## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-419/96 od 8. ožujka 2000.

### NN 30/2000 (17.3.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-419/96 od 8. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**624**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, Marijan Hranjski,
dr. iur., dr. sc. Petar Klarić, Jurica Malčić,
mr. sc. Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, dr. iur., dr. sc. Jasna
Omejec, Emilija Rajić, Vice Vukojević, dr. iur. i
Milan Vuković, dr. iur., u postupku povodom ustavne tužbe
Z. M. iz S., na sjednici održanoj dana 8. ožujka 2000.
godine donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se odluka Državnog sudbenog vijeća o imenovanju
sudaca Županijskog suda u S., broj: ID-31/1996. od 19. travnja
1996. godine, u dijelu u kojem se odnosi na podnositelja ustavne
tužbe.

III. Predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću
na ponovni postupak raspravljanja i glasovanja o kandidatu - podnositelju
ustavne tužbe i njegovu imenovanju za suca Županijskog
suda u S., na temelju liste kandidata ministra pravosuđa od
21. ožujka 1996. godine, klasa: 700-04/95-01/587, ur. broj:
514-05-01-96-4 i u okviru uvjeta propisanih oglasom Ministarstva
pravosuđa Republike Hrvatske objavljenim u »Narodnim
novinama«, broj 73/95.

Obrazloženje

Z. M. iz S. podnio je ustavnu tužbu u povodu u izreci navedene
odluke Državnog sudbenog vijeća.

Podnositelj smatra da je osporenom odlukom povrijeđena temeljna
odredba članka 3. Ustava Republike Hrvatske, ustavna prava
iz članaka 14., 18., 19., 26. i 44. Ustava te ustavna načela
iz članka 115. stavka 2. i 120. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske.

To su prava koja proizlaze iz ustavnog načela jednakosti
u članku 3. Ustava; pravo na jednakost pred zakonom iz
odredaba članka 14. Ustava, pravo na žalbu protiv
pojedinačnog akta donesenog u postupku prvog stupnja iz
članka 18. Ustava, prava koja proizlaze iz načela
da pojedinačni akti državne uprave i tijela koja imaju
javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu, te pravo na sudsku
kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti
i tijela koja imaju javne ovlasti iz članka 19. Ustava,
pravo na jednakost građana i stranaca pred sudovima i drugim
državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti iz članka
26. Ustava, pravo pod jednakim uvjetima sudjelovati u obavljanju
javnih poslova i biti primljen u javne službe iz članka
44. Ustava i prava koja proizlaze iz ustavnog načela samostalnosti
i neovisnosti sudbene vlasti u članku 115. stavku 2. Ustava,
te prava koja proizlaze iz načela stalnosti sudačke
dužnosti iz članka 120. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske.

Do povrede u ustavnoj tužbi navedenih ustavnih prava, smatra
podnositelj, došlo je zbog nepridržavanja zakonskih
kriterija za imenovanje sudaca, zatim odstupanja od pisanih mišljenja,
a da u raspravi, koja je prethodila samom glasovanju, nitko nije
izrazio sumnju u istinitost mišljenja niti istaknuo bilo
kakve prigovore u pogledu osobnih ili moralnih kvaliteta kandidata.
S druge strane, navodi podnositelj, prihvati li se stajalište
da odluka Državnog sudbenog vijeća može biti u
suprotnosti s onim što je sadržano u mišljenju
ili u raspravi, bez navođenja razloga za to, onda su povrijeđene
odredbe o pravu na žalbu, o utemeljenosti na zakonu i o sudskoj
kontroli zakonitosti pojedinačnih akata. Stajalište
je podnositelja ustavne tužbe da razlozi za neimenovanje
kandidata moraju postojati, da bi morali biti navedeni u samoj
odluci, ili barem u zapisniku koji mora biti dostupan kandidatima.
I dalje, navodi se u ustavnoj tužbi, time što se je
neobrazloženo suprotstavilo i što je ignoriralo mišljenje
predsjednika sudova koji su sudjelovali u postupku, Državno
sudbeno vijeće povrijedilo je načelo diobe vlasti
i neovisnosti sudbene vlasti.

Temeljem članka 55. stavaka 2. i 3. tada važećeg
Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 29/94) Ustavni je sud pribavio spis Državnog sudbenog
vijeća pod brojem: ID-31/96, kao i izjašnjenje Državnog
sudbenog vijeća povodom podnesene ustavne tužbe.

