## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-2188/2001 od 9. srpnja 2003., te dva izdvojena mišljenja sudaca od 17. srpnja 2003.

### NN 120/2003 (26.7.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-2188/2001 od 9. srpnja 2003., te dva izdvojena mišljenja sudaca od 17. srpnja 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1699

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik Suda, te suci
Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna
Omejec, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst, Vice
Vukojević i Milan Vuković, odlučujući o prijedlogu za pokreta­nje postupka za
ocjenu suglasnosti drugog propisa s Ustavom i zakonom, na sjednici održanoj
dana 9. srp­nja 2003. godine, donio je

## ODLUKU

I.
Prihvaća se prijedlog za pokreta­nje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom i
zakonom članka 50. stavka 1. Pravilnika o općim uvjetima za obav­lja­nje
telekomunikacijskih usluga (»Narodne novine«, broj 84/95, 101/96, 105/96, 2/97)
te se ta odredba ukida.

II. Ukinuta odredba prestaje važiti na dan 31.
listopada 2003. godine.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1.
Prijedlog za pokreta­nje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom
odredbe članka 50. stavka 1. Pravilnika o općim uvjetima za obav­lja­nje
telekomunikacijskih usluga podnijelo je Društvo za zaštitu potrošača Hrvatske
»Potrošač«, koje predstav­lja predsjednica Jadranka Kolarević (u da­lj­njem
tekstu: predlagate­lj).

Predlagate­lj smatra da osporena odredba Pravilnika
nije suglasna s odredbama članka 15. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 53/91, 73/91, 3/94, 7/96, 91/96, 112/99, u da­lj­njem tekstu:
ZOO).

Osporena
odredba Pravilnika određuje: »Telefonska pretplata je naknada za spremnost
telekomunikacijskog sustava«.

Odredba
članka 15. Zakona o obveznim odnosima određuje:

»U
zasniva­nju dvostranih ugovora sudionici polaze od načela jednake vrijednosti
uzajamnih dava­nja.

Zakonom
se određuje u kojim slučajevima narušava­nja toga načela povlači pravne pos­ljedice«.

2. Kao
razloge osporava­nja predlagate­lj navodi da je osporena odredba Pravilnika, po
kojoj potrošači plaćaju pretplatu koja ne sadrži plaća­nje stvarne usluge, ne­go
se odnosi na spremnost davate­lja usluga da ugovorenu uslugu i izvrše, suprotna
navedenoj zakonskoj odredbi ZOO, jer primjenom osporene odredbe Pravilnika
dolazi do narušava­nja načela jednake vrijednosti uzajamnih dava­nja.

3.
Sukladno člancima 25. i 42. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u da­lj­njem tekstu: Ustavni
zakon), prijedlog je dostav­ljen na odgovor Ministarstvu pomorstva, prometa i
veza.

Uprava
za pošte i telekomunikaciju Ministarstva pomorstva, prometa i veza u svom
očitova­nju navodi:

Spremnost
telekomunikacijskog sustava znači da on i u sta­nju mirova­nja pretplatničkog
terminalnog uređaja obav­lja određene poslove ispitiva­nja, nadzira­nja i bi­lježe­nja
sta­nja navedenog terminalnog uređaja. Navedeni poslovi rezultiraju troškom
koji je jednak za sve korisnike telekomunikacijske usluge u sta­nju mirova­nja
i neovisan je o korište­nju telekomunikacijskog sustava.

Smatraju
da je način obračuna pretplate u Pravilniku sukladan sa Zakonom o
telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 76/99, 128/99, 68/01, 109/01), prema
načelu jednakosti koje se mora osigurati svim korisnicima usluga, kao i s
odredbom članka 15. ZOO, jer je poštovano načelo jednake vrijednosti uzajamnih
dava­nja.

Također
navode da se prema Šestom izvještaju o provođe­nju telekomunikacijskog re­gularnog
paketa u Europskoj zajednici, prihvaćenog od strane Europske komisije 7.
prosinca 2000. godine, u 15 zema­lja Europske zajednice naplaćuje mjesečna
naknada za korište­nje linija (koja odgovara pretplati u Republici Hrvat­skoj),
a koja u prosjeku iznosi 13 eura.

*Prijedlog
je osnovan.*

4.
Pravilnik o općim uvjetima za obav­lja­nje telekomunikacijskih usluga donio je
Ministar pomorstva, prometa i veza, teme­ljem članka 16. stavka 3. Zakona o
telekomunikacijama (»Narod­ne novine«, broj 53/94).

Odredbom
članka 100. Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 76/99) određeno
je:

»(1)
Ministar će donijeti propise koje je ovlašten donijeti prema odredbama ovoga
Zakona najkasnije u roku od godinu dana od dana ­nje­govog stupa­nja na snagu.

(2)
Ravnate­lj Zavoda će donijeti propise koje je ovlašten donijeti prema odredbama
ovoga Zakona najkasnije u roku od godinu dana od dana ­nje­govog stupa­nja na
snagu.

(3) Do
donoše­nja podzakonskih propisa iz stavaka 1. i 2. ovoga članka primje­njivat
će se odredbe propisa donesenih na teme­lju Zakona o telekomunikacijama
(»Narodne novine«, broj 53/94) ako nisu u suprotnosti s ovim Zakonom«.

Osporeni
Pravilnik (»Narodne novine«, broj 84/95) primje­njuje se i nakon isteka roka od
godine dana, kada su trebali biti doneseni propisi sukladno članku 100. novog
Zakona o telekomunikacijama iz 1999. godine.

5. Ustavni sud je pokrenuo postupak ocjene
suglasnosti osporene odredbe članka 50. stavka 1. Pravilnika s Ustavom i
zakonom, teme­ljem odredbe članka 128. stavka 1. podstavka 2. Ustava Republike
Hrvatske, jer je osporeni Pravilnik »drugi propis« u smislu citirane odredbe.

Odredbom članka 14. stavka 1. Zakona o
telekomunikacijama, nalaže se obveza davate­lja govornih usluga da ih mora obav­ljati
u skladu s Pravilnikom, čime se ograničava autonomija ugovornih strana u
pogledu sadržaja ugovora koje­g sklapaju. Stranke ne mogu pre­govarati o
drukčijim uvjetima obav­lja­nja usluga od onih propisanih Pravilnikom, jer je
navedena odredba Zakona prisilni propis. Postupe li stranke protivno tome, kada
u pogledu nekih pita­nja to Pravilnik ne dopušta, tako ugovorena odredba sklop­ljenog
ugovora bila bi ništava (članak 10. i članak 103. stavak 1. ZOO). Kako
Pravilnik sadrži i opće uvjete obav­lja­nja telekomunikacijskih usluga, kada je
u pita­nju načelo slobode ugovara­nja, kao teme­ljno načelo ugovornog prava, i
ove odredbe treba smatrati propisom.

