## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5100/2012 od 15. listopada 2014.

### NN 145/2014 (8.12.2014.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5100/2012 od 15. listopada 2014.

145 08.12.2014 Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5100/2012 od 15. listopada 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2730

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Boško Prodanović iz Karlovca, kojeg zastupa Čedo Prodanović, odvjetnik iz Zagreba, na sjednici održanoj 15. listopada 2014. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-1314/09-2 od 10. siječnja 2012.

– presuda Županijskog suda u Karlovcu broj: Gž-459/09 od 10. lipnja 2009. i

– presuda Općinskog suda u Karlovcu broj: P-1939/07 od 16. listopada 2008.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Karlovcu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

Ustavna tužba se odbacuje u dijelu koji se odnosi na povredu prava na razumnu duljinu sudskog postupka, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je Boško Prodanović iz Karlovca (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Čedo Prodanović, odvjetnik u Zagrebu.

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Revr-1314/09-2 od 10. siječnja 2012., u pravnoj stvari radi poništenja rješenja o prestanku radnog odnosa.

Presudom Vrhovnog suda odbijena je kao neosnovana revizija podnositelja (tužitelja u parničnom postupku) i potvrđena je presuda Općinskog suda u Karlovcu broj: P-1939/07 od 16. listopada 2008. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) i presuda Županijskog suda u Karlovcu broj: Gž-459/09 od 10. lipnja 2009. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda).

1.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu presudom Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava iz članaka 14., 29. stavka 1., 35. i 55. Ustava. Podnositelj smatra povrijeđenim i članak 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine« – Međunarodni ugovori broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.).

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), pribavljen je spis Općinskog suda u Karlovcu broj: P-1939/07.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Predmet spora pred parničnim sudovima bio je zahtjev podnositelja za poništenje rješenja tuženice Republike Hrvatske, Ministarstva unutarnjih poslova (u daljnjem tekstu: MUP), koje je donio ministar unutarnjih poslova 10. kolovoza 1992., kojim je podnositelju na temelju članka 75.a Zakona o unutarnjim poslovima (»Narodne novine« broj 29/91., 73/91., 19/91. i 33/92., u daljnjem tekstu: ZoUP) prestao radni odnos s danom 15. rujna 1992., uz zahtjev da MUP vrati podnositelja u radni odnos i rasporedi ga na radno mjesto operativno-tehničkog radnika u MUP, Službu za zaštitu ustavnog poretka u Karlovcu.

4. Uvidom u pribavljeni spis razvidno je:

Podnositelj je bio u radnom odnosu u MUP-u, Službi za zaštitu ustavnog poretka u Karlovcu na radnom mjestu dokumentarist na poslovima u arhivi od 1991. (od 15. travnja 1976. u Službi državne sigurnosti bivše SFRJ).

Tužitelj je u mjesecu listopadu ili studenom 1991. posjetio brata Đuru Prodanovića u Zagrebu, koji je u to vrijeme bio oficir Kontraobavještajne službe u bivšoj JNA, a koji je tijekom te posjete uhićen. Podnositelj je o navedenom izvijestio neposredno nadređenog rukovoditelja u Službi za zaštitu ustavnog poretka (u daljnjem tekstu: SZUP).

SZUP je došao do podatka da je u sporno vrijeme podnositelj kontaktirao s bratom Ilijom Prodanovićem, koji se u to vrijeme nalazio u paravojnim postrojbama na okupiranom teritoriju Republike Hrvatske. Podnositelj o tome nije izvijestio neposredno nadređenog rukovoditelja SZUP-a.

Na temelju navedenih utvrđenja rukovoditelj SZUP-a dao je negativno mišljenje o radu podnositelja, na temelju kojeg je ministar unutarnjih poslova 10. kolovoza 1992. donio rješenje broj: 511-01-65-18251/1-92 o prestanku radnog odnosa podnositelja.

Podnositelj je 16. rujna 1992. Općinskom sudu u Karlovcu podnio tužbu radi poništenja navedenog rješenja tuženika.

