### NN 40/2015 (10.4.2015.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1998/2012 od 19. ožujka 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

836

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Ivica Pleteš iz Kastva, na sjednici održanoj 19. ožujka 2015. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je 27. ožujka 2012. Ivica Pleteš iz Kastva.

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Rijeci broj: Gž-5745/2011-2 od 11. siječnja 2012. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda), kojom je odbijena podnositeljeva (tuženikova) žalba i potvrđena presuda Općinskog suda u Rijeci broj: P-791/2011 od 4. svibnja 2011. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

Prvostupanjskom presudom naloženo je podnositelju da isplati tužitelju 402,08 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da mu je osporenom presudom povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Podnositelj je podnio žalbu protiv prvostupanjske presude kojom mu je naloženo isplatiti 402,08 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama kao novčanu naknadu za odvoz komunalnog otpada. Podnositelj je u žalbi, među ostalim, naveo:

»U prvom redu tuženik posebno ističe da ga niti malo nije iznenadila ovakova smiješna presuda još smješnijeg suca koji nema niti elementarno poznavanje odredaba određenih ZOO-a, a to stoga što za svoje donijete odluke pa i ovakve blesave nikome ne odgovara za ništa.

Zašto ne odgovara nikome za ništa, pa zato što je na platnom spisku ZLOČINAČKE ORGANIZACIJE...

(...)

... a tvrdnja sutkinje da je irelevantno da li je tuženik koristio i u kolikoj mjeri način zbrinjavanja kućnog otpada te da je dužan podmiriti utuženi novčani iznos neka objesi mačku o rep, jer ovo je presuda organizacije čiji je temelj ZLOČINAČKI PODUHVAT i kao takovu tuženik ju u cijelosti ne priznaje.«

Podnositeljeva je žalba odbijena drugostupanjskom presudom koju je donijela sutkinja (pojedinac) Helena Vlahov Kozomara.

3. Ostale bitne činjenice i okolnosti slučaja razvidne su iz obrazloženja rješenja Općinskog suda u Rijeci broj: K-1122/07 od 19. siječnja 2010. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje) i rješenja Županijskog suda u Rijeci broj: Kž-105/10 od 17. veljače 2010. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje), donesenih povodom podnositeljevog neuspješnog pokušaja pokretanja kaznenog postupka protiv sutkinje Helene Vlahov Kozomara. Prvostupanjskim je rješenjem odbačen podnositeljev optužni prijedlog protiv navedene sutkinje, a drugostupanjskim je rješenjem odbijena podnositeljeva žalba protiv prvostupanjskog rješenja.

3.1. U obrazloženju prvostupanjskog rješenja je navedeno:

»U dispozitivu ovoga rješenja oštećenik kao tužitelj Ivica Pleteš iz Kastva, podnio je optužni prijedlog protiv sutkinje Helene Vlahov-Kozomara zbog učina kaznenih djela zlouporabe položaja i ovlasti iz čl. 337 st 1 i st 2, i nesavjesnog rada u službi iz čl. 339 Kaznenog zakona. Naime, isti navodi da je Helena Vlahov-Kozomara, kao bivša sutkinja Općinskog suda u Rijeci, u predmetu P-1547/02 donijela presudu protiv njega, pri čemu je postupala nesavjesno, propuštajući izvesti predložene dokaze i utvrditi činjenice čime mu je prouzročila štetu.

U svojstvu oštećenika, Ivica Pleteš, je podnio nadležnom Općinskom državnom odvjetništvu u Rijeci kaznenu prijavu, koju je Općinsko državno odvjetništvo u Rijeci, rješenjem posl.br. K-DO-963/03 od 07. srpnja 2005.g., odbacilo, navodeći da je postupanje prijavljene sutkinje u predmetu Općinskog suda u Rijeci P-1547/02, povodom žalbe podnositelja bilo podvrgnuto kontroli Županijskog suda u Rijeci, koji je njezinu presudu potvrdio. Shodno tome, nisu utvrđene nikakve okolnosti iz kojih bi proizlazilo da je sutkinja Helena Vlahov-Kozomara postupala na način kojim bi ostvarila biće kaznenih dijela zlouporabe položaja i ovlasti, i nesavjesnog rada u službi.

