### NN 126/2015 (20.11.2015.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5124/2013 od 15. listopada 2015.

126 20.11.2015 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5124/2013 od 15. listopada 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2398

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Dejan Tkalec iz Koprivnice, kojeg zastupa Neven Zelić, odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 15. listopada 2015. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je 21. travnja 2011. Dejan Tkalec, hrvatski državljanin, iz Koprivnice, Ivana Meštrovića 23, kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Neven Zelić, odvjetnik u Zagrebu, Andrije Hebranga 27.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu presudom Županijskog suda u Varaždinu – Stalna služba u Koprivnici broj: Gž-362/11-2 od 17. veljače 2011. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) povrijeđena sljedeća prava zajamčena Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.):

– pravo na jednakost pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava),

– pravo na nepovredivost slobode i osobnosti (članak 22. stavak 1. Ustava),

– pravo nezakonito lišenog slobode ili osuđenog na odštetu i javnu ispriku (članak 25. stavak 4. Ustava),

– pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava).

Pored toga ističe i povredu članka 117. stavka 3. (članka 115. stavka 3.) Ustava.

Također ističe da mu je drugostupanjskom presudom povrijeđen članak 6. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

1.1. Drugostupanjskom presudom prihvaćena je žalba tuženice Republike Hrvatske i preinačena je presuda Općinskog suda u Koprivnici broj: P-320/10-8 od 20. svibnja 2010. (u daljnjem postupku: prvostupanjska presuda) na način da je odbijen prihvaćeni dio tužbenog zahtjeva podnositelja.

Prvostupanjskom presudom je pod točkom I. izreke naloženo tuženici da podnositelju isplati naknadu neimovinske štete u iznosu od 4.000,00 kn sa pripadajućom zakonskom zateznom kamatom te je pod točkom II. izreke odbijen u preostalom dijelu tužbeni zahtjev podnositelja.

1.2. Budući da je protiv drugostupanjske presude podnositelj podnio tzv. »izvanrednu« reviziju Vrhovnom sudu Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud), Ustavni sud ga je dopisom broj: U-III-2167/2011 od 17. svibnja 2011., obavijestio da će zastati s ustavnosudskim postupkom do dovršetka revizijskog postupka.

1.3. Podneskom od 16. listopada 2013. podnositelj je obavijestio Ustavni sud da je Vrhovni sud donio presudu broj: Rev-1321/11-2 od 16. travnja 2013. (u daljnjem tekstu: presuda Vrhovnog suda), kojom je odbio njegovu »izvanrednu« reviziju podnesenu protiv drugostupanjske presude. Navedenim podneskom podnositelj je proširio ustavnu tužbu i u odnosu na presudu Vrhovnog suda. Također je predložio da Ustavni sud nastavi ustavnosudski postupak.

Podnositelj u navedenom podnesku tvrdi da su mu presudom Vrhovnog suda povrijeđena sljedeća prava zajamčena Ustavom:

– pravo na jednakost pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava),

– pravo na nepovredivost slobode i osobnosti (članak 22. stavak 1. Ustava),

– pravo nezakonito lišenog slobode ili osuđenog na odštetu i javnu ispriku (članak 25. stavak 4. Ustava),

– pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava),

– pravo na slobodu kretanja (članak 32. stavak 1. i 3. Ustava),

– pravo na štovanje i pravnu zaštitu njegova osobna života i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti (članak 35. Ustava).

Ističe i povredu članka 16. Ustava.

Također ističe da mu je presudom Vrhovnog suda povrijeđen članak 5., članak 6. stavak 1. i članak 17. Konvencije, te članak 2. Protokola br. 4 uz Konvenciju i članak 3. Protokola br. 7 uz Konvenciju.

