na pravnu osnovu iz članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP-a (opasnost od bijega). Hoće li oni biti »dostatni« i u predstojećem razdoblju ovisi o ocjeni suca istrage, odnosno sudskog vijeća, uz pridržaj nadzora Ustavnog suda s aspekta zaštite ljudskih prava podnositelja ustavne tužbe, zajamčenih Ustavom i tumačenih u skladu s relevantnim europskim pravnim standardima.

S druge strane, uvažavajući činjenicu da su osporena rješenja, koja su bila predmet nadzora u ovom ustavnosudskom postupku, donesena u ranoj fazi oduzimanja slobode podnositelja, Ustavni sud utvrđuje preuranjenim davati bilo kakve konačne ocjene o »relevantnosti« tih razloga u odnosu na eventualno daljnje produljenje istražnog zatvora podnositelja ustavne tužbe po osnovi opasnosti od bijega.

25. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst) donesena je odluka kao u izreci. Objava se temelji na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-4557/2011
Zagreb, 13. listopada 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 123/2011-2466