### NN 4/2016 (13.1.2016.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIBi-7367/2014 od 15. prosinca 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

31

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Ljubica Anđelković iz Novigrada, koju zastupa Sanja Bezbradica Jelavić, odvjetnica u Odvjetničkom društvu Jelavić & partneri j.t.d. u Zagrebu, na sjednici održanoj 15. prosinca 2015. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija u dijelu koji se odnosi na prigovor nedjelotvorne istrage u povodu podnositeljičine kaznene prijave od 23. listopada 2013.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje u dijelu koji se odnosi na prigovor nedjelotvorne istrage u povodu prijave nestanka podnositeljičinog brata.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ljubica Anđelković iz Novigrada, koju pred Ustavnim sudom zastupa Sanja Bezbradica Jelavić, odvjetnica u Odvjetničkom društvu Jelavić & partneri j. t. d. u Zagrebu (u daljnjem tekstu: podnositeljica), podnijela je 18. studenoga 2014. ustavnu tužbu radi nedjelotvorne istrage u povodu njezine kaznene prijave od 23. listopada 2013. koja je u Županijsko državno odvjetništvo u Puli-Pola (u daljnjem tekstu: ŽDO Pula – Pola) zaprimljena 2. prosinca 2013. Podnositeljica je kaznenu prijavu podnijela »protiv nepoznatih počinitelja, pripadnika HVO« zbog kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 31/93., 39/93., 108/95., 16/96. i 28/96.; u u daljnjem tekstu: OKZRH), kojega je žrtva njezin brat Goran Đukić.

Podredno podnositeljica u ustavnoj tužbi ističe i nedjelotvornost istrage u povodu prijave nestanka njezinog brata.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – počišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), zatraženo je i dobiveno očitovanje ŽDO Pula – Pola broj: KN-DO-33/13 od 9. veljače 2015. i dopuna istog od 22. svibnja 2015.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Činjenice i okolnosti slučaja navode se prema njihovom opisu koji je u ustavnoj tužbi iznijela podnositeljica.

Goran Đukić, brat podnositeljice, rođen je u Grku, Bosanski Brod, Bosna i Hercegovina i bio je državljanin Bosne i Hercegovine, a u Novigradu u Hrvatskoj radio je na temelju radne dozvole.

18. kolovoza 1992. Goran Đukić odveden je sa svog radnog mjesta iz Novigrada u Umag od strane pripadnika policijske postaje Novigrad, gdje je s više osoba bio pritvoren u prostorijama vatrogasnog doma u Umagu. Istog dana Goran Đukić s ostalim osobama autobusom je prevezen u Rijeku u pratnji novigradske policije, a zatim trajektom u Split u vojni zatvor Lora. Iz zatvora Lora s ostalim osobama Goran Đukić odvezen je na granični prijelaz s Bosnom i Hercegovinom – Kamensko prema Tomislavgradu. U Tomislavgradu navedene osobe preuzeli su pripadnici Hrvatskog vijeća obrane (u daljnjem tekstu: HVO) i odvezli su ih prema Grudama gdje se Goranu Đukiću gubi svaki trag.

Goran Đukić je rješenjem Osnovnog suda u Derventi broj: P-116/01 od 16. studenoga 2001., na zahtjev majke Dese Đukić, proglašen umrlim. Kao dan smrti utvrđen je 17. kolovoza 1992., a kao mjesto smrti utvrđeno je mjesto Grude.

3.1. Prema navodima iz ustavne tužbe, podnositeljica je u mjesecu kolovozu 1992. (nije naveden datum) prijavila nestanak brata Crvenom križu u Bujama i obavila razgovor u Policijskoj postaji u Umagu.

Podnositeljica dalje navodi da je 1. rujna 2006. ponovno prijavila nestanak brata u Policijskoj postaji Umag i ispričala sve što je znala u vezi njegova nestanka.

Podnositeljica je 23. listopada 2013. Državnom odvjetništvu Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: DORH) podnijela kaznenu prijavu »protiv nepoznatih počinitelja, pripadnika HVO« zbog počinjenja kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. OKZRH-a kojega je žrtva njezin brat Goran Đukić.

Dana 23. prosinca 2013. podnositeljica je zaprimila izvješće ŽDO Pula – Pola (oznake MJ/RK), u kojem je navedeno:

»Povodom Vaše kaznene prijave protiv nepoznatih počinitelja, pripadnika HVO, a na štetu vašeg brata Gorana Đukića, obavještavamo Vas da su se izvidi vezani za utvrđivanje činjenice za nestanak vašeg brata provodili od 1. rujna 2006., kada ste Policijskoj postaji Umag prijavili nestanak istog, kao i nastavno nakon što ste podnijeli Državnom odvjetništvu Republike Hrvatske kaznenu prijavu.

Slijedom svih prikupljenih podataka proizlazi da je Vaš brat Goran Đukić dana 17. kolovoza 1992. u akciji pronalaska vojnih i radnih obveznika državljana BiH, autobusom iz Umaga prevezen u Rijeku, pa odatle brodom u Split, a potom u BiH.

Slijedom izloženog ne postoji sumnja da su na području Republike Hrvatske počinjena kaznena djela na štetu vašeg brata Gorana Đukića.

O učinjenom izvješteno je Državno odvjetništvo Republike Hrvatske.«

Podnositeljica je 4. srpnja 2014., po punomoćnici, podnijela dopis ŽDO Pula – Pola kojim traži da se u povodu njezine kaznene prijave provede učinkovita istraga, prikupe relevantni dokazi te sukladno pronađenom pokrene kazneni postupak.

7. srpnja 2014. podnositeljica je podnijela pritužbu DORH-u na rad ŽDO Pula – Pola, sa zahtjevom da DORH provede nadzor nad radom ŽDO-a Pula – Pola, kako bi se »osigurala provedba temeljite i učinkovite istrage po kaznenoj prijavi podnositeljice«.

Podnositeljica je 22. rujna i 17. listopada 2014. podnijela požurnice za postupanje ŽDO Pula – Pola u vezi dopisa od 4. srpnja 2014.