1.4. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Koprivnici broj: P-320/10.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

a) prekršajni postupak protiv podnositelja

2. Ministarstvo unutarnjih poslova, Policijska uprava Međimurska, Policijska postaja Čakovec je 3. srpnja 2008. podnijela Prekršajnom sudu u Čakovcu optužni prijedlog protiv podnositelja zbog počinjenja prekršaja propisanog člankom 4. alinejom 9. (sudjelovanje u tučnjavi ili napadima na druge gledatelje, redare, službene osobe organizatora natjecanja, športaše i druge sudionike u športskom natjecanju), u vezi članka 24. stavka 1. (protupravno ponašanje za vrijeme dolaska na športsko natjecanje, tijekom športskog natjecanja i za vrijeme odlaska sa športskog natjecanja) Zakona o sprječavanju nereda na športskim natjecanjima (»Narodne novine« broj 117/03. i 71/06.).

Optužnim prijedlogom podnositelju je stavljeno na teret da je 2. srpnja 2008., u vremenu od 21.50 do 22.10 sati, u Zrinsko-frankopanskoj ulici u Čakovcu, prilikom povratka s nogometne utakmice koju je nogometni klub Dinamo odigrao u Murskoj Soboti, kao navijač navedenog nogometnog kluba sudjelovao u tučnjavi između navijača nogometnih klubova Dinamo i Hajduk.

Na temelju članka 39.a stavka 1. Zakona o sprječavanju nereda na športskim natjecanjima presudom Prekršajnog suda u Čakovcu broj: J-4-2470/08 od 3. srpnja 2008. podnositelju je zbog počinjenja navedenog prekršaja izrečena kazna zatvora u trajanju od devet (9) dana uz primjenu uvjetne osude u roku kušnje u trajanju od jedne (1) godine.

Na temelju članka 32. stavka 1. Zakona o sprječavanju nereda na športskim natjecanjima podnositelju je izrečena zaštitna mjera zabrane prisustvovanja športskim natjecanjima u kojem se natječe nogometni klub Dinamo ili hrvatska nogometna reprezentacija na području Republike Hrvatske, u trajanju od jedne (1) godine, trajanje koje se računa od pravomoćnosti navedene presude.

Također je, na temelju članka 130. stavka 2. točke 2 Prekršajnog zakona (»Narodne novine« broj 107/07.) podnositelju određena mjera opreza zabrane posjećivanja nogometnih utakmica kojih je sudionik nogometni klub Dinamo, koja traje do nastupa pravomoćnosti navedene presude.

Postupajući po žalbi podnositelja Visoki prekršajni sud Republike Hrvatske je svojom odlukom (broj: Jž-3080/08 od 12. rujna 2008.) ukinuo presudu Prekršajnog suda u Čakovcu broj: J-4-2470/08 od 3. srpnja 2008. i predmet vratio navedenom sudu na ponovno suđenje.

Tijekom novog suđenja rješenjem Prekršajnog suda u Čakovcu broj: J-4-4039/08 od 12. prosinca 2008. produljena je protiv podnositelja, do nastupa pravomoćnosti presude, primjena mjere opreza zabrane posjećivanja nogometnih utakmica čiji je sudionik nogometni klub Dinamo. U izreci navedenog rješenja podnositelj je upozoren na obvezu javljanja nadležnoj policijskoj postaji dva sata prije početka nogometne utakmice, te da mu se zbog propuštanja te obveze može izreći novčana kazna u visini do 10.000,00 kn, a za ponovljeno propuštanje novčana kazna u visini do 20.000,00 kn.

Potom je presudom Prekršajnog suda u Čakovcu broj: J-4-4039/08 od 6. travnja 2009. podnositelj oslobođen optužbe da je počinio prekršaj stavljen mu na teret. Određeno je da do nastupa pravomoćnosti navedene presude traje mjera opreza zabrane posjećivanja nogometnih utakmica određena podnositelju rješenjem Prekršajnog suda u Čakovcu broj: J-4-4039/08 od 12. prosinca 2008.

b) parnični postupak radi naknade štete

2.1. Podnositelj je 9. ožujka 2010. podnio Općinskom sudu u Koprivnici tužbu protiv Republike Hrvatske radi naknade štete uzrokovane povredom prava osobnosti. U tužbi je naveo da je mjera opreza određena protiv njega presudom Prekršajnog suda u Čakovcu broj: J-4-2470/08 od 3. srpnja 2008. i produljena rješenjem navedenog suda broj: J-4-4039/08 od 12. prosinca 2008. trajala ukupno 300 dana, te da mu je primjenom navedene mjere opreza nezakonito ograničena sloboda kretanja u trajanju od 6 sati na dane održavanja nogometnih utakmica čiji je sudionik nogometni klub Dinamo.

