### NN 98/2020 (2.9.2020.), Odluka i Rješnje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-970/2019 od 24. lipnja 2020. i izdvojeno mišljenje suca

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1867

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Goran Selanec, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula LJUBLJANSKA BANKA d.d. Ljubljana, Republika Slovenija, koju zastupa Matija Pečatnik, odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 24. lipnja 2020. donio je

ODLUKU

I. Odbija se ustavna tužba u odnosu na presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 153/2018-8 od 2. listopada 2018.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Odbacuje se ustavna tužba u odnosu na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 153/2018-8 od 2. listopada 2018.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. LJUBLJANSKA BANKA d.d. Ljubljana (u daljnjem tekstu: podnositeljica), ustavnom tužbom osporila je presudu i rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 153/2018-8 od 2. listopada 2018.

Osporenom presudom djelomično je prihvaćena revizija podnositeljice i u odnosu na iznos dosuđenih zateznih kamata preinačena je presuda Županijskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: Županijski sud) broj: Gž-1026/15-2 od 26. rujna 2017. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) kojom je podnositeljici kao I. tuženici naložena isplata specificiranog iznosa zateznih kamata Zagrebačkoj banci Zagreb d.d. Zagreb, tužitelju u parničnom postupku.

1.1. Na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) Ustavni sud pribavio je radi uvida spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-4681/11.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. Predmet parničnog postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku bio je isplata deviznih iznosa koje su fizičke osobe položile kao devizne depozite kod podnositeljice, Ljubljanske banke d.d. Ljubljana, u Glavnoj filijali Zagreb i drugim organizacijskim jedinicama – filijalama koje je podnositeljica imala u Republici Hrvatskoj.

Temeljem propisa koji su regulirali ustupanje deviznih depozita građana bankama na teritoriju Republike Hrvatske, građani su do 4. travnja 1995. ustupili Zagrebačkoj banci d.d. Zagreb iznos od ukupno 945.143.030,00 ITL i 716.274,00 ESP, koja sredstva su građani držali u glavnoj filijali podnositeljice u Zagrebu i drugim organizacijskim jedinicama podnositeljice u Republici Hrvatskoj. Navedene ustupljene iznose depozita građana zapisnički su uskladili podnositeljica i Zagrebačka banka d.d., Zagreb od 20. listopada 1992. do 4. travnja 1995., slijedom čega Zagrebačka banka d.d. Zagreb smatra da je stekla status vjerovnika.

Navedena sporna potraživanja su na temelju Uredbe o pretvaranju deviznih depozita građana kod banaka u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 71/91., 3/92., 12/92., 71/92., 58/93.; u daljnjem tekstu: Uredba o pretvaranju) i Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana kod banaka u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 106/93. i 58/95.; u daljnjem tekstu: Zakon o pretvaranju) prethodno pretvorena u javni dug Republike Hrvatske, a pravnim poslom inkaso cesije prenesena s Republike Hrvatske na tužitelja, Zagrebačku banku d.d. Zagreb.

Na podnošenje tužbe Zagrebačka banka d.d. Zagreb opunomoćena je od Republike Hrvatske.

2.1. Tužbenim zahtjevom Zagrebačke banke d.d. Zagreb zatražena je solidarna isplata glavničnog iznosa od 492.430,53 eura s pripadajućom kamatom od podnositeljice i Nove Ljubljanske banke d.d. Ljubljana.

Tijekom postupka podnositeljica je smatrala spornim aktivnu legitimaciju, istaknula je prigovor apsolutne nenadležnosti hrvatskih sudova i u cijelosti se protivila tužbenom zahtjevu Zagrebačke banke d.d. Zagreb.

2.2. Presudom Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-4681/11-59 od 12. srpnja 2012. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) odbijen je tužbeni zahtjev Zagrebačke banke d.d. Zagreb za solidarnom isplatom dugovanog iznosa glavnice i pripadajućih zateznih kamata podnositeljici Ljubljanskoj banci d.d. Ljubljana i II. tuženici Novoj ljubljanskoj banci d.d. Ljubljana. Prvostupanjskim rješenjem broj: P-4681/11-72 od 7. siječnja 2015. odbijen je prijedlog podnositeljice za prekid postupka.

U obrazloženju prvostupanjske presude, između ostalog, navedeno je:

»Nije među strankama sporno da je predmet ovog spora isplata deviznih iznosa koje su fizičke osobe položile kao devizne depozite kod I tuženika i to u njezinoj glavnoj filijali Zagreb i drugim organizacionim jedinicama koje je I tuženik imao u Republici Hrvatskoj.

(...)

Bez obzira je li došlo do formalnog, dakle, pismenog postupanja po čl. 16 Uredbe (NN 71/91), Zakon o pretvaranju riješio je sve dvojbe, jer čl. 1 istoga propisuje da se pod deviznim depozitima građana smatraju i depoziti na deviznoj štednji i deviznim računima građana kod banaka u Hrvatskoj koje su građani na te banke prenijeli u skladu s odredbama čl. 15 i 16 Uredbe te da su isti javni dug Republike Hrvatske, a koji se iskazuje kao obveza Republike Hrvatske prema bankama u Republici Hrvatskoj.

Imajući u vidu sve gore navedeno vjerovnik potraživanja koja je predmet ovoga spora (depoziti koje su građani imali kod I tuženika, a u skladu sa čl. 15 Uredbe su ih prenijeli na tužitelja) jest isključivo Republike Hrvatska.

Tužitelj je imao pravni položaj vjerovnika samo za vrijeme kada je na snazi bila Uredba (sa izmjenama i dopunama) i to po čl. 16. st. 1 Uredbe, ali mu je taj položaj prestao stupanjem na snagu Zakona o pretvaranju.

Radi navedenog osnovano tuženici ističu prigovor nedostatka aktivne legitimacije tužitelja.

Navedeno proizlazi i iz punomoći koju je 02.01.1995.godine sačinio ministar financija, a kojom je ovlastio tužitelja da u svoje ime, a za račun Republike Hrvatske pokrene i provede postupak utuženja i prisilne naplate deviznih depozita građana nastalih prije 27.04.1991. godine, a koje su građani, bivši štediše Ljubljanske banke d.d. Ljubljana ustupili Zagrebačkoj banci d.d. Zagreb u skladu s propisima Republike Hrvatske. Ovlast je dana u odnosu na oba tuženika.

Navedena punomoć predstavlja ponudu za sklapanje ugovora o inkaso cesiji, a na koji ugovor se primjenjuju odredbe čl. 436 do 444 ZOO-a, što znači da je prihvaćanjem takve ponude od strane tužitelja došlo do zaključenja ugovora o inkaso cesiji čime je došlo do promjene u ugovornom odnosu na strani vjerovnika (Republika Hrvatska – tužitelj) i tužitelj je stekao aktivnu legitimaciju u svoje ime potraživati ispunjenje tražbine od tuženika.

Tijekom postupka tuženici su istakli prigovor da ministar financija nije bio ovlašten zaključiti takav ugovor sa tužiteljem.

Tražbina koja je predmet ovoga spora temeljem Zakona o pretvaranju jest javni dug i predstavlja obvezu Republike Hrvatske. Međutim, u situaciji kada Republika Hrvatska pokušava takvu obvezu naplatiti od tuženika ta obveza predstavlja imovinu Republike Hrvatske, koju ista još nije ostvarila, ali je iz sadržaja punomoći nedvojbeno daju putem sudskog postupka pokušava ostvariti.

S obzirom na gore navedeno na punomoć – ugovor o inkaso cesiji ima se primijeniti tada važeći čl. 1 Zakona o izmjeni i dopuni Zakona o Vladi Republike Hrvatske (NN 29/94 -u daljnjem tekstu Zakon o Vladi), a koji propisuje da Vlada ili od nje ovlašteno ministarstvo upravlja imovinom u vlasništvu Republike Hrvatske, ako zakonom nije drugačije određeno.

Tužitelj pogrešno citira, a što proizlazi i iz mišljenja Državnog odvjetništva Republike Hrvatske, da gore citirani čl. 1 Zakon o Vladi glasi da ministarstvu, odnosno ministru, nije potrebno ovlaštenje Vlade ako posebnim zakonom nije drugačije određeno. U citiranom članku Zakona o Vladi nema riječi 1397967985posebnim’, pa se smatra da se dio članka koji glasi ‘ako zakonom nije drugačije određeno’ odnosi na Zakona o Vladi, a ne na druge zakone.

U smislu odredbe čl. 32 st. 1 ZOO-a ponuda mora sadržavati sve bitne sastojke ugovora, što znači da mora biti upućena od ovlaštene osobe, u konkretnom slučaju, a temeljem Zakona o Vladi, ministar financija morao je imati ovlaštenje Vlade za upućivanje ponude tužitelju, a koje je dovelo do zaključenja ugovora o inkaso cesiji.

U smislu odredbe čl. 55 ZOO-a sud je zatražio od Vlade Republike Hrvatske očitovanje je li ministar financija imao ovlaštenje za izdavanje ponude – punomoći, a ukoliko takvog ovlaštenja nije bilo sud je tražio Vladu Republike Hrvatske da postupi u skladu s čl. 55 st. 3 ZOO-a i da naknadnu suglasnost.

Iz zaprimljenog očitovanja Vlade Republike Hrvatske proizlazi da ministar financija nije imao ovlaštenje u skladu sa Zakonom o Vladi.

