## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3186/2007 od 30. lipnja 2010.

### NN 93/2010 (28.7.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3186/2007 od 30. lipnja 2010.

**USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

2617

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Nevenka Šernhorst, predsjednica Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. D. iz S., kojeg zastupaju V. Lj. i Ž. V., odvjetnici u S., na sjednici održanoj 30. lipnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Splitu broj: Gž-493/07 od 6. lipnja 2007. godine.

III. Predmet se vraća na ponovni postupak Županijskom sudu u Splitu.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: Gž-493/07 od 6. lipnja 2007., kojom je prihvaćena žalba tuženika-protutužitelja i preinačena presuda Općinskog suda u Splitu broj: IP-905/04 od 20. srpnja 2006. u dijelu kojim je prihvaćen tužbeni zahtjev podnositelja, tužitelja protiv tuženika, M. D., za utvrđenje statusa najmoprimca na stanu u S., A. G. M. 21/I, te donošenje presude koja zamjenjuje ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom (točka I. izreke), na način da se u cijelosti tužbeni zahtjev odbija.

Prvostupanjskom presudom prihvaćen je tužbeni zahtjev za utvrđenje da je podnositelj stekao prava i obveze zaštićenog najmoprimca na spornom stanu te donošenje presude koja zamjenjuje ugovor o najmu spornog stana sa zaštićenom najamninom, a odbijen je protutužbeni zahtjev tuženika na iseljenje.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenom presudom Županijskog suda u Splitu povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 19. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske te članak 19. stavak 1. Ustava. Ističe i povredu prve rečenice članka 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06. – u nastavku: Konvencija).

U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da je drugostupanjski sud na pravilno utvrđeno činjenično stanje pogrešno primijenio Zakon o najmu stana. Naime, podnositelj smatra da je način na koji je sud protumačio članke 37. i 38. Zakona o najmu, protivan cilju i svrsi donošenja tog zakona. Ističe da je zakonodavac uvodeći kategoriju zaštićenog najmoprimca namjeravao zaštiti onu kategoriju ljudi koji, kao bivši nositelji stanarskog prava, nisu mogli otkupiti stan. Prema njegovim navodima, zaštitu sukladno članku 37. Zakona o najmu stanova uživaju i članovi porodičnog domaćinstva koji svoja prava i obveze izvode iz prava i obveza zaštićenog najmoprimca.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje presude Županijskog suda u Splitu i vraćanje predmeta »sudu prvog stupnja« na ponovni postupak.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Splitu broj: P-905/04.

Ustavna tužba je osnovana.

4. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. Parnični postupak radi zaključenja ugovora o najmu spornog stana pokrenut je na zahtjev oca podnositelja. Tijekom postupka otac podnositelja kao tužitelj (podneskom od 28. svibnja 2004.) označava podnositelja kao zakonskog sukcesora koji stupa na njegovo mjesto i nastavlja postupak.

Sudovi oba stupnja utvrdila su da je otac podnositelja bio nositelj stanarskog prava na spornom stanu, u kojemu je živio zajedno sa suprugom i djecom (podnositeljem). Stupanjem na snagu Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98. i 66/98. – odluka Ustavnog suda, u daljnjem tekstu: ZNS), otac podnositelja postao je zaštićeni najmoprimac.

5.1. U sudskom postupku koji je prethodio ustavnosudskom postavilo se pitanje: je li napuštanjem stana od strane zaštićenog najmoprimca (oca podnositelja) pravni položaj zaštićenog najmoprimca prešao na njegovog sina, podnositelja, kojemu je priznat status člana domaćinstva, unatoč činjenici što ugovor o najmu nije sklopljen?

Prvostupanjski sud usvojio je tužbeni zahtjev podnositelja utvrdivši da podnositelj, kao član obiteljskog domaćinstva svoga oca I. D., stupa zakonskom subrogacijom na mjesto dotadašnjeg nositelja stanarskog prava. Naime, pravo podnositelja na utvrđenje statusa zaštićenog najmoprimca, ističe prvostupanjski sud, pripada podnositelju iz razloga što je njegov otac pokrenuo konkretan parnični postupak na temelju ZNS-a radi zaključenja ugovora o najmu.

