## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-740/2002 od 13. prosinca 2002.

### NN 9/2003 (17.1.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-740/2002 od 13. prosinca 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

116

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlu­čivanje o ustavnim tužbama,
u sastavu Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući
u postupku povodom ustavne tužbe B. B. iz Z., koju zastupa T. B. G., odvjetnica
iz Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 13. prosinca 2002. godine, jednoglasno
je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.Općinski
sud u Z. dužan je donijeti presudu u predmetu koji se vodi pred tim sudom pod
brojem: Pr-1006/92 u najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od šest (6) mjeseci,
računajući od prvog idućeg dana nakon objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

III.Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Us­tav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 - pročišćeni tekst), podnositeljici
ustavne tužbe, B. B., Č. 29, Z., određuje se primjerena naknada zbog povrede
ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst, 55/01 – ispravak) u iznosu od 8.000,00
kuna.

IV.Naknada
iz točke III. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog proračuna u roku
od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositeljice za njezinu isplatu.

V.Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.Podnositeljica
ustavne tužbe, temeljem odredbe članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narod­ne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, nastavno:
Ustavni zakon), podnijela je 8. travnja 2002. godine ustavnu tužbu protiv Općinskog
suda u Z. »zbog nedonošenja akta – sudske odluke u razumnom roku«.

2.U ustavnoj tužbi ističe da je tužbom od 15.
travnja 1992. godine pred Općinskom sudom u Z., pokrenula parnični postupak pod
brojem Pr-1006/1992, a koji postupak do dana podnošenja tužbe Ustavnom sudu
nije okončan, premda je riječ o radnom sporu za koje sporove je posebnim
zakonom propisana hitnost u postupanju.

Slijedom navedenog, smatra da su, obzirom na okolnost
da o njezinim pravima i obvezama sud nije odlučio u razumnom roku, ispunjene
pretpostavke iz odredbe članka 63. Ustavnog zakona te da joj je uslijed
navedenog povrijeđeno ustavno pravo iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske.

Također, napominje da je predmetni postupak pokrenula
iz razloga jer je tražila poništenje odluka kojima joj je prestao radni odnos u
Osnovnoj školi »J.«, a uslijed koje odluke četiri godine nije radila, da bi se
potom zaposlila i radila u više različitih škola, ali samo nekoliko sati
dnevno. Napominje da je u međuvremenu umirovljena (zbog starosti) te da joj je
stoga uslijed dugotrajnosti postupka i onemogućeno vraćanje na posao.

Navedenu dugotrajnost postupka, kao i činjenicu da je
otišla u mirovinu, prema podnositeljičinu mišljenju, treba uzeti u obzir
prilikom donošenja odluke u smislu odredbe članka 63. stavka 2. u svezi sa
stavkom 3. istog članka Ustavnog zakona, odnosno prilikom utvrđivanja visine
pravične naknade.

ČINJENICE
VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3.Ustavni
sud je u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, primjenom članka 63. Ustavnog
zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje su pravno relevantne za odlučivanje o
povredi ustavnog prava podnositeljice, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava
Republike Hrvatske:

– dana 14. travnja 1992. godine podnositeljica je
podnijela tužbu Općinskom sudu u Z. protiv Osnovne škole »J.« radi poništenja
odluke tužene, broj: 05-ŠO-30/2-1992 od 19. ožujka 1992. godine, kojom odlukom
je podnositeljici izrečena disciplinska mjera prestanka radnog odnosa,

– prvo
ročište održano je 1. lipnja 1992. godine, a drugo 23. rujna 1992. godine,

– na ročištu
održanom 23. rujna 1992. godine rješenjem Suda ostavljen je tužiteljici
(podnositeljici ustavne tužbe) rok od 30 dana da specificira tužbeni zahtjev te
je određeno da će se sljedeća rasprava zakazati pisanim putem,

– dana
23. listopada 1992. godine podnositeljica dostavlja sudu podnesak, nazvan tužbeni
zahtjev, koji je bio nepodoban za raspravljanje te je rješenjem suda od 14.
prosinca 1992. godine vraćen podnositeljici da ga ispravi u roku od 8 dana, uz
upozorenje da će u suprotnom biti odbačen, primjenom odredbe članka 109.
stavaka 2 – 4. Zakona o parničnom postupku,

–
podnositeljica je navedeno rješenje primila 2. ožujka 1993. godine, a podnesak
kojim ispravlja tužbeni zahtjev dostavila je sudu 22. ožujka 1993. godine,

– na
sljedećem održanom ročištu 2. studenoga 1993. godine nije bila nazočna tužiteljica
(podnositeljica ustavne tužbe) te je utvrđeno da je dostava poziva tužiteljici
pokušana 5 puta i da je svaki put vraćana s naznakom »nije tražio«. Sljedeće ročište
zakazano je za dan 17. veljače 1994. godine,