Nadalje, iz priopćenja sa sjednica Vlade Republike Hrvatske utvrđeno je da je na 21. sjednici Vlade Republike Hrvatske 19. travnja 2012. godine dano naknadno odobrenje ministru financija, ali je to odobrenje stavljeno van snage na 26. sjednici 10.svibnja 2012. godine.

S obzirom na sve gore navedeno, a u smislu odredbe čl. 55 st. 4 ZOO-a ovaj sud nalazi utvrđenim da Ugovor o inkaso cesiji nije sklopljen, jer ministar financija nije bio ovlašten na zaključivanje takvog ugovora.

Imajući u vidu sve gore navedeno tužitelj ne može svoju aktivnu legitimaciju temeljiti na ugovoru o inkaso cesiji, jer ugovor nije ni sklopljen.

(...)

U odnosu na prigovor U tuženika o apsolutnoj nenadležnosti sudova u Republici Hrvatskoj valja istaknuti da ovaj sud nalazi da isti prigovor nije osnovan.«

2.3. Drugostupanjskom presudom uvažena je djelomično žalba Zagrebačke banke d.d. Zagreb (tužitelja u parničnom postupku) te je preinačena prvostupanjska presuda i naloženo podnositeljici solidarno s II. tuženicom isplatiti specificirani iznos glavnice i zateznih kamata prema detaljnom izračunu od 1. siječnja 1992. pa sve do 1. srpnja 2011. Podnositeljici je odbijen zahtjev za naknadu parničnog troška, a naloženo je podnositeljici i II. tuženici solidarno naknaditi Zagrebačkoj banci d.d. Zagreb parnični trošak zajedno sa zateznom kamatom. Drugostupanjskim rješenjem uz presudu je djelomično odbačena žalba II. tuženice kao nedopuštena, a podnositeljici nije dosuđen trošak odgovora na žalbu.

Drugostupanjski sud je između ostalog istaknuo sljedeće:

»Jurisdikcija hrvatskog suda se zasniva na pravilu iz odredbe čl. 54. st. 1. ZRS po kojem u sporovima o imovinskopravnim zahtjevima nadležnost suda Republike Hrvatske postoji ako se na teritoriju Republike Hrvatske nalazi imovina tuženika ili predmet koji se traži tužbom. Drugotužena ima imovinu u Republici Hrvatskoj, jer je na nju prenesena sva imovina prvotužene. Naime, 27. lipnja 1994. Narodna skupština Republike Slovenije je izmjenom Ustavnog zakona iz 1991. (u radni list broj 45/1994.) donijela odluku o restrukturiranju ‘Ljubljanske banke’ d.d. Ljubljana osnivanjem novog pravnog subjekta i to ‘Nove Ljubljanske banke’ d.d. Ljubljana. Na novoosnovanu banku su na temelju Ustavnog zakona preneseni imovina i obveze bivše banke. Opće je poznato da je ‘Ljubljanska banka’ d.d. Ljubljana imala na području Republike Hrvatske imovinu, koja je slijedom prisilnog propisa prešla na novoosnovanu banku.

Dakle, za zasnivanje međunarodne nadležnosti dovoljna je okolnost postojanja tuženikove imovine na području Republike Hrvatske, a taj uvjet je u ovom konkretnom slučaju ispunjen.

(...)

Uredbom Vlade Republike Hrvatske pretvoreni su u javni dug RH devizni depoziti građana kod banaka koje posluju na teritoriju Republike Hrvatske na dan 27. travnja 1991. Pod deviznim depozitima građana u smislu Uredbe podrazumijevaju se depoziti na deviznoj štednji i deviznim računima koje su građani na te banke prenijeli u skladu s odredbama čl. 15. i 16. Uredbe iz banke sa sjedištem izvan teritorija Republike Hrvatske (čl. 1. st. 2. Uredbe). Naime, građani koji su na dan 27. travnja 1991. imali deviznu štednju, odnosno deponirana sredstva na deviznom računu kod banaka sa sjedištem izvan teritorija Republike Hrvatske koje posluju na teritoriju Republike Hrvatske, mogli su u roku od 30 dana od stupanja na snagu Uredbe svoje depozite prenijeti na jednu od banaka u Republici Hrvatskoj, tako što će banci dati izjavu o prijenosu tih depozita s banke sa sjedištem izvan Republike Hrvatske na tu banku, uz izjavu o ustupanju toj banci svoja potraživanja prema banci sa sjedištem izvan teritorija Republike Hrvatske.

Sukladno navedenim odredbama pojedini građani Republike Hrvatske ustupili su tužitelju svoja potraživanja prema ‘Ljubljanskoj banci’ d.d., što je sud prvog stupnja našao nespornim.

Obzirom da su navedena potraživanja pretvorna u javni dug Republike Hrvatske, te da su prema utvrđenju suda na Republiku Hrvatsku prenesene tražbine domaćih banaka iz čl. 15. Uredbe, odlučno je da li je došlo do promjene na strani vjerovnika time što bi Republika Hrvatska sklopila s tužiteljem ugovor o posebnoj vrsti cesije, odnosno je li na valjan način ustupila tužitelju sporna potraživanja ispravom naslovljenom kao 1397967985punomoć’. Prvostupanjski sud je pogrešno pravno kvalificirao spornu ispravu ocijenivši da takva isprava nije valjana pravna osnova za prijenos tražbine.

Nesporno je da je Republika Hrvatska izdala punomoć 12. veljače 2001. kojom je ovlastila tužitelja da u svoje ime, a za račun Republike Hrvatske pokrene i provede postupak utuženja i prisilne naplate deviznih depozita građana nastalih prije 27. travnja 1991., a koje su građani, bivše štediše ‘Ljubljanske banke’ d.d. Ljubljana, ustupili tužitelju u skladu s propisima Republike Hrvatske. Ovlaštenje je dano za postupke protiv ovdje prvo i drugotuženika.

Prema ocjeni ovoga suda spomenuta isprava, unatoč naslovu 1397967985punomoć’, po svom sadržaju nije samo punomoć, obzirom da se radi o ponudi za sklapanje ugovora o inkaso cesiji, koja doduše nije uređena kao poseban ugovor prema propisima Republike Hrvatske, ali predstavlja uobičajenu vrstu ugovora u gospodarskoj poslovnoj praksi.

Na takve se ugovore na odgovarajući način primjenjuje odredba čl. 436. – 444. ZOO-a. Cedent ugovorom fiducijarno prenosi na cesionara tražbinu na način da formalni ovlaštenik tražbine postaje cesionar, dok njezin ekonomski ovlaštenik i dalje ostaje cedent. U konkretnom slučaju je tužitelj prihvaćanjem ponude za sklapanje ugovora dane u obliku 1397967985punomoći’, sklopio ugovor o inkaso cesiji, čime je došlo do promjene u ugovornom odnosu na strani vjerovnika, dok je banka, tj. tužitelj stekao aktivnu legitimaciju u svoje ime potraživati ispunjenje predmetne tražbine od prvotužene, te od svakog drugog solidarnog dužnika sporne obveze.

Prema čl. 1. Zakona o izmijeni i dopuni Zakona o Vladi Republike Hrvatske (‘Narodne novine’, broj: 29/94 – dalje: Zakon o Vladi) Vlada ili od nje ovlašteno ministarstvo upravlja imovinom u Vlasništvu Republike Hrvatske, ako zakonom nije drugačije određeno.

Iz navedene odredbe proizlazi da je ministar financija trebao imati ovlaštenje Vlade za davanje ponude radi sklapanja ugovora o inkaso cesiji s tužiteljem.

Budući da su tuženici progovorili da ministar financija vrijeme davanja ponude nije imao potrebno ovlaštenje Vlade, prvostupanjski sud je zatražio od Vlade Republike Hrvatske očitovanje.

Budući da se Vlada očitovala na način da je obavijestila sud da ministar financija u vrijeme upućivanja ponude tužitelju nije imao potrebno ovlaštenje Vlade, s tim da je Vlada na 21. sjednici održanoj 19. travnja 2012. dala naknadno odobrenje.

Prema shvaćanju ovog suda, navedeno naknadno ovlaštenje ima takav učinak da se smatra da je ugovor o inkaso cesiji sklopljen s danom kad je banka prihvatila ponudu i obvezuje obje stranke od tada.

(...)

Tužitelj, kao inkaso komisionar, ovlašten je naplatiti utuženo potraživanje za račun Republike Hrvatske.

U odnosu na samo potraživanje, utvrđeno je da su građani, koji su na dan 21. travnja 1991. imali deviznu štednju, odnosno devizna sredstava na deviznom računu kod prvotuženika prenijeli svoja potraživanja na tužitelja, a prvostupanjski sud je utvrdio na temelju dokumentacije u spisu da su tužitelj i prvotuženik postupili po čl. 16. Uredbe i sastavili zapisnike o usklađivanju stanja ustupljenih deviznih depozita.

U skladu s navedenim tužitelj je na temelju ugovora o inkaso cesiji s Republikom Hrvatskom (čl. 436-440. ZOO) stekao pravo zahtijevati isplatu od prvotuženika i drugotuženika u iznosu kako je to presuđeno s tim da visina potraživanja u ovom postupku nije osporena.

Stoga je prvostupanjska presuda preinačena i tužitelju je dosuđen iznos 492.430,53 €.«

2.4. Podnositeljica je podnijela reviziju na drugostupanjsku presudu (Gž-1026/15-2 od 26. rujna 2017.) i rješenje (Gž-1026/15-3 od 26. rujna 2017.) zbog bitne povrede odredaba parničnog postupka i pogrešne primjene materijalnog prava. Vrhovni sud ocijenio je reviziju podnositeljice osnovanom samo u odnosu na odluku o kamatama, u preostalom dijelu reviziju je ocijenio neosnovanom, dok je reviziju izjavljenu na rješenje odbacio kao nedopuštenu.