Općinski sud u Karlovcu presudom broj: P-264/02-58 od 9. listopada 2006. usvojio je podnositeljev tužbeni zahtjev i poništio rješenje tuženika. U obrazloženju presude je navedeno »da tuženik nije dokazao nesavjesno obavljanje službe ili povrede propisa kojima se određuje rad službe koji u smislu čl. 75.a navedenog Zakona predstavlja razlog za prestanak radnog odnosa, niti je sud našao neki drugi razlog koji bi bio uzrok prestanku radnog odnosa tužitelja.«

Odlučujući o žalbi tuženika, Županijski sud u Karlovcu rješenjem broj: Gž-125/07-2 od 27. rujna 2007. ukinuo je presudu Općinskog suda u Karlovcu od 9. listopada 2006. i predmet vratio tom sudu na ponovno suđenje. U obrazloženju je navedeno: »U nastavku postupka, prvostupanjski sud će ponovno ocijeniti sve već izvedene dokaze, sagledavajući ovu pravnu stvar i kroz odredbe Zakona o unutarnjim poslovima kojima je reguliran značaj Službe za zaštitu ustavnog poretka.«

5. Prvostupanjski sud, u ponovljenom postupku, donio je presudu kojom je tužbeni zahtjev podnositelja odbijen.

U obrazloženju presude je, između ostalog, navedeno:

»Tijekom dokaznog postupka saslušani su svjedoci pa svjedok Juraj Horvat glavni načelnik Službe u to vrijeme je iskazao da je u vrijeme otkazivanja ugovora o radu tužitelju bio tužiteljev neposredni rukovoditelj u Službi za zaštitu ustavnog poretka, a ta Služba je u vrijeme početka rata obavljala izuzetno ozbiljne poslove za cjelokupni pravni poredak Republike Hrvatske pa su djelatnici te Službe morali posebno savjesno obavljati svoje poslove u skladu s pravilima te Službe. Stekao je dojam da tužitelj 1991. godine nije na zadovoljavajući način obavljao svoje poslove i ponašao se u Službi i nije zadovoljavao kriterijima koje ta Služba pretpostavlja. Tužitelj je jednom išao posjetiti u Zagreb svog brata Đuru Prodanovića koji je inače bio oficir kontraobavještajne službe JNA koji je uhićen u svom stanu u Zagrebu, a uhićenju je bio nazočan i tužitelj koji je prema pravilima Službe bio dužan o tome obavijestiti svjedoka kao neposrednog rukovoditelja. Međutim, nije ga obavijestio. Služba za zaštitu ustavnog poretka je došla do podataka da je tužitelj komunicirao i sa svojim drugim bratom koji se tada nalazio na okupiranom teritoriju Republike Hrvatske, a koji je bio u paravojnim postrojbama i čak putovao u Beograd, a što je također bilo protivno pravilima Službe. Tužitelju nije otkazan ugovor o radu zbog činjenice da je jedan njegov brat bio u paravojnim postrojbama, već iz razloga što je s tim bratom ostvarivao kontakt. Ostvarivao je kontakte s osobom koja se nalazi na neprijateljskom teritoriju i očito radi protiv interesa Republike Hrvatske pa se radi toga nije moglo imati povjerenja u tužitelja. Svjedok nadalje tvrdi da je prije donošenja rješenja od strane ministra unutarnjih poslova o prestanku radnog odnosa tužitelju dostavio ministru svoje mišljenje u skladu s odredbom čl. 75.a Zakona o unutarnjim poslovima na temelju kojeg je ministar donio rješenje o prestanku radnog odnosa.

Svjedok Tomislav Mlinarić ističe da je u vrijeme otkazivanja ugovora o radu tužitelju bio pomoćnik načelnika Službe za zaštitu ustavnog poretka, ali nije sudjelovao u donošenju mišljenja i prijedloga za prestanak radnog odnosa tužitelja niti ga je neko o tome konzultirao. (...) Nema saznanja radi čega je doneseno rješenje o prestanku radnog odnosa, a samo je iz priča čuo da je jedan od razloga činjenica da je tužiteljev brat bio pripadnik JNA.

Svjedok Davor Bišćan je iskazao da je SZUP pomogao tužitelju 1992. godine da riješi stambeno pitanje, ...

Što se tiče povreda radne dužnosti, discipline i državnih tajni njegov iskaz suglasan je sa iskazom svjedoka Horvat Juraja.

