## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2671/2012 od 13. lipnja 2012.

### NN 68/2012 (26.6.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2671/2012 od 13. lipnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1606

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli R. K. iz B. te mldb. L. K. i mldb. J. K., oboje iz B., zastupani po majci i zakonskoj zastupnici R. K., koju zastupa I. B., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 13. lipnja 2012., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: Gž-375/12-2 od 21. ožujka 2012., kojom je odbijena podnositeljičina žalba (kao i žalba njezine protustranke) te potvrđena presuda Općinskog suda u Zaprešiću broj: P-897/09 od 21. prosinca 2011.

Prvostupanjskom presudom oduzeto je roditeljima R. K. i S. K. pravo da žive sa svojom zajedničkom mldb. djecom L. K. i J. K. i odgajaju ih te su djeca povjerena na čuvanje i odgoj K. s. J. za n. d., H. L., uz obvezu kontinuiranog odvođenja na terapiju u Polikliniku za zaštitu djece Grada Zagreba te uz nalaganje R. K. da odmah po primitku te presude djecu preda navedenoj ustanovi (točka I. izreke), određeno je odvijanje susreta i druženja djece sa svakim roditeljem odvojeno u nazočnosti službene osobe navedene ustanove (točke II. i III. izreke), naloženo je svakom od roditelja da plaća uzdržavanje u iznosu od 534,30 kuna mjesečno za svako dijete sve dok bude trajala mjera iz točke I. izreke te presude (točke IV. i V. izreke), određeno je jednogodišnje trajanje te mjere te da žalba protiv nje ne odgađa njezinu ovrhu (točka 6. izreke), odbijen je tužbeni zahtjev R. K. da se djeca povjere njoj na čuvanje i odgoj i da s njom žive, uz nalaganje S. K. da plaća uzdržavanje te određivanje njegovih susreta i druženja s djecom (točka 7. izreke), odbijeni su protutužbeni i eventualno kumulirani protutužbeni zahtjev S. K. da se djeca (ili barem J. K.) povjere njemu na čuvanje i odgoj i da s njim žive, uz nalaganje R. K. da plaća uzdržavanje te određivanje njezinih susreta i druženja s djecom (točka VIII. i IX. izreke) te je određeno da svaka stranka snosi svoje troškove postupka (točka X. izreke).

2. U opširnoj ustavnoj tužbi se u bitnome navodi kako su podnositelji žrtve sustava koji nije prepoznao nasilje niti pokazao senzibilitet za problematiku obiteljskog nasilja nad njima. U tom smislu se navodi kako je tijekom postupka relativizirano nasilje koje nad podnositeljicom R. K. vrši bivši suprug S. K. te da je fokus institucija prebačen na njezinu navodnu nesuradnju s institucijama i zdravstveno zanemarivanje djece. Za osporenu odluku se navodi kako »predstavlja puko prepisivanje sadržaja pojedinih isprava koje se nalaze u sudskom spisu, te niti na jednom mjestu ne sadrži analizu ili kritičko rezoniranje suda o provedenim dokazima«, kao i da se njome »ne uvažavaju ... mišljenja niti osjećaji djece, već se birokratski prihvaća nalaz i mišljenje vještaka«. Nadalje se navodi kako je izostala primjena načela proporcionalnosti u pravcu utvrđenja je li, s obzirom na već utvrđenu traumatiziranost djece, istu uopće moguće izdvojiti iz dosadašnje sredine bez nastupanja još težih posljedica za njihovo zdravlje. Također se ističe da sud nije uzeo u obzir dosadašnji građanski odgoj djece koja bi, u slučaju odlaska u K. s. J. za n. d., bila izložena potencijalnoj povredi članaka 9. i 10. Konvencije. Posebno ističu da sud u svojoj odluci uopće ne uzima u obzir navode podnositeljice R. K. da je vještakinja K. H. prethodno (tijekom 2008. godine) bila terapeut S. K., koji je kod nje odlazio u privatnom aranžmanu (na vlastitu inicijativu i plaćanje), što dovodi u pitanje njezinu sposobnost za provođenje objektivnog vještačenja.

