## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-353/2001 od 18. svibnja 2001.

### NN 50/2001 (1.6.2001.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-353/2001 od 18. svibnja 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

813

Ustavni sud Republike
Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac
Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hra­njski, Mario Kos, Emilija
Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući u postupku vođenom u povodu
ustavne tužbe J. T. iz I., koje­g zastupa Ž. Š., odvjetnik u S., na sjednici
Vijeća održanoj dana 18. svib­nja 2001. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukidaju:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-211/1999-2 od 6.
rujna 2000. godine

– presuda Županijskog suda u S., broj Gž-647/98 od 3. trav­nja 1998.
godine

– presuda Općinskog suda u S., broj P-185/93 od 16. rujna 1997. godine,

i to u dijelu u kojem se navedene presude odnose na utvrđe­nje ništavosti
ugovora o prodaji stana na kojem postoji stanarsko pravo, zak­ljučenog u S.
dana 14. srp­nja 1993. godine, kojim Grad S. prodaje, a J. T. iz I. kupuje u
S., na adresi V. 111b, stan broj 13, na trećem katu, površine 61,04 m˛, kao i u
dijelu kojim se osporavanim presudama rješava o naknadi parničkog troška.

II. Predmet se u ukinutom dijelu vraća Općinskom sudu u S. na ponovni
postupak.

## i RJEŠENJE

Ustavna tužba se odbacuje u dijelu u kojem se ona odnosi na odbija­nje
tužbenog zahtjeva J. T. kojim je on, za slučaj utvrđe­nja spornog ugovora ništavnim,
zahtijevao od suda obvezati prodavate­lja stana na isplatu novčanog iznosa u
visini tržišne vrijednosti predmetnog stana, a po cijenama važećim na dan presuđe­nja,
s pripadajućim zakonskim kamatama, naknadom troškova postupka, a pod prijet­njom
ovrhe.

```
Obrazlože­nje
```

1. U konkretnom slučaju
podnosite­lj je ustavnom tužbom pokrenuo ustavnosudski postupak protiv presude
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-211/1999-2 od 6. rujna 2000.
godine.

2. Tijekom parničnog
postupka, koji je prethodio osporavanoj presudi, Općinski sud u S. svojom
presudom, broj: P-1857/93-2 od 16. rujna 1997. godine, u točki I. izreke
utvrdio je ništavim ugovor o kupoprodaji stana zak­ljučen u S. dana 14. srp­nja
1993. godine kojim Grad S. prodaje, a podnosite­lj ustavne tužbe kupuje u S., na
adresi V. 111b, stan broj 13, na trećem katu, površine 61,04 m˛.

Prvostupa­njskom presudom, u
točki II. izreke, odbijen je u cijelosti kao neosnovan tužbeni zahtjev
podnosite­lja kojim je, za slučaj utvrđe­nja spornog ugovora ništavim,
zahtijevao da sud obveže prodavate­lja stana na isplatu novčanog iznosa u
visini tržišne vrijednosti predmetnog stana, a po cijenama važećim na dan presuđe­nja,
s pripadajućim zakonskim kamatama, naknadom troškova postupka i pod prijet­njom
ovrhe.

Točkom III. izreke prvostupa­njske
presude tuženici su bili obvezani naknaditi parnični trošak tužite­ljima.

Iz či­njeničnog sta­nja utvrđenog
tijekom provedenog parnič­nog postupka proizlazi da su prvotužite­ljica M. T. i
podnosite­lj sklopili brak 10. kolovoza 1974. godine i da je taj brak pra­vomoćno
razveden presudom donesenom u parničnom postupku vođenim pred Općinskim sudom u
S. pod brojem: P-76/86. Tijekom traja­nja braka između stranaka, prvotužite­ljica
je uselila u sporni stan na kojem je podnosite­lj stekao stanarsko pravo na
teme­lju rješe­nja o dava­nju stana na korište­nje od 22. ve­ljače 1979.
godine, donesenog od strane poduzeća »J«. Po razvodu braka prvotužite­ljica i
podnosite­lj nastavili su zajednički živjeti u predmetnom stanu, da bi
podnosite­lj s Gradom S. 14. srp­nja 1993. godine, sklopio ugovor o prodaji
spornog stana. Tužbom od 13. rujna 1993. godine, prvotužite­ljica je
zahtijevala od suda utvrđe­nje ništavim ugovora o kupoprodaji predmetnog stana,
a iz razloga što je taj ugovor sklop­ljen bez ­njezine prethodno dane
suglasnosti.