Naime, sukladno članku 35.a Zakona o sprječavanju nereda na športskim natjecanjima nametnuta mu je obveza javljanja u nadležnu policijsku postaju dva sata prije početka nogometne utakmice čiji je sudionik nogometni klub Dinamo, radi ostavljanja adrese na kojoj će se nalaziti za vrijeme trajanja nogometne utakmice i nakon izlaska iz policijske postaje do isteka dva sata nakon završetka nogometne utakmice.

Kako su istinitost njegovih izjava glede adrese na kojoj će se nalaziti za vrijeme trajanja i dva sata po završetku nogometnih utakmica provjeravali policijski službenici, to mu je time bilo povrijeđeno i pravo na osobni i obiteljski život.

2.2. Prvostupanjskom presudom djelomično je prihvaćen tužbeni zahtjev podnositelja.

U obrazloženju prvostupanjske presude istaknuto je:

»Uvidom u presudu Prekršajnog suda u Čakovcu broj J-4-4039/08 od 06.04.2009. g. utvrđeno je da je ista postala pravomoćna dana 07.05.2009. g.

S obzirom na gore navedeno, ovaj sud smatra da je tužitelju bila protupravno ograničena sloboda kretanja, a time i povrijeđeno pravo osobnosti iz čl. 19. st. 1. i 2. ZOO, jer je pravomoćno utvrđeno presudom Prekršajnog suda u Čakovcu broj J-4-4039/08 od 06.04.2009. g. da tužitelj nije počinio predmetni prekršaj koji mu je bio stavljen na teret iz čl. 4. podst. 9. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o sprečavanju nereda na športskim natjecanjima, povodom kojeg mu je bila izrečena mjera opreza i sigurnosna mjera zabrane posjećivanja nogometnih utakmica NK Dinamo i hrvatske nogometne reprezentacije.

Naime, sud smatra da, ukoliko tužitelj nije počinio predmetni prekršaj, niti je kriv za predmetni prekršaj iz čl. 4. podst. 9. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o sprečavanju nereda na športskim natjecanjima, a to je pravomoćno utvrđeno citiranom presudom Prekršajnog suda u Čakovcu od 06.04.2009. g., tada nije bilo osnove da se tužitelju izreče mjera opreza zabrane posjećivanja nogometnih utakmica NK Dinama i hrvatske nogometne reprezentacije.

Točno je da je Prekršajni sud ovlašten prema čl. 130. st. 1 Prekršajnog zakona u prekršajnom postupku odrediti protiv okrivljenika jednu ili više mjera opreza ako je to potrebno radi osiguranja nazočnosti okrivljenika u postupku, sprečavanju okrivljenika da čini nove prekršaje ili da spriječi ili oteža dokazivanje u postupku, ali kako je pravomoćno utvrđeno da tužitelj nije počinio predmetni prekršaj, sud smatra da je mjera opreza koja je izrečena tužitelju protupravna jer ista nije niti bila potrebna radi sprečavanja okrivljenika, ovdje tužitelja, da čini nove prekršaje, jer je pravomoćno utvrđeno da tužitelj i nije počinio prekršaj koji mu je stavljen na teret.

(...)