U revizijskoj presudi navedeno je:

»Suprotno tvrdnji revidentica, osporena presuda – takva – sadrži pravilno sačinjeno obrazloženje (prema odredbi čl. 375. st. 1. ZPP-a) i razloge koji je pravno relevantno opravdavaju i iz kojih se može ispitati, one koji nisu ni nejasni niti proturječni, pa ta presuda, kojom je drugostupanjski sud primjenom odredaba čl. 373. toč. 3. ZPP-a preinačio prvostupanjsku presudu (u odnosu na odluku o glavnoj stvari), nema nedostataka na koje se I. tuženica poziva (da ‘drugostupanjska presuda ima nedostataka zbog kojih se ne može ispitati jer o odlučnim činjenicama razlozi drugostupanjske presude proturječe sadržaju i razlozima prvostupanjske presude’, da ‘pobijana drugostupanjska presuda nema razloga o tome da su se stekli svi uvjeti za primjenu čl. 452. ZOO-a’), a niti nedostataka na koje se II. tuženica poziva (da ‘tvrdnju tužiteljice da je na drugotuženu temeljem prisilnog propisa Republike Slovenije prenesena imovina prvotužene, sud uopće ne provjerava, već je prihvaća kao apsolutnu, pa (da) takvim svojim pristupom čini bitnu povredu postupka iz čl. 354. st. 2. toč. 11. ZPP-a’, da je ‘suprotan sadržaju isprava’ stav suda ‘kako je na II. tuženu prenesena cjelokupna imovina I. tužene, i to posebno ona koja se zatekla, ili odnosila na poslovanje u Republici Hrvatskoj’) – tako da nije ostvarena bitna povreda iz odredbe čl. 354. st. 2. toč. 11. ZPP-a, na koju tuženice u revizijama ukazuju.

(...)

Naime, revizijski sud primjećuje da je drugostupanjski sud pravilno zaključio da je prvostupanjski sud zbog pogrešnog pravnog pristupa (‘da time što je Vlada Republike Hrvatske opozvala navedeno ovlaštenje u svibnju 2012., da ugovor o inkaso cesiji nije sklopljen) pogrešno primijenio materijalno pravo – i da time nisu osnovani revizijski navodi I. tuženice da je ‘drugostupanjski sud prekoračio ovlaštenja koja za njega proizlaze iz odredbe čl. 373. toč. 3. ZPP-a jer nisu bili ispunjeni uvjeti da bi drugostupanjski sud donosio preinačujući presudu.’

Vezano uz revizijske navode II. tuženice da se radi o ‘konstrukciji suda’ kada zaključuje da u konkretnom slučaju 1397967985punomoć’ predstavlja ugovor o inkaso cesiji (koja ‘opisana konstrukcija je neočekivano upravljena u smjeru kojim ga nije usmjeravala niti jedna od parničnih stranaka, pa niti sama tužiteljica’), toj je revidentici za odgovoriti da je odredbom čl. 186. st. 3. ZPP-a propisano: ‘Sud će po tužbi postupiti i kad tužitelj nije naveo pravnu osnovu tužbenog zahtjeva, a ako je tužitelj pravnu osnovu naveo, sud nije za nju vezan’, pa (da) se već i zbog toga takvi navodi II. tuženice ukazuju neosnovanim.

(...)

U odnosu na sporno pitanje ‘apsolutne nadležnosti’ drugostupanjski sud je dao jasne i valjane razloge i pravilno ocijenio da u predmetnom sporu postoji nadležnost suda Republike Hrvatske na temelju odredaba čl. 55. u vezi čl. 46. st. 4. i čl. 54. st. 1. Zakona o rješavanju sukoba zakona s propisima drugih zemalja u određenim odnosima (‘Narodne novine’, broj; 53/1991.).

Takvo pravno shvaćanje ovaj revizijski sud je izrazio (u istovrsnim postupcima) u više svojih odluka, pa tako i u odlukama: posl. br. Rev 1127/06-2 od 13. svibnja 2009., posl. br. Rev-x 89/08-2 od 24. ožujka 2009. i posl. br. Rev-x 251/09-2 od 16. rujna 2009., a ono se u bitnome svodi na shvaćanje:

‘Obveza koja je predmetom ovoga spora nastala je na teritoriju Republike Hrvatske, a dužnik obveze prvotužena Ljubljanska banka d.d. imala je na teritoriju Republike Hrvatske svoje predstavništvo iz čijeg je poslovanja i nastala obveza. Prema navodima tužbe za obvezu prvotužene solidarno odgovara i drugotužena, koja je u ovom slučaju materijalni suparničar s prvotuženom. Zato se nadležnost u odnosu na drugotuženog temelji na odredbi čl. 55. u vezi s čl. 46. st. 4. ZRS.’.

(...)

Valja kod toga primijetiti da je revizijski sud u navedenim odlukama posl. br. Rev 1127/06-2 od 13. svibnja 2009., posl. br. Rev-x 89/08-2 od 24. ožujka 2009. i posl. br. Rev-x 251/09-2 od 16. rujna 2009., izrazio i sljedeće pravno shvaćanje:

‘Ova isprava, unatoč naslovu punomoć, po svom sadržaju nije samo punomoć. Radi se o ponudi za sklapanje ugovora o inkaso cesiji koja doduše nije uređena kao poseban ugovor (po) propisima Republike Hrvatske, ali predstavlja uobičajenu vrstu ugovora u gospodarskoj poslovnoj praksi. Na takve se ugovore na odgovarajući način primjenjuju odredbe čl. 436.-444. Zakona o obveznim odnosima (‘Narodne novine’, broj: 53/91). Cedent ugovorom fiducijarno prenosi na cesionara tražbinu na način da formalni ovlaštenik tražbine postaje cesionar, dok njezin ekonomski ovlaštenik i dalje ostaje cedent. U konkretnom slučaju je Zagrebačka banka d.d. Zagreb prihvaćanjem ponude na sklapanje ugovora dane u obliku 1397967985punomoći’, sklopila ugovor o inkaso cesiji, čime je došlo do promjene u ugovornom odnosu na strani vjerovnika, i banka je stekla aktivnu legitimaciju u svoje ime potražiti ispunjenje predmetne tražbine od Ljubljanske banke d.d. Ljubljana, te od svakog drugog solidarnog dužnika sporne obveze’.

Konačno, za ukazati je da je Ustavni sud Republike Hrvatske u istovrsnoj pravnoj stvari između tužiteljice Privredne banke Zagreb d.d., Zagreb i ovdje istih tuženica, 21. svibnja 2018. donio Odluke posl. br. U-III-3295/15 i U-III-3274/15 kojima je odbio ustavne tužbe Ljubljanske banke d.d. i Nove Ljubljanske banke d.d. izjavljene protiv odluke Županijskog suda u Zagrebu posl. br. Gž-8818/13-2 od 26. svibnja 2015., kojom je pravomoćno prihvaćen zahtjev tužiteljice Privredne banke Zagreb d.d., Zagreb za isplatu prenesenih deviznih depozita (kao i u ovome postupku).«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

3. U ustavnoj tužbi podnositeljica je istaknula povrede ustavnih prava zajamčenih člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1., 29. stavkom 1., 115. stavkom 3., 141.c i 141.d Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Povredu istaknutih ustavnih prava obrazlaže kroz Memorandum o suglasnosti između Vlade Republike Slovenije i Vlade Republike Hrvatske od 11. ožujka 2013. (u daljnjem tekstu: Memorandum) koji Republika Hrvatska navodno nije ispoštovala te kroz članak 267. stavke 1. i 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (»Službeni list Europske unije, C 202/2016; u daljnjem tekstu: UFEU) prema kojem je Republika Hrvatska trebala postaviti prethodno pitanje Sudu Europske Unije u Luxemburgu (u daljnjem tekstu: Sud EU), a podnositeljica i daje formulaciju prethodnih pitanja:

»1. ‘Da li je načela i vrijednosti primarnog prava Europske unije, i to posebno vrijednosti pravne države iz članka 2. UEU, ciljeve Europske unije iz članka 3. UEU, te dužnost lojalnog sudjelovanja iz članka 4. stavka 3. UEU, potrebno tumačiti na način da se ima smatrati kako je u suprotnosti sa slobodom osnivanja iz članka 49. UFEU i slobodnog protoka usluga iz članka 56. UFEU, ako jedna država članica, u suprotnosti sa svojim preuzetim međunarodnim obvezama, nastavlja sudske postupke i izdaje pravomoćne presude, koje neposredno i teško financijski terete pravnu osobu iz druge države članice, čime se tu pravnu osobu odvraća od poslovanja na njezinom tržištu, te se na taj način bitno umanjuje privlačnost ostvarivanja slobode osnivanja i slobodnog protoka usluga?