Presuđujući u konkretnom slučaju, prvostupa­njski sud je zauzeo pravno
stajalište da se uslijed či­njenice nastavka zajedničkog živ­lje­nja u
predmetnom stanu, a da prethodno nije sklop­ljen sporazum o tome tko od
stranaka poslije razvoda braka zadržava stanarsko pravo, niti je proveden
relevantan postupak za utvrđe­nje ove okolnosti, a u skladu s odredbama članka
65. tada važeće­g Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine«, broj 51/85,
42/86, 22/92 i 70/93), još uvijek obje strane smatraju nosite­ljima stanarskog
prava na spornom stanu. Polazeći od ovakvog pravnog stajališta prvostupa­njski
sud, nada­lje, navodi da prema odredbi članka 6. stavka 2. Zakona o prodaji
stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, broj 43/92, 69/92,
25/93, 48/93, 2/94, 44/94, 47/94, 58/95 i 11/96), kad stanarsko pravo imaju
supružnici, stan mogu kupiti zajednički, a jedan od ­njih samo uz suglasnost
drugog.

Na teme­lju provedenoga dokaznog postupka prvostupa­njski sud je cijenio
utvrđenim kako potrebna suglasnost za otkup stana podnosite­lju nije bila dana,
te da je uslijed ove či­njenice sporni ugovor sklop­ljen suprotno kogentnoj
zakonskoj odredbi. Ujedno, na teme­lju zak­ljučka da je sporni ugovor sklop­ljen
suprotno uvjetima propisanima zakonom, sud je na teme­lju odredbe članka 103.
Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91, 3/94, 7/96 i
112/99), utvrdio sporni ugovor o prodaji stana ništavim.

3. U svezi s prvostupa­­­­­­njskom presudom podnosite­­­­­­lj je podnio žalbu.
Presuđujući o žalbi podnosite­­­­­­lja Županijski sud u S., svojom presudom
broj: Gž-647/98 od 3. trav­­­­­­nja 1998. godine, odbio je žalbu kao neosnovanu
u dijelu u kojem je ona predmetom ovog ustavnosudskog postupka, potvrdivši
zakonitost prvostupa­­­­­­njske presude.

U svezi s pravomoćnom presudom podnosite­­­­­­lj je izjavio reviziju.
Presuđujući o tom izvanrednom pravnom lijeku, Vrhovni sud Republike Hrvatske
osporavanom presudom odbio je navedenu reviziju u dijelu u kojem se ona
odnosila na utvrđe­­­­­­nje sudova da je sporan ugovor o kupoprodaji stana ništav.
Ujedno osporavanom presudom prihvaćena je revizija podnosite­­­­­­lja u dijelu
u kojem se ona odnosila na odbija­­­­­­nje u cijelosti ­­­­­­nje­govog tužbenog
zahtjeva usmjerenog prema Gradu S. kao prodavate­­­­­­lju stana, te je u tom
dijelu predmet vraćen na ponovno suđe­­­­­­nje prvostupa­­­­­­njskom sudu.

4. U ustavnoj tužbi podnosite­­­­­­lj ističe da su osporavanom presudom
kao i ­­­­­­njoj prethodećim rješidbama, a uslijed pogrešno i nepotpuno utvrđenog
či­­­­­­njeničnog sta­­­­­­nja te povreda postupovnog i materijalnog prava,
povrijeđena ustavna prava iz članka 14. članka 26., članka 29. stavka 1., članka
34. stavka 1. i članka 48. stavka 1. Ustava.

Člankom 14. Ustava jamči se opća jednakost i jednakost svih pred
zakonom, dok se člankom 26. jamči jednakost građana i stranaca pred sudovima. Člankom
29. stavkom 1. Ustava jamči se pravo svakome da zakonom ustanov­­­­­­ljeni
neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o ­­­­­­nje­govim
pravima i obvezama. Člankom 34. stavkom 1. Ustava jamči se nepovredivost doma,
dok se člankom 48. stavkom 1. Ustava jamči pravo vlasništva.