Sagledavajući izloženo, sud smatra da je tužitelj trpio povredu prava osobnosti u vidu prava na slobodu kretanja za vrijeme izrečene zaštitne mjere, odnosno mjere opreza u periodu od 03.07.2008. g. do 07.05.2009. g. jer mu je sloboda kretanja ograničena na način da nije smio posjetiti nogometne utakmice NK Dinamo ili hrvatske nogometne reprezentacije, te jer je morao dva sata prije utakmica, za vrijeme utakmica i dva sata nakon utakmice provesti na istom mjestu. Ovo stoga što sloboda kretanja ne poznaje ovakva ograničenja, već svaki građanin koji uživa slobodu kretanja ima pravo slobodno odlučiti kuda će se kretati i u kojem periodu u granicama koje nisu zabranjene zakonom.«

Drugostupanjskom presudom prihvaćena je žalba tuženice i u dosuđujućem dijelu preinačena prvostupanjska presuda.

U obrazloženju drugostupanjske presude istaknuto je:

»I po ocjeni ovog suda time što se u okviru mjere opreza tužitelj morao javljati policiji u mjestu svog prebivališta ili policiji u mjestu u kojem se mogao zateći u vrijeme održavanja utakmice na kojoj je sudjelovao NK Dinamo, a kako bi policija mogla provjeriti da li se tužitelj doista nalazi na mjestu koje je prijavio kao mjesto svog boravišta, predstavlja izvjesno ograničenje slobode kretanja, međutim to ograničenje nije takove prirode da bi tužitelju pripadalo pravo na pravičnu novčanu naknadu zbog povrede tog njegovog prava.

(...)

Ovakovo ograničenje njegove slobode nije bilo takovog intenziteta da bi zaslužilo bilo kakvu naknadu odnosno da bi dovelo do bilo kakove povrede prava osobnosti na slobodu kretanja, i ne može ga se po jačini i intenzitetu uspoređivati sa situacijom kada određena osoba bude a u okviru kaznenog progona zadržana u pritvoru.

Dakle, smatrajući kako težina povrede izazvane ograničenjem slobode kretanja a koje je proizišlo iz izrečene mjere opreza nije takovog intenziteta da bi tužitelj imao pravo na pravičnu novčanu naknadu, a niti to pravo proizlazi iz okolnosti slučaja, ovaj sud je preinačio pobijanu odluku u točki I izreke presude na način da je odbio tužiteljev zahtjev za isplatu neimovinske štete u iznosu od 4.000,00 kn sa pripadajućom zakonskom zateznom kamatom.«

Presudom Vrhovnog suda odbijena je revizija podnositelja.

U obrazloženju presude Vrhovnog suda istaknuto je:

»U skladu s navedenim, a kada je presudom Prekršajnog suda broj J-4-2470/08 od 3. srpnja 2008. kojom je prekršajni sud tužitelja proglasio krivim i osudio i uz to mu izrekao zaštitnu mjeru zabrane prisustvovanja športskim natjecanjima Nogometnog kluba Dinamo i Hrvatske nogometne reprezentacije, a koja mjera je imala za posljedicu određeno ograničenje kretanja tužitelja u razdoblju od deset mjeseci u smislu onemogućavanja mu posjećivanja utakmica ovih športskih vrsta, onda se ne može govoriti o nezakonitom ograničavanju slobode kretanja tužitelja unatoč tome što je taj prekršajni postupak konačno završio oslobađajućom presudom broj J-4-4039/08 od 6. travnja 2009. (zbog nedostatka dokaza). Naime, takvo postupanje prekršajnog suda se kretalo u okviru zakonito vođenog prekršajnog postupka, koje u sebi uključuje i primjenu načela slobodnog sudačkog uvjerenja i slobodne ocjene dokaza uz primjenu načela o teretu dokazivanja. Upravo zato određeno ograničenje slobode kretanja tužitelju izrečeno zaštitnom mjerom nema elemente povrede prava osobnosti u smislu odredbe čl. 19. ZOO-a, a zbog kojeg bi tužitelja pripadalo pravo na naknadu neimovinske štete u smislu odredbe l. 1100. ZOO-a, premda je naknadno tužitelj oslobođen prekršajne odgovornosti.

