## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2521/2005 od 2. srpnja 2009.

### NN 88/2009 (22.7.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2521/2005 od 2. srpnja 2009.

88 22.07.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:
U-III-2521/2005 od 2. srpnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2188

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Ivan Matija i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula B. Ć. iz R., koju zastupaju odvjetnici T. S., D. M. i A. S. iz Zajedničkog odvjetničkog ureda u R., na sjednici održanoj 2. srpnja 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Županijskog suda u Rijeci broj: Gž-2802/00-4 od 9. veljače 2005. godine.

– presuda Općinskog suda u Rijeci broj: P-7717/99-6 od 4. rujna 2000. godine, te se predmet vraća Općinskom sudu u Rijeci na ponovno suđenje.

III. Danom donošenja ove odluke prestaje važiti rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2521/2005 od 4. srpnja 2007. godine.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Rijeci broj: Gž-2802/00-4 od 9. veljače 2005. godine, kojom je potvrđena presuda Općinskog suda u Rijeci broj: P-7717/99-6 od 4. rujna 2000. godine.

Tom presudom naloženo je podnositeljici ustavne tužbe (tuženici) i ostalim članovima njezina domaćinstva iseljenje i predaja u posjed stana u R., ul. I. G. K. 43 (stan broj 3 na I. katu zgrade, površine 97,50 m2) tužiteljici (P. B. iz R.).

Prvostupanjska presuda obrazložena je primjenom odredbe članka 40. stavka 1. podstavka 1. Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98. i 66/98.-odluka Ustavnog suda, u daljnjem tekstu: ZNS), prema kojoj zaštićenom najmoprimcu najmodavac može dati otkaz ugovora o najmu stana ako u taj stan namjerava useliti sam ili namjerava useliti svoje potomke, roditelje ili osobe koje je prema posebnim propisima dužan uzdržavati (članak 21. stavak 1. ZNS).

2. Podnositeljica smatra da su osporenom presudom, zbog bitne povrede odredbi parničnog postupka i pogrešne primjene materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 19. stavkom 2., 26., 29. stavkom 1., 34., 35. i 48. stavkom 1., te odredba članka 19. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske. Ujedno u ustavnoj tužbi ističe i povredu članka 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljenih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99.-ispravak, u daljnjem tekstu: Europska konvencija).

U ustavnoj tužbi podnositeljica, u bitnom, navodi da primjena odredbe članka 40. stavka 1. podstavka 1. ZNS-a nije moguća dok zakonodavac ne donese novu odredbu umjesto u ustavnosudskom postupku ukinute odredbe članka 40. stavka 2. ZNS-a (odluka Ustavnog suda broj: U-I-762/1996 i dr. od 31. ožujka 1998., objavljena u »Narodnim novinama« broj 48 od 6. travnja 1998.), prema kojoj je u slučaju iz stavka 1. podstavka 1. toga članka najmoprimac mogao otkazati ugovor o najmu stana sklopljen na neodređeno vrijeme samo ako je najmoprimcu osigurao drugi useljiv stan pod uvjetima za stanovanje koji nisu bili nepovoljniji za najmoprimca.

Od Ustavnog suda traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenog rješenja, a ujedno predlaže donošenje privremene mjere – odgodu ovrhe prvostupanjske presude.

3. Ustavni sud je rješenjem broj: U-III-2521/2005 od 4. srpnja 2007., pozivom na odredbu članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), privremeno odgodio ovrhu u ovršnom predmetu Općinskog suda u Rijeci broj: Ovr-2370/05 od 9. kolovoza 2005., do donošenja odluke o ovoj ustavnoj tužbi.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, svatko može podnijeti Ustavnom sudu Republike Hrvatske ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

5. Ustavni sud je odlukom broj: U-I-762/1996 i dr. od 31. ožujka 1998. ukinuo odredbu članka 40. stavka 2. ZNS-a. Istom odlukom odlučeno je da ukinuta zakonska odredba prestaje važiti istekom šest mjeseci od dana objave odluke u »Narodnim novinama«. Odluka je objavljena u »Narodnim novinama« broj 48 od 6. travnja 1998. godine.

