## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-10/2003 od 13. ožujka 2008.

### NN 50/2008 (30.4.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-10/2003 od 13. ožujka 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1697**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Snježana
Bagić, Ivan Matija, Jasna Omejec, Aldo Radolović i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom E. & S. B. d.d. Z., koju zastupa
V. V., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 13. ožujka 2008. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se presuda Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-2024/02-2 od 14.
studenoga 2002. godine i predmet vraća tom sudu na ponovni postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Bjelovaru broj:
Gž-2024/02-2 od 14. studenoga 2002. godine i presude Općinskog suda u Bjelovaru
broj: P-342/01-44 od 5. srpnja 2002. godine.
2. Presudom Općinskog suda u Bjelovaru od 5. srpnja 2002. godine, pod točkom I.
izreke, obvezana je podnositeljica ustavne tužbe kao prvotužena u sudskom
postupku, zajedno s drugotuženim J. Ć. iz B., isplatiti tužitelju D. C. iz B.,
iznos od 28.944,00 kuna s kamatama na iznos od 1.944,00 kuna tekućim po stopi od
18% godišnje od 27. veljače 2001. do 1. srpnja 2002. godine, a po stopi od 15%
godišnje od 1. srpnja 2002. do isplate, na iznos od 27.000,00 kuna po stopi od
15% godišnje tekućim od 5. srpnja 2002. do isplate. Pod točkom II. izreke,
odbijen je kao neosnovan tužbeni zahtjev tužitelja za isplatu naknade štete
iznad dosuđenih 28.944,00 kuna do zatraženih 30.944,00 kuna, kao i za isplatu
kamata na iznos od 1.944,00 kuna po stopi iznad dosuđenih 15% godišnje za
razdoblje od 1. srpnja 2002. do isplate, a na iznos od 29.000,00 kuna po stopi
od 18% godišnje od dana podnošenja tužbe do dana donošenja presude, a iznad
dosuđenih 15% za razdoblje od 1. srpnja 2002. do isplate. Pod točkom III. izreke
tužitelju je dosuđena naknada troškova parničnog postupka u iznosu od 11.104,00
kuna.
Presudom Županijskog suda u Bjelovaru od 14. studenoga 2002. godine, odbijena je
žalba podnositeljice ustavne tužbe kao prvotužene u sudskom postupku i u odnosu
na nju potvrđena je presuda Općinskog suda u Bjelovaru od 5. srpnja 2002.
godine, a u odnosu na drugotuženog J. Ć., prvostupanjska presuda je preinačena
na način da je tužitelj u cijelosti odbijen s tužbenim zahtjevom.
3. U ustavnoj tužbi podnositeljica, u bitnom, navodi da je primjenom članka 275.
Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 57/96., 29/99. i 42/00.), protivnik
osiguranja i dalje ovlašten koristiti stvar, a predlagatelj osiguranja nije
ovlašten stvar otuđiti niti opteretiti, zbog čega smatra pogrešnim stajalište
sudova da je osiguranje prijenosom prava vlasništva bezuvjetan prijenos prava
vlasništva i da fiducijarni vlasnik ima sva prava i obveze kao svaki drugi
vlasnik nekretnina. Stoga smatra da nije mogao biti obvezan naknaditi štetu koja
je tužitelju nastala padom na zaleđenom pločniku ispred nekretnine čiji je on
fiducijarni vlasnik.
