## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2871/2013 od 12. rujna 2013.

### NN 117/2013 (18.9.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2871/2013 od 12. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2517

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Marko Babić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo S. Š. iz Z., na sjednici održanoj 12. rujna 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: 3 Kž-1745/12-4 od 5. ožujka 2013.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je S. Š. (u daljnjem tekstu: podnositelj) iz Z.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu sudskim presudama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode (u daljnjem tekstu: ustavna prava) zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Ustavnu tužbu podnosi protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: 3 Kž-1745/12-4 od 5. ožujka 2013., kojom je preinačena presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: KO-972/12 od 10. srpnja 2012. u odluci o kazni, na način da je podnositelj (optuženik u kaznenom postupku) za kaznena djela krivotvorenja isprava i prijevaru iz članaka 311. stavka 1. i 224. stavaka 1. i 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ) osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od jedne (1) godine i dva (2) mjeseca.

Podnositelj je kazneno djelo izvršio kao supočinitelj s još jednom osobom. Prvostupanjskom presudom podnositelju je za navedena kaznena djela u stjecaju izrečena jedinstvena kazna zatvora u trajanju od jedne (1) godine i dva (2) mjeseca te je primijenjena uvjetna osuda na način da se izrečena kazna neće izvršiti ako (podnositelj) u roku od tri (3) godine od dana pravomoćnosti prvostupanjske presude ne počini novo kazneno djelo.

Oštećenicima u kaznenom postupku su dosuđeni imovinskopravni zahtjevi te je podnositelju i drugom okrivljeniku naloženo da ih isplate solidarno, pod prijetnjom ovrhe.

2. Tijekom ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Zagrebu broj: 5. KO-972/12.

II. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da mu je pritvor tijekom glavne rasprave neosnovano produljivan radi opasnosti od ponavljanja kaznenog djela jer prema podacima o osuđivanosti nije kazneno ni prekršajno evidentirana osoba. Također, u svjetlu navedene okolnosti, drugostupanjskom presudom je osuđen na bezuvjetnu kaznu zatvora, slijedom čega smatra da su mu povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 29. stavcima 1. i 3. Ustava.

U ustavnoj tužbi ističe:

»Naime, članom 29 st 3 Ustava RH određeno je da se optuženik ne smije siliti na priznanje krivnje.

Dakle, iako se u načinu izlaganja obrane te činjenica koje su do priznanja krivnje opravdavale razloge za određivanjem istražnog zatvora po osnovama opisanim članom 123 st 1 toč 3 ZKP-a (opasnost od ponavljanja kaznenog djela) nije ništa promijenilo, sud je ipak nakon priznanja krivnje ukinuo istražni zatvor nad podnositeljem i izrekao mu uvjetnu zatvorsku kaznu.

Stoga se nikako ne može oteti dojmu da je priznanje krivnje bio jedini uvijet da se ukine istražni zatvor nad podnositeljem, slijedom čega je nad istim izvršena psihološka prisila i povrijeđeno pravo na pravično suđenje opisano članom 29 st 1 i 3 Ustava RH.

(...)

Povreda odredbe iz člana 29 st 1 Ustava RH očituje se i u činjenici da obrazloženje prvostupanjske i drugostupanjske odluke uopće ne sadrži razloge iz kojih do dokaza proizlazi da je priznanje krivnje podnositelja sukladno do tada izvedenim činjenicama odnosno u prvostupanjskoj presudi uopće ne postoje pobrojani dokazi na kojima se ista temelji već je samo kao razlog navedeno priznanje podnositelja.«

Zaključno, uz prijedlog za usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka sudova, podnositelj je na temelju članka 67. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), predložio (i) određivanje privremene mjere (odgodu izvršenja presude Županijskog suda u Zagrebu).

III. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

4. Uvidom u sudski spis utvrđeno je sljedeće:

– nakon provedene državnoodvjetničke istrage protiv podnositelja i još jedne osobe podignuta je optužnica zbog počinjenja tri kaznena djela krivotvorenja i prijevare s ukupnim iznosom štete većim od 30.000,00 kn (kvalificirani oblik kaznenog djela prijevare),

– podnositelju je određen istražni zatvor radi koluzione i reiteracijske opasnosti tijekom istrage, koji je rješenjima izvan raspravnog vijeća produljivan i tijekom glavne rasprave samo radi reiteracijske opasnosti,

– podnositelj prema izvatku iz kaznene evidencije nije osuđivana niti kazneno evidentirana osoba,

– istražni zatvor protiv podnositelja ukinut je nakon što je na kraju dokaznog postupka na glavnoj raspravi od 10. srpnja 2012. priznao počinjenje kaznenih djela za koje se tereti,

– prvostupanjskom presudom prema podnositelju je primijenjena uvjetna osuda, a drugostupanjskom presudom prihvaćena je žalba državnog odvjetnika i izrečena mu je kazna zatvora.

