## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-829/2002 od 24. ožujka 2004. i dva Izdvojena mišljenja sudaca

### NN 44/2004 (6.4.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-829/2002 od 24. ožujka 2004. i dva Izdvojena mišljenja sudaca

# Ustavni sud Republike Hrvatske

1069

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, pred­sjednik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i
Milan Vuković, odlučujući o ustavnoj tužbi R. N., kojeg zastupa Odvjet­ničko
društvo N. i dr. iz Z., na sjednici održanoj 24. ožujka 2004. godine, donio je

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Općinski sud u Zagrebu dužan je donijeti presudu u pred­metu koji se vodi pred
tim sudom pod brojem: Pn-4962/03 (ranije Pn-1488/95) u najkraćem mogućem roku,
ali ne duljem od jedne (1) godine, računajući od prvoga idućeg dana nakon dana
objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na
temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Us­tav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst), podnositelju
ustavne tužbe, R. N. iz Z., određuje se primjerena naknada zbog povrede
ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst), u iznosu od 4.400,00 kuna.

IV.
Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog proračuna
u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositelja Ministarstvu
financija Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

V. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositelj je podnio ustavnu tužbu temeljem članka 63. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narod­ne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustav­ni zakon) radi nedonošenja odluke suda u
razumnom roku.

U ustavnoj tužbi navodi da je 22. veljače 1995.
godine Općinskom sudu u Zagrebu, pod brojem: Pn-1488/95, podnio tužbu protiv
Republike Hrvatske radi naknade štete prouzročene miniranjem obiteljske kuće u
V. Č., koju je u svibnju 1992. godine razorio nepoznati počinitelj.

Podnositelj također navodi da je u povodu njegove
tužbe Općinski sud u Zagrebu održao pripremno ročište dana 15. ožujka 1996., na
kojem je doneseno rješenje o prekidu postupka, te od donošenja navedenog
rješenja pa do podnošenja ustavne tužbe, dana 17. travnja 2002., nadležni sud u
predmetnoj pravnoj stvari nije postupao.

Podnositelj smatra da se nedonošenjem meritorne
odluke u razumnom roku vrijeđaju njegova ustavna prava zajamčena od­red­bama
članka 14. stavka 2., članka 26., članka 29. stavka 1., te članka 48. Ustava.
Stoga predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, naloži Općinskom sudu u
Zagrebu donošenje sudske presude u predmetu, broj: Pn-1488/95, u roku od jedne
godine od donošenja odluke Ustavnog suda, te odredi primjerenu naknadu
podnositelju u iznosu od 150.000,00 kuna.

ČINJENICE
VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2.
Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku, pokrenutom temeljem članka 63.
Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje su pravno relevantne za
odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositelja, zajamčenog člankom 29.
stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske:

– 22. veljače 1995. podnositelj je pokrenuo postupak
pred Općinskim sudom u Zagrebu, protiv Republike Hrvatske, tužbom radi naknade
štete prouzročene miniranjem obiteljske kuće u V. Č., koju je u svibnju 1992.
godine razorio nepoznati počinitelj,

– 10. siječnja 1996. u Općinskom sudu u Zagrebu
zaprimljen je tuženikov odgovor na tužbu, te je zakazano pripremno ročište za
dan 15. ožujka 1996.,

– na pripremnom ročištu održanom 15. ožujka 1996.
doneseno je rješenje o prekidu postupka primjenom članaka 1. i 2. Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96),

– do
dana podnošenja ustavne tužbe, 17. travnja 2002. godine, postupak je i dalje
bio u prekidu,

–
provjerom (dana 12. veljače 2004.) kod Općinskog suda u Zagrebu utvrđeno je da
je predmet signiran pod novim brojem: Pn-4962/03, te da se od 10. veljače 2004.
nalazi kod predsjednika Parničnog odjela tog Suda, odnosno da u njemu nije
donesena odluka suda.

3.
PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3.1.
Podnositelj je pokrenuo postupak pred Općinskim su­dom u Zagrebu 22. veljače
1995. godine tužbom podnesenom temeljem članka 180. Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91, 3/94), koji je glasio:

»Članak
180.

