## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3463/2012 od 20. lipnja 2013.

### NN 99/2013 (31.7.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3463/2012 od 20. lipnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2255

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Z. D. iz Z., koga zastupa V. D. L., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 20. lipnja 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podnositelj Z. D. iz Z., koga u postupku pred Ustavnim sudom zastupa V. D. L., odvjetnica u Z. (u daljnjem tekstu: podnositelj) je 16. lipnja 2012. podnio dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu smatrajući da su mu presudama Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: III Kž 14/11-6 od 21. ožujka 2012. i I Kž-774/08-36 od 7. srpnja 2011., kao i rješenjem Vrhovnog suda broj: I Kž-744/08-40 od 14. ožujka 2012. povrijeđena ustavna prava iz članaka 14., 18., 28. i 29. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10., u daljnjem tekstu: Ustav), kao i članci 3. i 5. Ustava i članci 6., 13., 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija) te članak 2. Protokola 7 i članak 1. Protokola 12 uz Konvenciju.

Presudom Vrhovnog suda u trećem stupnju odbijena je žalba podnositelja kao neosnovana i potvrđena je presuda Vrhovnog suda u drugom stupnju kojom je podnositelj proglašen krivim zbog počinjenja kaznenog djela protiv opće sigurnosti ljudi i imovine – teško djelo protiv opće sigurnosti – dovođenjem u opasnost života i imovine opće opasnom radnjom ili sredstvom iz članka 271. stavka 2., u svezi s člankom 263. stavkom 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., u daljnjem tekstu: KZ) za koji mu je izrečena kazna zatvora u trajanju od četiri godine i šest mjeseci.

1.1. Podnositelj je u ustavnoj tužbi na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) predložio odgodu ovrhe pravomoćne presude do donošenja odluke o ustavnoj tužbi.

U prijedlogu podnositelj navodi:

»Pravni učinci osporenih presuda podnositelju tužbe prouzročili bi neimovinsku štetu koja bi se teško mogla popraviti.

Ovo stoga što bi izvršenjem kazne zatvora podnositelj zasigurno trpio povredu prava osobnosti zbog nečovječnih i nehumanih te ponižavajučih uvijeta koji vladaju u zatvorima u republici hrvatskoj o čemu svjedoče godišnja izvješća Pučkog pravobranitelja, izvješća CTP-a odbora kao i presude ECHR protiv Hrvatske npr. Cenbauer protiv RH, Testa protiv RH, ...«

1.2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Županijskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: Županijski sud) broj: K-66/08.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. U postupku, koji je prethodio ustavnosudskom, utvrđeno je:

– Okružno javno tužilaštvo Zagreb podnijelo je 26. prosinca 1992. zahtjev za provođenje istrage protiv podnositelja radi osnovane sumnje na počinjenje krivičnih djela protiv života i tijela – ubojstvo i pokušaj ubojstva – iz članka 34. stavka 1. (članak 35.) Krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 8/90., 9/91., 39/92., 77/92. i 91/92., u daljnjem tekstu: KZRH), u svezi s člankom 17. (19.) Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 3/90., 38/90., 45/90., 39/92. i 91/92., u daljnjem tekstu: OKZRH), a po dovršetku istrage podignuta je optužnica s istom pravnom kvalifikacijom 11. studenoga 1993.,

– rješenjem Okružnog suda u Zagrebu spojena su dva krivična postupka protiv podnositelja (prethodno opisani postupak i postupak po optužnici radi krivičnog djela falsificiranja novca iz članka 168. stavka 1. OKZRH-a),

– istraga je dva puta proširivana radi kaznenog djela falsificiranja novca,

– tijekom istrage i glavne rasprave ispitana su 23 svjedoka te vještaci, provedena su sudsko-medicinska i balistička vještačenja te kombinirano sudsko-medicinsko i balističko vještačenje, kao i tzv. vještačenje parafinskih rukavica, provedene su dopune balističkog vještačenja i izvršene rekonstrukcije na mjestu događaja,

– pročitano je izviješće o uhićenju, obdukcijski zapisnik za oštećenicu, medicinska dokumentacija za drugu svjedokinju-oštećenicu, zapisnik o uviđaju, zapisnik o pretrazi stana i drugih prostorija, liječnički pregled i analiza alkohola u tijelu za podnositelja, podaci Državnog hidrometeorološkog zavoda za vremenske prilike u vrijeme počinjenja kaznenih djela ubojstva i pokušaja ubojstva, razmotrena je fotodokumentacija očevida i obdukcije,

– nadležno Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu (u daljnjem tekstu: ŽDO) izmijenilo je djelomično činjenični opis kaznenih djela ubojstva i ubojstva u pokušaju i prilagodilo kvalifikaciju kaznenog djela falsificiranja novca sukladno novom KZ-u 15. veljače 2002. u kazneno djelo krivotvorenja novca iz članka 274. stavka 1. KZ-a,

– 20. veljače 2002. podnositelj je proglašen krivim za kaznena djela ubojstva i pokušaja ubojstva, a oslobođen je za kazneno djelo krivotvorenja novca; izrečena mu je kazna zatvora u trajanju od četiri godine i jedanaest mjeseci,

– podnositelj je podnio putem odvjetnika žalbu na prvostupanjsku presudu 15. svibnja 2002., odgovor na žalbu ŽDO-a 27. svibnja 2002., dopunu žalbe 6. lipnja 2002. po drugom odvjetniku i osobno pisanu žalbu na presudu 6. lipnja 2002., kao i osobno sastavljenu dopunu žalbe 11. studenoga 2002.,

– Vrhovni sud donio je u predmetu broj: I Kž-617/02-5 od 3. lipnja 2003. presudu kojom je prihvatio žalbu podnositelja i predmet vratio sudu prvog stupnja na ponovno suđenje pred potpuno izmijenjeno vijeće, a odbio žalbu ŽDO-a kao neosnovanu i u oslobađajućem dijelu potvrdio prvostupanjsku presudu,

– u ponovljenom kaznenom postupku provedena je i djelomična rekonstrukcija na mjestu događaja te je pribavljena odgovarajuća dokumentacija Gradskog ureda za katastar i geodetske poslove područja gdje je izvršeno kazneno djelo, a radi naknadne promjene i izgradnje terena i bitno izmijenjenog mjesta događaja,

– na glavnoj raspravi 1. travnja 2004. ŽDO je izmijenilo činjenični opis kaznenog djela i pravnu kvalifikaciju te je podnositelju stavilo na teret kazneno djelo protiv opće sigurnosti imovine i sigurnosti prometa – teško djelo protiv opće sigurnosti – dovođenje u opasnost života i imovine opće opasnom radnjom ili sredstvom opisano u članku 271. stavku 2., u svezi s člankom 263. stavkom 1. KZ-a,

– Županijski sud je 1. travnja 2004. u predmetu broj: XII-K-208/03 proglasio podnositelja krivim za kazneno djelo iz članka 271. stavka 2., u svezi s člankom 263. stavkom 1. KZ-a i izrekao mu kaznu zatvora u trajanju od četiri godine i tri mjeseca,

– 8. travnja 2004. podnositelj je putem branitelja podnio žalbu na presudu od 1. travnja 2004. i odgovor na žalbu ŽDO-a 30. lipnja 2004.,

