## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3198/2006 od 15. ožujka 2011.

### NN 36/2011 (28.3.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3198/2006 od 15. ožujka 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

845

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo J. B. iz Z., kojeg zastupa M. M., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 15. ožujka 2011. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-5836/2002-6 od 2. lipnja 2006.

III. Predmet se vraća Upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-5836/2002-6 od 2. lipnja 2006., kojom je odbijena tužba podnositelja u upravnom sporu protiv rješenja Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: MUP) broj: 511-01-72-UP/II-602/1-2002 od 9. svibnja 2002.

Tim je rješenjem odbijena podnositeljeva žalba izjavljena protiv rješenja MUP-a, Policijske uprave Zagrebačke broj: 511-19-22/6-UP-4199/2-00 od 23. siječnja 2002.

Prvostupanjskim rješenjem podnositelju je, na temelju članka 47., u svezi s člankom 17. stavkom 1. točkama 3. i 4. Zakona o oružju (»Narodne novine« broj 69/92., 26/93., 43/93., 29/94., 108/95., 20/97., 46/97. – pročišćeni tekst, 27/99., 12/01. i 19/02.), oduzeto oružje, uz pravo na naknadu i to ukupno sedam komada oružja.

Navedeno oružje oduzeto je podnositelju zbog toga što je protiv njega, u vrijeme donošenja prvostupanjskog rješenja, vođen kazneni postupak radi kaznenog djela iz članka 213. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ), odnosno što je u isto vrijeme (nepravomoćno) kažnjen zbog prekršaja iz članka 13. Zakona o prekršajima protiv javnog reda i mira (»Narodne novine« broj 41/77., 55/89., 5/90. – pročišćeni tekst, 30/90. – ispravak i 47/90., u daljnjem tekstu: ZPPJRM).

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su upravna tijela i Upravni sud pogrešno primijenili propise materijalnog prava, budući da nigdje nije precizirano kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret (budući da članak 213. KZ-a sadrži tri inkriminacije u tri stavka), niti je razvidno u čemu se sastoje »elementi nasilja« u smislu članka 18. Zakona o oružju. Također ukazuje da je u kaznenom postupku, osim njega, bila okrivljena i njegova bivša supruga, kao i da on u vrijeme kada mu je oružje oduzeto nije bio pravomoćno osuđen ni za kazneno djelo ni za prekršaj (time da je kazneni postupak kasnije okončan odbijanjem optužbe, a prekršajni obustavom zbog nastupa apsolutne zastare), pa je na taj način povrijeđena pretpostavka nedužnosti.

Podnositelj smatra da su mu povrijeđena ustavna prava, izrijekom navodeći članak 14. stavak 2., 26., 28., 29. stavak 1., 48. i 50. stavak 1. Ustava.

Predlaže Ustavnom sudu usvajanje ustavne tužbe i ukidanje presude Upravnog suda i rješenja nadležnih upravnih tijela.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

4. Člankom 17. Zakona o oružju (u pročišćenom tekstu Zakona o oružju, »Narodne novine« broj 46/97., označen kao članak 18.) propisani su uvjeti za odobrenje nabavke oružja te je u stavku 1. točki 2., kao zapreka za takvo odobrenje, propisana osuda odnosno pokrenut postupak za kazneno djelo protiv Republike Hrvatske, za kazneno djelo protiv života i tijela ili protiv imovine, kao i za druga kaznena djela s elementom nasilja, koristoljublja ili niskih pobuda.

U točki 3. stavka 1. članka 17. istog Zakona također je, kao zapreka za odobrenje nabavke oružja, propisano kažnjavanje za prekršaj, odnosno vođenje postupka za prekršaj koji ukazuje da bi oružje moglo biti zloupotrijebljeno.

Nadalje, u točki 4. stavka 1. članka 17. Zakona o oružju propisano je da zapreku predstavljaju i druge okolnosti koje ukazuju da bi oružje moglo biti zloupotrijebljeno, a osobito su to, pored ostalog, češće i prekomjerno uživanje alkohola, teže poremećeni obiteljski odnosi, susjedski odnosi ili odnosi na radnom mjestu.

Člankom 47. stavkom 1. Zakona o oružju propisano je da će nadležno tijelo oduzeti oružje, streljivo, oružni list i odobrenje za sakupljanje oružja ako prestane postojati neki od uvjeta iz članka 17. stavka 1. točaka 2. do 5. toga Zakona.

5. U upravnom postupku provedenom u konkretnom slučaju utvrđeno je da se protiv podnositelja vodi kazneni postupak zbog kaznenog djela iz članka 213. stavka 2. KZ-a (zbog zlostavljanja djece vrijeđanjem, prijetnjama i udaranjem bivše supruge u njihovoj nazočnosti odnosno zbog prijetnji i vrijeđanja same djece), a da je u prekršajnom postupku podnositelj nepravomoćno kažnjen zbog prekršaja iz članka 13. ZPPJRM-a (svađa, galama, tučnjava).