Ukinuta odredba članka 40. stavka 2. ZNS-a glasila je: U slučaju iz stavka 1. podstavka 1. ovoga članka najmodavac može otkazati ugovor o najmu stana sklopljen na neodređeno vrijeme samo u slučaju ako je najmoprimcu osigurao drugi useljiv stan pod uvjetima za stanovanje koji nisu nepovoljniji za najmoprimca. Navedena odredba odnosila se na otkazni razlog iz članka 21. stavka 1. ZNS-a.

Ustavni sud primjećuje da zakonodavac do dana donošenja ove odluke nije uredio sporni pravni odnos sukladno stajalištima Ustavnog suda izraženim u ukidanoj odluci broj: U-I-762/1996 i dr. od 31. ožujka 1998. godine.

Napominje se da je Ustavni sud stoga 20. svibnja 2003. godine (u predmetu, broj: U-III-135/2003) Hrvatskom saboru uputio dopis s upitom je li u tijeku donošenje izmjena i dopuna Zakona o najmu stanova.

Nakon toga, Ustavni sud je – prateći ostvarivanje ustavnosti i zakonitosti te imajući u vidu obvezatnost provedbe svojih odluka – na temelju članka 128. alineje 5. Ustava i članka 104. Ustavnog zakona, 20. lipnja 2007. godine uputio Hrvatskom saboru Izvješće o uočenoj pojavnosti.

6. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom, prvostupanjski je sud utvrdio da je tužiteljica vlasnica utužena stana u čijem se posjedu (od 1966. godine) nalazi podnositeljica (i članovi njezine obitelji), koja je na tom stanu stekla stanarsko pravo, no zbog činjenice da se radi o stanu u privatnom vlasništvu, stan nije mogla otkupiti na temelju Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine« broj 43/92, 69/92, 25/93, 48/93, 2/94, 44/94, 58/95, 11/96, 11/97, 68/98, 96/99 i 94/01), već je 1996. godine, s tužiteljicom – na temelju mjerodavnih odredbi ZNS-a – sklopila ugovor o najmu stana kao zaštićeni najmoprimac.

Nadalje, prvostupanjski je sud utvrdio kako tužiteljica od 1940. godine živi (stanuje) u prizemnom stanu u istoj zgradi, na kojem je stanu stekla stanarsko pravo, u odnosu na koji stan je s vlasnikom stana (V. V.) sklopila ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom.

Podnositeljica je, prema utvrđenju prvostupanjskog suda, 2. srpnja 1999., primila izjavu tužiteljice o otkazu ugovora o najmu stana sa zaštićenom najamninom (jer u taj stan želi useliti), koju podnositeljica nije prihvatila (pisanom izjavom 13. srpnja 1999.).

Prvostupanjski sud nije tijekom postupka utvrdio (a niti je u tom pravcu provodio dokaze) odlučnu činjenicu ima li podnositeljica ustavne tužbe u vlasništvu useljiv stan, odnosno kuću na području općine gdje se nalazi stan u kojem sada stanuje.

6.1. Županijski sud u Rijeci, kao drugostupanjski sud, u cijelosti je prihvatio činjenična utvrđenja i pravna stajališta prvostupanjskog suda.

Drugostupanjski sud je u obrazloženju presude, između ostalog, naveo:

»Navedeni žalbeni navodi tužene nisu osnovani iz razloga što je prijepornu tužbu tužiteljice bilo nužno raspraviti kroz odredbu čl. 40. st. 1. alineja 1. ZNS-a, po kojem je i postavljen tužbeni zahtjev, a koji propis ovlašćuje najmodavca da otkaže ugovor o najmu stana zaštićenom najmoprimcu iz razloga propisanih u čl. 21. st. 1. tog Zakona, ako u stan namjerava useliti svoje potomke, roditelje ili osobe koje je prema posebnim propisima dužan uzdržavati. Navedeno pravo najmodavca, prvotni tekst ZNS-a ograničavao je time što je morao zaštićenom najmoprimcu osigurati drugi useljiv stan, pod uvjetnom za stanovanje koji nisu nepovoljniji za najmoprimca (st. 2. čl. 40. ZNS-a) koja odredba je, kao i odredba čl. 21. st. 2. ZNS-a, koji je propisivao isti uvjet, ukinuta Odlukom Ustavnog suda RH od 31. ožujka 1998.g. (»NN« 48/98) s tim da su odredbe navedenih članak prestale vrijediti istekom 6 mjeseci od dana objave Odluke, odnosno 6. listopada 1998.g. U vrijeme donošenja pobijane presude (4. rujna 2000.) nije više postojalo ograničenje vlasnika stana (za useljenjem u svoj stan), koje se odnosilo na osiguranje drugog stana zaštićenom najmoprimcu. Razlog za ukidanje navedenih odredbi ZNS-a, prema citiranoj odluci Ustavnog suda RH, je u ograničavanju vlasnika čime su se vrijeđale temeljne vrednote jednakosti vladavine prava, te zajamčeno pravo vlasništva iz čl. 48. st. 1. Ustava RH, s napomenom da je učinak ukidanja navedenih odredbi odgođen u smislu odredbe čl. 21. st. 2. Ustavnog zakona o Ustavu RH, kako bi zakonodavac mogao u tom roku na određeni način odrediti pretpostavke za otkaz takvog ugovora o najmu. Činjenica što je obveza iz čl. 40. st. 3. ZNS-a i dalje ostala na snazi nije od utjecaja na ocjenu jesu li ukinute odredbe ZNS-a protivne Ustavu RH.

Kako do zaključenja glavne rasprave zakonodavac, a ni do danas nije drugačije uredio pretpostavke za otkaz ugovora o najmu sa zaštićenom najamninom niti je nadomjestio ukinute odredbe novim odredbama, niti se po ovom sudu ne može tumačiti na način da bi zbog ukidanja navedenih odredbi vlasnik ostao bez mogućnosti traženja iseljenja zaštićena najmoprimca iz svog stana, jer ga na takvo nešto ovlašćuje odredba čl. 40. st. 1. alineja 1. ZNS-a, koja je ostala na snazi nakon ukidanja st. 2., te odredbe i st. 2. čl. 21. ZNS-a, navedenom odlukom Ustavnog suda RH«.

6.2. Vrhovni sud je u svojoj odluci broj: Rev-486/02-2, Gzz-74/02 od 21. veljače 2007. godine (u odnosu na navedeno stajalište Županijskog suda u Rijeci), izrazio suprotno pravno stajalište:

»Tumačeći smisao i sadržaj odredbe čl. 40. st. 1. podst. 1. ZNS, kojom je određeno da zaštićenom najmoprimcu najmodavac može dati otkaz ugovora o najmu stana i, pored razloga iz čl. 19. istog zakona, iz razloga propisanog u čl. 21. st. 1. toga zakona, u svezi spomenute Odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske, drugostupanjski sud izražava pravno shvaćanje da je nakon ukidanja odredbe st. 2. istog članka prema kojoj u slučaju iz st. 1. podst. 1. toga članka, dakle kada vlasnik stana otkazuje ugovor o najmu zaštićenom najmoprimcu iz razloga propisanog u čl. 21. st. 1. ZNS – da u taj stan namjerava useliti sam ili namjerava useliti svoje potomke, roditelje ili osobe koje je prema posebnim propisima dužan uzdržavati, za otkaz ugovora o najmu zaštićenom najmoprimcu dovoljno samo postojanje namjere zajmodavca da sam ili sa članovima svoje obitelji useli u stan kojeg koristi zaštićeni najmoprimac.

U zahtjevu za zaštitu zakonitosti se osporava pravilnost navedenog pravnog stajališta drugostupanjskog suda, te se ističe da je tuženici kao zaštićenom najmoprimcu mogao biti otkazan ugovor o najmu samo uz kumulativno ispunjene uvjete iz čl. 40. st. 1. i 3. ZNS i to da nema riješeno stambeno pitanje za sebe i svoju obitelj, da ima pravo na stalnu socijalnu pomoć i da je Grad Opatija osigurao tuženici drugi useljiv stan pod uvjetima za stanovanje koji za nju nisu nepovoljniji.