ŽDO Pula – Pola je 22. listopada 2014. podnositeljici dostavio dopis broj: KN-DO-33/13 od 15. listopada 2014. kojim je podnositeljica obaviještena o poduzetim radnjama u povodu njezine kaznene prijave. U dopisu je navedeno da »državno odvjetništvo kontinuirano provodi izvide u ovom kaznenom predmetu, a sve u cilju utvrđivanja relevantnih činjenica za donošenje meritorne odluke«. Dalje je navedeno da će podnositeljica, nakon provedenih izvida biti obaviještena o odluci ŽDO Pula – Pola.

Dopisom od 10. studenoga 2014. DORH je izvijestilo podnositeljicu da je izvršen nadzor rada ŽDO Pula – Pola u vezi konkretnog predmeta i da nema nepravilnosti u radu ŽDO Pula – Pola, a da su daljnji izvidi u vezi konkretnog slučaja u tijeku.

3.2. U ustavnoj tužbi podnositeljice i u nekim od izjava svjedoka, kao dan nestanka podnositeljičinog brata navode se dva datuma: 17. i 18. kolovoza 1992. Međutim, iz pribavljene dokumentacije (izvješća Policijske postaje Novigrad i Policijske stanice Buje – Umag od 17. kolovoza 1992.), razvidno je da su pripadnici policijske postaje Novigrad podnositeljičinog brata, s ostalim osobama, odveli iz Novigrada 17. kolovoza 1992.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

4. U ustavnoj tužbi podnositeljica u bitnome ističe:

»Nije sporno da je hrvatske policija 18.8.1992. odvele brata tužiteljice ... i da je on nakon tog uhićenja nestao, a nakon kazivanja očevidaca događaja i proglašen umrlim. Povodom prijave bratova nestanka, tijela državne vlasi nisu provela učinkovitu i efikasnu istragu o okolnostima uhićenja i nestanka Gorana Đukića.

Prema praksi ESLJP obveza zaštite prava na život na temelju čl. 2. Konvencije, u vezi s općenitom obvezom države iz čl. 1. Konvencije da mora osigurati svakoj osobi pod njezinom jurisdikcijom prava i slobode određene u Konvenciji, podrazumijeva obvezu provođenja određenog oblika djelotvorne službene istrage kada su pojedinci ubijeni kao posljedica uporabe sile.

Ta se obveza ne ograničava na slučajeve u kojima je utvrđeno da je ubojstvo počinio predstavnik države. Nije u tom smislu odlučno niti jesu li članovi pokojnikove obitelji podnijeli formalni prigovor glede ubojstva nadležnom istražnom tijelu. Sama činjenica da su vlasti bile obaviještene o ubojstvu/nestanku neke osobe dovodi ipso facto do nastanka obveze na temelju čl. 2. Konvencije da se provede djelotvorna istraga o okolnostima koji okružuju tu smrt (presude Skendžić i Krznarić protiv Hrvatske; Jularić protiv Hrvatske; Tanrikulu protiv Turske; Velikova protiv Bugarske). ...

Podnositeljica je nestanak brata prijavila Crvenom križu u Bujama, dala je DNA analizu. Povodom te prijave Crvenom križu, službene osobe PP Umag obavile su sa njom informativni razgovor tijekom 2007.g., a nakon toga tužiteljica nije dobila nikakvu informaciju o postupanju policije ili državnog odvjetništva sve do prosinca 2013.g. kada je obaviješću ŽDO Pula konstatirano da ne postoji osnovana sumnja da je na teritoriju RH počinjeno kazneno djelo, da bi potom 17. listopada 2014. dobila obavijest da se provode istražne radnje.

Iako je svojim brojnim požurnicama tužiteljica tijekom 2014.g. tražila donošenje državnoodvjetničke odluke protekom dvadeset i dvije godine tijela državne vlasti nisu provele efikasnu i učinkoviti istragu.«

Podnositeljica u ustavnoj tužbi također navodi:

»Dana 23. listopada 2013.g., s obzirom da se povodom prijave nestanka Gorana Đukića ništa nije dešavalo, podnositeljica je podnijela formaliziranu pisanu kaznenu prijavu sa zahtjevom da se istraži i utvrdi sudbina njihovog brata te da se kazne počinitelji kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva.«

4.1. Stoga podnositeljica predlaže da Ustavni sud uvaži ustavnu tužbu i utvrdi da je došlo do povrede ustavnih prava zajamčenih člancima 21., 23., 24., 26., 29. stavkom 1., 32. i 46. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.). Povrijeđenima smatra i konvencijska prava iz članaka 2., 3., 5. stavka 1., 13. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02., 1/06. i 2/10.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Podnositeljica također predlaže da Ustavni sud donese presudu kojom će se obvezati Republika Hrvatska da joj isplati »500.000 kuna na ime materijalne štete, uz sav porez koji bi tužiteljici mogao biti zaračunat, te da se ... naknadi trošak u visini od 29.020,00 kn«.

Nadalje, podnositeljica predlaže da Ustavni sud naloži »ŽDO Pula da pokrene kazneni postupak protiv počinitelja zločina u odnosu na Gorana Đukića, u primjerenom roku od tri mjeseca«.

4.2. Iz navoda ustavne tužbe slijedi da je podnositeljica ustavnu tužbu podnijela zbog nepoduzimanja odgovarajućih radnji od nadležnih tijela po njezinoj prijavi o nestanku njezinog brata tijekom 1992. godine i zbog nedjelotvorne istrage u vezi njezine kaznene prijave od 23. listopada 2013.

III. OČITOVANJE ŽUPANIJSKOG ODVJETNIŠTVA U PULI – POLA

5. U očitovanju ŽDO Pula – Pola od 9. veljače 2015. je navedeno:

»Ljubica Anđelković podnijela je kaznenu prijavu protiv nepoznatih počinitelja u kojoj iznosi sumnju na počinjenje kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz čl. 120 st. 1 Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske na štetu, među ostalim i njezinog brata Gorana Đukića, a koja je u ovo državno odvjetništvo zaprimljena dana 02. prosinca 2013.