Podnositelji smatraju da su im osporenom presudom povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 29. stavkom 1. i 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) te članci 6. stavak 1. i 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine« – Međunarodni ugovori broj 18/97., 6/99., – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

Predlažu usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporene odluke te odgodu ovrhe na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Zaprešiću broj: P-897/09.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnijete na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja istima povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. Nakon što je proveo opsežni dokazni postupak prvostupanjski sud je u opširnom obrazloženju svoje presude u bitnome naveo:

»(...)

Iz rezultata psihologijsko-psihijatrijskog vještačenja prof. mr. S. M. H. i dr. J. Ž.-D. (rujan 2006. godine) izlazi da su kod tužiteljice tijekom vještačenja očitovana klinički značajna odstupanja na planu ličnosti u smislu eventualne nazočnosti, odnosno razvoja dubljih psihičkih smetnji. Najizraženiji problem tužiteljice u odnosu na djecu da je njezina nekritičnosti, i to kako u odnosu na vlastito psihičko stanje, tako i u odnosu na psihotični poremećaj brata kojem povjerava djecu na čuvanje, te u odnosu na prepoznavanje emocionalnih razvojnih potreba i zahtijeva mlt. djece i adekvatnog odgovora na iste. Stoga je preporučeno upućivanje tužiteljice psihijatru radi daljnjeg praćenja njezinog psihičkog stanja i primjene odgovarajućih terapijskih postupaka.

(...)

Iz nalaza i mišljenja imenovane ustanove vještaka Poliklinike K./H. od 19. studenog 2010. godine, koja je vještačenja u ovoj pravnoj stvari povjerila prof. dr. sc. D. K. H., stalnom sudskom vještaku za psihijatriju i prof. S. M., stalnom sudskom vještaku za psihologiju, proizlaze slijedeći zaključci: oboje djece... pokazuju znakove traumatiziranosti kao rezultat roditeljskih utjecaja... te im je potrebna kontinuirana i hitna terapija...

U dopunskom očitovanju... vještaka... predloženo je donošenje privremene mjere kojom bi mlt. djeca ostala kod majke 6 mjeseci... hitno uključivanje mlt. djece u terapiju u Polikliniku za zaštitu djece grada Zagreba jednom tjedno... a nakon 6 mjeseci ili ranije, u slučaju opstrukcije jednog od roditelja, da je potrebno provesti kontrolno ispitivanje.

Temeljem potonjega očitovanja ustanove vještaka ovaj sud je dana 27. prosinca 2010. godine radi osiguranja pravnog reda, odredio privremenu mjeru kojom je privremeno uredio sporni odnos među strankama na način da će zajednička djeca stranaka mlt. L. i J. živjeti s majkom, dok je odredio održavanje susreta i druženja tuženika kao oca s mlt. djecom tako da djeca borave kod tuženika svaki ponedjeljak, srijedu i petak od 18,00 do 20,00 sati, svaki drugi vikend od subote od 10,00 sati do nedjelje do 20,00 sati, svaki drugi vjerski i državni praznik, te polovinu školskih praznika na način da tuženik preuzme djecu i nakon održanih termina susreta i druženja vrati djecu na adresu tužiteljice. Privremena mjera određena je u trajanju od 6 mjeseci ili do drukčije odluke suda, ako se okolnosti zbog kojih je ona određena kasnije izmijene tako da više nije potrebna. Rješenje o određivanju privremene mjere bilo je podvrgnuto kritičkoj analizi obiju stanaka, ali je unatoč tomu, kroz instanciono rješavanje, postalo pravomoćno dana 09. veljače 2011. godine.