– dana
16. veljače 1994. godine tužiteljica dostavlja sudu punomoć kojom opunomoćuje
odvjetnika za zastupanje,

– na ročištu
održanom 17. veljače 1994. godine nije bio nazočan tuženik, a punomoćnik tužiteljice
predložio je Sudu pribavljanje određenih podataka od tuženika te je, stoga, rješenjem
sljedeće ročište zakazano za dan 11. svibnja 1994. godine,

– na sljedećem
ročištu tuženik, kojem je dostava uredno iskazana, nije bio nazočan niti je
pridonio tražene podatke, dok se je punomoćnik tužiteljice obvezao
specificirati tužbeni zahtjev i staviti daljnje dokazne prijedloge te je
doneseno rješenje kojim se ročište odgađa s time da će se sljedeće zakazati
pisanim putem,

– nakon
toga Sud je od tuženika tražio dostavu određenih podataka u pet navrata
(dopisima od 13. svibnja 1994., 24. kolovoza 1994., 8. prosinca 1994., 26.
svibnja 1995. i 7. rujna 1995. godine), a koji su mu dostavljeni 25. rujna
1995. godine,

– podneskom tužiteljice od 15. siječnja 1996. godine,
punomoćnik je otkazao punomoć za zastupanje tužiteljice da bi nakon toga,
podneskom od 26. veljače 1997. godine, opozvao otkaz punomoći,

– nakon toga, sve do 18. svibnja 2000. godine, kada
je održana rasprava pred izmijenjenim vijećem, nije bilo nikakvih aktivnosti u
postupku od strane suda. Na tom ročištu utvrđeno je da spisu prileži
disciplinski spis koji je vođen protiv tužiteljice. Na ročištu je naloženo tuženiku
da jedan primjerak disciplinskog spisa dostavi punomoćniku tužiteljice, dok je
ponomoćnik tužite­ljice predložio saslušanje tužiteljice, kao svjedoka, te se
obvezao daljnje dokazne prijedloge dostaviti pisanim putem. Na istom ročištu
sud je donio rješenje kojim se rasprava odgađa s tim da će se sljedeća zakazati
pisanim putem po dostavi podneska puno­moć­nika tužiteljice,

– punomoćnik tužiteljice dostavio je traženi podnesak
sudu dana 29. svibnja 2000. godine te je sud zakazao ročište za 15. rujna 2000.
godine. Međutim, to je ročište odgođeno za 6. listopada 2000. godine, zbog izvođenja
radova na zgradi suda. Na to ročište nije, iako je uredno pozvan, pristupio
punomoćnik tužiteljice, a tužiteljica je pozvana da uskladi tužbeni zahtjev,

–
podneskom od 13. studenoga 2000. godine, tužiteljica traži od suda da naloži tuženiku
dostavu podataka o plaći tužiteljice, koju bi ostvarivala da je radila kod tuženika,
nakon čega će precizirati tužbeni zahtjev,

– 4.
prosinca 2000. godine, sud je zatražio od tuženika dostavu tih podataka u roku
od 15 dana, a što je tuženik učinio 18. prosinca 2000.,

– nakon
toga, dana 15. veljače 2001. godine, tužiteljica podneskom obavještava sud o
promjeni u osobi punomoćnika,

–
sljedeće ročište održano je 20. travnja 2001. godine, kada, zbog izmjene
raspravnog vijeća, glavna rasprava počinje iznova. Na toj raspravi ispitan je
jedan od predloženih svjedoka te je doneseno rješenje o provođenju daljnjih
dokaza na ročištu koje je zakazano za 18. rujna 2001. godine te su od stranaka
zatražena određena očitovanja,

– tužiteljica
(podnositeljica ustavne tužbe) na ročištu održa­nom 18. rujna 2001. godine
ostala je kod ranije predloženih dokaznih prijedloga i predložila neke nove.
Sud je raspravnim rješenjem ponovno pozvao stranke u postupku da postupe po
raspravnom rješenju od 20. travnja 2001. godine te pozvao tužiteljicu i tuženika
da se očituju na neke od dokaza, odnosno da dostave određene podatke. Istim rješenjem
sud se obvezao službenim putem zatražiti određene podatke potrebne za rješenje
predmeta spora, a što je i učinio svojim dopisima od 9. listopada 2001. godine
i 12. studenoga 2001. godine,

–
podneskom od 4. siječnja 2002. godine, tužiteljica (podnositeljica ustavne tužbe)
obavijestila je Sud da ne može dostaviti određene podatke, zatražene raspravnim
rješenjem od 20. travnja 2001. godine, te je predložila da ih sud zatraži službenim
putem te djelomično udovoljila traženju suda,

– nakon
što se je tuženik podneskom od 8. ožujka 2002. godine očitovao na navode iz
podneska tužiteljice od 4. siječnja 2002. godine, tužiteljica je podneskom od
9. travnja 2002. godine udovoljila jednom dijelu preostalog zahtjeva iz
raspravnog rješenja od 20. travnja 2001. godine te predložila zakazivanje novog
ročišta.