4.1. Općinski sud u Zagrebu u obrazloženju presude je naveo:

»Odlučujući o vrsti i visini kaznenopravne sankcije u odnosu na I. okrivljenog S. Š. sud je kao olakotne okolnosti uzeo u obzir priznanje optuženog, neosuđivanost, spremnost da nadoknadi štetu, te da je otac dvoje malodobne djece, dok posebnih otegotnih okolnosti sud nije našao. Slijedom navedenih okolnosti sud je smatrao kako se svrha kažnjavanja može postići uvjetnom osudom kao mjerom upozorenja, (...)«

4.2. Županijski sud u Zagrebu u obrazloženju presude je naveo:

»...I i II-okrivljeniku izrečene preblage kaznene sankcije. Osnovano žalitelj ukazuje da je prvostupanjski sud kod izricanja kaznenih sankcija podcijenio značaj otegotnih okolnosti koje su utvrđene na strani I i II-okrivljenika, iskazano to u naglašenoj njihovoj kriminalnoj volji, kada I i II-okrivljenici uz kazneno djelo krivotvorenja isprave, pomoću kojega čine u kratkom roku i dva kaznena djela prijevare na štetu dva oštećenika, za sebe ostvaruju znatnu imovinsku korist ..., valjalo je u odnosu na I i II-okrivljenike utvrditi odgovarajuće pojedinačne kazne zatvora te I i II-okrivljeniku izreći i odgovarajuće jedinstvene bezuvjetne kazne zatvora, kao u izreci ove drugostupanjske presude, koje se ujedno ukazuju podobnima i nužnima za realizaciju svih zakonom propisanih svrha kažnjavanja, kako u odnosu na generalnu prevenciju, tako i u odnosu na specijalnu prevenciju.«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Ustavni sud razmatrao je ustavnu tužbu s aspekta članka 29. Ustava, koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

(1) Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično...odluči o optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)

5.1. Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku mora odgovoriti na sljedeće pitanje:

– Je li pri preinačenju uvjetne osude na kaznu zatvora Županijski sud u Zagrebu poštovao ustavne zahtjeve načela pravičnog postupka u pogledu iznošenja razloga za značajno odstupanje od pravila o odmjeravanju kazne?

6. Ustavni sud primjećuje da osnovni oblik kaznenog djela iz članka 224. stavka 1. KZ-a glasi: " Tko s ciljem da sebi ili drugome pribavi protupravnu imovinsku korist dovede nekoga lažnim prikazivanjem ili prikrivanjem činjenica u zabludu ili ga održava u zabludi i tome ga navede da na štetu svoje ili tuđe imovine nešto učini ili ne učini...", dok je u stavku 4. predviđen kvalificirani oblik kaznenog djela prijevare koji podrazumijeva imovinski cenzus štete veći od 30.000,00 kn. Radi se o odgovornosti počinitelja za težu posljedicu koja se sastoji u stjecanju veće nepripadne imovinske koristi.

7. U konkretnom slučaju, prvostupanjski je sud podnositelju izrekao kaznu zatvora u trajanju od jedne (1) godine i dva (2) mjeseca primijenivši uvjetnu osudu, tako da se izrečena kazna neće izvršiti ako (podnositelj) u roku od tri (3) godine ne počini novo kazneno djelo.

Županijski sud u Zagrebu je, međutim, usvojio žalbu državnog odvjetnika smatrajući da se samo bezuvjetnom kaznom zatvora može ostvariti svrha kažnjavanja iz članaka 6. i 50. Kaznenog zakona, pritom navodeći veći broj kaznenih djela u stjecaju počinjenih u kraćem vremenskom razdoblju (ukupno tri kaznena djela prijevare u idealnom stjecaju s kaznenim djelom krivotvorenja isprava) i veliku imovinsku štetu pričinjenu trima oštećenicima kao razlog (olakotnu okolnost) preinačenja mjere upozorenja u kaznu zatvora.

8. Ustavni sud ističe kako ne dovodi u pitanje zakonitost kazne koja je podnositelju izrečena kako u prvostupanjskom, tako i u drugostupanjskom postupku, niti dovodi u pitanje ovlaštenje Županijskog suda u Zagrebu da kao žalbeni sud preispituje i preinačuje kaznenopravnu sankciju koju je odredio prvostupanjski sud. Štoviše, Ustavni sud ocjenjuje ustavnopravno prihvatljivim da žalbeni sud preinači uvjetnu osudu, kao mjeru upozorenja koju je izrekao prvostupanjski sud na strožu kaznu zatvora (unutar zakonskih okvira). U konkretnom slučaju, dakle, Ustavni sud ne smatra ustavnopravno neprihvatljivim preinačenje uvjetne osude na (bezuvjetnu) kaznu zatvora u trajanju od jedne godine i dva mjeseca, niti bi bilo ustavnopravno neprihvatljivo da je Županijski sud u Zagrebu odredio i težu kaznu, primjereno okolnostima slučaja.

9. Ustavni sud, međutim, primjećuje da je u konkretnom slučaju u drugostupanjskom postupku došlo do postroženja kazne (s uvjetne osude na kaznu zatvora) budući da je Županijski sud u Zagrebu bitno drugačije od prvostupanjskog suda vrednovao određenu skupinu činjenica.

