## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1310/2005 od 12. studenoga 2008.

### NN 137/2008 (26.11.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1310/2005 od 12. studenoga 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3868

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli J. P., S. G. i D. I., sve iz Knina, koje zastupa I. Š., odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 12. studenoga 2008. godine, donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se presude:

– Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-2169/2004 od 6. prosinca 2004. i

– Općinskog suda u Kninu broj: P-357/03 od 13. rujna 2004.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Kninu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositeljice su radi povrede ustavnih prava, zajamčenih odredbama članaka 29. stavka 1., 48. stavka 1. i 50. Ustava, podnijele ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-2169/2004 od 6. prosinca 2004. i presude Općinskog suda u Kninu broj: P-357/03 od 13. rujna 2004.

2. Pobijanom odlukom Županijskog suda u Šibeniku odbijena je žalba podnositeljica (tužiteljica u postupku) kao neosnovana te je u pobijanom dijelu (točka II. izreke) potvrđena presuda Općinskog suda u Kninu broj: P-357/03 od 13. rujna 2004., dok u nepobijanom dijelu (točka I. izreke) ta presuda ostaje neizmijenjena. Istom drugostupanjskom odlukom uvažena je djelomično žalba podnositeljica te su u povodu žalbe po službenoj dužnosti ukinute točke III. i IV. izreke prvostupanjske presude kojima je odlučeno o parničnom trošku. U tom dijelu predmet je vraćen prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje.

Prvostupanjskom presudom naloženo je tuženoj, Republici Hrvatskoj, da na ime naknade štete zbog nemogućnosti korištenja stana na I. katu u stambenoj zgradi u K., za razdoblje od 1. studenoga 2002. do 1. rujna 2004., isplati podnositeljicama iznos od 11.550,00 kn ili mjesečno po 525,00 kn, sve sa zakonskim zateznim kamatama, koje na pojedine mjesečne iznose teku od dana dospijeća pa do konačne isplate (točka I. izreke), dok su s preostalim dijelom tužbenog zahtjeva podnositeljice odbijene (točka II. izreke). Točkom III. izreke naloženo je tuženiku da podnositeljicama plati parnični trošak u iznosu od 1.171,00 kn, a točkom IV. izreke je naloženo podnositeljicama da tuženiku plate parnični trošak u iznosu od 1.520,00 kn.

3. Obrazlažući povrede, podnositeljice ističu da je pravna osnova, po kojoj je tužena u obvezi isplatiti naknadu podnositeljicama za korištenje nekretnine u njihovom vlasništvu, sadržana u odredbama članka 48. stavka 1. i članka 50. Ustava Republike Hrvatske te odredbama članka 30. stavka 2. i članka 107. stavaka 2. i 3. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine«, broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 70/00. i 114/01.), prema kojima se pravo vlasništva može ograničiti samo uz naknadu tržišne vrijednosti.

Kako je u konkretnom slučaju aktima tijela Republike Hrvatske (rješenjima o davanju imovine na korištenje i posjed) podnositeljicama bilo ograničeno pravo vlasništva, na način da im je bilo onemogućeno posjedovanje i korištenje imovine, podnositeljice smatraju da imaju ustavno pravo na tržišnu naknadu za ograničenje prava vlasništva, koje se očitovalo kroz ograničenje prava korištenja tijekom određenog razdoblja.

Podnositeljice smatraju da se u konkretnom slučaju radilo o ograničenju njihovog prava vlasništva i nemogućnosti posjedovanja u interesu Republike Hrvatske (davanjem te imovine u posjed trećim osobama, koje je Republika Hrvatska morala zbrinjavati), a da je samo izostala naknada tržišne vrijednosti podnositeljicama.

Unatoč tome, ističu podnositeljice, prvostupanjski i drugostupanjski sud su svoje odluke obrazložili pozivanjem na odredbe članka 27. stavaka 2. i 4. Zakona o područjima posebne državne skrbi (»Narodne novine«, broj 44/96., u daljnjem tekstu: ZPPDS) i Odluku o visini naknade Vlade Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 68/03.), iako su podnositeljice kao pravnu osnovu potraživanja zahtjeva za isplatu tržišne naknade za ograničenje prava vlasništva istaknule na temelju ustavnog jamstva vlasništva, o osnovanosti kojeg zahtjeva nije u osporenim presudama navedena ni jedna jedina riječ, već su sudovi dosuđivali naknadu zbog nemogućnosti korištenja imovine nakon 30. listopada 2002. po odredbi članka 27. Zakona o područjima od posebne državne skrbi.