U kaznenoj prijavi se između ostalog navodi da je Goran Đukić, državljanin BiH, rođen dana 16.02.1970. u mjestu Grku, Bosanski Brod, BiH, dana 18. kolovoza 1992. po djelatnicima policije, kao vojni obveznik BiH, iz Novigrada gdje je radio, odveden u Umag, odakle je zajedno s više drugih osoba, autobusima prebačen u Rijeku, a odatle su trajektom odvezeni u Split. Poznato joj je da su istog dana iz Novigrada odvedeni i Đukić Branko i Mirjanić Goran. Prijaviteljica navodi da su nakon toga dva dana bili u vojnom zatvoru u Lori, gdje da su doživjeli razna maltretiranja, koja su rezultirala povredama nakon čega su odvezeni na granični prijelaz Kamensko, gdje ih preuzima HVO, i odvozi prema Grudama, gdje mu se gubi svaki trag.

Ljubica Anđelković, navodi da je prijavila nestanak svog brata Crvenom križu u Bujama, te da je dala i izjavu u o nestanku svog brata u PP Umag.

Ovo Državno odvjetništvo zatražilo je od Policijske uprave Istarske dostavljanje prikupljene dokumentacije, iz koje proizlazi da je dana 01. rujna 2006., u PP Umag, osobno pristupila nepozvana Ljubica Anđelković iz Novigrada i podnijela prijavu o nestanku svog brata Gorana Đukića. Temeljem razgovora sa Ljubicom Anđelković, prikupljene su druge obavijesti, pa je tako obavljen razgovor sa Dragom Penava, Hasanom Mustićem i Antonom Jankovićem. Također su izvršene provjere u Ministarstvu obrane RH – Područni ured Pazin. Obavljeni su obavijesni razgovori sa Pinom Valenta, Hasanom Mustićem, Marijanom Opačekom i Mirjanom Stabile te Antonom Jankovićem, Zvonkom Ponjavićem, Mijom Ponjavićem, Franjom Šimičevićem (prilog – kopija posebnog izvješća PU Istarske)

Iz obavijesnog razgovora obavljenog dana 01. rujna 2006., s Ljubicom Anđelković proizlazi da je njen brat Goran Đukić zajedno sa Brankom Đukićem tijekom 1992. godine radio u staklarskoj radionici 'Mustić' u Novigradu. Dana 18. kolovoza 1992., u radionicu su pristupili policijski službenici Frane Šimičević i Janko Šuster te su odveli njenog brata i Branka Đukića u PP Umag pod izgovorom da isti moraju ići braniti BIH iz razloga što su isti državljani BIH. Isti su zajedno sa Marjanom Opaček i osobom pod nadimkom Pepsi kombi vozilom iz PP Umag prebačeni do Luke Rijeka gdje su ukrcani na trajekt za Split. Za vrijeme plovidbe njezin brat i Branko Đukić bili su izdvojeni od ostalih državljana BIH te su od strne pratnje, najvjerojatnije vojnih osoba bili fizički maltretirani te da su im uzeti osobni dokumenti. Dolaskom u Split ukrcani su na autobus zajedno sa ostalim državljanima BIH te odvezeni u mjesto Grude. Branko Đukić vratio se iz BIH te joj je rekao da nezna gdje je završio njezin brat goran Đukić i ostali. (prilog – bilješka)

Iz obavijesnog razgovora sa Dragom Penava proizlazi da je isti bio zaposlen u staklarskoj radionici Mustić. U kolovozu 1992. godine u radnju su došli dvojica policajaca za koje nezna kao se zovu te su tražili osobne dokumente zaposlenika pa tako i njega. Tom prilikom su utvrdili da Goran i Branko Đukić nemaju prijavljeno prebivalište na području RH nakon čega su ih odveli. Poznato mu je da se nakon mjesec dva u Novigradu pojavio Branko Đukić, dok Gorana nije bilo. Pogovorom je saznao da je navodno Branko Đukić pobjegao negdje u Posušju, također mu je poznato da isti sada živi u Italiji.

Mustić Hasan, vlasnik staklarske radnje navodi da su 1992. godine kod njega radili Goran Đukić i Branko Đukić. Navodi da su ga dana 18. kolovoza 1992. godine obavijestili da su u radnju došli policajci od kojih je jedan bio Frane Šimičević dok za drugog nezna kako se zove te da su Gorana i Branka Đukića odveli u PP. Kasnije je javnim pogovorom saznao da su ih, jer nisu imali prijavljeno prebivalište na području RH, odveli brodom zajedno sa drugim osobama njihovog statusa u BIH. Mjesec dana nakon tog događaja da ga je nazvala nepoznata osoba najvjerojatnije iz Posušja koji su se predstavili kao pripadnicima 'paragine' postrojbe te pitali da li poznaje Gorana i Branka Đukića nakon što je predmetni odgovorio da ih poznaje rekli su mu da ishodi njihove dokumente i da dođe po njih u Posušje. Isti je to i učinio i poslao jednog svog radnika u Posušje gdje je isti našao samo Branka Đukića i doveo ga natrag u Novigrad dok Gorana Đukića nije pronašao.

Iz obavijesnog razgovora sa Antonom Jankovićem dana 12. veljače 2007., proizlazi da je lijekom 1992. godine bio na području Novigrada te iako je po nacionalnosti Hrvat nije uspio pribaviti svu dokumentaciju. U to vrijeme civilna policija privodila je sve osobe s područja BIH, a koje su se bez dokumenata nalazile u Istri, tako da je jednog jutra privela i njega najprije u Umag odakle su autobusima prebačeni u Rijeku gdje su ih nastavno ukrcali na jedan putnički brod za Split. U Splitu da su ih iskrcali gdje je rađen jedan vid selekcije pa je on objasnio jednom policijskom inspektoru da je Hrvat i da je zaposlen u Isti te da još nije uspio ishoditi papire, a nakon čega su ga pustili te se isti vratio u Novigrad. Ostali državljani BIH su prema njegovim saznanjima iz Splita bili prevoženi u BIH te o istima više ne zna ništa. Što se tiče puta do Splita predmetni navodi da je policija bila civilna ili vojna, da su uljudno postupali bez ikakvog maltretiranja ili slično. Vezano za osobu Gorana Đukića predmetni izjavljuje da istoga ne poznaje te mu nije poznato da li je bio s njim na brodu.

