## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1783/2006 od 20. svibnja 2008.

### NN 69/2008 (13.6.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1783/2006 od 20. svibnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2321**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Marko
Babić, Snježana Bagić, Mario Kos, Davor Krapac i Jasna Omejec, članovi Vijeća, u
postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo R. Ž. iz P., kojeg zastupaju
punomoćnici S. O. i S. O. S., odvjetnici iz P., na sjednici održanoj 20. svibnja
2008. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se presuda Županijskog suda u Puli broj: Gž-1577/05-4 od 10. travnja
2006. godine.
III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Puli na ponovni postupak.
IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba je podnijeta protiv presude Županijskog suda u Puli broj: Gž-1577/05-4
od 10. travnja 2006. godine.
Tom je presudom uvažena žalba tuženika U. B. d.d. P. i preinačena je presuda
Općinskog suda u Puli posl. broj: P-559/01-65 od 27. siječnja 2005. godine na
način da je tužbeni zahtjev podnositelja ustavne tužbe, kao tužitelja u postupku
radi isplate, u cijelosti odbijen kao neosnovan.
Navedenom prvostupanjskom presudom usvojen je tužbeni zahtjev podnositelja kojim
je tražio da mu tuženik isplati iznos od 35.234,18 kuna, zajedno sa zateznim
kamatama koje teku na iznose i za razdoblja pobliže navedene u izreci iste
presude (točka I. izreke).
Točkom II. izreke iste presude naloženo je tuženiku da podnositelju naknadi
prouzročeni parnični trošak u iznosu od 24.796,50 kuna, sve u roku od 8 dana,
dok je točkom III. izreke odbijen zahtjev podnositelja za naknadu parničnog
troška u preostalom iznosu od 2.873,10 kuna.
2. Podnositelj smatra da mu je osporenom odlukom drugostupanjskog suda
povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. kojim je propisana
jednakost svih pred zakonom.
Povredu navedenog ustavnog prava obrazlaže navodima koji se svode na tvrdnje o
pogrešnoj primjeni materijalnog prava ističući kako je isplata, koju je
zahtijevao od poslodavca, novčano potraživanje iz radnog odnosa za koje, u
smislu odredbe članka 126. stavka 4. Zakona o radu (»Narodne novine“, broj
38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82/01., 114/03., 142/03., 30/04. i 137/04. –
pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: ZR), nije bilo potrebno prethodno se
obratiti poslodavcu radi zaštite prava.
Ovo tim više, navodi dalje podnositelj, što nije niti mogao poništavati odluke
poslodavca kojih nije ni bilo.
Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporene odluke drugostupanjskog suda
i vraćanje predmeta istome sudu na ponovni postupak i odlučivanje.
3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Puli
broj: P-559/01.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Uvidom u pribavljeni spis, osporenu odluku i drugu dokumentaciju koja se u
njemu nalazi, razvidno je da je podnositelj protiv tuženika, inače svojeg
poslodavca, podigao tužbu radi isplate.
Tužbu je temeljio na tvrdnjama da je bio zaposlen kod tuženika na radnom mjestu
rukovoditelja radionice, te da je dana 15. ožujka 1997. godine doživio povredu
na radu (povrijedio koljeno lijeve noge), zbog čega je bio na bolovanju od 17.
ožujka 1997. do 31. ožujka 1997. godine, a nakon toga je zbog istog razloga i
pogoršanja zdravstvenog stanja proveo na bolovanju od 16. lipnja 1997. do 22.
listopada 1999. godine.
Nakon zaključenja bolovanja, počev od dana 23. listopada 1999. godine tj. kada
se javio poslodavcu, poslodavac ga nije vratio na njegovo radno mjesto već mu je
rečeno da traže posao za njega, te da do tada iskoristi godišnji odmor.
Navodi dalje, kako se poslodavcu javljao svakih 7 do 10 dana radi povratka na
posao, ali da ga on nije pozivao na rad unatoč tome što njegovo radno mjesto
nije bilo ugašeno.
Na njegovo radno mjesto poslodavac je zaposlio drugog radnika sa nižom stručnom
spremom i manje radnog iskustva od njegovog.
Nakon zaključenog bolovanja bio je potpuno sposoban za rad, ali ga je poslodavac
unatoč tome sve do dana 23. svibnja 2000. godine uputio na prinudno čekanje,
iako mu za to nikada nije bilo uručeno nikakvo rješenje.