Budući da postupovni imunitet, kao razlog koji isključuje kazneni progon ima za posljedicu da se postupak ne može pokrenuti niti teći, dok imunitet traje u području u kojem isti važi, oštećenik, je podnio zahtjev Državnom sudbenom vijeću za davanje odobrenja za pokretanje kaznenog postupka protiv sutkinje Županijskog suda u Rijeci, Helene Vlahov-Kozomara, zbog prethodno navedenih kaznenih dijela.

Postupajući po podnesenom zahtjevu, Državno sudbeno vijeće je ocijenilo, da je Općinsko državno odvjetništvo u Rijeci pravilno ocijenilo kako u postupanju prijavljene sutkinje nema obilježja prijavljenih kaznenih dijela, te da se radi o subjektivnom nezadovoljstvu podnositelja donesenim sudskim odlukama te je shodno tome, odbilo zahtjev podnositelja za davanjem odobrenja za pokretanje kaznenog postupka protiv sutkinje Helene Vlahov-Kozomara, u smislu odredbe čl. 8 st. 3 Zakona o sudovima.

Naime, u smislu odredbe čl. 163 st 2, kada je za kazneni progon potrebno odobrenje nadležnog državnog tijela, ovlašteni tužitelj ne može zahtijevati provođenje istrage niti podignuti optužnicu, optužni prijedlog ili privatnu tužbu ako ne podnese dokaz da je odobrenje dano.

Stoga je u smislu čl. 437 st. 1 vezano za čl. 201 st.1 toč. 3 Zakona o kaznenom postupku valjalo odbaciti optužni prijedlog oštećenika, a iz razloga jer nema odobrenja nadležnog državnog tijela koja okolnost isključuje kazneni progon.«

3.2. U obrazloženju drugostupanjskog rješenja je u bitnome navedeno:

»Žalitelj u žalbi navodi da rješenje pobija iz svih žalbenih osnova, ali nijedan od žalbenih razloga konkretno ne obrazlaže, već općenito iznosi svoje nezadovoljstvo sa stanjem u radu suda, Općinskog državnog odvjetništva i odlukom Državnog sudbenog vijeća.

Ovakvim navodima žalbe ne dovodi se u pitanje pravilnost pobijanog rješenja. Naime, prvostupanjski sud je u obrazloženju pobijanog rješenja dao jasne i valjane razloge koje u cijelosti prihvaća i ovaj sud.

Odredbom čl. 163. st. 2. ZKP-a, propisano je da u slučaju kada je za kazneni progon potrebno odobrenje nadležnog državnog tijela, ovlašteni tužitelj ne može, između ostalog, podnijeti optužni prijedlog, ako ne podnese dokaz da je odobrenje dano.

Oštećenik kao tužitelj podnio je optužni prijedlog protiv sutkinje Helene Vlahov – Kozomara, a odredbom čl. 121. Ustava Republike Hrvatske, te čl. 8. st. 2. i 3, Zakona o sudovima, propisano je da suci imaju imunitet i da se kazneni postupak protiv njih ne može pokrenuti bez odobrenja Državnog sudbenog vijeća.

Iz spisa proizlazi da je Državno sudbeno vijeće odbilo zahtjev podnositelja za davanjem odobrenja za pokretanje kaznenog postupka protiv sutkinje Helene Vlahov – Kozomara, pa je prvostupanjski sud pravilno primjenjujući odredbu čl. 435. st. 1. u svezi čl. 437. st. 1. i čl. 201. st. 1. toč. 3. ZKP-a, odbacio optužni prijedlog oštećenika kao tužitelja.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

4. Podnositelj u ustavnoj tužbi u bitnome ističe da mu je sudila sutkinja protiv koje je vodio »kazneni postupak kao oštećenik a koji kazneni postupak je u tijeku« pa je osporena presuda pristrana. Također je naveo da se ta sutkinja »inati i kapricira... kada ne poštuje odredbe ZOO-a (čl. 360., 371., 378., 379.)«.

Podnositelj završno predlaže da Ustavni sud ukine osporenu presudu.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Polazeći od obrazloženja ustavne tužbe, Ustavni sud je istu razmatrao s aspekta eventualne povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji u relevantnome dijelu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama...