Svjedok Lukšić Marijan je iskazao da je od 1973. godine radio u istoj Službi gdje i tužitelj, a 31.03.1992. godine je otišao u mirovinu. U zadnjih desetak godina svog rada je bio i predsjednik komisije za ocjenjivanje rada službenika, a tužitelj je zadnjih 10 godina imao ocjenu »odličan« uz oznaku »naročito se ističe«. Po naravi je bio miran, discipliniran, povučen i sve je zadatke izvršavao bez pogovora ... Tužitelj ga je jednom tražio dopuštenje da ode na sahranu u Zagreb i rekao je da će nakon sahrane prespavati kod brata. Dao je svjedoku adresu svoga brata u Zagrebu, a brat je kasnije bio uhapšen. Kako je bilo ratno stanje, tužitelj se po pravilima Službe morao javiti bilo svjedoku kao nadređenom ili načelniku za svaki odlazak izvan Karlovca pa je to i učinio. Nakon povratka iz Zagreba je obavijestio svjedoka o uhićenju svog brata ... i o svemu što se dogodilo napisao službenu bilješku te nastavio normalno raditi svoj posao. Nije znao da tužitelj ima još jednog brata.

Svjedok Nevenko Radičić ističe da je u SZUP-u radio od 1978. godine. 1999. godine je bio v.d. šefa odjela gdje je radio tužitelj koji je sve poslove za koje je bio zadužen izvršavao. Tužitelj mu je rekao da mu je uhapšen brat Đuro u Zagrebu, nakon toga je nastavio još neko vrijeme raditi kod tužene, a onda je dobio otkaz u kojem svjedok nije sudjelovao jer je to bila stvar načelnika Službe.

Podnositelj je tijekom postupka iskazao:

»... da je kod tužene radio od 1991. godine na radnom mjestu tehničkog dokumentariste na poslovima u arhivi na sakupljanju i kopiranju podataka, a 1992. godine na poslovima naoružanja za službenike, a zaposlio se kod tužene 15. 04 1976. godine. Do 1991. godine se Služba zvala Državna sigurnost, a od 1991. godine Služba za zaštitu ustavnog poretka ... Početkom domovinskog rata 1991. godine je njegov brat Đuro bio potpukovnik bivše JNA, a u njegovom stanu u Zagrebu se nalazilo tužiteljevo dvoje djece jer se pucalo po Karlovcu. Jednog vikenda je u Zagrebu ... zatekao se u bratovom stanu upravo kad ga je 8 pripadnika policije uhapsilo. Vrativši se u ponedjeljak na posao izvijestio je o tome v.d. šefa tehnike Nevenka Radičića i načelnika operative Marijana Lukšića kojem je o tome predao službenu bilješku i nastavio normalno obavljati svoj posao. Priznaje da se u vezi tog događaja nije javljao načelniku Horvat Juraju smatrajući da je prema pravilima službe dovoljno da se javi ovoj dvojici. (...) Osim brata Đure imao je u to vrijeme još jednog brata Iliju koji je bio građanska osoba u bivšoj JNA s kojom se povukao u Liku i nakon jedne zime je otišao u Beograd, a poslije 1998. godine je odselio u Kanadu.«

Na temelju navedenog, prvostupanjski sud je zaključio:

»Tužitelj kao zaposlenik SZUP-a, bez obzira na kojoj se funkciji nalazio, raspolagao je podacima koji su od važnosti za sigurnost države, a kako je dolazio u kontakt sa svojom braćom Đurom i Ilijom postojala je tuženikova opravdana sumnja i bojazan da bi braći mogao otkriti povjerljive podatke ako za to i nije imao izravnu namjeru jer mu se to jednostavno moglo omaći već u sasvim običnom razgovoru sa njima. No, u takvoj službi nije dozvoljena ni pretpostavljena mogućnost ostvarivanja kontakta sa osobama sa neprijateljskog terena, pa bila u pitanju i rođena braća budući da sve to dovodi u pitanje pravilno funkcioniranje Službe ...

Sud poklanja vjeru svim saslušanim svjedocima, a napose Horvat Juraju i Bišćan Davoru obzirom da su kao nadređeni tužitelju došli do saznanja da je tužitelj stvarno u jesen 1991. godine ostvario kontakte sa bratom Đurom-oficirom bivše JNA ..., a Služba je došla i do saznanja da je tužitelj ostvario kontakte sa bratom Ilijom koji je bio na okupiranom području Republike Hrvatske. Da tužitelj i nije kontaktirao sa bratom na okupiranom teritoriju ..., za mogućnost rada u ovakvoj Službi koja radi na zaštiti ustavnog poretka dovoljna je već i sama mogućnost ostvarivanja kontakata i prenošenja povjerljivih informacija pa kako tuženik nije mogao imati povjerenje u tužitelja sasvim opravdano je donio rješenje da mu prestaje radni odnos ...