– Vrhovni sud je pod brojem predmeta I Kž 668/04-6 od 6. prosinca 2005. rješenjem prihvatio žalbu podnositelja, ukinuo pobijanu presudu i predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovno suđenje pred potpuno izmijenjeno vijeće,

– nakon ponovno provedene glavne rasprave u predmetu broj: IX K-35/06 od 13. listopada 2006., Županijski sud je donio oslobađajuću presudu u odnosu na podnositelja,

– podnositelj je 28. ožujka 2007. podnio odgovor na žalbu ŽDO-a,

– Vrhovni sud je rješenjem broj: I Kž 1020/06-6 od 19. ožujka 2008. ukinuo presudu od 13. listopada 2006. i predmet vratio sudu prvog stupnja na ponovno suđenje,

– u predmetu broj: IX K-66/08. Županijski sud donio je 7. svibnja 2008. oslobađajuću presudu u odnosu na podnositelja,

– podnositelj je 16. lipnja 2008. podnio odgovor na žalbu ŽDO-a,

– u predmetu broj: I Kž 774/08-36 dana 7. srpnja 2011. Vrhovni sud je prihvatio žalbu ŽDO-a, preinačio prvostupanjsku presudu i donio osuđujuću presudu u odnosu na podnositelja te mu izrekao kaznu zatvora u trajanju od četiri godine i šest mjeseci,

– podnositelj je 28. listopada 2011. podnio žalbu na presudu Vrhovnog suda,

– Vrhovni sud je rješenjem o ispravku broj: I Kž 774/08-40 od 14. ožujka 2012. ispravio izreku presude od 7. srpnja 2011.,

– podnositelj je 30. ožujka 2012. i 2. travnja 2012. podnio dopune žalbe na presudu Vrhovnog suda od 7. srpnja 2011. i na rješenje o ispravku presude,

– Vrhovni sud je 21. ožujka 2012. donio presudu broj: III Kž 14/11-6 kojom je odbio kao neosnovanu žalbu podnositelja i potvrdio drugostupanjsku presudu.

2.1. Vrhovni sud u obrazloženju drugostupanjske presude navodi:

»U pravu je žalitelj kada navodi da je sud prvog stupnja pogrešno utvrdio činjenično stanje, jer je iz provedenih dokaza i to prvenstveno iz iskaza oštećenice ... i nalaza i mišljenja balističkih vještaka ... te sudsko-medicinskog vještaka ... pogrešno zaključio da nije dokazano da je opt. Z. D. 24. prosinca 1992. godine oko 21,00 sat pucao 'iz kratkog vatrenog oružja neutvrđene marke i kalibra' u pravcu voćnjaka u kojemu je uočio obrise dviju osoba, pri čemu je jedno zrno pogodilo oštećenicu ... i nanijelo joj povrede od kojih je smrtno stradala.

Sud prvog stupnja u potpunosti je zanemario iskaz ošt. kao svjedoka ... koja je u ovom dugotrajnom postupku ispitana u više navrata ..., a koja na identičan način opisuje u svim detaljima, bez ijedne kontradikcije, događaj koji se zbio ...ponavljajući kako je dobro vidjela da iz kuće izlaze tri muške osobe, te da zatim jedan od njih, a sigurna je da je to optuženik, vadi pištolj ... uz povik (...). Navodi kako su ona i T. S. počele bježati okrenute leđima toj kući gdje se nalazio optuženik trčeći prema zidu zgrade napuštene gostionice 'Fontana', čula je pucnjeve, jedan ju je projektil okrznuo, a u jednom času T. je pala rekavši 'mene je ubio'. Interpretaciju događaja oštećenice ponovili su svjedoci ... kojima je ona odmah nakon događaja iste noći ispričala što se zbilo i na taj način ovi svjedoci potkrepljuju njen iskaz.«

2.2. U rješenju o ispravku presude, Vrhovni sud u izreci i obrazloženju navodi:

»Ispravlja se izreka presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 7. srpnja 2011 godine br. I Kž-774/08 na način da u činjeničnom opisu djela između riječi '...svjestan da time ugrožava njihov život i tjelesni integritet' i 'u njihovom smjeru' treba stajati 'pristajući na to'.

(...)

U presudi ... uočeno je da su greškom kod pisanja u činjeničnom opisu djela izostavljene riječi 'pristajući na to', što je očita pogreška u pisanju.

Radi se o očiglednom propustu kod pisanja, jer je nedvojbeno da su činjenični opis i pravna oznaka djela identični činjeničnom opisu i pravnoj oznaci djela u prvostupanjskoj presudi Županijskog suda ..., što je izričito navedeno u obrazloženju presude ovog suda drugog stupnja.«

2.3. Vrhovni sud je u obrazloženju trećestupanjske presude odgovorio te odbio kao neosnovane sve žalbene navode podnositelja, koji su se odnosili na:

– povredu kaznenog postupka iz članka 367. stavka 1. točaka 10. i 11. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP/97) i to stoga što činjeničnim opisom, stavljenim na teret podnositelja, nisu ostvarena sva bitna obilježja kaznenog djela dovođenja u opasnost života i imovine opće opasnom radnjom ili sredstvom,

– neispravnost utvrđenih činjenica na temelju provedenih dokaza,

– nerazumljivost i proturječnost presude,

– korištenje istovjetnih izraza u činjeničnom opisu i u zakonskom opisu,

– pogrešno opisani subjektivni element kaznenog djela,

– povredu reformacije in peius,

– nedostatak razloga o odlučnim činjenicama,

– izostanak ocjene iskaza nekih svjedoka,

– propust ocjene i analize podnositeljeve obrane,

– odbijanje dokaza podnositelja da se pribave podaci o radu jednog od svjedoka,

– osporavanje vjerodostojnosti nekih svjedočkih iskaza, posebno svjedokinje-oštećenice i očevica,

– neutvrđenost motiva za izvršenje kaznenog djela,

– vrstu i mjeru izrečene kaznenopravne sankcije.

III. NAVODI PODNOSITELJA I OCJENA USTAVNOG SUDA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povrede provedbenih jamstava za pravično suđenje u kaznenom postupku te navodi:

»Garancije dane u čl. 29.st.1. Ustava i čl. 6.st.1. Konvencije vrijede za postupak u cjelini, uključujući žalbeni postupak i utvrđivanje kazne kao što je utvrdio Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu ECHR) u predmetima Delcourt protiv Belgije 1970 i T. i V. protiv Ujedinjenog kraljevstva 1999.

(...) Pravno sredstvo, da bi bilo učinkovito, mora biti neovisno od bilo kakvog diskrecijskog djelovanja vlasti te mora biti neposredno na raspolaganju onima na koje se odnosi – presuda u predmetu Gurepka protiv Ukrajine § 59. od 6. rujna 2005.

Način primjene članka 6. Konvencije pred žalbenim sudom, prema stavu ECHR ovisi o posebnim okolnostima postupka o kojem je riječ, pri čemu valja imati u vidu cjelinu postupka i njegovo mjesto u domaćem pravnom sustavu kao i ulogu žalbenog suda u tom sustavu, pri čemu će sud voditi račina i o važnosti tog postupka za žaliteljeve interese (predmet Boltten protiv Norveške – presuda od 12. lipnja 1996.).

