## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske brojU-III-22/2006 od 5. srpnja 2006.

### NN 89/2006 (7.8.2006.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske brojU-III-22/2006 od 5. srpnja 2006.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2114**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sutkinja Jasna Omejec, predsjednica Vijeća, te suci Marijan
Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. P. iz S., kojeg zastupaju
odvjetnici M. i M. K. iz R., na sjednici održanoj 5. srpnja 2006. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukidaju se:
– presuda Županijskog suda u Gospiću broj: Gž-529/04-2 od 22. studenoga 2005.
godine i
– presuda Općinskog suda u Senju broj: P-74/98 od 22. listopada 2004. godine.
III. Predmet se vraća na ponovni postupak Općinskom sudu u Senju.
IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Gospiću, broj:
Gž-529/04-2 od 22. studenoga 2005. godine, kojom je odbijena žalba podnositelja
i potvrđena presuda Općinskog suda u Senju broj: P-74/98-41 od 22. listopada
2004. godine.
Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja (tužitelja u
tom postupku) kojim je tražio utvrđenje da je kupovinom zemljišta i dosjelošću
te građenjem stekao pravo vlasništva stambene kuće na zemljištu označenom kao
k.č. broj 271/6, k.o. Grad Senj. Istom presudom usvojen je tužbeni zahtjev
tuženika S. i D. R., te je utvrđeno da je M. P., prednik tuženika na temelju
usmenog ugovora o zajedničkoj gradnji kuće u S., P. 12, sklopljenim sa svojim
bratom (podnositeljem ustavne tužbe) i na temelju građenja stekao pravo
vlasništva kuće u S., P. 12, izgrađenoj na k.č. broj 271/6, k.o. Grad Senj, tada
u vlasništvu svakog u 1/2 suvlasničkog dijela, pa je slijedom toga podnositelj
dužan priznati da su S. i D. R. na temelju valjanog darovnog ugovora sklopljenog
18. srpnja 2000. godine sa svojim prednikom M. P. stekli pravo vlasništva, svaki
u 1/4 dijela, sporne kuće u S., što u naravi predstavlja cijeli I. kat kuće s
balkonom, dva ulaza, dograđenom garažom sa sjeverne strane I. kata kuće, konobom
(podrumom) u suterenu s južne strane kuće i razmjernom dijelu okućnice.
Točkom 2. naloženo je podnositelju da se iseli zajedno sa svim osobama i
stvarima iz navedenog dijela stambene kuće u S.
2. Podnositelj smatra da su osporenim presudama povrijeđena ustavna prava
zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava,
te odredbe članaka 3., 5. stavka 2. i 117. Ustava.
U obrazloženju ustavne tužbe ističe da je prema zauzetom pravnom shvaćanju
prvostupanjskog suda, koje je potvrđeno presudom drugostupanjskog suda, između
stranaka, braće P., I. i M., postojao prešutni dogovor o zajedničkoj gradnji
sporne kuće, koji se može pretpostaviti zbog ponašanja stranaka. Kako je
nesporno suvlasništvo na zemljištu svakog brata u 1/2 dijela, sudovi smatraju da
se to suvlasništvo treba protegnuti i na objekt izgrađen na zemljištu.
Podnositelj smatra da je pogrešno i neprihvatljivo tumačenje sudova o pasivnosti
podnositelja glede utuženja njegovog isključivog prava vlasništva na spornoj
kući kroz razdoblje od 20 godina, na njegovu štetu, jer je podnositelj brojnom
dokumentacijom koja glasi na njegovo ime, dokazao da je bio savjesni graditelj
(imao ishođenu građevinsku dozvolu na svoje ime), a i ubirao je sve plodove
spornoga dijela kuće (I. kata) od najma podstanarima i turistima, te je u svom
posjedu držao cijelu kuću kao savjesni posjednik da ga nitko nikada u istome
nije smetao. S druge strane, brat M. se nastanio u SR Njemačkoj i tamo zasnovao
obitelj.
Pobijane presude nisu utemeljene na zakonu jer ne sadrže niti jednu materijalnu
zakonsku odredbu, a pozivaju se na stjecanje prava vlasništva građenjem.
