## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-738/1996. od 8. ožujka 2000.

### NN 35/2000 (31.3.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-738/1996. od 8. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**836**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, dr. sc. Petar
Klarić, Jurica Malčić, mr. sc. Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec, Emilija Rajić,
Vice Vukojević dr. iur. i Milan Vuković dr. iur.,
odlučujući u povodu ustavne tužbe S. R. iz O.,
na sjednici održanoj dana 8. ožujka 2000. godine, donio
je

## ODLUKU

1. Ustavna tužba se usvaja.

2. Ukida se odluka Državnog sudbenog vijeća, broj:
ID-51/1996 od 3. listopada 1996. godine o imenovanju sudaca općinskih
sudova u dijelu kojim se pod točkom I. imenuju suci Općinskog
suda u O., a koji se odnosi na neimenovanje podnositeljice ustavne
tužbe.

3. Predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću
na ponovni postupak radi raspravljanja i glasovanja o kandidatu
- podnositeljici ustavne tužbe S. R. na temelju liste kandidata
ministra pravosuđa od 17. svibnja 1996. godine i u okviru
uvjeta propisanih oglasom Ministarstva pravosuđa Republike
Hrvatske, koji je objavljen u »Narodnim novinama«, broj
15/96 od 23. veljače 1996. godine.

Obrazloženje

Ustavna tužba je podnijeta u povodu odluke Državnog
sudbenog vijeća broj: ID-51/96 od 3. listopada 1996. godine,
kojom su imenovani suci općinskih sudova u D. M., Ð.,
O., V. i Ž. Podnositeljica ustavne tužbe S. R. bila
je kandidat u postupku imenovanja sudaca Općinskog suda
u O. Kako nije imenovana za suca toga suda, smatra da su označenom
odlukom povrijeđene ustavne vrednote vladavine prava i nacionalne
ravnopravnosti, utvrđene u članku 3. Ustava te ustavno
pravo jednakosti svih pred zakonom iz članka 14. stavak
2. Ustava, kao i ravnopravnost pripadnika svih nacionalnih manjina
zajamčena člankom 15. stavak 1. Ustava.

U obrazloženju povreda navedenih ustavnih vrednota i prava,
podnositeljica ustavne tužbe polazi od činjenice da
u tom sudu kao sudac radi od 1984. godine, te da se za to vrijeme
protiv nje nikad nije vodio disciplinski postupak niti je bila
pozivana na odgovornost za svoj rad. Posebice ističe da
se predsjednica Općinskog suda O. na kolegiju suda pozitivno
izrazila o sucima i sudskim savjetnicima koji su se javili na
oglas, a da je nemogućnošću izjašnjavanja
o činjenicama i okolnostima važnim za donošenje
osporene odluke koja nema obrazloženje, dovedena u neravnopravan
položaj u odnosu na suce koji su imenovani. Opreza radi ukazuje
i na povrede ustavnih prava s osnove nacionalnosti, ukoliko je
ta činjenica uzeta kao razlog njenog neimenovanja. Stoga
podnositeljica predlaže ukidanje osporene odluke i vraćanje
predmeta na ponovni postupak.

Ustavna tužba je temeljem odredbi članka 55. tada
važećeg Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 29/94) dostavljena na očitovanje
Državnom sudbenom vijeću, od kojeg je ujedno pribavljen
i spis u predmetu imenovanja sudaca Općinskog suda u O.

Državno sudbeno vijeće (u nastavku: DSV) u svom je
izjašnjenju broj: UT-5/97 od 14. svibnja 1997. godine uvodno
izrazilo mišljenje o nenadležnosti Ustavnog suda za
odlučivanje o ustavnim tužbama koje su podnijete povodom
odluka DSV-a, ukazujući time na nedopuštenost takve
ustavne tužbe s osnove članka 28. stavak 1. tada važećeg
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 13/91).

Glede konkretnih navoda iz ustavne tužbe, u bitnome je ukazano
na odredbe članka 6. Poslovnika Državnog sudbenog
vijeća (»Narodne novine«, broj 85/94 i 11/95),
kojima je propisano da se odluke donose većinom glasova
nazočnih članova DSV-a, a da podnositeljica ustavne
tužbe nije imenovana iz razloga što nije dobila potrebitu
većinu glasova. Još je dodano kako prema odredbi članka
8. Zakona o Državnom sudbenom vijeću (»Narodne
novine«, broj 58/93 i 49/99), predsjednik ili član
DSV-a ne smije biti pozvan na odgovornost za izraženo mišljenje
ili glasovanje. Kako temeljem navedenog DSV smatra da podnositeljici
ustavne tužbe nisu povrijeđena ustavna prava, predloženo
je da se ustavna tužba odbaci kao nedopuštena, odnosno
odbije kao neosnovana.