2. Da li je članak 49. i članak 56. UFEU potrebno tumačiti na način da je u suprotnosti sa slobodom osnivanja i slobodnog protoka usluga, ako sudovi jedne države članice primjenjuju nacionalna kolizijska pravila na način koji, suprotno pravu druge države članice u kojoj je tužena pravna osoba osnovana, jednostrano utvrđuje pravno sljedništvo i solidarnu odgovornost te pravne osobe, te time i pravnu i procesnu sposobnost te pravne osobe pred sudom države članice u kojoj ta pravna osoba nije osnovana, pri čemu takve odluke dovode do neposrednog, teškog financijskog tereta za pravnu osobu iz druge države članice, čime se tu pravnu osobu odvraća od poslovanja na njezinom tržištu, te se na taj način bitno umanjuje privlačnost ostvarivanja slobode osnivanja i slobodnog protoka usluga?«’

3.1. Podnositeljica se nadalje poziva na povredu vladavine prava, prava Europske unije, odnosno na pravila međunarodnog prava i običajnog međunarodnog prava, prozivajući Republiku Hrvatsku za kršenje načela dobre vjere i pacta sunt servanda, te kršenje prvog podstavka članka 4. stavka 3. Ugovora o Europskoj uniji (»Službeni list Europske unije, C 202/2016; u daljnjem tekstu: UEU) zbog kršenja međunarodnih obveza, odnosno Ugovora o pitanjima sukcesije i memoranduma o suglasnosti između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike Slovenije od 11. ožujka 2013. Podnositeljica je nadalje navodila razloge za postavljanje prethodnog pitanja u vezi s člancima 49. i 56. UFEU-a, kršenja članaka 12. i 29. stavka 5. Direktive 82/891/EEZ te zbog nepoštovanja kolizijskih pravila citirala neke odredbe slovenskog Ustavnog zakona, te odabrane primjere prakse Vrhovnog suda Republike Hrvatske za koje smatra da podržavaju navode njezine ustavne tužbe vezane uz odgovornost za dug pod pretpostavkom ugovorom izvršenog prijenosa određene imovinske cjeline ili njezinog dijela.

Podnositeljica je navela i praksu Suda EU-a u odnosu na druge države članice te praksu njemačkog Pokrajinskog suda u Memmingenu za koju smatra da je primjenjiva u konkretnom slučaju, kao i Bečku konvenciju o pravu međunarodnih ugovora (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 16/93.), Notifikaciju o sukcesiji Republike Hrvatske (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 12/93.) i Republike Slovenije (»Uradni list Republike Slovenije« broj 1/91.) te međunarodne ugovore općenito, kao i biranu praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP).

U ustavnoj tužbi navedena su i znanstvena stajališta vezana uz memorandum, pročelnice Katedre za međunarodno pravo Pravnog fakulteta Sveučilišta u Rijeci, prof. dr. sc. Vesne Crnić-Grotić te dr. Nielsa Petersena, profesora javnog prava, međunarodnog prava i prava Europske unije Sveučilišta u Muensteru.

3.2. Ustavni sud ističe da je podnositeljica prvi put u ustavnoj tužbi formulirala pitanja za koja smatra da ih hrvatski sudovi moraju postaviti Sudu EU-a, predlažući da Ustavni sud takvo pitanje postavi Sudu EU-a. Podredno, ako Ustavni sud ne smatra da kao sud zadnje instance treba postaviti navedeno pitanje, podnositeljica predlaže Ustavnom sudu da ukine osporenu presudu Vrhovnog suda, istome sudu naloži postavljanje spomenutih pitanja Sudu EU-a, nakon čega bi Vrhovni sud donio novu presudu. Podnositeljica nije predlagala u postupku pred redovnim sudovima postavljanje prethodnog pitanja Sudu EU-a.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. S obzirom na navode ustavne tužbe prema kojima je podnositeljica kao tuženica u parničnom postupku obvezana Zagrebačkoj banci d.d. Zagreb na isplatu glavne tražbine na temelju tzv. prenesene devizne štednje građana i smatra da su joj osporenim odlukama sudova povrijeđena ustavna prava na jednakost pred zakonom, žalbu i pravično suđenje, Ustavni sud razmatrao je ustavnu tužbu s aspekta eventualne povrede prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, ocijenivši da je navedeni članak mjerodavan u konkretnom slučaju.

Članak 29. stavak 1. Ustava u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

5. Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja. Ustavni sud ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta navedenog ustavnog prava ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositeljici osigurava pravično suđenje.

Također, u okviru prava na pravično suđenje, Ustavni sud ovlašten je ispitivati primjenu zakona i drugih propisa, radi ocjene je li nadležni sud u konkretnom slučaju arbitrarno (samovoljno) primijenio mjerodavni zakon odnosno drugi propis. Ustavni sud podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani tumačiti zakone. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

6. U ustavnosudskom postupku utvrđena su dva osnovna prigovora podnositeljice; prigovor koji se odnosi na meritum predmeta i prigovor koji se odnosi na postavljanje prethodnog pitanja Sudu EU-a. Oba prigovora razmotrena su u kontekstu prava na pravično suđenje.

A. U odnosu na meritum predmeta

7. Prvostupanjski sud izložio je okolnosti vezane uz donošenje odluke Vlade Republike Hrvatske i Uredbu o pretvaranju te zakonodavni okvir u vidu Zakona o pretvaranju, Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o Vladi Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 29/94.) i Zakona o rješavanju sukoba zakona s propisima drugih zemalja u određenim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91.; u daljnjem tekstu: ZRSZ), sve u vezi sa Zakonom o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91.).

U drugostupanjskoj presudi sud je preinačio prvostupanjsku presudu u glavnoj stvari, utvrdivši da je tijekom parničnog postupka pred prvostupanjskim sudom činjenično stanje u potpunosti utvrđeno, da su izvedene sve parnične radnje i raspravljena sva sporna pitanja, a odredbe materijalnog prava pravilno primijenjene. Pogrešnim je ocijenio utvrđenje prvostupanjskog suda da se time što je Vlada opozvala ovlaštenje (punomoć) za sklapanje ugovora o inkaso cesiji u svibnju 2012. ima smatrati da ugovor o inkaso cesiji nije niti sklopljen. Drugostupanjski sud obrazložio je detaljno i normativnu podlogu konkretnog slučaja.

8. Razmatrajući sudski spis, priležeću dokumentaciju, osporene presude i sadržaj ustavne tužbe u cjelini, Ustavni sud utvrdio je da podnositeljica u ustavnoj tužbi dijelom ponavlja navode istovjetne onima koje je isticala i tijekom parničnog postupka, u žalbi na prvostupanjsku presudu i u reviziji, a o kojima su odlučivali drugostupanjski i Vrhovni sud, odgovarajući detaljno i okolnosno na sve sporne činjenice i okolnosti predmeta, zauzimajući usuglašena i konzistentna pravna stajališta, temeljena na postojećoj stabilnoj praksi redovnih sudova u istovrsnim predmetima.

Ustavni sud primjećuje da je podnositeljica zasnivala ustavnu tužbu na isticanju povreda i pogrešnog tumačenja mjerodavnih izvora međunarodnog prava i prakse Suda EU-a, svodeći ustavnu tužbu na kritičku analizu i vlastitu interpretaciju Memoranduma i uz njega vezanih mjerodavnih zakona, propisa i prakse, drugim riječima, na drugačijem političkom pogledu na situaciju u kojoj su se Republika Hrvatska i Republika Slovenija našle zbog neisplate štednje hrvatskim štedišama koji su u prethodnom društveno-političkom uređenju štedjeli u slovenskim bankama.

9. Stoga, prema ocjeni Ustavnog suda, o svim pitanjima koja je podnositeljica isticala tijekom postupka i pred Ustavnim sudom, redovni sudovi su u osporenim presudama dali jasno i cjelovito obrazloženje. Osobitu pažnju drugostupanjski i revizijski sud u obrazloženju presude posvetili su opravdanosti međunarodne, mjesne i stvarne nadležnosti hrvatskih sudova u ovakvim sporovima, a osporene odluke sadrže valjane razloge za usvajanje tužbenog zahtjeva tužiteljice, dok u primjeni i tumačenju mjerodavnog prava nije utvrđena ni arbitrarnost ni odstupanje od ustaljenih pravnih stajališta.

10. Ustavni sud napominje da su domaći sudovi u istoj pravnoj situaciji donijeli više odluka, primjerice rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-7378/09 od 17. svibnja 2011., presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-8818/13 od 26. svibnja 2015., odluke Vrhovnog suda broj: Rev 1127/06, Rev x 89/08, Rev x 251/2009 i dr., u kojima je mjerodavno odgovoreno na sva pitanja koja podnositeljica ističe i u ovoj ustavnoj tužbi.

10.1. Vrhovni sud, primjerice u rješenju broj: Rev x 251/2009-2 od 16. rujna 2009. kojim je prihvatio reviziju tužiteljice Zagrebačke banke d.d. Zagreb protiv podnositeljice kao prvotuženice, ističe:

»Predmet spora je isplata deviznih iznosa koje su razne fizičke osobe položile kao devizne depozite kod Lj. b. d.d. Lj., Glavne filijale Z. (dalje: Banke) i drugih organizacijskih jedinica Banke u Republici Hrvatskoj. Tužiteljica traži da se tuženicima naloži solidarno isplatiti tužiteljici iznose navedene u tužbi, te kamate na navedene iznose.
 Tužiteljica temelji zahtjev u odnosu na prvotuženu Banku na ugovoru o depozitu, a u odnosu na drugotuženu na pravilu iz čl. 452. Zakona o obveznim odnosima (‘Narodne novine’, broj: 53/91 – dalje: ZOO) koji propisuje solidarnu odgovornost preuzimatelja imovinske cjeline prvotužene za obveze nastale u vezi s preuzetom imovinom. U postupku se tvrdi da je na drugotuženu temeljem prisilnog propisa Republike Slovenije prenesena imovina prvotužene, pa da za obveze nastale u vezi s tom imovinskom cjelinom vjerovnicima solidarno dogovaraju prenositelj i preuzimatelj cjeline.