Gradnja je započela 1968. godine, a potpuno je dovršena osamdesetih godina
prošloga stoljeća, te nema dvojbe da se na sporni odnos trebaju primjenjivati
odredbe zakona koji su bili na snazi u vrijeme gradnje, a to su do 1. rujna
1980. godine pravna pravila Općeg građanskog zakonika, a od tada do potpunog
dovršenja gradnje odredbe Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima (»Službeni
list SFRJ« broj 6/80.), a ne odredbe Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim
pravima (»Narodne novine«, broj 91/96.), na koje se poziva prvostupanjska
presuda.
Podnositelj je kao jedini ovlaštenik prava na građenje iz odobrenja za građenje
od 30. rujna 1968. godine očito bio savjesni (pošteni) graditelj, jer da je kod
brata M. postojala volja za izgradnju objekta tada bi se on uključio u postupak
izdavanja građevne dozvole, jer je bio upisan kao suvlasnik u 1/2 dijela
tadašnjeg prava korištenja neizgrađenog građevinskog zemljišta.
On tako nije postupio, te je sljedećih 20 godina zadržao posve istu pasivnost
oko ishođenja građevinske dokumentacije, te je u potpunosti prepustio posjed
kuće svom bratu, podnositelju ustavne tužbe.
Prema pravnom pravilu paragrafa 418. Općeg građanskog zakonika, ako je vlasnik
zemljišta znao za građenje, pa ga nije odmah zabranio poštenom graditelju, ne
može on iskati za zemljište nego opću cijenu.
Brat podnositelja M. P. znao je za gradnju i nije je odmah zabranio, te kako je
podnositelj spornu kuću gradio vlastitim sredstvima i radom, tuženici mogu od
podnositelja samo tražiti naknadu tržišne vrijednosti za 1/2 dijela čestice na
kojoj je kuća sagrađena.
Isto tako i Zakon o vlasništvu i drugim stvarnim pravima u članku 24., regulira
pravo građenja na tuđem zemljištu poštenog (savjesnog) graditelja i nepoštenog
vlasnika zemljišta, na način da osoba koja može biti nositelj prava vlasništva,
a koja izgradi zgradu ili drugi građevinu na zemljištu na koje drugi ima pravo
vlasništva (graditelj), stječe pravo vlasništva i na zemljište na kojem je
izgrađen objekt, ako nije znala niti je mogla znati da gradi na tuđem zemljištu,
a vlasnik zemljišta je znao za izgradnju i nije se odmah usprotivio.
Kako je podnositelj imao urednu građevinsku dozvolu na svoje ime za gradnju
sporne kuće i na suvlasničkom dijelu zemljišta svoga brata, koji je za to znao i
nije se tome protivio, stekao je pravo vlasništva na čitavoj kući.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. U prvostupanjskom postupku utvrđeno je da je gradnja sporne kuće započela
1968. godine i da je 1972. godine bila dovršena, te da su u kući živjeli
roditelji podnositelja sada pok. F. i S., te brat M. P. U početku i u vrijeme
trajanja izgradnje sinovi su stanovali kao podstanari u S., te su nakon
izgradnje u prizemlju stanovali roditelji zajedno sa sinom M., te je nakon toga
podnositelj došao živjeti na I. etažu. Kasnije je on preselio u prizemlje, a na
katu su stanovali podstanari, a brat M. P. je 1972. godine odselio u Njemačku na
privremeni rad gdje je zasnovao obitelj i živio do smrti.
Prvostupanjski je sud utvrdio da se u ovom slučaju radi o gradnji obiteljske
kuće u kojoj su sudjelovali zajednički otac i sinovi, a u kojoj su izgradnji
sudjelovali uz sinove i svi ostali članovi šire obitelji i prijatelji.
Podnositelj je digao kredit za izgradnju sporne obiteljske kuće.
Odobrenje za građenje sporne kuće izdala je Skupština Općine Senj 30. rujna
1968. godine samo podnositelju.
Iz saslušanja brojnih svjedoka, sud je utvrdio neosnovanim tužbeni zahtjev
podnositelja da je spornu zgradu stekao dosjelošću, jer je za stjecanje
nekretnine dosjelošću potrebno da je posjed zakonit, istinit i pošten.
Prvostupanjski sud utvrđuje da podnositelj nije kvalificirani posjednik u smislu
članka 159. u svezi s člankom 18. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima
(»Narodne novine«, broj 91/96.). Također nije prihvaćen ni tužbeni zahtjev da je
pravo vlasništva kuće stečeno kupovinom ili građenjem.