Osoba po nadimku 'Pepsi' koju Ljubica Anđelković spominje u obavijesnom razgovor je ustvari Anton Janković, koji u obavijesnom razgovoru dana 26. studenog 2013., navodi da je u kolovozu 1992., radio u discu kao konobar. Policija je došla u disko i privela ga u PP. Sjeća se da su ga odvezli u Umag a potom u Rijeku i trajektom u Split. Od drugih osoba koje su se nalazile zajedno sa njim jedino se sjeća Gorana, to je bio muž od Vesne koja je prije nekoliko godina umrla. Tog Gorana je poslije vidio na brodu nisu kontaktirali jer je bilo jako puno ljudi na brodu. U Split su došli narednog dana u jutro, a kada je tamo došla policija on je jednom inspektoru objasnio da on radi, da su ga digli s posla i da je Hrvat. Inspektor je rekao neka stane sa strane, a kada su završili s provjerama njega su pustili i on je došao nazad autobusom za Novigrad gdje je i danas. Ništa drugo mu nije poznato o Goranu ili bilo kom drugom.

Iz obavijesnog razgovora sa Pinom Valenta od dana 21. studenog 2013., koji je 1992., bio zapovjednik PP Novigrad navodi daje on u kritično vrijeme u kolovozu 1992., bio na godišnjem odmoru. Dio posla koji se odnosio na pronalazak državljana BIH sjeća se da su u tom vremenu bile neka akcije naložene od strane PU čiji je cilj bio pronalazak stranih državljana odnosno prvenstveno državljana BIH i njihove vraćanje u matičnu državu. Ne sjeća se nikakvih spiskova niti tko je po tome radio, ali sjeća se da se to radilo kontinuirano.

Iz obavijesnog razgovora sa Marjanom Opaček od 21. studenog 2013., proizlazi da je 1992., godine radio u hotelu u Bujama kao recepcioner. Kao Hrvat nije imao dokumente RH i u kolovozu 1992., donio je u policiju prijavu gostiju hotela. Kada su mu rekli da tamo sačeka u hodniku. Tada su ga nakon nekog vremena odvezli u Umag gdje su njega i druge osobe koje nisu imali državljanstvo RH, a bilo je i Srba i Hrvata i Muslimana, ukrcali u autobuse i odvezli u Rijeku, a odatle trajektom u Split, a odatle autobusima na granicu sa BIH. Marijan se ne sjeća koji je to točno granični prijelaz bio. Sjeća se da njega i još jednu skupinu osoba nisu pustili u BIH. Objašnjenje da je bilo što ćemo im kada nemamo oružja. Tako da se Marjan sa još pet, šest osoba vratio pješice do prvog mjesta odakle su se autobusom vratili u Split a odatle autobusom u Novigrad. Kada se vratio u Novigrad nastavio je raditi te ishodio dokumente. Čuo je da ga poslije Ljubica Anđelković spominje kao svjedoka ali on doista ne zna što je bilo sa Goranom Đukićem. Marjan je Gorana Đukića vidio na trajektu kada su voženi od Rijeke do Splita ali nije kontaktirao sa njim. Marjan je bio na jednoj strani sa svojom skupinom a Goran je bio sa svojom iz Novigrada na drugoj strani, drugo nema više što za izjaviti.

Iz obavijesnog razgovora sa Mirjanom Stabile od 21. studenog 2013., proizlazi da njen suprug Enco Stabile godinama radi u Italiji. Sjeća se Branka Đukića i događaja od prije 20 godina kada je pričao kako je pobjegao u šumi u Posušju, sjeća se da je pričao da je sedam dana lutao šumom i preživio. Poznao joj je da Brano Đukić živi u Italiji ali da nema s njim kontakt.

Iz obavijesnog razgovora sa Zvonkom Ponjavićem od 26. studenog 2013., navodi, a vezano za deportaciju osoba koje nisu imali reguliran status u RH, u kolovozu 1992., sjeća se da je tada iz Novigrada odvedeno više osoba među kojima i njegovi rođaci koji su naknadno regulirali status. Njegov brat Mijo Ponjavić je poslije išao u Hercegovinu tražiti Gorana i Branka Đukića i sjeća se da je doveo Branka Đukića. Navodi da će Mijo Ponjavić više o tome znati.

Mijo Ponjavić u obavijesnom razgovoru od 26. studenog 2013., navodi da je poznavao i Gorana i Branka Đukića. Goran Đukić da mu je bio najbolji prijatelj i vjenčani kum. Čuo je da su Gorana Đukića deportirali zato što je Srbin te da su njega i druge osobe odvezli u Rijeku, a od tamo trajektom u Split. Odmah naredni dan Mijo Ponjavić da je se svojim osobnim automobilom i Tomom Đukićem otišao u Tomislavgrad tražiti Gorana. Pronašli su Branka Đukića koji mu je ispričao da je iskočio iz izvjesnog kombija i preživio. Mijo Ponjavić, Branko Đukić i Tomo Đukić vratili su se u Novigrad.

U obavijesnom razgovoru od 26. studenog 2013., sa Franom Šimičević, umirovljeni policajac, navodi da je prije tri godine imao moždani udar i od tada se nije sasvim oporavio. Događaja iz 1992., se sjeća, sjeća se da je policija povremeno privodila osobe iz Bosne koja nisu imali hrvatske dokumente ali se ne sjeća ništa posebno s tim u svezi.

PU Istarska dostavila je uz svoje posebno izvješće dana 13. prosinca 2013., (list 40-41) fotokopiju dopisa Policijske stanice Buje-Umag od 17. kolovoza 1992., a vezano za akciju 'RAVO', kojem izvješću je priložen popisa osoba koje su pronađene u Novigradu, a na kojem popisu se pod red. brojem 5. i 6. nalaze Đukić Goran i Đukić Branko.

S Ljubicom Anđelković je nastavno obavljen obavijesni razgovor i dana 5. prosinca 2013., koji vam u privitku dostavljamo.

Iz posebnog izvješća PP Umag od 15. travnja 2007., proizlazi da nisu bili u mogućnosti obaviti obavijesni razgovor sa Brankom Đukićem jer isti živi u Italiji, Tomom Đukićem isti živi u BIH, i Marijanom Opaček jer isti živi i u Italiji.