6. U postupku ocjene suglasnosti s Ustavom i zakonom
osporene odredbe Pravilnika, Ustavni sud je razmatrao mjerodavne odredbe:

– Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj
76/99, 128/99, 68/01, 109/01)

– Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj
53/91, 73/91, 3/94, 7/96, 91/96, 112/99)

– Pravilnika o općim uvjetima za obav­lja­nje
telekomunikacijskih usluga (»Narodne novine«, broj 84/95).

7. Ustavni sud je ocijenio da je osporena odredba
članka 50. stavka 1. Pravilnika nesuglasna odredbama članka 14., članka 15. i
članka 28. Zakona o telekomunikacijama.

U članku 14. stavku 1. Zakona re­gulira se obveza
davate­lja javnih govornih usluga da mora obav­ljati usluge na način, u
rokovima i po postupku određenom ovim Zakonom i Pravilnikom o općim uvjetima za
obav­lja­nje javnih govornih usluga, te u skladu sa zakonima i drugim
propisima.

Određiva­nje cijene usluga nije sadržaj Pravilnika, a
za utvrđiva­nje načela cjenovnog sustava za određiva­nje cijena javnih govornih
usluga, mjerodavne su odredbe članka 15. i članka 28. Zakona o
telekomunikacijama.

Osim što sadrži odredbe o mogućnosti ugovara­nja
nižih cijena od odobrenih, Zakon ne sadrži odredbu koja propisuje posebnu
naknadu za spremnost telekomunikacijskog sustava kao telefonske pretplate.

Određiva­nje pretplate kao naknade za spremnost
telekomunikacijskog sustava iz članka 50. stavka 1. osporenog Pravilnika nije
sukladno načinu utvrđiva­nja cijena usluga iz Zakona o telekomunikacijama, pa
osporena odredba nije suglasna Zakonu.

8. Ustavni sud je ocijenio da je osporena odredba
Pravilnika nesuglasna s odredbom članka 15. ZOO kao jednom od teme­ljnih načela
na kojima počiva ugovorno pravo, po kojem sudionici u obveznom odnosu u zasniva­nju
dvostranih ugovora polaze od načela jednake vrijednosti uzajamnih dava­nja. Tim
se zakonom određuje i polazna osnova za ostvariva­nje ravnopravnosti ugovornih
strana (načelo iz članka 11. ZOO) propisiva­njem da svaka ugovorna strana daje
drugoj onu vrijednost koju od ­nje prima.

Zakonom
se određuju i pravne pos­ljedice u slučaju narušava­nja načela jednake
vrijednosti dava­nja.

Ugovorom se može drukčije odrediti, ali samo na teme­lju
sporazumno izražene vo­lje ugovornih strana prilikom ulaska u ugovorni odnos,
odnosno ­nje­govoj kasnijoj izmjeni, s obzirom na autonomiju ugovornih strana i
­njihovu ravnopravnost u obveznom odnosu kao teme­ljnih načela primje­njivih u
privatnopravnim odnosima. Autonomija dopušta da se slobodno izraženom vo­ljom
odnos danog i prim­ljenog odredi i drukčije od onoga kako to propisuje Zakon,
ali ne može doći bez vo­lje ugovornih strana.

Rad­nje koje davate­lj usluga mora poduzeti da bi
pružio govorne usluge treba smatrati sastavnim dijelom pruža­nja govornih
usluga i obuhvaćene su obvezom davate­lja da usluge pruži uskladno ugovoru.

Ovo je sastavni dio obveze iz članka 18. stavka 1.
ZOO, koja odredba je jedno od teme­ljnih načela tog Zakona da je dužnik »dužan
u izvršava­nju obveza postupati s paž­njom koja se u pravnom prometu zahtijeva
u odgovarajućoj vrsti obveznih odnosa«, kao i obveze iz stavka 2. tog članka,
da je »dužan u izvršava­nju obveze iz svoje profesionalne djelatnosti postupati
s povećanom paž­njom, prema pravilima struke i običajima (paž­nja dobrog struč­njaka)«.
Sadržajno ove norme ugrađene su u odredbe Zakona o telekomunikacijama, kojima
se propisuju obveze davate­lja govornih usluga.

Sadaš­nje pravno uređe­nje plaća­nja pretplate, kao
paušalne naknade za spremnost davate­lja usluga da pruži uslugu, a čija visina
nije razvidna ni mjer­ljiva, u odnosu na pružene usluge, a bez mogućnosti
korisnika usluga da na to utječe u pre­govorima, ima za pos­ljedicu nejednakost
u ugovornim odnosima u kojima je odnos činidbe i protučinidbe toliko
nerazmjeran da korisnik, kroz pretplatu za spremnost plaća najveću cijenu kada
uopće ne koristi govorne usluge. Time je najočitije povrijeđeno načelo jednake
vrijednosti dava­nja.

Ovo načelo bilo bi poštovano kada bi korisnik
govornih usluga plaćao naknadu koja odgovara vrijednosti usluga koje koristi.
Ta se vrijednost može propisati cjenikom, ali mora biti u razmjeru s pruženim i
korištenim uslugama.

Poštiva­nje tog načela bilo bi i ostvariva­nje prava
korisnika usluga sa planira i organizira svoje troškove.

9. Ustavni sud je ocijenio da je osporena odredba
Pravilnika nesuglasna odredbi članka 5. stavka 1. Ustava, koja propisuje:

»U Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u
suglasnosti s Ustavom, a ostali propisi s Ustavom i zakonom«.

Ovo iz razloga što se radi o podzakonskom aktu koji
ne smije biti u nesuglasju s odredbama Zakona o telekomunikacijama i načelima
ZOO.

10. S obzirom na izneseno donesena je Odluka kao u
izreci, a na teme­lju odredaba članka 128. alineje 2. Ustava, te odredaba
članka 55. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona.

Objava ove odluke teme­lji se na članku 19. Ustavnog
zakona.

Broj: U-II-2188/2001
Zagreb, 9. srp­nja 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc.** **Smi­ljko Sokol,** v. r.