Uvidom u izvješća Centra za socijalnu skrb Zaprešić od 01. lipnja 2011. godine i u priložena mjesečna izvješća voditelja nadzora, pedagoških zapažanja škole, dopisa i nalaza iz Psihijatrijske bolnice za djecu i mladež Zagreb, proizlazi da od dana donošenja privremene mjere (27. prosinca 2010.) tuženik nije ostvario niti jedan susret s djecom, budući da djeca na ulaznim vratima najčešće izjave ocu, u prisutnosti majke, da ne žele ići s njim, a da majka svojim ponašanjem, kao i verbalnim nastupom podržava takav stav djece, a istovremeno da kontinuirano odbija postupiti po preporuci vještaka i obvezi određenoj u programu nadzora za uključivanjem djece u terapijski tretman. Posredstvom Centra za socijalnu skrb Zaprešić da je u Poliklinici bio zakazan termin za dan 18. siječnja 2011. godine na koji majka nije odvela djecu, a niti je dogovorila novi termin, a osim toga da odbija i provođenje partnerske terapije koja je na neki način i uvjet za provođenje terapijskog rada s djecom. Da je dana 03. ožujka 2011. godine iz Psihijatrijske bolnice za djecu i mladež zaprimljena obavijest o započetom psihoterapijskom tretmanu mlt. djece, kojeg terapeut nije bio u mogućnosti nastaviti. Nadzor nad izvršavanjem roditeljske skrbi da se u odnosu na majku provodi otežano, budući da je ista u otporu prema mjeri nadzora i samoj voditeljici nadzora, da obveznu suradnju voditeljice nadzora sa stručnim službama doživljava kao obilježavanje djece i nje osobno na negativan način i ometanje njihovog svakodnevnog funkcioniranja, a stalne savjete i preporuke kako bi se izvršile obveze oba roditelja iz programa nadzora ista prezentira kao pristranost voditelja nadzora prema ocu. Osim toga, da je suradnja Centra s majkom nedovoljna i nepotpuna i da se ona ne odaziva na upućene pozive. O svim navedenim okolnostima Centar za socijalnu skrb Zaprešić obavijestio je nadležno Općinsko državno odvjetništvo te je zatražio pokretanje kaznenog postupka protiv tužiteljice.

(...)

Iz očitovanja ustanove vještaka Poliklinike K./H. od 14. rujna 2011. godine proizlazi... da tužiteljica i dalje ne prihvaća prijedloge profesionalaca (...) Sadašnje psihičko stanje mlt. djece vještaci nisu mogli procijeniti budući je tužiteljica odbila dovesti djecu na razgovor, pa i nakon naloga ovoga suda sadržanog u ovosudnom rješenju od 08. srpnja 2011.

(...)

Iz konačnih zaključaka provedene psihologijsko psihijatrijske ekspertize ustanove vještaka proizlazi da mlt. djeca, obzirom na majčino funkcioniranje i postupak koji je pokrenut protiv majke radi direktnog negativnog utjecaja na djecu, ne mogu živjeti s majkom jer je ona štetna po emocionalni razvoj djece; da otac iako ima bolje roditeljske kompetencije od majke ne može zasad preuzeti djecu jer su ista inducirana od majke i imaju izrazito negativan stav prema ocu, pa bi svaka prisila mogla rezultirati psihičkim dekompenzacijama djece s lošim ishodom; da mlt. djecu treba povjeriti na odgoj i čuvanje udomiteljskoj obitelji ili, pak, domu udomiteljskog tipa s obvezom njihovog kontinuiranog odvođenja na terapiju u Polikliniku za zaštitu djece grada Zagreba; da roditeljima treba omogućiti susrete s djecom u udomiteljskoj obitelji ili domu udomiteljskog tipa uz nadzor jednom tjedno svakom roditelju odvojeno; da je prema rezultatima terapijskog tretmana s djecom i rada na promjenama stavova i vlastitom funkcioniranju i stručnog mišljenja potrebno nakon godine dana provesti kontrolno ispitivanje.

(...)

