## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-539/2008 od 12. lipnja 2012.

### NN 75/2012 (6.7.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-539/2008 od 12. lipnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1758

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Snježana Bagić, zamjenica predsjednice Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović i Duška Šarin, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula HKAIG, koju zastupa T. M., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 12. lipnja 2012. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-3250/05 od 18. rujna 2007.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnijela je HKAIG iz Z., koju pred Ustavnim sudom zastupa T. M., odvjetnik u Z. (u daljnjem tekstu: podnositeljica). Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

Podnositeljica u ustavnoj tužbi tvrdi da su joj sudskom odlukom povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76./10.).

Ustavnu tužbu podnosi protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-3250/05 od 18. rujna 2007. kojim je ukinuta presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: P-2006/05 od 5. svibnja 2005. i odbačena tužba podnositeljice (u daljnjem tekstu: osporeno rješenje).

Prvostupanjskom presudom ukinut je platni nalog sadržan u rješenju Općinskog suda u Zagrebu broj: Ovrv-30902/03 od 12. siječnja 2004. kojim je tuženoj naloženo da podnositeljici, na ime neplaćene članarine, isplati određeni novčani iznos s pripadajućom zakonskom zateznom kamatom i trošak ovršnog postupka, te je odbijen zahtjev podnositeljice za naknadu parničnog troška.

1.2. Za potrebe ustavnosudskog postupka, a na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) zatražena je dostava parničnog spisa broj: P-2006/05.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. Podnositeljica (tada ovrhovoditeljica) je protiv tužene (tada ovršenice) Općinskom sudu u Zagrebu podnijela prijedlog za ovrhu na temelju vjerodostojne isprave radi prisilne naplate iznosa nepodmirene članarine te je 12. siječnja 2004. doneseno rješenje o ovrsi broj: Ovrv-30902/03. U povodu prigovora ovršenice, rješenje o ovrsi stavljeno je izvan snage, ukinute su provedene radnje, a postupak je nastavljen kao u povodu prigovora protiv platnog naloga.

2.1. Presudom broj: P-2006/05 od 5. svibnja 2005. prvostupanjski sud je u cijelosti ukinuo platni nalog sadržan u rješenju o ovrsi s obrazloženjem:

»(...)

Sud smatra kako ZHKAIG jasno i nedvosmisleno uređuje situaciju kada članu Komore miruje članstvo u istoj. Kako je i gore navedeno, za vrijeme mirovanja članstva ovlaštenom arhitektu, odnosno ovlaštenom inženjeru miruju i sva prava i obveze koje proizlaze iz članstva u Komori ... Obzirom na činjenicu da Zakon ne radi razliku između pojedinih obveza članova Komore već jasno navodi da za vrijeme mirovanja članstva članovima miruju sve obveze sud je mišljenja da tu spada i ta obveza.

(...).«

2.2. Osporenim rješenjem ukinuta je prvostupanjska odluka i odbačena je tužba podnositeljice s obrazloženjem:

»(...)

Kako tužitelj u ovom predmetu zahtijeva isplatu neplaćenih članarina, koja predstavlja materijalnu obvezu tuženika koja proistječe iz članstva u Komori (čl. 82. toč. 28. Statuta), što nije imovinskopravni zahtjev o kojem je nadležan odlučivati parnični sud (čl. 1. ZPP), to nisu bile ispunjene pretpostavke za pokretanje postupka pred sudom, te je temeljem čl. 16. st. 1. i čl. 354. st. 2. toč. 2. ZPP valjalo odlučujući o žalbi tužitelja ukinuti pobijanu presudu i odbaciti tužbu (čl. 369. st. 2. ZPP), što je za žalitelja (donošenje procesne odluke o odbacivanju tužbe) povoljnije nego ukidanje rješenja o ovrsi.

