### NN 91/2018 (12.10.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-518/2014 od 19. travnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1783

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Ivan Ivičić iz Zagreba, kojeg zastupa Ante Glamuzina, odvjetnik iz odvjetničkog društva Glamuzina i Grošeta, sa sjedištem u Zagrebu, na sjednici održanoj 19. travnja 2018. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-1971/11-2 od 10. prosinca 2013. te se predmet vraća tom sudu na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je Ivan Ivičić iz Zagreba (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Ante Glamuzina, odvjetnik iz odvjetničkog društva Glamuzina i Grošeta, sa sjedištem u Zagrebu. Ustavnom tužbom podnositelj osporava presudu Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-1971/11-2 od 10. prosinca 2013. (u daljnjem tekstu: osporena presuda), kojom se u točki I. izreke preinačuje presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-10199/06 od 21. studenoga 2007. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) na način da se održava na snazi platni nalog sadržan u rješenju o ovrsi Općinskog suda u Zagrebu broj: Ovrvz-6094/02 od 30. prosinca 2002., kojim je tuženiku (podnositelju) naloženo isplatiti tužiteljima iznos od 2.778,48 kn sa zakonskom zateznom kamatom određenom u izreci presude, te u dijelu kojim je naloženo podnositelju naknaditi tužiteljima trošak ovršnog postupka u iznosu od 120,00 kn. Uz to je naloženo podnositelju naknaditi tužiteljima trošak parničnog postupka u iznosu od 610,00 kn, te u točki II. izreke i trošak žalbenog postupka u iznosu od 762,60 kn.

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu osporenom presudom povrijeđene temeljne slobode i ljudska prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

3. Na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) pribavljen je spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: P-10199/06.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom, tužitelji (dio suvlasnika stambene zgrade u Zagrebu) su od podnositelja potraživali utuženi iznos na ime troškova pričuve za razdoblje od ožujka 2001. do prosinca 2001. Postupak je započet ovršnim prijedlogom protiv podnositelja od 5. prosinca 2002., povodom kojega je doneseno rješenje o ovrsi 30. prosinca 2002. kojim je podnositelju, kao ovršeniku, naloženo da ovrhovoditeljima na ime doprinosa za zajedničku pričuvu stambene zgrade isplati iznos od 2.778,48 kn sa zateznim kamatama i troškovima postupka. Protiv navedenog rješenja podnositelj je uložio prigovor. Rješenjem Općinskog suda u Zagrebu broj: Ovrvz-6094/02-5 od 3. siječnja 2005. stavljeno je izvan snage rješenje o ovrsi u dijelu u kojem je određena ovrha i ukinute su provedene radnje te je postupak nastavljen kao u povodu prigovora protiv platnog naloga.

4.1. Prvostupanjskom presudom (ispravljena rješenjem Općinskog suda u Zagrebu broj: P-10199/06 od 15. rujna 2010.) odbijen je tužbeni zahtjev uz obrazloženje u kojemu je, između ostalog, navedeno:

»Međutim glede obveze tuženika na platež ovdje utužene pričuve, sud je izvršio uvid u međuvlasnički ugovor, kao i u Ugovor o upravljanju zgradom u Zagrebu Slavenskog 10. Uvidom u te ugovore utvrđeno je da je Jelena Medved upisana kao suvlasnica Stambene zgrade u utuženom periodu i nigdje se ne spominje tuženik kao suvlasnik predmetne nekretnine.

Navedeno je i u skladu sa navodima odgovora na tužbu u kome se ističe, a tuženik to i dokazuje, preslikom prijedloga radi brisanja zabilježbe, da je tuženik upisan kao punopravni vlasnik nekretnine tek nakon što Jelena Medved nije prema njemu o dospjelosti podmirila tražbinu. To je bilo nakon 1.4.2003. godine.

