## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2306/2013 od 18. veljače 2014.

### NN 29/2014 (28.2.2014.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2306/2013 od 18. veljače 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

507

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Željko Gregačević iz Čepina, kojeg zastupa Petar Sabolić, odvjetnik u Osijeku, na sjednici održanoj 18. veljače 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba usvaja se u odnosu na prigovor podnositelja da domaće pravno sredstvo u postupku izvršenja presude Europskog suda za ljudska prava Gregačević protiv Hrvatske od 10. srpnja 2012. (zahtjev br. 58331/09) nije bilo djelotvorno u smislu članka 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.).

II. Ukidaju se:

– rješenje Županijskog suda u Osijeku broj: Kž-129/2013-4 od 22. ožujka 2013.

– rješenje Općinskog suda u Osijeku broj: Kv-551/2012-4 (K-754/06) od 18. siječnja 2013.

III. Predmet se vraća na ponovni postupak Općinskom sudu u Osijeku.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba odbacuje se u odnosu na prigovore podnositelja vezane uz postupak za izmjenu pravomoćne sudske odluke koji je pokrenuo u povodu presude Europskog suda za ljudska prava Gregačević protiv Hrvatske od 10. srpnja 2012. (zahtjev br. 58331/09), a koje je utemeljio na člancima 14. stavku 2. i 29. stavku 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te članku 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podnositelj ustavne tužbe, hrvatski državljanin, podnio je 19. travnja 2013. ustavnu tužbu radi zaštite ustavnih prava u postupku izvršenja presude Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Gregačević protiv Hrvatske (presuda, 10. srpnja 2012., zahtjev br. 58331/09). Presuda je postala konačna 10. listopada 2012. Za tu se presudu u daljnjem tekstu koristi oznaka: Gregačević protiv Hrvatske (2012.).

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Osijeku broj: Kž-129/2013-4 od 22. ožujka 2013. (u daljnjem tekstu: osporeno drugostupanjsko rješenje).

Osporenim drugostupanjskim rješenjem odbijena je žalba podnositelja protiv rješenja Općinskog suda u Osijeku broj: Kv-551/2012-4 (K-754/06) od 18. siječnja 2013. (u daljnjem tekstu: osporeno prvostupanjsko rješenje), kojim je – u postupku izvršenja presude ESLJP-a Gregačević protiv Hrvatske (2012.) – odbačen zahtjev podnositelja za obnovu kaznenog postupka dovršenog pravomoćnom presudom Općinskog suda u Osijeku broj: K-754/06-225 od 20. srpnja 2007. (djelomično preinačenom presudom Županijskog suda broj: Kž-937/07-10 od 24. siječnja 2008.) s obrazloženjem da je nepravodoban.

1.1. Podnositelj ustavne tužbe smatra povrijeđenim ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava te članke 3., 140. i 141. Ustava. Također smatra povrijeđenim i prava zajamčena člancima 1., 6., 13. i 17. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija). Iz sadržaja podnositeljeve ustavne tužbe (među ostalim i navoda da mu je povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 6. Konvencije) proizlazi da podnositelj smatra da mu je povrijeđeno i ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

2. Kad se u ovoj odluci poziva na integralni tekst Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.), Ustavni sud koristi se kraticom: ZKP/97.

Kad se u ovoj odluci poziva na integralni tekst Zakona o kaznenom postupku koji je danas na snazi (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-448/2009 i dr. od 19. srpnja 2012., 143/12., 56/13. i 145/13.), Ustavni sud koristi se kraticom: ZKP.

II. PREGLED SUDSKIH POSTUPAKA VEZANIH UZ PODNOSITELJA

A) KAZNENI POSTUPAK TE POSTUPCI PRED USTAVNIM SUDOM I ESLJP-om (2006. – 2012.)

1) Postupak pred kaznenim sudovima

3. Nakon provedene glavne rasprave Općinski sud u Osijeku je presudom broj: K-754/06-225 od 20. srpnja 2007. podnositelja oglasio krivim zbog počinjenja dva kaznena djela prijevare u gospodarskom poslovanju iz članka 293. stavaka 1. i 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-2566/2003, U-I-2892/2003 od 27. studenoga 2003., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ) (točka 1. i 2. izreke), kaznenog djela prijevare u gospodarskom poslovanju iz članka 293. stavka 1. KZ-a (točka 3. izreke) i kaznenog djela prijevare iz članka 224. stavka 1. KZ-a (točka 4. izreke), pa je – nakon utvrđivanja kazni zatvora od jedne godine i šest mjeseci (za svako od djela iz točaka 1. i 2.), osam mjeseci (za djelo iz točke 3.) i šest mjeseci (za djelo iz točke 4.) te uzimanja utvrđenim kazne zatvora od jedne godine i dva mjeseca iz opozvane uvjetne osude – osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od pet godina, s time da mu je u nju uračunato i vrijeme provedeno u pritvoru za vrijeme trajanja kaznenog postupka.