(...).«

2.3. Nakon što je uredno zaprimila osporeno rješenje podnositeljica je, na temelju članka 62. Ustavnog zakona, Ustavnom sudu podnijela tužbu sa zahtjevom da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine osporeno rješenje.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

3. Podnositeljica smatra da joj je osporenim rješenjem povrijeđeno ustavno pravo na pristup sudu, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske te člankom 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj: 18/97., 6/99., pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

Podnositeljica navodi da joj je navedenim rješenjem onemogućen pristup sudu radi naplate duga na ime članarine te u tom smislu dodaje:

»Odredbe o stegovnom postupku, stegovnoj odgovornosti te stegovnim mjerama utvrđene kako člancima 38. do 46. Zakona o Hrvatskoj komori arhitekata i inženjera u graditeljstvu, tako i člancima 84. do 107. Statuta Hrvatske komore arhitekata i inženjera u graditeljstvu (NN 147/2005 – pročišćeni tekst) na koje se poziva Županijski sud u Zagrebu uopće nemaju nikakve veze s postavljanjem imovinskopravnog zahtjeva prema članu Komore za isplatu neplaćene članarine u parnici pred redovnim sudom ... postupak pred disciplinskim tijelima i eventualno kažnjavanje člana izricanjem stegovne mjere, bila to novčana kazna ili druga kazna, nikako ne znači da bi time član bio oslobođen obveze na plaćanje članarine. U pogledu isplate članarine Komora, odnosno podnositelj ustavne tužbe, i njezin član su u obveznopravnom odnosu, a ispunjenje te obveze podnositelj ustavne tužbe može zahtijevati samo u parničnom postupku, a ne u stegovnom postupku. Stegovna odgovornost člana Komore zbog neplaćanja članarine potpuno je odvojena od njegove obveze da podmiri članarinu Komori ...

(...).«

Također, smatra da je, odbacivanjem tužbe, sud počinio povredu načela tzv. reformatio in peius.

IV. MJERODAVNO PRAVO

4. Za ocjenu osnovanosti ustavne tužbe mjerodavni su članak 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03.; u daljnjem tekstu: ZPP), članak 18. stavak 2. Zakona o sudovima (»Narodne novine« 150/05., 16/07., 113/08., 153/09., 116/10. i 27/11.) te članak 29. Statuta podnositeljice (»Narodne novine« broj 40/99.; u daljnjem tekstu: Statut) koji glase:

»Članak 1.

Ovim se zakonom uređuju pravila postupka na temelju kojih sud raspravlja i odlučuje u sporovima o osnovnim pravima i obvezama čovjeka i građanina, o osobnim i obiteljskim odnosima građana te u radnim, trgovačkim, imovinskim i drugim građansko-pravnim sporovima, ako zakonom nije za neke od tih sporova određeno da u njima sud rješava po pravilima kojeg drugog postupka.«

»Članak 18.

(...)

(2) Općinski sudovi rješavaju u svim predmetima iz članka 3. stavka 2. ovoga Zakona koji nisu stavljeni u djelokrug nekoga drugog suda ili javnog bilježnika.

(...).«

»Članak 29.

Ovlašteni arhitekt i ovlašteni inženjer dužni su plaćati Komori članarinu i ostala davanja koje utvrde tijela Komore i razrede.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom, Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljene slobode zajamčene Ustavom. Ustavni sud u tom smislu svoje odluke zasniva na činjenicama utvrđenim u sudskom postupku, osim ako podnositelj ustavne tužbe ne iznese ozbiljnije, relevantne i dostatne razloge zbog kojih je od tog pravila potrebno odstupiti.

5.1. Ustavni sud primjećuje da su prigovori podnositeljice usmjereni prema rješenju Županijskog suda u Zagrebu jer joj je navedenim rješenjem, u povodu žalbe podnositeljice, ukinuta prvostupanjska odluka i odbačena njezina tužba podnesena u ovoj pravnoj stvari s obrazloženjem da zahtjev za isplatu neplaćenih članarina nema imovinskopravni karakter zbog čega odlučivanje o tužbenom zahtjevu, sukladno članku 1. ZPP-a, ne ulazi u nadležnost parničnog suda.

5.2. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. Konvencije glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama (...)

(...)«

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ... svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. (...)

(...)«

5.3. Sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. Konvencije ograničen je na jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje. Ustavni sud napominje da članak 29. stavak 1. Ustava i članak 6. Konvencije osigurava svakome pravo da od suda zatraži i dobije djelotvornu sudsku zaštitu u vezi sa svojim pravima ili obvezama. Riječ je o »pravu na sud«, kojemu je važan aspekt i pravo na pristup sudu.