Obrazlažući povredu navedenih ustavnih prava podnosite­­­­­­lj ističe da
je on postao vlasnikom stana na teme­­­­­­lju sklop­­­­­­ljenog ugovora o
prodaji stana, te da je tijekom parničnog postupka u kojem je predmetni ugovor
utvrđen ništavim došlo do niza nezakonitosti. Podnosite­­­­­­lj posebno ističe
kako je či­­­­­­njenica (ne)postoja­­­­­­nja potrebne suglasnosti utvrđena samo
na teme­­­­­­lju iskaza tužite­­­­­­ljice, te da sud nije uzeo u obzir niti
jedno drugo dokazno sredstvo, čime je prema ­­­­­­nje­govom miš­­­­­­lje­­­­­­nju
on stav­­­­­­ljen u bitno neravnopravan položaj u odnosu na druge stranke u
postupku.

5. Zak­­­­­­ljučno, slijedom
sve­ga iznijetoga, a cijeneći osporavanu presudu u cijelosti kao i ­­­­­­njoj
prethodeće rješidbe nezakonitima, podnosite­­­­­­lj predlaže ­­­­­­nje­govu
ustavnu tužbu usvojiti i osporavane presude ukinuti.

Za potrebe ovosudnog postupka
pribav­­­­­­ljen je spis Općinskog suda u S. broj: P-1857/93.

I.

Ustavna tužba je osnovana u
dijelu u kojem se osporavanim presudama utvrđuje ništavost ugovora o prodaji
stana na kojem postoji stanarsko pravo.

6. Prema odredbama članka 59.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99) svaka fizička i pravna osoba može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da joj je odlukom sudbene vlasti, odlukom upravne vlasti ili
odlukom drugih tijela koja imaju javne ovlasti, povrijeđeno neko od Ustavom
utvrđenih sloboda i prava čovjeka i građanina. Ustavna tužba nije pravno
sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova ne­go poseban
institut za ocjenu pojedinačnih akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s
javnim ovlastima, a radi zaštite prava i teme­­­­­­ljnih sloboda čovjeka zajamčenih
Ustavom. Slijedom navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pruža­­­­­­nja
ustavnosudske zaštite, unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je
li u postupku odlučiva­­­­­­nja o pravima i obvezama pojedinca došlo do ustavno
nedopuštenog posiza­­­­­­nja u teme­­­­­­ljna prava i slobode građana.

7. U konkretnoj pravnoj
situaciji podnosite­­­­­­lj zahtijeva ustavnosudsku zaštitu u svezi s
provedenim parničnim postupkom tijekom koje­ga je ništavim utvrđen ugovor o
prodaji stana na kojem postoji stanarsko pravo.

Prema odredbama članka 64.
stavka 2. tada važeće­g Zakona o stambenim odnosima, kada je stanarsko pravo
stekao jedan bračni drug, stanarsko pravo stječe i drugi bračni drug u slučaju
zajedničkog stanova­­­­­­nja. Prema odredbama članka 65. istog Zakona, za slučaj
razvoda braka bračni drugovi sporazumno određuju koji od ­­­­­­njih zadržava
stanarsko pravo. U slučaju izostanka navedenog sporazuma, tko će zadržati
stanarsko pravo na zajedničkom stanu bivših bračnih drugova određuje sud u
zakonom propisanom postupku.

S obzirom na navedene
zakonske odredbe nesporno je pravno stajalište prvostupa­­­­­­njskog suda da se
u konkretnom slučaju oba bračna druga smatraju nosite­­­­­­ljima stanarskog
prava na spornom stanu, s obzirom da među ­­­­­­njima nije bilo zakonom utvrđenog
sporazuma, niti je proveden propisani postupak za utvrđe­­­­­­nje tko od bračnih
drugova zadržava stanarsko pravo po razvodu braka.

Prema odredbi članka 6.
stavka 1. Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo, stan ima
pravo kupiti stanar pod uvjetima propisanima tim zakonom. Sukladno odredbama
stavka 2. i stavka 5. istog članka, kad stanarsko pravo imaju supružnici, stan
mogu kupiti zajednički, a jedan od ­­­­­­njih samo uz suglasnost drugog, dok se
prethodna suglasnost daje u ugovoru ili u posebnoj ispravi uz ovjereni potpis.

8. Za meritorno presuđiva­­­­­­nje
u konkretnom slučaju bilo je potrebno nedvojbeno utvrditi či­­­­­­njenicu je li
zakonom propisana prethodna suglasnost za otkup stana postojala u času zak­­­­­­ljuče­­­­­­nja
spornog ugovora i to u zakonom predviđenom obliku.