Obavijesni razgovor sa Brankom Đukićem obavljen je dana 14. prosinca 2013., godine u Trstu, Republika Italija, a koju službenu bilješku dostavljamo u privitku (list 63-67). U bitnom Branko Đukić navodi da su njega i Gorana Đukića i osobu po imenu Goran, a prezimena Mirjanić ili Marjanić, u kolovozu 1992., odvezli sa radnog mjesta u PP Ispostavu u Umagu. Tamo da im je komandir policije rekao da su oni vojni obveznici, da nemaju reguliran status u RH i da je naredba da se vraćaju u BIH. Iz Umaga da su ih autobusom odvezli u Rijeku, Navečer su ukrcani na brod za Split. Prilikom ukrcaja da su im gledali dokumente, legitimirali i izdvojili njih pet. Navodi da su sigurno znali da su oni Srbi. Dokumente da su svima vratili. Od službenih osoba na brodu da je bilo oko šest do sedam vojnika u šarenim odorama, a to da je vjerojatno bila vojna policija. Druge podatke o njima nezna, niti bi ih mogao prepoznati. Kada su ih izdvojili njih pet, a tu su bili Goran Đukić, drugi Goran, on i još dva muškarca čija imena nezna, odveli su ih u potpalublje i tamo ih do jutra tukli. Tukli su ih šakama, nogama, palicama, drškom pištolja. Bilo je puno krvi. Negdje u jutro oko 5 sati, nezna točno stigli su u Split, tamo su opet njih pet izdvojili bili su vidno isprebijani jedva su stajali. U splitskoj luci stavili su ih u jednu ćeliju, nisu ih dirali, a dokumente su imali sa sobom. Kasnije su sa ostalim osobama autobusima odvedeni na granični prijelaz Kamensko gdje su ih ponovno legitimirali i opet samo njih pet izdvojili. Branko se sjeća da su oznake na uniformama vojnih osoba moguće bile HVO. Tada je došao kombi ne sjeća se reg. oznaka i njih petoricu odvezli u Tomislavgrad tim kombijem.

Branko Đukić se spasio na način da je iskočio iz kombija i nastavno se vratio u Novigrad odatle je otišao živjeti u Italiju.

PU Istarska zatražila je i dostavila 02. travnja 2014., ovom državnom odvjetništvu obavijesti prikupljene putem Interpola Sarajevo, (prilog – kopija maila interpol Sarajevo) te su dobili određena saznanja i potvrdu navoda Branka Đukića, a vezano za događaje u BIH. Među ostalim navedena su imena osoba koja su spominju u opisanim događajima (a koje osobe su ujedno i hrvatski državljani). Temeljem čl. 206. H ZKP-a Brano Đukić izvršio je prepoznavanje putem fotografija te je naveo da je osoba pod red. brojem 2., osoba koja najviše liči vozaču kombija koji ih je vozio u BIH. (prilog – posebno izvješće PU Istarske s prilozima).

PU Istarska svojim posebnim izvješćem dostavila je dana 09. lipnja 2014., dopis Ministarstva obrane RH u kojem se navodi da pregledom raspoloživog arhivskog gradiva nisu pronađeni podaci o osobi Goran Đukić, te da se isti ne nalazi na popisu ratnih zarobljenika (prilog – kopija dopisa).

Dana 15. listopada 2014., zatraženo je od Ministarstva obrane RH, Oružanih snaga RH, Hrvatske kopnene vojske, Odjel kriminalističke vojne policije dostavu dokumentacije i obavljanje obavijesnih razgovora s pripadnicima vojne policije, a koji su dana 17. odnosno 18. kolovoza 1992., godine sudjelovali u aktivnostima na pronalasku vojnih i ratnih obveznika državljana BIH, u tzv. akciji RAVO.

Dana 21. studenog 2014., Ministarstvo obrane RH, Oružane snage RH, Hrvatska kopnena vojska, Odjel kriminalističke vojne policije, dostavilo je posebno izvješće i u privitku dokumentaciju vezano za repatrijaciju državljana BIH kao i dokumentaciju policijske akcije RAVO. (prilog – kopija posebnog izvješća i dopis Ministarstva unutarnjih poslova i Ministarstva obrane RH, a vezano za akciju RAVO).

Dana 22. prosinca 2014., od Ministarstva obrane RH, Oružanih snaga RH, Hrvatske kopnene vojske, Odjel kriminalističke vojne policije, zaprimili smo posebno izvješće u kojem nas obavještavaju da su obavljeni obavijesni razgovori sa pričuvnim vojnim policajcima i to Milanom Pandžićem, Alenom Vergićem i Mirkom Martincem i Jasminom Šogoljem, a na okolnosti preprate civilnih i vojnih obveznika izbjeglih sa područja BIH .

Iz obavijesnog razgovora sa Milanom Pandžićem proizlazi da je jednom kao pričuvni pripadnik 71. bojne vojne policije u Rijeci u ljeto 1992., sudjelovao u pratnji broda na relaciji Rijeka – Split, a na kojem brodu su bili državljani BIH koji su bez valjanih dokumenata boravili na području RH. Na tom brodu koliko se on sjeća nije bilo i civilnih policajaca. Cijelim putem do luke Split bio je na palubi broda i slušao negodovanja i tužne priče tih civila iz Bosne. Tijekom puta nije bilo nikakvih problema niti primjene policijskih ovlasti prema bilo kome. Putnike je preuzela civilna policija u splitskoj luci i nije mu poznata njihova daljnja sudbina.

Iz obavijesnog razgovora sa Alanom Vergićem proizlazi da je u ljeti 1992. kao pričuvni pripadnik 71. Bojne vojne policije u Rijeci bio dva puta član patrole koja je pratila državljane BIH od Rijeke do granice sa Bosnom i Hercegovinom. Prvi put je bio član patrole na brodu do Splita, a drugi put su pratili nekoliko autobusa također do granice sa BIH. Navodi da se ne sjeća točno koliko je bilo vojnih policajaca na brodu, a ne sjeća se niti tko bi eventualno od kolega bio s njim. Misli da je u riječku luku civilna policija dopratila dva autobusa sa državljanima BiH koji su ukrcani na brod, a koji su oni osiguravali na putu do Splita. Ne sjeća se da li su na brodu bili pripadnici MUP-a pretpostavlja da ne. Osim negodovanja državljana BIH izjavljuje da nije bilo nikakvih događaja na brodu. Niti je primijetio da bi eventualno njegove kolege postupale na bilo koji način s tim civilima. Koliko se sjeća putnike je u Splitskoj luci preuzela civilna policija.