Na
temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske dajemo

IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz Odluku broj: U-II-2188/2001 od 9. srpnja 2003. godine

Protivimo
se izreci i obrazloženju Odluke broj: U-II-2188/2001 od 9. srpnja 2003. godine
(u daljnjem tekstu: Odluka) kojom je ukinuta odredba članka 50. stavka 1.
Pravilnika o općim uvjetima za obavljanje telekomunikacijskih usluga (»Narodne
novine«, broj 84/95, 101/96, 105/96, 2/97).

I.

Ustavnopravno relevantne činjenice vezane uz
donošenje i važenje Pravilnika o općim uvjetima za obavljanje
telekomunikacijskih usluga iz 1995. godine

1.
Pravilnik o općim uvjetima za obavljanje telekomunikacijskih usluga (u daljnjem
tekstu: Pravilnik iz 1995. godine) donio je ministar pomorstva, prometa i veza
na temelju članka 16. stavka 3. Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«,
broj 53/94; u daljnjem tekstu: Zakon iz 1994. godine).

Pravilnik je stupio na snagu 28. listopada 1995.
godine, osmog dana od dana njegove objave u »Narodnim novinama«.

Zakon iz 1994. godine prestao je važiti stupanjem na
snagu Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 76/99, 128/99, 68/01,
109/01; u daljnjem tekstu: Zakon iz 1999. godine). Zakon iz 1999. godine
objavljen je u »Narodnim novinama« 19. srpnja 1999. godine, a stupio je na
snagu i počeo se primjenjivati osmog dana od dana njegove objave, to jest 27.
srpnja 1999. godine. Odredbom članka 101. Zakona o telekomunikacijama iz 1999.
godine propisano je:

*Zakon koji prestaje važiti*

Članak 101.

Danom početka primjenjivanja ovoga Zakona prestaje
važiti Zakon o telekomunikacijama (»Narodne novine«, br. 53/94.)«.

2. Podzakonski akti (propisi) doneseni na temelju
Zakona iz 1994. godine nastavili su se primjenjivati i nakon prestanka važenja
Zakona iz 1994. godine na temelju kojega su doneseni, pod uvjetima propisanim
člankom 100. Zakona iz 1999. godine koji glasi:

Članak 100.

(1) Ministar će donijeti propise koje je ovlašten
donijeti prema odredbama ovoga Zakona najkasnije u roku od godinu dana od dana
njegovog stupanja na snagu.

(2) ...

(3) Do donošenja podzakonskih propisa iz stavaka 1. i
2. ovoga članka primjenjivat će se odredbe propisa donesenih na temelju Zakona
o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 53/94) ako nisu u suprotnosti s
ovim Zakonom.

3.Rok od godinu dana propisan člankom 100.
stavkom 1. Zakona iz 1999. godine istekao je 27. srpnja 2000. godine.

Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom i zakonom odredbe članka 50. stavka 1. Pravilnika iz
1995. godine podnesen je 31. listopada 2001. godine.

II.

Razlozi zbog kojih izreka i obrazloženja sadržana u
točkama 7., 8. i 9. Odluke nisu ustavnopravno utemeljena

4.
Članak 50. stavak 1. Pravilnika ukinut je s obrazloženjem da nije u suglasnosti
s člankom 14. Zakona iz 1999. godine koji propisuje:

*Pravilnik o govornim uslugama*

Članak 14.

(1) Davatelj javnih govornih usluga mora usluge
obavljati na način, u rokovima i po postupku određenim ovim Zakonom,
Pravilnikom o općim uvjetima za obavljanje javnih govornih usluga (u daljnjem
tekstu: Pravilnik o govornim uslugama), te u skladu sa zakonima i drugim
propisima.

(2) Pravilnikom o govornim uslugama utvrđuju se
uvjeti, rokovi, način i postupak obavljanja usluga.

(3) Pravilnik o govornim uslugama donosi ministar.

Ukinuta odredba članka 50. stavka 1. sadržana je u
Pravilniku o općim uvjetima za obavljanje telekomunikacijskih usluga.

Članak 14. Zakona iz 1999. godine ne odnosi se na
Pravilnik o općim uvjetima za obavljanje telekomunikacijskih usluga. Njime se
propisuje sadržaj Pravilnika o općim uvjetima za obavljanje javnih govornih
usluga.

Radi se, prema tome, o dva različita pravilnika.

Stoga odredbe članka 14. Zakona iz 1999. godine nisu
i ne mogu biti mjerodavne za ocjenu suglasnosti članka 50. stavka 1. Pravilnika
iz 1995. godine sa Zakonom iz 1999. godine. Nije prihvatljivo, naime, pozivati
se na sadržaj jednog pravilnika (koji je predviđen novim zakonom i koji se tek
treba donijeti) i po toj osnovi utvrđivati da su odredbe posve drugog
pravilnika, donesene temeljem Zakona iz 1994. godine, suprotne sadržaju novog
Zakona iz 1999. godine.

5.Članak 50. stavak 1. Pravilnika ukinut je i
s obraz­lože­njem da nije u suglasnosti s člancima 15. i 28. Zakona iz 1999.
godine. Članci 15. i 28. Zakona iz 1999. godine, uključujući njihove izmjene i
dopune, glase:

*Cijene za javne govorne usluge*

Članak 15.

(1) Načela cjenovnog sustava za određivanje cijena
javnih govornih usluga u unutarnjem i međunarodnom prometu u vrijeme slabog i
jakog prometa, kao i u dane vikenda i blagdana propisuje ministar.

(2) Svaki davatelj javnih govornih usluga sa
znatnijom tržišnom snagom prema članku 32. ovog Zakona donosi i na prikladan
način objavljuje jedinstveni cjenik javnih govornih usluga za cijelo područje
na kojem pruža te usluge uz suglasnost Zavoda.

(3) Radi ostvarenja gospodarskih ili promidžbenih
ciljeva davatelji javnih govornih usluga iz stavka 2. ovog članka mogu pojedine
usluge pružati i po nižim cijenama od cijena utvrđenih cjenikom iz stavka 2.
ovog članka, što se mora na prikladan način obznaniti korisnicima usluga.

*Cijene tržišnih telekomunikacijskih usluga*

Članak 28.

(1) Za obavljenu uslugu korisnik usluga plaća cijenu
usluge prema cjeniku usluga davatelja usluga.

