## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-7058/2010 od 23. svibnja 2013.

### NN 71/2013 (14.6.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-7058/2010 od 23. svibnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1427

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. J. iz B. M., na sjednici održanoj 23. svibnja 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u O. broj: Gž-1342/10-2 od 4. studenoga 2010. i

– presuda Općinskog suda u B. M. broj: P-541/09-14 od 9. ožujka 2010.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u B. M. na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je 17. prosinca 2010. I. J. iz B. M.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu presudama Županijskog suda u O. broj: Gž-1342/10-2 od 4. studenoga 2010. i Općinskog suda u B. M. (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: P-541/09-14 od 9. ožujka 2010. povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Navedenom presudom Županijskog suda u O. odbijena je žalba podnositelja i potvrđena je presuda suda prvog stupnja kojom je u cijelosti odbijen tužbeni zahtjev podnositelja da sud donese presudu koja će zamijeniti ugovor o najmu stana (sa zaštićenom najamninom) sadržaja pobliže navedenog u izreci iste.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u B. M. broj: P-541/09.

3. Uvidom u pribavljeni spis razvidno je da je podnositelj protiv tuženika – Grada B. M. dana 19. studenoga 2009. podigao tužbu radi najma stana.

Predmet spora bio je tužbeni zahtjev podnositelja radi donošenja presude koja će zamijeniti ugovor o najmu stana.

Tužbu je temeljio na tvrdnjama da mu je rješenjem Općinskog komiteta za privredu Općine B. M. na korištenje dodijeljen stan koji se nalazi u B. M., u ulici I. L. R. 2, na II. katu, a sastoji se od dvije sobe i pet pomoćnih prostorija ukupne stambene površine 53 m2.

Tuženiku je podnio zahtjev za sklapanje ugovora o najmu stana, koji je kod istoga zaprimljen 22. srpnja 2009., kao i požurnicu od 7. rujna 2009. pa budući da se na sve to tuženik oglušio, protiv istoga je podigao tužbu zahtijevajući da sud donese presudu koja će zamijeniti ugovor o najmu stana (sa zaštićenom najamninom), sadržaja pobliže navedenog u izreci prvostupanjske presude.

Odlučujući o tužbenom zahtjevu podnositelja sudovi su nespornim utvrdili činjenice da je podnositelj bio nositelj stanarskog prava na prijepornom stanu, da ga je koristio od 1980. do Domovinskog rata 1992. kada se zbog učestalih prijetnji preselio u kuću svoje majke. Sudovi su također utvrdili da podnositelju nikada nije otkazano stanarsko pravo, niti je ikada bio pokrenut kakav sudski postupak zbog nekorištenja toga stana.

Sudovi su podnositelja odbili sa njegovim tužbenim zahtjevom utvrdivši da u prijepornom stanu stanuju treće osobe pa o osnovanosti njegova tužbenog zahtjeva ne mogu odlučivati bez istodobnog rješavanja statusa tih osoba.

Njihova utvrđenja sažeo je drugostupanjski sud u sljedećem:

»(...) Prema odredbi čl. 2. ZPP-a sud u parničnom postupku odlučuje u granicama zahtjeva koji su stavljeni u postupku, pa je pravilan zaključak prvostupanjskog suda da nije mogao odlučiti o postavljenom tužbenom zahtjevu, a da istodobno ne odluči i o statusu S. J., koji je rješenjem Komisije za najam gradskih stanova dobio predmetni stan na korištenje, te da sa tuženikom kao vlasnikom stana sklopi ugovor o najmu stana za što će se ostvariti uvjeti nakon okončanja započetog ovršnog postupka.

Posljedice donošenja presude kojom bi se prihvatio tužbeni zahtjev tužitelja, trebale bi se odnositi i na S. J. i na sadašnjeg korisnika stana, a isti nisu stranke u ovom postupku. Presuda koju sud donese treba biti podobna za izvršenje, ali u isto vrijeme ne može obvezivati osobe koje nisu bile stranke u postupku.(...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

4. Podnositelj smatra da su mu osporenim sudskim presudama povrijeđena ustavna prava iz članaka 14. stavka 2., 26. i 29. stavka 1. Ustava.

Pobliže obrazlažući povrede navedenih ustavnih prava podnositelj, u bitnome, ističe:

»Pogrešno je mišljenje Suda kada pozivajući se na odredbe članka 2 ZPP-a smatra da je trebalo istodobno odlučivati i o statusu S. J. (...)

Nedvojbeno je da se odredbom članka 2. ZPP-a propisuje da Sud odlučuje u granicama zahtjeva koji su stavljeni u postupku. Ovim člankom određene su granice odlučivanja Suda. Načelo dispozicije stranaka u pokretanju postupka i daljnjem poduzimanju parničnih radnji je jedno od osnovnih pravila parničnog postupka izuzetak su samo raspolaganja stranaka predviđena člankom 3. stavkom 3. ZPP-a. Treba razlikovati procesne od materijalno-pravnih dispozicija stranaka. Neke su ograničene na samu parnicu, a neke na one kojima se utječe na sadržaj i sudbinu zahtjeva za pružanje pravne zaštite od strane Suda.

Sudski postupak sam pokrenuo zbog toga što je ugroženo i osporeno moje pravo.

Umjesto da je Sud postupio u skladu s odredbom članka 35. stavka 2. Zakona o najmu stanova i donio presudu koja bi zamijenila Ugovor o najmu stana, Sud sumnja u moje stečeno pravo najmoprimca.