Presudom Županijskog suda u Osijeku broj: Kž-937/07-10 od 24. siječnja 2008. djelomično je prihvaćena podnositeljeva žalba te je preinačena prethodno navedena prvostupanjska presuda u pogledu pravne oznake djela, na način da je djelima opisanim u točkama 1. i 2. izreke prvostupanjske presude, zbog kojih je proglašen krivim, počinio produljeno kazneno djelo prijevare u gospodarskom poslovanju iz članka 293. stavaka 1. i 2. u vezi članka 61. KZ-a. Uslijed toga prvostupanjska presuda preinačena je i u pogledu odluke o kazni, tako da je za navedeno produljeno kazneno djelo podnositelju utvrđena kazna zatvora u trajanju od dvije godine pa je, uz prihvaćene utvrđene kazne za druga kaznena djela iz prvostupanjske presude i opozvane uvjetne osude, osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od četiri godine, s tim da mu je u nju uračunato i vrijeme provedeno u pritvoru za vrijeme trajanja kaznenog postupka. U ostalom dijelu podnositeljeva žalba je odbijena kao neosnovana te je, u pobijanom, a nepreinačenom dijelu, potvrđena prvostupanjska presuda.

2) Postupak pred Ustavnim sudom

4. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u Osijeku broj: Kž-937/07-10 od 24. siječnja 2008., koju je Ustavni sud odbio odlukom broj: U-III-4729/2008 od 12. ožujka 2009. U odnosu na povrede koje je u presudi Gregačević protiv Hrvatske utvrdio ESLJP, mjerodavni dio odluke Ustavnog suda glasi:

»Što se tiče navoda podnositelja kako mu na završnoj glavnoj raspravi nije omogućen uvid u dio procesnog materijala na kojem je zasnovana presuda, a za koji sud u raspravnom zapisniku navodi da je izvršen uvid, Ustavni sud utvrđuje da se u tom zapisniku navodi da su stranke nakon izvođenja dokaza suglasno izjavile da ‘nemaju primjedbi na izvedene i pročitane dokaze’.«

3) Postupak pred ESLJP-om u predmetu Gregačević protiv Hrvatske

5. Podnositelj ustavne tužbe podnio je 23. listopada 2009. zahtjev ESLJP-u protiv Republike Hrvatske u kojem je istaknuo povrede članaka 6. stavaka 1. i 3. točaka b) i d), 13. te 17. Konvencije.

Podnositelj je pred ESLJP-om prigovorio da nije imao priliku izvršiti uvid ni u dodatnu dokumentaciju koju je dostavila policija ni u pisano očitovanje vještaka D.D. od 13. srpnja 2007. koje je pročitano na ročištu 18. srpnja 2007. Također je prigovorio da mu nije bilo dano dovoljno vremena za pripremu obrane u odnosu na D.D.-ovo pisano očitovanje od 13. srpnja 2007. Podnositelj je nadalje prigovorio da je raspravni sud odbio ponovno pozvati D.D.-a i saslušati dva svjedoka koja je predložila obrana bez davanja obrazloženja. Konačno, prigovorio je da mu nije bila dana prilika dati primjedbe na opoziv prethodne uvjetne osude.

5.1. ESLJP je u presudi Gregačević protiv Hrvatske (2012.) ocijenio nedopuštenima prigovore koji su se ticali navodnih povreda članaka 13. i 17. Konvencije. Prigovor podnositelja da mu nije bila dana prilika dati primjedbe na opoziv prethodne uvjetne osude ocijenio je očito neosnovanim. Prigovor koji se odnosio na navodne povrede članka 6. stavaka 1. i 3. točke d) Konvencije zbog toga što su domaći sudovi odbili saslušati svjedoke Mat.G.-a i Mar.G.-a te zbog toga što su odbili ponovno pozvati vještaka ocijenio je neosnovanim. Osnovanim je ocijenio dio prigovora podnositelja glede povreda članka 6. stavaka 1. i 3. točke b) Konvencije u vezi s uskratom odgovarajućeg vremena i mogućnosti za pripremu obrane u odnosu na dokaze dostavljene na završnom ročištu. Mjerodavni dio izreke presude ESLJP-a Gregačević protiv Hrvatske (2012.) glasi:

»IZ TIH RAZLOGA SUD JEDNOGLASNO

1. Utvrđuje da je prigovor koji se odnosi na nedostatak odgovarajućeg vremena i mogućnosti za pripremu podnositeljeve obrane u odnosu na dokaze dostavljene na završnom ročištu i odbijanje raspravnog suda da prihvati zahtjeve obrane da sasluša svjedoke Mat.G.-a i Mar.G.-a i da ponovno pozove vještaka dopušten, a ostatak zahtjeva nedopušten;

2. Presuđuje da je došlo do povrede članka 6. stavaka 1. i 3. (b) Konvencije na način da podnositelju nije bilo dano odgovarajuće vrijeme i mogućnosti za pripremu svoje obrane u vezi dokaza dostavljenih na završnom ročištu;

3. Presuđuje da nije došlo do povrede članka 6. stavaka 1. i 3. (d) Konvencije zbog toga što su domaći sudovi odbili saslušati svjedoke Mat.G.-a i Mar.G.-a;

4. Presuđuje da nije došlo do povrede članka 6. stavaka 1. i 3. (d) Konvencije zbog toga što su domaći sudovi odbili ponovno pozvati vještaka; (...)«

5.2. Podnositelj ESLJP-u nije u ostavljenom roku dostavio zahtjev za troškove i izdatke vezane uz provedeni postupak, a ni za naknadu materijalne ili nematerijalne štete u vezi s prigovorima koje je taj sud ocijenio osnovanim. Mjerodavni dio obrazloženja i izreka presude ESLJP-a Gregačević protiv Hrvatske (2012.) glasi:

»III. PRIMJENA ČLANKA 41. KONVENCIJE

‘72. Članak 41. Konvencije propisuje:

Ako Sud utvrdi da je došlo do povrede Konvencije i dodatnih protokola, a unutarnje pravo zainteresirane visoke ugovorne stranke omogućava samo djelomičnu odštetu, Sud će, prema potrebi, dodijeliti pravednu naknadu povrijeđenoj stranci.’

73. Sud bilježi da podnositelj nije dostavio zahtjev za pravičnu naknadu ili troškove i izdatke u roku koji je odredio Sud. Stoga Sud smatra da nije pozvan dosuditi mu bilo koji iznos s tog osnova.

(...)

IZ TIH RAZLOGA SUD JEDNOGLASNO

(...)

5. Odbija zahtjev podnositelja zahtjeva za pravičnom naknadom te troškovima i izdacima.«

B) POSTUPAK IZVRŠENJA PRESUDE ESLJP-a PRED DOMAĆIM TIJELIMA

6. Poslije konačnosti presude ESLJP-a Gregačević protiv Hrvatske (2012.), podnositelj ustavne tužbe, zastupan po odvjetniku Petru Saboliću, podnio je 12. studenoga 2012. Općinskom sudu u Osijeku zahtjev za obnovu kaznenog postupka na temelju članaka 501. stavka 1. točke 3. i 502. ZKP-a.

7. Nakon što je na snagu stupio Zakon o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152 od 24. prosinca 2008.; u daljnjem tekstu: ZKP/08), naziv pravnog sredstva iz članka 413. ZKP/97 nije se mijenjao. U članku 502. ZKP/08 također je bila riječ o »zahtjevu za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke ESLJP-a«.

Međutim, člankom 44. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 80 od 13. srpnja 2011.; u daljnjem tekstu: ZID ZKP/11) izmijenjen je članak 502. ZKP/08. Nakon tih izmjena, u članku 502. stavku 2. ZKP-a to se pravno sredstvo naziva »zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju konačne presude ESLJP-a«. Međutim, u članku 502. stavku 3. ZKP-a to se pravno sredstvo označava kao »zahtjev za obnovom postupka na temelju konačne presude ESLJP-a«.

Zbog terminoloških nedosljednosti u nazivu tog pravnog sredstva, Ustavni sud će ga u daljnjem tekstu skraćeno nazivati: zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude.

8. U zahtjevu za izmjenu domaće kaznene presude podnositelj je naveo da je u presudi ESLJP-a Gregačević protiv Hrvatske (2012.) utvrđena povreda članka 6. stavaka 1. i 3.b) Konvencije u vezi s uskratom odgovarajućeg vremena i mogućnosti za pripremu obrane u odnosu na dokaze podnesene na završnom ročištu te je stoga predložio obnovu postupka na temelju članaka 501. stavka 1. točke 3. i 502. ZKP-a.