(2)
Davatelj usluga može s pojedinim korisnicima usluga ugovarati i nižu cijenu
pojedinih usluga od cijene utvrđene cjenikom usluga u skladu s načelom
nediskriminacije.

(3)
Davatelj usluga redovito i na pristupačan način izvješćuje korisnike usluga o
novim uslugama, načinu i uvjetima pod kojima se korisnici mogu koristiti
uslugama, te o cijenama usluga.

(4)
Cijene usluga koje pruža samo jedan davatelj usluga na tržištu odobrava Vijeće
za telekomunikacije.

Odredbom
članka 15. stavka 1. Zakona iz 1999. godine dana je ovlast ministru da propiše
načela cjenovnog sustava za određivanje cijena javnih govornih usluga u
unutarnjem i međunarodnom prometu. Razradu pojedinih odredaba zakona radi
njihove primjene ministar propisuje pravilnikom (članak 18. stavak 1. Zakona o
sustavu državne uprave, »Narodne novine«, broj 75/93, 48/99, 15/00, 127/00,
59/01).

Stoga
smatramo neosnovanom tvrdnju navedenu u točki 7. obrazloženja Odluke prema
kojoj »određivanje cijena usluga nije sadržaj Pravilnika«.

Članak
28. Zakona iz 1999. godine, s druge strane, nije mje­ro­davan »za utvrđivanje
načela cjenovnog sustava za određivanje cijena javnih govornih usluga« (točka
7. obrazloženja Odluke). Člankom 28. Zakona iz 1999. godine uređuju se cijene
posebnih tržišnih telekomunikacijskih usluga, a ne cijene javnih govornih
usluga, zbog čega se i taj dio točke 7. obrazloženja Odluke ne ukazuje
osnovanim.

6.Kad
bi se, međutim, i zanemarile činjenice navedene u točkama 4. i 5. ovog
mišljenja i kad bi se pretpostavilo da su utvrđenja navedena u točki 7.
obrazloženja Odluke utemeljena, izreka Odluke i dalje bi ostala ustavnopravno
neprihvatljiva. Cjelokupni članak 50. Pravilnika nosi naziv »Cijene usluga« i
glasi:

*Cijene usluga*

Članak 50.

(1) Telefonska pretplata je naknada za spremnost
telekomunikacijskog sustava.

(2) Obračunski elementi tarifnog sustava telefonskog
prometa na temelju kojih korisnici plaćaju ostvarene usluge zasnivaju se na
sljedećim načelima:

– cijena svih vrsta telefonskih razgovora utvrđuje se
na bazi cijene impulsa, a u međunarodnom prometu na bazi cijene jedne minute
trajanja razgovora,

– registriranje podataka za naplatu obavljenih
razgovora obavlja se tarifnim impulsima, a trajanje impulsnih intervala po
zonama određuje se:

1. za unutrašnji promet – tarifnim sustavom
telefonskog prometa,

2. za međunarodni promet – iz cijene minute razgovora
određene međunarodnim protokolima i utvrđene cijene impulsa u unutrašnjem
prometu.

(3) U unutrašnjem prometu primjenjuju se najmanje
dvije vrste tarife temeljene na ustaljenim dnevnim prometnim pro­mjenama
opterećenja telefonske mreže od kojih je najmanje jedna s odgovarajućim
popustom u razdoblju slabijeg opterećenja telekomunikacijske mreže.

Odlukom je ukinuta samo odredba stavka 1. članka 50.
Pravilnika koja se odnosi na pretplatu, a da istodobno nisu ukinute odredbe
stavaka 2. i 3. istog članka kojima se propisuju obračunski elementi tarifnog
sustava telefonskog prometa na temelju kojih korisnici plaćaju ostvarene
usluge.

Utvrditi
da određenje cijena usluga nije sadržaj pravilnika (jer su to samo uvjeti,
rokovi, način i postupak obavljanja usluga), a istodobno ne ukinuti sve njegove
odredbe kojima se uređuju cijene usluga, smatramo pravno nedosljednim
postupanjem. Ukidanjem stavka 1. članka 50. Pravilnika iz 1995. godine kojim se
propisuje pretplata i istodobnim zadržavanjem stavaka 2. i 3. članka 50. istog
Pravilnika kojim se propisuju obračunski elementi tarifnog sustava, Ustavni sud
prekoračio je svoje Ustavom utvrđene nadležnosti jer je svojom Odlukom odredio
novu strukturu cijena usluga i na taj način neovlašteno preuzeo zadaću
regulatora društvenih odnosa u području telekomunikacijskih usluga.

7.Članak
50. stavak 1. Pravilnika ukinut je i s obrazlo­že­njem da nije u suglasnosti s
člankom 15. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91,
3/94, 7/96, 91/96, 112/99; u daljnjem tekstu: ZOO), koji glasi:

U
zasnivanju dvostranih ugovora sudionici polaze od načela jednake vrijednosti
uzajamnih davanja.

Zakonom
se određuje u kojim slučajevima narušavanje toga načela povlači pravne
posljedice.

U točki
8. obrazloženja Odluke navedeno je:

Ustavni
sud je ocijenio da je osporena odredba Pravilnika nesuglasna s odredbom članka
15. ZOO kao jednom od temeljnih načela na kojima počiva ugovorno pravo, po
kojem sudionici u obveznom odnosu u zasnivanju dvostranih ugovora polaze od
načela jednake vrijednosti uzajamnih davanja. Tim se zakonom određuje i polazna
osnova za ostvarivanje ravnopravnosti ugovornih strana (načelo iz članka 11.
ZOO) propisivanjem da svaka ugovorna strana daje drugoj onu vrijednost koju od
nje prima.

Za
ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom odredbe članka 50. stavka 1. Pravilnika
iz 1995. godine nije mjerodavan članak 15. ZOO-a. Ukinutu odredbu Pravilnika,
naime, nije moguće ocjenjivati s aspekta poštivanja načela jednake vrijednosti
uza­jam­nih davanja, jer se njezin sadržaj iscrpljuje u pravnom odre­đenju
naknade i glasi:

Pretplata
je naknada za spremnost telekomunikacijskog sustava.

Prema
tome, ukinutom se odredbom članka 50. stavka 1. Pravilnika ne propisuju uvjeti
i modaliteti plaćanja naknade. Njome se ne propisuje je li naknada paušalna ili
nije, određuje li se naknada u jednakim iznosima ili ne, plaćaju li naknadu svi
pretplatnici ili ne, mora li visina naknade izražavati ekonomski trošak
davatelja usluge ili je njome dopušteno ostvarivati dobit, odnosno kolika je
visina naknade, itd.