5.1. Županijski sud u Karlovcu i Vrhovni sud odlučujući o žalbi, odnosno reviziji podnositelja, ocijenili su kako je na pravilno utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenjeno materijalno pravo te su žalbu, odnosno reviziju odbili kao neosnovanu.

Vrhovni sud u obrazloženju presude, između ostalog, je naveo:

»Ovaj sud slaže se sa pravnim stajalištem nižestupanjskih sudova da je tuženica imala opravdani razlog za donošenje rješenja o prestanku radnog odnosa tužitelju, jer sve činjenice utvrđene tijekom postupka opravdavaju pravno stajalište nižestupanjskih sudova da je tužitelj nesavjesno obavljao svoju službu što je u vrijeme trajanja Domovinskog rata svakako znatno otežavalo obavljanje poslova tuženice te da su ispunjene zakonske pretpostavke iz čl. 75.a st. 1. Zakona o unutarnjim poslovima za donošenje rješenja o prestanku radnog odnosa tužitelju u SZUP.

Smisao ove zakonske odredbe je da se prije donošenja rješenja utvrdi postojanje okolnosti u svezi nesavjesnog obavljanja službe ili povreda propisa kojima se uređuje rad Službe za zaštitu ustavnog poretka od strane ministarstva, a to je nedvojbeno u ovom postupku utvrđeno.

Kako to pravilno ističe drugostupanjski sud, tužitelj nije bio običan službenik u Ministarstvu ... već je radio na radnom mjestu operativno-tehničkog djelatnika u SUZP. Specifičnost i osjetljivost poslova koji su u djelokrugu rada osoba zaposlenih na tom radnom mjestu sama po sebi nameće im dodatne obveze i ograničenja kako u obavljanju poslova tog radnog mjesta, tako i u svakodnevnom pa i privatnom životu.

Kada se sagleda trenutak u kojem se sve to događalo (Republika Hrvatska je temeljem Odluke Sabora Republike Hrvatske od 8. listopada 1991. raskinula državno pravne sveze na temelju kojih je zajedno sa ostalim republikama i pokrajinama tvorila dosadašnju SFRJ nakon čega je na Republiku Hrvatsku uslijedila otvorena agresija vojnih jedinica JNA, znatan dio njezinog teritorija je bio okupiran, postojala je neposredna ugroženost njezine neovisnosti), tada postupanje tužitelja opravdava donošenje pobijanog rješenja. Tužitelj je zatajio neposredno nadređenima da ostvaruje kontakte sa bratom IIijom Prodanovićem koji se u to vrijeme nalazio na okupiranom teritoriju, a o činjenici da će u Zagrebu posjetiti brata Đuru .., koji je u to vrijeme bio oficir Kontraobavještajne službe JNA, nije izvijestio glavnog načelnika službe Jurja Horvata već neposredno nadređenog rukovoditelja Marijana Lukšića, koji je već krajem 1991. prestao obavljati poslove svog radnog mjesta, a u kratkom roku iza toga otišao u mirovinu, pa je očigledno da je Juraj Horvat s razlogom dostavio negativno mišljenje o radu tužitelja ministru unutarnjih poslova RH koji je potom donio spomenuto rješenje.

Prema tome tuženica je prije donošenja pobijanog rješenja poštovala propisani postupak prije otkazivanja.

Na revizijske navode se ističe da je tužitelj obavljao poslove zaštite Ustavom utvrđenog poretka Republike Hrvatske te je, neovisno o tome na kojoj se funkciji nalazio, raspolagao podacima koji su od važnosti za sigurnost države što mu je nametalo ograničenja u ostvarivanju kontakata sa osobama koje su pripadale agresorskoj vojsci ili osobama koje rade u neprijateljskim obavještajnim službama pa makar bili u pitanju i najbliži srodnici (u ovom slučaju braća). Revident uostalom ni tijekom postupka ni revizijom ne osporava činjenicu da je sa bratom Ilijom Prodanovićem, koji se nalazio na okupiranom teritoriju održavao kontakte. Suprotno ponašanje ozbiljno dovodi u pitanje pravilno funkcioniranje SZUP posebno u uvjetima u kojima se država tada nalazila.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

6. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi kronologiju postupanja nadležnih sudova u konkretnom predmetu i u najvećoj mjeri ponavlja žalbene i revizijske razloge koje je prethodno već iznio u žalbi, odnosno reviziji.