Ističe, kako su u razdoblju od 23. listopada 1999. godine do 23. svibnja 2000.
godine njegova mjesečna primanja bila izračunata na temelju prosječne plaće za
mjesece ožujak, travanj i svibanj 1997. tj. tri mjeseca prije započetog
bolovanja, iako su ta primanja trebala biti usklađena s primanjima radnika u
1999., odnosno 2000. godini.
Smatrajući da je period čekanja direktno uvjetovan njegovom povredom na radu,
jer da do toga nije došlo nastavio bi raditi na svojemu radnom mjestu, te bi mu
poslodavac bio dužan isplatiti plaću, to je postavio tužbeni zahtjev za isplatom
razlike plaće za 7 mjeseci čekanja (od 23. listopada 1999. do 23. svibnja 2000.
godine) u ukupnom iznosu od 35.234,18 kuna.
5. Odlučujući o tužbenom zahtjevu podnositelja prvostupanjski ga je sud usvojio,
jer je nakon iscrpno provedenog dokaznog postupka, utvrdio da ozljeda na radu
odnosno profesionalna bolest, temeljem odredbe članka 74. ZR-a, ne smije štetno
utjecati na napredovanje zaposlenika i ostvarenje drugih prava ili pogodnosti iz
radnog odnosa ili u svezi s radnim odnosom.
Nadalje, prvostupanjski sud se je pozvao i na odredbe članka 75. istog Zakona
kojima je propisano da radnik koji je privremeno bio nesposoban za rad zbog
ozljede i povrede na radu, bolesti ili profesionalne bolesti, a za kojega je
nakon liječenja ili oporavka ovlaštena osoba odnosno tijelo utvrdilo da je
sposoban za rad, ima se pravo vratiti na poslove na kojima je prethodno radio
ili na druge odgovarajuće poslove.
S tim u svezi u odluci prvostupanjskog suda još je istaknuto:
*Tuženik kao poslodavac je nesporno u utuženom vremenskom periodu uputio
tužitelja na tzv. čekanje na rad (institut koji ne poznaju odredbe aktualnog
Zakona o radu), a osim toga obzirom na izvršene promjene u organizacionom
ustrojstvu pojedinih radnih mjesta organizacione jedinice gdje je tužitelj
ranije radio, istome nije ponudio izmjenu ugovora o radu niti ga rasporedio na
drugo adekvatno radno mjesto. Tužitelj koji je u tom razdoblju nesporno primao
nižu plaću ostvario je pravo na sudsku zaštitu svoga prava. Činjenica da
poslodavac tužitelju nije donio adekvatnu pismenu odluku o upućivanju na tzv.
čekanje na rad zbog zastoja u poslu, pa da bi zbog tog razloga tužitelj da je
htio, kako to tvrdi tuženik, trebao prethodno uložiti zahtjev za zaštitu prava u
smislu odredbe čl. 126. st. 1. Zakona o radu pa da bi zbog prekluzije njegov
zahtjev kao nepravovremen trebalo odbaciti, sud smatra neutemeljenim.
Naime, prema odredbi čl. 126. st. 4. citiranog Zakona, propisano je da propust
zaposlenika da zahtjeva naknadu štete ili drugo novčano potraživanje iz radnog
odnosa u rokovima iz stavka 1-3 toga članka, ne može imati za posljedicu gubitak
prava na ta potraživanja.*6. Člankom 126. stavcima 1. i 2. ZR propisano je da zaposlenik, koji smatra da
mu je poslodavac povrijedio neko pravo iz radnog odnosa, može u roku od petnaest
dana od dostave odluke kojom je povrijeđeno njegovo pravo, odnosno od dana
saznanja za povredu prava, zahtijevati od poslodavca ostvarenje tog prava. Ako
poslodavac u roku od 15 dana od dostave zahtjeva ne udovolji tom zahtjevu,
zaposlenik u daljnjem roku od 15 dana može zahtijevati zaštitu povrijeđenog
prava pred nadležnim sudom.
Stavkom 4. istog Zakona propisano je da propust zaposlenika da zahtijeva naknadu
štete ili drugo novčano potraživanje iz radnog odnosa, u rokovima iz stavka 1.
do 3. tog članka, ne može imati za posljedicu gubitak prava na ta potraživanja.