Iz obavijesnog razgovora sa Mirkom Martincem proizlazi da je unatrag tri četiri godine doživio tešku prometnu nesreću koja je imala za posljedicu gubljenje pamćenja, a nakon toga operirao je i tumor na mozgu te je imao moždani udar od kojeg se još nije u potpunosti oporavio pa se stoga ne sjeća niti akcije RAVO niti nikakvih detalja oko povratka osoba u BIH.

Iz obavijesnog razgovora s Jasminom Šogoljem proizlazi daje bio pripadnik 71. bojne vojne policije koja je bila smještena na Učki, a kasnije na Trsatu. Nepoznat mu je pojam operativne akcije RAVO kao i prevoženje državljana BIH brodom prema Splitu. Ono čega se sjeća jest da su brodom u Rijeku pristigle izbjeglice iz Dubrovnika te da je sa brodom iz Rijeke otišla JNA, i to je sve što zna o ljudima koji su prevažani brodovima. Ne zna pojasnit kako to da se nalazi na popisu osoba koje su bile u pratnji motornog broda Osijek obzirom da za istoga nikada nije čuo.

Osoba po imenu Ljudevit Mendeš da živi u BIH, a osoba po imenu Dane Kurtović u Švicarskoj te s njima nije obavljen obavijesni razgovor.

Dana 08. siječnja 2015., zatraženo je od Jadranske linijske plovidbe Rijeka podatak o članovima posade motornog broda Osijek. Dana 13. siječnja 2015. Jadrolinija Rijeka obavijestila je ovo državno odvjetništvo da je motorni brod Osijek 1980. godine prodat Kvarner ekspressu Opatija te da nam stoga ne može dostaviti zatražene podatke. Dana 26. siječnja 2015., upućen je dopis Kvarner Expressu Opatija, a koji dopis se vratio s naznakom 'odselio', a provjerom kroz sudski registar Trgovačkog suda u Rijeci utvrdili smo da je tvrtka Kvarner Expres brisana iz sudskog registrirana dana 17. srpnja 2002. (prilog – kopija izvatka iz sudskog registra).

Dana 06. veljače 2015., zatražili smo od Lučke kapetanije Rijeka podatak da li u svojim arhivima raspolažu podacima o članovima posade motornog broda Osijek.

Dana 27. siječnja 2015., zatraženo je od PU Primorsko-goranske podatak o djelatnostima policije koji su bili angažirani u pratnji motornog broda Osijek na relaciji Rijeka – Split te obavljanje obavijesnih razgovora s istima.

Ovo državno odvjetništvo je kao što je uvodno istaknuto kaznenu prijavu Ljubice Anđelković protiv nepoznatih počinitelja zaprimio dana 02. prosinca 2013., te kontinuirano radi na predmetu o čemu su Ljubica Anđelković, odnosno njezini opunomoćenici obaviješteni dana 15. listopada 2014.

Naime, u kaznenoj prijavi se ne navodi da bi Goran Đukić bio maltretiran i zlostavljan na brodu već u Lori u Splitu, dok iz iskaza Branka Đukića proizlazi suprotno odnosno da je do maltretiranja i zlostavljanja došlo na brodu na relaciji Rijeka Split, a ne u Lori, ove činjenice u nastavku postupanja valja dodatno provjeriti i razlučiti koje su tvrdnje istinite odnosno koje je moguće uopće potkrijepiti odgovarajuće drugim činjenicama.

Ovo državno odvjetništvo kao što je navedeno, u ovoj fazi izvida nastoji utvrditi i članove posade broda kako bi se razjasnile okolnosti događaja na brodu.

Isto tako treba voditi računa o postupanju policije vezano za repatrijaciju osoba državljana BiH radno i vojno sposobnih koji na području RH nisu imali prijavljeno ni prebivalište ni boravište, tako da se u konkretnom slučaju nije radilo o osobama koje su na bilo koji način zarobljene, uhićene ili obuhvaćene bilo kakvim ratnim ili vojnim djelovanjem RH, već su obuhvaćene postupanjem policije sukladno njihovim redovnim ovlastima i koje imaju prema građanima odnosno osobama koje se na području RH nalaze ili zateknu, a u skladu s propisima i odlukama koje RH donosi. U kontekstu navedenog valja utvrditi da li se u ponašanju osoba koje su pribjegle fizičkoj sili, fizičkom maltretiranju i zlostavljanju radilo o nekim drugim kaznenim djelima, a ne ratnog zločina imajući pri tome u vidu kaznena djela teške tjelesne ozljede čl. 118. KZ-a i dr.

Ovo državno odvjetništvo će i dalje kontinuirano provoditi izvide u ovom kaznenom predmetu, a sve u cilju utvrđivanja relevantnih činjenica za donošenje meritorne odluke.«

5.1. U očitovanju ŽDO Pula – Pola od 22. svibnja 2015. navedeno je da se i dalje provode izvidne radnje u vezi konkretnog slučaja (obavljeni su obavijesni razgovori s većim brojem osoba u vezi konkretnog slučaja, pribavljeno je očitovanje Tužiteljstva Bosne i Hercegovine i dr.).

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. Članak 13. Konvencije glasi:

»Članak 13.

Pravo na djelotvoran pravni lijek

Svatko čija su prava i slobode koje su priznate u ovoj Konvenciji povrijeđene ima pravo na djelotvorna pravna sredstva pred domaćim državnim tijelom čak i u slučaju kada su povredu počinile osobe koje su djelovale u službenom svojstvu.«

6.1. Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) u svojoj praksi opetovano ističe da članak 13. Konvencije nalaže državama strankama uvođenje domaćeg pravnog sredstva koje nadležnom domaćem tijelu pruža mogućnost da u meritumu odluči o relevantnom prigovoru na temelju Konvencije, pri čemu države stranke imaju određeno diskrecijsko pravo u pogledu načina na koji će udovoljiti svojim obvezama iz te odredbe (predmet Chahal protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda, 15. studenoga 1996., Izvješća 1996-V, str. 1869.-1870., § 145.).