1) Osporeno prvostupanjsko rješenje

9. Osporenim prvostupanjskim rješenjem od 18. siječnja 2013. odbačen je podnositeljev zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude. Relevantni dio obrazloženja tog rješenja glasi:

»Zahtjev osuđenika nije pravovremen.

Naime, uvidom u spis br. K-754/06 i ovjereni prijevod presude Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu br. 58331/09 od 10. srpnja 2012. godine ... utvrđeno je da je citirana presuda postala konačna 10. listopada 2012. godine (prevoditeljica u prijevodu navodi da kako nijedan zahtjev nije bio podnesen na temelju čl. 43. Konvencije za gore navedenu prijavu upućenu Velikom vijeću, presuda od 10. srpnja 2012. godine je postala pravomoćna 10. listopada 2012. godine u ponoć, u skladu s čl. 44. st. 2. Konvencije). Kako je odredbom čl. 44. st. 2. t. b Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda propisano da je presuda Vijeća konačna ako tri mjeseca nakon donošenja presude nije uložen zahtjev za podnošenje slučaja Velikom vijeću (čl. 43. Konvencije), evidentno je da je presuda Europskog suda za ljudska prava u konkretnom slučaju postala konačna 10. listopada 2012. godine.

Imajući u vidu da je odredbom čl. 502. st. 3. ZKP-a/08 propisano da se zahtjev za obnovu postupka na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava može podnijeti u roku od 30 dana od datuma konačnosti presude Europskog suda za ljudska prava, a da je isti u konkretnom slučaju podnesen 12. studenog 2012. godine, te da je presuda Europskog suda za ljudska prava postala konačna 10. listopada 2012. godine, evidentno je da je zahtjev za obnovu postupka podnesen po proteku tog roka.«

2) Osporeno drugostupanjsko rješenje

10. Županijski sud u Osijeku odbio je 22. ožujka 2013. žalbu podnositelja protiv osporenog prvostupanjskog rješenja kao neosnovanu. U osporenom drugostupanjskom rješenju potvrđeno je stajalište prvostupanjskog suda da se na podnositeljev zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude primjenjuje članak 502. ZKP-a u sadržaju izmijenjenom ZID-om ZKP/11, a ne članak 413. ZKP/97. Mjerodavni dio obrazloženja glasi:

»Nije u pravu žalitelj (osuđenik) kad prvostupanjsko rješenje pobija zbog bitne povrede odredaba kaznenog postupka iz čl.468.st.3. u vezi sa čl.574. ZKP/08., ističući da je prilikom donošenja pobijanog rješenja prvostupanjski sud pogrešno primijenio Zakon o kaznenom postupku iz 2008. godine umjesto Zakona o kaznenom postupku iz 1997. godine, jer je predmetni kazneni postupak pokrenut i podneseni su izvanredni pravni lijekovi prije stupanja na snagu novog ZKP.

Protivno iznesenim tvrdnjama žalitelja prvostupanjski sud je pobijano rješenje donio pravilno primjenjujući odredbe (čl.506.st.1. i čl.502.st.3.) Zakona o kaznenom postupku iz 2008. godine. Nedvojbeno se ovdje radi o obnovi postupka, a prema odredbi čl.574.st.3. ZKP/08. i općeprihvaćenoj sudskoj praksi odredbe čl.497-508. ovoga zakona na odgovarajući način će se primjenjivati i u postupcima povodom zahtjeva za obnovu kaznenog postupka podnesenim po odredbama Zakona o kaznenom postupku iz 1997. godine. Stoga je doista, prije svega, pravno neprihvatljiva i nerazumljiva žalbena teza osuđenika kojom se zalaže za primjenu mješavine starog i novog ZKP. Suštinski, žalitelj nije zadovoljan zaključkom prvostupanjskog suda da osuđenikov zahtjev za obnovu kaznenog postupka nije podnesen pravovremeno.

Iz navedenih razloga nije ostvarena istaknuta bitna povreda odredaba kaznenog postupka, a ispitujući pobijano rješenje u skladu s odredbom čl.494.st.4. ZKP/08. utvrđeno je da sud prvog stupnja nije počinio ni druge povrede na koje drugostupanjski sud pazi po službenoj dužnosti.

Nadalje, nije u pravu osuđenik s tvrdnjama da je činjenično stanje pogrešno i nepotpuno utvrđeno, te da je na njegovu štetu povrijeđen kazneni zakon.

