## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1052/2007 od 4. svibnja 2011.

### NN 55/2011 (18.5.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1052/2007 od 4. svibnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1222

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Antun Palarić, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. G. iz I., kojeg zastupa K. G., odvjetnik u Ž., na sjednici održanoj 4. svibnja 2011. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-506/05-2 od 13. prosinca 2006.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovno odlučivanje.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Revr-506/05-2 od 13. prosinca 2006., kojim je odbačena revizija podnositelja (jedan od tuženika u parničnom sporu radi utvrđenja prava vlasništva) podnesena protiv presude Županijskog suda u Vukovaru (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) broj: Gž-183/05-3 od 17. siječnja 2005.

Drugostupanjskom presudom odbijena je žalba tuženika, te je potvrđena presuda Općinskog suda u Županji (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: P-596/04 od 18. studenog 2004., kojom je utvrđeno da je tužiteljica, M. U. iz C., stekla pravo vlasništva na predmetnoj nekretnini, što su tuženici dužni priznati, te izdati tabularnu ispravu podobnu za upis tužiteljičina prava vlasništva.

Na temelju članka 382. stavaka 2. i 3. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. – članak 50. Zakona o arbitraži, 117/03., u nastavku: ZPP) drugostupanjski sud navedenom presudom je odredio da je protiv prvostupanjske presude dopuštena revizija.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14. stavkom 2., 19. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. alinejom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), kao i članka 5. Ustava.

Podnositelj navodi tijek parničnog postupka, te ističe da je drugostupanjski sud dozvolio tzv. izvanrednu reviziju, ali da je, unatoč tomu, Vrhovni sud donio osporeno rješenje o odbačaju revizije. Ističe:

»..., jer je time povrijedio osnovno načelo Res judicata facit jus inter partes, odnosno osnovni pravni postulat – da je presuda konkretna pravna norma ili izvor prava za društveni pravni odnos, što čini tako izjavljenu reviziju dokazano dopuštenu, jer je izjavljena na temelju presude Županijskog suda koji je utvrdio u izreci njezinu dopuštenost, a time i pravo koje se ne može odbaciti i koje pravo izjavljenu reviziju čini dopuštenom.

Ako podnositelju ustavne tužbe ne bi dozvolili izjavljivanje revizije, koje je dopušteno u izreci II-stupanjske presude, tada bi podnositelj ustavne tužbe bio uskraćen u pravu na pravovremeno podnošenje ustavne tužbe (koju bi svakako uložio u slučaju da II-sud nije dozvolio ulaganje revizije), što jasno ukazuje na zaključak da bi u slučaju da Ustavni sud utvrdi kako je odluka VSRH zakonita i pravilna – da bi podnositelj ustavne tužbe u tome slučaju bio uskraćen u temeljnom ustavnom pravu jednakosti pred sudovima, jer mu je dokazano onemogućeno disponiranje pravom direktnog podnošenja ustavne tužbe...«

Od Ustavnog suda traži ukidanje osporenog rješenja Vrhovnog suda i vraćanje predmeta Vrhovnom sudu na ponovno odlučivanje.

Ustavna tužba je osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Predmet parničnog spora koji je prethodio ustavnosudskom postupku predstavlja tužbeni zahtjev kojim se traži da se utvrdi vlasništvo tužiteljice na predmetnoj nekretnini i da se naloži tuženicima da joj izdaju tabularnu ispravu za uknjižbu vlasništva na njezino ime.

4.1. Drugostupanjski sud je ocijenio da su u postupku pred prvostupanjskim sudom, na temelju izvedenih dokaza i njihove valjane ocjene, potpuno i istinito utvrđene sve pravnorelevantne činjenice, te da je na takvo činjenično stanje sud primijenio odgovarajuće materijalno pravo. Naime, da je pravilno stajalište suda prvog stupnja da su u konkretnom slučaju ostvarene sve zakonske pretpostavke glede stjecanja prava vlasništva dosjelošću na temelju članka 159. stavka 3. u vezi članka 160. stavka 2. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08., 38/09. i 153/09.).