Ograničenje slobode kretanja tužitelja u razdoblju trajanja zaštitne mjere nad njim podrazumijevalo je zabranu prisustvovanja utakmicama Nogometnog kluba Dinama i Hrvatske nogometne reprezentacije, tek stupanjem na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o sprječavanju nereda na športskim natjecanjima (»Narodne novine«, broj: 43/09), a koji je stupio na snagu 16. travnja 2009. (a zaštitna mjera je tužitelju prestala 7. svibnja 2009.!) je odredbom čl. 32.a) tog Zakona uvedena obveza prijavljivanja dva sata prije i dva sata poslije utakmice policijskom stanici, što znači da je ovaj vid ograničenja u odnosu na tužitelja bio prisutan 20-ak dana.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe:

»Naime, Podnositelj smatra kako je potpuno neprihvatljivo pravno stajalište da ograničenje slobode kretanja određeno primijenjenom mjero opreza nije zakonito ni protupravno u slučaju kada je okrivljenik pravomoćno oslobođen optužbe. Takvo tumačenje izravno se kosi s namjerom zakonodavca i duhom odredbi Prekršajnog zakona i Zakona o kaznenom postupku prema kojima ograničavanja slobode okrivljenika tijekom postupka, kao što je pritvor, zadržavanje, uhićenje, odnosno lišenje slobode, u slučaju da dođe do pravomoćne oslobađajuće presude, istome daje pravo na naknadu štete.

(...)

Podnositelj smatra da se isti kriteriji moraju primijeniti i u ovom konkretnom slučaju, odnosno da je mjera opreza ograničenja slobode kretanja koja je prema njemu primijenjena tijekom prekršajnog postupka postala nezakonita i protupravna pravomoćnošću presude kojom ga je sud oslobodio.

(...)

Podnositelj smatra nespornim da je pretrpio štetu jer mu je bila ograničena sloboda kretanja koja predstavlja jednu od najviših vrijednosti zaštićenih Ustavom Republike Hrvatske i Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, pa smatra da ima pravo na naknadu takve štete temeljem odredbe članka 1100. Zakona o obveznim odnosima jer na to upućuju okolnosti konkretnog slučaja i intenzitet povrede.

(...)

Podnositelj smatra da je drugostupanjski sud nedovoljno ozbiljno i olako zaključio da ograničenje slobode koje je Podnositelj pretrpio nije takvog intenziteta da bi mu pripadalo pravo na pravičnu naknadu zbog povrede tog prava.

(...)

Pogrešan je stav drugostupanjskog suda da se Podnositelj mogao slobodno kretati teritorijem Republike Hrvatske i da se mogao nalaziti na bilo kojem mjestu u Republici Hrvatskoj osim na stadionu gdje se odigravala konkretna nogometna utakmica s tim da je morao prijaviti policiji mjesto gdje će se nalaziti i na njemu ostati u okviru 6 sati.

(...)

U konkretnom slučaju Podnositelju je ograničena sloboda kretanja kroz period od više od 300 dana. ... Iz toga slijedi jasna kalkulacija da je vrijeme ograničenja kretanja Podnositelja iznosilo najmanje 6 sati na dan svake pojedine nogometne utakmice NK Dinama, čime je u velikoj mjeri ograničen njegov svakodnevni život i otežano ispunjavanje privatnih i poslovnih obveza, jer su nogometne utakmice odigravane i radnim i neradnim danima, a Podnositelj živi u Koprivnici i često je putovao u Osijek gdje je studirao na Pravnom fakultetu. Ovo tim više što se neke utakmice, kao npr. prijateljske utakmice u pravilu dogovaraju i odigravaju ad hoc odnosno u kratkom vremenskom roku i bez javne obavijesti što je dodatno otežalo Podnositeljev svakodnevni život i poštivanje mjera opreza.

Tijekom prvostupanjskog postupka tuženica je dostavila dokaze o tome da su djelatnici policije izvršili 43 terenske provjere kako bi utvrdili da li Podnositelj poštuje primijenjenu mjeru opreza. ...