(...)«

6. S obzirom da podnositelj upućuje na pristranost drugostupanjske sutkinje kao razlog povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud napominje da uobičajena formulacija o nepristranosti, koju Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu iznosi u svojim presudama i odlukama, sadržana u predmetu Parlov-Tkalčić protiv Hrvatske (presuda, 22. prosinca 2009., zahtjev br. 24810/06), glasi:

»2. Ocjena Suda

78. Sud ponavlja da se, prema njegovoj ustaljenoj sudskoj praksi, postojanje nepristranosti u smislu članka 6. stavka 1. mora utvrditi primjenom subjektivnog testa, pri čemu se mora uzeti u obzir osobno uvjerenje i ponašanje konkretnog suca, to jest je li sudac imao neke osobne predrasude ili pristranosti u tom predmetu, a isto tako i primjenom objektivnog testa, to jest tako da se utvrdi je li sam sud, uzimajući u obzir između ostalih aspekata i njegov sastav, pružio dovoljno jamstava kako bi se isključila svaka objektivna sumnja u pogledu njegove nepristranosti (vidjeti, inter alia, Fey protiv Austrije, 24. veljače 1993., § 27., 28. i 30..., te Wettstein protiv Švicarske, br. 33958/96, § 42., ESLJP 2000-XII).

79. U pogledu subjektivnog testa, osobna nepristranost suca mora se pretpostaviti dok se ne dokaže suprotno (vidjeti Wettstein, … § 43.).

80. U pogledu objektivnog testa, potrebno je utvrditi postoje li činjenice koje se mogu potvrditi (ascertainable facts), a koje mogu pobuditi sumnju u nepristranost suca koji odlučuje u predmetu. To podrazumijeva da kad se odlučuje o tome postoji li u određenom predmetu opravdani razlog za bojazan da sud nije nepristran, stajalište same osobe jest važno, ali nije odlučno. Odlučno je može li se ta bojazan smatrati objektivno opravdanom (vidjeti Wettstein,… § 44., te Ferrantelli i Santangelo protiv Italije, 7. Kolovoza 1996., § 58.)«.

7. Primjenjujući navedena načelna stajališta na konkretni slučaj, Ustavni sud prvo utvrđuje da je netočna podnositeljeva tvrdnja da mu je sudila sutkinja protiv koje je vodio »kazneni postupak kao oštećenik a koji kazneni postupak je u tijeku«. Podnositelj nije vodio takav postupak te isti, suprotno njegovim tvrdnjama, nikada nije bio u tijeku. Podnositelj je, naime, neuspješno pokušao voditi takav kazneni postupak u svojstvu oštećenika kao tužitelja, ali je njegov optužni prijedlog odbačen prvostupanjskim rješenjem jer nije imao potrebno odobrenje Državnog sudbenog vijeća. Prvostupanjsko je rješenje postalo pravomoćno 17. veljače 2010., danom donošenja drugostupanjskog rješenja kojim je odbijena podnositeljeva žalba protiv prvostupanjskog rješenja. Dakle, u trenutku odlučivanja predmetne sutkinje o podnositeljevoj žalbi već je gotovo prije pune dvije godine bilo pravomoćno riješeno da podnositelj protiv nje ne može voditi kazneni postupak, a u trenutku podnošenja ustavne tužbe prošlo je preko dvije godine.

Ustavni sud nadalje napominje da je podnositelj optužni prijedlog protiv predmetne sutkinje podnio zbog navodnog počinjenja kaznenih djela zlouporabe položaja i ovlasti te nesavjesnog rada u službi jer je »kao bivša sutkinja Općinskog suda u Rijeci, u predmetu P-1547/02 donijela presudu protiv njega, pri čemu je postupala nesavjesno, propuštajući izvesti predložene dokaze i utvrditi činjenice čime mu je prouzročila štetu«. Odbacujući podnositeljevu kaznenu prijavu nadležno je državno odvjetništvo navelo »da je postupanje prijavljene sutkinje u predmetu Općinskog suda u Rijeci P-1547/02, povodom žalbe podnositelja bilo podvrgnuto kontroli Županijskog suda u Rijeci, koji je njezinu presudu potvrdio« te da stoga »nisu utvrđene nikakve okolnosti iz kojih bi proizlazilo da je sutkinja Helena Vlahov-Kozomara postupala na način kojim bi ostvarila biće kaznenih dijela zlouporabe položaja i ovlasti, i nesavjesnog rada u službi«. Iz toga proizlazi da je bila riječ, kao što je kasnije ocijenilo Državno sudbeno vijeće, »o subjektivnom nezadovoljstvu podnositelja donesenim sudskim odlukama«.