Drugostupanjski sud preinačio je prvostupanjsku presudu utvrdivši da je na utvrđeno činjenično stanje pogrešno primijenjeno mjerodavno materijalno pravo. Naime, taj sud ističe da članak 30. stavci 1. i 2. ZNS-a, kojima je propisano da danom stupanja na snagu tog Zakona prestaje stanarsko pravo osobama koje su to pravo stekle prema propisima koji su vrijedili do dana njegovog stupanja na snagu (5. studenoga 1996.) te da one tim danom stječu prava i obveze zaštićenog najmoprimca, valja tumačiti na način da do stjecanja svojstva zaštićenog najmoprimca dolazi ex lege. Prema tome, drugostupanjski sud zaključuje da je otac podnositelja 5. studenoga 1996. postao zaštićeni najmoprimac na stanu na kojemu je do tada imao svojstvo nositelja stanarskog prava.

Nadalje, Županijski sud u Splitu ističe da se prava osoba koje su na dan stupanja na snagu imale pravni položaj člana obiteljskog domaćinstva zaštićenog najmoprimca u smislu ZNS-a reguliraju na način da se te osobe upisuju u ugovor o najmu stana. Međutim, kako je nedvojbeno utvrđeno da ugovor o najmu otac podnositelja nije zaključio, ocjena je drugostupanjskog suda da podnositelj zbog toga ne može crpiti prava iz članaka 37. i 38. ZNS-a.

Konačno, Županijski sud u Splitu nedostatak aktivne legitimacije podnositelja za donošenje presude koja zamjenjuje ugovor o najmu spornog stana obrazlaže na način da »tijekom postupka zaštićeni najmoprimac na nedvojben način manifestira volju da ne sklopi ugovor o najmu predmetnog stana sa zaštićenom najamninom te trajno iseljava iz istog«.

6. Podnositelj smatra da mu je osporenom presudom Županijskog suda u Splitu povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava, koji glasi:

Svi su pred zakonom jednaki.

Povredu ustavnog jamstva jednakosti pred zakonom podnositelj obrazlaže tvrdnjom da je nadležni drugostupanjski sud protumačio članke 37. i 38. ZNS-a »protivno cilju i svrsi Zakona o najmu stanova«. Prema mišljenju podnositelja, »zakonodavac nije štitio samo najmoprimce već i članove njegova porodičnog domaćinstva, a što je razvidno iz članka 37. Zakona o najmu stanova...«. Članci 37. i 38. ZNS-a glase:

Članak 37.

(1) Osobe koje na dan stupanja na snagu ovoga Zakona imaju pravni položaj člana obiteljskog domaćinstva, stečenog prema odredbama Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine«, br. 51/85., 42/86., 22/92. i 70/93.), upisuje se u ugovor o najmu stana.

(2) Ako najmodavac smatra da ni jedna od osoba zatečenih u stanu na dan stupanja na snagu ovoga Zakona nema pravni položaj nositelja stanarskog prava, te osobe mogu pokrenuti postupak pred sudom radi utvrđivanja pravnog položaja zaštićenog najmoprimca.

Članak 38.

(1) U slučaju smrti zaštićenog najmoprimca ili kada zaštićeni najmoprimac napusti stan, prava i dužnosti zaštićenog najmoprimca iz ugovora o najmu prelaze na osobu navedenu u ugovoru o najmu stana, ovisno o sporazumu tih osoba.

(2) U slučaju spora, najmoprimca će odrediti najmodavac.

(3) Osoba iz stavka 1. ovoga članka dužna je od najmodavca u roku od 60 dana od dana nastale promjene zatražiti sklapanje ugovora o najmu.

(4) Najmodavac je dužan s osobom iz stavka 1. ovoga članka sklopiti ugovor o najmu stana na neodređeno vrijeme, s pravima i obvezama zaštićenog najmoprimca.

Podnositelj se poziva i na članak 30. ZNS-a, koji glasi:

Članak 30.

(1) Danom stupanja na snagu ovoga Zakona prestaje stanarsko pravo osobama koje su to pravo stekle prema propisima koji su vrijedili do dana stupanja na snagu ovoga Zakona.

(2) Osobe iz stavka 1. ovoga članka danom stupanja na snagu ovoga Zakona stječu prava i obveze najmoprimca.

(3) Prava i obveze najmoprimca iz odredbi stavka 1. i 2. ovoga članka iznimno ne stječu osobe protiv kojih je u tijeku postupak za otkaz ili prestanak stanarskog prava.