Nesporno je da pravo na pristup sudu nije i ne može biti apsolutno. Ono je podvrgnuto ograničenjima (osobito kad je riječ o pretpostavkama koje se tiču dopuštenosti ulaganja pravnih sredstava), budući da po samoj svojoj naravi zahtijeva regulaciju države, koja u tom pitanju ima izvjesnu slobodu procjene. Ta ograničenja, međutim, ne smiju umanjiti pristup sudu na takav način ili do takve mjere da time bude narušena sama bit »prava na sud«. Takva se ograničenja također neće smatrati suglasnima članku 29. stavku 1. Ustava i članku 6. Konvencije ako nisu propisana radi ostvarenja legitimnog cilja ili ne postoji razuman odnos razmjernosti između sredstava koja su upotrijebljena i cilja koji se namjeravao postići (usp. presudu Sotiris, § 15. i presudu Běleš, § 61., te odluku Ustavnog suda broj: U-III-1/2009 od 3. studenoga 2010. – »Narodne novine« broj 126/10.).

Navedena postupovna jamstva, sukladno citiranoj odredbi članka 29. stavka 1. Ustava, sukladno sadržaju i smislu članka 6. stavka 1. Konvencije, kao i sukladno ustaljenom stajalištu i praksi Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud), trebaju svima osigurati pravo da svaki zahtjev koji se odnosi na njihova prava i obveze građanske prirode podnesu sudu. Oblike tako zajamčenog »prava na sud« čini i pravo na pokretanje postupka pred sudom, i pravo na rješavanje spora od strane suda, kao i pravo na pristup sudu u ovršnim postupcima to jest pravo na provedbu sudskih odluka (odnosno drugih akata koji se prema unutarnjem pravu države provode sudskom ovrhom), a moguće je u oblike »prava na sud« uvrstiti i pravo na djelotvoran pravni lijek (članak 13. Konvencije), shvaćen također kao zahtjev koji se odnosi na prava i obveze građanske prirode.

Posebno se napominje da nije zadaća Ustavnog suda preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. To se osobito tiče interpretacije zakonskih pravila postupovne naravi, kao što su pretpostavke za podnošenje pravnih sredstava. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda. Stoga kada ispituje eventualnu povredu ustavnog prava na pristup sudu, Ustavni sud ne smije svojim tumačenjem mjerodavne zakonske odredbe zamijeniti tumačenje koje je dao Županijski sud u Zagrebu, osim ako i u mjeri u kojoj utvrdi da je ono »flagrantno i očito arbitrarno« te uzrokuje povredu Ustava (presuda Europskog suda u predmetu Kononov protiv Lativije, § 108).

Slijedom navedenog, samo po sebi nije prijeporna činjenica da je u nekom sudskom postupku sud otklonio svoju nadležnost za odlučivanje u predmetu i odbacio tužbu. Prijeporno može biti koliko je u takvom slučaju stvarna i djelotvorna zaštita prava pod uvjetima kojima je pravo na pristup sudu ograničeno.

6. Obzirom na navode ustavne tužbe, u ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud treba odgovoriti na pitanje: jesu li učincima interpretacije pravila o nadležnosti parničnog suda (članak 1. ZPP-a) što je za posljedicu imalo odbacivanje tužbe podnositeljice u konkretnom slučaju dovelo do povrede ustavnog i konvencijskog prava podnositeljice na pristup sudu, jednog od bitnih aspekta prava na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. Konvencije?

7. U konkretnom slučaju, predmet spora među strankama jest zahtjev podnositeljice za isplatu iznosa nepodmirene članarine u utuženom razdoblju. Među strankama nije sporno da je tužena upisana u Imenik ovlaštenih arhitekata s danom 19. listopada 1999.

Ustavni sud primjećuje da je o pravima podnositeljice odlučio neovisni i nepristrani sud prvog stupnja. Nadalje, Ustavni sud primjećuje da je podnositeljica u konkretnom slučaju imala pristup Županijskom sudu u Zagrebu, ali samo do stupnja utvrđenja da se tužba podnositeljice odbacuje zbog toga što predmet spora – zahtjev za isplatu neisplaćenog duga članarine ne predstavlja imovinskopravni zahtjev o kojem bi bio dužan odlučivati parnični sud u smislu članka 1. ZPP-a.