Podnositelj smatra da mu je pobijanim odlukama sudbene vlasti – presudama VSRH broj I Kž-774/08-36 od 7. srpnja 2011. i III Kž-14/11-6 od 21. ožujka 2012. te rješenjima istog suda broj I Kž-774/08-4 od 3. studenog 2009 o održavanju rasprave pred drugostupanjskim sudom te I Kž-774/08-40 od 14. ožujka 2012. o ispravku izvornika presude povrijeđeno: pravo na pravično suđenje u odnosu na pravo na pristup sudu i pravo na žalbu; pravo na akuzatorni postupak i jednakost oružja; pravo na obrazloženu sudsku odluku; pravu da ispita svjedoke optužbe pod jednakim uvjetima kao i svjedoka obrane; pravo na pravično suđenje u odnosu na odmjerenu kaznu, na primjenu načela 'zabrane reformacije in peius' te načela 'in dubio pro reo' i presumpcije nedužnosti«

3.1. U ustavnoj tužbi podnositelj većim dijelom sadržajno ponavlja navode čiju osnovanost je već ocijenio Vrhovni sud u drugostupanjskom i trećestupanjskom postupku.

3.2. Podnositelj predlaže da Ustavni sud usvoji navode ustavne tužbe i ukine presude Vrhovnog suda broj: III Kž 14/11-6 od 21. ožujka 2012., I Kž-774/08-36 od 7. srpnja 2011., kao i rješenje Vrhovnog suda broj: I Kž-744/08-40 od 14. ožujka 2012. te da predmet vrati Vrhovnom sudu na ponovni postupak i pred izmijenjeno sudsko vijeće.

4. Iako podnositelj u ustavnoj tužbi ističe veći broj navodnih povreda odredaba Ustava i Europske konvencije te njoj pripadajućih protokola, Ustavni sud razmatrao je ustavnu tužbu u svjetlu članka 18., mjerodavnog dijela članka 29. Ustava, odnosno članka 6. Europske konvencije i članka 2. Protokola 7 uz Europsku konvenciju, koji glase:

»Članak 18.

Jamči se pravo na žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom.

Pravo na žalbu može biti iznimno isključeno u slučajevima određenima zakonom ako je osigurana druga pravna zaštita.«

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o ... sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 6.

Pravo na pošteno suđenje

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Presuda se mora izreći javno, ali se sredstva priopćavanja i javnost mogu isključiti iz cijele rasprave ili njezinog dijela zbog razloga koji su nužni u demokratskom društvu radi interesa morala, javnog reda ili državne sigurnosti, kad interesi maloljetnika ili privatnog života stranaka to traže, ili u opsegu koji je po mišljenju suda bezuvjetno potreban u posebnim okolnostima gdje bi javnost mogla biti štetna za interes pravde.

(...)«

»Članak 2.

PRAVO NA ŽALBU U KAZNENIM STVARIMA

1. Svatko osuđen od suda za kazneno djelo ima pravo od višeg suda tražiti ponovno razmatranje svoje presude ili kazne. Ostvarenje tog prava, kao i razlozi iz kojih se ono može vršiti, uređuju se zakonom.

(...)«

Ustavni sud razmotrio je osnovanost navoda ustavne tužbe podnositelja prema pojedinim istaknutim aspektima prava na pravično suđenje.

A) Pravo na pristup sudu i pravo na žalbu

5. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe:

»Podnositelj smatra da je do citiranih povreda ustavnih i konvencijskih jamstava u konkretnom kaznenom postupku došlo time što je VSRH (nakon isteka roka za žalbu na drugostupanjsku presudu i nakon što je obrana uložila žalbu i primila obavijest da će se sjednica trćestupanjskog suda održati dana 21. ožujka 2012. godine) donio rješenje o ispravku izvornika drugostupanjske presude u kojem je naveo da protiv tog rješenja nije dopuštena žalba, te činjenicom da je obrana to rješenje o ispravku izvornika presude primila nakon što je održana sjednica žalbenog trećestupanjskog suda.

Pri tome sudac izvjestitelj, a niti itko od nazočnih na toj sjednici koja je održana 21. ožujka 2012. godine u 8,30 sati nije ni spomenuo da je doneseno rješenje o ispravku izvornika presude, a iz spisa predmeta VSRH je razvidno da u času održavanja sjednice žalbenog vijeća trećeg stupnja u spisu nisu postojale dostavnice na temelju kojih bi taj sud, na nedvojben način, mogao utvrditi da su stranke osobno primile rješenje o ispravku izvornika presude.

Kako je trećestupanjska presuda donesena na temelju drugostupanjske presude i rješenja o ispravku izvornika presude od 14. ožujka 2012. godine, a što čini cjelinu (str. 3, treći odlomak odozgo presude VSRH broj III Kž-14/11-6), a o kom ispravku obrana nije imala saznanja sve dok nije završila sjednica žalbenog trećestupanjskog suda to je podnositelju povrijeđeno pravo na pristup sudu jer se o tom ispravku izvornika presude uopće nije mogao izjasniti (ni ulaganjem žalbe ni na samoj sjednici trećestupanjskog žalbenog suda), jer nije znao da to rješenje postoji, niti je na bilo koji način mogao osporiti navode iz rješenja o ispravku izvornika presude čime mu je povrijeđeno ustavno i konvencijsko pravo na žalbu / tj. pravo na djelotvoran pravni lijek.

(...)

U obrazloženju trećestupanjske presude III Kž-14/11– 6 od 21. ožujka 2012. godine uopće se ne navodi činjenica da je obrana odmah po saznanju o postojanju rješenja o ispravku izvornika presude, tj. dana 21. ožujka 2012., godine podnijela hitne podneske VSRH gdje je upozorila na ovu pravnu situaciju, a ne navodi se ni to da je obrana bez obzira na činjenicu što je u rješenju o ispravku izvornika presude navedeno da žalba nije dopuštena dana 30.3.2012. godine uložila dopunu žalbe u kojoj je ukazivala na navedenu pravnu situaciju te izvršene 'manipulacije' sa činjeničnim opisom djela.

Upravo ova situacija ukazuje na to da je obrani onemogućen pristup sudu te pravo žalbe u odnosu na voljnu komponentu subjektivnog elementa kaznenog djela, pa je stoga ova manipulacija sa izrekom presude koju trećesupanjski sud nije snakcionirao povreda prava na pravično suđenje – odluka Ustavnog suda RH – U-III-2993/2008 od 13. svibnja 2010.«

5.1. Članak 29. stavak 1. Ustava osigurava svakome pravo da od suda zatraži i dobije djelotvornu sudsku zaštitu u vezi sa svojim pravima ili obvezama. Riječ je o »pravu na sud«, kojemu je važan aspekt i pravo na pristup sudu.

Nesporno je da pravo na pristup sudu nije i ne može biti apsolutno. Ono je podvrgnuto ograničenjima (osobito kad je riječ o pretpostavkama koje se tiču dopuštenosti ulaganja pravnih sredstava) budući da po samoj svojoj naravi zahtijeva regulaciju države, koja u tom pitanju ima izvjesnu slobodu procjene. Ta ograničenja, međutim, ne smiju umanjiti pristup sudu na takav način ili do te mjere da time bude narušena sama bit »prava na sud«.

