## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2602/2002 od 7. srpnja 2004.

### NN 100/2004 (20.7.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-2602/2002 od 7. srpnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1918

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar
Klarić, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić,
Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vuko­jević i Milan Vuković, odlučujući o
ustavnoj tužbi Š. L. iz Z., kojeg zastupa A. N., odvjetnik u Z., na sjednici
održanoj 7. srpnja 2004. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski sud u Zagrebu dužan je donijeti
presudu u predmetu koji se vodi pred tim sudom pod brojem: Pn-5007/03 (prije
PN-5706/95) u najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od jedne (1) godine,
računajući od prvog idućeg dana nakon dana objave ove odluke u »Narodnim
novinama«.

III. Na temelju članka
63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst), podnositelju ustavne tužbe, Š. L. iz
Z., B. M. 68, određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz
članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01. –
pročišćeni tekst) u iznosu od 5.500,00 kuna.

IV. Naknada iz točke
III. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri
mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositelja Ministarstvu financija
Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu temeljem
članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narod­ne
novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) radi
nedonošenja odluke suda u razumnom roku.

U ustavnoj tužbi navodi da je 7. srpnja 1995.
godine Općin­skom sudu u Zagrebu, pod brojem: Pn-5706/95 (sada P-5007/03),
podnio tužbu protiv Republike Hrvatske radi naknade štete prouzročene
oštećenjem – miniranjem obiteljske kuće koju je na temelju građevinske dozvole
sagradio na č.z. 179/5 k.o. S., Z., a koju je 13. na 14. srpnja 1992. godine
razorio nepoznati počinitelj.

Podnositelj također navodi da je u povodu
njegove tužbe Općinski sud u Zagrebu na ročištu održanom 9. veljače 1996.
godine, donio rješenje o prekidu postupka, te od donošenja navedenog rješenja
pa do podnošenja ustavne tužbe, dana 7. studenoga 2002. godine, nadležni sud u
predmetnoj pravnoj stvari nije pos­tupao.

Podnositelj smatra da se nedonošenjem meritorne
odluke u razumnom roku vrijeđaju njegova ustavna prava zajamčena odredbama
članka 3., članka 14. stavka 2., članka 26., članka 29. stavka 1., te članka
48. Ustava. Stoga predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, naloži
Općinskom sudu u Zagrebu donošenje sudske presude u predmetu, broj: Pn-5007/03
u najkraćem mogu­ćem roku ali ne dužem od jedne godine od donošenja odluke
Ustavnog suda, te odredi primjerenu naknadu podnositelju u iznosu od 100.000,00
kuna.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku,
pokrenutom temeljem članka 63. Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje
su pravno relevantne za odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositelja,
zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske:

– 7. srpnja 1995. godine
podnositelj je pokrenuo postupak pred Općinskim sudom u Zagrebu pod brojem
Pn-5706/95, protiv Republike Hrvatske, tužbom radi naknade štete prouzročene
oštećenjem – miniranjem obiteljske kuće sagrađene na č.z. 179/5 k.o. S., Z., a
koju je 13. na 14. srpnja 1992. godine razorio nepoznati počinitelj,

– dana 9. veljače 1996.
godine Općinski sud u Zagrebu na ročištu za glavnu raspravu donio je rješenje o
prekidu postupka, primjenom članka 2. stavka 1. Zakona o izmjenama i dopunama
Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96.),

– do dana podnošenja
ustavne tužbe, 7. studenoga 2002. godine, postupak je i dalje bio u prekidu,

– provjerom (dana 20.
svibnja 2004.) kod Općinskog suda u Zagrebu utvrđeno je da je Općinski sud u
Zagrebu donio dana 26. rujna 2003. godine rješenje broj: Pn-5007/03 kojim se
oglašava nenadležnim, te se ukidaju sve provedene radnje u postupku i odbacuje
se tužbe. Navedeno prvostupanjsko rješenje ukinuto je rješenjem Županijskog
suda u Zagrebu, broj: Gžn-3358/03-2 od 24. veljače 2004. godine i predmet je
vraćen sudu prvog stupnja na ponovni postupak, koji je u tijeku.

3. PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3.1. Podnositelj je pokrenuo postupak pred
Općinskim sudom u Zagrebu 7. srpnja 1995. godine tužbom podnesenom temeljem članka
180. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91., 3/94.),
koji je glasio:

»Članak 180.

Za štetu nastalu smrću, tjelesnom povredom ili
oštećenjem odnosno uništenjem imovine fizičke osobe uslijed akata nasilja ili
terora te prilikom javnih demonstracija i manifestacija odgovara
društveno-politička zajednica čiji su organi po važećim propisima bili dužni
spriječiti takvu štetu.«

Zakonom o izmjeni Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 7/96.), koji je stupio na snagu 3. veljače 1996.
godine, bilo je propisano:

»Članak 1.