Međutim, sama činjenica da je podnositeljica imala pravnu mogućnost podnošenja žalbe sudu ne dovodi nužno, sama po sebi, do ispunjenja pretpostavki koje proizlaze iz članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. Konvencije. I dalje ostaje da se utvrdi je li stupanj tog pristupa dostatan da stranci osigura »pravo na sud« sa stajališta načela vladavine prava u demokratskom društvu. Istovjetno stajalište u odnosu na članak 6. stavak 1. Konvencije zastupa Europski sud. On opetovano ističe da su pravila koja uređuju formalne »korake« koji se moraju poduzeti pri podnošenju pravnog sredstva usmjerena na osiguranje »pravilnog upravljanja pravdom« (proper administration of justice), osobito pravne sigurnosti (legal certainty).

7.1. Polazeći od sadržaja članka 1. ZPP-a i članka 18. stavka 2. Zakona o sudovima, Ustavni sud primjećuje da je Općinski sud nadležan, između ostalog, odlučivati u građansko-pravnim sporovima koji nisu stavljeni u djelokrug nekoga drugog suda ili javnog bilježnika. Nadalje, polazeći od sadržaja članka 29. Statuta razvidno je da su članovi podnositeljice dužni Komori plaćati članarinu i ostala davanja koje utvrde tijela Komore.

Isto tako, Ustavni sud primjećuje da je u obrazloženju osporenog rješenja Županijski sud u Zagrebu pošao od interpretacije članaka 81. i 84. Statuta podnositeljice koji se odnose na stegovnu odgovornost članova Komore za povrede dužnosti i ugleda arhitekata ili inženjera. Međutim, navedenim odredbama nije regulirano pitanje prisilne naplate dugovanog iznosa članarine a što je bio predmet spora o kojem je odlučeno rješenjem koje je predmet ovog ustavnosudskog postupka. Naime, ni Statut pa tako ni Zakon o Hrvatskoj komori arhitekata i inženjera u graditeljstvu (»Narodne novine« broj 47/98.) ne sadrže odredbe o nadležnosti i postupku za slučaj prisilne naplate dugovanog iznosa članarine. Ocjena je Ustavnog suda da se stegovna odgovornost člana Komore zbog neplaćanja članarine za što je Statutom propisana novčana kazna (članak 84. stavak 2. Statuta) ne može poistovjetiti s postupkom prisilne naplate dugovanog iznosa članarine podnositeljici.

Ustavni sud također primjećuje da se Županijski sud u Zagrebu zbog zauzetog stajališta glede pravne naravi zahtjeva podnositeljice za isplatu nepodmirenog iznosa članarine, nije uopće upuštao u odlučivanje o meritumu spora odnosno o tome postoji li zakonska odnosno statutarna obveza člana Komore na isplatu članarine za vrijeme mirovanja članstva člana u Komori ili takva obveza člana ne postoji.

7.2. Ustavni sud napominje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske u nekoliko svojih odluka donesenih u postupku prisilne naplate članarine (npr. presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: 1286/1993. od 6. prosinca 2004., zatim presuda broj: Rev 2418/1993. od 12. listopada 2004., te presuda broj: Rev-708/00 od 10. rujna 2003.) meritorno odlučio o tužbenim zahtjevima, prihvaćajući time nadležnost parničnog suda da odlučuje u pravnim stvarima glede prisilne naplate članarine. U konkretnom slučaju, Ustavni sud nije našao okolnosti da se navedeno stajalište mutatis mutandis ne bi moglo primijeniti i u slučaju podnositeljice.

8. Slijedom navedenog utvrđenja, ocjena je Ustavnog suda da je odbacivanjem tužbe primjenjujući odredbe koje se odnose na stegovnu odgovornost člana Komore Županijski sud u Zagrebu pogrešno interpretirao pravila o nadležnosti parničnog suda što je za posljedicu dovelo do povrede prava podnositeljice na pristup sudu, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. Konvencije.

9. Stoga, a na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

10. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-539/2008

Zagreb, 12. lipnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenica predsjednice

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 75/2012-1758