5.2. Ustavni sud je uvidom u spis u konkretnom slučaju utvrdio da je punomoćnik podnositelja tijekom kaznenog postupka redovito podnosio pravne lijekove protiv nepravomoćnih sudskih odluka, kao i nadopune pravnih lijekova i pravne lijekove koje je osobno sastavio podnositelj, a koji su bili u zakonitim postupcima predmet ocjene viših sudova. Ustavni sud također primjećuje da rješenje Vrhovnog suda broj: I Kž– 774/08-40 od 14. ožujka 2012. o ispravku presude ne sadrži pouku o pravnom lijeku, međutim ono je doneseno sukladno važećim odredbama ZKP/97. Okolnost da je navedeno rješenje dostavljeno podnositelju nakon obavijesti o sjednici trećestupanjskog suda i da na navedeno rješenje žalba nije dopuštena ne čini samim time povredu prava podnositelja na pristup sudu i stoga na povredu prava na pravično suđenje. Osobito stoga što je učinjeni ispravak subjektivnog elementa kaznenog djela unio u činjenični opis dodajući riječi »pristajući na to« što je sukladno članku 44. stavku 3. KZ-a opis oblika krivnje – neizravna namjera – dok se kazneno djelo za koje je pravomoćno osuđen podnositelj može počiniti samo s oblikom krivnje – nehaj – opisanom u članku 45. KZ-a, što je prema članku 271. stavku 2. KZ-a u pravnoj kvalifikaciji bila osnova za izbor vrste i mjere kaznenopravne sankcije. Navedeno ukazuje da je učinjeni ispravak bio nepotreban, ali nije, promatrajući sudski postupak, koji je trajao gotovo dvadeset godina u cjelini, doveo do povrede prava na pravično suđenje jer je podnositelj presuđen za nehajno počinjenje kaznenog djela.

Ustavni sud, stoga, napominje da svaka povreda odredbi nekog zakona, u ovom slučaju ZKP-a, sama po sebi ne mora nužno imati za posljedicu i povredu nekog ustavnog prava (stajalište koje je Ustavni sud zauzeo u odlukama broj: U-III-1660/2003 od 21. prosinca 2006., U-III-2850/2005 od 17. siječnja 2007. i U-III-2956/2006 od 23. siječnja 2008., www.usud.hr).

Slijedom navedenih utvrđenja, iako je Ustavni sud utvrdio da je činjenični opis subjektivnog elementa kaznenog djela, za koje je presuđen podnositelj, djelomično izmijenjen, navedena izmjena, donesena u rješenju u kojemu nije predviđeno pravo na žalbu, sagledavajući kazneni postupak u cjelini, nije dovela do uskrate ustavnog prava podnositelja na žalbu te prava na pristup sudu zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

B) Pravo na kontradiktorni postupak

6. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povredu prava na akuzatorni postupak i prava na jednakost oružja, a koja su prava važni aspekti prava na pravično suđenje:

»Podnositelj smatra da mu je povrijeđeno pravo na akuzatorni postupak i jednakost oružja pred VSRH koji je kao sud trećeg stupnja odlučivao o žalbi na presudu koju je u drugom stupnju donio VSRH pod brojem I Kž-774/08-36 od 7. srpnja 2011 koje je ispravljena rješenjem istog suda broj I Kž-774/08-40 od 14. ožujka 2012. time što ni njemu ni njegovom branitelju nije bilo dostavljeno na očitovanje, a prije odluke žalbenog vijeća, pisano mišljenje zamjenika Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske od 07. prosinca 2011. godine broj KŽ-DO-1736/11, a na toj sjednici (21. ožujka 2012.) se o istome raspravljalo iako obrana nikada nije bila upoznata sa njegovim sadržajem u cjelini.

Prema odredbi čl. 373. ZKP-a drugostupanjski sud je dužan dostaviti spis na razgledavanje državnom odvjetniku koji zastupa optužbu pred žalbenim sudom, a on može ali i ne mora dostaviti svoje očitovanje u odnosu na predmet žalbenom sudu.

Međutim, u koliko on to pravo iskoristi u vidu dostave pisanog podneska sudu (kao što je bio slučaj u konkretnom predmetu) Zakon o kaznenom postupku nije ustanovio obvezu da drugostupanjski sud prije sjednice žalbenog vijeća taj podnesak dostavi obrani na očitovanje. Upravo ova činjenica uzrokovala je povredu prava na akuzatorni postupak i jednakost oružja.

Kako je tek na sjednici žalbenog vijeća branitelj podnositelja saznao da je zamjenik Glavnog državnog odvjetnika RH dostavio žalbenom sudu pisani podnesak 7. prosinca 2011. kojim je predložio da se žalba obrane odbije kao neosnovana, ali pri tom nije saznao iz kojih to razloga i na kojim zakonskim osnovama se to traži, stoga na isti nije ni mogao dati suvisli odgovor.«

6.1. Ustavni sud napominje da značenje prava na »dobro pravosuđe« i pošteno suđenje u demokratskom društvu nužno uključuje jednakost sredstava stranaka u postupku (»jednakost oružja«), to jest obvezu suda da svakoj strani u postupku dade mogućnost iznošenja svojih razloga u uvjetima koji je ne stavljaju u položaj očite neravnopravnosti u odnosu na protivnu stranu (presuda Perić protiv Hrvatske od 27. ožujka 2008., zahtjev br. 34499/06). Ovo pravo usko je povezano s pravom na akuzatorni postupak.

Povredu navedenih prava podnositelj vidi u činjenici što mu Vrhovni sud nije dostavio na očitovanje mišljenje Državnog odvjetnika kojim je predloženo da se žalba odbije kao neosnovana i potvrdi prvostupanjska presuda.

U odnosu na odluku Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Josef Fischer protiv Austrije, Ustavni sud ističe da je navedena odluka irelevantna za konkretni slučaj budući da se u navedenoj odluci radilo o odlučivanju o konvencijskom pravu na javnu usmenu raspravu, dok u ovoj pravnoj stvari podnositelj, pozivajući se na ovu odluku ESLJP, ukazuje na povredu ustavnog i konvencijskog prava na akuzatornost postupka u pogledu obveze dostavljanja podnesaka protivne stranke na očitovanje.

Stoga bi se iz sadržaja ustavne tužbe moglo zaključiti da je podnositelj vjerojatno mislio na presudu ESLJP-a u predmetu Franz Fischer protiv Austrije (odluka, 6. svibnja 2003., zahtjev br. 27569/02) u kojoj je ESLJP utvrdio povredu prava na pravično suđenje jer obrani nije bio dostavljen podnesak državnog odvjetnika. Međutim, Ustavni sud primjećuje da iz navedene presude proizlazi da prema domaćem (austrijskom) pravu o kaznenom postupku postoji zakonska obveza žalbenog suda da odgovor na žalbu državnog odvjetnika dostavi na odgovor protivnoj stranci, što međutim nije slučaj kad je riječ o žalbenim sudovima u Republici Hrvatskoj.

Uvidom u osporene presude i pribavljeni spis, Ustavni sud je utvrdio da je sjednici vijeća Vrhovnog suda prisustvovao branitelj podnositelja. Također, utvrđeno je da je na sjednici vijeća zamjenik Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: GDO RH) ostao kod prijedloga, postavljenom na temelju članka 373. stavka 2. ZKP/97 da se žalba podnositelja odbije kao neosnovana, koji je i usmeno detaljno obrazložio na sjednici vijeća.