(...)

Nadalje, na činjenicu protupravnosti ograničenja slobode i intenzitet povrede prava utjecala je činjenica da je rješenjem Prekršajnog suda u Čakovcu broj: J-4-4039/08 od 12.12.2008.g. Podnositelju protupravno i nezakonito produljena mjera opreza zabrane posjećivanja nogometnih utakmica čiji je sudionik NK Dinamo do pravomoćnosti presude. Naime, Prekršajni sud u Čakovcu je prema Podnositelju primijenio mjeru opreza presudom broj: J-4-2470/08 od 03.07.2008.g. Navedena mjera opreza ukinuta je zajedno s tom osuđujućom presudom pravomoćnom odlukom Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske broj: Jž-3080/08 od 12.09.2008.g.

Stoga je odluka Prekršajnog suda u Čakovcu o produljenju mjere opreza do pravomoćnosti presude nezakonita jer se ne može produljiti mjera koja više nije na snazi. Na ovu činjenicu nezakonitog postupanja nije od utjecaja okolnost da je Podnositelj, koji se u tom postupku sam zastupao, propustio podnijeti žalbu protiv takve odluke jer je sud dužan postupati po zakonu i donositi zakonite odluke. U prilog navedenom ukazuje se na odluku Visokog prekršajnog suda Republike Hrvatske broj: IR-96/2009 od 10.02.2009.g. u kojoj jasno stoji da jednom ukinuta mjera opreza više ne egzistira i ne može se produljiti.

(...)

Navedene činjenice jasno govore o snažnom intenzitetu povrede Podnositeljevog prava slobode kretanja i ukazuje na odlučnost i upornost Prekršajnog suda u Čakovcu da održi protupravno stanje odnosno da odlukama koje nisu utemeljene na zakonu nastavi ograničavati Podnositeljevu slobodu kretanja.«

3.1. Podnositelj u podnesku od 16. listopada 2013. ističe:

»Pravno pitanje koje je Podnositelj postavio glasilo je:

Ima li pravo na pravičnu novčanu naknadu zbog povrede prava na osobnost-prava na slobodu kretanja iz članka 19. Zakona o obveznim odnosima u svezi članka 1100 istog Zakona, osoba prema kojoj je u prekršajnom postupku primijenjena mjera opreza zabrane prisustvovanja određenim športskim natjecanjima iz Zakona o sprječavanju nereda na športskim natjecanjima a kojom mjerom se ograničava pravo na slobodu kretanja zajamčeno Ustavom Republike Hrvatske i Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i to nakon što je u prekršajnom postupku pravomoćno oslobođena optužbe?

Međutim, presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske nije odlučeno o navedenom pravnom pitanju čime je povrijeđeno ustavno pravo Podnositelja na pravično suđenje.

Naime, iz razloga pobijane presude jasno proizlazi da je Vrhovni sud razmatrao zakonitost i utemeljenost zaštitne mjere izrečene u osuđujućoj presudi Prekršajnog suda u Čakovcu, njezin opseg i posljedice za Podnositelja, u odnosu na pravo osobnosti iz članka 19. ZOO, iako zaštitna mjera nije bila predmet revizijskog pitanja niti je uopće stvarno primijenjena prema Podnositelju budući da presuda u kojoj je ista izrečena nije postala pravomoćna, štoviše, ta presuda je ukinuta odlukom višeg suda, a u ponovljenom postupku Podnositelj je pravomoćno oslobođen optužbe.

Podnositelj ističe da pitanje koje je revizijski sud bio dužan razmatrati nakon odluke o dopuštenosti revizije jest povreda prava osobnosti u svjetlu ograničenja slobode Podnositelja kao posljedice mjere opreza koja mjera je bila na snazi i primjenjivana prema Podnositelju tijekom 10 mjeseci.