Kako tuženik u utuženom razdoblju nije bio suvlasnik predmetne nekretnine, pa stoga niti obveznik plaćanja doprinosa za pričuvu, već bi to bila tadašnja vlasnica nekretnine, koja je kao takova i evidentirana u Međuvlasničkom ugovoru, kao i u ugovoru o upravljanju zgradom to je radi navedenog sud odbio tužitelja sa tužbenim zahtjevom i odlučio kao u izreci presude.«

4.2. Povodom žalbe tužitelja, drugostupanjski sud donio je osporenu presudu, kojom se prvostupanjska presuda preinačuje, uz obrazloženje u kojem se navodi:

»Dakle, tuženi je u spornom razdoblju bio jedini vlasnik navedene nekretnine, te kao takav i obveznik plaćanja pričuve, obzirom da je bit prijenosa vlasništva nekretnine u svrhu osiguranja upravo da, u ovom slučaju zajmodavac, stekne pravo vlasništva nekretnine, da bi na taj način osigurao svoje potraživanje. prema tome, ukoliko je tuženi, a što je nesporno, radi osiguranja povrata zajma stekao pravo vlasništva spornog stana, u tom slučaju je bio dužan izvršavati i vlasničke obveze, pa tako i uplaćivati sredstva pričuve u odnosu na navedeni stan.«

Povodom osporene presude podnositelj je podnio ustavnu tužbu.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. Obrazlažući navode ustavne tužbe, podnositelj ponavlja navode koje je isticao i ranije, tijekom postupka. Ističe da je vlasništvo spornog stana na njega preneseno samo privremeno, temeljem Ugovora o zajmu sa sporazumom o privremenom prijenosu vlasništva radi osiguranja povrata zajma, da nikada nije bio u posjedu spornog stana, da nikada nije bio »punopravni« vlasnik te da se od njega ne može očekivati plaćanje računa koji su dospjeli u razdoblju kada on nije bio »punopravni« vlasnik odnosno posjednik. Prijedlog za uknjižbu podnesen je kada Jelena Medved nije o dospjelosti tražbinu podmirila, tek 1. travnja 2003. te je on tek tada upisan kao »punopravni« vlasnik stana.

Smatra da drugostupanjski sud »na sasvim nejasan i neobrazložen način zaključuje da je podnositelj u spornom razdoblju bio jedini vlasnik nekretnine, te kao takav i obveznik plaćanja pričuve. Osporenom odlukom nisu dani jasni i na zakonu utemeljeni razlozi za zaključak da je podnositelj bio obveznik plaćanja pričuve.« Dodaje da je drugostupanjski sud propustio uzeti u obzir mjerodavne odredbe Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 57/96., 29/99. i 42/00.) te Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00.,114/01., 79/06., 141/06., 146/08. i 38/09.; u daljnjem tekstu: Zakon o vlasništvu).

Nadalje, ističe da »kod fiducijarnog osiguranja tražbine, a polazeći od odredbe čl. 297. st. 2. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima primjenjuju se odredbe istog zakona kojima se uređuje hipoteka, osim što fiducijar – vjerovnik na nekretnini koja mu je prenesena u vlasništvo nije ovlašten dalje s njom raspolagati, već je ne bude li mu tražbina o dospijeću podmirena, ovlašten namiriti se sukladno odredbama ovršnog zakona.« Pritom se poziva i na odluku Ustavnog suda broj: U-III-10/2003 od 13. ožujka 2008. (»Narodne novine« broj 50/08.).

Zaključno navodi:

»Podnositelj tada kao zajmodavac (dok još nije postao punopravni vlasnik) sukladno Zakonu o vlasništvu i drugim stvarnim pravima nije bio obvezan na plaćanje doprinosa na ime pričuve. Odredba čl. 297. st. 2. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima treba se tumačiti na način kako to tumači i Ustavni sud u svojoj odluci U-III/10/2003.

Namjera zakonodavca prilikom unošenja te odredbe bila je da se fiducijarima – vjerovnicima omogući sigurno osiguranje njihove tražbine, dok je s druge strane fiducijantima – dužnicima omogućeno nesmetano korištenje i posjed osigurane nekretnine, pa onda i odgovornost za troškove koji terete nekretninu, što je upravo i svrha te odredbe.«

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporene presude i vraćanje predmeta na ponovno odlučivanje drugostupanjskom sudu.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. S obzirom na prigovore sadržane u ustavnoj tužbi, Ustavni sud je njihovu osnovanost ocjenjivao s aspekta eventualne povrede članka 29. stavka 1. Ustava.