OČITOVANJE
OPĆINSKOG SUDA U Z.

4.Na
temelju članka 69. stavka 2. Ustavnog zakona, Ustavni sud zatražio je dana 8.
svibnja 2002. godine od Općinskog suda u Z. da se izjasni o navodima ustavne tužbe
u roku od 30 dana od dana primitka zahtjeva, što je učinjeno u ostavljenom
roku.

U očitovanju
od 23. svibnja 2002. godine, navodi se da je i iz ustavne tužbe vidljivo da
punomoćnica tužiteljice ne zna kakav je tužbeni zahtjev postavljen u postupku
te da je obzirom na tako postavljeni tužbeni zahtjev u tijeku cijelog parničnog
postupka bilo potrebno pribavljati određene podatke, kao i od tužiteljice tražiti
određena očitovanja, a koja ona nije dostavljala u ostav­ljenom roku. Također,
ističe da je sud, po obavijesti tužiteljice da ne može pribaviti određene
podatke, iste pribavljao službenim putem.

Ističe
da nije sporno kako je razuman rok za donošenje presude u takvoj vrsti predmeta
svakako kraći od 10 godina, ali da je u konkretnom slučaju na dužinu trajanja
postupka svakako utjecala tužiteljica.

PRAVO
VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

5.Odredbom
članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvat­ske (»Narodne novine«, pročišćeni
tekst, broj 41/01), propisano je:

»Svatko
ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom
roku odluči o njegovim pravima i obvezama (...).«.

Odredbom
članka 63. Ustavnog zakona propisano je:

»(1)
Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen
pravni put u slučaju kad o pravima i obvezama stranke (...) nije u razumnom
roku odlučio sud (...).

(2) U
odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja akta u razumnom roku iz
stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će nadležnom sudu odrediti rok za donošenje
akta kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i obvezama (...)
podnositelja. Rok za donošenje akta počinje teći idućeg dana od dana objave
odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U
odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će odrediti primjerenu naknadu
koja pripada podnositelju zbog povrede njegova ustavnog prava koju je sud učinio
kada o pravima i obvezama podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku.
Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

6.Povredu
ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku, Ustavni sud razmatra
u svjetlu osobitih okolnosti svakog pojedinog slučaja.

Razmatranjem
razloga ustavne tužbe podnositeljice i dostav­ljenog očitovanja Općinskog suda
u Z., Ustavni sud utvrdio je da su se u ovom slučaju ostvarile pretpostavke za
njegovo postupanje u smislu odredbe članka 63. Ustavnog zakona.

Svoju
odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim utvrđenjima:

6.1.DULJINA
SUDSKOG POSTUPKA

Prvostupanjski
parnični postupak započeo je 14. travnja 1992. godine, podnošenjem tužbe Općinskom
sudu u Z. Budući da je ustavna tužba podnesena dana 8. travnja 2002. godine, a
do tog dana sudski postupak u prvom stupnju nije bio okončan, Ustav­ni sud utvrđuje
da je do dana podnošenja ustavne tužbe prvostupanjski postupak pred Općinskim
sudom u Z. trajao ukupno devet (9) godina, jedanaest (11) mjeseci i dvadeset
pet (25) dana.

Ustavni sud napominje, međutim, da je Zakon o potvrđi­vanju
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i protokola broj: 1,
4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
(»Narodne novine« - Međunarodni ugovori, broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst i
8/99 – ispravak, u daljnjem tekstu: Zakon o potvrđivanju Konvencije) stupio na
snagu dana 5. studenoga 1997. godine.

Od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju
Konvencije, odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
Vijeća Europe (u daljnjem tekstu: Europska konvencija) čine, temeljem članka
134. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 56/90), dio unutarnjeg
pravnog poretka Repub­like Hrvatske. Dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvat­ske od tog dana čini i odredba članka 6. stavka 1. Europske konvencije
pod nazivom »Pravo na pošteno suđenje« koja, između ostaloga, propisuje:

»Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske
naravi (...) svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani
sud (...) u razumnom roku ispita njegov slučaj.«.

Sukladno navedenom, konvencijsko pravo na donošenje
sud­ske odluke u razumnom roku čini dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvatske od dana stupanja na snagu Zakona o potvr­đivanju Konvencije (5.
studenoga 1997.). S druge strane, pravo na donošenje sudske odluke u razumnom
roku utvrđeno je ustavnim pravom u Republici Hrvatskoj 9. studenoga 2000.
godine, izmjenama članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 113/00). Iz navedenih razloga ispitivanje razumnosti trajanja
sudskih postupaka prije 5. studenoga 1997. godine, u pravilu, ne bi moglo biti
predmetom ustavnosudskih pos­tupaka temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona
jer u dota­dašnjem pravnom poretku Republike Hrvatske takvo pravo nije
postojalo ni kao konvencijsko ni kao ustavno.