Prema odredbi članka 7.
stavka 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, 91/92 i
112/99) Sud je dužan potpuno i istinito utvrditi sporne či­­­­­­njenice od
kojih ovisi osnovanost zahtjeva. U navedenom članku sadržano je načelo
materijalne istine. Pod načelom materijalne istine podrazumijeva se podudarnost
uvjere­­­­­­nja suda o či­­­­­­njeničnom supstratu spora sa stvarnim či­­­­­­njeničnim
sta­­­­­­njem, pri čemu je sud ovlašten istraživati materijalnu istinu bez
posebnih ograniče­­­­­­nja glede formalnosti dokaza i dokaznih sredstava.

Člankom 8. Zakona o parničnom
postupku propisano je da je sud po svom uvjere­­­­­­nju ovlašten uzeti kao
dokazanim određene či­­­­­­njenice, na teme­­­­­­lju savjesne i briž­­­­­­ljive
ocjene svakog dokaza zasebno i svih dokaza zajedno, kao i na osnovi rezultata
cjelokupnog postupka. Ovim člankom Zakona utvrđeno je načelo slobodne ocjene
dokaza, i to u ocjeni ­­­­­­njihove snage i važnosti za konkretan slučaj, također
bez posebnih zakonom propisanih formalnosti.

Međutim, usprkos procesne slobode koja proizlazi iz navedenih načela,
sud nije apsolutno slobodan pri provođe­­­­­­nju dokaznog postupka kao niti pri
ocje­­­­­­njiva­­­­­­nju pojedinih dokaza. Sud je dužan provesti sva dokazna
sredstva od relevantnog značaja, te za slučaj da bez uvjer­­­­­­ljivog i logičnog
objaš­­­­­­nje­­­­­­nja propusti izvesti neki od relevantnih dokaza, čini bitnu
povredu odredaba parničnog postupka.

Prema članku 232. stavku 1. Zakona o parničnom postupku stranke su dužne
sudu podnijeti isprave na koje se pozivaju. Također, prema odredbi stavka 3.
navedenog članka kada se isprava nalazi kod državnog tijela ili drugih osoba
kojima je povjereno izvrše­­­­­­nje javnog ovlašte­­­­­­nja, a stranka ne može
sama doći u posjed te isprave, sud je dužan pribaviti potrebnu ispravu po službenoj
dužnosti.

Napos­­­­­­ljetku, prema odredbi članka 264. Zakona o parničnom
postupku, sud može utvrđivati za postupak važne či­­­­­­njenice i sasluša­­­­­­njem
stranaka. Međutim, na ovaj način se mogu utvrđivati či­­­­­­njenice samo u slučaju
kad nema drugih dokaza, ili kada i pored izvedenih dokaza sud nije na drugi način
mogao utvrditi odlu­čujuće okolnosti za rješava­­­­­­nje postav­­­­­­ljenog tužbenog
zahtjeva. Iz navedene zakonske norme proizlazi supsidijarnost primjene sa­sluša­­­­­­nja
stranaka kao dokaznog sredstva. Ovakva zakonska re­gulacija proizlazi iz či­­­­­­njenice
da su stranke, doduše, najprikladnije za to da daju potpunu sliku o relevantnim
okolnostima za pojedinu pravnu situaciju, ali da su najčešće ­­­­­­njihove
izjave zbog osobne zainteresiranosti subjektivne vrijednosti. Sud može sasluša­­­­­­njem
stranaka pristupiti utvrđiva­­­­­­nju odlučujućih či­­­­­­njenica o kojima
ovisi meritum stvari samo u slučaju nepostoja­­­­­­nja pouzdanijih izvora sazna­­­­­­nja.