Imajući u vidu navedeno, ocjena je Ustavnog suda da podnositelju nije povrijeđeno ni pravo na pravično suđenje s aspekta kontradiktornosti postupka također nije povrijeđeno budući da je na sjednici drugostupanjskog vijeća zamjenik GDO RH-a ustrajao na prijedlogu GDO RH-a pa Ustavni sud ocjenjuje da je podnositelj putem branitelja, koji je bila prisutan sjednici vijeća, imao mogućnost upoznati se sa sadržajem prijedloga Državnog odvjetnika Republike Hrvatske i o istom se očitovati, što se i dogodilo.

Ustavni sud upućuje na točku 5.1. obrazloženja ove odluke.

C) Pravo na jednakost oružja

7. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da mu je odbijanjem izvođenja dokaza saslušanjem svjedoka obrane povrijeđeno pravo na »jednakost oružja«, odnosno na nazočnost i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe:

»Podnositelj smatra da je došlo do povrede njegovog prava na jednakost oružja i pravično suđenje time što je VSRH tijekom provođenja glavne rasprave, kao drugostupanjski sud u predmetu I Kž-774/08 odbio dokazni prijedlog obrane da se o od MUP-a RH pribave podaci i dokumentacija o radu svjedoka S. B. radi provjere istinitosti i vjerodostojnosti njegovog iskaza sa rasprave pred VSRH obzirom na sadržaj njegovih ranijih iskaza, a radi se o iskazu svjedoka kojeg je VSRH ocijenio istinitim i vjerodostojnim i na čijem iskazu je utemeljio odluku o krivnji podnositelja tužbe.

Upravo na temelju iskaza ovog svjedoka sud je utvrdio da je moguće da je podnositelj djelo počinio pucajući iz kratkog vatrenog oružja neutvrđene marke i kalibra.

Obrana je tvrdila da je iskaz svjedoka neistinit te je stoga predlagala da se pribave podaci o njegovom radu, stručnoj spremi, položaju, poslovima koje je obavljao u svojstvu policijskog službenika, kao i tome je su li protiv njega za vrijeme dok je obavljao policijske poslove pokretani i vođeni kakvi stegovni ili prekršajni postupci.

Naime, ovaj svjedok je decidirano tvrdio da je u svojstvu policijskog inspektora Postaje Medvešćak, bio na mjestu događaja, da se vratio u Policijsku upravu zagrebačku da bi sastavio izvješće, pa da je čuo u susjednoj sobi glas Ž. G., kako na telefon govori sugovorniku »C.« predaj se sunce ti jebem sve se zna«

Kako policajac B. nije sudjelovao u obavljanju očevida to isti nije ni bio u Đorđićevoj ulici u PU zagrebačkoj jer nije bilo potrebe da sastavlja izvješće, već se vratio sa mjesta događaja u Postaju Medvešćak gdje je obavljao službu policajca, a ne policijskog inspektora.

Kako obrana nije mogla pribaviti tražene podatke za svjedoka B. jer je sud odbio ovaj dokazni prijedlog obrane, a pribava tih podataka je bila nužna kako bi se utvrdila istinitost iskaza ovog svjedoka to je došlo do povrede jednakosti oružja u odnosu na pravo obrane za ispitivanjem svjedoka optužbe pod jednakim uvjetima kao i svjedoka obrane. Obzirom na značaj koji sadržaju iskaza svjedoka B. daje drugostupanjski sud u presudi I Kž-774/08-36 bilo je apsolutno nužno da se pribave podaci predloženi po obrani. Obzirom da sud to nije učinio prejudicirao je prava obrane i pravičnost postupka u cjelini.«

7.1. Ustavni sud podsjeća da odbijanje dokaznih prijedloga obrane može povrijediti načelo jednakosti oružja, kao jedan od zahtjeva načela pravičnog postupka.

Prema praksi ESLJP-a, jedan od aspekata prava na pošteno (pravično) suđenje je i pravo na procesnu ravnopravnost (equality of arms – »jednakost oružja«), koje je sadržajno blisko načelu saslušanja stranaka u domaćem pravu. Prema tom načelu, svaka od stranaka treba imati »razumnu mogućnost da u postupku brani svoja prava pod uvjetima koji ga ne stavljaju u bitno nepovoljniji položaj u odnosu na njenog protivnika« (predmet Kaufman protiv Belgije, odluka, 9. prosinca 1986., zahtjev br. 10938/84). Iz prava na jednakost oružja izvode se i pojedina prava u odnosu na izbor i izvođenje dokaza.

Međutim, u konkretnom slučaju, drugostupanjski sud je odluku o odbijanju prijedloga za saslušanje po podnositelju predloženih svjedoka donio nakon što su prethodno izvedeni drugi dokazi na okolnosti djela stavljenog podnositelju na teret te je pri tome obrazložio razloge zbog kojih smatra da činjenice, koje bi trebalo utvrditi saslušanjem predloženih svjedoka obrane, nisu važne za odlučivanje u konkretnom slučaju.

Također, trećestupanjski sud meritorno je odgovorio na podnositeljeve žalbene razloge pogrešnog, odnosno nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja zbog odbijanja saslušanja predloženih svjedoka obrane.

Stoga, Ustavni sud utvrđuje da osporenim odlukama podnositelju nije povrijeđeno pravo na »jednakost oružja«, odnosno na nazočnost i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe, zajamčeno člankom 29. stavkom 2. alinejom 6. Ustava.

D) Pravo na obrazloženu sudsku odluku

8. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe:

»U odnosu na rješenje VSRH broj I Kž– 774/08-4 od 3 studenog 2009 godine

Citiranim rješenjem temeljem čl. 375. st. 2 i čl. 376. st. 1. ZKP-a VSRH kao drugostupanjski sud određuje raspravu koja će se održati dana ...

Ovo rješenje uopće ne sadrži obrazloženje.

Prema odredbi čl. 139 ZKP-a u kaznenom postupku odluke suda se donose u formi presude, rješenja i naloga. Presuda i rješenje sadrže uvod izreku i obrazloženje. Nalog se donosi radi rješavanja pojedinih pitanja u svezi s upravljanjem tijekom postupka. Rasprave se zakazuju nalogom čl. 284. st. 1. ZKP-a.

Odredbom čl. 375. ZKP-a propisano je da donosi odluku u sjednici vijeća ili na temelju održane rasprave. Hoće li održati raspravu, odlučuje drugostupanjski sud u sjednici vijeća.

U konkretnom slučaju je drugosupanjski sud u sjednici vijeća odlučio da će kao drugostupanjski sud odluku donijeti nakon održane rasprave.

Međutim, kako su odredbom čl. 376. ZKP-a propisani uvjeti za donošenje takovog rješenja to je bilo nužno da rješenje ima obrazloženje iz kojeg bi stranke saznale kojim se to razlozima drugostupanjski sud rukovodio kada je odlučio da će odluku donijeti po provedenoj raspravi, odnosno iz koje bi saznale je su li razlozi suda oni razlozi koje zakon navodi u čl. 376. st. 1. ZKP-a kada drugostupanjskom sudu daje mogućnost provođenja rasprave.

Kako je u rješenju izostalo obrazloženje razloga za odlukom da drugostupanjski sud o žalbi riješi nakon rasprave to je odluka arbitrarna, a podnositelju je povrijeđeno prava na obrazloženu sudsku odluku.

Pobijano rješenje u sebi sadrži i elemente naloga kojim se zakazuje rasprava pa podnositelj ukazuje na uvodno citiranu odluku Ustavnog suda RH broj U-III-1090/2010 od 22. prosinca 2010. godine o potpuno jednakom tretmanu glavne rasprave pred prvostupanjskim i drugostupanjskim sudom.