Ustavni sud ističe da, pored postojanja i poštovanja pravila o izuzeću sudaca, standardi nepristranosti suda u demokratskom društvu zahtijevaju i da sudovi uživaju povjerenje javnosti. U svakom pojedinom predmetu treba odlučiti je li odnos o kojem je riječ takve prirode i stupnja da upućuje na nedostatak subjektivne ili objektivne nepristranosti suda. Ustavni sud u tom kontekstu ponavlja da kada se odlučuje o tome postoji li u određenom predmetu opravdani razlog za bojazan da sud nije nepristran, stajalište same osobe jest važno, ali nije odlučno nego je odlučno može li se ta bojazan smatrati objektivno opravdanom.

Polazeći od prethodno navedenoga, ključno je pitanje na koje Ustavni sud u ovom predmetu treba odgovoriti: je li činjenica da je podnositelj pokušao protiv predmetne sutkinje pokrenuti kazneni postupak takve prirode i stupnja da upućuje na nedostatak nepristranosti suda?

Ustavni sud ocjenjuje da bi potvrdan odgovor na to pitanje u osobitim okolnostima konkretnog slučaja predstavljao preširoko tumačenje pojma nepristranosti suda. Naime, podnositelj je neuspješno pokušao pokrenuti kazneni postupak protiv predmetne sutkinje jer je u jednom prethodnom predmetu, po njegovoj ocjeni, donijela »presudu protiv njega, pri čemu je postupala nesavjesno, propuštajući izvesti predložene dokaze i utvrditi činjenice«. U stručnim je krugovima notorna činjenica da se mnogi zahtjevi za izuzeće temelje na takvim i sličnim navodima (koji pokazuju subjektivno nezadovoljstvo nekim sucem) te da se takvi zahtjevi za izuzeće odbijaju. Činjenica da su o ovom predmetu takvi navodi zaogrnuti u neuspjeli optužni prijedlog ne mijenja ništa na stvari. U suprotnom bi svatko tko je neuspjelo podnio zahtjev za izuzeće sa sadržajem poput onoga u podnositeljevom optužnom prijedlogu mogao s uspjehom tvrditi da dotični sudac više nije nepristran zbog samog podnošenja zahtjeva za njegovo izuzeće pa bi u konačnici uvijek posredno uspio sa svojim zahtjevom za izuzeće. Neupitno je da je takva razina očigledno neosnovanoga »ataka« na suce, čak i kada se pokušava ostvariti neuspješnim pokušajem vođenja kaznenog postupka protiv njih, nešto s čime se oni načelno mogu i moraju nositi pri svom daljnjem profesionalnom postupanju pa stoga sama po sebi ne može okrnjiti njihovu nepristranost, a podnositelj nije ponudio dokaze iz kojih bi proizlazilo da je u konkretnom slučaju drugačije. Osim toga, suprotno bi tumačenje kao krajnju posljedicu imalo mogućnost da podnositelj samim podnošenjem očigledno neutemeljenih optužnih prijedloga isključuje od suđenja sve one suce za koje ne želi da sude u njegovim predmetima, pa čak i sve suce uopće.

Stoga prema ocjeni Ustavnog suda podnositelju u konkretnom slučaju nije povrijeđeno pravo na nepristranog suca kao sastavnicu ustavnog prava na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

8. Kao što je već navedeno, standardi nepristranosti suda u demokratskom društvu zahtijevaju i da sudovi uživaju povjerenje javnosti. To se odnosi i na Ustavni sud. U tom smislu Ustavni sud, povrh navedenoga, primjećuje da je podnositelj u predmetnoj žalbi, uz nezadovoljstvo radom prvostupanjskog suda u cijelosti, iznio i niz teških uvreda i kleveta na račun prvostupanjskog suda i svih njegovih sudaca (vidi točku 2. obrazloženja ove odluke). Ustavni je sud ovom prilikom, usprkos tome, izuzetno ipak uzeo u razmatranje podnositeljevu ustavnu tužbu.

9. Slijedom iznesenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02.), odlučeno je kao u izreci.

10. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1998/2012

Zagreb, 19. ožujka 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

dr. sc. Snježana Bagić, v. r.