U provedenom postupku razmotreni su i analizirani navodi i prijedlozi
iz ustavne tužbe te očitovanja DSV-a, te je izvršen
uvid u isprave spisa DSV-a koje se odnose na označeni postupak
imenovanja.

Ustavna tužba je osnovana.

Člankom 3. Ustava Republike Hrvatske utvrđene su najviše
vrednote ustavnog poretka, kao što su sloboda, jednakost,
nacionalna ravnopravnost, poštivanje prava čovjeka,
vladavina prava, i druge, koje su izvorišta za utvrđivanje
temeljnih sloboda i prava čovjeka i građanina, priznata
Ustavom Republike Hrvatske. Tako prema članku 14. stavku
2. Ustava su svi pred zakonom jednaki, a temeljem članka
15. stavak 1. Ustava pripadnicima svih nacionalnih manjina je
zajamčena ravnopravnost.

Ustavni sud u okvirima ustavne ovlasti iz članka 125. al.
3. Ustava da štiti ustavne slobode i prava čovjeka
i građanina (ustavna prava), a sukladno članku 59.
stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99), o povredi tih prava odlučuje
povodom ustavne tužbe svakoga tko smatra da mu je odlukom
sudbene ili upravne vlasti, kao i drugih tijela koja imaju javne
ovlasti, povrijeđeno neko od tih ustavnih prava.

DSV je državno tijelo čije su ovlasti u djelokrugu
sudbene vlasti određene Ustavom i zakonom. Stoga je i odluka
DSV-a o imenovanju sudaca, a protiv koje nije propisana druga
pravna zaštita, odluka tijela državne vlasti o kojoj
ovaj Sud odlučuje u postupku ustavnosudske zaštite
ustavnih prava. Iako odluka DSV-a pripada krugu tzv. akata vladanja,
ona je istodobno i pravno vezani akt državnog tijela koje
je u postupku imenovanja vezano postupovnim pravilima, te kao
i svi ostali akti vladanja bilo kojeg državnog tijela podliježe
ocjeni ustavnosti i zakonitosti sa stajališta ustavnosti
i zakonitosti postupka i načina donošenja.

Osim toga, kroz ustroj posebnog državnog tijela u okviru
sudbene vlasti, sastavljenog od istaknutih pravnika, s ovlaštenjem
da imenuje i razrješava suce i državne odvjetnike te
da odlučuje o njihovoj disciplinskoj odgovornosti (članak
121. stavak 1. Ustava, članak 12. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću), naglašeno je, kako načelo
neovisnosti sudbene vlasti u okviru ukupne trodiobe vlasti, tako
i ideja da istaknuti pravosudni djelatnici i drugi pripadnici
pravničke struke, kompetentno i neovisno o drugim državnim
tijelima i na temelju pravila struke odlučuju o imenovanju
i razrješenju pravosudnih djelatnika.

Odlučivanje uz uvjete i po postupku u kojem se osigurava
stručnost, neovisnost i dostojnost za obnašanje sudačke
dužnosti (članak 8. Zakona o sudovima), a prema stručnim
kriterijima imanentno je u radu DSV-a. Kada DSV postupa mimo tih
kriterija, odnosno bez stručnih argumenata, ili kada se
u njihovim odlukama ne vidi na temelju kojih razloga su donesene,
a pogotovo ako te odluke proturječe jedinim razlozima struke
koji su u postupku izneseni, bez obrazloženja zašto
ti razlozi nisu uvaženi, ono postupa protivno cilju i svrsi
zbog koje je osnovano (detournement de pouvoir) te čini
i grubu povredu pravila postupka, koja uvijek postoji kada za
donošenje odluke ne postoje mjerodavni razlozi, odnosno kada
oni postoje, ali su nejasni i proturječni.

Osporenom odlukom DSV-a, donijetom na temelju odredbi članka
121. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske i članka 12. alineja
1. Zakona o Državnom sudbenom vijeću, izvršeno
je, pored ostalog, i imenovanje sudaca Općinskog suda u
O. Podnositeljica ustavne tužbe, kao dotadašnji sudac
toga suda bila je jedan od sudionika toga postupka, ali nije imenovana
za suca, već je u skladu s odredbom članka 18. stavak
1. Zakona o Državnom sudbenom vijeću samo izviještena
o donošenju odluke o imenovanjima uz dostavu te odluke.