Podnositelj je mišljenja da je rješenje tuženika, kojim mu je prestao radni odnos, doneseno »samo iz razloga što je pripadnik srpske nacionalnosti te što mu je jedan brat bio pripadnik bivše JNA, a drugi brat se nalazio na okupiranom području RH, a sve u vrijeme rata RH i nakon što je došlo do raskidanja veza sa bivšim republikama u bivšoj SFRJ.« Stoga smatra da je u postupku, koji je prethodio ustavnosudskom postupku, bio diskriminiran zbog svoje nacionalne pripadnosti.

U ustavnoj tužbi podnositelj naglašava da se sudske odluke ne temelje na dokazima, već na paušalnim ocjenama koje sudovi obrazlažu na način da je kod »tuženika postojala opravdana sumnja da bi tužitelj mogao njima (braći) otkriti povjerljive podatke iz SZUP-a gdje je bio zaposlen.«

Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava iz članka 14. Ustava (jednakosti svih pred zakonom), članka 29. stavka 1. (pravo na pravično suđenje), članka 35. (pravo na štovanje njegovog osobnog života, dostojanstva, ugleda i časti) i članka 55. (pravo kojim se jamči svakome pod jednakim uvjetima dostupnost svakog radnog mjesta).

6.1. Obrazlažući istaknute povrede ustavnih prava, podnositelj je u ustavnoj tužbi, u odnosu na članak 14. Ustava, naveo:

»Podnositelj smatra da on ne može biti nejednako tretiran zbog svoga rođenja, nacionalnosti i rodbinskih veza, uz činjenicu da je uredno izvršavao sve svoje radne zadatke a što su potvrdili svjedoci Marijan Lukšić, Tomislav Mlinarić i Nevenko Radičić. Činjenica jest da je radio u službi za zaštitu ustavnog poretka, međutim to ne znači da nema pravo na zaštitu svojih ustavnih prava da se u odnosu na njega jednako postupa kao i u odnosu na ostale građane RH. Osobe koje su mu bile nadređene i znale što on dnevno radi izjavile su da je bio marljiv i pošten radnik i da nikakvih zamjerki na njegov rad nije bilo ... (...)

Ono što je ključno proizlazi iz izjave svjedoka Horvat Juraja, načelnika službe jest da ga podnositelj nije obavijestio da je njegov brat Đuro ... uhapšen od strane hrvatske policije.

Međutim iz izjave toga svjedoka proizlazi da isti nije bio neposredni rukovoditelj podnositelja u vrijeme kada je podnositelj bio u Zagrebu i prenoćio kod brata. Svjedok je bio neposredni rukovoditelj podnositelja u vrijeme donošenja odluke o prestanku radnog odnosa, a što proizlazi iz izjave samog svjedoka na raspravi dana 10.10.1995. (...) Podnositelj se javio neposrednom rukovoditelju Lukšić Marijanu, što je ovaj svjedok u cijelosti potvrdio rekavši da ga je podnositelj pitao za dopuštenje da ode u Zagreb ..., što mu je svjedok i dopustio, te mu je podnositelj po povratku rekao da mu je brat uhićen. (...)

Stoga podnositelj smatra da je bio diskriminiran, jer u sudskom postupku nije dokazano da bi počinio povrede koje mu se stavljaju na teret tj. da je nesavjesno obavljao službu i povrijedio propise kojima se uređuje rad službe i tako onemogućio obavljanje poslova iz djelokruga Ministarstva.«

Podnositelj se u smislu povrede članka 14. Ustava poziva na članak 17. stavke 1. i 2. Ustava. Tim člankom Ustava propisano je da se, u doba ratnog stanja ili neposredne ugroženosti neovisnosti i jedinstvenosti države te velikih prirodnih nepogoda, pojedine slobode i prava zajamčena Ustavom mogu ograničiti. O tome odlučuje Hrvatski sabor dvotrećinskom većinom svih zastupnika, a ako se Hrvatski sabor ne može sastati, na prijedlog Vlade i uz supotpis predsjednika Vlade, Predsjednik Republike (stavak 1.) i da opseg ograničenja mora biti primjeren naravi pogibelji, a za posljedicu ne može imati nejednakost građana s obzirom na rasu, boju kože, spol, jezik, vjeru, nacionalno ili socijalno podrijetlo (stavak 2.).