Osporavajući pravilnost pobijanog prvostupanjskog rješenja žalitelj pogrešno tvrdi da je u konkretnom slučaju posljednji dan za podnošenje zahtjeva za obnovu postupka bio 11. studenoga 2012. godine.

Međutim, pravilno je prvostupanjski sud utvrdio da je presuda Europskog suda za ljudska prava u konkretnom slučaju postala pravomoćna 10. listopada 2012. godine, tako da rok od 30 dana (čl.502.st.3. ZKP/08.) za podnošenje zahtjeva za obnovu postupka istječe 9. studenoga 2012. godine, pa kako je osuđenik zahtjev za obnovu postupka podnio 12. studenoga 2012. godine taj zahtjev je podnesen nepravovremeno. Kako se radi o prekluzivnom roku pravilno je prvostupanjski sud osuđenikov zahtjev za obnovu postupka odbacio, temeljem čl.506.st.1. i čl.502.st.3. ZKP/08.«

III. OCJENA USTAVNOG SUDA

11. Ustavni sud u ovom je ustavnosudskom postupku ispitao podnositeljeve prigovore razvrstavajući ih prema navodnim povredama Ustava i Konvencije na koje se podnositelj pozvao u ustavnoj tužbi.

12. Što se tiče tvrdnji podnositelja da su članak 29. Ustava i članak 6. Konvencije primjenjivi na ovaj slučaj, Ustavni sud u pogledu razloga njihove neprimjenjivosti upućuje na točke 13.-15. obrazloženja svoje odluke i rješenja broj: U-III-334/2013 od 30. siječnja 2014.

13. Zbog navedenog je na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno kao u izreci rješenja.

14. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv osporenih sudskih rješenja smatrajući povrijeđenim i ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava koji glasi:

»Članak 14.

(...)

Svi su pred zakonom jednaki.«

15. Ustavna tužba nije redovni ili izvanredni pravni lijek u sustavu domaćih pravnih lijekova. Ona je posebno ustavnopravno sredstvo zaštite ustavnih prava u pojedinačnim slučajevima. Stoga nije dostatno pozvati se u ustavnoj tužbi na povrede koje su rezultat navodnih nezakonitosti što ih je počinilo nadležno tijelo ili sud u sudskom postupku. Protiv takvih nezakonitosti pravnu zaštitu pružaju redovni i specijalizirani sudovi u postupcima ustrojenim u više stupnjeva sudske zaštite. One iznimno mogu biti i predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom, ali samo ako i u mjeri u kojoj mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom.

U ustavnoj tužbi također nije dostatno ponoviti razloge koji su već istaknuti u žalbenim ili revizijskim postupcima pred sudom niti je dostatno samo navesti ustavna prava koja se smatraju povrijeđenima. Ustavna tužba mora sadržavati konkretne i obrazložene razloge eventualne povrede određenog ustavnog prava.

Konačno, kad je riječ o ustavnom jamstvu jednakosti pred zakonom, vlastiti slučaj valja dovesti, kad god je to moguće, u vezu s ostalim sličnim slučajevima i obrazložiti u čemu je on ustavnopravno specifičan da bi morao biti ispitan pred Ustavnim sudom.

16. S obzirom da podnositelj u ustavnoj tužbi nije naveo razloge, a nije podnio ni dokaze na temelju kojih bi Ustavni sud mogao razmotriti prigovor o povredi članka 14. stavka 2. Ustava, taj se njegov prigovor mora odbaciti kao nedopušten.

17. Stoga je na temelju članka 32. Ustavnog zakona riješeno kao izreci rješenja.

18. Podnositelj smatra da mu je osporenim rješenjima povrijeđeno i pravo na djelotvorno pravno sredstvo zajamčeno člankom 13. Konvencije. U ustavnoj tužbi u bitnome navodi:

»Pobijano rješenje po mišljenju obrane doneseno je uz apsolutno bitne povrede odredaba kaznenog postupka iz čl.468.st.3., u svezi s čl.574. ZKP-a, jer je primijenjen novelirani Zakon o kaznenom postupku (iz 2008. godine, sa izmjenama i dopunama 2011.godine), a trebao je biti primijenjen ZKP iz NN-110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06., budući da je predmetni kazneni postupak pokrenut, te su podneseni izvanredni pravni lijekovi prije stupanja na snagu noveliranog ZKP-a (čl.574. ZKP-a).

