## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1189/2007 od 9. listopada 2008.

### NN 127/2008 (3.11.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1189/2007 od 9. listopada 2008.

3660

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Željko Potočnjak i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo V. B. iz V., kojeg zastupa Z. K., odvjetnik iz V., na sjednici održanoj 9. listopada 2008. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Vrhovni sud Republike Hrvatske broj: Rev-622/06-2 od 17. siječnja 2007.;

– presuda Županijskog suda u Varaždinu broj: Gž-158/06-2 od 2. veljače 2006. i

– presuda Općinskog suda u Varaždinu broj: P-391/01-69 od 4. listopada 2005. godine.

III. Predmet se vraća prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-622/06-2 od 17. siječnja 2007. godine kojom je odbijena revizija podnositelja, prvotuženika u parničnom postupku, izjavljena protiv presude Županijskog suda u Varaždinu broj: Gž-158/06-2 od 2. veljače 2006. godine. Tom presudom odbijena je žalba podnositelja i potvrđena presuda Općinskog suda u Varaždinu broj: P-391/01-69 od 4. listopada 2005. godine kojom je utvrđeno da je tužiteljica, Općina Vinica, vlasnica određenih nekretnina, a podnositelj je tužan trpjeti da se u zemljišnoj knjizi provede promjena prava vlasništva na spornim nekretninama u korist tužiteljice, a drugo i treće tuženici, nasljednici pok. D. P. dužni su tužiteljici izdati tabularnu ispravu podobnu za prijenos prava vlasništva u 1/4 dijela spornih nekretnina u ime i korist tužiteljice.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, kao i da su povrijeđene odredbe članaka 19. stavka 1. i 117. stavka 3. Ustava.

U bitnome smatra da su sudovi pravilno zaključili kako se u konkretnom slučaju radi o višestrukom ugovaranju otuđenja, no smatra da je tužiteljica podnijela zahtjev za brisanje, odnosno tužbu sudu, trideset pet dana nakon proteka roka od tri godine od upisa čije se brisanje zahtjeva, propisanog člankom 125. stavkom 2. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06. i 141/06., u daljnjem tekstu: Zakon o vlasništvu). Podnositelj smatra da nakon proteka tog prekluzivnog roka sudovi više nisu bili ovlašteni ispitivati je li on u dobroj vjeri stekao vlasništvo spornih nekretnina.

Podnositelj nadalje navodi da je taj prigovor isticao u reviziji, no Vrhovni sud nije se očitovao o tom revizijskom prigovoru.

Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine osporene presude i predmet vrati prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba je osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom temeljem odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Iz spisa Općinskog suda u Varaždinu broj: P-391/01 razvidno je da je tužiteljica 26. ožujka 2001. godine podnijela tužbu radi brisanja prava suvlasništva, protiv podnositelja i D. P. U odgovoru na tužbu podnositelj je, između ostalog istaknuo da je tužiteljica »zakasnila« s tužbom, jer ju je podnijela nakon proteka roka od 3 godine, od kada je podnositelj zatražio uknjižbu spornih nekretnina, 19. veljače 1998. godine.

Prvostupanjski sud je utvrdio da su prodavateljice prodale sporne nekretnine tužiteljici ugovorom od 11. travnja 1960. godine, da tužiteljica nije svoje pravo vlasništva upisala u zemljišne knjige, te da su prodavateljice iste nekretnine u 3/4 dijela prodale podnositelju ustavne tužbe ugovorom od 17. veljače 1998. godine iz kojeg je omaškom bila ispuštena jedna katastarska čestica, koja je uknjižbenim očitovanjem od 26. lipnja 1998. godine prodavateljica obuhvaćena. U dokaznom postupku sud je izvršio uvid u podnositeljev prijedlog za uknjižbu od 19. veljače 1998. godine i rješenje o provedbi istog od 19. veljače 1998. godine (list 64 spisa) te prijedlog podnositelja za uknjižbu prava vlasništva od 1. srpnja 1998. godine i rješenje o provedbi istog od 1. srpnja 1998. godine (list 65 spisa). Na temelju tih činjenica sud je ocijenio da se radi o višestrukom otuđenju nekretnina koje je uređeno člankom 125. Zakona o vlasništvu.

Članak 125. propisuje:

1) Kad je više osoba sklopilo s otuđivateljem pravne poslove radi stjecanja vlasništva iste nekretnine, vlasništvo će steći ona koja je u dobroj vjeri prva zatražila upis u zemljišnu knjigu, ako su ispunjene i sve ostale pretpostavke za stjecanje vlasništva.

2) Brisanje upisa vlasništva osobe iz stavka 1. ovoga članka i uknjižbu u svoju korist može zahtijevati osoba kojoj je otuđivatelj otuđio nekretninu i predao joj u samostalni posjed, ako dokaže da stjecateljica nije postupila u dobroj vjeri jer je u trenutku kad je sklopila pravni posao s otuđivateljem znala da je nekretnina drugomu već valjano otuđena i predana u samostalni posjed. Zahtjev za brisanje može se postaviti u roku od tri godine od upisa čije se brisanje zahtijeva.

(…)

Sud je nadalje utvrdio da je podnositelj nesavjestan stjecatelj jer je znao da su nekretnine koje kupuje još 1960. godine prodane tužiteljici.