Podnositelj je u ustavnoj tužbi dalje naveo:

»Činjenica je da je u sporno vrijeme jedan brat podnositelja bio pripadnik bivše JNA, a drugi se nalazio na okupiranom području, međutim zbog toga služba nije trpila, podnositelj ni u čemu službi nije naštetio te niti jedna povreda nije dokazana, niti u postupku u Ministarstvu, niti pred sudom. Tužena strana tijekom cijelog postupka nije dostavila pravilnik o radu službe niti drugi opći akt koji bi bio temelj za prestanak radnog odnosa podnositelja, mada je to sud u više navrata tražio.

(...)

Obzirom da u postupku nije utvrđeno nesavjesno obavljanje službe ili povreda propisa od strane podnositelja, to logično proizlazi da je povrijeđeno pravo podnositelja na jednako postupanje. Podnositelj smatra da nije bilo razumne proporcionalnosti između odluke o prestanku radnog odnosa i zahtjeva za zaštitom službe nacionalne sigurnosti. (...)«

6.2. U odnosu na povredu ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava, podnositelj prije svega ističe duljinu sudskog postupka koji je prema njegovoj ocjeni trajao »nerazumno dugo« jer je od donošenja rješenja o prestanku radnog odnosa 10. kolovoza 1992. do pravomoćnosti sudske odluke prošlo 16 godina te do presude Vrhovnog suda od 10. siječnja 2012. još četiri godine (20 godina).

Dalje podnositelj navodi da se osporene odluke sudova ne temelje na dokazima koji su u sudskom postupku izvedeni, već na paušalnim ocjenama o njegovom nesavjesnom obavljanju službe. U tom smislu navodi:

»Podnositelj navodi da o tome da li je on raspolagao ili ne sa važnim podacima, nisu provedeni nikakvi dokazi niti u postupku kod MUP-a niti pred sudom, pa je ovakav zaključak suda u cijelosti proizvoljan.

Sud uopće ne obrazlaže niti analizira izjavu svjedoka Lukšića koji je iskazao da je podnositelj obavljao pomoćne poslove ...

Stoga iz ovakvog odlučivanja suda proizlazi da sud nije uzeo u obzir niti jedan dokaz koji podnositelju ide u prilog, pa tako i izjave troje svjedoka koji su govorili njemu u prilog, kao niti činjenicu da tuženik nije dostavio pravila službe ili druge akte koji su bili na snazi u spornom razdoblju te da osim kontakta sa braćom koji mu se neosnovano stavljaju na teret nikakovih drugih dokaza protiv podnositelja nema.

(...)

Dakle sud uopće nije sudio na temelju provedenih dokaza, niti analizirao sve provedene dokaze, već samo onaj koji ide na štetu podnositelja, zanemarujući tako cijeli provedeni dokazni postupak i donoseći proizvoljnu odluku.«

Na temelju navedenog, podnositelj predlaže da Ustavni sud njegovu tužbu usvoji te ukine osporene presude i vrati predmet na ponovno odlučivanje prvostupanjskom sudu.

IV. MJERODAVNO PRAVO

7. Ustavni sud utvrđuje, polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, kao mjerodavne članke 13., 19. i 75.a ZoUP-a, koji glase:

»Članak 13.

Služba za zaštitu ustavnog poretka obavlja poslove zaštite Ustavom utvrđenog poretka. Služba za zaštitu ustavnog poretka u obavljanju poslova iz stavka 1. ovoga članka prikuplja podatke i obavijesti te poduzima druge potrebne mjere i vrši radnje radi otkrivanja i sprečavanja djelatnosti usmjerenih na podrivanje ili rušenje Ustavom utvrđenog poretka i ugrožavanje sigurnosti zemlje.

(...)«

»Članak 19.