Državno sudbeno vijeće u svom izjašnjenju prije
svega ističe prigovor nedopuštenosti ustavne tužbe
radi nenadležnosti Ustavnog suda, a budući, kako navodi,
Državno sudbeno vijeće ne spada niti u sudsku niti
u upravnu vlast kao i nedopuštenost ustavne tužbe zbog
nepostojanja odluke o neimenovanju (odluka sadrži imena samo
imenovanih sudaca).

Glede navoda podnositelja u svezi s povredom ustavnih prava, u
odgovoru se navodi da se je na sjednici o podnositelju ustavne
tužbe raspravljalo kao o svakom prijavljenom kandidatu, nakon
čega se je pristupilo glasovanju, u kojem podnositelj nije
dobio većinu glasova. Također, ističe da Državno
sudbeno vijeće ne donosi odluke rukovodeći se samo
datim usmenim i pisanim mišljenjem predsjednika suda odnosno
predsjednika neposredno višeg suda, a ne obvezuje ga ni mišljenje
pojedinog člana Državnog sudbenog vijeća o kandidatu,
nego se članovi slobodno opredjeljuju za koga će
glasovati sukladno vlastitoj savjesti i osobnom uvjerenju. Stoga
predlaže da se ustavna tužba odbaci kao nedopuštena,
odnosno da se odbije kao neosnovana.

U provedenom postupku razmotreni su navodi i razlozi ustavne tužbe,
izjašnjenje Državnog sudbenog vijeća, pisano mišljenje
predsjednika Županijskog suda u S., usmena mišljenja
predsjednika sudova koji su sudjelovali u postupku imenovanja,
kao i zapisnik s XXV. sjednice Državnog sudbenog vijeća
održane 19. travnja 1996. godine

Ustavna tužba je osnovana.

Ustavni sud, u okvirima ustavne ovlasti iz članka 125.
alineje 3. Ustava, na temelju odredbe članka 59. stavka
1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99, nastavno: Ustavni zakon), odlučuje
povodom ustavne tužbe o povredi Ustavom utvrđenih sloboda
i prava čovjeka i građanina (ustavna prava), svakoga
(svake fizičke i pravne osobe) tko smatra da mu je odlukom
sudbene, upravne vlasti ili drugih tijela koja imaju javne ovlasti
povrijeđeno jedno od tih prava.

Državno sudbeno vijeće državno je tijelo čije
su ovlasti u djelokrugu sudbene vlasti određene Ustavom i
zakonom. Stoga je i odluka Državnog sudbenog vijeća
o imenovanju sudaca, a protiv koje nije propisana druga pravna
zaštita, odluka tijela državne vlasti o kojoj ovaj Sud
odlučuje u postupku zaštite ustavnih prava.Iako
odluka Državnog sudbenog vijeća pripada u krug tzv.
akata vladanja, ona je istodobno i pravno vezani akt državnog
tijela koje je u postupku imenovanja vezano postupovnim pravilima,
te kao i svi ostali akti vladanja bilo kojeg državnog tijela
podliježe ocjeni ustavnosti i zakonitosti sa stajališta
ustavnosti i zakonitosti postupka i načina donošenja.

Osim toga, kroz ustroj posebnog državnog tijela u okviru
sudbene vlasti sastavljenog od istaknutih pravnika s ovlaštenjem
da imenuje i razrješava suce i državne odvjetnike te
da odlučuje o njihovoj disciplinskoj odgovornosti (članci
4. i 121. Ustava, članak 12. Zakona o Državnom sudbenom
vijeću), naglašeno je kako načelo neovisnosti
sudbene vlasti u okviru trodiobe vlasti, tako i ideja da istaknuti
pravosudni djelatnici i drugi pripadnici struke, kompetentno i
neovisno o drugim državnim tijelima i na temelju pravila
struke, odlučuju o imenovanjima i razrješenjima pravosudnih
djelatnika.

Odlučivanje uz uvjete i u postupku u kojem se osigurava
stručnost, neovisnost i dostojnost za obnašanje sudačke
dužnosti (članak 8. Zakona o sudovima - »Narodne
novine«, broj 3/94, 110/96, 115/97 i 13/97), a prema stručnim
kriterijima i prema pravilima struke, imanentno je u radu Državnog
sudbenog vijeća. Kada Državno sudbeno vijeće
postupa mimo tih kriterija ono postupa protivno cilju i svrsi
zbog koje je osnovano i čini grubu povredu pravila postupka.