Stoga
nisu osnovani navodi sadržani u točki 8. obrazloženja Odluke kojima se utvrđuje
nesuglasnost ukinute odredbe članka 50. stavka 1. Pravilnika iz 1995. godine s
člankom 15. ZOO-a, jer »sadašnje pravno uređenje pretplate, kao paušalne
naknade za spremnost davatelja usluga da pruži uslugu, a čija visina nije
razvidna ni mjerljiva, u odnosu na pružene usluge, a bez mo­gućnosti korisnika
usluga da na to utječe u pregovorima, ima za posljedicu nejednakost u ugovornim
odnosima u kojima je odnos činidbe i protučinidbe toliko nerazmjeran da
korisnik, kroz pretplatu za spremnost plaća najveću cijenu kada uopće ne
koristi govorne usluge«.

Ti bi se navodi mogli odnositi samo na ugovore koje
sklapa davatelj usluge s konkretnim korisnicima usluga (pretplatnicima). Članak
15. ZOO-a mogao bi, prema tome, biti mjerodavan samo u postupku pokrenutom
ustavnom tužbom kojom bi se osporavale konkretne sudske odluke donesene u
predmetu poništaja poje­dinačnog ugovora između davatelja usluga i konkretnog
pretplatnika zbog eventualne povrede načela jednake vrijednosti davanja, to
jest zbog očitog nerazmjera između činidbe i prutuči­nidbe (prekomjerno
oštećenje).

Ugovorni
odnosi davatelja i korisnika usluga nisu, međutim, predmet uređenja ukinute
odredbe članka 50. stavka 1. Pravilnika iz 1995. godine. Članak 15. ZOO-a stoga
nije mjerodavan u ovom ustavnosudskom postupku, jer se u njemu ocjenjuje
suglasnost s Ustavom i zakonom propisa koji sadrži pravnu definiciju pretplate
kao naknade za spremnost telekomunikacijskog sustava. Stoga je i obrazloženje
sadržano u točki 8. Odluke, koje se oslanja na povredu načela jednake
vrijednosti uzajamnih davanja u ugovornim odnosima, ustavnopravno neutemeljeno.

8. U
točki 9. obrazloženja Odluke navedeno je:

Ustavni
sud je ocijenio da je osporena odredba Pravilnika nesuglasna odredbi članka 5.
stavka 1. Ustava, koja propisuje:

U
Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u suglasnosti s Ustavom, a ostali
propisi s Ustavom i zakonom.

U
odnosu na pravno i činjenično stanje izloženo u točkama 1. do 7. ovog mišljenja
proizlazi da je Ustavni sud ukinuo članak 50. stavak 1. Pravilnika zato što
sadržaj te odredbe Pravilnika nije u suglasnosti sa zakonom, pa time ni s
Ustavom. Smatramo da za takvo utvrđenje nije bilo ustavnopravne osnove. U
Odluci nije naveden nijedan ustavnopravno relevantan razlog koji bi ukazivao na
osnovanost stajališta da ukinuta odredba članka 50. stavka 1. Pravilnika iz
1995. godine nije u suglasnosti s člankom 15. Zakona iz 1999. godine, odnosno
da su za nju mjerodavne odredbe članaka 14. i 28. Zakona iz 1999. i članka 15.
ZOO-a.

III.

Problem dopustivosti postupanja Ustavnog suda
temeljem prijedloga za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom članka 50. stavka
1. Pravilnika

9. U
ustavnosudskom postupku bilo je potrebno razmotriti i postupovne pretpostavke
dopustivosti provedbe postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom članka
50. stavka 1. Pravilnika iz 1995. godine.

Unatoč
tome što je Zakon iz 1994. prestao važiti na temelju članka 101. Zakona iz
1999. godine, podzakonski akti doneseni na temelju Zakona iz 1994. godine
nastavili su se primjenjivati pod uvjetima iz članka 100. Zakona iz 1999.
godine (v. točku 2. ovog mišljenja).

U roku
propisanom člankom 100. Zakona iz 1999. godine (to jest, najkasnije u roku od
godinu dana od dana njegovog stupanja na snagu, što znači do 28. srpnja 2000.
godine), nadležni ministar nije donio propis koji je bio dužan donijeti prema
odredbama Zakona iz 1999. godine.

U tom
roku nije prestala ni primjena osporene odredbe članka 50. stavka 1.
Pravilnika, jer do isteka tog roka (to jest, do 28. srpnja 2000. godine) nije
utvrđeno da je Pravilnik u suprotnosti s odredbama Zakona iz 1999. godine.

10.U
članku 100. stavku 1. Zakona iz 1999. godine izrijekom je propisano da se
podzakonski propisi donijeti na temelju Zakona iz 1994. primjenjuju do
donošenja novih podzakonskih propisa ako nisu u suprotnosti s novim zakonom, a
da novi podzakonski propisi moraju biti doneseni najkasnije u roku od godine
dana od stupanja na snagu Zakona iz 1999. (to jest, do 28. srpnja 2000.
godine).

Sukladno tome, u ustavnosudskom postupku bilo je
potrebno prethodno odgovoriti na pitanje je li Pravilnik iz 1995. godine u
formalnopravnom smislu uopće na snazi ili je pak prestao važiti istekom
zakonskog roka od godine dana, po sili zakona, 28. srpnja 2000. godine.

Prethodno utvrđenje ustavnopravno je relevantno, jer
je prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom
odredbe članka 50. stavka 1. Pravilnika iz 1995. godine podnesen 31. listopada
2001. godine.

Članak 128. podstavak 3. Ustava Republike Hrvatske
propisuje:

Ustavni sud Republike Hrvatske (...) može ocjenjivati
ustavnost zakona te ustavnost i zakonitost drugih propisa koji su prestali
važiti ako od tog prestanka do podnošenja zahtjeva ili prijedloga za pokretanje
postupka nije prošlo više od godine dana.

Članak 56. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon) propisuje:

(1) Ustavni sud može ocjenjivati ustavnost zakona te
ustavnost i zakonitost drugog propisa, odnosno pojedinih njihovih odredaba,
iako su oni prestali važiti, ako od tog prestanka do podnošenja zahtjeva ili
prijedloga za pokretanje postupka nije proteklo više od godinu dana.