Za
štetu nastalu smrću, tjelesnom povredom ili oštećenjem odnosno uništenjem
imovine fizičke osobe uslijed akata nasilja ili terora te prilikom javnih
demonstracija i manifestacija odgovara društveno-politička zajednica čiji su
organi po važećim propisima bili dužni spriječiti takvu štetu.«.

Zakonom
o izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96), koji je
stupio na snagu 3. veljače 1996. godine, bilo je propisano:

»Članak
1.

U
Zakonu o obveznim odnosima (»Narodne novine«, br. 53/91, 73/91. i 3/94.) članak
180. briše se.

Članak
2.

Postupci
za naknadu štete pokrenuti po odredbama članka 180. Zakona o obveznim odnosima,
prekidaju se.

Postupci
iz stavka 1. ovoga članka nastavit će se nakon što se donese poseban propis
kojim će se urediti odgovornost za štetu nastalu uslijed terorističkih akata.«.

Zakonom
o dopunama Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 112/99) koji je
stupio na snagu 6. studenoga 1999. godine, bilo je propisano:

»Članak
2.

Obvezuje
se Vlada Republike Hrvatske da posebne zakone iz članka 1. (članka 184.a.
stavka 2. i 184.b. stavka 2.) ovoga Zakona, te članka 2. stavka 2. Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, br. 7/96.) podnese radi
donošenja najkasnije u roku od šest mjeseci od dana stupanja na snagu ovoga
Zakona.«.

3.2. Hrvatski sabor, na sjednici održanoj dana 14.
srpnja 2003. godine, donio je Zakon o odgovornosti za štetu nastalu uslijed
terorističkih akata i javnih demonstracija (»Narodne novine«, broj 117/03),
koji je stupio na snagu 31. srpnja 2003. godine, a kojim je propisano:

»Članak 10.

Sudski postupci radi naknade štete prekinuti
stupanjem na snagu Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, br. 7/96.) nastavit će se po odredbama ovoga Zakona.«.

Iz
navedenog slijedi da je Zakonom o izmjeni Zakona o obveznim odnosima određen
prekid postupaka u kojima je odlu­čivano o naknadi štete nastale uslijed
terorističkih akata i javnih demonstracija do stupanja na snagu Zakona o
odgovornosti za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih
demonstracija, odnosno da je navedenim zakonom bilo određeno da se spomenuta
vrsta postupaka mora prekinuti tijekom razdoblja od sedam (7) godina, pet (5)
mjeseci i dvadeset pet (25) dana.

3.3.
Podnositelj je podnio ustavnu tužbu temeljem članka 63. Ustavnog zakona zbog
povrede ustavnog prava na donošenje sud­ske odluke u razumnom roku, zajamčenog
člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Članak
29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske propisuje:

»Članak
29.

Svatko
ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom
roku odluči o njegovim pravima i obvezama (...).«.

Članak
63. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak
63.

(1)
Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen
pravni put, u slučaju kad o pravima i obvezama stranke (...) nije u razumnom
roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno
odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje
teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će
odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede njegova
ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama podnositelja (...)
nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku
od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

4.
Povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku Ustavni sud
razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog pojedinog slučaja.

Razmatrajući
navode ustavne tužbe i dokumentaciju koja prileži tužbi, Ustavni sud je utvrdio
da su u konkretnom slučaju ispunjene pretpostavke za postupanje u smislu
odredbi članka 63. Ustavnog zakona.

4.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Podnositelj ustavne tužbe pokrenuo je parnični
postupak radi naknade štete 22. veljače 1995. godine. Ustavna tužba podnijeta
je 17. travnja 2002. godine. Ustavni sud utvrđuje da je od dana pokretanja
parničnog postupka do dana podnošenja ustavne tužbe proteklo ukupno sedam (7) godina,
jedan (1) mjesec i dvadeset pet (25) dana.

Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku čini
dio unutarnjega pravnog poretka Republike Hrvatske od dana stupanja na snagu
Zakona o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
i protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda (»Narod­ne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97, 6/99 –
pročišćeni tekst i 8/99 – ispravak, u daljnjem tekstu: Europska konvencija), a
to je 5. studenoga 1997. godine. Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom
roku je ustavno pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga 2000. godine.
Ispitivanje razumnosti trajanja sud­skih postupaka prije 5. studenoga 1997.
godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih postupaka
temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom poretku
Republike Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

Stoga,
računajući od 5. studenoga 1997. do dana podnošenja ustavne tužbe, pravno
relevantno razdoblje koje Ustavni sud razmatra u konkretnom ustavnosudskom
postupku obuhvaća četiri (4) godine, pet (5) mjeseci i dvanaest (12) dana.

4.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG
SUDA

Prema
članku 117. stavku 3. Ustava Republike Hrvatske, sudovi sude na temelju Ustava
i zakona.

Prekid
parničnog postupka u predmetu koji se vodio pred Općinskim sudom u Zagrebu pod
brojem: Pn-1488/95 nastupio je po sili zakona *(ex lege)* dana 3. veljače
1996. godine, stupanjem na snagu Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima.

Donoseći
rješenje o prekidu postupka dana 15. ožujka 1996. godine, nadležni Općinski sud
u Zagrebu postupio je u skladu sa zakonom, a njegovo rješenje o prekidu
postupka imalo je deklaratorno značenje.

Tim
Zakonom određeni prekid postupka, do donošenja novog propisa, onemogućio je
nadležni sud da tijekom prekida poduzima radnje usmjerene na rješavanje
podnesenoga tužbenog zahtjeva te da odluči o tom zahtjevu.

4.3. UTJECAJ
ZAKONOM ODREĐENOG PREKIDA
POSTUPKA NA POVREDU USTAVNOG PRAVA

U ovoj
pravnoj stvari Ustavni sud ocjenjuje postoje li zbog zakonom određenog prekida
postupka pretpostavke za postupanje Suda u skladu s člankom 63. stavkom 1.
Ustavnog zakona te je li zbog takvog prekida postupka povrijeđeno člankom 29.
stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo podnositelja da o njegovim pravima i obvezama
u razumnom roku odluči neovisni i nepristrani sud.

U svezi
s pitanjem postojanja pretpostavke za postupanje u skladu s člankom 63. stavkom
1. Ustavnog zakona u slučaju zakonom određenog prekida postupka, Sud smatra da
se tako određenim prekidom postupka može povrijediti člankom 29. stav­kom 1.
Ustava zajamčeno pravo na suđenje u razumnom roku. Naime, tijekom zakonom
određenog prekida nadležni sud ne može postupati, pa ako je takav prekid
neopravdano dugotrajan može doći do povrede prava na suđenje u razumnom roku.
Iako se u ovom slučaju neodlučivanje u razumnom roku ne može pripisati sudu,
već je posljedica intervencije zakonodavca u započeti sudski postupak, takvom
se intervencijom može povrijediti pravo na suđenje u razumnom roku. Stoga
postoje odredbama članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona utvrđene pretpostavke za
postupanje po podnesenoj ustavnoj tužbi i prije nego što je iscrpljen pravni
put.

U svezi s pitanjem je li u ovom slučaju došlo do
povrede prava na suđenje u razumnom roku, Sud utvrđuje da je u uvjetima
podnošenja, temeljem članka 180. Zakona o obveznim odnosima, velikog broja
tužbi protiv Republike Hrvatske za naknadu štete prouzročene terorističkim
aktima, a kojima su potraživani relativ­no značajni iznosi naknada šteta,
postojalo opravdanje za dodatno zakonsko uređenje te odgovornosti, pa i za
određivanje prekida započetih postupaka do donošenja novog propisa. Međutim,
tako određeni prekid postupka svojim trajanjem nije smio onemogućiti
ostvarivanje Ustavom zajamčenog prva na suđenje u razumnom roku. O navedenom
ograničenju vodio je računa i Hrvatski sabor kada je na sjednici održanoj 22.
listopada 1999. godine obvezao Vladu Republike Hrvatske da najkasnije u roku od
šest mjeseci podnese Saboru prijedlog zakona kojim će se urediti to pitanje.
Nakon proteka zakonom određenog roka u kojem je Vlada bila dužna Hrvatskom
saboru podnijeti prijedlog novog zakonskog uređenja i time omogućiti nastavak
prekinutih postupaka, podnositelj je bio u neizvjesnosti hoće li se i kada će
se nastaviti prekinuti postupak.