Smatra da su joj osporavanim presudama povrijeđena ustavna prava iz članka 14.
stavka 2. i članka 49. Ustava.
Predlaže usvojiti ustavnu tužbu.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Prvostupanjski sud utvrđuje da se odgovornost prvotuženika i drugotuženika
temelji na odredbi članka 9. Odluke o komunalnom redu Gradskog vijeća Grada
Bjelovara od 30. studenoga 1995. godine, prema kojoj su korisnici i vlasnici
zemljišta i zgrada uz nogostupe i druge javne površine kojima se služe pješaci
dužni redovito ih čistiti u zimskim mjesecima od snijega. Osim toga, ako su te
površine zaleđene moraju se posipati solju, pijeskom, piljevinom i drugim
materijalom kojim se izaziva topljenje leda, odnosno sprječava klizanje što se
mora obaviti najkasnije do 8 sati, a po potrebi i više puta na dan kako bi se
osigurao siguran promet pješaka.
Stoga je taj sud solidarno obvezao oba tuženika na isplatu naknade štete koja je
nastala kad se tužitelj poskliznuo na led ispred zgrade u B., u ulici M. G.
5. Drugostupanjski sud, preinačujući prvostupanjsku presudu na način da je na
isplatu iznosa naknade štete obvezao samo podnositeljicu, utvrđuje da je
prvotuženik radi osiguranja svoje tražbine koju ima prema drugotuženiku, izvršio
fiducijarni prijenos vlasništva sporne nekretnine na svoje ime, pa od tada
podnositeljica kao vjerovnik, prema svakome ima sva prava i obveze kao svaki
drugi vlasnik nekretnine.
Taj sud u obrazloženju presude, između ostaloga, navodi:
*»I-tuženik je radi osiguranja svoje tražbine, koju ima prema II-tuženiku,
izvršio fiducijarni prijenos vlasništva predmetne nekretnine, na svoje ime, pa
je od tada I-tuženik kao vjerovnik, vlasnik prema svakome i ima sva prava i
obveze kao i svaki drugi vlasnik nekretnine. Istina je da je njegovo vlasništvo
stečeno pod raskidnim uvjetom, ali taj ugovor vrijedi sve dok se uvjetu ne
udovolji, a kad se udovolji vlasništvo će biti vraćeno ranijem vlasniku.
Točno je da pravila zemljišnoknjižnog prava nigdje ne spominju, niti predviđaju
posebni upisni režim za sudsko i javnobilježničko fiducijarno osiguranje, pa je
prvostupanjski sud pravilno izveo zaključak da fiducijarni vlasnik ima prava i
obveze kao svaki drugi vlasnik i nije točna tvrdnja I-tuženika da oni nisu
stekli pravo vlasništva ni po jednom od osnova iz temeljnog materijalnog pravnog
propisa.
Neosnovano I-tuženik ističe da nema uzročne veze između njega i štetnog
događaja, te da ne može banka biti obvezana čistiti i posipati nogostup, jer u
ovom slučaju banka odgovara kao vlasnik nekretnine, a njegova je stvar na koji
će način on osigurati da do takvih događaja i njegove odgovornosti ne dođe.
(...)
Nesporno je da je odlukom Grada Bjelovara o komunalnom redu propisano da
vlasnici zgrada moraju čistiti nogostup ispred svoje zgrade. Kako je sadašnji
vlasnik zgrade ispred koje je pao tužitelj, I-tuženik, to samo on kao vlasnik
odgovara za nastalu štetu, dok II-tuženik kao korisnik iste, nije u obvezi
naknaditi štetu tužitelju.«
6. Mjerodavne odredbe Ovršnog zakona su sljedeće:*