Kada Sabor Republike Hrvatske odnosno između njegovih zasjedanja predsjednik Republike ocijeni da su nastale izvanredne prilike koje ugrožavaju javni poredak, ministar unutarnjih poslova može privremeno a najduže za vrijeme dok postoje te prilike, ograničiti ili zabraniti kretanje osobama na javnom mjestu kao i rješenjem narediti pojedinim osobama boravak u mjestu boravišta odnosno prebivališta s obavezom javljanja.«

»Članak 75a.

Radniku za koga se utvrdi da je nesavjesnim obavljanjem službe ili povredom propisa kojima se uređuje rad službe onemogućavao obavljanje poslova iz djelokruga Ministarstva, prestaje radni odnos.

Ministar unutarnjih poslova donosi, u smislu stavka 1. ovoga članka, rješenje o prestanku radnog odnosa, po pribavljenom mišljenju nadležnog rukovodećeg radnika.

(...).«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. Ustavni sud utvrđuje da u ovom ustavnosudskom postupku treba odgovoriti na pitanje je li podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

8.1. Ustavno pravo na pravično suđenje, propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava, jamči i zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Obrazloženja sudskih odluka, odnosno odluka drugih nadležnih tijela, koja ne sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, upućuju na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, u ovom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda bila utvrditi može li se način na koji je u konkretnom slučaju proveden sudski postupak, odnosno način na koji su nadležni sudovi obrazložili svoje odluke, smatrati arbitrarnim te je li takvim postupanjem povrijeđeno podnositelju pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

9. U konkretnom slučaju, Vrhovni sud potvrdio je stajališta drugostupanjskog i prvostupanjskog suda o zakonitosti rješenja o prestanku radnog odnosa podnositelja. U provedenom sudskom postupku prvostupanjski i drugostupanjski sud ocijenili su da je tuženik imao opravdani razlog za otkaz radnog odnosa podnositelja. Rješenjem tuženika od 15. rujna 1992., pozivom na članak 75.a ZoUP-a, podnositelju je prestao radni odnos. U obrazloženju rješenja je navedeno:

»U postupku donošenja rješenja utvrđeno je da imenovani svojim nesavjesnim obavljanjem službe i povredom propisa kojima se uređuje rad službe onemogućava obavljanje poslova iz djelatnosti Ministarstva.

Budući da je odredbom članka 75.a Zakona o unutarnjim poslovima propisano da radniku za koga se utvrdi da je nesavjesnim obavljanjem službe ili povredom propisa kojima se uređuje rad službe onemogućavao obavljanje poslova iz djelokruga Ministarstva, prestaje radni odnos, utvrđuje se, s obzirom na naprijed iznešenu činjenicu da su se ostvarili svi zakonski uvjeti za donošenje rješenja iz izreke.«

Pri tome, sažeto, sudovi polaze od stajališta da podnositelj nije bio običan službenik, već je radio u takvoj službi (SZUP-u) odnosno na takvom radnom mjestu – operativno-tehničkog djelatnika u SZUP-u, koje samo po sebi nameće dodatne obveze i ograničenja, osobito u vrijeme Domovinskog rata kada djelatnost SZUP-a dobiva na još većem značenju u zaštiti ustavnog poretka, sigurnosti države i njezine cjelovitosti.

Ustavni sud prihvaća da su okolnosti i vrijeme u kojima su se dogodile radnje odnosno propusti zbog kojih je podnositelju izrečen prestanak radnog odnosa takve da su nalagale povećani oprez i odgovornost, kako SZUP-a u cjelini, tako i svakog službenika u obavljanju poslova njegovog radnog mjesta.

Međutim, unatoč tome, odnosno i uzimajući u obzir da je riječ bila o vremenu kada je Republika Hrvatska raskinula sve državotvorne sveze s ostalim republikama s kojima je tvorila dotadašnju SFRJ, i kada je njezina suverenost i opstojnost bila ugrožena, Ustavni sud ističe da i u takvim okolnostima prestanak radnog odnosa može biti izrečen samo kada se povreda propisa kojim se uređuje radni odnos odnosno nesavjesnost u obavljanju službe (članak 75.a ZoUP-a) može dostatno utvrditi iz njegovih radnji ili propusta. Drugim riječima, mora biti utemeljena na nekim dokazima ili barem provjerljivim činjenicama.