Budući da su protiv podnositelja u vrijeme donošenja osporenog prvostupanjskog rješenja o oduzimanju oružja bili u tijeku kazneni i prekršajni postupak, prvostupanjsko tijelo je utvrdilo da su ispunjeni zakonski uvjeti za oduzimanje oružja te je primjenom članka 47. stavka 1., a u svezi s člankom 17. Zakona o oružju, doneseno osporeno rješenje.

Navedeno prvostupanjsko rješenje u cijelosti je potvrđeno rješenjem nadležnog drugostupanjskog tijela.

Pravilnost i zakonitost navedenih rješenja osporenom presudom potvrdio je i Upravni sud.

U osporenom drugostupanjskom rješenju i u presudi Upravnog suda istaknuto je da je za oduzimanje oružja, u smislu članka 47. u vezi s člankom 17. Zakona o oružju, dovoljno da se vodi kazneni postupak za određena kaznena djela odnosno da se vodi prekršajni postupak koji ukazuje da bi oružje moglo biti zloupotrijebljeno. Također je utvrđeno da je prvo prvostupanjsko rješenje o oduzimanju oružja doneseno 16. lipnja 2000., drugo (u ponovnom postupku nakon usvajanja žalbe) 23. siječnja 2002., a drugostupanjsko 9. svibnja 2002., dok je presuda u kaznenom postupku protiv podnositelja donesena 11. prosinca 2002., kao i da su rješenja u prekršajnom postupku protiv podnositelja donesena u 2000. odnosno u siječnju 2002., a rješenje kojim je taj postupak obustavljen zbog nastupa zastare doneseno je 17. ožujka 2004. – dakle, i kazneni i prekršajni postupak okončani su nakon donošenja rješenja o oduzimanju oružja, što znači da su u vrijeme oduzimanja oružja ti postupci bili u tijeku.

6. Podnositelj, međutim, u ustavnoj tužbi ističe stajalište da se takvim tumačenjem i primjenom mjerodavnog materijalnog prava vrijeđa Ustavom utvrđena pretpostavka nedužnosti iz članka 28. Ustava, kojim je propisano da je svatko nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja. Također smatra da se na taj način vrijeđaju vlasnička prava (članak 48. stavak 1. i članak 50. stavak 1. Ustava).

Pred Ustavnim sudom je više predlagatelja osporavalo suglasnost s Ustavom odredaba Zakona o oružju, upravo s gledišta citiranih ustavnih odredaba. Podnesene prijedloge Ustavni sud nije prihvatio, a u obrazloženjima rješenja (U-I-676/2000 od 25. listopada 2000., U-I-3519/2007 od 10. veljače 2009.) izraženo je i sljedeće stajalište:

»Pravo je zakonodavca da propisuje uvjete za izdavanje odobrenja za nabavku oružja, ali isto tako i pravo da propiše uvjete za oduzimanje oružja, streljiva, oružnog lista ili odobrenja za sakupljanje oružja. Takvo uređivanje ove specifične pravne problematike, kao što je nabavka, držanje, nošenje, sakupljanje, proizvodnja, popravljanje i prepravljanje oružja i streljiva (članak 1. Zakona), kao opasne stvari, Ustavni sud ne smatra protivnim naprijed navedenim ustavnim odredbama. Točno je to da je svatko nedužan i da se nikoga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom odlukom ne utvrdi krivnja (članak 28. Ustava). Međutim, ovdje valja imati u vidu to da je Ustav Republike Hrvatske u članku 50. stavku 2. propisao da se poduzetnička sloboda i vlasnička prava (a ovdje je upravo riječ o vlasničkim pravima građanina koji ista ima na oružju i ispravama koje ga prate) mogu iznimno ograničiti zakonom radi zaštite interesa i sigurnosti Republike Hrvatske, prirode, ljudskog okoliša i zdravlja ljudi. Naime, propisujući takve uvjete u osporenim odredbama zakonodavac je, za slučaj njihova prestanka, imao u vidu sigurnost i zdravlje drugih ljudi i njihove imovine.«

7. Stoga Ustavni sud utvrđuje da podnositelju ustavne tužbe u konkretnom slučaju – oduzimanjem oružja prije pravomoćnog okončanja kaznenog odnosno prekršajnog postupka – nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 28. Ustava, kao niti vlasnička prava zajamčena člankom 48. stavkom 1. odnosno člankom 50. stavkom 1. Ustava, jer su akti kojima je oružje oduzeto i ograničavajući učinci tih akata u vrijeme njihova donošenja bili usklađeni sa zakonom.