Centar za socijalnu skrb Zaprešić i poseban skrbnik mlt. djece nisu imali prigovora... na konačne rezultate provedene... ekspertize... te je prema dopisu K. S. J. za n. d... Centar za socijalnu skrb Zaprešić predložio smještaj mlt. L. i J. K. u tu ustanovu... Također, slijedom zaključaka vještva, Centar za socijalnu skrb Zaprešić je dana 09. prosinca 2011. godine podnio sudu prijedlog za izricanje mjere za zaštitu prava i dobrobiti djece iz čl. 111. Obiteljskog zakona... s kojim se... suglasio i poseban skrbnik mlt. djece...

(...)

Slijedom svega... iznijetog, sud je... izrekao mjeru za zaštitu prava i dobrobiti djece oduzimanjem prava tužiteljici i tuženiku da žive sa svojom djecom i da ih odgajaju... Naime, iz... prezentiranoga činjeničnog stanja nedvojbeno proizlazi da tužiteljica kontinuiranom opstrukcijom predloženih tretmana nad mlt. djecom, neuključivanjem djece u psihologijsko-psihijatrijsko praćenje, te onemogućavanjem realizacije prijedloga stručnjaka u većoj mjeri zanemaruje podizanje i odgoj djece jer ne skrbi dovoljno o medicinskoj pomoći (čl. 111. st. 1. i st. 2. Obiteljskog zakona), te da takvim svojim ponašanjem izravno šteti psihofizičkom razvoju djece, apsolutno ništa ne mijenja u odnosu na takvo svoje ponašanje, a niti verbalizira želju da korigira takvo svoje ponašanje.

(...)

Tužiteljičino odbijanje suradnje s vršiteljem nadzora, kao i institucijama koje nude stručnu pomoć u prevladavanju problema i svih negativnih aspekata dane obiteljske situacije, odbijanje provođenja partnerske terapije koja je uvjet i za provođenje terapijskog rada s mlt. djecom, te nesuradnja s vještacima radi provođenja vještačenja u svrhu dobrobiti djece, kao i tužiteljičina i tuženikova kontinuirana opterećenost vlastitim partnerskim odnosima, negativni i otvoreno neprijateljski odnos jednoga naspram drugoga, nekontrolirano sukobljavanje pred djecom koja svjedoče njihovim svađama, rigidnost, nekritičnost i nespremnost na promjenu stavova i ponašanja kao model međusobne komunikacije i svakodnevnoga funkcioniranja, pa njihova okupiranost međusobnim odnosom i vlastitim povredama, što ih čini manje osjetljivim na prava i interes djece, ukazuju na njihovu nespremnost da se prilagode i razumiju potrebe djece koja su zbog toga visoko traumatizirana i izmanipulirana takvim roditeljskim odnosom i ponašanjem, čime izravno ugrožavaju psihofizički razvoj svoje djece.

Sve to učvršćuje ovaj sud u uvjerenju da se, barem za sada, tužiteljica i tuženik ne mogu adekvatno brinuti za svoju djecu i da zato postoji i opasnost za pravilno podizanje djece u smislu čl. 111. st. 1. Obiteljskog zakona...

(...)

Stoga je u smislu odredaba iz čl. 111. st. 1. i 2., čl. 113. st. 3. i st. 7. i čl. 294. Obiteljskog zakona presuđeno kao u točkama 1., 6., 7, 8 i 9. izreke presude, jer takvu odluku zahtijevaju opravdani, iznimno hitni i apsolutno neodgodivi interesi djece, a držeći... da bi svaka druga odluka (kao i svako pa i najmanje odgađanje donošenja takve odluke i zadržavanje djece u okolini koja je zbog opisanoga ponašanja roditelja rizična za njihov emocionalni razvoj i opasna za njihovo pravilno podizanje)... dovela u izuzetno veliku aktualnu i akutnu opasnost život i zdravlje mlt. djece.

(...)«

Drugostupanjski sud je osporenom presudom odbio predmetne žalbe i potvrdio prvostupanjsku presudu, navevši u obrazloženju osporene presude razloge zbog kojih se u cijelosti suglasio s ocjenom dokaza kakvu je izložio sud prvog stupnja, s njegovim pravnim stajalištima i primjenom materijalnog prava. Što se tiče tipa ustanove u koju su djeca presudom smještena, drugostupanjski sud je naveo kako su stranke na ročištu održanom 21. studenoga 2011. potvrdile primitak prijedloga nadležnog centra za socijalnu skrb da se smještaj realizira u predmetnoj ustanovi, na što nisu imale primjedbi.