Nižestupanjskim presudama tužbeni zahtjev je odbijen u odnosu na prvotuženu prihvaćanjem prigovora nedostatka aktivne legitimacije tužitelja.

U obrazloženju se navodi da su građani, koji su na dan 27. travnja 1991. imali deviznu štednju odnosno devizna sredstva na deviznom računu kod banaka sa sjedištem izvan teritorija Republike Hrvatske koje posluju na teritoriju Republike Hrvatske, mogli u roku iz Uredbe svoje depozite prenijeti na jednu od banaka u Hrvatskoj. U ovom slučaju građani su i prenijeli deviznu štednju koja je predmetom spora na Z. b. d.d. Z.

Sud je ocijenio da su iznosi iz devizne štednje građana koji su predmetom spora preneseni na Republiku Hrvatsku temeljem Uredbe o pretvaranju deviznih depozita građana kod banaka u javni dug Republike Hrvatske (‘Narodne novine’, broj: 71/91, 3/92 i 12/99 – dalje: Uredba), te temeljem Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (‘Narodne novine’, broj: 106/93).

Time su po ocjeni nižestupanjskih sudova tražbine o spornim iznosima prenesene na Republiku Hrvatsku, čime smatraju da je Republika Hrvatska postala vjerovnikom spornih tražbina, koje nije na valjan način prenijela nazad Banci.

Po ocjeni ovoga suda nižestupanjski sudovi su pogrešno primijenili odredbe materijalnog prava prihvativši prigovor nedostatka aktivne legitimacije tužitelja.

Uredbom Vlade Republike Hrvatske pretvoreni su u javni dug Republike Hrvatske devizni depoziti građana kod banaka koje posluju na teritoriju RH na dan 27. travnja 1991. Pod deviznim depozitima građana u smislu Uredbe razumijevaju se depoziti na deviznoj štednji i deviznim računima koje su građani na te banke prenijeli u skladu s odredbama čl. 15. i 16. Uredbe iz banaka sa sjedištem izvan teritorija Republike Hrvatske (čl. 1. st. 2. Uredbe).

Naime, građani koji su na dan 27. travnja 1991. imali deviznu štednju, odnosno deponirana sredstva na deviznom računu kod banaka sa sjedištem izvan teritorija Republike Hrvatske koje posluju na teritoriju RH mogli su u roku od trideset dana od stupanja na snagu Uredbe svoje depozite prenijeti na jednu od banaka u RH, tako što će banci dati izjavu o prijenosu tih depozita s banke sa sjedištem izvan RH na tu banku, uz izjavu o ustupanju toj banci svojega potraživanja prema banci sa sjedištem izvan teritorija RH.

Sukladno navedenim odredbama pojedini građani Republike Hrvatske ustupili su tužiteljici svoja potraživanja prema Lj. b. d.d. Lj., što su nižestupanjski sudovi našli nespornim.

Budući da su navedena potraživanja pretvorena u javni dug RH, te da su prema utvrđenju suda na Republiku Hrvatsku prenesene tražbine domaćih banaka iz čl. 15. Uredbe, odlučno je da li je došlo do promjene na strani vjerovnika time što bi Republika Hrvatska sklopila s tužiteljicom ugovor o posebnoj vrsti cesije, odnosno je li na valjan način ustupila tužiteljici sporna potraživanja ispravom naslovljenom kao 1397967985punomoć’. Prvostupanjski sud je pogrešno pravno kvalificirao spornu ispravu ocijenivši da takva isprava nije valjana pravna osnova za prijenos tražbine.

Ministarstvo financija Republike Hrvatske je naime ispravom poslovni broj Klasa 450-02/95-01/01 Ur. broj 513-01/95-1 od 2. siječnja 1995. ovlastilo Z. b. d.d. Z. da u svoje ime a za račun Republike Hrvatske pokrene i provede postupak utuženja i prisilne naplate deviznih depozita građana nastalih prije 27. travnja 1991., a koje su građani, bivše štediše Lj. b. d.d. Lj., ustupili Z. b. d.d. Z. u skladu s propisima Republike Hrvatske. Ovlaštenje je dano za postupke protiv Lj. b. d.d. Lj. i N. Lj. b. d.d. Lj.

Ova isprava, unatoč naslovu punomoć, po svom sadržaju nije samo punomoć. Radi se o ponudi za sklapanje ugovora o inkaso cesiji. Na takve se ugovore na odgovarajući način primjenjuju odredbe čl. 436.-444. Zakona o obveznim odnosima (‘Narodne novine’, broj: 53/91). Cedent ugovorom fiducijarno prenosi na cesionara tražbinu na način da formalni ovlaštenik tražbine postaje cesionar, dok njezin ekonomski ovlaštenik i dalje ostaje cedent. U konkretnom slučaju je Z. b. d.d. Z. prihvaćanjem ponude na sklapanje ugovora dane u obliku 1397967985punomoći’, sklopila ugovor o inkaso cesiji, čime je došlo do promjene u ugovornom odnosu na strani vjerovnika, i banka je stekla aktivnu legitimaciju u svoje ime potražiti ispunjenje predmetne tražbine od Lj. b. d.d. Lj., te od svakog drugog solidarnog dužnika sporne obveze.

Zato je sud pogrešno primijenio materijalno pravo prihvativši prigovor nedostatka aktivne legitimacije na strani tužiteljice. Budući da je zbog pogrešnog pravnog pristupa sud propustio ocijeniti odlučne činjenice u pogledu same tražbine, reviziju tužiteljice je valjalo prihvatiti, te po čl. 395. st. 2. ZPP u odnosu na prvotuženu ukinuti nižestupanjske presude i predmet vratiti prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje.

Revizija protiv rješenja također je osnovana.

Nižestupanjski sudovi su pogrešno primijenili i odredbe materijalnog prava koje uređuju pitanje jurisdikcije domaćih sudova odbacivši tužbu u odnosu na drugotuženu. Prije ostalog valja istaknuti da su se nižestupanjski sudovi pogrešno bavili sadržajem međunarodnog privatnog prava Republike Slovenije o jurisdikciji, jer se međunarodna nadležnost suda bilo koje države procjenjuje prema pravilu lex fori. To pravilo podrazumijeva ocjenu domaćeg suda o svojoj međunarodnoj nadležnosti po tužbi koja mu je podnesena i to prema pravilima svojega nacionalnog međunarodnog privatnog prava, osim kada domaći propis upućuje na primjenu stranog prava ili na pravila o faktičnoj uzajamnosti.

U ovom slučaju sporna je međunarodna nadležnost sudova Republike Hrvatske u parnici između tužitelja Z. b. d.d. Z. i tuženika N. Lj. b. d.d. Lj. za ispunjenje novčane obveze tužene po osnovi deviznih depozita koje su razne fizičke osobe položile kao devizne depozite kod Lj. b. d.d. Lj., Glavne filijale Z. i drugih organizacijskih jedinica Banke u Republici Hrvatskoj.

Nadležnost suda Republike Hrvatske u stvarima s međunarodnim elementom uređena je Zakonom o rješavanju sukoba Zakona s propisima drugih zemalja u određenim odnosima (‘Narodne novine’, broj: 53/91 – dalje: ZRS). Međunarodna nadležnog domaćeg suda zasniva se u ovom slučaju na dvije poveznice iz ZRS. Prema odredbi čl. 55. ZRS u sporovima protiv fizičke i pravne osobe koja ima sjedište u inozemstvu za obveze koje su nastale u Republici Hrvatskoj ili koje se moraju izvršiti na teritoriju Republike Hrvatske, nadležnost suda Republike Hrvatske postoji ako ta osoba ima na teritoriju Republike Hrvatske svoje predstavništvo ili zastupništvo ili ako je u Republici Hrvatskoj sjedište tvrtke kojoj je povjereno obavljanje njezinih poslova.

Obveza koja je predmetom ovoga spora nastala je na teritoriju Republike Hrvatske, a dužnik obveze prvotužena Lj. b. d.d. imala je na teritoriju Republike Hrvatske svoje predstavništvo iz čijeg je poslovanja i nastala obveza. Prema navodima tužbe za obvezu prvotužene solidarno odgovara i drugotužena, koja je u ovom slučaju materijalni suparničar s prvotuženom. Zato se nadležnost u odnosu na drugotuženog temelji na odredbi čl. 55. u vezi s čl. 46. st. 4. ZRS.

Napominje se da u stadiju ispitivanja nadležnosti sud nije dužan utvrditi izvjesnim postojanje solidarne odgovornosti suparničara, jer će to biti predmetom meritornog odlučivanja o tužbenom zahtjevu. Za sada je dovoljno da iz navoda tužbe proizlazi solidarna odgovornost dvaju tuženika, te da je obveza nastala na teritoriju Republike Hrvatske. Već na temelju tih činjenica postoji u smislu citiranih odredaba ZRS.

(...)

Jurisdikcija hrvatskog suda se zasniva i na pravilu iz odredbe čl. 54. st. 1. ZRS po kojemu u sporovima o imovinskopravnim zahtjevima nadležnost suda Republike Hrvatske postoji ako se na teritoriju Republike Hrvatske nalazi imovina tuženika ili predmet koji se traži tužbom.