Vodeći računa o svim ovim okolnostima te o činjenici
da je zakonom određen prekid sudskog postupka radi naknade štete prouzročenih
terorističkim aktima i javnim demonstracijama tra­jao sedam (7) godina, pet (5)
mjeseci i dvadeset pet (25) dana te da je prekid obuhvatio cjelokupno pravno
relevantno razdoblje od stupanja na snagu Europske konvencije do podnošenja
ustavne tužbe u trajanju od četiri (4) godine, pet (5) mjeseci i dvanaest (12)
dana, Ustavni sud utvrđuje da je takvim zakonom određenim prekidom postupka
povrijeđeno člankom 29. stavkom. 1. Ustava zajamčeno pravo podnositelja da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom roku odluči o
njegovim pravima i obvezama. Takvim zakonom određenim prekidom postupka u ovom
je slučaju podnositelju povrijeđeno i pravo na pristup sudu, koji je dio prava
na sud, također zajamčenog odredbom članka 29. stavka 1. Ustava o temeljnom
ljudskom pavu na pravično suđenje.

5.
Imajući u vidu sve navedene činjenice i okolnosti, u smislu odredbe članka 63.
stavka 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao pod točkama I. i II. izreke
ove odluke.

6.
Sukladno odredbi članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u
točkama III. i IV. izreke ove odluke.

7.
Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj:
U-IIIA-829/2002
Zagreb, 24. ožujka 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

\* \* \*

Na
temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, dalje u tekstu: Ustavni
zakon) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 181/03) dajem

  IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku, broj: U-IIIA-829/2002 od 24. ožujka 2004.
godine

Protivim
se izreci i obrazloženju Odluke, broj: U-IIIA-829/2002 od 24. ožujka 2004.
godine (dalje u tekstu: Odluka).

1.
Podnositelj je podnio ustavnu tužbu 18. travnja 2002. pozivom na članak 63.
Ustavnog zakona (članak 59.a Zakona o izmjenama i dopunama Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Re­pub­like Hrvatske) radi povrede članka 29. stavka 1. Ustava Re­pub­like
Hrvatske koji jamči pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku.

2. Iz
spisa predmeta utvrđeno je sljedeće činjenično stanje:

– 22.
veljače 1995. podnositelj je pokrenuo postupak pred Općinskim sudom u Zagrebu,
protiv Republike Hrvatske, tužbom radi naknade štete prouzročene miniranjem
obiteljske kuće (...), koju je u svibnju 1992. godine razorio nepoznati
počinitelj. Tužba se temelji na članku 180. Zakona o obveznim odnosima (»Narod­ne
novine«, broj 53/91, 73/94, 3/94).

– 3.
ožujka 1996. Općinski sud u Zagrebu donio je rješenje o prekidu postupka
temeljem članaka 1. i 2. Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 7/96).

3.
Zakoni mjerodavni za prekid postupka:

3.1.
Zakon o izmjeni i dopuni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj
7/96), glasi:

»Članak
1.

U
Zakonu o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91 i 3/94) članak
180. briše se. Ta je odredba glasila: »Za štetu nastalu smrću, tjelesnom
povredom ili oštećenjem odnosno uništenjem imovine fizičke osobe uslijed akata
nasilja ili terora te prilikom javnih demonstracija i manifestacija odgovara
društveno-politička zajednica čiji su organi po važećim propisima bili dužni
spriječiti takvu štetu.«.

Članak
2.

Postupci
za naknadu štete pokrenuti po odredbama članka 180. Zakona o obveznim odnosima,
prekidaju se.