Drugostupanjski sud je u presudi naveo:

»Prema ovako koncipiranom tužbenom zahtjevu, te činjeničnom stanju koje je bilo predmetom utvrđivanja i zahtjevu tuženika da se dopusti revizija, a u svrhu usaglašavanja sudske prakse, jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti stranaka, po ocjeni ovog suda, pravno opravdanim se ukazuje zaključak o dopuštanju revizije (382. st. 3. ZPP-a).«

4.2. U osporenom rješenju, kojim je odbacio reviziju, Vrhovni sud obrazlaže:

»Prema odredbi čl. 382. st. 2. ZPP u slučajevima u kojima je ne mogu podnijeti prema odredbi st. 1. ovog članka stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude ako je drugostupanjski sud u izreci te presude odredio da je protiv nje revizija dopuštena. Drugostupanjski sud može tako odlučiti ako ocijeni da odluka o sporu ovisi o rješenju nekog materijalno-pravnog ili postupovnopravnog pitanja važnog za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana. U obrazloženju presude drugostupanjski će sud naznačiti zbog kojeg je pravnog pitanja dopustio reviziju i izložiti razloge iz kojih je smatrao da je ono važno za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana.

S obzirom na naprijed citirano obrazloženje drugostupanjske presude nije jasno zbog kojeg je to važnog pravnog pitanja drugostupanjski sud dopustio reviziju.

U takvoj situaciji opravdano je zaključiti da, iako izreka drugostupanjske presude sadrži odredbu da je revizija dopuštena, ostvarene su pretpostavke za odbacivanje revizije na temelju odredbe čl. 392. st. 2. ZPP.«

5. Ustavna tužba podnositelja razmotrena je s aspekta povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1., u svezi članka 14. stavka 2. Ustava.

Navedeni članci Ustava glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 14.

(...)

Svi su pred zakonom jednaki.«

5.1. U konkretnom slučaju mjerodavni su članci 382. stavak 2. i 385.a ZPP-a, koji glase:

»Članak 382.

(...)

(2) U slučajevima u kojima je ne mogu podnijeti prema odredbi stavka 1. ovoga članka, stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude ako je drugostupanjski sud u izreci te presude odredio da je protiv nje revizija dopuštena. Drugostupanjski sud može tako odlučiti ako ocijeni da odluka u sporu ovisi o rješenju nekog materijalnopravnog ili postupovnopravnog pitanja važnog za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnost građana. U obrazloženju presude drugostupanjski će sud naznačiti zbog kojeg je pravnog pitanja dopustio reviziju i izložiti razloge iz kojih je smatrao da je ono važno za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana.

(...)«

»Članak 385.a

Protiv drugostupanjske presude iz članka 382. stavka 2. ovoga Zakona revizija se može izjaviti samo zbog materijalnopravnog ili postupovnopravnog pitanja zbog kojega je dopuštena.«

5.2. Ustavni sud ocjenjuje da se pravno stajalište zauzeto u osporenom rješenju Vrhovnog suda, prosuđujući ga s aspekta zaštite ustavnog prava podnositelja na pravično suđenje i prava na jednakost pred zakonom, ne temelji na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju mjerodavnog postupovnog prava. Naime, u ovom sporu revizija je podnesena pozivom na članak 382. stavak 2. ZPP-a (izvanredna revizija), budući da je drugostupanjski sud u izreci svoje presude odredio da je protiv nje revizija dopuštena. Zbog toga što drugostupanjski sud u obrazloženju osporene presude nije naveo pravno pitanje na temelju kojeg je dopustio reviziju, stranka, u ovom slučaju podnositelj ustavne tužbe, ne bi smio snositi posljedice tako što će njegova revizija biti odbačena kao nedopuštena.

Ustavni sud napominje da je člankom 116. stavkom 1. Ustava propisano da Vrhovni sud, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana.

Isto stajalište zauzeto je u odluci Ustavnog suda broj: U-III-2838/2006 od 5. lipnja 2007. (»Narodne novine« broj 72/07. i www.usud.hr).