Tuženik N. Lj. b. d.d. Lj. ima imovinu u Republici Hrvatskoj, jer je na nju prenesena sva imovina Lj. b. d.d. Lj.. Naime, dana 27. lipnja 1994. Narodna Skupština Republike Slovenije je izmjenom Ustavnog zakona iz 1991. (Uradni list, broj 45/94) donijela odluku o restrukturiranju Lj. b. d.d. Lj. osnivanjem novog pravnog subjekta, N. Lj. b. d.d. Lj.. Na novoosnovanu banku su na temelju Ustavnog zakona preneseni imovina i obveze bivše banke. Opće je poznato da je Lj. b. d.d. Lj. imala na području Republike Hrvatske imovinu, koja je slijedom prisilnog propisa prešla na novoosnovanu banku.

Nižestupanjski sudovi su se, ocjenjujući svoju međunarodnu nadležnost bavili pitanjem odgovornosti drugotužene za obveze prvotužene prema štedišama po osnovi deviznih depozita, što u ovom stadiju postupka nije odlučno. Za zasnivanje međunarodne nadležnosti dovoljna je okolnost postojanja tuženikove imovine na području Republike Hrvatske, a pitanje osnovanosti tužbenog zahtjeva riješit će se u parnici.«

11. Mjerodavna međunarodna i domaća pravna praksa koju navodi podnositeljica ne upućuje da bi odluka u meritumu stvari trebala biti drugačije riješena ili obrazložena. Vrhovni sud pozvao se u osporenoj odluci na više odluka Vrhovnog suda i Ustavnog suda u kojima je u istoj pravnoj situaciji donesena ista odluka, kao i osporena revizijska presuda.

12. U odnosu na pitanje odgovornosti za povrat stare devizne štednje Ljubljanske banke d.d. iz Slovenije, Ustavni sud podsjeća na odluku ESLJP-a Ališić i dr. protiv Bosne i Hercegovine, Hrvatske, Srbije, Slovenije i bivše jugoslavenske republike Makedonije, br. 60642/08, presuda (VV) od 16. srpnja 2014., u kojoj je utvrđena povreda članka 1. Protokola br. 1, članaka 13. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.), a koja u mjerodavnom dijelu glasi:

»80. Veliko vijeće, također uzimajući u obzir posebne okolnosti ovog predmeta, zaključuje kako je van svake razumne sumnje dokazano da su podnositelji zahtjeva imali 1397967985staru’ deviznu štednju u iznosima navedenim u prethodnom stavku 10 i nalazi u dovoljnoj mjeri utvrđenim da su ti štedni ulozi predstavljali 1397967985vlasništvo’ u svrhu članka 1. Protokola br. 1 (...)

83. Vijeće je utvrdilo kako je pitanje 1397967985stare’ devizne štednje u sarajevskoj podružnici Ljubljanske banke Ljubljana i tuzlanskoj podružnici Investbanke sukcesijsko pitanje (vidi odluku o dopuštenosti u ovom predmetu). Nadalje, ističući kako nije zadatak Suda riješiti ovo pitanje umjesto tuženih država, presudio je da ipak može razmotriti predstavlja li nemogućnost podnositelja zahtjeva da koriste svoju štednju tijekom više od dvadeset godina, upravo zbog propusta tuženih država da ga riješe, povredu članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju od strane ijedne od tih država. Vijeće je utvrdilo postojanje povrede od strane Slovenije (prema gđi Ališić i g. Sadžaku) i od strane Srbije (prema g. Šahdanoviću), uzimajući u obzir nekoliko čimbenika, kao što je vlasništvo banaka, zakonodavne i druge mjere poduzete u vezi s imovinom banaka, status dotičnih podružnica nakon raspada SFRJ, prijenos sredstava tih podružnica u matične banke, slom pregovora vođenih pod pokroviteljstvom Banke za međunarodna poravnanja 2002. godine i izostanak ikakvih smislenih pregovora o ovom pitanju nakon toga (vidi stavke 66.-74. presude Vijeća). Dodatno je zaključilo kako nije bilo povrede tog članka od strane ijedne druge tužene države.«

13. Ocjena je Ustavnog suda da su drugostupanjski sud i Vrhovni sud u pogledu merituma predmeta – isplate glavne tražbine na temelju tzv. prenesene devizne štednje građana – iznijeli relevantne i dostatne razloge za svoju odluku, odnosno da su svoja pravna stajališta obrazložili na način koji ne dovodi u sumnju arbitrarnost postupanja i odlučivanja. Stoga, Ustavni sud nije utvrdio da je osporenim odlukama redovnih sudova podnositeljici povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. Ustava.

B. U odnosu na prethodno pitanje Sudu EU-a

14. Uvodno Ustavni sud napominje da se u smislu kriterija koji je Sud EU-a (tada Europski sud pravde) utvrdio u presudi broj: C-61/65 od 30. lipnja 1966., donesenoj u predmetu Vaassen-Göbbels protiv Beambtenfonds voor het Mijnbedrijf smatra sudom države članice koji u dosegu svojih nadležnosti iz članka 125. Ustava i pozivom na članak 267. UFEU-a Sudu EU može uputiti zahtjev za donošenje odluke o prethodnom pitanju.

14.1. Primjenom navedenog stajališta u ovom ustavnosudskom postupku, Ustavnom sudu dužnost je stoga razmotriti prigovore podnositeljice koje, vezane uz istaknute povrede članaka 141.c i 141.d Ustava, ona u bitnom sažima formuliranjem dvaju prethodnih pitanja (vidi t. 3. obrazloženja ove odluke), a za koja je podnositeljica i zatražila od Ustavnog suda podnošenje zahtjeva Sudu EU-a u smislu članka 267. UFEU-a.

Članak 267. UFEU-a glasi:

»Članak 267.

Sud Europske unije nadležan je odlučivati o prethodnim pitanjima koja se tiču:

(a) tumačenja Ugovora

(b) valjanosti i tumačenja akata institucija, tijela, ureda ili agencija Unije

Ako se takvo pitanje pojavi pred bilo kojim sudom države članice, taj sud može, ako smatra da je odluka o tom pitanju potrebna da bi mogao donijeti presudu, zatražiti od Suda da o tome odluči.

Ako se takvo pitanje pojavi u predmetu koji je u tijeku pred sudom neke države članice, protiv čijih odluka prema nacionalnom pravu nema pravnog lijeka, taj je sud dužan uputiti to pitanje Sudu.

Ako se to pitanje postavi u predmetu koji je u tijeku pred sudom neke države članice u pogledu osobe kojoj je oduzeta sloboda, Sud Europske unije djeluje u najkraćem mogućem roku.«

15. Iz sadržaja oba pitanja, kako su navedena u ustavnoj tužbi, Ustavni sud primjećuje da podnositeljica u biti traži (i očekuje) od Suda EU-a donošenje presude u postupku iniciranim zahtjevom iz članka 267. UFEU-a, a kojom bi tumačenjem zaštite vrijednosti, ciljeva i načela uvrštenih u članke sadržane u izvorima primarnog dijela pravne stečevine Europske Unije (acquis-a), Sud EU-a u stvari otvorio podnositeljici mogućnost drugačijeg (od postojećeg) rješavanja konkretnog spora između stranaka u glavnom postupku; spora za koji i sama podnositeljica navodi da je vezan uz tumačenje i primjenu nacionalnog pravnog izvora u postupku vođenom pred nadležnim nacionalnim sudskim tijelom.

To je osobito razvidno iz činjenice da podnositeljica, premda u sadržaju pitanja izrijekom ne upućuje na nacionalni pravni izvor države članice, također ne upućuje ni na jedan drugi mjerodavni pravni izvor sekundarnog zakonodavstva Europske unije, već pitanje argumentira paušalnim navođenjem kako se radi o »preuzetim međunarodnim obvezama« države članice Europske unije.

15.1. Polazeći od točke 8. Preporuka Suda EU-a namijenjenih nacionalnim sudovima država članica koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (»Službeni list Europske unije«, C 257/01, u daljnjem tekstu: Preporuke) od 20. srpnja 2018., Ustavni sud napominje da se zahtjev za donošenje odluke Suda EU-a u postupku iniciranim u smislu članka 267. UFEU-a ne može obrazložiti na način iz kojeg se daje zaključiti o prvenstvenoj potrebi tumačenja nedostatnog poznavanja i primjene nacionalnog prava, a bez preciznog označavanja pravnog izvora Europske unije eventualno primjenjivog na predmet glavnog postupka.

Pitanja kako ih postavlja podnositeljica: da se u prijeporu konkretnog slučaja radi o »vrijednostima pravne države iz članka 2. UEU, ciljevima Europske unije iz članka 3. UEU, te dužnostima lojalnog sudjelovanja iz članka 4. stavka 3. UEU«, za koje podnositeljica smatra da su povrijeđene, slijedom čega su učinjene povrede ograničavajući utjecale na »slobodu osnivanja iz članka 49. UFEU i slobodan protoka usluga iz članka 56. UFEU«, stoga ne upućuje na zaključak tražene sadržajne dostatnosti i meritorne prihvatljivosti u smislu točke 8. Preporuka.

Upravo iz tih razloga Ustavni sud smatra potrebnim istaknuti da su oba prethodna pitanja u sadržaju kako ih je formulirala podnositeljica nesupstancionalna, te se iz njih ne može precizno zaključiti koji dio pravne stečevine Europske unije podnositeljica smatra primjenjivim na predmet u glavnom postupku.

16. Unatoč tako formuliranim prethodnim pitanjima Ustavni sud je, polazeći od utvrđenja kako je navedeno u točki 14. obrazloženja ove odluke, slobodan procijeniti u svakom konkretnom slučaju (dakle i u slučaju koji razmatra u ovom ustavnosudskom postupku) ima li potrebe za postavljanjem prethodnog pitanja Sudu EU-a u sadržaju drugačijem od predloženog.