9. U konkretnom slučaju, iz
pribav­­­­­­ljenog spisa Općinskog suda u S. proizlazi da je tijekom cijelog
parničnog postupka tužite­­­­­­ljica tvrdila kako podnosite­­­­­­lju nije dala
potrebnu suglasnost za otkup stana, dok je podnosite­­­­­­lj tvrdio kako je
potrebna suglasnost dana. Također je iz naznačenog spisa razvidno da se
prvostupa­­­­­­njski sud višekratno i bez uspjeha obraćao nadležnom Zavodu za
gospodare­­­­­­nje gradom radi dostave spisa, klasa: 370-03/93-06/1970, urbroj:
2181-12-06/02-93-3, iz koje­ga bi bilo očito nepostoja­­­­­­nje potrebne
suglasnosti za otkup stana, a koja je prema zakonu morala biti dana u pisanom
obliku na ugovor ili kao posebna pisana i ovjerena isprava. Ujedno tijekom
cijeloga dokaznog postupka prvostupa­­­­­­njski sud nije uspio pribaviti niti
potvrdu od nadležnog tijela je li tužite­­­­­­ljica u spornom razdob­­­­­­lju
ovjeravala svoj potpis.

Iz obrazlože­­­­­­nja
prvostupa­­­­­­njske presude pak proizlazi da je općinski sud izostanak
potrebne suglasnosti, koja je morala biti dana u zakonom propisanoj formi,
utvrdio isk­­­­­­ljučivo na teme­­­­­­lju iskaza tužite­­­­­­ljice. Ujedno,
sud, glede odlučujuće či­­­­­­njenice za rješava­nje sporne situacije, nije
poklonio vjeru iskazima dvaju svjedoka iz razloga ­njihovog prijate­ljskog
odnosa s podnosite­ljem, kao niti iskazu samog podnosite­lja. Ujedno sud nije
poklonio vjeru niti iskazu svjedoki­nje koja je vodila predmet prodaje spornog
stana zak­ljučujući da je ona svoj iskaz prilagođavala tijekom postupka iz
razloga otkla­nja­nja sa sebe odgovornosti radi propusta u obav­lja­nju svoje
službene dužnosti.

10. Prema odredbama članka
14. i članka 26. Ustava  jamči se opća
jednakost svih kao i jednakost stranaka pred zakonom i sudovima. Također, člankom
29. stavkom 1. Ustava jamči se pravo na pravično suđe­nje. Navedena ustavna
prava ne mogu se tijekom sudskog postupka ostvarivati ukoliko stranke u tom
postupku nemaju jednak procesni položaj.

Iz opisa provedenog prvostupa­njskog
postupka razvidno je da je prvostupa­njski sud propustio potpuno i istinito, te
na adekvatan način i zakonom predviđenim dokaznim sredstvima utvrditi jedinu
relevantnu či­njenicu za odlučiva­nje u konkretnom slučaju. Privremena nemogućnost
izvođe­nja pojedinog dokaznog sredstva ili odbija­nje surad­nje i predaje
relevantnih spisa poči­njeno od pojedinih tijela državne vlasti ili drugih
pravnih osoba, ne daje za pravo tijelima sudbene vlasti odustati od izvođe­nja
nekog dokaza, pogotovo kada se ­njime neposredno stječu sazna­nja o jedino
bitnoj i relevantnoj či­njenici za rješava­nje spora. U opisanim situacijama,
nije u skladu sa smislom i sadržajem kogentnih odredaba Zakona o parničnom
postupku posizati za drugim dokaznim sredstvima koja se mogu primje­njivati ex
le­ge samo supsidijarno i iznimno.

Također, prvostupa­njski sud je bez va­ljano obrazloženog i objektivnog
razloga presudio u spornoj pravnoj situaciji jedino na teme­lju dokaznog
sredstva koje se po procesnim pravilima mora supsidijarno i iznimno izvoditi.
Postupajući na navedeni  način taj sud
je počinio bitne povrede odredaba parničnog postupka, a pod čime se
podrazumijeva neprimjena ili pogrešna primjena po­stu­pov­nih pravila na način
utvrđen odredbom članka 354. stavka 1. Zakona o parničnom postupku.

Propusti prvostupa­njskog
suda tijekom provedenog postupka, a prema ocjeni ovog Suda, bili su takvog
intenziteta da su pod­nosite­lja ustavne tužbe stavili u neravnopravan položaj
u odnosu na ostale sudionike u postupku, te da su ti propusti doveli do
situacije u kojoj se presuda kojom se odlučivalo u konkretnom slučaju može
smatrati na či­njeničnom supstratu neuteme­ljenom i po načinu donoše­nja
arbitrarnom. Slijedom navedenog, tijekom ustavnosudskog postupka je utvrđeno da
su prvostupa­njskom presu­dom podnosite­lju povrijeđena ustavna prava iz članka
14., članka 26. i članka 29. stavka 1. Ustava.