U Zakonu o obveznim odnosima (»Narodne novine«,
br. 53/91., 73/91. i 3/94.) članak 180. briše se.

Članak 2.

Postupci za naknadu štete pokrenuti po odredbama
članka 180. Zakona o obveznim odnosima, prekidaju se.

Postupci iz stavka 1.
ovoga članka nastavit će se nakon što se donese poseban propis kojim će se
urediti odgovornost za štetu nastalu uslijed terorističkih akata.«

Zakonom o dopunama
Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 112/99.) koji je stupio na
snagu 6. studenog 1999. godine, bilo je propisano:

»Članak 2.

Obvezuje se Vlada
Republike Hrvatske da posebne zakone iz članka 1. (članka 184.a. stavka 2. i
184.b. stavka 2.) ovoga Zakona, te članka 2. stavka 2. Zakona o izmjeni Zakona
o obveznim odnosima (»Narodne novine«, br. 7/96.) podnese radi donošenja
najkasnije u roku od šest mjeseci od dana stupanja na snagu ovoga Zakona.«

3.2. Hrvatski sabor, na
sjednici održanoj dana 14. srpnja 2003. godine, donio je Zakon o odgovornosti
za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija (»Narodne
novine«, broj 117/03.), koji je stupio na snagu 31. srpnja 2003. godine, a
kojim je propisano:

»Članak 10.

Sudski postupci radi
naknade štete prekinuti stupanjem na snagu Zakona o izmjeni Zakona o obveznim
odnosima (»Narodne novine«, br. 7/96.) nastavit će se po odredbama ovoga
Zakona.«

Iz navedenog slijedi da
je Zakonom o izmjeni Zakona o obvez­nim odnosima određen prekid postupaka u
kojima je odluči­vano o naknadi štete nastale uslijed terorističkih akata i
javnih demonstracija do stupanja na snagu Zakona o odgovornosti za štetu
nastalu uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija, odnosno da je
navedenim zakonom bilo određeno da se spomenuta vrsta postupaka mora prekinuti
tijekom razdoblja od sedam (7) godina, pet (5) mjeseci i dvadeset pet (25)
dana.

3.3. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu
temeljem članka 63. Ustavnog zakona zbog povrede ustavnog prava na donošenje
sudske odluke u razumnom roku, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike
Hrvatske.

Članak 29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske
propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama (...).«

Članak 63. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 63.

(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po
ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima
i obvezama stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno
odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje
teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni
sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede
njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama
podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz
državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za
njezinu isplatu.«

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Povredu ustavnog prava na donošenje sudske
odluke u razumnom roku Ustavni sud razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog
pojedinog slučaja.

Razmatrajući navode ustavne tužbe i
dokumentaciju koja prileži tužbi, Ustavni sud je utvrdio da su u konkretnom
slučaju ispunjene pretpostavke za postupanje u smislu odredbi članka 63.
Ustavnog zakona.

4.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Podnositelj ustavne tužbe pokrenuo je parnični
postupak radi naknade štete 7. srpnja 1995. godine. Ustavna tužba podnijeta je
7. studenoga 2002. godine. Ustavni sud utvrđuje da je od dana pokretanja
parničnog postupka do dana podnošenja ustavne tužbe proteklo ukupno sedam (7)
godina i četiri (4) mjeseca.

Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku
čini dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske od dana stupanja na
snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda i Protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97.,
6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u daljnjem tekstu: Europska
konvencija), a to je 5. studenoga 1997. godine. Pravo na donošenje sudske
odluke u razumnom roku je ustavno pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga
2000. godine. Ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5.
studenoga 1997. godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih
postupaka temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom
poretku Republike Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

Stoga, računajući od 5. studenoga 1997. do dana
podnošenja ustavne tužbe, pravno relevantno razdoblje koje Ustavni sud razmatra
u konkretnom ustavnosudskom postupku obuhvaća pet (5) godina.

4.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

Prema članku 117. stavku 3. Ustava Republike
Hrvatske, sudovi sude na temelju Ustava i zakona.

Prekid parničnog postupka u predmetu koji se
vodio pred Općinskim sudom u Zagrebu pod brojem: Pn- nastupio je po sili zakona
(ex lege) dana 3. veljače 1996. godine, stupanjem na snagu Zakona o izmjenama
Zakona o obveznim odnosima.