5. Ustavni sud prije svega smatra potrebnim naglasiti kako podnositeljica R. K., kao majka i zakonska zastupnica djece, nesporno može podnijeti ustavnu tužbu i u njihovo ime, budući da joj izrečenom mjerom obiteljskopravne zaštite, osim prava na čuvanje i odgoj, nisu oduzeti drugi sadržaji roditeljske skrbi. Međutim, s obzirom na potencijalnu koliziju interesa nje i njezine djece (a i potencijalnu koliziju interesa oca i zakonskog zastupnika te djece), mldb. djeci je, radi zaštite njihovih prava i interesa, u predmetnom sudskom postupku nadležni centar za socijalnu skrb imenovao posebnog skrbnika temeljem članka 167. Obiteljskog zakona (»Narodne novine« broj 116/03., 17/04., 136/04., 107/07. i 61/11.). Taj skrbnik ne samo da nije podnio ustavnu tužbu protiv osporene (drugostupanjske) presude – a niti samo žalbu protiv prvostupanjske presude – već se s predmetnom mjerom obiteljskopravne zaštite izrijekom suglasio tijekom sudskog postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku.

6. Člankom 29. stavkom 1. Ustava propisano je:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositeljima osigurao pravično suđenje.

6.1. U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta razvidno je da je prvostupanjski sud proveo dokazni postupak sukladno mjerodavnim postupovnim odredbama. Također je razvidno da je podnositeljima bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu, te da su bili u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok su osporene presude valjano obrazložene te donesene sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava. Slijedom navedenog, sagledavajući postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud utvrđuje da je isti vođen na način koji je podnositeljima osigurao pravično suđenje.

Iz istih razloga podnositeljima nije povrijeđeno niti konvencijsko pravo zajamčeno člankom 6. stavkom 1. Konvencije (kojim je propisano da radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi, svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni, neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj).

6.2. Što se tiče navoda ustavne tužbe da je vještakinja K. H. prethodno (tijekom 2008. godine) bila terapeut S. K., koji je kod nje odlazio u privatnom aranžmanu (na vlastitu inicijativu i plaćanje), što dovodi u pitanje njezinu sposobnost za provođenje objektivnog vještačenja, Ustavni sud ukazuje na činjenicu da podnositeljica u žalbi protiv prvostupanjske presude, podnesenoj po svojoj punomoćnici 10. siječnja 2012., nije navela taj žalbeni razlog pa ga ne može isticati niti u postupku koji se povodom ustavne tužbe vodi pred Ustavnim sudom jer u pogledu njega nije iscrpila dopušteni pravni put.

6.3. Podnositeljica je naknadno, izvan roka za žalbu, 27. siječnja 2012. osobno podnijela podnesak koji je nazvala žalbom i očitovanjem na žalbu protustranke te je u njemu navela taj žalbeni razlog. Prvostupanjski sud ju je rješenjem od 15. veljače 2012. pozvao da označi odluku koju pobija žalbom od 27. siječnja 2012. jer će se u suprotnom smatrati da taj podnesak suštinski predstavlja tek njezin odgovor na žalbu protustranke. Podnositeljica je podneskom od 20. veljače 2012. odgovorila kako žalbom od 27. siječnja 2012. pobija »žalbu tuženika od 16.01.2012.«. Temeljem toga je taj podnesak u daljnjem postupku tretiran samo kao odgovor na žalbu.

Ustavni sud ne smatra potrebnim ocjenjivati ispravnost prethodno navedenog postupanja prvostupanjskog suda jer bi, čak i uz primjenu načela falsa nominatio non nocet taj podnesak u dijelu u kojem predstavlja žalbu morao biti odbačen kao nepravovremen.