U odnosu na članak 2. (pravo na život) u vezi s člankom 13. Konvencije, u predmetu Jelić protiv Hrvatske (presuda, 2. srpnja 2014., zahtjev br. 57856/11, §§ 107. i 108.) ESLJP je između ostaloga naveo:

»107. Opseg obveze temeljem članka 13. različit je, ovisno o prirodi prigovora koji podnositelj podnosi temeljem Konvencije. Imajući u vidu temeljnu važnost prava zajamčenih člankom 2. Konvencije, članak 13. zahtijeva, vezano uz proceduralni aspekt članka 2., temeljitu i djelotvornu istragu koja može dovesti do utvrđivanja i kažnjavanja osoba odgovornih za oduzimanje života, uključujući djelotvorni pristup istražnom postupku za podnositelja prigovora ... Sud nadalje ponavlja da su zahtjevi iz članka 13. širi od obveze države ugovornice iz članka 2. na provedbu djelotvorne istrage ...

108. U svjetlu prethodnih utvrđenja Suda u pogledu proceduralnog aspekta članka 2. Konvencije, o ovom se prigovoru svakako 'može raspravljati' za potrebe članka 13. ... U skladu s tim, podnositeljica je trebala imati mogućnost korištenja djelotvornih i praktičnih pravnih sredstava koja su mogla dovesti do pronalaženja i kažnjavanja odgovornih osoba i do određivanja naknade štete, za potrebe članka 13.«

1) Točka I. izreke odluke (istraga vezana uz kaznenu prijavu protiv nepoznatih počinitelja zbog smrti podnositeljičinog brata)

7. Polazeći od navoda podnositeljice, ustavna tužba razmotrena je s proceduralnog aspekta prava na život zajamčenog člankom 21. stavkom 1. Ustava i člankom 2. stavkom 1. Konvencije.

Članak 21. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 21.

Svako ljudsko biće ima pravo na život.

(...)«

Članak 2. stavak 1. Konvencije u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 2.

1. Pravo svakoga na život zaštićeno je zakonom. Nitko ne smije biti namjerno lišen života ...

(...)«

7.1. Prema praksi ESLJP-a obveze države u zaštiti prava na život mogu se svrstati u tri skupine. To su negativna obveza države da se suzdrži od nezakonitog oduzimanja života, pozitivna obveza države da donese djelotvorne normativne i provedbene mjere za sprječavanje gubitaka života kad se oni mogu izbjeći te proceduralna obveza države da istražuje sumnjive smrtne slučajeve.

Ustavni sud imao je u vidu brojne odluke ESLJP-a u tom pogledu, posebice one prema Republici Hrvatskoj. ESLJP je primjerice u predmetu Jelić protiv Hrvatske (2014.) naveo:

»72. Sud ponavlja da se članak 2. smatra jednom od temeljnih odredaba od najveće važnosti u Konvenciji. U sebi sadrži jednu od osnovnih vrijednosti demokratskih društava koji čine Vijeće Europe. Cilj i svrha Konvencije kao instrumenta zaštite pojedinaca traže da se članak 2. tumači i primjenjuje na način da njegova jamstva budu provediva u praksi i djelotvorna ...

73. Obveza zaštite prava na život iz članka 2. Konvencije, zajedno s općom obvezom države iz članka 1. Konvencije da 'osigura svakoj osobi pod [svojom] jurisdikcijom prava i slobode određene Konvencijom', također podrazumijeva da treba postojati neki oblik djelotvorne službene istrage kada su pojedinci ubijeni korištenjem sile ... Bitna svrha takve istrage jest osigurati djelotvornu primjenu domaćih zakona kojima je zaštićeno pravo na život i, u predmetima koji se tiču državnih službenika ili tijela, osigurati njihovu odgovornost za smrti do kojih dođe pod njihovom odgovornošću. Takva istraga mora biti temeljita, neovisna, dostupna obitelji žrtve, provedena uz razumnu ažurnost i brzinu, djelotvorna u smislu da može dovesti do utvrđivanja je li sila koja je korištena u tim slučajevima u danim okolnostima bila opravdana ili ne ili je na drugi način bila nezakonita i treba omogućiti dovoljan element javnog nadzora nad istragom ili njezinim rezultatima ...

74. Članak 2. nameće obvezu državi da osigura pravo na život donošenjem djelotvornih odredaba kaznenog prava radi odvraćanja od počinjenja kaznenih djela protiv osoba, podržanih sustavom za provedbu zakona u cilju prevencije, suzbijanja i kažnjavanja povreda takvih odredaba ...

75. Pridržavanje proceduralnih obveza države iz članka 2. traži od domaćeg pravnog sustava da dokaže svoju sposobnost provedbe kaznenog prava protiv onih koji su nezakonito oduzeli život drugome ...

77. Zahtjevi iz članka 2. širi su od faze službene istrage u slučajevima kada to dovodi do pokretanja postupaka pred nacionalnim sudovima: postupak u cijelosti, uključujući suđenje, mora zadovoljavati zahtjeve pozitivne obveze na zaštitu života putem zakona. Iako ne postoji apsolutna obveza da svi kazneni progoni završe osudom ili određenom kaznom, nacionalni sudovi ni u kojem slučaju ne bi trebali biti spremni dozvoliti da kaznena djela koja se odnose na nasilne smrti prođu nekažnjeno ...«

8. Ustavni sud prihvaća navedena stajališta ESLJP-a.

9. Podnositeljica je 2. prosinca 2013. ŽDO Pula – Pola podnijela kaznenu prijavu protiv nepozanatih počinitelja zbog počinjenja kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. OKZRH-a kojega je žrtva njezin brat Goran Đukić.

10. Mjerodavne odredbe Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 121/11. – pročišćeni tekst, 91/12., 143/12., 56/13. i 145/13.; u daljnjem tekstu: ZKP/08), glase:

»Članak 204.

(1) Svatko je dužan prijaviti kazneno djelo za koje se postupak pokreće po službenoj dužnosti, koje mu je dojavljeno ili za koje je saznao.

(...)

Članak 205.

(1) Prijava se podnosi nadležnom državnom odvjetniku pisano, usmeno ili drugim sredstvom.