7. Drugostupanjski sud, temeljem žalbe tuženika, donosi presudu kojom preinačuje
prvostupanjsku presudu i u cijelosti odbija tužbeni zahtjev podnositelja. Smatra
da se stajalište suda prvog stupnja ne bi moglo primijeniti u konkretnoj pravnoj
stvari.
Prema ocjeni drugostupanjskog suda odluka tuženika kojom je podnositelj upućen
na čekanje iz razloga što nije utvrđena nezakonitom, ima se smatrati zakonitom,
pa stoga nije osnovan niti tužbeni zahtjev podnositelja kojim traži isplatu
razlike plaće između one koju je imao dok je bio na čekanju i one koje bi imao
da je radio.
Da bi podnositelj stekao pravo na sudsku zaštitu povrijeđenog prava, bilo je
potrebno da se prethodno obratio poslodavcu, sukladno članku 126. ZR-a, utvrđuje
drugostupanjski sud.
Kako podnositelj to nije učinio, odluka o upućivanju na čekanje postala je
zakonita, slijedom čega podnositelj nema pravni osnov temeljem kojeg bi mu
pripadao iznos koji tužbenim zahtjevom traži.
Pri takvom stajalištu drugostupanjski sud zanemario je dvije bitne činjenice, a
te su:
– da je podnositelj upućen na »čekanje« tj. u situaciju koju ZR uopće ne pozna,
te
– da podnositelju niti za takvu nezakonitu situaciju u kojoj se našao, nije
poslodavac smatrao za shodnim ispostaviti mu nikakvu pisanu odluku (rješenje),
niti bilo kakav drugi akt kojim bi bilo određeno njegovo trajanje, naknada plaće
i dr.
Podnositelj, prema stajalištu ovog Suda, zapravo nije ni mogao pobijati nešto
što je po samoj prirodi stvari protuzakonito i to kako u formalnom tako i
materijalnom smislu. Izlaz iz takve situacije mogao je potražiti jedino u
sudskoj zaštiti.
8. Analizom navoda ustavne tužbe, osporene presude i temeljem uvida u spis,
Ustavni sud je utvrdio da je drugostupanjski sud na štetu podnositelja pogrešno
primijenio materijalno pravo, čime je povrijedio ustavno pravo propisano člankom
14. stavkom 2. Ustava, kojim je zajamčena jednakost svih pred zakonom.
Plaća, odnosno razlika plaće, o kojoj je u konkretnom slučaju riječ, je novčana
tražbina proizišla iz radnog odnosa, te zaposlenik nije obvezan podnijeti
zahtjev za zaštitu prava, niti je to pretpostavka za ostvarivanje prava na nju.
Naime, sukladno članku 126. stavku 4. ZR-a, propust zaposlenika, u ovom slučaju
podnositelja ustavne tužbe, da zahtijeva zaštitu prava kod poslodavca, a glede
nepriznavanja razlike plaće proizišle iz jednog stanja u kojeg ga je poslodavac
stavio bez njegove (podnositeljeve) krivnje, ne može imati za posljedicu gubitak
prava na tu tražbinu.
Drugostupanjski sud je stoga pogrešno zauzeo stajalište kojom se odluka
tuženika, iz razloga što nije utvrđena nezakonitom, ima smatrati zakonitom, te
da stoga nije osnovan niti tužbeni zahtjev podnositelja kojim traži isplatu
razlike plaće između one koju je imao dok je bio na čekanju i one koje bi imao
da je radio.
Upravo takvo stajalište drugostupanjskog suda, kojim zapravo pokušava osnažiti
nezakonito postupanje tuženika u pogledu upućivanja podnositelja na čekanje
protivno je pravilu da nešto što je u početku bilo nevaljano ne može tijekom
vremena postati valjano (quod ab initio vitiosum est, non potest tractu temporis
convalescere).
Podnositelj je imao pravo, sukladno članku 126. stavku 4. ZR-a, zahtijevati
direktnu zaštitu suda. Kako se u slučaju podnositelja radi o novčanoj tražbini
iz radnog odnosa, krajnji cilj tužbe se može postići kondemnatornom tužbom jer
je pitanje osnovanosti isplate razlike plaće, samo po sebi uključilo i
utvrđivanje nezakonitog postupanja tuženika prema poslodavcu, a iz kojeg se
postupanja taj zahtjev izvodi.
9. Slijedom navedenog, a sukladno člancima 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci.
10. Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1783/2006
Zagreb, 20. svibnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica Vijeća
**Agata Račan**, v. r.

Odluka, NN 69/2008-2321
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)