Postupci
iz stavka 1. ovoga članka nastavit će se nakon što se donese poseban propis
kojim će se urediti odgovornost za štetu nastalu uslijed terorističkih akata.«.

3.2.
Zakon o dopunama Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 112/99,
stupio na snagu 6. studenoga 1999. godine) u članku 2. propisuje:

»Članak
2.

Obvezuje
se Vlada Republike Hrvatske da posebne zakone iz članka 1. ovoga zakona, te
članka 2. stavka 2. Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 7/96) pod­nese radi donošenja najkasnije u roku od šest mjeseci
od dana stupanja na snagu ovoga Zakona.«.

4. Ustavni sud donio je odluke o obustavi postupka za
ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 7/96) – Odluka broj: U-I-73/1996; U-I-1343/1997, (…),
U-I-20/2002 od 17. prosinca 2003. (neobjavljeno) i Zakona o dopunama Zakona o
obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 112/99) – Odluka, broj: U-I-927/1999,
U-I-36/2000, (…), U-I-2003/2002 od 17. prosinca 2003. (neobjavljeno).

U obrazloženju ovih odluka navedeno je (…) »Na
sjednici dana 14. srpnja 2003. godine Hrvatski sabor donio je Zakon o
odgovornosti za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih
demonstracija (»Narodne novine«, broj 117/03). U odredbi članka 10. ovaj Zakon propisuje:
»Sudski postupci radi naknade štete prekinuti stupanjem na snagu Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96) nastavit će se
po odredbama ovoga Zakona«(…).

5. Mjerodavne odredbe Ustava i Ustavnog zakona:

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.«.

Članak 63. Ustavnog zakona glasi:

»(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj
tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima i
obvezama stranke ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela nije u razumnom
roku odlučio sud ili u slučaju kad se osporenim pojedinačnim aktom grubo
vrijeđaju ustavna prava, a potpuno je razvidno da bi nepokretanjem
ustavnosudskog postupka za podnositelja ustavne tužbe mogle nastati teške i
nepopravljive posljedice.

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno
odlučiti o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela
podnositelja. Rok za donošenje akta počinje teći idućeg dana od dana objave
odluke Ustavnog suda u »Narod­nim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će
odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede njegova
ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama podnositelja ili o sumnji
ili optužbi zbog njegova   kažnjivog
djela nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna
u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«.

6. Pretpostavke za postupanje u smislu članka 63. Ustavnog
zakona:

6.1. U točki 4. Odluke rečenica druga glasi:
»Razmatrajući navode ustavne tužbe i dokumentaciju koja prileži tužbi, Ustavni
sud je utvrdio da su u konkretnom slučaju ispunjene pretpostavke za postupanje
u smislu odredbi članka 63. Ustavnog zakona.«.

Odredba članka 29. stavka 1. Ustava jamči pravično
suđenje koje ima tri logičke cjeline:

– pravo na pristup sudu,

– pravo na pravično suđenje, postupak odgovarajuće
kvalitete koji podrazumijeva i postupanje u razumnom roku,

– pravo na samostalan i nepristran sud ustanovljen
zakonom.

Članak 29. stavak 1. Ustava preuzeo je normativni
sadržaj članka 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda s
pripadajućim protokolima uz Konvenciju. (Zakon o potvrđi­vanju
Konvencije…»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97, 6/99 –
pročišćeni tekst, 8/99 – ispravak).

Konvecija je dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvat­ske od 5. studenoga 1997. godine temeljem članka 140. Ustava (članak 136.
Ustava prije posljednje promjene Ustava).

Članak 63. stavak 1. Ustavnog zakona propisuje
pretpostav­ke za pokretanje postupka po ustavnoj tužbi i prije nego što je
iscrpljen pravni put u slučaju kad o pravima i obvezama stranke nije u razumnom
roku odlučio sud.

Ustavnopravna pretpostavka za ocjenu povrede prava na
suđenje u razumnom roku je osiguran pristup sudu.