9.1. Za Ustavni sud je nedvojbeno da uvjerenje suda višeg stupnja o razmjernosti i svrhovitosti značajnog povećanja zatvorske kazne izrečene po prvostupanjskom sudu može biti opravdano time što je sud višeg stupnja "prevrednovao" one olakotne i/ili otegotne okolnosti koje je prvostupanjski sud kao otegotne, odnosno olakotne uzeo u obzir ili time što je sud višeg stupnja uzeo u obzir neku utvrđenu otegotnu okolnost koju prvostupanjski sud nije uzeo u obzir, iako je trebao. Podrazumijeva se da i takva, neupitna, sloboda uvijek zahtijeva cjelovito obrazloženje.

U teoriji kaznenog prava neprijeporno je da okolnosti koje je zakon već uzeo u obzir prilikom propisivanja kaznenog okvira za određeno kazneno djelo sud ne smije još jednom uzeti u obzir kod odmjeravanja kazne jer bi se inače ista okolnost (na štetu optuženika) vrednovala dva puta (P. Novoselec, Opći dio kaznenog prava, 3. izdanje, Zagreb, 2009., str. 462). Suprotan pristup otvara ustavnopravno pitanje razmjernosti između izrečene kazne u konkretnom slučaju i legitimnog cilja kaznenog zakona, odnosno mjerodavnog članka 224. stavka 4. KZ-a. Legitiman cilj sastoji se, općenito, u težem kažnjavanju težih kaznenih djela.

Od opće zabrane dvostrukog vrednovanja okolnosti važnih za odmjeravanje kazne postoji iznimka: kad sud ocijeni da mora uzeti u obzir one okolnosti koje pobliže određuju kvantitetu ili kvalitetu pojedinih obilježja ili način počinjenja kaznenog djela.

9.2. Međutim, iz osporene drugostupanjske presude razvidno je da drugostupanjski sud nije primijenio takav postupak. Naime, taj je sud odlučujući o kaznenoj sankciji u konkretnom slučaju – težu posljedicu (znatna imovinska korist koju je podnositelj stekao izvršenjem kaznenog djela), dakle, kvalifikatorni element kaznenog djela iz članka 224. stavka 4. KZ-a, ocijenio kao otegotnu okolnost na strani podnositelja, dok nije obrazlagao postojanje olakotnih okolnosti, a posebno dosadašnje kaznene neosuđivanosti podnositelja.

Na temelju takvog pristupa, Županijski sud u Zagrebu preinačio je prvostupanjsku odluku o kazni, dok je propustio obrazložiti analizu postojećih olakotnih okolnosti i ne daje ocjenu njihovog značaja prilikom preinačenja kaznenopravne sankcije podnositelju.

Naime, kad se iz obrazloženja osporene drugostupanjske presude jasno ne vidi zašto je taj sud posljedicu kvalificiranog kaznenog djela iz članka 224. stavka 4. KZ-a vrednovao kao otegotnu okolnost, a zašto je ispustio ocijeniti značaj olakotnih okolnosti, onda se mora zaključiti da je Županijski sud u Zagrebu prvostupanjsku odluku o kazni preinačio na štetu podnositelja, a da s aspekta zaštite ustavnog prava podnositelja na pravično suđenje nije valjano i u skladu sa zahtjevima okolnosti konkretnog slučaja obrazložio svoju odluku.

10. Slijedom svega izloženog u točkama 8. i 8.1. ovog obrazloženja, Ustavni sud ocjenjuje da su netransparentnim načinom odlučivanja (u postupovnom i materijalnopravnom smislu) o "postroženju" podnositeljeve uvjetne osude na kaznu zatvora zanemarena ustavna jamstva na pravično suđenje, zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava te da je na taj način došlo do povrede podnositeljevih ustavnih prava.

11. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da je podnositelju osporenom drugostupanjskom presudom povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

12. Ustavni sud upućuje na svoju odluku broj: U-III-2374/2009 od 4. listopada 2010. (»Narodne novine« broj 119/10.) u kojoj je problematizirano pitanje valjanosti obrazlaganja sudskih odluka i zabrane dvostrukog vrednovanja okolnosti važnih za odmjeravanje kazne.

13. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja, odnosno primjene prava, suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se, u pravilu, ne upušta u ispitivanje činjenica jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljene slobode zajamčene Ustavom. Ustavni sud, u tom smislu, svoje odluke zasniva na činjenicama utvrđenim u sudskom postupku, osim ako podnositelj ustavne tužbe ne iznese ozbiljnije, relevantne i dostatne razloge zbog kojih je od tog pravila potrebno odstupiti.

Stoga, Ustavni sud smatra da podnositelju nije povrijeđeno pravo iz članka 29. stavka 3. Ustava.

14. Sukladno navedenom, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci odluke.

15. Budući da je donesena odluka u predmetu, Ustavni sud nije odlučivao o prijedlogu podnositelja za odgodu ovrhe (članak 67. Ustavnog zakona).

Broj: U-III-2871/2013

Zagreb, 12. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v.r.

Odluka, NN 117/2013-2517