Prema podnositeljevu mišljenju, članak 30. ZNS-a jasno ukazuje da i »članovi porodičnog domaćinstva nositelja prava i obveza zaštićenog najmoprimatelja imaju sva prava kao i osobe čiji je pravi prednik zaključio ugovor o najmu i kod kojih nedvojbeno dolazi do subrogacije«. Podnositelj zaključuje: »U situaciji kada vlasnik stana postupa dolozno s ciljem da odugovlači zaključenje ugovora o najmu čekajući da nositelj stanarskog prava umre, odnosno da odseli obzirom na tumačenje odredbe čl. 37. i 38. Zakona o najmu pogodovalo bi se upravo takvim šikanoznom postupanju i ostalih članova porodičnog domaćinstva, koji bi ostali bez zaštite.«

6.1. Ustavni sud ponavlja da je njegova nadležnost, vezana uz ispitivanje jesu li nadležni sudovi pravilno protumačili i primijenili pravo, ograničena. Uloga je Ustavnog suda osigurati da odluke sudova ne budu arbitrarne ili na drugi način očito nerazumne. To pravilo treba posebno uvažavati u predmetima u kojima se sudovi bave složenim pitanjima interpretacije domaćeg prava. Ustavni sud ističe da je, sukladno članku 128. alineji 4. u vezi s člankom 117. stavkom 3. Ustava, njegova dužnost osigurati da sudovi tumače i primjenjuju domaće pravo na način da svojim odlukama ne dovode do povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda stranaka zajamčenih Ustavom. Nije, dakle, zadaća Ustavnog suda presuđivati umjesto nadležnih sudova o pravima i obvezama stranaka u sudskim postupcima niti se baviti greškama o činjenicama ili o pravu koje su navodno napravili domaći sudovi, osim ako i u mjeri u kojoj one mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom na koje podnositelji ukazuju u ustavnim tužbama.

6.2. U ovom je ustavnosudskom postupku potrebno ispitati je li osporenom presudom drugostupanjskog suda podnositelj arbitrarno, bez pravnog utemeljenja, spriječen u ostvarenju prava koje mu je priznato u domaćem zakonodavstvu.

Ustavni sud primjećuje da u sudskom postupku nije bilo sporno da je podnositelj bio član porodičnog domaćinstva (članak 12. stavak 1. Zakona o stambenim odnosima) u stanu na kojem je stanarsko pravo imao njegov otac. Isto tako, u sudskom postupku nije bilo sporno da je ocu podnositelja stupanjem na snagu ZNS-a priznat položaj zaštićenog najmoprimca na dotičnom stanu.

U sudskom postupku također nije bilo sporno da otac podnositelja, kao zakonom zaštićeni najmoprimac, do časa svoga iseljenja iz stana nije sklopio ugovor o najmu stana s vlasnikom stana, pa podnositelj ustavne tužbe, kao njegov sin i član porodičnog domaćinstva, nije ni mogao biti upisan u ugovor o najmu stana kao osoba na koju bi mogla biti prenesena prava i obveze zaštićenog najmoprimca u slučaju smrti njegova oca ili očeva iseljenja iz stana.

U takvoj pravnoj situaciji, drugostupanjski sud zaključuje: »… kada tijekom postupka zaštićeni najmoprimac na nedvojben način manifestira volju da ne sklopi ugovor o najmu predmetnog stana sa zaštićenom najamninom, te trajno iseljava iz istog, po ocjeni ovog suda, ni član njegovog obiteljskog domaćinstva u takvom slučaju ne bi mogao biti aktivno legitimiran na traženje donošenja presude kojom bi se nadomjestio predmetni ugovor.«

Ustavni sud primjećuje, međutim, da je otac podnositelja, u vrijeme stanovanja u spornom stanu u položaju zaštićenog najmoprimca, učinio sljedeće pravne radnje:

– prvo, preporučenom je pošiljkom zatražio od vlasnika stana (pok. P. D.) zaključenje ugovora o najmu na temelju članka 33. stavka 2. ZNS-a, na koje se traženje vlasnik stana oglušio (utvrđenje prvostupanjskog suda, sadržano u presudi broj: I P-905/04, str. 3. i 4.),

– nakon toga je otac podnositelja tužbom protiv vlasnika stana, koja je u Općinskom sudu u Splitu zaprimljena 16. ožujka 1999., zahtijevao donošenje presude koja će zamijeniti ugovor o najmu spornog stana (utvrđenje prvostupanjskog suda, sadržano u presudi broj: I P-905/04, str. 2. i 3.).