Prethodno utvrđenje da je Pravilnik iz 1995. godine
prestao važiti po sili zakona 28. srpnja 2000. godine dovelo bi do daljnjeg
utvrđenja da je prijedlog za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom članka 50.
stavka 1. Pravilnika iz 1995. godine podnesen nakon isteka roka propisanog
člankom 128. podstavkom 3. Ustava i člankom 56. stavkom 1. Ustavnog zakona.

U tom bi slučaju Ustavni sud bio dužan:

a) odbaciti prijedlog s utvrđenjem da je nepravodobno
podnesen te da ne postoje procesnopravne pretpostavke propisane Ustavom i
Ustavnim zakonom za odlučivanje u biti stvari i/ili

b) temeljem članka 105. Ustavnog zakona obavijestiti
Vladu Republike Hrvatske da nadležni ministar u zakonskom roku nije donio
podzakonski propis koji je bio dužan donijeti.

Zagreb, 17. srpnja 2003.

Suci **dr. sc. Petar Klarić,** v. r. **mr. sc. Ivan Matija,** v. r. **dr. sc. Jasna Omejec,** v. r. **dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

\*  \*  \*

Na
temelju članka 27. stavka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike
Hrvatske dajem

IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz Odluku broj: U-II-2188/2001 od 9. srpnja 2003. godine

Protivim
se izreci i obrazloženju Odluke broj: U-II-2188/2001, donesene na sjednici
Ustavnog suda 9. srpnja 2003. godine, kojom je ukinut članak 50. stavak 1.
Pravilnika o općim uvjetima za obavljanje telekomunikacijskih usluga (»Narodne
novine«, broj 84/95, 101/96, 105/96, 2/97) iz slijedećih razloga:

## IZREKA ODLUKE

1.
Pravilnik o općim uvjetima za obavljanje telekomunikacijskih usluga (u daljnjem
tekstu: Pravilnik) donio je ministar pomorstva, prometa i veza 1995. godine na
temelju odredbe članka 16. stavka 3. Zakona o telekomunikacijama (»Narodne
novine«, broj 53/94) koji propisuje samo nadležnost za donošenje tog
Pravilnika. Sadržaj osporenog Pravilnika određen je člankom 16. stavkom 2.
istog Zakona koji glasi:

»(2)
Pravilnikom o uslugama utvrđuju se uvjeti, rokovi, način i postupak obavljanja
usluga.«

2.
Zakon o telekomunikacijama iz 1994. godine prestao je važiti na temelju Zakona
o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 76/99), koji je stupio je na snagu
27. srpnja 1999. godine. Odredbom članka 101. Zakona o telekomunikacijama iz
1999. godine propisano je:

 »Danom početka primjenjivanja ovoga Zakona
prestaje važiti Zakon o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 53/94.)«.

3.
Podzakonski akti doneseni na temelju Zakona o telekomunikacijama iz 1994.
godine nastavljaju se primjenjivati pod uvjetima iz članka 100. Zakona o
telekomunikacijama iz 1999. godine koji glasi:

»(1)
Ministar će donijeti propise koje je ovlašten donijeti prema odredbama ovoga
Zakona najkasnije u roku od godinu dana od dana njegovog stupanja na snagu.

(2)
(...)

(3) Do
donošenja podzakonskih propisa iz stavaka 1. i 2. ovoga članka primjenjivat će
se odredbe propisa donesenih na temelju Zakona o telekomunikacijama (»Narodne
novine«, broj 53/94) ako nisu u suprotnosti s ovim Zakonom.«

4. U Zakonom propisanom roku, što znači do 28. srpnja
2000. godine, nadležni ministar nije donio propis koji je bio dužan donijeti
prema odredbama Zakona o telekomunikacijama iz 1999. godine. U tom roku nije
prestala ni primjena osporene odredbe članka 50. stavka 1. Pravilnika, jer do
isteka tog roka (28. srpnja 2000. godine) nije utvrđeno da je Pravilnik u
suprotnosti s odredbama Zakona o telekomunikacijama iz 1999. godine.

5. Budući da je u članku 100. stavku 1. Zakona o
telekomunikacijama iz 1999. godine izrijekom propisano da se podzakonski
propisi donijeti na temelju Zakona iz 1994. godine mogu primjenjivati najduže
godinu dana nakon stupanja na snagu tog Zakona, Pravilnik je u formalnopravnom
smislu prestao važiti istekom zakonskog roka od godine dana, dakle po sili
zakona, 28. srpnja 2000. godine.

6. Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom i zakonom odredbe članka 50. stavka 1. Pravilnika,
Društvo za zaštitu potrošača Hrvatske »Potrošač« podnijelo je 31. listopada 2001.
godine.

Članak 128. podstavak 3. Ustava Republike Hrvatske
glasi:

»Ustavni sud Republike Hrvatske (...) može
ocjenjivati us­tav­nost zakona te ustavnost i zakonitost drugih propisa koji su
prestali važiti ako od tog prestanka do podnošenja zahtjeva ili prijedloga za
pokretanje postupka nije prošlo više od godine dana.«

Članak 56. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, nastavno:
Ustavni zakon) propisuje:

»(1) Ustavni sud može ocjenjivati ustavnost zakona te
ustav­nost i zakonitost drugog propisa, odnosno pojedinih njihovih odredaba,
iako su oni prestali važiti, ako od tog prestanka do podnošenja zahtjeva ili
prijedloga za pokretanje postupka nije proteklo više od godinu dana.«

Činjenica da se odredba članka 50. stavka 1.
Pravilnika primjenjuje iako je prestala važiti, ne daje tom Pravilniku
karakteristike drugog propisa u smislu članka 128. podstavak 3. Ustava i
dosadašnjih stajališta Ustavnog suda o tome što se smatra drugim propisom. To
što se taj Pravilnik primjenjuje ima karakteristike općeg akta (opći uvjeti
poslovanja pravne osobe), o čijoj suglasnosti s Ustavom i zakonom Ustavni sud
nije nadležan odlučivati.