Osim toga Vrhovni sud Republike pogrešno i netočno navodi u svojoj odluci da bi zaštitna mjera podrazumijevala samo zabranu prisustvovanja nogometnim utakmicama, a tek stupanjem na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o sprječavanju nereda na športskim natjecanjima (NN-43/09) koji je stupio na snagu 16.04.2009.g. da bi člankom 32.a bila uvedena obveza prijavljivanja dva sata prije i dva sata poslije utakmice policijskoj stanici zbog čega bi takav vid ograničenja u odnosu na Podnositelja bio prisutan 20-ak dana.

Takvi navodi suda su potpuno neutemeljeni jer je obveza prijavljivanja u policijsku postaju dva sata prije i dva sata nakon utakmice u slučaju primjene zaštitne mjere i mjere opreza propisana člankom 14. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o sprječavanju nereda na športskim natjecanjima (NN-71/0) koji je stupio na snagu 17.06.2006.g. dakle primjenjivao se i u vrijeme izrečene mjere opreza pa je netočno da bi primjena u odnosu na Podnositelja počela tek od 16.04.2009.g.«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. U konkretnom slučaju u ustavnoj tužbi istaknuti prigovori podnositelja otvaraju pitanje povrede prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

4.1. Ustavni sud utvrđuje da, s obzirom na razloge i navode istaknute u ustavnoj tužbi te činjenice i okolnosti konkretne pravne stvari postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari u konkretnom slučaju.

5. U spornoj pravnoj situaciji drugostupanjski sud, polazeći od činjenica utvrđenih u postupku pred prvostupanjskim sudom, utvrdio je da je u prvostupanjskoj i drugostupanjskoj presudi pogrešno primijenjeno materijalno pravo te je na temelju ovlaštenja propisanog člankom 373. stavkom 3. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 129/00., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07., 96/08., 84/08., 123/08., 57/11., 25/13. i 89/14.) preinačio prvostupanjsku presudu i odbio tužbeni zahtjev podnositelja.

Pri tome je drugostupanjski sud ocijenio kako u konkretnom slučaju:

»... time što se u okviru mjere opreza tužitelj morao javljati policiji u mjestu svog prebivališta ili policiji u mjestu u kojem se mogao zateći u vrijeme održavanja utakmice na kojoj je sudjelovao NK Dinamo, a kako bi policija mogla provjeriti da li se tužitelj doista nalazi na mjestu koje je prijavio kao mjesto svog boravišta, predstavlja izvjesno ograničenje slobode kretanja, međutim to ograničenje nije takove prirode da bi tužitelju pripadalo pravo na pravičnu novčanu naknadu zbog povrede tog njegovog prava.

(...)

Ovakovo ograničenje njegove slobode nije bilo takovog intenziteta da bi zaslužilo bilo kakvu naknadu odnosno da bi dovelo do bilo kakove povrede prava osobnosti na slobodu kretanja, i ne može ga se po jačini i intenzitetu uspoređivati sa situacijom kada određena osoba bude a u okviru kaznenog progona zadržana u pritvoru.«

Naime, članak 35.a Zakona o sprječavanju nereda na športskim natjecanjima glasi:

»Članak 35.a

(1) Osoba kojoj je izrečena zaštitna, odnosno sigurnosna mjera zabrane prisustvovanja određenim športskim natjecanjima ili mjera opreza dužna je najkasnije dva sata prije početka određenog športskoga natjecanja pristupiti u nadležnu policijsku postaju prema mjestu prebivališta, javiti se dežurnom policijskom službeniku te ga izvijestiti o adresi na kojoj će se nalaziti za vrijeme trajanja određenoga športskog natjecanja, kao i za vrijeme od njegova izlaska iz policijske postaje do isteka dva sata nakon završetka tog natjecanja. Ako je u tome onemogućena zbog zdravstvenog stanja ili profesionalnih obveza koje ne trpe odgodu, dužna se javiti telefonom i izvijestiti o adresi na kojoj se nalazi, a ako je odsutna iz mjesta prebivališta, a nalazi se u Republici Hrvatskoj, dužna je pristupiti u najbližu policijsku postaju i izvijestiti o adresi na kojoj se nalazi.