Odredba o obnovi postupka iz čl.574. traži primjenu novog ZKP-a na odgovarajući način, a što znači ne strože i ne nepovoljnije za okrivljenog od ZKP-a koji je važio ranije, jer se u kaznenom pravu nikada ne primjenjuje stroži zakon, već uvijek onaj koji je blaži i povoljniji za okr.

U tom smislu je u svojem zahtjevu za obnovu postupka 1-okr. tražio na odgovarajući način primjenu Novele ZKP-a, koja ne isključuje primjenu odredaba ZKP-a koji je bio na snazi kada je vođen kazneni postupak protiv okr., i za vrijeme kojeg se odlučivalo o njegovim pravnim lijekovima.

Iz navedenih razloga drugostupanjski sud u pobijanoj odluci primijenio procesno pravo koje se nije smjelo primijeniti, te je protivno odredbi iz čl.506.st.1. i čl.502.st.3. ZKP-a odbacio predmetni zahtjev, te je tako postupio po strožem i nepovoljnijem zakonu za okr., što ne stoji u ni jednom zakonu, i u protivnosti je sa opće prihvaćenim beneficijem da se na okr. uvijek primjenjuje blaži zakon.

Prvostupanjski sud je u pobijanoj odluci primijenio odredbe iz čl. 506. st. 1. i čl. 502. st. 3. ZKP-a/08., kako je to pobliže navedeno u dispozitivu, što je u suprotnosti s odredbom iz čl. 574. istog ZKP-a, pa je u svezi s tim ostvarena apsolutno bitna povreda postupka iz čl. 468. st. 3. Novele ZKP-a, a ostvarene su i apsolutno bitne povrede postupka iz čl. 368. st. 1. točka 11., i iz st. 3. istog članka ranijeg ZKP-a, o čemu se drugostupanjski sud ne izjašnjava.

Pobijano rješenje doneseno je u mješovitoj primjeni procesnog prava i uz bitne povrede kaznenog postupka iz čl. 468. st. 1., točka 11., te iz st. 3. istog članka, u svezi s čl. 90. st. 5. i 6. i čl. 506. st. 1. i čl.502.st.3. ZKP-a, jer je primijenjen novelirani Zakon o kaznenom postupku (iz 2008. godine, sa izmjenama i dopunama 2011. godine), a trebao je biti primijenjen ZKP iz NN-110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06., pošto je predmetni kazneni postupak pokrenut, te su podneseni izvanredni pravni lijekovi, prije stupanja na snagu noveliranog ZKP-a (čl.574. ZKP-a), pa je na taj način 1-okr. Gregačević Željko doveden u gori položaj, što je protivno zakonu dovelo do pobijanog prvostupanjskog i drugostupanjskog rješenja.

Ne može se govoriti o odgovarajućoj primjeni čl. 574. st. 3. Novele ZKP-a, kada se primjene strože odredba i kautele od onih iz ranijeg ZKP-a, odnosno rokovi koji u starom ZKP-u ne postoje.

Županijski sud u Osijeku nije bio dosljedan u pogledu procesnog režima u kojem treba vršiti obnovu postupka, jer iz rješenja tog suda broj KŽ-630/11.-2. od 28. listopada 2011. godine proizlazi da je u tom slučaju primijenio ZKP iz NN-110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.

(...)

Europska konvencija po presudi Europskog suda za zaštitu ljudskih prava u Strasbourgu br: 58331/09. od 10. 07. 2012. godine, povrijeđena je nesporno u vrijeme primjenjivanja ZKP-a iz NN-110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.

Stoga smatramo da se utvrđene povrede Konvencije ne odnose na režim i proceduru po Noveli ZKP-a, i da se ne može predmetnoj presudi po toj novoj proceduri, po kojoj nije suđeno, oduzeti važnost za ujednačavanje sudske prakse nacionalnih sudova s praksom Europskog suda, niti devalvirati poželjnu afirmaciju Europskog suda kao neospornog sudskog autoriteta.

(...)