Nema dvojbe da je u slučaju podnositelja ustavne
tužbe, odnosno do stupanja na snagu Zakona o odgovornosti za štetu nastalu
uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija (koji je stupio na snagu 31.
srpnja 2003.), postojala zakonska praznina i to prema izričitoj volji
zakonodavca. Podnositelj do stupanja na snagu tog Zakona nije imao pravo
pristupa sudu.

Testu
ustavnosti u konkretnom slučaju podliježe pravo na pristup sudu zajamčeno
člankom 29. stavkom 1. Ustava i pod pretpostavkom da je osiguran pristup sudu
treba razmatrati ispunjenje pretpostavki o povredi prava podnositelja da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom roku odluči o
njegovim pravima i obvezama. Ta pretpostavka nije ispunjena u trenutku
donošenja ove odluke.

6.2.
Ustavni sud u točki 4.3. Odluke utvrđuje da je prekid postupka nastupio po sili
zakona 3. veljače 1996. godine (…); smatra da se tako određenim prekidom
postupka može povrijediti člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo na
suđenje u razumnom roku (...), iako se u ovom slučaju neodlučivanje u razumnom
roku ne može pripisati sudu (…). To nadalje obrazlaže »nakon proteka zakonom
određenog roka u kojem je Vlada bila dužna Hrvatskom saboru podnijeti prijedlog
novog zakonskog uređenja i time omogućiti nastavak prekinutih postupaka,
podnositelj je bio u neizvjesnosti hoće li se i kada nastaviti prekinuti
postupak.

Ustav i
Ustavni zakon ne ostavljaju mogućnost tumačenja u smislu da je šutnja zakonodavca,
zakonska praznina, odnosno neuređeni društveni odnos prema volji zakonodavca,
pretpostavka za povredu prava na pravično suđenje, pravo na donošenje odluke u
razumnom roku kao što je to utvrđeno u točki 4.3. obrazloženja Odluke.
Normativni sadržaj članka 29. stavka 1. Ustava i članka 63. Ustavnog zakona ne
ostavlju prostor za tumačenje osim prema pravilima gramatičkog tumačenja, dakle
restriktivno. Kad odluka Ustavnog suda ulazi u odgovornost zakonodavca, pravila
o tumačenju propisa ne treba primjenjivati. Nadležnost Ustavnog suda je
odlučiti o ustavnom pitanju, povredi ustavom zaštićenih dobara, a ne utvrđivati
što je zakononodavac ili Vlada kao ovlašteni predlagatelj, propustio učiniti. U
ustavnosudskom postupku u povodu ustavne tužbe Ustavni sud nije nadležan
utvrđivati propuste zakonodaca, već je u slučaju povrede Ustavom zajamčenih
temeljnih sloboda i ljudskih prava nadležan ocijeniti sukladnost tog zakona s
Ustavom.

Obrazloženje
Odluke u posljednjem odjeljku točke 4.3. uz to što nije na Ustavu i Ustavnom
zakonu utemeljeno, nije ni logično, kad se nakon povrede razumnog roka podredno
utvrđuje »povreda i prava na pristup sudu«. Pravila logičkog zaljučivanja
nameću obrnuti redoslijed utvrđivanja povreda Ustavom zajamčenih prava.

6.3. Uz
prethodno izloženo pravno i činjenično stanje važno je istaknuti da Zakon o
odgovornosti za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih
demonstracija, koji je stupio na snagu 31. srpnja 2003. godine (dalje u tekstu:
Zakon), propisuje pretpostavke i procedure za ostvarivanje prava na naknadu
štete (materijalne i nematerijalne). Prema članku 8. Zakona »materijalna šteta
nastala uslijed uzroka navedenih u ovom Zakonu nadokna­đuje se (…) u obliku
obnove oštećenih ili uništenih materijalnih dobara sukladno Zakonu o obnovi«.

Zakonom o obnovi (»Narodne novine«, broj 24/96,
54/96, 87/96 i 57/00) propisane su pretpostavke i postupak za ostvarivanje
prava na obnovu uništenih i oštećenih materijalnih dobara u Republici
Hrvatskoj. Prema članku 9. stavku 1. Zakona zahtjev za naknadu štete oštećenik
podnosi Državnom odvjetništvu. Prijelazna i završna odredba članka 10. Zakona
propisuje pravilo: »Sud­ski postupci radi naknade štete prekinuti stupanjem na
snagu Zakona o izmjeni zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96)
nastavit će se po odredbama ovoga Zakona.«.