U odnosu na presudu VSRH broj I Kž– 774/08-36 od 7. srpnja 2011.

Podnositelj smatra da citirana presuda ne zadovoljava kriterije obrazložene sudske odluke iz tri razloga:

a) zato što nema obrazloženje činjenice da je činjenični opis kaznenog djela iz izreke presude VSRH drugačiji od činjeničnog opisa djela iz prvostupanjske oslobađajuće presude i to u odnosu na subjektivni element kaznenog djela te opis i kvalifikaciju povreda koje je zadobila I. Č.

b) zato što drugostupanjski sud nije obrazložio radi čega je odbio dokazni prijedlog obrane da se pribavi dokumentacija i očitovanje od MUP-a vezano za provjeru istinitosti a time i vjerodostojnosti iskaza svjedoka S. B.

c) zato što se drugostupanjski sud u presudi nije osvrnuo na navode završnog govora podnositelja koje je on osobno u pisanoj formi predao u sudski spis

(...)

U odnosu na rješenje VSRH o ispravku izreke presude broj I Kž– 774/08-40 od 14. ožujka 2012. godine.

Citiranim rješenjem ispravljena je izreka presude VSRH na način da je u činjeničnom opisu djela između riječi '... svjestan da time ugrožava njihove živote i tjelesni integritet' i 'u njihovom smjeru' umetnut tekst 'pristajući na to'.

Pobijano rješenje samo naizgled i formalno sadrži obrazloženje izreke rješenja te se navodi da se radi o greški kod pisanja, što je očita pogreška u pisanju jer je nedvojbeno činjenični opis i pravna oznaka djela u svemu ostalom identičan činjeničnom opisu i pravnoj oznaci djela iz presude Županijskog suda u Zagrebu broj K-66/08 od 7. svibnja 2008 godine.

Odredba čl. 361. ZKP-a ne dozvoljava ispravak izvornika presude, pa se stoga citirano obrazloženje ni ne može smatrati obrazloženom sudskom odlukom.

Osim toga netočno je da bi se radilo o očitoj pogreški u pisanju jer i uz ovaj ispravak, izvornik presude VSRH nije u činjeničnom opisu djela identičan izvorniku presude Županijskog suda u Zagrebu K-66/08 u odnosu na izostanak dijela inkriminacije koji se odnosi na opis i kvalifikaciju ozljeda I. Č.

Stoga se ovakvo obrazloženje rješenja ne može smatrati obrazloženom sudskom odlukom.

U odnosu na presudu VSRH broj III Kž– 14/11– 6 od 21. ožujka 2012. godine.

Podnositelj uvodno navodi da je Ustavni sud Republike Hrvatske u odluci broj U-III-2993/2008 od 13. svibnja 2010. godine razmatrao pitanje manjkavosti izreke presude sa stajališta povrede prava na pravično suđenje iz čl. 29.st.1. Ustava RH.

Presuda VSRH koja je donesena u trećem stupnju ne sadrži ustavnpravno prihvatljiva obrazloženja presude jer ta obrazloženja moraju jasno pokazati da je žalbeni sud 'u stvarnosti ocijenio sva važna sporna pitanja žalbe'

U konkretnom slučaju obrazloženje presude uopće ne sadrži navode obrane koji se odnose na činjenicu da je podnositelj nakon što je izjavio žalbu na presudu VSRH donesenu u drugom stupnju i to nakon održavanja sjednice žalbenog vijeća u trećem stupnju tj. 21. ožujka 2012 godine primio rješenje suda o ispravku izvornika presude te da je o tome posebnim podneskom izvijestio VSRH, te da je u odnosu na to rješenje izjavio i dopunu žalbe. Podnositelj je u citiranim dokumentima naveo i to da na samoj sjednici žalbenog trećestupanjskog suda dana 21. ožujka 2012. godine nije bilo ni riječi o tome da je uopće pisan ispravak izvornika presude.«

8.1. Pravo stranke na obrazloženu presudu neizostavan je aspekt prava na pravično suđenje zajamčenog člancima 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije. Obveza suda na obrazlaganje odluke i pažljivog ispitivanja navoda stranke ima osobitu važnost i to ne samo kad je u pitanju korištenje prava na djelotvoran pravni lijek (članak 18. Ustava, članak 2. stavak 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju), već i iz razloga što predstavlja potvrdu časti i dostojanstva subjekata o čijim se pravima i obvezama odlučuje.

U konkretnom slučaju, ocjena je Ustavnog suda da osporene presude sadrže primjereno obrazloženje razloga na kojima se temelje. Naime, iz presuda sudova, koji su odlučivali u postupcima koji su prethodili ustavnosudskom, razvidno je koje su dokaze ti sudovi proveli i na kojim dokazima temeljili svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze te činjenice o kojima ovisi opstojnost tih kaznenih djela, sudovi su za svoja utvrđenja i stajališta dali valjane pravne razloge. Isto tako, drugostupanjski i trećestupanjski sud su, odlučujući o žalbama podnositelja, za svoje razloge dali valjana utvrđenja, pri čemu nisu propustili odgovoriti na sve žalbene razloge podnositelja koje je većinom ponovio i u navodima ustavne tužbe.

Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da su sudovi u cijelosti postupili u skladu s člankom 359. stavkom 7. ZKP-a te da podnositelju nisu povrijeđena istaknuta ustavna i konvencijska prava.

Ustavni sud upućuje na obrazloženje uz točku 5.2.1. ove odluke.

E) Pravo na pravično suđenje zbog odluke o kazni, povrede načela in dubio pro reo i zabrane reformacije in peius

9. U odnosu na ove povrede, u ustavnoj tužbi navodi:

»Podnositelj smatra da je citirana povreda njegovog jamstva na pravično suđenje počinjena presudom VSRH I Kž-774/08-36 od 7. srpnja 2011 godine kojom je osuđen radi kaznenog djela iz čl. 271.st.2. KZ-a na kaznu zatvora u trajanju od 4 (četiri) godine i 6 (šest) mjeseci, te presudom VSRH broj III Kž-14/11-6 od 21. ožujka 2012 godine kojom je potvrđena presuda VSRH.

Naime, podnositelj je citiranim presudama osuđen radi djela koje se dogodilo 24. prosinca 1992 godine, dakle prije nešto manje od 20 godina i to za kazneno djelo protiv opće sigurnosti ljudi i imovine.

Prvom osudom koja je bila donesena u ovom kaznenom postupku (presuda Županijskog suda u zagrebu broj K-60/97 od 20. veljače 2002 godine podnositelj je bio oglašen krivim za dva kaznena djela i to ubojstvo T. S. i pokušaj ubojstva I. Č. te je bio osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od 4 (četiri) godine i 11 (jedanaest) mjeseci.

VSRH je u presudi broj I Kž-774/08-36 od 7. srpnja 2011. kao otegotno na strani podnositelja cijenio to što je zbog čina optuženika, bez ikakvog vlastitog doprinosa smrtno stradala mlada osoba u dobi od 15, godina i 8 mjeseci.

Činjenica da je neka osoba smrtno stradala uslijed izazivanja opasnosti za život i tijelo općeopasnom radnjom i općeopasnim sredstvom je bitan element kaznenog djela iz čl. 271.st.2 u svezi čl. 263.st.1. KZ-a pa se stoga ona ne može dva puta vrednovati jednom kao okolnost koju je zakon već uzeo u obzir prilikom propisivanja kaznenog okvira za to kazneno djelo, a drugi put kod odmjeravanja kazne.