(…)

Stoga je razvidno da je zakonodavac u slučaju postojanja profesionalnih obveza (u što se mogu ubrojiti i obveze studenta na koje podnositelj ukazuje u konkretnom slučaju) propisao primjenu zaštitne odnosno sigurnosne mjere razmjerno naravi i potrebi ograničenja, a iz spisa predmeta razvidno je da podnositelj tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom nije iznio dokaze da mu je određena mjera ograničila prava (glede ispunjavanja njegovih profesionalnih i drugih obveza) jačinom i intenzitetom koji su uzrokovali štetu.

5.1. Pritom, Ustavni sud ocjenjuje i ustavnopravno prihvatljivim stajalište Vrhovnog suda prema kojemu:

»U skladu s navedenim, a kada je presudom Prekršajnog suda broj J-4-2470/08 od 3. srpnja 2008. kojom je prekršajni sud tužitelja proglasio krivim i osudio i uz to mu izrekao zaštitnu mjeru zabrane prisustvovanja športskim natjecanjima Nogometnog kluba Dinamo i Hrvatske nogometne reprezentacije,a koja mjera je imala za posljedicu određeno ograničenje kretanja tužitelja u razdoblju od deset mjeseci u smislu onemogućavanja mu posjećivanja utakmica ovih športskih vrsta, onda se ne može govoriti o nezakonitom ograničavanju slobode kretanja tužitelja unatoč tome što je taj prekršajni postupak konačno završio oslobađajućom presudom broj J-4-4039/08 od 6. travnja 2009. (zbog nedostatka dokaza). Naime, takvo postupanje prekršajnog suda se kretalo u okviru zakonito vođenog prekršajnog postupka, koje u sebi uključuje i primjenu načela slobodnog sudačkog uvjerenja i slobodne ocjene dokaza uz primjenu načela o teretu dokazivanja. Upravo zato određeno ograničenje slobode kretanja tužitelju izrečeno zaštitnom mjerom nema elemente povrede prava osobnosti u smislu odredbe čl. 19. ZOO-a, a zbog kojeg bi tužitelja pripadalo pravo na naknadu neimovinske štete u smislu odredbe l. 1100. ZOO-a, premda je naknadno tužitelj oslobođen prekršajne odgovornosti.«

Naime, primjena mjere opreza, određene nakon podnošenja optužnog prijedloga, vezana je uz postojanje osnovane sumnje da je okrivljenik počinio prekršaj stavljen mu na teret. Stoga, kada prekršajni postupak bude dovršen presudom kojom se okrivljenik oslobađa optužbe, time je ab initio otklonjen razlog za određivanje te mjere te ab initio otpadaju i zakonske osnove za njezino određivanje. Međutim, to ne znači da se time automatski uspostavlja pravo (oslobođenog) okrivljenika na naknadu štete. Je li šteta nastala i pretpostavke za njezin nastanak ocjenjuju se prema okolnostima svakog pojedinog slučaja.

Slijedom navedenog Ustavni sud utvrđuje da osporenom presudom podnositelju nije povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Također, podnositelju osporenim presudama nije povrijeđen članak 6. stavak 1. Konvencije.

5.2. Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositelja vezani uz članke 14. stavak 2., 16., 22. stavak 1., 25. stavak 4., 32. stavke 1. i 3., 35. i 115. stavak 3. Ustava te članke 5. i 17. Konvencije, članak 2. Protokola br. 4 uz Konvenciju i članak 3. Protokola br. 7 uz Konvenciju na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporene presude mogle utjecati na ostvarivanje sadržaja tih ustavnih odnosno konvencijskih normi, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom odnosno Konvencijom.

6. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakona), odlučeno je kao izreci odluke.

Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5124/2013

Zagreb, 15. listopada 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
dr. sc. Snježana Bagić, v. r.