Podnositeljice smatraju da je u razdoblju od 1995. pa sve do 2003. godine Republika Hrvatska raznim propisima i primjenom tih propisa kontinuirano ustanovila i štitila pravo privremenih korisnika na posjedovanje imovine pa tako i imovine podnositeljica, nasuprot pravu podnositeljica, kao vlasnica, da posjeduju svoju nekretninu.

U svakom slučaju, prema mišljenju podnositeljica ustavne tužbe, Republika Hrvatska je kroz razdoblje od pet godina ograničavala njihovo vlasničko pravo na posjed bez naknade, a redovni sudovi su ignorirali iskazano stajalište Ustavnog suda Republike Hrvatske u odluci broj: U-I-839/1997 od 25. rujna 1997., prema kojemu nema uporišta za navedeno ograničenje vlasničkih prava bez naknade.

Stoga, predlažu usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih presuda te vraćanje predmeta na ponovni postupak.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Presudom Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-2169/04 od 6. prosinca 2004. odbijena je kao neosnovana žalba podnositeljica protiv pobijanog dijela prvostupanjske presude i potvrđena ta presuda, s obrazloženjem da, prema stajalištu tog suda, obveza Republike Hrvatske na isplatu tražene naknade nastaje kad tuženica, u zakonom određenom roku, ne vrati vlasniku u posjed imovinu, ranije privremeno stavljenu pod sekvestar. Ocjena je tog suda da je – budući da je u konkretnom slučaju zahtjev podnositeljica za povrat imovine podnesen prije stupanja na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o područjima posebne državne skrbi (»Narodne novine«, broj 78/02.) – tuženica bila u obvezi vraćanja imovine u posjed tužiteljima najkasnije do 30. listopada 2002. pa je protekom navedenog roka nastala obveza naknade štete koju tužitelji zbog toga trpe. Također, u presudi se ističe da je visina naknade utvrđena Odlukom Vlade Republike Hrvatske od 17. travnja 2003. u iznosu od 7 kn po m2 stambenog prostora pa kako nekretnina ima površinu od 75 m2 stambenog prostora, prema njegovoj je ocjeni pravilno prvostupanjski sud primijenio materijalno pravo kad je dosudio podnositeljicama naknadu na način kako je to utvrđeno u prvostupanjskoj presudi. Također, prema stajalištu tog suda, pravilno je prvostupanjski sud odbio tužbeni zahtjev podnositeljica s viškom tužbenog zahtjeva za to razdoblja te s tužbenim zahtjevom za razdoblje od 6. listopada 1999. do 30. listopada 2000. jer prema njegovoj ocjeni ne postoji materijalnopravna osnova za dosuđivanje naknade.

5. Nakon analize ustavne tužbe, osporenih odluka, odgovarajućih ustavnih i odredbi konvencijskog prava, Ustavni sud je ocijenio da je podnositeljicama ustavne tužbe povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno odredbom članka 29. stavka 1. Ustava.

Ustavna tužba podnositeljica i njezini razlozi te postupak koji joj je prethodio i odluke koje su u tom postupku donesene istovjetni su kao u predmetu ovog Suda broj: U-III-1192/2005, u kojemu je Ustavni sud odlukom broj: U-III-1192/2005 od 25. rujna 2008. (»Narodne novine«, broj 123/08., www.usud.hr) usvojio ustavnu tužbu, ukinuo osporene odluke i predmet vratio na ponovni postupak.

Utvrdivši da je u konkretnom slučaju riječ o istovjetnoj pravnoj stvari kao i u odluci U-III-1192/2005 od 25. rujna 2008., Ustavni sud ocijenio je ustavnu tužbu podnositeljica osnovanom, iz razloga koji su istovjetni razlozima navedenim u obrazloženju odluke
U-III-1192/2005.

Stoga, Ustavni sud upućuje na obrazloženje svoje odluke broj: U-III-1192/2005 od 25. rujna 2008. (»Narodne novine«, broj 123/08.).

6. Suglasno odredbama članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona valjalo je ustavnu tužbu podnositeljica usvojiti kao osnovanu te ukinuti osporene odluke i predmet vratiti nadležnom sudu na ponovni postupak.

7. Odluka o objavi iz točke IV. izreke temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1310/2005

Zagreb, 12. studenoga 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 137/2008-3868