## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-78/1999 od 9. avibnja 2000.

### NN 52/2000 (23.5.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-78/1999 od 9. avibnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1177**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, u sastavu Velimir Belajec, kao predsjednik
Vijeća te suci Marijan Hranjski, Ivan Mrkonjić, Jasna
Omejec i Vice Vukojević, kao članovi Vijeća,
odlučujući o ustavnoj tužbi M. K. iz K., zastupanog
po punomoćniku M. B., odvjetniku iz Z., na sjednici Vijeća
održanoj 9. svibnja 2000. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

1. Ustavna tužba se usvaja te se ukida presuda Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, broj: Rev-1372/1998-2 od 24. rujna 1998. godine.

2. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na
ponovni postupak.

Obrazloženje

1. Ustavnom tužbom podnositelj osporava presudu Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1372/1998-2 od 24. rujna 1998.
godine, kojom je prihvaćena revizija tužene, te preinačena
presuda Županijskog suda u S., broj: Gž-499/97-3 od
30. prosinca 1997. godine i presuda Općinskog suda u K.,
broj: P-60/96 od 20. ožujka 1997. godine, na način
da je podnositelj odbijen s tužbenim zahtjevom kojim je tražio
poništenje rješenja u prestanku radnog odnosa, vraćanje
u radni odnos i raspored na radno mjesto na kojem je radio te
isplatu naknade plaće.

Podnositelj smatra da osporena presuda Vrhovnog suda nije utemeljena
na zakonu i da su mu povrijeđena ustavna prava iz članka
54. Ustava, pravo na rad i slobodu rada. Smatra da presuda Vrhovnog
suda ne sadrži nikakve razloge za izraženo pravno stajalište,
a da su razlozi navedeni u presudi suprotni utvrđenjima nižih
sudova te da interpretacija tih razloga predstavlja ocjenu dokaza
što Vrhovnom sudu nije dozvoljeno.

2. Iz pribavljenog spisa predmeta razvidno je da je podnositelj
rješenjem Carinske uprave Republike Hrvatske, Carinarnice
Z., klasa: 112-01/94-01/29, urbroj: 513-02-41-04/94-1 od 18. veljače
1994. godine, stavljen na raspolaganje od 23. veljače 1994.
godine do 26. ožujka 1994. godine, te da mu istekom tog roka
prestaje radni odnos. Obrazloženje se temelji na mišljenju
Ministarstva pravosuđa i uprave od 19. svibnja 1992. godine
o primjeni članka 342. Zakona o upravi (»Narodne novine«,
broj 16/78, 50/78, 29/85, 41/90, 47/90 i 53A/91), prema kojem
mišljenju je nespojivo obavljanje od strane carinskih djelatnika
ili članova njihovih obitelji, koji ulaze u prvi nasljedni
red, špediterskih ili uvozno-izvoznih poslova, jer obavljanje
tih djelatnosti nije sukladno interesima službe koju carinski
djelatnik obavlja. Budući da podnositelj radi na poslovima
i zadacima stručnog savjetnika za prijem carinske dokumentacije
i carinjenje robe u Carinskoj ispostavi K., a supruga mu ima u
istom mjestu privatnu špediciju, upravitelj je ocijenio da
je to u suprotnosti s interesima carinske službe. Stoga je,
na temelju odredaba članka 383A. u svezi s člankom
342. Zakona o upravi donio rješenje o stavljanju podnositelja
na raspolaganje.

Rješenjem Carinske uprave Republike Hrvatske, klasa: 112-01/94-01/55,
urbroj: 513-02-04/02-94-3 od 25. ožujka 1994. godine, odbijen
je zahtjev podnositelja za zaštitu prava. Zaključak
je tog tijela da je upravitelj carinarnice ispravno postupio kada
je ocijenio da postoje smetnje iz članka 342. u svezi s
člankom 383 A.

Rješenjem od 25. ožujka 1994. godine podnositelju prestaje
radni odnos s danom 26. ožujka 1994. godine. U obrazloženju
se navodi kako je podnositeljev zahtjev za zaštitu prava
odbijen, kao neosnovan te je stoga riješeno kao u izreci.

3. Prvostupanjski sud je, kao jedino sporno u konkretnom slučaju,
ocjenjivao je li podnositelju mogao temeljem odredbe članka
342. u svezi s člankom 383A. Zakona o upravi, prestati
radni odnos kao djelatniku carinske ispostave u K., zbog toga
što njegova supruga ima privatno špeditersko poduzeće.

Ocijenivši da se odredba članka 342. odnosi samo na
radnike u organu uprave, a ne i na članove njihove uže
obitelji, te da je stoga u konkretnom slučaju pogrešno
primijenjeno materijalno pravo, usvojio je tužbeni zahtjev
podnositelja. Pritom je istaknuo da ga ne obvezuje navedeno mišljenje
Ministarstva pravosuđa i uprave, jer da je zakonodavac imao
namjeru kao zapreku predvidjeti i činjenicu da i članovi
uže obitelji djelatnika uprave ne mogu obavljati samostalnu
djelatnost, to bi istom odredbom bilo i regulirano.

Drugostupanjski sud je ocijenio da je prvostupanjski sud pravilno
primijenio odredbe Zakona o upravi te da je za svoju odluku dao
jasne i određene razloge.