Otac podnositelja iselio je iz spornog stana tek 2004., o čemu je nadležni sud obaviješten 28. svibnja 2004., kad »na njegovo mjesto kao zakonski sukcesor stupa njegov sin M. …« (utvrđenje prvostupanjskog suda, sadržano u presudi broj: I P-905/04, str. 3.).

Ustavni sud primjećuje da u svjetlu tih činjenica navedeno stajalište drugostupanjskog suda (o iseljenju oca podnositelja kao nedvojbenoj manifestaciji njegove volje »da se ne sklopi ugovor o najmu«) nema nikakvog razumnog opravdanja. Drugostupanjski je sud očito ignorirao sve dotadašnje pravne radnje koje je otac podnositelja poduzeo radi sklapanja ugovora o najmu stana, a osobito činjenicu da je otac podnositelja iselio iz stana u petoj godini trajanja sudskog postupka u kojemu se odlučivalo o toj jednostavnoj pravnoj stvari.

U svjetlu osobitih okolnosti ovog konkretnog slučaja – uzimajući u obzir sve pravne radnje koje je otac podnositelja u svojstvu zaštićenog najmoprimca poduzeo radi sklapanja ugovora o najmu stana, ali i dugo trajanje sudskog postupka u kojem se odlučivalo o jednostavnoj pravnoj stvari, zbog čega se iseljenje oca podnositelja iz stana u petoj godini trajanja sudskog postupka očito ne može smatrati »nedvojbenom manifestacijom njegove volje da se ne sklopi ugovor o najmu« – Ustavni sud ocjenjuje da je osporena presuda drugostupanjskog suda utemeljena na pravnom stajalištu koje nema nikakvo razumno opravdanje, što je čini arbitrarnom i, s aspekta zaštite ustavnih prava, ustavnopravno neprihvatljivom.

7. Podnositelj smatra da mu je osporenom presudom Županijskog suda u Splitu povrijeđeno i ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Podnositelj ističe i povredu prve rečenice članka 6. stavka 1. Konvencije, koja glasi:

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj.

Povredu prve rečenice članka 6. stavka 1. Konvencije podnositelj nalazi u tome da je »sud pukim arbitriranjem, mimo prisilnih propisa i bez kontradiktorno provjerljivog obrazloženja povrijedio navedeno pravo koje se oživotvoruje kroz donošenje sudskih odluka na temelju propisa«.

7.1. Članak 29. stavak 1. Ustava i prva rečenica članka 6. stavka 1. Konvencije jamče pravo na pravično suđenje. Ustavni sud ponavlja da je sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen na postupovna jamstva. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li cjelokupni sudski postupak, sagledavajući ga kao jedinstvenu cjelinu, bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

Ustavni sud u prvom redu primjećuje da nije jasno na što podnositelj ukazuje kad tvrdi da je drugostupanjski sud zbog nedostatka »kontradiktorno provjerljivog obrazloženja« povrijedio njegovo pravo na pravično suđenje »koje se oživotvoruje kroz donošenje sudskih odluka na temelju propisa«. Podnositelj, naime, u ustavnoj tužbi ni na jednom mjestu ne tvrdi da u sudskom postupku nije poštovano načelo kontradiktornosti, a to ne proizlazi ni iz sudskog spisa koji je Ustavni sud u ustavnosudskom postupku podrobno razmotrio. U tom je dijelu Ustavni sud prigovore podnositelja ocijenio očito neosnovanim.

Međutim, Ustavni sud utvrđuje da su učinci osporene presude drugostupanjskog suda utemeljene na razlozima koji nemaju razumno opravdanje (to jest, nepriznavanje aktivne legitimacije podnositelju »na traženje donošenja presude kojom bi se nadomjestio predmetni ugovor«) spriječili podnositelja ustavne tužbe da u sudskom postupku pokuša ostvariti pravo za koje smatra da mu je priznato u domaćem zakonodavstvu.

Takvi su učinci osporene presude doveli do neposredne povrede prava podnositelja na pristup sudu, kao temeljnog prava koje jamči članak 29. stavak 1. Ustava i prva rečenica članka 6. stavka 1. Konvencije.

8. Budući da su utvrđene povrede ustavnih prava podnositelja, zajamčenih člankom 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava, te prva rečenica članka 6. stavka 1. Konvencije, Ustavni sud nije razmatrao ostale povrede koje je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi.

9. Slijedom izloženog, na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke.

10. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3186/2007

Zagreb, 30. lipnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
mr. sc. Nevenka Šernhorst, v. r.

Odluka, NN 93/2010-2617