Nasuprot tome, usvojen je protutužbeni zahtjev kako je opisano u točki 1.
obrazloženja ove odluke.
Drugostupanjski sud je odbio žalbu podnositelja utvrđujući da je u provedenom
prvostupanjskom postupku činjenično stanje pravilno i potpuno utvrđeno, te da je
na isto pravilno primijenjeno materijalno pravo (ne navodeći koje).
4. U ovom ustavnosudskom postupku mjerodavne su sljedeće zakonske odredbe:
Odredba članka 388. stavka 2. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima:
*Stjecanje, promjena, pravni učinci i prestanak stvarnih prava do stupanja na
snagu ovoga Zakona prosuđuje se prema pravilima koja su se primjenjivala u
trenutku stjecanja, promjene i prestanka prava i njihovih pravnih učinaka.*
Odredba paragrafa 418. Općeg građanskog zakonika:
*Ako je tko gradio od svoje građe na tuđem zemljištu, bez znanja i protiv volje
vlasnika, zgrada pripada vlasniku zemljišta. Pošteni gradilac može iskati
naknadu troškova potrebitih i korisnih; a s gradiocem nepoštenim postupa se kao
s onim, koji bez naloga obavlja tuđe poslove. Ako je vlasnik zemljišta znao za
građenje, pa ga nije odmah zabranio gradiocu poštenomu; on ne može iskati za
zemljište nego općenu cijenu.*
5. Iz utvrđenog činjeničnog stanja u provedenom sudskom postupku proizlazi da je
sporna kuća izgrađena u razdoblju od 1968. do 1972. godine, na temelju odobrenja
za građenje koje glasi na ime podnositelja, a na zemljištu koje je bilo upisano
kao suvlasništvo podnositelja i njegovog pok. brata M. P.
Dakle, primjenom članka 388. stavka 2. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim
pravima, sporni odnos između podnositelja i nasljednika pok. brata trebalo je
raspraviti primjenom propisa koji se primjenjivao u vrijeme nastanka spornog
odnosa, odnosno, u ovom slučaju pravnog pravila iz paragrafa 418. austrijskog
Općeg građanskog zakonika.
Iz obrazloženja osporenih presuda razvidno je da su sudovi sporni odnos
raspravili primjenom odredbi Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima, koje
propisuju nastanak i prestanak stvarnih prava u razdoblju nakon njegova stupnja
na snagu (1. siječnja 1997. godine, članak 396. tog Zakona).
Prema navedenom pravnom pravilu, pošteni graditelj na tuđem zemljištu je
građenjem stjecao pravo vlasništva zgrade i zemljišta, uz plaćanje naknade
vlasniku zemljišta u visini cijene zemljišta na kome je zgrada izgrađena. Tako
je u presudi Vrhovnog suda Hrvatske broj: Gž-1653/66 od 27. kolovoza 1967.
godine, navedeno:
*»Ako je vrijednost zgrade sagrađene na tuđem zemljištu znatno veća od
vrijednosti zemljišta, onda gradilac koji je gradio svojim sredstvima – makar
vlasnik zemljišta i nije znao za građenje – stječe pravo vlasništva ne samo
zgrade nego i zemljišta koje pokriva i toliko okolnog zemljišta koliko je
potrebno za normalno korištenje zgrade«.*
6. Ustavni sud utvrđuje da je osporenim presudama podnositelju povrijeđeno
ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava, koji glasi:
Svi su pred zakonom jednaki.
Osporenim presudama povrijeđeno je podnositeljevo ustavno pravo propisano
člankom 14. stavkom 2. Ustava, jer je podnositelju naloženo iseljenje iz dijela
sporne zgrade, a da u postupku nije primijenjeno mjerodavno materijalno pravo
koje je važilo u trenutku nastanka spornog odnosa stranaka glede te zgrade.
7. Povrede ostalih ustavnih prava Ustavni sud nije razmatrao s obzirom da je
utvrdio povredu ustavnog prava propisanog člankom 14. stavkom 2. Ustava.
8. Na temelju odredbe članka 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 42/02.) odlučeno je kao u
izreci, dok se odluka o objavi temelji na odredbi članka 29. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-22/2006
Zagreb, 5. srpnja 2006.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 89/2006-2114
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)