(...)«

»Članak 206.a

(1) Žrtva i oštećenik imaju pravo po isteku dva mjeseca od podnošenja kaznene prijave ili dojave o počinjenom djelu zatražiti od državnog odvjetnika obavijest o poduzetim radnjama povodom kaznene prijave ili dojave o počinjenom djelu. Državni odvjetnik će ih obavijestiti o poduzetim radnjama u primjerenom roku, a najkasnije trideset dana od zaprimljenog zahtjeva, osim kada bi time ugrozio učinkovitost postupka. O uskrati davanja obavijesti dužan je izvijestiti žrtvu i oštećenika koja je tu obavijest zahtijevala.

(2) Ako državni odvjetnik nije obavijestio žrtvu ili oštećenika ili oni nisu zadovoljni danom obaviješću ili poduzetim radnjama, imaju pravo pritužbe višem državnom odvjetniku.

(3) Viši državni odvjetnik provjerit će navode pritužbe te ako utvrdi da je pritužba osnovana, naložit će nižem državnom odvjetniku da podnositelju pritužbe dostavi zatraženu obavijest o poduzetim radnjama odnosno da u primjerenom roku poduzme radnje koje je trebalo poduzeti. Ako viši državni odvjetnik utvrdi da je postupanjem nižeg državnog odvjetnika došlo do povrede prava podnositelja pritužbe, o tome će ga obavijestiti uz točno navođenje prava koje je povrijeđeno.

(4) Obavijest o poduzetim radnjama iz stavka 1. ovog članka žrtva i oštećenik mogu ponovo zatražiti po proteku šest mjeseci od prethodno zatražene obavijesti o poduzetim radnjama, osim ako su se višem državnom odvjetniku obratili pritužbom iz članka 206.b stavka 2. ovog Zakona.

Članak 206.b

(1) Državni odvjetnik je dužan donijeti odluku o kaznenoj prijavi u roku od šest mjeseci od dana upisa prijave u upisnik kaznenih prijava i o tome obavijestiti podnositelja prijave uz navođenje kratkih razloga te odluke.

(2) Po isteku roka iz stavka 1. ovog članka ili po isteku šest mjeseci nakon što je državni odvjetnik postupio po članku 205. stavku 5. ovog Zakona podnositelj prijave, oštećenik i žrtva mogu podnijeti pritužbu višem državnom odvjetniku zbog nepoduzimanja radnji državnog odvjetnika koje dovode do odugovlačenja postupka.

(3) Viši državni odvjetnik će, nakon što primi pritužbu iz stavka 2. ovog članka, bez odgode zatražiti očitovanje o navodima pritužbe.

(4) Viši državni odvjetnik će, ako ocijeni da je pritužba osnovana, odrediti primjereni rok u kojem se mora donijeti odluka o prijavi.

(5) Viši državni odvjetnik dužan je o poduzetom obavijestiti podnositelja pritužbe u roku od petnaest dana od dana primitka pritužbe.

(6) Podnositelj pritužbe može ponoviti pritužbu ako prijava nije riješena u roku određenom u stavku 4. ovog članka.«

»4. Izvidi kaznenih djela

Članak 206.f

(1) Postupanje tijekom izvida je tajno.

(2) Tijelo koje poduzima radnju upozorit će osobe koje u njoj sudjeluju da je odavanje tajne kazneno djelo. Primitak upozorenja pisano će se zabilježiti, a upozorena osoba to će potvrditi svojim potpisom.

(3) Tijelo koje provodi izvide može, kada to nalaže interes javnosti, o tijeku izvida izvijestiti javnost na način propisan posebnim zakonom.«

»Članak 341.

(1) Optužnicu podiže državni odvjetnik nakon što je završena istraga.

(...)«

10.1. Nakon što je zaprimio podnositeljičinu kaznenu prijavu 2. prosinca 2013., ŽDO Pula – Pola poduzeo je niz izvidnih radnji (detaljno opisanih u njegovom očitovanju – v. točku 5. i 5.1. obrazloženja ove odluke) o kojima je podnositeljica izvještena, sve sukladno mjerodavnim odredbama ZKP-a/98. Prema očitovanju ŽDO Pula – Pola i DORH-a, izvidi su i dalje u tijeku.

S obzirom na sve okolnosti slučaja, Ustavni sud ocjenjuje da se do dana donošenja ove odluke ne može govoriti o nedjelotvornoj istrazi smrti podnositeljičina brata u smislu članka 21. stavka 1. Ustava i članka 2. stavka 1. Konvencije (proceduralni aspekt).

10.2. Također se ne može govoriti ni o tome da podnositeljica nije imala na raspolaganju djelotvorna pravna sredstva za zaštitu od nedjelotvorne istrage smrti njezina brata u smislu članka 13. Konvencije, što pokazuje i njezina ustavna tužba koja je predmet ovog ustavnosudskog postupka.

11. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. izreke.

b) Točka II. izreke rješenja (istraga vezana uz prijavu nestanka podnositeljičinog brata)

12. Podnositeljica u ustavnoj tužbi tvrdi da je tijekom kolovoza 1992. godine prijavila Crvenom križu u Bujama nestanak svog brata. Taj je nestanak 1. rujna 2006. prijavila i Policijskoj upravi istarskoj, Policijskoj postaji Umag, o čemu je sastavljena službena bilješka.

Međutim, provedeni dokazi nesporno upućuju na zaključak da se podnositeljičinom bratu Goranu Đukiću izgubio trag na teritoriju Bosne i Hercegovine, a ne Republike Hrvatske.

Štoviše, rješenjem Osnovnog suda u Derventi broj: P-116/01 od 16. studenoga 2001. Goran Đukić proglašen je umrlim. Kao dan smrti utvrđen je 17. kolovoza 1992., a kao mjesto smrti utvrđeno je mjesto Grude, Bosna i Hercegovina.

13. S obzirom na takvo stanje stvari, ne može se govoriti o tzv. prisilnom nestanku podnositeljičinog brata na području Republike Hrvatske.

14. Članak 72. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu: ako nije nadležan; …«

15. Slijedom navedenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u točki II. izreke.

16. Točke II. izreke odluke i rješenja temelje se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIBi-7367/2014
Zagreb, 15. prosinca 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

4 13.01.2016 Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIBi-7367/2014 od 15.
prosinca 2015.

4 13.01.2016 Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIBi-7367/2014 od 15.
prosinca 2015.

4 13.01.2016 Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIBi-7367/2014 od 15.
prosinca 2015.