Donoseći rješenje o prekidu postupka dana 9.
veljače 1996. godine, nadležni Općinski sud u Zagrebu postupio je u skladu sa
zakonom, a njegovo rješenje o prekidu postupka imalo je deklaratorno značenje.

Tim Zakonom određeni prekid postupka, do
donošenja novog propisa, onemogućio je nadležni sud da tijekom prekida poduzima
radnje usmjerene na rješavanje podnesenog tužbenog zahtjeva te da odluči o tom
zahtjevu.

4.3. UTJECAJ ZAKONOM ODREĐENOG PREKIDA POSTUPKA
NA POVREDU USTAVNOG PRAVA

U ovoj pravnoj stvari Ustavni sud ocjenjuje
postoje li zbog zakonom određenog prekida postupka pretpostavke za postupanje
Suda u skladu s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona te je li zbog takvog
prekida postupka povrijeđeno člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo
podnositelja da o njegovim pravima i obvezama u razumnom roku odluči neovisni i
nepristrani sud.

U svezi s pitanjem
postojanja pretpostavke za postupanje u skladu s člankom 63. stavkom 1.
Ustavnog zakona u slučaju zakonom određenog prekida postupka, Sud smatra da se
tako određenim prekidom postupka može povrijediti člankom 29. stavkom 1. Ustava
zajamčeno pravo na suđenje u razumnom roku. Naime, tijekom zakonom određenog
prekida nadležni sud ne može postupati, pa ako je takav prekid neopravdano
dugotrajan može doći do povrede prava na suđenje u razumnom roku. Iako se u
ovom slučaju neodlučivanje u razumnom roku ne može pripisati sudu, već je
posljedica intervencije zakonodavca u započeti sudski postupak, takvom se
intervencijom može povrijediti pravo na suđenje u razumnom roku. Stoga postoje
odredbama članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona utvrđene pretpostavke za
postupanje po podnesenoj ustavnoj tužbi i prije nego što je iscrpljen pravni
put.

U svezi s pitanjem je
li u ovom slučaju došlo do povrede prava na suđenje u razumnom roku, Sud
utvrđuje da je u uvjetima podnošenja, temeljem članka 180. Zakona o obveznim
odnosima, velikog broja tužbi protiv Republike Hrvatske za naknadu štete
prouzročene terorističkim aktima, a kojima su potraživani relativno značajni
iznosi naknada šteta, postojalo opravdanje za dodatno zakonsko uređenje te
odgovornosti, pa i za određivanje prekida započetih postupaka do donošenja
novog propisa. Međutim, tako određeni prekid postupka svojim trajanjem nije
smio onemogućiti ostvarivanje Ustavom zajamčenog prava na suđenje u razumnom roku.
O navedenom ograničenju vodio je računa i Hrvatski sabor kada je na
sjednici  održanoj 22. listopada 1999.
godine obvezao Vladu Republike Hrvatske da najkasnije u roku od šest mjeseci
podnese Saboru prijedlog zakona kojim će se urediti to pitanje. Nakon proteka
zakonom određenog roka u kojem je Vlada bila
dužna Hrvatskom saboru podnijeti prijedlog novog zakonskog uređenja i
time omogućiti nastavak prekinutih postupaka, podnositelj je bio u
neizvjesnosti hoće li se i kada će se nastaviti prekinuti postupak.

Vodeći računa o svim
ovim okolnostima te o činjenici da je zakonom određen prekid sudskog postupka
radi naknade štete koju su uzrokovali pripadnici hrvatskih oružanih i
redarstvenih snaga u vojnoj ili redarstvenoj službi ili u svezi s obavljanjem
vojne ili redarstvene službe tijekom Domovinskog rata od 17. kolovoza 1990. do
30. lipnja 1996. godine trajao tri (3) godine, jedanaest (11) mjeseci i
dvadeset četiri (24) dana, Ustavni sud utvrđuje da je takvim zakonom određenim
prekidom postupka povrijeđeno člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo
podnositelja da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom roku
odluči o njegovim pravima i obvezama. Takvim zakonom određenim prekidom
postupka u ovom je slučaju podnositelju povrijeđeno i pravo na pristup sudu,
koji je dio prava na sud, također zajamčenog odredbom članka 29. stavka 1.
Ustava o temeljnom ljudskom pravu na pravično suđenje.

5. Imajući u vidu sve
navedene činjenice i okolnosti, u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog
zakona, donesena je odluka kao pod točkama I. i II. izreke ove odluke.

6. Sukladno odredbi
članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV.
izreke ove odluke.

7. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se
na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-2602/2002
Zagreb, 7. srpnja 2004.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić, v. r.**

Odluka, NN 100/2004-1918