Mjerodavni dio članka 29. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

6.1. Ustavno pravo na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Obrazloženja sudskih odluka, odnosno odluka drugih nadležnih tijela koja ne sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, upućuju na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, u ovom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda bila utvrditi može li se način na koji je u konkretnom slučaju proveden parnični postupak, odnosno način na koji su sudovi (napose drugostupanjski sud) obrazložili svoje odluke smatrati arbitrarnim te je li takvim postupanjem povrijeđeno podnositeljevo pravo na pravično suđenje (odlučivanje) zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

7. Pri odlučivanju o ustavnoj tužbi Ustavni sud pošao je od odredbe članka 297. stavka 2. Zakona o vlasništvu, koja propisuje:

»Što je određeno za založno pravo primjenjivat će se na odgovarajući način i na prijenos vlasništva radi osiguranja, kao i na svako drugo osiguranje namirenja tražbine stvarima ili pravima dužnika ili treće osobe, ako zakonom nije što drugo određeno.«

U odluci broj: U-III-3303/2008 od 30. rujna 2010. (»Narodne novine« broj 118/10) Ustavni sud je istaknuo:

»Kod fiducijarnog osiguranja tražbine, polazeći od odredbe članka 297. stavka 2. Zakona o vlasništvu, primjenjuju se odredbe Zakona o vlasništvu kojima se uređuje hipoteka, osim što fiducijant – dužnik ne može osnivati terete na nekretnini koju je prenio u vlasništvo, niti je fiducijar – vjerovnik ovlašten dalje s njom raspolagati.

U zaštiti prava na zalogu fiducijar prema fiducijantu ima ista prava kao i hipotekarni vjerovnik, samo što ta prava proizlaze iz prava vlasništva prenesenog radi osiguranja (kako se to pravo i upisuje u zemljišnim knjigama).«

Dakle, fiducijarni prijenos prava vlasništva je uvjetni prijenos prava vlasništva nekretnine sa fiducijarnog dužnika na fiducijarnog vjerovnika uz ograničenje raskidnim uvjetom da vjerovniku bude ispunjena određena tražbina. Fiducijarni vjerovnik je ovlašten, ako se za to ispune određeni uvjeti u slučaju da mu osigurana tražbina ne bude ispunjena, ishoditi uknjižbu »punog« prava vlasništva na nekretnini (u konkretnom slučaju to se ostvarilo istekom roka dospjelosti tražbine, tek 1. travnja 2003., dakle nakon utuženog razdoblja).

7.1. Ustavni sud također podsjeća da je u svojoj odluci broj: U-III-10/2003 od 13. ožujka 2008. (»Narodne novine« broj 50/08.), na koju se poziva i podnositelj u ustavnoj tužbi, zauzeo sljedeće stajalište:

»Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da osiguranje tražbine prijenosom prava vlasništva na nekretnini (fiducijarno osiguranje) ne dovodi na strani vjerovnika (kreditora, fiducijara) do stjecanja svih onih ovlaštenja koje ima drugi vlasnik nekretnine. On nekretninu (u pravilu) ne koristi i nema je u neposrednom posjedu, već je kao neposredni posjednik koristi fiducijant.«

8. S obzirom na navedeno u točki 7. i 7.1. ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da drugostupanjski sud u obrazloženju svoje presude nije dao relevantne i dostatne razloge kojima bi odgovorio na podnositeljev prigovor da on u konkretnom slučaju nije bio u mogućnosti izvršavati u potpunosti svoja vlasnička ovlaštenja temeljem sporazuma o prijenosu prava vlasništva radi osiguranja namirenja tražbine i nije stekao sva ona ovlaštenja koja ima svaki drugi »punopravni« vlasnik nekretnine te da, sukladno tome, ne može biti odgovoran ni za podmirenje troškova pričuve (kao i bilo kojih drugih troškova vezanih uz spornu nekretninu).

8.1. Stoga, Ustavni sud ocjenjuje da razlozi na kojima se temelje utvrđenja i stajališta iznesena u drugostupanjskoj presudi nisu ustavnopravno prihvatljivi, odnosno da su obrazloženi na način koji otvara sumnju u arbitrarnost postupanja i odlučivanja. Tumačenje i primjena mjerodavnog prava u konkretnom slučaju nema racionalnu osnovu i objektivno opravdanje.

9. Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da je podnositelju, u konkretnom slučaju, povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

9.1. Ustavni sud ocjenjuje da ostali prigovori podnositelja vezani uz članke 14. stavak 2. i 26. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporena odluka mogla utjecati na ostvarivanje sadržaja tih ustavnih normi, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

10. Stoga je na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno kao u izreci.

11. Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-518/2014

Zagreb, 19. travnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.