Povrede Europske konvencije po presudi Europskog suda za zaštitu ljudskih prava u Strasbourgu br. 58331/09. od 10. 07. 2012. godine, nastale su nesporno u primjeni ZKP-a iz NN-110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06., pa smatramo da rok iz čl. 502. st. 3. ZKP-a koji je uveden tek u Zakonu o izmjenama i dopunama ZKP-a, NN-80/11. od 13. srpnja 2011. godine, nije predviđen da bude instrument za retrogradno anuliranje pravnih učinaka presuda Europskog suda za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, ili za demantiranje smisla i funkcije ovih presuda, čijem ostvarenju su namijenjene.«

Podnositelj predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih rješenja te vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

Također podnosi i prijedlog »za odgodu izvršenja kazne zatvora po pravomoćnoj presudi Općinskog suda u Osijeku broj K-754/06.-225 od 20. srpnja 2007. godine i Županijskog suda u Osijeku broj KŽ-937/07.-10. od 24. siječnja 2008. godine« te nadalje navodi:

»Zbog istih razloga koji su gore navedeni podnositelj ustavne tužbe Gregačević Željko moli i predlaže da Ustavni sud Republike Hrvatske u Zagrebu donese i rješenje po čl. 67. Ustavnog zakona o ustavnom sudu RH da se odgodi izvršenje tuzemne i međunarodne tjeralice u odnosu na 1-okr. Gregačević Željka, koje su izdane od strane nadležnih organa na temelju presuda Općinskog suda u Osijeku broj K-754/06.-225 od 20. srpnja 2007. godine i Županijskog suda u Osijeku broj KŽ-937/07.-10. od 24. siječnja 2008. godine.

U Njemačkoj je Gregačević Željko pušten na slobodu iz ekstradicijskog pritvora odmah na osnovu presude Europskog suda za zaštitu ljudskih prava, o čemu je svojeg branitelja ovdje na domovinskom području osobno obavijestio telefonom po izlasku na slobodu.«

19. Članak 13. Konvencije glasi:

»Članak 13.

PRAVO NA DJELOTVORAN PRAVNI LIJEK

Svatko čija su prava i slobode koje su priznate u ovoj Konvenciji povrijeđene ima pravo na djelotvorna pravna sredstva pred domaćim državnim tijelom čak i u slučaju kad su povredu počinile osobe koje su djelovale u službenom svojstvu.«

Ustavni sud primjećuje da je podnositelj poslije presude ESLJP-a Gregačević protiv Hrvatske (2012.) imao osigurano pravo na domaće pravno sredstvo. Podnositelj je, naime, imao pravo pokrenuti postupak u kojem se odlučivalo o njegovu zahtjevu za izmjenu domaće kaznene presude. Protiv prvostupanjskog rješenja nadležnog suda imao je pravo žalbe drugostupanjskom sudu. Konačno, osigurano mu je i pravo na podnošenje ustavne tužbe Ustavnom sudu.

Drugo je pitanje, međutim, je li to dostupno pravno sredstvo (zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude) bilo djelotvorno u podnositeljevu slučaju. Podnositelj tvrdi da nije.

20. Pri ispitivanju osnovanosti te podnositeljeve tvrdnje Ustavni sud smatra relevantnom svoju odluku i rješenje broj: U-III-334/2013 (v. točku 12. obrazloženja ove odluke i rješenja) s obzirom da su činjenice i okolnosti u predmetu u kojem je donesena ta odluka i rješenje te činjenice i okolnosti u ovom predmetu u bitnom analogne s aspekta ispitivanja djelotvornosti zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude u podnositeljevom slučaju. Naime, razlikovni momenti koji se pojavljuju pri usporedbi ta dva predmeta se u bitnome svode na: činjenicu da se u ovom predmetu ESLJP nije pozivao (a nije se s obzirom na kontekst ni imao priliku pozvati) na pitanje izmjene domaće kaznene presude te činjenicu da je u ovom predmetu članak 502. ZKP/08 izmijenjen (člankom 44. ZID-a ZKP/11) prije donošenja presude ESLJP-a u predmetu Gregačević protiv Hrvatske (10. srpnja 2012.).

Ustavni sud ocjenjuje da je, usprkos navedenim razlikovnim momentima, u ovom predmetu, mutatis mutandis, primjenjiva argumentacija koju je iznio u točkama 20-33. obrazloženja odluke i rješenja broj: U-III-334/2013. Ustavni sud stoga utvrđuje da ni u ovom predmetu nadležni domaći sudovi nisu podrobno obrazložili razloge zbog kojih smatraju da je stupanje na snagu članka 44. ZID-a ZKP/11 »aktiviralo« prijelazni članak 574. ZKP/08 i dovelo do nužnosti primjene članka 44. ZID-a ZKP/11 (članka 502. stavka 3. ZKP-a) na podnositeljev slučaj, a što činjenice i okolnosti tog slučaja, po ocjeni Ustavnog suda, neizostavno zahtijevaju.