Za osporenu odredbu članka 50. stavka 1. Pravilnika
nitko nije podnio prijedlog za ocjenu suglasnosti s Ustavom i Zakonom o
telekomunikacijama iz 1994. godine u vrijeme dok je Pravilnik bio na snazi,
odnosno do 28. srpnja 2000. godine. Stoga treba voditi računa o ustavnopravnoj
presumpciji prema kojoj se smatra da je podzakonski propis sukladan Ustavu i
mjerodavnom zakonu za vrijeme svoga važenja, ako za vrijeme važenja propisa,
odnosno najduže godinu dana nakon prestanka važenja propisa, nitko ne ospori
ustavnost ili zakonitost tog propisa. Ta ustavna pre­sump­cija sadržana je i u
članku 128. podstavak 3. Ustava.

Osporena odredba članka 50. stavka 1. Pravilnika nije
bila na snazi na dan podnošenja prijedloga za ocjenu suglasnosti s Ustavom i
zakonom, pa za donošenje Odluke nisu postojale pretpo­stav­ke propisane Ustavom
i Ustavnim zakonom za odlučivanje o biti stvari.

Polazeći od prethodno izloženog pravnog stajališta
povodom prijedloga za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom članka 50. stavka
1. Pravilnika, Ustavni sud bio je nadležan odbaciti prijedlog kao nepravodoban.

7. Ustavni sud nadležan je obavljati nadzor nad
donošenjem propisa za izvršenje Ustava, zakona i drugih propisa, propisano je
odredbom članka 105. stavka 1. Ustavnog zakona koji propisuje:

»(1) Kad Ustavni sud utvrdi da nadležno tijelo nije
donijelo propis za izvršenje odredaba Ustava, zakona i drugih propisa, a bilo
je dužno takav propis donijeti, o tome će obavijestiti Vladu Republike
Hrvatske. (...)«

Ustav i zakon ne predviđa niti može predvidjeti sva
pravna i činjenična stanja koja mogu nastati ili nastaju u nekom pravnom
području, kao što je to primjerice slučaj osporenog Pravilnika koji se
primjenjuje i nakon što je prestao važiti. Odredba članka 105. Ustavnog zakona
dopušta Ustavnom sudu pored obavijesti i odgovarajuća utvrđenja utemeljena na
pravilima ustavne interpretacije.

Stoga je temeljem ovlasti propisane člankom 105.
Ustavnog zakona, a u granicama nadležnosti propisane člankom 128. Ustava,
Ustavni sud trebao obavijestiti Vladu Republike Hrvatske s odgovarajućim
utvrđenjima, koja bi nema sumnje bila obvezujuća snagom autoriteta Ustavnog
suda.

OBRAZLOŽENJE ODLUKE (TOČKA 7., 8. i 9.)

8. U
točki 7. obrazloženja Odluke utvrđeno je:

»7. Ustavni sud je ocijenio da je osporena odredba
članka 50. stavka 1. Pravilnika nesuglasna odredbama članka 14., članka 15. i
članka 28. Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 76/99, 128/99,
68/01, 109/01).

Navedene
odredbe Zakona o telekomunikacijama iz 1999. godine glase:

*»Pravilnik o govornim
uslugama*

Članak
14.

(1)
Davatelj javnih govornih usluga mora usluge obavljati na način, u rokovima i po
postupku određenim ovim Zakonom, Pravilnikom o općim uvjetima za obavljanje
javnih govornih usluga (u daljnjem tekstu: Pravilnik o govornim uslugama), te u
skladu sa zakonima i drugim propisima.

(2)
Pravilnikom o govornim uslugama utvrđuju se uvjeti, rokovi, način i postupak
obavljanja usluga.

(3)
Pravilnik o govornim uslugama donosi ministar.«

*»Cijene za javne govorne
usluge*

Članak
15.

(1)
Načela cjenovnog sustava za određivanje cijena javnih govornih usluga u
unutarnjem i međunarodnom prometu u vrijeme slabog i jakog prometa, kao i u
dane vikenda i blagdana propisuje ministar.

(2)
Svaki davatelj javnih govornih usluga sa znatnijom tržišnom snagom prema članku
32. ovog Zakona donosi i na prikladan način objavljuje jedinstveni cjenik
javnih govornih usluga za cijelo područje na kojem pruža te usluge uz
suglasnost Zavoda.

(3) Radi ostvarenja gospodarskih ili promidžbenih
ciljeva davatelji javnih govornih usluga iz stavka 2. ovog članka mogu pojedine
usluge pružati i po nižim cijenama od cijena utvrđenih cjenikom iz stavka 2.
ovog članka, što se mora na prikladan način obznaniti korisnicima usluga.«

*»Cijene tržišnih telekomunikacijskih usluga*

Članak 28.

(1) Za obavljenu uslugu korisnik usluga plaća cijenu
usluge prema cjeniku usluga davatelja usluga.

(2) Davatelj usluga može s pojedinim korisnicima
usluga ugovarati i nižu cijenu pojedinih usluga od cijene utvrđene cjenikom
usluga u skladu s načelom nediskriminacije.

(3) Davatelj usluga redovito i na pristupačan način
izvješćuje korisnike usluga o novim uslugama, načinu i uvjetima pod kojima se
korisnici mogu koristiti uslugama, te o cijenama usluga.

(4) Cijene usluga koje pruža samo jedan davatelj
usluga na tržištu odobrava Vijeće za telekomunikacije.«

I pod pretpostavkom da je osporeni Pravilnik, odnosno
ukinuta odredba članka 50. stavka 1. Pravilnika na snazi, navedene odredbe
članka 14., 15. i 28. nisu mjerodavne za ocjenu suglasnosti sa zakonom. U
članku 14. stavku 1. Zakona uređena je obveza davatelja javnih govornih usluga
da mora obavljati usluge na način, u rokovima i po postupku određenom ovim
Zakonom i Pravilnikom o općim uvjetima za obavljanje javnih govornih usluga, te
u skladu sa zakonima i drugim propisima. U članku 14. stavku 2. Zakona propisan
je sadržaj Pravilnika o govornim uslugama i to uvjeti, rokovi, način i postupak
obavljanja usluga. Pravilnik o govornim uslugama donosi ministar (stavak 3).