Uvidom u spis DSV-a utvrđeno je da je podnositeljica ustavne
tužbe bila uvrštena na listu ministra pravosuđa
od 17. svibnja 1996. kao kandidat koji ispunjava uvjete za imenovanje
za suca Općinskog suda u O. U pisanom mišljenju, koje
prileži spisu, predsjednica Općinskog suda u O. je
dala pozitivno mišljenje o radu podnositeljice kao suca toga
suda te ju predložila za imenovanje, za razliku od predsjednika
Županijskog suda u O. koji u svom pisanom mišljenju
nije podržao kandidaturu podnositeljice navodeći da
postoje primjedbe stranaka (osobito hrvatskih vojnika) na odnos
podnositeljice prema njima. Ovi navodi nisu dodatno konkretizirani
niti argumentirani. Na samoj sjednici DSV-a u konačnim
prijedlozima predsjednici navedenih sudova nisu podržali
kandidaturu podnositeljice ustavne tužbe.

Na kraju rasprave o kandidatima za suce Općinskog suda u
O. pristupilo se glasovanju u kojem podnositeljica ustavne tužbe
nije dobila potrebitu većinu glasova nazočnih članova
DSV-a, odnosno nije dobila ni jedan glas »za«.

Iz navedenog proizlazi da se iz natječajnih materijala
ne vidi kojim stručnim razlozima se DSV ravnalo pri donošenju
odluke kojom podnositeljica ustavne tužbe, koja u tom sudu
obnaša sudačku dužnost od 1984. godine, nije
ponovno imenovana sucem. Odluka je u suprotnosti s razlozima iz
pozitivnog pisanog mišljenja predsjednice Općinskog
suda u O., koji su opet proturječni njenom usmenom izlaganju,
dok predsjednik neposredno višeg suda svoje negativno mišljenje
o podnositeljici nije ničim potkrijepio, što sve zajedno
predstavlja povredu pravila postupka.

Ustavni sud je u svojoj odluci broj: U-III-188/1995 od 29. ožujka
1995. godine (»Narodne novine«, broj 22/95), zauzeo
stajalište po kojem odluka o tome da se sudac ne imenuje
ne mora biti obrazložena, poglavito zato što se odluke
u natječajnom postupku (a takav je i postupak imenovanja
sudaca) u pravilu ne donose u posebnom pisanom obliku pa niti
ne mogu imati obrazloženje. Naime, konstatirano je da takva
odluka DSV-a odgovara standardnom sadržaju odluka koje se
donose povodom javnog natječaja, jer se u praksi uobičajilo
da se u njima navode samo kandidati koji su izabrani (imenovani).
Stoga odluka koja ne spominje kandidate koji nisu imenovani, ne
može imati obrazloženje zašto isti nisu imenovani.
Umjesto toga sudionici natječaja imaju pravo uvida u natječajne
spise te na temelju razloga koji proizlaze iz tih spisa mogu izjaviti
odgovarajuće pravno sredstvo (u ovom slučaju ustavnu
tužbu). No to, sukladno prethodno izloženom, pretpostavlja
da natječajni spisi sadrže konkretne razloge na temelju
kojih je odluka donijeta.

Ovo se posebno odnosi na slučajeve u kojima se odlučuje
o imenovanju (odnosno neimenovanju) kandidata koji već obnašaju
sudačku dužnost, kao u ovom predmetu, jer odluka kojom
sudac nije ponovno imenovan povlači za sobom posljedicu
prestanka sudačke dužnosti po sili zakona, a to znači
i prestanak radnog odnosa (arg. iz članaka 10. i 102. Zakona
o sudovima).

Neprihvatljivo je, stoga i suprotno temeljnim ustavnim pravima
čovjeka i građanina da bilo kome, a pogotovo sucu koji
je dugi niz godina obavljao sudačku dužnost, prestane
radni odnos, a da mu se ne omogući da sazna razloge prestanka
i time omogući učinkovito izjavljivanje pravnog lijeka.

Stoga su osporenom odlukom podnositeljici ustavne tužbe povrijeđena
ustavna prava iz članka 18. stavak 1. (pravo na učinkovitu
pravnu zaštitu), članka 19. stavak 1. (zakonitost
pojedinačnih akata) te članka 44. Ustava Republike
Hrvatske (pravo na dostupnost javnih dužnosti pod jednakim
uvjetima).

Usvojivši ustavnu tužbu zbog povreda ovih ustavnih prava,
Ustavni sud nije razmatrao navode podnositeljice ustavne tužbe
glede povrede ostalih ustavnih vrednota i ustavnih prava istaknutih
u ustavnoj tužbi, kao i Ustavom zajamčene ravnopravnosti
pripadnika svih nacionalnih manjina (članak 15. stavak
1. Ustava), za koju, uostalom, podnositeljica nije dala pravnovaljane
razloge, a niti u spisu DSV-a o tome postoje relevantni dokazi.

Odluku kao u izreci Ustavni sud je donio na temelju odredbe članka
72. navedenog Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-738/1996
Zagreb, 8. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 35/2000-836