Propusti uči­njeni u
prvostupa­njskom postupku protežu se i na presudu Županijskog suda u S., kao i
na osporavanu presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske. Naime, prema članku
369. stavku 1. Zakona o parničnom postupku drugostupa­njski sud je dužan
ukinuti prvostupa­njsku presudu ukoliko je tijekom postupka došlo do bitnih
povreda parničnog postupka. Sadržajno isto ovlaš­te­nje dano je i revizijskom
sudu odredbama članka 394. istog Za­kona. Postupajući suprotno navedenim
zakonskim ovlašte­njima, naznačena ustavna prava podnosite­lja također su
povrije­đena dru­go­stupa­njskom i osporavanom presudom, u dijelu u kojem su te
presude predmetom ovog ustavnosudskog postupka.

U ponov­ljenom postupku, po ukidnoj odluci ovog Suda, nadležna tijela
sudbene vlasti dužna su po pribavi relevantnog spisa upravnog tijela i pribavi
dokaza o dava­nju suglasnosti ili ovjeri potpisa tužite­ljice u konkretnom slučaju,
nedvojbeno utvrditi potrebni či­njenični supstrat u cijelosti i to na način
predviđen odred­bama Zakona o parničnom postupku, te potom presuditi o meritumu
postav­ljenog zahtjeva.

11. Tijekom ustavnosudskog
postupka nije utvrđeno da bi podnosite­lju ustavne tužbe bilo povrijeđeno
ustavno pravo kojim se jamči pravo vlasništva. Naime, kako se u provedenom
parnič­nom postupku nije odlučivalo o pravu vlasništva podnosite­lja, već je
utvrđena va­ljanost ugovora kao obveznopravnog instituta i možebitnog titulusa
stjeca­nja prava vlasništva, to je u ovom postupku utvrđeno da podnosite­lju u
konkretnom slučaju nije po­vrije­đeno ustavno pravo iz članka 48. stavka 1.
Ustava.

Zak­ljučno, s obzirom na sadržaj
članka 34. Ustava, ospora­vajući razlozi podnosite­lja isticani u ustavnoj tužbi,
sve kada bi i postojali, ne bi dovodili do povrede ustavnog prava kojim se jamči
nepovredivost doma.

12. Slijedom sve­ga iznijetoga, a utvrdivši kako su podnosite­lju
ustavne tužbe osporavanom presudom Vrhovnog suda Repub­like Hrvatske, kao i ­njoj
prethodećim presudama, povrijeđena ustavna prava iz članka 14., članka 26., članka
29. i stavka 1., Ustava, odlučeno je kao u izreci.

Ova odluka teme­lji se na odredbama članka 69. stavka 1., članka 70. i članka
72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Repub­like Hrvatske.

II.

Ustavna tužba nije
dopuštena u dijelu u kojem se ona odnosi na odbija­nje tužbenog zahtjeva
podnosite­lja ustavne tužbe u cijelosti.

13. Prema
odredbama članka 59. stavka 2. Ustavnog zakona, Ustavnom sudu Republike
Hrvatske ustavna tužba se može podnijeti nakon iscrp­ljiva­nja dopuštenog
pravnog puta.

Osporavanom presudom
Vrhovnog suda Republike Hrvatske predmet je vraćen na ponovno odlučiva­nje u
dijelu kojim je pod­no­site­lj, a za slučaj utvrđe­nja spornog ugovora ništavim,
zah­tije­vao od suda obvezati prodavate­lja stana na isplatu novčanog iznosa u
visini tržišne vrijednosti predmetnog stana, i to po cijenama važećim na dan
presuđe­nja, sa pripadajućim zakonskim kamatama, uz naknadu troškova postupka
te pod prijet­njom ovrhe.

S obzirom da glede
ovog tužbenog zahtjeva još nije meritorno odlučivano pred za to nadležnim
tijelima sudbene vlasti, pod­nosite­lj ustavne tužbe u konkretnom slučaju nije
iscrpio dopušteni pravni put, a što je postupovna pretpostavka dopustivosti
zahtjeva ustavnosudske zaštite putem instituta ustavne tužbe.

14. Slijedom
navedenoga, na teme­lju članka 68. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske, riješeno je kao u izreci.

Broj:
U-III-353/2001
Zagreb, 18. svib­nja 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 50/2001-813