5.3. Ustavni sud, u konkretnom slučaju, naglašava da je Vrhovni sud na naprijed opisani način povrijedio pravo podnositelja na pristup učinkovitom pravnom lijeku. Ne samo što je to pravo, uz ostala, sadržano u članku 29. stavku 1. Ustava koji svakome jamči pravo na to da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, nego je ono sadržano i u članku 6. stavku 1. Konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02., 1/06. – u daljnjem tekstu: Konvencija). Stalna praksa Europskog suda za ljudska prava tumači ga tako da primjenjivana ograničenja ne smiju spriječiti niti umanjiti pristup pravnom lijeku koji pripada podnositelju na takav način ili do takve mjere da bi sama suština toga prava bila umanjena ili oslabljena (presuda od 19. VI. 2001. u predmetu Kreuz protiv Poljske, § 54; presuda od 23.XI.1993. u predmetu Poitrimol protiv Francuske, § 35-38; presuda od 14.XII.1999. u predmetu Khalfaoui protiv Francuske, § 42-54; presuda od 15.II.2000. u predmetu Garcia Manibardo protiv Španjolske, § 44-45; presuda od 6.XII.2001. u predmetu Yagtzilar i dr. protiv Grčke, § 23). Zakonodavac doduše, opravdano može postupovnim odredbama ograničiti pravo na pravni lijek u interesu učinkovitog pravosuđa, ali propust valjane primjene takvih odredbi značit će uvijek povredu prava na pristup pravnom lijeku kada predstavlja proizvoljno tumačenje mjerodavnog (postupovnog) prava (presuda od 12.VII.2001. u predmetu Prince Hans-Adam of Lichtenstein protiv Njemačke, § 69) ili kada podnositelju pravnog lijeka nameće nerazmjerno ograničenje njegovog prava (presuda od 21.IX.2004. u predmetu Zwiazek Nauczycieltstwa Polskiego protiv Poljske, § 38; presuda od 31.VII.2001. u predmetu Mortier protiv Francuske, § 36-39). O potonjemu je riječ upravo u slučaju kada sud pravnog lijeka odredbe o dopuštenosti primjenjuje »na previše formalistički način« (presuda od 28.X.2003. u predmetu Stone Court Shipping Co. protiv Španjolske, § 36-43; presuda od 20.IV. 2004. u predmetu Bulena protiv Češke, § 35; presuda od 25.V.2004. u predmetu Kadlec i dr. protiv Češke, § 26-30; presuda od 27.V.2004. u predmetu Boulougouras protiv Grčke, § 26-27).

6. Pozivom na utvrđenja iz prethodnih točaka obrazloženja ove odluke, Ustavni sud smatra da je osporeno rješenje Vrhovnog suda doneseno pogrešnom primjenom članka 392. stavka 2. ZPP-a (u svezi članka 382. stavka 2. istog Zakona). Odbacujući reviziju podnositelja kao nedopuštenu, Vrhovni sud je, suprotno podnositeljevim legitimnim očekivanjima, podnositelju uskratio pravnu zaštitu.

U konkretnom slučaju iz pribavljenog spisa predmeta razvidno je da podnositelju nije bilo omogućeno poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje – konkretno, nije mu bilo omogućeno učinkovito koristiti zakonom propisani izvanredni pravni lijek (reviziju). Nadalje, ocjenjujući reviziju nedopuštenom, nakon što je Županijski sud dopustio izvanrednu reviziju, podnositelju je onemogućeno i podnošenje ustavne tužbe protiv drugostupanjske presude, jer je, opravdano, imao razloga očekivati da će Vrhovni sud meritorno odlučivati o njegovoj reviziji, te je, stoga, podnošenje ustavne tužbe, u tom trenutku, bilo preuranjeno.

Prema stajalištu Ustavnog suda, sudski se postupci, naime, moraju provesti sukladno ustavnom načelu vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske. Njihovo se provođenje, naime, ne smije izjednačiti samo sa zahtjevom za zakonitošću postupanja tijela državne vlasti već mora uključiti i zahtjev da zakonske posljedice moraju biti primjerene legitimnim očekivanjima stranaka u svakom konkretnom slučaju (odluka i rješenje Ustavnog suda broj: U-I-659/1994 od 15. ožujka 2000.). Kada je u konkretnom slučaju podnositelj mogao legitimno očekivati da će odlučivanje u njegovom sporu, završiti pred revizijskim sudom, onda je opisanom povredom načela vladavine prava povrijeđeno ustavno načelo pravičnog postupka iz članka 29. Ustava, u svezi s pravom zajamčenim člankom 14. stavkom 2. Ustava. Primjena ovih ustavnih načela očito natkriljuje formalističku interpretaciju zakonskih odredbi o dopuštenosti revizije.

7. Na članku 5. Ustava, zasebno i odvojeno od odredbi Ustava koje sadrže ustavna prava, ne može se zasnivati ustavna tužba, jer članak 5. Ustava služi kao temelj za tumačenje mjerodavnih odredaba Ustava, uključujući one na koje se podnositelji pozivaju kad ustavnom tužbom traže zaštitu svog pojedinačnog prava.

8. U ustavnoj tužbi istaknuti članci 19. stavak 2. i 26. nisu mjerodavni u konkretnom slučaju.

9. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, Ustavni sud je odlučio kao u izreci.

10. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1052/2007

Zagreb, 4. svibnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
Antun Palarić, v. r.

Odluka, NN 55/2011-1222