Slijedom toga osnovano se postavlja pitanje
svrhovitosti izreke Odluke u točki II., odnosno donošenja odluke Ustavnog suda
za koju se može pretpostaviti da neće proizvesti pravne učinke.

6.4. Polazeći od odredaba članka 128. Ustava smatram
da je Ustavni sud odabrao pogrešno pravno sredstvo kad je u povodu ustavne
tužbe u slučaju podnositelja usvojio ustavnu tužbu temeljem članka 63. Ustavnog
zakona.

7.
Ustavni sud, štiteći načelo vladavine prava, temeljno načelo sadržano u članku
3. Ustava, u okviru granica nadležnosti utvrđene člankom 128. Ustava, bio je
nadležan odlučiti o suglasnosti Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 7/96) s Ustavom i/ili postupati temeljem ovlaštenja
propisanog člankom 128. podstavkom 5. Ustava i člankom 104. Ustavnog zakona.
Temeljem tih odredaba Ustavni sud prati ostvarivanje ustavnosti i zakonitosti,
te o uočenim pojavama neustavnosti i nezakonitosti izvješćuje Hrvatski sabor.

8. U
odnosu na točku III. izreke Odluke, koja određuje primjerenu naknadu zbog
povrede ustavnog prava iz članka 29. stav­ka 1., ponavljam svoje ustaljeno
stajalište. Pored povrede ustavnog prava o razumnom roku prilikom utvrđivanja
primjerene naknade trebao bi biti vidljiv i stav o Ustavom zaštićenom dobru
koji je predmet postupka koji nerazumno dugo traje. Stoga, pod pretpostavkom da
su u slučaju podnositelja ove ustavne tužbe ispunjene pretpostavke za
postupanje temeljem članka 63. Ustavnog zakona, primjerenu naknadu u utvrđenom
iznosu u točki III. izreke ne bih podržala zbog malog iznosa.

Broj:
U-IIIA-829/2002
Zagreb, 31. ožujka 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Sutkinja
**Agata Račan,** v. r.

\*
\*  \*

Na
temelju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske, te članaka 50. I 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske,
dajem

IZDVOJENO
MIŠLJENJE

uz
Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-829/2002 od 24. ožujka
2004. godine

Ne
suglašavajući se s Odlukom broj: U-IIIA-829/2002 od 24. ožujka 2004. godine, o
usvajanju ustavne tužbe R. N. i nalogu Općinskom sudu u Zagrebu da u predmetu
broj: Pn-4962/2003 u »najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od jedne (1)
godine, računajući od prvoga idućeg dana nakon dana objave ove odluke u
»Narodnim novinama«, određujući istovremeno, u smislu od­red­bi članka 63.
stavka 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Re­pub­like Hrvatske, podnositelju
ustavne tužbe da mu se isplati »primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava
iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske ... u iznosu od 4.400,00
kuna«.

Razlozi
za glasovanje protiv Odluke i njezinog obrazloženja bili su mi isključivo
ustavnopravne i zakonske naravi.

Naime,
smatram da je Ustavni sud u ovom predmetu zauzeo pogrešno ustavnopravno
stajalište u primjeni odredbi članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu zbog
povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske – o
suđenju u razumnom roku. Nesporno je da je Sabor Republike Hrvatske donio Zakon
o izmjeni Zakona o obveznim odnosima, koji je odredbom članka 1. propisao da se
u Zakonu o obveznim odnosima briše članak 180., a člankom 2. stavkom 1.
određeno je da se prekidaju svi postupci pokrenuti po odredbama članka180.
Zakona o obveznim odnosima, koji se vode radi naknade štete, a člankom 2. stavkom
2. istog zakona je određeno da će se ti postupci nastaviti »nakon što bude
donesen poseban propis kojim će se urediti odgovornost za štetu nastalu uslijed
terorističkih akata«.