To osobito stoga što u slučaju da se takvo pitanje postavi u predmetu koji je u tijeku pred sudom države članice protiv čijih odluka nema pravnog lijeka na temelju nacionalnog prava, nacionalni sud je dužan uputiti prethodno pitanje Sudu EU-a u smislu članka 267. stavka 3.UFEU-a.

16.1. Međutim, na tom tragu Ustavni sud smatra potrebnim ukazati i na primjenu doktrine acte clair razvijenu u presudi Suda EU-a od 6. listopada 1982., Cilfit,C-283/81, ECLI:EU:C:1982:335, t. 8. do 11.

Doktrina acte clair primjenjiva je u situacijama kada ispravna /sadržajno pravilna primjena prava Europske unije može biti tako očigledna da ne ostavlja mjesta razumnoj sumnji u pogledu načina na koji treba riješiti eventualno postavljeno prethodno pitanje.

Drugim riječima, u presudi donesenoj u predmetu Cilfit Sud EU-a uveo je tzv. pravilo iznimke kao mogući otklon od obveze nacionalnog suda za postavljanje prethodnog pitanja u predmetu iz dosega primjene pravnih izvora pravne stečevine Europske unije, a navedeno pravilo primjenjivo je u slučajevima kada je ispravno tumačenje europskog prava tako očito, jasno i dostatno da ne postoji osnovana sumnja o tomu kako bi se taj pravni izvor Europske unije trebao primijeniti na rješenje spora stranaka u postupku koji se vodi pred nacionalnim sudskim tijelom članice.

Mjerodavni dio presude Cilfit glasi:

»8 U tom okviru potrebno je pobliže odrediti izraz ‘kad se takvo pitanje postavi’ u smislu prava Zajednice da bi se utvrdilo u kojim se uvjetima nacionalni sud, protiv čijih odluka nema pravnog lijeka u nacionalnom pravu, mora obratiti Sudu.

9 U tom pogledu valja, kao prvo, napomenuti da članak 177. ne predstavlja pravno sredstvo koje je otvoreno strankama u postupku koji je u tijeku pred nacionalnim sucem. Nije dakle dostatno da stranka smatra da se u postupku postavlja pitanje tumačenja prava Zajednice pa da dotični sud bude dužan smatrati da se pojavilo pitanje u smislu članka 177. Upravo suprotno, na nacionalnom je sudu da se u tom slučaju obrati Sudu.

10 Kao drugo, iz odnosa između drugog i trećeg stavka članka 177. proizlazi da sudovi navedeni u trećem stavku uživaju istu ovlast procjene kao i svi drugi nacionalni sudovi kad je potrebno saznati je li odluka o pitanju prava Zajednice potrebna za donošenje njihove odluke. Ti sudovi nisu dakle dužni uputiti pitanje o tumačenju prava Zajednice koje se pred njima pojavilo ako pitanje nije bitno, tj. u slučaju kada odgovor na to pitanje, koje god ono bilo, ne bi mogao imati nikakav utjecaj na rješenje postupka.

11 Suprotno, ako oni utvrde da je potrebno pozvati se na pravo Zajednice u cilju rješavanja postupka u kojem odlučuju, tada članak 177. nalaže obvezu obraćanja Sudu za svako pitanje o tumačenju koje im se pojavi.«

17. Uvažavajući citiranu praksu Suda EU-a, Ustavni sud ocjenjuje da u razmatranom slučaju, osim što postojeća stabilna i konzistentna sudska praksa domaćih hrvatskih sudova (vidi t. 10. i 10.1. obrazloženja ove odluke) ne otvara prostor propitivanja valjanosti pravnih stajališta navedenih u njoj, konkretan spor koji je u potpunosti meritorno razmotren pred za to nadležnim redovnim sudovima za sada ne zalazi u područje primjene nekog od pravnih izvora Europske unije.

18. Ustavni sud napominje da podnositeljica u reviziji podnesenoj Vrhovnom sudu nije zatražila da se postavi prethodno pitanje i predmet proslijedi Sudu EU-a. ESLJP je u predmetu Samorjai protiv Mađarske (br. 60934/13, presuda od 28. kolovoza 2018.) utvrdio da je nadležnost Vrhovnog suda ograničena na ispitivanje pitanja koja su podnesena u reviziji, a da podnositelj nije naveo razloge zbog kojih je, po njegovom mišljenju, osporena presuda prekršila članak 234. Ugovora o osnivanju Europske zajednice, u kojim je okolnostima nedostatak obrazloženja Vrhovnog suda o tim aspektima bio u skladu s domaćim postupovnim pravilima.

Uvažavajući navedenu praksu ESLJP-a, alternativni prijedlog podnositeljice ustavne tužbe da Ustavni sud, ako se ne bi smatrao sudom zadnje instance, osporenu presudu ukine i vrati Vrhovnom sudu kako bi Vrhovni sud postavio prethodno pitanje Sudu EU-a, nije osnovan i ustavnopravno prihvatljiv.

19. Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositeljice vezani uz članke 14. stavak 2., 18. stavak 1., 115. stavak 3., 141.c i 141.d Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporene presude mogle utjecati na ostvarivanje sadržaja tih ustavnih normi, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

20. Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno kao u izreci.

Obrazloženje rješenja

21. Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu u povodu rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 153/2018-8 od 2. listopada 2018., kojim je odbačena kao nedopuštena revizija protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-1026/15-3 od 26. rujna 2017. (drugostupanjsko rješenje). Drugostupanjskim rješenjem odbijena je kao neosnovana žalba podnositeljice i potvrđeno je rješenje Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-4681/11-72 od 7. siječnja 2015. kojim je odbijen prijedlog podnositeljice za prekid postupka u predmetnoj pravnoj stvari.

Ustavni sud nije nadležan za odlučivanje.

22. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 62.

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti ... kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom ... (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

(...)«

Sukladno tome, samo ona odluka kojom je nadležni sud meritorno odlučio o biti stvari, odnosno o pravu ili obvezi ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela podnositelja, jest pojedinačni akt u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona u povodu kojega je Ustavni sud, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, nadležan štititi ljudska prava i temeljne slobode podnositelja, zajamčene Ustavom.

23. U ustavnosudskom postupku ocijenjeno je da osporena rješenja ne predstavljaju pojedinačne akte u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona protiv kojih bi Ustavni sud bio nadležan pružiti ustavnosudsku zaštitu. Navedeno stajalište Ustavni sud zauzeo je u svojim rješenjima broj: U-III-676/1995 od 26. ožujka 1997., broj: U-III-1445/2000 od 11. prosinca 2000., broj: U-III-2423/2003 od 31. listopada 2003., broj: U-III-4274/2010 od 24. veljače 2011., broj:
 U-III-584/2014 od 18. ožujka 2014. (sva na www.usud.hr).

24. Slijedom navedenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u izreci.

25. Odluka i rješenje o objavi (točka II. izreke odluke i točka II. izreke rješenja) temelje se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-970/2019
 Zagreb, 24. lipnja 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) prilažem sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

U ODNOSU NA ODLUKU I RJEŠENJE USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE U PREDMETU BROJ:U-III-970/2019 od 24. lipnja 2020.

Žalim što se ne mogu složiti s mišljenjem većine da se u konkretnom ustavnosudskom predmetu broj U-III-970/2019 ustavna tužba odbije u odnosu na presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 153/2018-8 od 2. listopada 2018. godine, odnosno odbaci u odnosu na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 153/2018-8 od 2. listopada 2018. godine.

Parnični postupak koji je prethodio ovom ustavnosudskom postupku vodio se između tužitelja Zagrebačke banke d.d. Zagreb i tuženika Ljubljanske banke d.d. Ljubljana, Republika Slovenija i Nove Ljubljanske banke d.d., Ljubljana, Republika Slovenija, povodom tzv. prenesene devizne štednje pretvorene u javni dug. Postupak je dovršen osporenom revizijskom odlukom kojom je 1. odbačena revizija protiv rješenja kojim se odbijaju prijedlog tužitelja za zastojem postupka i prijedlog tuženika za prekidom postupka, te kojom je 2. odbijena revizija protiv presude Županijskog suda u Zagrebu kojom je tužbeni zahtjev na solidarnu isplatu 492.430,53 eura spp usvojen.

Prvenstveno smatram da do pravomoćnog okončanja parničnog postupka u opisanom predmetu nije niti trebalo doći, odnosno da je parnični postupak morao biti prekinut prije donošenja presude.

To stoga što su Vlada Republike Slovenije i Vlada Republike Hrvatske u Mokricama dana 11. 3. 2013. godine potpisale »Memorandum of Understanding«, sastavljen samo na engleskom jeziku, a koji je predvidio da će sudski procesi inicirani od strane dvije hrvatske banke (ZABA i PBZ) vezani uz prenesenu deviznu štednju biti u stanju »stay«, koje će stanje Republika Hrvatska osigurati, a Republika Slovenija mu se neće protiviti. Enigma je zašto je Memorandum sastavljen samo na engleskom jeziku, i koristi engleski izričaj za tehničke termine procesnog prava, kad procesna prava kako Hrvatske, tako i Slovenije (Zakon o pravdnem postopku), potječu iz istog izvora, oba poznaju prekid / prekinitev postupka kao pojam praktički identičnog sadržaja, a nijedno od dva prava na dan zaključenja Memoranduma ne poznaje »zastoj« postupka.