Napominjem da nije sporno, niti sam ja tražio da se u ovom postupku ustanovi da li imam ili nemam status zaštićenog najmoprimca i to stoga što mi je to pravo ustanovljeno temeljem članka 30. stavka 2. Zakona o najmu stanova. Sada je samo pitanje zaštićene najamnine s obzirom na odredbu članka 31. stavka 2. možda sporno, i to zbog činjenice što imam kuću, pa zbog toga ja ne tražim niti ću ubuduće tražiti pravo na zaštićenu najamninu.

Rješavati status i prava osoba koje nisu stranke u postupku, i koje nemaju status najmoprimca, niti status umješača i koje se uopće nisu pojavile na Sudu, značilo bi da Sud suprotno odredbi članka 4. ZPP-a odlučuje o tužbenom zahtjevu u korist osoba koje pored iznesenog nisu prisustvovale na ročištu odnosno u usmenoj, neposrednoj i javnoj raspravi.

Ako su te osobe, (ako uopće i postoje u B. M.) imale ili imaju pravni interes da u ovoj parnici uspije Grad B. M., mogle su se pridružiti Gradu, a mogao je i Grad B. M. predložiti ih bar kao svjedoke.

Iste nisu obuhvaćene mojim tužbenim zahtjevom i nisu se pojavile u parnici jer ja od njih ne tražim pravo koje već imam. Tražiti od njih sklapanje Ugovora o najmu stana kojeg oni nisu vlasnici pa stoga i nemaju ovlaštenje za sklapanje takvog pravnog posla bilo bi bespredmetno. Prema njima nemam nikakvih potraživanja, a niti ja njima nešto dugujem.«

Zaključno, predložio je ustavnu tužbu usvojiti i ukinuti osporene sudske presude.

Ustavna tužba je osnovana.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, i od navoda podnositelja, ustavna tužba razmotrena je u odnosu na moguću povredu prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno je pravo na pravično suđenje. Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

Ustavni sud, prije svega, podsjeća da se sudski postupci moraju provesti i sukladno ustavnom načelu vladavine prava, kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene, već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

5.1. Primjenom navedenih pravila na konkretan slučaj, u ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud trebao je odgovoriti na pitanje:

– jesu li načinom na koji su odlučivali o tužbenom zahtjevu podnositelja postavljenog na donošenje presude koja će zamijeniti ugovor o najmu stana (sa zaštićenom najamninom) sudovi povrijedili pravo podnositelja na pravično suđenje u smislu članka 29. stavka 1. Ustava?

U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku osporenim presudama nadležnih sudova podnositelj je u cijelosti odbijen sa zahtjevom da sud donese presudu koja će zamijeniti ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom, a koji ugovor su trebali sklopiti podnositelj kao najmoprimac (bivši nositelj stanarskog prava na predmetnom stanu) i tuženik – Grad B. M. kao vlasnik predmetnog stana. Razlozi za takvo presuđivanje, u bitnome, zasnivaju se na utvrđenju sudova da bi se posljedice donošenja presude kojom bi se (eventualno) prihvatio njegov tužbeni zahtjev trebale odnositi i na S. J., sadašnjeg korisnika stana te da presuda koju sud donese treba biti podobna za izvršenje, ali istovremeno ne može obvezivati osobe koje nisu bile stranke u postupku. (v. točku 3. obrazloženja odluke).

Dakle, osnovanost tužbenog zahtjeva vezali su za posljedice koje bi trećim osobama nastupile u slučaju prihvaćanja tužbenog zahtjeva podnositelja (na sklapanje ugovora o zaštićenom najmu).

Stajališta za svoja utvrđenja sudovi nalaze u članku 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03. i 88/05., u daljnjem tekstu: ZPP) koji glasi:

»Članak 2.

U parničnom postupku sud odlučuje u granicama zahtjeva koji su stavljeni u postupku.

(...)«

6. Međutim, opisanim postupanjem sudovi su izašli izvan okvira propisanog člankom 2. ZPP-a kojeg su sami utvrdili kao mjerodavan, odlučujući zapravo u korist osoba koje nisu ni bile obuhvaćene tužbenim zahtjevom podnositelja, niti su u bilo kojem svojstvu sudjelovale u postupku. Drugim riječima, o osobama na koje se tužbeni zahtjev nije uopće odnosio. Ustavni sud ističe da zaštita prava trećih osoba (neovisno o tome stanuju li one u stanu na temelju valjane pravne osnove ili ne) može biti predmet (posebnog) sudskog postupka, ali u postupku koji je prethodio ustavnosudskom, polazeći od predmeta tužbenog zahtjeva, sudovi nisu bili ovlašteni o osnovanosti tužbenog zahtjeva odlučivati (isključivo i samo) potrebom (istodobnog) rješavanja prava trećih osoba.

Taj propust prvostupanjskog suda osporenom presudom nije sanirao ni drugostupanjski sud već je u cijelosti, bez kritičke analize predmeta, prihvatio pogrešne i neutemeljene zaključke prvostupanjskog suda.

Slijedom navedenog, osporene presude Ustavni sud ne može drugačije cijeniti nego proizvoljnima i to u onoj mjeri koja je dovela do povrede prava podnositelja na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

7. Člankom 26. Ustava zajamčena je jednakost državljana Republike Hrvatske i stranaca pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti te nije mjerodavan u ovom slučaju (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-884/2004 (»Narodne novine« broj 2/05.).

8. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), odlučeno je kao u izreci.

Odluka o objavi temelji sa na članku 29.stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-7058/2010

Zagreb, 23. svibnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 71/2013-1427