7. Članak 35. Ustava, na čiju povredu podnositelji također ukazuju, glasi:

»Članak 35.

Svakom se jamči štovanje … njegova … obiteljskog života …«.

Članak 8. Konvencije glasi:

»Članak 8.

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga … obiteljskog života ...

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno … radi zaštite zdravlja … ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

Članak 35. Ustava svakome jamči štovanje njegova obiteljskog života, a članak 8. Konvencije jamči poštovanje obiteljskog života. Temeljna svrha tog ustavnog i konvencijskog jamstva jest zaštita pojedinaca od neosnovanog miješanja države u njihovo pravo na nesmetan obiteljski život.

Ustavni sud podsjeća da u odnosu na poštovanje obiteljskog života država ima negativne i pozitivne obveze.

Negativne obveze obuhvaćaju dužnost države da se suzdrži od miješanja u obiteljski život pojedinaca, osim u slučajevima propisanim zakonom (članak 61. stavak 2. Ustava) i u skladu s načelom razmjernosti (članak 16. Ustava), razmatranim u svjetlu pravila koja vrijede u demokratskoj državi (članak 1. stavak 1. Ustava).

Ustavni sud smatra da u svim postupcima koji se odnose na skrb o djeci središnje mjesto moraju imati najbolji interesi djeteta. Stoga se uključivanje djeteta u sustav socijalne skrbi države uvijek mora promatrati kao privremena mjera koja će biti obustavljena čim to okolnosti budu dopuštale ili će se smatrati privremenom sve do onog trenutka kad se osnovano zaključi da ne postoji alternativno rješenje koje bi bilo u najboljem interesu djeteta.

U tom smislu je u specifičnim okolnostima konkretnog slučaja potrebno imati u vidu da se radi o mjeri obiteljskopravne zaštite koja je određena u jednogodišnjem trajanju, koju prije isteka navedenog trajanja nadležni sud mora preispitati po službenoj dužnosti i koju je i prije isteka tog roka moguće ukinuti u slučaju izmijenjenih okolnosti jer je u nju po prirodi stvari ugrađena klauzula rebus sic stantibus.

8. Ustavni sud ocjenjuje kako je predmet ovog ustavnosudskog postupka iznimno složen i osjetljiv s aspekta prava na poštovanje obiteljskog života podnositelja, ali i s aspekta obveza države da u konkretnoj situaciji osigura ostvarivanje najboljih interesa djeteta, a posebno s aspekta ravnoteže između njihovih pojedinačnih interesa i interesa same društvene zajednice (zaštita najboljih interesa djeteta). S obzirom na navedeno Ustavni sud je proveo test opravdanosti miješanja u pravo podnositelja na poštovanje obiteljskog života.

8.1. Je li miješanje bilo u skladu sa zakonom?

Ustavni sud utvrđuje da je postojala valjana zakonska osnova za donošenje predmetne mjere obiteljskopravne zaštite te u tom smislu upućuje na mjerodavne odredbe Obiteljskog zakona (»Narodne novine« broj 116/03., 17/04., 136/04., 107/07. i 61/11.), citirane u točki 5. obrazloženja ove odluke.

8.2. Je li osporena mjera imala legitiman cilj?

Ustavni sud ocjenjuje da je predmetna mjera obiteljskopravne zaštite imala legitiman cilj: u najboljem je interesu djece zaštiti njihovo zdravlje i stvoriti im uvjete za dostojan život.

Ništa ne ukazuje da je u ovom predmetu ta mjera primijenjena u bilo koju drugu svrhu.

8.3. Je li osporena mjera bila nužna u demokratskom društvu?

Kod utvrđivanja je li osporena mjera, mjera obiteljskopravne zaštite bila nužna u svjetlu vrijednosti inherentnih demokratskom društvu, odnosno je li predstavljala prijeku društvenu potrebu, Ustavni sud je dužan, uvažavajući osobite okolnosti konkretnog slučaja, ocijeniti jesu li razlozi koji su navedeni u svrhu njezine opravdanosti relevantni i dostatni za takvu ocjenu. Radi utvrđenja jesu li razlozi bili »dostatni« u smislu članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije, Ustavni sud dužan je predmet sagledavati u cjelini, posebno vodeći računa o okolnostima u kojima je osporena odluka donesena, a osobito o najboljim interesima djeteta.