U parničnom postupku se, međutim, pokazalo da formulaciju »stay« parnične stranke različito tumače, i to tužitelj (hrvatska strana) kao »zastoj postupka«, a tuženici (slovenska strana) kao »prekid postupka«. Zbog toga je i došlo do gore opisanog sudskog rješenja kojim se odbija i prijedlog tužitelja za zastojem, i prijedlog tuženika za prekidom postupka, jer niti za jedan od tih prijedloga nije postojao zakonski uvjet – suglasnost suprotne strane.

Moram primijetiti da se prijedlozi parničnih stranaka u vezi zastoja / prekida postupka oba temelje na citiranom Memorandumu koji nije potpisan po parničnim strankama, već po državama iz kojih parnične stranke dolaze. To prvenstveno znači da je dužnost tumačenja takvog međunarodnog ugovora na sudu, a ne na parničnim strankama. Međunarodni ugovor za sud predstavlja izvor prava – i to izvor višeg reda, tj. nadzakonske snage – a poznavanje prava je dužnost suda, a ne stranaka.

Da je sud izvršio svoju dužnost i protumačio međunarodni ugovor (Memorandum), smatram da bi morao zaključiti da se sporni engleski termin »stay« treba prevesti kao prekid postupka, a ne kao zastoj postupka.

To prvenstveno stoga što u vrijeme potpisivanja Memoranduma u hrvatskom procesnom pravu »zastoj« postupka uopće nije postojao. Naime, Memorandum je potpisan 11. ožujka 2013. godine, dok je zastoj postupka – i to u kontekstu postupka mirenja – uveden u parnični postupak kasnije, 1. travnja 2013. godine. Napominjem, i da je Memorandumom predviđeno da će postupci između banaka biti u stanju »stay« do rješenja u sklopu Aneksa C Ugovora o sukcesiji država bivše Jugoslavije – dakle nedefiniranog trajanja, do ispunjenja uvjeta – dok je institut »zastoja« postupka, naknadno uveden u ZPP, s osobinom maksimalnog trajanja dvije godine (tj. jednu + jednu godinu).

U okviru Aneksa C i dan danas postoje otvorena, nedogovorena pitanja.

Oba ta argumenta upućuju na zaključak da su se stranke međunarodnog ugovora – Memoranduma o razumijevanju sporazumjele da bi postupke o kojima Memorandum govori trebalo prekinuti dok se ne stekne Memorandumom predviđeni uvjet, a nakon čega parnični postupak ne bi niti trebalo nastavljati.

Tako smatram da postupak – sa procesne strane – nije niti trebao doći do meritorne presude. U tom je smislu pogrešan zaključak Vrhovnog suda RH da se revizija protiv rješenja o odbijanju prekida / zastoja postupka odbaci (jer se tim rješenjem ne dovršava postupak), budući da iz međunarodnog ugovora proizlazi da se upravo time sudski postupak dovršava i pretvara u postupak zaključenja međunarodnog ugovora o sukcesiji. Vrhovni sud RH trebao je voditi računa o specifičnosti materije i o međunarodnom elementu u parnici, pa bi došao do drugačijeg, ispravnog zaključka.

Postupak, međutim, nije prekinut. To nas dovodi do drugog argumenta zbog kojeg čak niti kad je došlo do meritornog odlučivanja, tužbeni zahtjev nije smio biti usvojen.

Naime, titular potraživanja o kojem se vodi parnični postupak je isključivo Republika Hrvatska, temeljem Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« 106/93.). Potraživanje je ponudom ugovora o inkaso cesiji – koju su ponudu hrvatske banke prihvatile – na njih pokušao prenijeti tadašnji ministar financija RH, koji na to, prema Zakonu o Vladi RH, nije bio ovlašten to učiniti.

Vlada RH je na sjednici 19. 4. 2012. godine dala naknadno odobrenje ministru financija za potpis opisane ponude ugovora, da bi već 10. 5. 2012. godine to naknadno odobrenje stavila izvan snage. Jasnije rečeno, odobrenje je trajalo 21 dan, dok se parnični postupak vodio skoro 23 godine, od 7. 2. 1996. do revizijske odluke od 2. 10. 2018. godine. I naknadno odobrenje ministru financija, i povlačenje naknadnog odobrenja dogodili su se prije zaključenja Memoranduma u Mokricama.

Za ustup radi naplate ili tzv. inkaso cesiju (njem. Abtretung an Zahlungsstatt, Inkassozession) njemački komentatori BGB-a ističu da je ona po svojoj pravnoj prirodi bliska punomoći za naplatu. Slično navode i naši autori: »taj 'pravni posao je zapravo fiducijaran gdje je cesionar zapravo cedentov mandatar' (dr. I. Grbin, Ustupanje potraživanja ugovorom (cesija), Privreda i pravo, 11-12/89, str. 547.). Fiducijarna cesija »naziva se još i 'mandat na inkaso' tj. kao nalog radi isplate« (dr. B.. Vizner, Komentar Zakona o obveznim
 /obligacionim/ odnosima, Zagreb 1978., str. 1433.).

Prema odredbi članka 444. stavka 2. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« 53/91. i dr.; dalje: »ZOO '91«) kod inkaso cesije potraživanje ostaje dužnikovo (tj. u konkretnom slučaju Republike Hrvatske) do konačne naplate. Po tome se inkaso cesija razlikuje od obične cesije, čija je glavna karakteristika da »od trenutka perfektnosti cesije ... ustupioc – cedent gubi svoje dosadašnje svojstvo vjerovnika i više ne stoji u nikakvom odnosu sa dužnikom – cesusom« (dr. B.. Vizner, op. cit., str. 1440.).

Iz toga se zaključuje da je riječ o ugovoru o nalogu, mandatnom odnosu, koji u svako doba može prestati odustankom nalogodavca u smislu odredbe članka 765. stavka 1. ZOO '91.

Pravno stajalište Županijskog suda u Zagrebu, koje prihvaća i Vrhovni sud RH – da je ugovor o inkaso cesiji perfektan sa davanjem naknadnog odobrenja 19. 4. 2012. godine, dok povlačenje naknadnog odobrenja nema pravnog učinka na ugovor (jer se »nakon toga može samo raskinuti«) – smatram pogrešnim i nategnutim tumačenjem zakona. To bi značilo da dužnik tj. cedent od jednom zaključene inkaso cesije više ne bi mogao odustati, a što nije točno u svjetlu gornje argumentacije, niti u pravnoj teoriji za takav stav postoji uporište.

Pravilno tumačenje zakona bilo bi kako slijedi: prvotna nevaljana ponuda za zaključenje ugovora o inkaso cesiji u smislu članka 55. stavka 3. ZOO '91. naknadnom je suglasnošću postala valjana za razdoblje od početka parnice do dana kada je suglasnost dana tj. do 19. 4. 2012. godine. Međutim, stavljanjem van snage naknadnog odobrenja suglasnost je prestala 10. 5. 2012. godine, jer je nalogodavac u smislu citirane odredbe članka 765. stavka 1. ZOO '91 odustao od naloga.

To dalje znači da u vrijeme zaključenja glavne rasprave u konkretnom parničnom predmetu tužitelj Zagrebačka banka d.d. Zagreb nije bio titular prava koje mu je dosuđeno, niti je to bio za čitavog trajanja parnice. Ako tužitelj nije titular prava koje u parnici traži, jedina moguća odluka suda je odbijanje tužbenog zahtjeva.

Cijelo vrijeme, kako kroz parnicu, tako i sada, nameće se pitanje kako međunarodni ugovor između dvije osobe javnog prava utječe na parnicu između osoba privatnog građanskog prava, odnosno veže li obveza koju je preuzela Republika Hrvatska i Zagrebačku banku d.d. Zagreb u konkretnom parničnom postupku.

Bez pretenzija da na ovom mjestu pokušam dati cjeloviti odgovor (iako se on djelomično da iščitati iz gornje analize), pokušat ću dati odgovor argumentom a contrario.

Dakle, kad država Republika Hrvatska ne bi imala utjecaj na procesne dispozicije ZABA d.d. kao tužitelja u konkretnom parničnom sporu, kad država Republika Hrvatska u vrijeme potpisivanja Memoranduma više ne bi mogla utjecati na sudbinu tražbine koja je bila predmet cesije (ako je naknadno odobrenje neopozivo, kako sudovi smatraju) – kako bi onda Republika Hrvatska uopće pristupila zaključenju Memoranduma u Mokricama 2013. godine? Tada bi cijeli Memorandum bio bespredmetan sa stajališta RH, jer bi tada ona, kao ugovorna strana, ugovarala za sebe obveze koje uopće ne može ispuniti. To bi, svakako, bilo neozbiljno, i teško je i pretpostaviti takvo postupanje države.

A ako je, pak, država ugovorila nešto na što može utjecati, onda su sudovi pogrešno sudili. To je ili – ili, logika je neumoljiva. Tada je parnični postupak trebalo prekinuti, odnosno barem je parnični postupak morao završiti odbijajućom presudom.

Kako se od ta dva jedina moguća rezultata parničnog postupka nije dogodio niti jedan, smatram da su tuženicima – podnositeljima ustavne tužbe prekršena ustavna prava, posebno pravo na pravično suđenje iz članka 29. Ustava RH. Ustavnu tužbu trebalo je usvojiti, a odluke Vrhovnog suda RH protiv kojih je podnesena ustavna tužba trebalo je ukinuti.

Smatrajući iznesene argumente dostatnima, ne smatram za potrebno da se u ovom izdvojenom mišljenju bavim ostalim prigovorima podnositelja ustavne tužbe.

Zagreb, 30. lipnja 2020.

Sudac
 Andrej Abramović, v. r.