VSRH je kao trećestupanjski sud presudom broj III Kž– 14/11-6 od 21. ožujka 2012. godine je u potpunosti prihvatio utvrđenje drugostupanjskog suda u odnosu na utvrđene otegotne okolnosti (smrt osobe) kada je u presudi naveo da je izrečena kazna zatvora odmjerena u potpunosti sukladno pravilima iz čl. 56. KZ-a . zanemarujući opće prihvaćena načela teorije kaznenog prava o zabrani dvostrukog vrednovanja jednih te istih okolnosti.

(...)

Podnositelj smatra da je povrijeđeno njegovo pravo na pravično suđenje time što je drugostupanjska drugostupanjskom presudom VSRH povrijeđeno načelo zabrane reformacije in peius u odnosu na činjenični opis kaznenog djela za koje je osudio podnositelja.

Ista povreda učinjena je i u presudi VSRH koja je donesena u trećem stupnju obzirom da je trećestupanjski sud odbio žalbu podnositelja koja je upirala na povredu iz čl. 367. st. 1. toč. 10. ZKP-a .

(...)

Načelo zabrane reformacije in peius priječilo je, od tada pa sve do sad, da u ponovnom postupku na štetu podnositelja bude vršena intervencija u činjenični opis djela dodavanjem riječi ... 'mater vam vašu' jer je tim riječima u odnosu na izmijenjenu pravnu kvalifikaciju (čl. 263.st.1. u svezi čl. 271.st.2. KZ-a) dodana veća kriminalna količina na štetu optuženika zato što se iz tih inkriminacija utvrđuje oblik krivnje optuženika za navedeno kazneno djelo.

(...)

Naime, optužba nije dokazala da bi podnositelj kritične zgode pucao iz kratkog vatrenog oružja neutvrđene marke i kalibra, te da bi posjedovao bilo kakvo drugo oružje osim revolvera Smith & Wesson« kog je podnositelj donio i predao u policiji; nije dokazala da bi podnositelj vidio u voćnjaku oštečenice prije pucanja, te nije dokazala da bi oštečenice bile pogođene streljivom ispaljenim iz revolvera Smith & Wesson.

Uz navedeno valja navesti i to da je u postupku iskazima stručnih osoba – vještaka – utvrđeno to da je u okolnostima kada se pucalo na Badnjak pa čak i u vrijeme provođenja očevida (sud zaboravlja na akcije policije popularno nazvane 'Mir i dobro' kojima se godinama nakon rata molilo građane da ne pucaju na Badnjak) moguće da su oštečenice bile pogođene projektilima ispaljenim iz okolnih kuća na brijegu jer je to omogućavo položaj njihovog tijela u prostoru te činjenica da je voćnjak u kojem su bile konfiguracijom niži i oko njega se ne nalaze nikakve fizičke prepreke koje bi se našle na putu ispaljnih projektila.«

9.1. Ustavni sud utvrdio je da su osporene odluke donijeli nadležni sudovi na temelju mjerodavnih odredbi ZKP/97, uz navođenje valjanih pravnih razloga na kojima su odluke utemeljene, a s kojima je suglasan i Ustavni sud. U odnosu na odluku o kazni, Ustavni sud je utvrdio da su na utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenjene mjerodavne odredbe materijalnog prava – KZ-a, slijedom čega je isticanje povrede prava na pravično suđenje zbog odluke o kazni u ustavnoj tužbi neosnovano.

9.2. U odnosu na tvrdnje podnositelja o povredi načela »in dubio pro reo«, koja bi mu bila učinjena pred prvostupanjskim i drugostupanjskim sudom, Ustavni sud ističe kako slijedi.

Pravilo »in dubio pro reo« jest pravno-logičko pomagalo za utvrđivanje postojanja, odnosno nepostojanja činjenica u kaznenom postupku, pravilo koje se uobičajilo u primjeni zbog svoje praktične vrijednosti pa je postalo i sastavnim dijelom zakonskih propisa kojima je uređeno postupanje sudova u kaznenim stvarima (članak 3. stavak 2. ZKP/97).

Pravilo »in dubio pro reo« nije dokazno pravilo. Ono podrazumijeva da sud u kaznenom postupku odlučuje presudom na način koji je povoljniji za okrivljenika ako se i nakon savjesne ocjene dokaza, pojedinačno i u vezi s ostalim dokazima (članak 351. stavak 2. ZKP/97) ne daju otkloniti dvojbe o postojanju, odnosno nepostojanju nekih činjenica koje tvore obilježja kaznenog djela ili o kojima ovisi primjena neke druge odredbe kaznenog zakonodavstva, a ne sadrži mjerila prema kojima bi prvostupanjski sud bio dužan uzeti da su određene činjenice dokazane s određenim stupnjem izvjesnosti, a druge nisu. Stoga, pravilo »in dubio pro reo« nije povrijeđeno kad prvostupanjski sud, nakon provedene ocjene dokaza, ne sumnja u izvjesnost činjenica koje je utvrđivao, nego tek tada kad te činjenice uzima kao utvrđene na štetu optuženika iako sumnja u njihovu izvjesnost. To bi se, u pravilu, dogodilo kad bi prvostupanjski sud zanemario svoju brigu za svestrano raspravljanje o predmetu (članak 297. stavak 2. ZKP/97), kao i svoju dužnost savjesne ocjene dokaza (članak 351. stavak 2. ZKP/97) u mjeri da bi izreka presude postala nerazumljiva i proturječna sama sebi ili svojim razlozima pa bi nestala razborita spoznajna podloga za vezu između odluke o krivnji i kaznene sankcije koju je sud primijenio. U takvom slučaju, naime, pogrešna ili nepotpuna ocjena dokaza prometnula bi se u pogrešnu odluku na štetu optuženika i stoga predstavljala povredu načela pravičnog postupka iz članka 29. stavka 1. Ustava na njegovu štetu.

Stoga pravilo »in dubio pro reo« u smislu članka 6. Konvencije, odnosno u smislu članka 29. Ustava nema samostalan značaj. Međutim, zakonom propisana dužnost sudova da to pravilo primijene u slučaju u kojemu postoji sumnja u pogledu činjenica koje se utvrđuju u kaznenom postupku, na način da se ta sumnja ima odraziti u korist optuženika, znači i to da netransparentnost u navođenju razloga za odluku o postojanju ili nepostojanju takvih činjenica – bilo onih koje tvore objektivna i subjektivna obilježja određenog kaznenog djela, ili onih o kojima ovisi primjena neke druge odredbe kaznenog zakonodavstva (kao što su npr. činjenice koje predstavljaju procesne pretpostavke/procesne smetnje, one koje predstavljaju zakonske osnove za isključenje protupravnosti ili kaznene odgovornosti, kao i one o kojima ovisi odluka o kazni) – može izravno ili neizravno biti povezana, među ostalim, i s okolnostima vezanim uz primjenu pravila »in dubio pro reo«, napose uz razloge kojima sud, (i) u tom smislu, obrazlaže svoju kvalifikaciju djela iz optužbe ili svoj način postupanja prema optuženiku.