Što se tiče činjenice da dan konačnosti presude ESLJP-a koju donosi sedmeročlano vijeće nije unaprijed odredljiv jer ovisi o ostvarenju pretpostavki koje su određene u članku 44. Konvencije, Ustavni sud vezano uz specifične okolnosti ovog predmeta primjećuje da je iz osporenog prvostupanjskog rješenja razvidno na koji način je Općinski sud u Osijeku zaključio da je presuda ESLJP-a u predmetu Gregačević protiv Hrvatske od 10. srpnja 2012. postala konačna 10. listopada 2012. Međutim, ni iz tog rješenja ni iz osporenog drugostupanjskog rješenja nije vidljivo ni kada ni na koji je način podnositelj (ili njegov punomoćnik) bio obaviješten o danu u kojem je nastupila konačnost presude ESLJP-a u kojoj je on bio stranka.

Budući da su sudovi zauzeli stajalište kako se u postupku izvršenja presude ESLJP-a Gregačević protiv Hrvatske (2012.) primjenjuje članak 44. ZID-a ZKP/11 (članak 502. stavak 3. ZKP-a), sve okolnosti vezane uz dan nastupa konačnosti te presude, uključujući i vrijeme i način na koji je o tome saznao ili je o tome bio obaviješten podnositelj odnosno njegov punomoćnik, Ustavni sud smatra ustavnopravno relevantnima s aspekta zaštite konvencijskog prava podnositelja na djelotvorno domaće pravno sredstvo.

Budući da je za određivanje nastupa konačnosti presude ESLJP-a koju donosi sedmeročlano sudsko vijeće potrebno poznavanje pravila konvencijskog prava, a nužna je i puna upućenost u sve činjenice vezane uz ostvarenje pretpostavki propisanih člankom 44. Konvencije, sudovi su u provedenom postupku bili dužni utvrditi i vrijeme i način na koji su podnositelj i/ili njegov punomoćnik saznali za nastup konačnosti presude ESLJP-a. Iz obrazloženja osporenih rješenja te činjenice nisu vidljive.

Zbog navedenih razloga Ustavni sud nije uvjeren da se, u okolnostima konkretnog slučaja, zahtjev za izmjenu domaće kaznene presude sa stajališta podnositelja može ocijeniti djelotvornim domaćim pravnim sredstvom u smislu članka 13. Konvencije. Unatoč tome što nema razloga sumnjati u njegovu načelnu djelotvornost, Ustavni sud ocjenjuje da je u podnositeljevu slučaju to pravno sredstvo »podbacilo«.

21. Stoga je na temelju članka 76. stavka 1. Ustavnog zakona odlučeno kao u izreci odluke.

Nadležni prvostupanjski sud dužan je u ponovljenom postupku ponovo ispitati pravodobnost podnositeljeva zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude od 12. studenoga 2012., uvažavajući stajališta izražena u točki 20. obrazloženja ove odluke i rješenja te načelna pravna stajališta izražena u odluci i rješenju broj: U-III-334/2013.

Ova se odluka Ustavnog suda ni na koji način ne odnosi i ne utječe na odluku nadležnog suda o zahtjevu za obnovu postupka koju bi sud donio utvrdi li u ponovljenom postupku da je zahtjev pravodoban.

22. Što se tiče podnositeljevog navoda da mu je osporenim rješenjima povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 1. Konvencije, Ustavni sud podsjeća na stajalište ESLJP-a o nesamostalnosti povrede te konvencijske odredbe, izraženo, primjerice, u predmetu Irska protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, plenarna sjednica, 18. siječnja 1978., zahtjev br. 5310/71, § 238.):

»238. ... Članak 1. izrađen je u odnosu prema odredbama sadržanim u odjeljku I. i stoga se primjenjuje samo zajedno s njima; povreda članka 1. ... slijedi automatski iz povrede tih odredaba, ali tim odredbama ništa ne dodaje; stoga, kad je Sud našao takvu povredu, nikada nije smatrao da je povrijeđen članak 1. ...«

23. Budući da je ocijenio da je podnositelju povrijeđeno pravo na djelotvorno domaće pravno sredstvo u smislu članka 13. Konvencije, Ustavni sud u specifičnim okolnostima konkretnog slučaja ne smatra potrebnim razmatrati je li došlo i do povrede zabrane zloupotrebe prava iz Konvencije zajamčene člankom 17. Konvencije.

24. Uslijed donesene odluke i rješenja o ustavnoj tužbi, Ustavni sud nije razmatrao podnositeljeve prijedloge navedene in fine točke 18. obrazloženja ove odluke i rješenja.

25. Objava ove odluke i rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2306/2013

Zagreb, 18. veljače 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 29/2014-507