U obrazloženju spomenute odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske kojom je ukinuta odredba čl. 40. st. 2. ZNS i učinak njezinog ukidanja odgođen na rok od šest mjeseci od dana objave odluke u »Narodnim novinama«, se navodi da je učinak ukidanja te odredbe trebalo odgoditi kako bi zakonodavac mogao na odgovarajući način odrediti pretpostavke za otkaz u smislu odredbe čl. 40. st. 1. podst. 1. ZNS. Dakle, Ustavni sud je smatrao da je prije prestanka važenja navedene zakonske odredbe nužno propisati uvjete uz koje najmodavac može dati otkaz ugovora o najmu stana zaštićenom najmoprimcu iz razloga što želi useliti u stan, te je opravdano očekivao da će te uvjete zakonodavac i propisati, što međutim zakonodavac nije učinio.

Stoga se već s obzirom na navedeno obrazloženje Ustavnog suda Republike Hrvatske u svezi primjene odredbe čl. 40. st. 1. podst. 1. ZNS postavlja pitanje njezine imperfekcije, a time i nemogućnosti primjene takovog necjelovitog propisa. Navedena odredba ne može se tumačiti samo gramatički i izolirano u odnosu na ostale odredbe ZNS koje se tiču otkaza ugovora o najmu zaštićenom najmoprimcu, a posebno odredaba čl. 40. st. 1. podst. 2. i st. 3. istog Zakona kojima je određeno da najmodavac može zaštićenom najmoprimcu otkazati ugovor o najmu iz razloga da nema riješeno stambeno pitanje, s tim da su u tom slučaju jedinica lokalne samouprave, odnosno Grad Opatija, dužni najmoprimcu osigurati drugi odgovarajući stan s pravima i obvezama zaštićenog najmoprimca.

Ako bi se prihvatilo pravno shvaćanje drugostupanjskog suda da nakon prestanka važenja odredbe čl. 40. st. 2. ZNS ne postoji ograničenje najmodavca za useljenje u stan kojeg koristi zaštićeni najmoprimac, to bi značilo da je za ostvarenje prava najmodavca na useljenje u stan na temelju odredbe čl. 40. st. 1. podst. 1. ZNS dovoljna samo njegova namjera useljenja, pa budući da ta namjera postoji i kod najmodavca koji može otkazati ugovor o najmu zaštićenom najmoprimcu na temelju odredbe čl. 40. st. 1. podst. 2. ZNS, do primjene potonje odredbe ne bi niti dolazilo, jer bi pravo na useljenje najmodavac mogao ostvariti prije i lakše na temelju odredbe st. 1. podst. 1. istog članka.

S obzirom na necjelovitost odredbe čl. 40. st. 1. podst. 1. ZNS, nastale prestankom važenja odredbe st. 2. istog članka, na takovoj odredbi ne može se temeljiti konkretni tužbeni zahtjev.

Do primjene te odredbe može doći samo u slučaju ako najmoprimac ima u vlasništvu useljiv odgovarajući stan na području općine ili grada gdje se nalazi stan u kojem stanuje, jer u tom slučaju nije postojala obveza osiguravanja drugog useljivog stana najmoprimcu od strane najmodavca niti prije prestanka važenja ukinutih odredaba ZNS (čl. 40. st. 4. ZNS)«.

7. Uvažavajući ustavnu nadležnost Vrhovnog suda Republike Hrvatske, propisanu člankom 118. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud ocjenjuje da se pravno stajalište najvišeg suda u zemlji zasniva na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava

Budući da su u konkretnom slučaju, presude Županijskog i Općinskog suda u Rijeci, suprotne pravnom stajalištu Vrhovnog suda Republike Hrvatske navedenom u točki 6.2. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da je osporenim presudama povrijeđeno ustavno jamstvo podnositeljice na jednakost pred zakonom, propisano člankom 14. stavkom 2. Ustava.

8. S obzirom na utvrđenu povredu ustavnog prava članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud nije ispitivao (možebitne) povrede ostalih ustavnih prava koje je istakla podnositeljica u ustavnoj tužbi.

9. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke ove odluke.

10. Odluka o objavi iz točke IV. ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

11. Suglasno članku 67. stavku 2. Ustavnog zakona, danom donošenja ove odluke prestaje važiti rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2521/2005 od 4. srpnja 2007., kojim je odgođena ovrha presude Općinskog suda u Rijeci broj: P-7717/99-6 od 4. rujna 2000. godine (točka III. izreke).

Broj: U-III-2521/2005

Zagreb, 2. srpnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 88/2009-2188