U konkretnom slučaju, Vrhovni sud je valjano obrazložio svoju odluku o utvrđenim pravnorelevantnim činjenicama na štetu podnositelja i u cijelosti odgovorio na istovjetne žalbene navode vezane uz povredu načela in dubio pro reo, u vezi kojeg pravnog pitanja postoji i bogata praksa Ustavnog suda. Ustavni sud primjerice uopućuje na svoje odluke U-III-4903/2011 i U-III-802/2010.

9.3. Ustavni sud ističe da se zabranom reformacije in peius (čl. 381. ZKP) traži da se na ponovljenom suđenju nakon ukinute prvostupanjske presude po žalbi, koja je bila podnesena samo u okrivljenikovu korist, ne utvrđuju samo one odlučne činjenice koje idu okrivljeniku na štetu, ali ne i činjenice – indicije koje služe kao dokazi i za ocjenu kojih vrijedi opće načelo slobodne ocjene dokaza u kaznenom postupku, kao i da mu se u tom slučaju ne može izreći teža kaznenopravna sankcija. Drugim riječima, ako je izjavljena samo žalba u korist optuženika, presuda se ne smije izmijeniti na njegovu štetu.

Ustavni sud je razmatranjem osporenih odluka utvrdio da je Vrhovni sud u njihovu donošenju poštivao zabranu reformacije in peiusi u cijelosti odgovorio na istovjetne žalbene navode vezane uz povredu tog načela. Vidi detaljnije u točkama 9.2. i 9.3. ovog obrazloženja.

9.4. Zaključno, Ustavni sud ističe da je u odluci broj: U-III-1/2009 od 3. studenoga 2010., u svezi s pravom na pristup sudu, naveo i sljedeće:

»11. Ustavni sud opetovano ističe da je sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen na jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

Ustavni sud također napominje da članak 29. stavak 1. Ustava osigurava svakome pravo da od suda zatraži i dobije djelotvornu sudsku zaštitu u vezi sa svojim pravima ili obvezama. Riječ je o 'pravu na sud', kojemu je važan aspekt i pravo na pristup sudu.

Nesporno je da pravo na pristup sudu nije i ne može biti apsolutno. Ono je podvrgnuto ograničenjima (osobito kad je riječ o pretpostavkama koje se tiču dopuštenosti ulaganja pravnih sredstava), budući da po samoj svojoj naravi zahtijeva regulaciju države, koja u tom pitanju ima izvjesnu slobodu procjene. Ta ograničenja, međutim, ne smiju umanjiti pristup sudu na takav način ili do takve mjere da time bude narušena sama bit »prava na sud«. Takva se ograničenja također neće smatrati suglasnima članku 29. stavku 1. Ustava ako nisu propisana radi ostvarenja legitimnog cilja ili ne postoji razuman odnos razmjernosti između sredstava koja su upotrijebljena i cilja koji se namjeravao postići (usp. presudu Sotiris, § 15. i presudu Běleš, § 61.).

12. Ustavni sud također podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. To se osobito tiče interpretacije zakonskih pravila postupovne naravi, kao što su rokovi za podnošenje podnesaka sudu ili pretpostavke za podnošenje pravnih sredstava. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.«

U konkretnom slučaju, krivnja podnositelja je utvrđena u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred nadležnim Županijskim sudom u Zagrebu, potom pred Vrhovnom sudom u drugostupanjskom i trećestupanjskom postupku. Podnositelju je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati uz branitelja, izjašnjavati se i predlagati dokaze u odnosu na odlučujuće činjenice te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje. Iz osporenih presuda razvidno je koje dokaze su sudovi proveli i na kojim dokazima temeljili svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze te činjenice o kojima ovisi opstojnost kaznenog djela, Vrhovni sud je za svoja utvrđenja i stajališta dao valjane pravne razloge s kojima je suglasan i Ustavni sud.

10. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi brojnu praksu ESLJP-a, Ustavnog suda, kao i Vrhovnog suda. Ustavni sud primjećuje da je navedena sudska praksa ispravno citirana i stručno interpretirana (s izuzetkom, čini se, prakse citirane u točki 6.1. obrazloženja odluke), ali nije primjenjiva u konkretnom slučaju.

10.1. Podnositelj je dostavio Ustavnom sudu 3. lipnja 2013. podnesak u kojemu ističe skorašnje započinjanje izdržavanja kazne zatvora i moli odgodu nastupa pravnih posljedica osude, navodeći presudu ESLJP-a u predmetu Zahirović protiv Republike Hrvatske, presuda, 25.4.2013., zahtjev br. 58590/11, za koju tvrdi da je donesena u korist tužitelja zbog identične povrede članka 6. Europske konvencije, odnosno članka 29. Ustava. Navedeni predmet, koji je u trenutku podnošenja ustavne tužbe bio u razmatranju ESLJP-a, istaknuo je i u ustavnoj tužbi.

Podnositelj smatra da je navedena presuda ESLJP-a mjerodavna za konkretni slučaj jer nalaže da se obrazloženo mišljenje Državnog odvjetništva dostavi obrani na odgovor.

U predmetu Zahirović protiv Republike Hrvatske radi se o opširno obrazloženom mišljenju Državnog odvjetništva, dostavljenom Vrhovnom sudu prema članku 373. ZKP/97 u žalbenom postupku, koje nije dostavljeno obrani na odgovor, a na osnovi kojeg je Vrhovni sud donio presudu kojom je povisio odluku o visini kazne zatvora. Štoviše, Vrhovni sud je uzeo u obzir mišljenje Državnog odvjetništva da podnositeljevo ponašanje nakon počinjenja kaznenog djela, odnosno njegov bijeg u drugu državu, predstavljaju dovoljno teške okolnosti koje opravdavaju povećanje mjere izrečene kazne zatvora.

Suprotno navedenom, u konkretnom slučaju, a na temelju uvida u spis predmeta, Ustavni sud je utvrdio da se od lista 880. spisa, na kojemu se nalazi zadnja stranica osporene presude broj: Kž-774/08-36 od 7. srpnja 2011. pa do posljednje stranice sudskog spisa na listu 951. ne nalazi pisano mišljenje Državnog odvjetništva. Jedino mišljenje Državnog odvjetništva izneseno je usmeno na javnoj sjednici trećestupanjskog vijeća Vrhovnog suda od 21. ožujka 2012., na kojoj je bio prisutan i aktivno sudjelovao branitelj podnositelja. Nadalje, Vrhovni sud je u trećestupanjskoj presudi potvrdio drugostupanjsku presudu u cijelosti. Slijedom navedenog, predmet Zahirović protiv Republike Hrvatske nije mjerodavan u konkretnom slučaju.

11. Članci 14. i 28. Ustava i članak 13. Europske konvencije nisu očigledno mjerodavni u konkretnom slučaju.

12. Članci 3. i 5. Ustava (i članak 1. Protokola 12 uz Europsku konvenciju) ne sadrže ustavna prava koja su predmet ocjene u ustavnosudskom postupku.

13. Ustavni sud smatra da isticanje povrede presumpcije nevinosti u ustavnoj tužbi podnositelja nije osnovano.

14. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

15. Budući da je o ustavnoj tužbi odlučeno kao u izreci, Ustavni sud nije odlučivao o podnositeljevom prijedlogu za odgodu izvršenja kazne zatvora.

16. Odluka o objavi (točka II. izreke ove odluke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3463/2012

Zagreb, 20. lipnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 99/2013-2255