Ustavni sud je, u konkretnom slučaju, ocijenio da se
pravno relevantnim razdobljem s aspekta povrede prava na razumnu duljinu
trajanja sudskog postupka smatra razdoblje od 5. studenoga 1997. (to jest od
dana stupanja na snagu Zakona o potvr­đivanju Konvencije) do 14. travnja 2002.
godine (to jest do dana podnošenja ustavne tužbe podnositeljice), što ukupno
iznosi četiri (4) godine, četiri (4) mjeseca i dvadeset devet (29) dana.

6.2.POSTUPANJE
NADLEŽNOG SUDA

Ustavni sud utvrđuje da u razmatranom razdoblju Općinski
sud u Z. nije poduzimao odgovarajuće radnje u postupku. Naime, iz spisa
predmeta vidljivo je da su podaci, koje je sud tražio od tuženika, sudu
dostavljeni 25. svibnja 1995. godine, te da nakon opozivanja otkaza punomoći
podnositeljičina punomoćnika (dana 26. veljače 1997. godine) sud nije zakazivao
ročišta te je tako sljedeće ročište zakazano i održano tek 18. svibnja 2000.
godine.

Radi se, dakle, o razdoblju potpune neaktivnosti
nadležnog suda u parničnom postupku prvog stupnja u stvari građanske naravi.

6.3. POSTUPNJE
PODNOSITELJICE USTAVNE TUŽBE (TUŽITELJICE U SUDSKOM POSTUPKU)

Iz predmeta spisa razvidno je da je duljini postupka
dijelom pridonijela i podnositeljica ustavne tužbe. Podnositeljica je tije­kom
postupka mijenjala tužbeni zahtjev i nije dostavljala tražene podatke sudu o
ostavljenim rokovima.

6.4. SLOŽENOST
SUDSKOG PREDMETA

Ustavni sud ocjenuje da se u konkretnom slučaju radi
o složenoj sudskoj stvari, međutim da navedeno ne opravdava dugotrajnost
navedenog postupka, a obzirom na okolnosti da je riječ o radnom sporu za koje
postupke je zakonom propisana hitnost u postupanju. U konkretnom slučaju,
postupak je pokrenut 1992. godine i od tada se nalazi u postupku pred sudom
prvog stupnja te u njemu nije još donesena niti prvostupanjska odluka.

6.5.DRUGE
OKOLNOSTI OD UTJECAJA NA DULJINU SUDSKOG POSTUPKA

Ustavni sud nije našao drugih okolnosti koje su bile
od utjecaja na duljinu sudskog postupka.

7. Sukladno navedenom, Ustavni sud ocjenjuje da je
nerazumno dugim nepostupanjem Općinskog suda u Z. povrijeđeno ustavno pravo
podnositeljice da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom
roku odluči o njezinim pravima ili obvezama, koje je zajamčeno člankom 29.
stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

8.Imajući u vidu sve navedene činjenice i
okolnosti te posebno vrijeme potpune neaktivnosti suda prvog stupnja u
konkretnom sudskom predmetu, u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog
zakona, donesena je odluka kao pod točkama I. i II. izreke ove odluke.

9.Sukladno odredbi članka 63. stavka 3.
Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

Visinu naknade zbog povrede ustavnog prava na donošenje
sudske odluke u razumnom roku Ustavni sud u pravilu određuje za razmatrano,
pravno relevantno razdoblje, uz iznimnu moguć­nost uvažavanja nerazumno dugog
razdoblja potpune neaktivnosti suda i prije 5. studenoga 1997. godine, što
ovisi o osobitim okolnostima svakog pojedinog slučaja.

Pri utvrđivanju visine naknade, temeljem članka 63.
stavka 3. Ustavnog zakona, Ustavni sud uzima u obzir sve okolnosti slučaja, uz
istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i socijalnih prilika u Republici
Hrvatskoj.

Budući da je Ustavni sud ovlašten, temeljem članka
63. stav­ka 2. Ustavnog zakona, u svakom pojedinom slučaju odrediti i rok za
donošenje sudske odluke, na visinu naknade u konkretnom slučaju utjecala je i činjenica
da je Općinskom sudu u Z., temeljem točke II. izreke ove odluke, određen kratak
rok u kojem je taj sud dužan donijeti odluku u predmetu broj: Pr-1006/92, čime
se na najdjelotvorniji način ostvaruje i svrha samog sudskog postupka.

10.Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji
se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-740/2002

Zagreb, 13. prosinca 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 9/2003-116