Ocjena o opravdanosti miješanja države u podnositeljičino pravo na poštovanje njezina obiteljskog života, naime, ovisi o različitim čimbenicima (naravi prava o kojem je riječ, važnosti tog prava za podnositeljicu, naravi miješanja u navedeno pravo, stupnju zaštite koji zakonski okvir pruža interesima podnositeljice, jesu li nadležna tijela u primjeni svojih zakonskih ovlasti na odgovarajući način uzela u obzir i njezine interese, i sl.), ali su najbolji interesi djeteta u svakom pojedinom slučaju uvijek od presudnog značenja.

Sukladno tome, zadaća Ustavnog suda nije da zamijeni nadležna tijela državne vlasti u izvršavanju njihovih obveza vezanih uz uređenje socijalne skrbi za djecu i uz prava roditelja čija su djeca dana na skrb, već da kontrolira odluke koje su ta tijela donijela u izvršavanju svojih ovlasti zasnovanih na njihovu pravu prosudbe relevantnih činjenica i okolnosti u svakom konkretnom slučaju.

Polazeći od provedenog postupka, činjeničnih utvrđenja i zauzetih pravnih stajališta postupajućih sudova, Ustavni sud – posebno stavljajući naglasak na činjenicu da se posebni skrbnik djece s predmetnom mjerom obiteljskopravne zaštite izrijekom suglasio tijekom sudskog postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku – ocjenjuje da je predmetna mjera obiteljskopravne zaštite bila nužna jer je za njom postojala prijeka društvena potreba kako bi se zaštitili najbolji interesi djece.

Zbog navedenih razloga Ustavni sud ocjenjuje kako podnositeljima nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 35. Ustava, kao niti konvencijsko pravo zajamčeno člankom 8. Konvencije.

9. Što se tiče navoda da sud nije uzeo u obzir dosadašnji građanski odgoj djece koja bi, u slučaju odlaska u K. s. J. za n. d., bila izložena potencijalnoj povredi članaka 9. i 10. Konvencije, Ustavni sud prije svega ukazuje da je drugostupanjski sud u obrazloženju osporene presude naveo, kako su stranke (dakle i podnositeljica) na ročištu održanom 21. studenoga 2011. potvrdile primitak prijedloga nadležnog centra za socijalnu skrb da se smještaj realizira u toj ustanovi, na što nisu imale primjedbi.

Podnositelji nisu u ustavnoj tužbi osporili utvrđenje drugostupanjskog suda da su navedeni prigovor podnijeli tek u žalbi, a osim toga, roditeljima je u predmetnom slučaju oduzeto pravo da žive s mldb. djecom i odgajaju ih, a ne i ostali sadržaji roditeljske skrbi pa mogu nadležnom centru za socijalnu skrb ukazati na potrebu da djeca budu smještena u ustanovu »drugog tipa«. Ali, čak i kad takav smještaj ne bi bio moguć zbog »stanja na terenu« (notorne zauzetosti smještajnih kapaciteta ili drugih razloga), treba reći da bi opasnost potencijalne povrede navedenih prava djece bila, nesrazmjerna u odnosu na povredu prava koju bi djeca, prema utvrđenom činjeničnom stanju, trpila ostankom u svojoj disfunkcionalnoj obitelji.

10. Kako je o ustavnoj tužbi podnositelja Ustavni sud donio odluku, nije bilo pretpostavki za postupanje u smislu članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona pa nije razmatran njihov prijedlog za odgodu ovrhe.

11. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci (točka I.).

12. Odluka o objavi (točka II.) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2671/2012

Zagreb, 13. lipnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 68/2012-1606