U konkretnom je slučaju podnositelj ustavne tužbe
zajedno s ostalim kandidatima bio sudionik u postupku imenovanja
sudaca Županijskog suda u S.

Uvidom u spise Državnog sudbenog vijeća utvrđeno
je da je podnositelja Ministarstvo pravosuđa uvrstilo na listu
Ministarstva pravosuđa od 21. ožujka 1995. godine kao
kandidata koji ispunjava uvjete za imenovanje za suca Županijskog
suda u S., te je priloženo pozitivno mišljenje predsjednika
Županijskog suda u S. od 29. studenoga 1995. godine, o stručnosti
i uspješnosti u radu za podnositelja s prijedlogom da ga
se imenuje za suca, te pozitivno mišljenje predsjednika Vrhovnog
suda Republike Hrvatske.

U zapisniku o vijećanju i glasovanju Državnog sudbenog
vijeća od 19. travnja 1996. godine zabilježeno je da
su predsjednici Županijskog suda u S. i Vrhovnog suda Republike
Hrvatske usmeno ponovili dana mišljenja, da je otvorena rasprava
o podnositelju ustavne tužbe u kojoj je sudjelovao samo jedan
član Državnog sudbenog vijeća, koji je u cijelosti
podržao prijedlog, jer da je podnositelj vrlo stručan,
marljiv i energičan sudac koji apsolutno zaslužuje
da bude imenovan za suca Županijskog suda (stranica 16. zapisnika).

Na kraju ukupne rasprave o svim kandidatima, pristupilo se glasovanju
u kojem podnositelj ustavne tužbe nije dobio potreban broj
glasova za imenovanje, odnosno za njegovo imenovanje je glasovalo
pet članova Državnog sudbenog vijeća.

Slijedom navedenog, Ustavni sud je utvrdio da se iz natječajnih
materijala ne vidi kojim se stručnim ili drugim razlozima
ravnalo Državno sudbeno vijeće pri donošenju odluke
kojom podnositelj ustavne tužbe (koji je obnašao sudačku
dužnost od 1979. godine te, u trenutku javljanja na natječaj,
dužnost vršitelja dužnosti predsjednika Vojnog
suda u S.) nije ponovno imenovan sucem. Štoviše, odluka
je u suprotnosti s relevantnim razlozima koji su izneseni na sjednici,
kao i s razlozima iz pisanih mišljenja predsjednika spomenutih
sudova, koja pisana mišljenja su zakonom propisana podloga
za odlučivanje Državnog sudbenog vijeća.

Ustavni sud je u svojoj odluci broj: U-III-188/1995 od 29. ožujka
1995. godine zauzeo stajalište po kojem odluka o tome da
se sudac ne imenuje ne mora biti obrazložena, poglavito zato
što se odluke u natječajnom postupku (a takav je i
postupak imenovanja sudaca) u pravilu ne donose u pisanom obliku,
pa niti ne mogu imati obrazloženje. Umjesto toga sudionici
natječaja imaju pravo uvida u natječajne spise,
te na temelju razloga koji proizlaze iz tih spisa mogu izjaviti
odgovarajuće pravno sredstvo (u ovom slučaju ustavnu
tužbu). Međutim, to, u skladu s prethodno izloženim,
pretpostavlja da natječajni spisi sadrže jasne razloge
na temelju kojih je odluka donijeta.

Ovo se posebno odnosi na slučajeve u kojima se odlučuje
o imenovanju (odnosno neimenovanju) kandidata koji već obnašaju
sudačku dužnost, kao u ovom predmetu, jer odluka kojom
sudac nije ponovno imenovan povlači za sobom pravnu posljedicu
prestanka sudačke dužnosti po sili zakona, a to znači
prestanak radnog odnosa (u skladu s člancima 101. i 102.
Zakona o sudovima).

Neprihvatljivo je, suprotno je temeljnim ustavnim pravima čovjeka
i građanina da bilo kome, a pogotovo sucu koji je dugi niz
godina obnašao sudačku dužnost, prestane radni
odnos, a da mu se ne omogući da sazna razloge prestanka
i time onemogući djelotvorno izjavljivanje pravnog lijeka.

Takvom odlukom podnositelju su povrijeđena ustavna prava na
čiju povredu ukazuje u ustavnoj tužbi, te je stoga,
na temelju odredbe članka 72. Ustavnog zakona, odlučeno
kao u izreci.

Broj: U-III-419/1996
Zagreb, 8. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 30/2000-624