Drugostupanjski sud je potvrdio činjenična i pravna utvrđenja prvostupanjskog suda. Očitujući se na žalbene navode o proteku prekluzivnog roka za podnošenje tužbe, drugostupanjski sud je istaknuo da se u konkretnom slučaju ne radi o brisovnoj tužbi, pa u konkretnom slučaju ne može doći do primjene odredbe članka 129. Zakona o zemljišnim knjigama (»Narodne novine« 91/96., 68/98., 137/99., 114/01., 100/04. i 107/07.).

Prema stajalištu Vrhovnog suda, drugostupanjski sud je pravilno ocijenio da u konkretnom slučaju nije riječ o brisovnoj tužbi u smislu članka 129. Zakona o zemljišnim knjigama, budući da je brisovnu tužbu ovlaštena podnijeti samo osoba koja je u zemljišnoj knjizi bila upisana kao nositelj određenog knjižnog prava.

Vrhovni sud nadalje potvrđuje da je u konkretnom slučaju riječ o višestrukom ugovaranju otuđenja iz članka 125. Zakona o vlasništvu, te da podnositelj nije bio u dobroj vjeri prilikom sklapanja kupoprodajnog ugovora niti prilikom stavljanja prijedloga za uknjižbu prava vlasništva u zemljišne knjige, i stoga je dužan trpjeti da se u zemljišnoj knjizi provede promjena prava vlasništva na spornim nekretninama u korist tužiteljice.

5. Članak 125. Zakona o vlasništvu uređuje odnose koji nastaju između više osoba u slučaju kada se vlasnik sukcesivno obveže pravnim poslom prenijeti pravo vlasništva iste nekretnine dvjema ili većem broju različitih osoba. Pravo zahtijevati brisanje upisa prava vlasništva pripada isključivo onoj osobi kojoj je otuđivatelj otuđio istu nekretninu i predao joj u samostalni posjed (a nije u zemljišnoj knjizi upisala svoje pravo), ako dokaže da stjecateljica, koja je na temelju takvog pravnog posla upisala svoje pravo vlasništva, nije bila u dobroj vjeri jer je u trenutku kad je sklopila pravni posao s otuđivateljem znala da je nekretnina koju stječe, već valjano otuđena i predana u samostalni posjed drugome, to jest ovlašteniku podnošenja zahtjeva brisanja upisa.

Osim tih ograničenja zahtjeva za brisanje upisa prava vlasništva, člankom 125. stavkom 2. Zakona o vlasništvu propisan je i rok u kojem se zahtjev za brisanje upisa prava vlasništva može postaviti; tri godine od upisa čije se brisanje zahtijeva.

Ustavni sud napominje da se pretpostavke brisovne tužbe iz instituta višestrukog ugovaranja otuđenja nekretnine (članak 125. Zakona o vlasništvu) bitno razlikuju od »klasične« brisovne tužbe kojom se može poslužiti nositelj knjižnog prava povrijeđenog neistinitom uknjižbom (članak 129. Zakona o zemljišnim knjigama).

Primjerice, ovlaštenik za podnošenje brisovne tužbe na temelju članka 129. Zakona o zemljišnim knjigama, jest osoba koja je upisana u zemljišnoj knjizi kao nositelj knjižnog prava i čije knjižno pravo je povrijeđeno neistinitom, nevaljanom uknjižbom. U smislu stavka 2. članka 129. brisovna tužba protiv poštenog trećeg stjecatelja može se podnijeti u roku od tri godine od kada je ta uknjižba bila zatražena.

6. Ustavni sud je ustavnu tužbu razmatrao sa stajališta članka 29. Ustava, kojim se jamči pravično suđenje. Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje, odnosno je li tijekom postupka pred nadležnim sudom počinjena povreda takvog značaja da postupak kao jednu cjelinu čini nepravičnim za podnositelja. Pri tome neće svaka postupovna povreda dovesti do povrede ustavnog prava na pravično suđenje, već će to biti samo ona povreda koja je takvog značaja da podnositelju ugrožava pravo na pravično suđenje.

Za ovaj ustavnosudski postupak relevantna je činjenica da je podnositelj prigovor prekluzije isticao u odgovoru na tužbu, te ga ponavljao u žalbi i reviziji.

Prvostupanjski sud o tom prigovoru nije se očitovao, dok se drugostupanjski i Vrhovni sud o tom prigovoru nisu očitovali valjanim pravnim razlozima. Oba suda naime samo ponavljaju utvrđenu činjenicu da se ne radi o brisovnoj tužbi podnijetoj na temelju članka 129. Zakona o zemljišnim knjigama, već da je riječ o višestrukom ugovaranju otuđenja koje je uređeno člankom 125. Zakona o vlasništvu. Pritom su zanemarili činjenicu, na koju je podnositelj tijekom postupka upozoravao, da je odredbom stavka 2. tog članka propisan rok u kojem se tužba za brisanje upisa može podnijeti. Ocjena sudova o tome je li tužba tužiteljice podnijeta u tom roku ili izvan njega, od neposrednog je značaja za odlučivanje o pravima i obvezama podnositelja u konkretnom sporu.

S obzirom na navedeno, Ustavni sud utvrđuje da je postupak, koji je prethodio ustavnosudskom, bio vođen na način koji ne udovoljava zahtjevima ustavnog jamstva na pravično suđenje, propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

7. Utvrdivši povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao povrede ostalih ustavnih prava koje su istaknute u ustavnoj tužbi.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

9. Odluka o objavi iz točke IV. izreke temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1189/2007

Zagreb, 9. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Agata Račan, v. r.

Odluka, NN 127/2008-3660