U konkretnom slučaju, međutim, proizlazi da su sudovi činjenicu nesavjesnog obavljanja službe temeljili isključivo i samo na tome da je bio u kontaktu s bratom, koji se nalazio na okupiranom teritoriju Republike Hrvatske i koji je bio u paravojnim postrojbama. Zbog toga su utvrdili da poslodavac (SZUP) više (opravdano) nije mogao imati povjerenja u podnositelja pa mu je (zakonito) izrekao prestanak radnog odnosa (vidi točku 5. obrazloženja ove odluke i rješenja). Iz navedenog proizlazi da je podnositelju prestao radni odnos zapravo zbog nedostatka povjerenja, a ne nesavjesnog rada u službi. Drugim riječima, sudovi su nedostatak povjerenja u daljnji rad podnositelja »podveli« pod nesavjestan rad u službi, kako bi se »opravdalo« izricanje mjere iz članka 75.a ZoUP-a.

Ustavni sud ponavlja da uzima u obzir okolnosti i vrijeme u kojima je podnositelju, i to kao djelatniku SZUP-a, izrečen prestanak radnog odnosa, ali ta mjera mora biti zasnovana na zakonitim i opravdanim razlozima. Stoga se, po ocjeni Ustavnog suda, nedostatak povjerenja i nesavjesnost, kao jedan od zakonom predviđenih razloga, ne mogu izjednačiti, tim više što za pojedinca ima tešku posljedicu i utječe na njegovu daljnju egzistenciju. Nedostatak povjerenja je subjektivna procjena (počiva na subjektivnom dojmu ili procjeni), dok se nesavjesnost mora temeljiti na nekim objektivnim dokazima ili barem provjerljivim činjenicama.

Toga, međutim, u obrazloženjima osporenih presuda redovnih sudova nema.

Štoviše, iz obrazloženja drugostupanjske presude proizlazi da je prvostupanjski sud u postupku u nekoliko navrata pokušao od tuženika pribaviti Pravilnike o radu SZUP-a, a također i pismeno mišljenje rukovoditelja podnositelja na temelju kojeg je ministar donio osporavano rješenje, ali tuženik sudu nije dostavio ovu dokumentaciju, uz obrazloženje da se radi o specijalnoj službi te da pravilnici o ustrojstvu i načinu rada službe, a isto tako i mišljenje nadležnog rukovoditelja, predstavljanju državnu tajnu.

Ustavni sud uvažava činjenicu da je riječ o državnoj tajni, ali sud je mogao, radi pravilnog i potpunog utvrđivanja činjeničnog stanja, tražiti da se za potrebe tog postupka i uz jamstvo tajnosti pribavljenih podataka, traženi podaci deklasificiraju.

10. Stoga, Ustavni sud utvrđuje da je osporenim presudama povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

11. Ostale navodne povrede ustavnih prava, koje je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi, Ustavni sud nije razmatrao nakon što je utvrdio povredu članka 29. stavka 1. Ustava.

12. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

13. Odluka o objavi (točka IV.) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Obrazloženje rješenja

14. U ustavnoj tužbi podnositelj ukazuje i na nerazumno dugo trajanje parničnog postupka, smatrajući da mu je time povrijeđeno njegovo ustavno pravo na suđenje u razumnom roku.

Ustavna tužba nije dopuštena u dijelu koji se odnosi na povredu prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

15. Članak 72. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu: …; ako je ustavna tužba … nedopuštena. Tužba je nedopuštena: ...; ako podnositelj tužbe u prethodnom postupku nije koristio dopušteno pravno sredstvo, …«

16. Ustavni sud utvrđuje nedopuštenim dio ustavne tužbe kojim podnositelj osporava razumnost duljine već okončanog sudskog postupka na temelju članka 62. Ustavnog zakona jer podnositelj prethodno nije koristio dopuštena pravna sredstva za ubrzanje sudskog postupka u vrijeme kad je taj postupak još bio u tijeku (stajalište Ustavnog suda, mutatis mutandis, izraženo u odluci i rješenju broj: U-III-3053/2005 od 28. studenoga 2007., objavljeno u »Narodnim novinama« broj 1/08.).

17. Slijedom navedenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-5100/2012

Zagreb 15. listopada 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
dr. sc. Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 145/2014-2730