*Članak 274.*

*(1) Jedna ili obje stranke mogu tražiti od suda da odredi ročište i da na tom
ročištu u zapisnik unese njihov sporazum o tome da se radi osiguranja novčane
tražbine predlagatelja osiguranja prenese na predlagatelja osiguranja vlasništvo
na nekoj stvari protivnika osiguranja, ili da se u tu svrhu na predlagatelja
osiguranja prenese koje pravo protivnika osiguranja.(...)
(4) Ako se sporazumom iz stavka 1. ovoga članka prenosi pravo vlasništva na
nekretnini upisanoj u zemljišnoj knjizi, sporazum treba sadržavati i izjavu
protivnika osiguranja o tome da je suglasan da se neposredno na temelju
sporazuma može u zemljišnoj knjizi obaviti taj prijenos.(...)
(6) Predlagatelj osiguranja postaje vlasnikom nekretnine koja nije upisana u
zemljišnoj knjizi odnosno pokretnina potpisivanjem zapisnika iz stavka 1. ovoga
članka. (...)*

*Članak 275.*

*(1) Ako sporazumom iz članka 274. stavka 1. ovoga Zakona nije drukčije određeno,
protivnik osiguranja ovlašten je i dalje koristiti stvar čije je vlasništvo
preneseno na predlagatelja osiguranja, a predlagatelj osiguranja nije ovlašten
stvar otuđiti niti opteretiti.
(...)
(4) Ako sporazumom iz članka 274. stavka 1. ovoga Zakona nije drukčije određeno,
predlagatelj osiguranja je dužan:
1. poduzimati mjere potrebne za očuvanje prenesene tražbine,
2. naplaćivati kamate ili kakve druge povremene tražbine. Tako naplaćeni iznosi
prebijaju se s troškovima na čiju naknadu predlagatelj osiguranja ima pravo,
zatim s kamatama koje mu se duguju i napokon s glavnicom,
3. naplatiti prenesenu tražbinu odnosno primiti njezino ispunjenje, nakon što
dospije. Ispunjenjem prenesene tražbine predlagatelj osiguranja stječe
vlasništvo stvari predajom koje je tražbina ispunjena. Ako je predmet prenesene
tražbine novac, predlagatelj osiguranja dužan je, na zahtjev protivnika
osiguranja, položiti naplaćeni iznos kod suda ili javnoga bilježnika, ali ako je
njegova osigurana tražbina već dospjela, predlagatelj osiguranja može zadržati
dugovani iznos novca, a ostalo predati protivniku osiguranja.*7. Pri odlučivanju o ustavnoj tužbi Ustavni sud je pošao i od odredbe članka
297. stavka 2. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne
novine«broj 92/96., 68/98., 137/99. – odluka Ustavnog suda, 22/00. – odluka
Ustavnog suda, 73/00., 114/01., 79/06. i 141/06.) koja propisuje:
Što je određeno za založno pravo primjenjivat će se na odgovarajući način i na
prijenos vlasništva radi osiguranja, kao i na svako drugo osiguranje namirenja
tražbine stvarima ili pravima dužnika ili treće osobe, ako zakonom nije što
drugo određeno.
Kod fiducijarnog osiguranja tražbine, polazeći od odredbe članka 297. stavka 2.
Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (u daljnjem tekstu: Zakon o
vlasništvu), primjenjuju se odredbe Zakona o vlasništvu kojima se uređuje
hipoteka, osim što fiducijant – dužnik ne može osnivati terete na nekretnini
koju je prenio u vlasništvo, niti je fiducijar – vjerovnik ovlašten dalje s njom
raspolagati, te što je fiducijar ovlašten, ne bude li mu tražbina ispunjena o
dospijeću, namiriti se sukladno odredbama Ovršnog zakona.
U zaštiti prava na zalogu fiducijar prema fiducijantu ima ista prava kao i
hipotekarni vjerovnik, samo što ta prava proizlaze iz prava vlasništva
prenesenog radi osiguranja (kako se to pravo i upisuje u zemljišnim knjigama).
Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da osiguranje tražbine prijenosom prava
vlasništva na nekretnini (fiducijarno osiguranje) ne dovodi na strani vjerovnika
(kreditora, fiducijara) do stjecanja svih onih ovlaštenja koje ima drugi vlasnik
nekretnine. On nekretninu (u pravilu) ne koristi i nema je u neposrednom
posjedu, već je kao neposredni posjednik koristi fiducijant.
Stoga, kad je utvrđena odgovornost za štetu vlasnika nekretnine, a na nekretnini
je proveden fiducijarni prijenos prava vlasništva radi osiguranja tražbine, za
štetu solidarno odgovaraju fiducijar i fiducijant.
8. Ustavni sud utvrđuje da je pravnim stajalištem Županijskog suda u Bjelovaru
(koje je navedeno u točki 5. obrazloženja ove Odluke) prema kome za štetu
odgovara samo fiducijar, pogrešno protumačena mjerodavna odredba članaka 274. i
275. Ovršnog zakona i članka 297. stavka 2. Zakona o vlasništvu.
Naime, ne može se prihvatiti stajalište drugostupanjskog suda prema kojem se
fiducijant – kao korisnik stvari, oslobađa svake odgovornosti od mogućih
negativnih posljedica nastalih korištenjem stvari, koja mu treba biti vraćena u
vlasništvo nakon podmirenja obveze za čije osiguranje služi.
Prema stajalištu Ustavnog suda, za naknadu štete u ovom slučaju odgovaraju
solidarno fiducijar i fiducijant. Kako je samo podnositeljica pobijanom presudom
drugostupanjskog suda osuđena na plaćanje naknade štete, ona je time izgubila
mogućnost bilo kakve pravne zaštite putem koje bi dio isplaćene naknade štete
naplatila od korisnika sporne zgrade.
Budući da se stajalište drugostupanjskoga suda temelji na pogrešnom pravnom
shvaćanju, u konkretnom slučaju podnositeljici je povrijeđeno ustavno pravo
zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.
9. Podnositeljica u ustavnoj tužbi ističe i povredu odredaba članka 49. Ustava,
navodeći svoju prosudbu da su joj osporenim presudama povrijeđene tržišne i
poduzetničke slobode. S obzirom da se u konkretnom slučaju odlučivalo o
odgovornosti za štetu, Ustavni sud utvrđuje da osporenim presudama te slobode
podnositeljici nisu povrijeđene.
10. Stoga je, na temelju odredaba članka 73. i članka 76. Ustavnog zakona,
odlučeno kao u izreci.
Objava ove odluke temelji se na odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-10/2003
Zagreb, 13. ožujka 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica Vijeća
**Agata Račan**, v. r.

Odluka, NN 50/2008-1697
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)