Pravno je logična interpretacija u točki 7.
obrazloženja Odluke u dijelu koji glasi »za utvrđivanje načela cjenovnog sustava
za određivanje cijena javnih govornih usluga, mjerodavne su odredbe članka 15.
i članka 28. Zakona o telekomunikacijama.« Nije međutim, logična interpretacija
u tekstu koji glasi »odre­đivanje pretplate kao naknade za spremnost
telekomunikacijskog sustava iz članka 50. stavak 1. osporenog Pravilnika nije
sukladna načinu utvrđivanja cijena usluga iz Zakona o telekomunikacijama...«.
Zašto nije logična ta interpretacija? Pojmovi kao što su »načela cjenovnog
sustava za određivanje cijena javne govorne usluge«, »cijena usluge«, koje
propisuju članci 15. i 28. Zakona o telekomunikacijama iz 1999. godine, imaju
sadržaj koji je trebalo utvrditi primjenom pravila interpretacije. Pri tome je
trebalo voditi računa i o marginalnoj rubrici uz te odredbe. Taj normativni
sadržaj ne isključuje tumačenje da je u toj odredbi zakonodavac u strukturi
cijene razumijevao i određeni fiksni iznos. Ustavni sud je, međutim, te odredbe
i pojmove u tim odredbama tumačio samo na jedan i to pravno nedopušteni način.
Ono što nije izrekom propisano u tim odredbama (ni u ostalim odredbama Zakona),
Ustavni sud smatra da nije ni pravno dopušteno, pa činjenica da »Zakon ne
sadrži odredbu koja propisuje posebnu naknadu za spremnost telekomunikacijskog
sustava kao telefonske pretplate«, čini osporenu odredbu protivnu Zakonu prema
utvrđenju Ustavnog suda.

Analizom
odredaba Zakona o telekomunikacijama, a osobito odredbe članaka 14., 15. i 28.
navedenih u obrazloženju Odluke, može se tvrditi da odredbama Zakona o
telekomunikacijama iz 1999. godine, kao i njegovim izmjenama i dopunama, nije
predviđeno donošenje Pravilnika o općim uvjetima za obavljanje
telekomunikacijskih usluga. Zakonom o telekomunikacijama iz 1999. godine
predviđeno je donošenje Pravilnika o općim uvjetima za obavljanje javnih govornih
usluga. Nema dovojbe da su to različiti pravilnici čiji naziv (i sadržaj) je
zakonom različito određen, pa je i to razlog za nedopušteno utvrđenje o
nesuglasnosti s odredbom Zakona o telekomunikacijama iz 1999. godine.

Za
pravnu interpretaciju važna je i činjenica da ni članak 16. Zakona o
telekomunikacijama iz 1994. godine na temelju kojega je donesen osporeni
Pravilnik nije propisivao ovlaštenje za uređivanje načela za utvrđivanje cijena
usluga.

9. U
točki 8. obrazloženja Odluke utvrđeno je:

»Ustavni
sud je ocijenio da je osporena odredba Pravilnika nesuglasna s odredbom članka
15. ZOO kao jednom od temeljnih načela na kojima počiva ugovorno pravo, po
kojem sudionici u obveznom odnosu u zasnivanju dvostranih ugovora polaze od
načela jednake vrijednosti uzajamnih davanja. Tim se zakonom određuje i polazna
osnova za ostvarivanje ravnopravnosti ugovornih strana (načelo iz članka 11.
ZOO) propisivanjem da svaka ugovorna strana daje drugoj onu vrijednost koju od
nje prima (...)«.

Za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom za osporenu
odredbu članka 50. stavka 1. Pravilnika nije mjerodavan članak 15. ZOO. Ukinuta
odredba članka 50. stavka 1. Pravilnika glasi: »Telefonska pretplata je naknada
za spremnost telekomunikacijskog sustava.«

Radi se o pravnoj definiciji koja sadrži pojmove kao
što su »naknada«, »spremnost telekomunikacijskog sustava«, koji nisu određeni,
ali su odredivi. Proizlazi da je u ovom slučaju ukinuta pravna norma čiji
sadržaj je definicija. Pri tome ta odredba tumačena je kao »visina naknade za
pretplatu izražena u kunama«, koju svaki pretplatnik plaća kao ugovorna strana.
Međutim, u odredbi nije određena visina te naknade niti u odredbi postoji bilo
koji pravni elemenat koji bi dopuštao tumačenje da je tom odredbom propisana
visina pretplate, a koja je ujedno i nesuglasna s temeljnim načelom ugovornog
prava (načelo jednake vrijednosti uzajamnih davanja).

Pored
toga, odredbe ZOO smatraju se dispozitivnim propisima na čije odredbe se
ugovorne stranke pozivaju u slučaju spora pred sudom, ako je doista u pojedinom
slučaju povrijeđeno načelo jednake vrijednosti davanja. Ustavni sud o povredi
načela iz članka 15. ZOO može odlučiti u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, a
ne povodom prijedloga za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom. Stoga, odredba
članka 15. ZOO nije, niti može biti mjerodavna za ocjenu suglasnosti članka 50.
stavka 1. osporenog Pravilnika.

10. U točki 9. obrazloženja Odluke utvrđeno je:

»Ustavni sud je ocijenio da je osporena odredba
Pravilnika nesuglasna odredbi članka 5. stavka 1. Ustava, koja propisuje:

»U Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u
suglasnosti s Ustavom, a ostali propisi s Ustavom i zakonom«.

U odnosu na pravno i činjenično stanje izloženo uz
izreku Odluke ovog mišljenja proizlazi da je Ustavni sud ukinuo članak 50.
stavak 1. Pravilnika zato što je njegov sadržaj izvan granica ovlasti
propisanih zakonom, kada se je pozvao na članak 5. stavak 1. Ustava. Nasuprot
tako izraženom stavu, smatram da je u ovoj pravnoj stvari Ustavni sud trebao, u
granicama svoje nadležnosti, utvrditi da osporena odredba članka 50. stavka 1.
Pravilnika nije suglasna nekoj od odredbi glave III. Zaštita prava i temeljnih
sloboda (članak 14. – 69. Ustava), odnosno da je tom odredbom povrijeđeno
ljudsko pravo i temeljna sloboda zajamčena nekom od odredaba glave III. Ustava.
To iz razloga jer se za ukidanje te odredbe utvrđuje nesuglasnost sa Zakonom o
telekomunikacijama iz 1999. godine uz koju taj Pravilnik nije pravno
egzistencijalno vezan. Međutim, u obrazloženju Odluke nije naveden ni jedan ustavnopravni
razlog za ukidanje članka 50. stavka 1. Pravilnika. Ustavni sud u ovoj pravnoj
stvari preuzeo je zadaću donositelja pravnog akta i odlučivao izvan granica
ovlasti propisanih člankom 128. Ustava.

Zagreb, 17. srpnja 2003.

Sutkinja**Agata Račan,** v. r.

Odluka, NN 120/2003-1699