Ustavni sud također prihvaća da Upravni sud u sudskoj kontroli zakonitosti upravnog akta koji je donesen prije pravomoćnog okončanja kaznenog odnosno prekršajnog postupka – nije našao osnove za sumnju u zakonitost tih upravnih akata u vrijeme njihova donošenja.

8. Valja, međutim, imati u vidu već spomenutu činjenicu da je kazneni postupak protiv podnositelja okončan presudom od 11. prosinca 2002. kojom se optužba odbija, odnosno da je prekršajni postupak okončan rješenjem o obustavi od 17. ožujka 2004., a da je Upravni sud o tužbi podnositelja odlučivao 2. lipnja 2006.

Također valja imati u vidu da, iako Upravni sud, u pravilu, rješava upravni spor na podlozi činjenica utvrđenih u upravnom postupku, članak 39. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92., u daljnjem tekstu: ZUS) propisuje i način postupanja Upravnog suda u slučajevima kada je na temelju javnih isprava ili drugih dokaza u spisu predmeta očito da je činjenično stanje drugačije, a pri čemu Upravni sud (članak 40. ZUS-a) nije vezan razlozima tužbe.

9. Ustavni sud je, nakon razmatranja ustavne tužbe i okolnosti konkretnog slučaja, ocijenio da on otvara pitanja šira od same pravilnosti primjene zakona na činjenično stanje utvrđeno u aktima koji se pobijaju tužbom u upravnom sporu.

U tom je svjetlu Ustavni sud ocijenio da su se stekli uvjeti za promjenu njegova dosadašnjeg pravnog stajališta u vezi s ustavnopravnim učincima oduzimanja oružja na temelju članka 47. stavka 1. Zakona o oružju.

10. Kako je već navedeno, oduzimanje oružja na temelju članka 47. stavka 1. Zakona o oružju dopušteno je u slučaju prestanka postojanja nekog od uvjeta iz članka 18. stavka 1. točaka 2. do 5. istog Zakona.

U konkretnom slučaju podnositelju je oduzeto oružje stoga što su protiv njega u to vrijeme bili pokrenuti postupci zbog kaznenog djela odnosno zbog prekršaja, i to takvog kaznenog djela odnosno takvog prekršaja koji ulaze u krug kažnjivih djela s elementima nasilja odnosno ukazuju na mogućnost zlouporabe oružja (članak 18. stavak 1. točke 2., 3. i 4. Zakona o oružju). U navedenoj situaciji oduzimanje oružja je obligatorno (članak 47. stavak 1. Zakona o oružju).

Prema stajalištu Ustavnog suda, mjerodavne odredbe kojima je propisano oduzimanje oružja od osobe protiv koje je pokrenut kazneni odnosno prekršajni postupak, valja sagledavati tako da se ne ispusti iz vida svrha koja se propisivanjem obligatornog oduzimanja oružja u određenim slučajevima željela postići. Naime, svrha članka 47. stavka 1. Zakona o oružju nije (i ne može biti) kazna za počinjeno kazneno odnosno prekršajno djelo, a još manje to može biti kažnjavanje za djelo čije počinjenje nije pravomoćno utvrđeno. Svrha odredbe o oduzimanju oružja u slučaju kad je protiv određene osobe pokrenut kazneni odnosno prekršajni postupak usmjerena je prevenciji, odnosno onemogućavanju osobe za koju postoji osnovana sumnja da je počinila kazneno djelo s elementima nasilja odnosno prekršaj koji ukazuje na mogućnost zlouporabe oružja, da upotrijebi oružje na nedopušteni način. Svako tumačenje suprotno navedenom bilo bi pravno neutemeljeno.

Polazeći od navedenog, Ustavni sud u konkretnom slučaju smatra odlučnom činjenicu da ni kazneni ni prekršajni postupak protiv podnositelja, zbog kojih mu je oružje oduzeto, nisu okončani osuđujućom odlukom, a okončani su nekoliko godina prije donošenja osporene presude Upravnog suda.

Preventivna svrha zakonskih odredaba o oduzimanju oružja nalaže stoga zaključak o nužnosti pravnog i faktičnog povezivanja ishoda kaznenog odnosno prekršajnog postupka s ocjenom o zakonitosti akata temeljem kojih je oružje oduzeto. U kontekstu takve – preventivne – svrhe nije utemeljena ili barem nije dostatna i cjelovita ocjena da je stanje sukladno pravu (zakonu) postojalo u vrijeme oduzimanja oružja jer to, u načelu, ne bi niti trebalo biti sporno u situaciji kada je oduzimanje oružja redovita pravna posljedica i faktični učinak pokretanja i vođenja određenih kaznenih odnosno prekršajnih postupaka.