Zakon o
izmjenama Zakona o obveznim odnosima stupio je na snagu 6. veljače 1996. godine
(»Narodne novine«, broj 7/96).

Nije
sporno da je Hrvatski sabor, na sjednici održanoj dana 14. srpnja 2003. godine,
donio Zakon o odgovornosti za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i
javnih demonstracija i da je stupio na snagu 31. srpnja 2003. godine (»Narodne
novine«, broj 117/03), te da je u članku 10. citiranog zakona određeno da će se
»sudski postupci radi naknade štete prekinuti stupanjem na snagu Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima, nastaviti po odredbama Zakona o odgovornosti
za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija«.

U biti, u ovom slučaju se radi:

a) o pokretanju tužbe za naknadu štete 22. veljače
1995. godine,

b) o stupanju na snagu Zakona o izmjeni Zakona o
obveznim odnosima 6. veljače 1996. godine, s kojim je bilo određeno da se
prekidaju svi postupci kod sudova pokrenuti radi naknade štete po odredbama
članka 180. Zakona o obveznim odnosima, s time da će se ti postupci nastaviti
nakon što bude donijet poseban propis kojim će se urediti odgovornost za štetu
nastalu uslijed tero­rističkih akata i javnih demonstracija.

Nesporna
je činjenica da je Zakon o odgovornosti za štetu nastalu uslijed terorističkih
akata donijet na sjednici Sabora dana 14. srpnja 2003. godine i da je stupio na
snagu 31. srpnja 2003. godine.

Nije sporno da se odredbama članka 117. Ustava
Republike Hrvatske utvrđuje da sudbenu vlast obavljaju sudovi, da je sudbena
vlast samostalna i neovisna te da »Sudovi sude na temelju Ustava i Zakona«.

Upravo iz tih razloga nije jasno što Ustavni sud ovom
Odlukom želi kazati kad u točki 4. obrazloženja kaže »Povredu ustavnog prava na
donošenje sudske odluke u razumnom roku Ustavni sud razmatra u svijetlu
osobitih okolnosti svakog pojedinog slučaja«, jer se u ovom slučaju radi o tome
da je Zakonom naređeno »prekid postupka« dok se ne donese Zakon o odgovornosti
za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija. Temeljem
čega i kojeg Zakona je sud u ovom slučaju mogao postupati?

Upravo u tom dijelu obrazloženja Odluke Ustavnog suda
je, po mom mišljenju, nelogičnost ove Odluke. Ustavni sud u točki 4/3. stavak
drugi i sam navodi da »tijekom zakonom određenog prekida nadležni sud ne može
postupati, pa ako je takav prekid neopravdano dugotrajan može doći do povrede
prava na suđenje u razumnom roku. Iako se u ovom slučaju neodlučivanje u
razumnom roku ne može pripisati sudu, već je posljedica intervencije
zakonodavca u započeti sudski postupak, takvom se intervencijom može
povrijediti pravo na suđenje u razumnom roku«. Uz takvo stajalište i navode
Ustavnog suda, što i ja prihvaćam, ne mogu vidjeti zakonsku podlogu samoj
Odluci da se, ipak, kažnjava sud zbog povrede ustavnog prava na suđenje u
razumnom roku, a sami kažemo da se u ovom slučaju ne suđenje u razumnom roku«
ne može pripisati sudu«, jer je to posljedica intervencije zakonodavca u
započeti sudski postupak.

*Qui bene distinguit, bene docet* – kaže Justinijanova maksima
– i baš zato, smatrajući ovu odluku zadiranjem u ustavno načelo trodiobe vlasti
na štetu sudske vlasti, ni kao pravnik, a još manje kao sudac Ustavnog suda
Republike Hrvatske, nisam mogao dati svoj glas za njezino usvajanje. Izdvojio
sam svoje mišljenje i ovim obrazlažem razloga za uskraćivanje glasa ovoj
Odluci.

Zagreb,
30. ožujka 2004.

Sudac
**Milan Vuković**, v. r.

Odluka, NN 44/2004-1069