Vrhovni sud je preinačio nižestupanjske presude, te
u obrazloženju presude istaknuo kako je utvrđeno da je
supruga podnositelja vlasnik špediterskog poduzeća
u K., gdje je podnositelj zaposlen u carinskoj ispostavi i da
je podnositelj bio u mogućnosti davati prednost pojedinom
špediterskom poduzeću u smislu da preporuči
strankama i slično. S obzirom na takvo utvrđenje, mišljenja
je da su sudovi nižeg stupnja pogrešno primijenili materijalno
pravo, kada nisu prihvatili ocjenu upravitelja nadležne Carinske
službe, da naročite potrebe službe zahtijevaju
da se onemogući situacija koja nije u interesu službe.

Prema ocjeni Vrhovnog suda pobijana rješenja tužene
su zakonita, budući da su donijeta u skladu s ovlaštenjima
iz članka 383 A. u svezi s odredbama članka 342.
Zakona o upravi.

4. Ustavna tužba je osnovana.

Prema odredbama Zakona o parničnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91, 91/92 i 112/99, nastavno: ZPP) Vrhovni
sud može ispraviti pogrešnu primjenu materijalnog prava
na činjenično stanje utvrđeno po nižim
sudovima. Međutim, revizijski sud ne može mijenjati činjenično
stanje ili dodavati ocjeni činjenica nešto što
su nižestupanjski sudovi utvrdili i ocijenili, niti može
sam utvrđivati činjenično stanje. Vrhovni sud,
dakle, sudi na temelju činjeničnog stanja kakvo
su utvrdili niži sudovi. Ako ustanovi da je zbog pogrešne
primjene materijalnog prava činjenično stanje nepotpuno
utvrđeno i da zbog toga nema uvjeta za preinaku pobijene presude,
tada ne može preinačiti pobijanu presudu, već
donijeti rješenje kojim će prihvatiti reviziju, ukinuti
u cijelosti ili djelomično presudu prvostupanjskog i drugostupanjskog
suda ili samo presudu drugostupanjskog suda i predmet vratiti
na ponovno suđenje istom ili drugom vijeću prvostupanjskog,
odnosno drugostupanjskog suda (članak 395. stavak 2. ZPP).

U protivnom, Vrhovni sud bio bi u mogućnosti drugačije
meritorno riješiti spor između stranaka, na temelju činjenica
i ocjena koje su izrečene prvi puta, a protiv kojih nema
učinkovitog pravnog lijeka, kakav je Ustavom zajamčen.

4.1. U konkretnom slučaju Vrhovni sud temelji svoju odluku
na činjenicama koje smatra utvrđenima; da je supruga
podnositelja vlasnica špediterskog poduzeća u K., gdje
je podnositelj zaposlen u carinskoj ispostavi, te da je podnositelj
bio u mogućnosti davati prednost pojedinom špediterskom
poduzeću u smislu da ga preporuči strankama i slično,
iz čega zaključuje da je ocjena upravitelja carinarnice
bila ispravna.

Međutim, u tijeku prvostupanjskog postupka nije utvrđeno
da je podnositelj bio u mogućnosti davati prednost pojedinom
špediterskom poduzeću (sumnju da je podnositelj bio
u mogućnosti davati prednost pojedinom poduzeću izrekao
je jedan od saslušanih svjedoka).

U takvoj pravnoj situaciji, Vrhovni sud u postupku povodom revizije
po prvi put utvrđuje činjenicu postojanja mogućnosti
da podnositelj daje prednost pojedinom špediterskom poduzeću,
koja u postupku koji je prethodio revizijskom postupku, nije bila
utvrđena i na koju se podnositelj nije očitovao.

4.2. Nadalje, Vrhovni sud je pogrešno primijenio i materijalno
pravo kada je ocijenio da je u konkretnom slučaju podnositelju
mogao prestati radni odnos, temeljem odredbe članka 383A.
u svezi s odredbom članka 342. Zakona o upravi. Naime,
Ustavni sud prihvaća stajalište prvostupanjskog i drugostupanjskog
suda da se zabrana obavljanja samostalne djelatnosti iz članka
342. Zakona o upravi odnosi na radnika zaposlenog u organu uprave,
a ne i na članove njegove obitelji.

5. Slijedom navedenog, Ustavni sud je utvrdio da je presudom Vrhovnog
suda podnositelju povrijeđena Ustavom zajamčena jednakost
pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava), odnosno pred
sudom (članak 26. Ustava) koja se očituje u tome
da svakoj stranci treba biti omgućeno poduzimanje svih onih
procesnih radnji koje može poduzimati i druga parnična
stranka. Onemogućivši podnositelja da se izjasni o
činjenicama na kojima je utemeljena presuda Vrhovnog suda,
te da u postupku povodom pravnog lijeka podvrgne preispitivanju
ta utvrđenja, povrijeđeno je njegovo ustavno pravo na
jednakost, kao i ustavno pravo na žalbu (članak 18.
Ustava).

Načelo iz članka 26. Ustava u konkretnom slučaju
povrijeđeno je i u materijalnom smislu, jer je drugostupanjski
sud mjerodavan propis pogrešno shvatio i primijenio.

6. Povredu ustavnog prava na rad i slobodu rada iz članka
54. Ustava, na koju podnositelj ukazuje, Sud nije našao.

7. Slijedom iznijetog, na temelju odredaba članaka 69.
i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-78/1999
Zagreb, 9. svibnja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 52/2000-1177