Specifičnost je ovakvih pravnih situacija baš u tome što one, i prema samom Zakonu o oružju, podrazumijevaju privremenost ograničavanja prava (oduzimanja vlasništva) pa mogući prestanak tog ograničenja (jednako kao i mogući nastanak trajnih učinaka, ali koji ni tada ne isključuju pravo na kompenzaciju) ovisi o ispunjenju određenih uvjeta.

Konkretno, prestanak odnosno nastavak ograničavanja prava vlasništva ovisi o načinu na koji je okončan određeni kazneni odnosno prekršajni postupak. Prema tome, čak niti ocjena o samoj zakonitosti upravnih akata o oduzimanju oružja, imajući u vidu njihovu privremenost, kao i promjenjivost okolnosti koje utječu na opstojnost njihovih učinaka, ne može biti ograničena samo na uski vremenski segment.

Cjelovita ocjena o tome da u takvom slučaju postoji stanje sukladno zakonu mora, dakle, uzimati u obzir i promjenjive čimbenike – činjenicu da li se određeni kazneni odnosno prekršajni postupak još uvijek vodi ili ne; ako je okončan – je li okončan osuđujućom odlukom ili ne, a ako nije okončan osuđujućom odlukom – valjana ocjena tada mora odgovoriti i na pitanje: na temelju koje pravne osnove i poslije toga egzistiraju pravne posljedice odnosno faktični učinci takvog postupka – lišenje vlasništva (imovine)?

11. Tijekom razmatranja ustavne tužbe podnositelja, Ustavni sud je od Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske, Policijske uprave zagrebačke, temeljem članka 25. Ustavnog zakona, zatražio obavijest o tome je li u konkretnom slučaju oružje specificirano u prvostupanjskom rješenju o oduzimanju oružja faktično oduzeto od podnositelja, je li mu po okončanju kaznenog odnosno prekršajnog postupka vraćeno ili mu je isplaćena novčana naknada i u kojem iznosu.

Prema obavijesti dostavljenoj Ustavnom sudu 18. listopada 2010., podnositelju je navedenim rješenjem oduzeto ukupno 7 komada oružja – 1 pištolj, 3 lovačke puške i 3 poluautomatske puške, ali su stvarno oduzeti 1 pištolj i 4 puške, dok je za dvjema puškama raspisana potraga, jer nisu bile u posjedu podnositelja. Oduzeto oružje podnositelju nije vraćeno, nije prodano i nije mu isplaćena novčana naknada, već se čuva u Odjelu materijalno-financijskih poslova Policijske uprave zagrebačke.

12. Ustavni sud stoga ocjenjuje da su učinci osporene presude Upravnog suda, koja ne uzima u obzir da su upravni akti pobijani u upravnom sporu bili usklađeni sa zakonom samo do trenutka pravomoćnog okončanja kaznenog odnosno prekršajnog postupka, a ne i poslije toga, povrijedili podnositeljevo pravo vlasništva. Podnositelju je imovina oduzeta, a nakon pravomoćnog okončanja kaznenog odnosno prekršajnog postupka u kojima nije oglašen krivim, on nema pravne mogućnosti njezina povrata. U takvim okolnostima, oduzimanje oružja, a prema stajalištu Ustavnog suda čak ni drugi oblici kompenzacije za oduzeto oružje, ne mogu se više smatrati ustavnopravno prihvatljivim, jer podnositelju neosnovano nameću nerazmjeran teret ograničavanja (lišavanja) njegova vlasništva, koji nije u skladu s inače legitimnom svrhom i ciljem zakonskih odredaba o oduzimanju oružja onim osobama protiv kojih se vode određeni kazneni odnosno prekršajni postupci. Prema tome, učinci osporene presude Upravnog suda povrijedili su podnositeljevo vlasničko pravo (članak 48. stavak 1. i članak 50. stavak 1. Ustava).

Iz tih razloga Ustavni je sud ovom odlukom ukinuo presudu Upravnog suda i predmet vratio tom sudu na ponovni postupak. U ponovnom postupku Upravni sud dužan je cijeli slučaj sagledati u svjetlu pravnih stajališta izraženih u ovoj odluci i postupiti na način koji će, u okvirima njegove nadležnosti, primjenu mjerodavnog zakona uskladiti sa zahtjevima koji proizlaze iz ustavnog prava podnositelja na njegovo vlasništvo.

13. S obzirom na to da je utvrdio povredu ustavnog prava vlasništva, eventualnu povredu ostalih ustavnih prava na koja podnositelj ukazuje, Ustavni sud nije razmatrao.

14. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke, dok se objava odluke (točka IV. izreke) temelji na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3198/2006

Zagreb, 15. ožujka 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 36/2011-845