## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-213/2000 od 27. ožujka 2000.

### NN 58/2000 (13.6.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-213/2000 od 27. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1309**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama u sastavu dr. sc. Velimir Belajec, kao
predsjednik Vijeća te suci Marijan Hranjski dr. iur, Ivan
Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec i Vice Vukojević
dr. iur, kao članovi Vijeća, odlučujući
povodom ustavne tužbe J. P. iz S., zastupanog od punomoćnika
D. C. B., odvjetnice iz S., na sjednici Vijeća održanoj
dana 27. ožujka 2000. godine, jednoglasno je donio slijedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Gzz-39/1999-2,
Rev-1247/1999-2 od 14. listopada 1999. godine i predmet se vraća
Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

Obrazloženje

Ustavna tužba podnesena je u svezi s presudom Vrhovnog suda
Republike Hrvatske označenom pod točkom II. izreke
ove odluke. Tom su presudom usvojeni revizija tužene Republike
Hrvatske, Ministarstva obrane, zastupanog od Državnog pravobraniteljstva
Republike Hrvatske, a ovo po Državnom pravobraniteljstvu
S.-d. županije u S. i zahtjev za zaštitu zakonitosti
Državnog odvjetnika Republike Hrvatske te su preinačene
presude Županijskog suda u S. od 15. prosinca 1998. godine,
broj: Gž-2495/98 i Općinskog suda u S. od 31. kolovoza
1998. godine, broj: P-1014/97 tako da se tužbeni zahtjev
podnositelja ustavne tužbe odbija kao neosnovan. U obrazloženju
osporene odluke navodi se da su podnositelj, kao kupac i Republika
Hrvatska, Ministarstvo obrane, dana 5. listopada 1995. godine
sklopili ugovor o kupoprodaji stana u S., A. G. Matoša 1,
za cijenu od 57.795,51 kn koja da je bila utvrđena sukladno
tada važećim odredbama Zakona o prodaji stanova na
kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, broj
43/92, 69/92, 25/93, 26/96, 48/93, 44/94, 47/94 i 58/95) te da
je podnositelj cijenu uplatio odjednom. Dalje se navodi da su
odlukom Ustavnog suda Republike Hrvatske od 29. siječnja
1997. godine (»Narodne novine«, broj 11/97) ukinute,
kao protuustavne, i neke odredbe Zakona o prodaji stanova, koje
da su propisivale način utvrđivanja cijene prodanog
stana. Navodi se, kako je podnositelj smatrao da je za sporni
stan platio više nego što je prema spomenutoj odluci
Ustavnog suda bio dužan platiti te da je u provedenoj parnici
zahtijevao da se tuženici nalozi da mu vrati preplaćeni
iznos. Njegovom tužbenom zahtjevu da su nižestupanjski
sudovi udovoljili smatrajući da se on temelji na odredbama
Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91,
73/91, 3/94 i 7/96 - nastavno: ZOO). Pri tome da je prvostupanjski
sud temeljio svoju odluku na odredbi članka 210. ZOO (stjecanje
bez osnove), a drugostupanjski sud na pravilima ZOO-a o ništavosti
ugovora (članci 103. do 105. ZOO-a). Navodi se dalje, kako
se u zahtjevu za zaštitu zakonitosti i reviziji opravdano
ističe da su na opisani način nižestupanjski
sudovi pogrešno primijenili materijalno pravo, jer da nisu
vodili računa o odredbi članka 21. stavka 2. tada
važećeg Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 13/91) koja da propisuje da
zakon, odnosno pojedine njegove odredbe, koje je ukinuo Ustavni
sud, zbog njihove nesuglasnosti s Ustavom, prestaju važiti
danom objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«,
ako taj Sud ne odredi drugi rok. Ustavni sud u svojoj odluci da
nije odredio rok prestanka važenja ukinutih odredaba Zakona
o prodaji stanova, tako da su one prestale važiti danom objave
odluke u »Narodnim novinama«, tj. 31. siječnja
1997. godine. Prema shvaćanju izraženom u osporenoj
odluci Vrhovnog suda, odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske
od 29. siječnja 1997. godine nema povratno djelovanje na
ugovorne odnose nastale prije prestanka njihova važenja.
Iz toga da slijedi, kako ugovorna odredba o cijeni spornog stana
nije ništava, te da na strani tuženice nije došlo
do stjecanja bez osnove, a samim time niti udovoljenju tužbenog
zahtjeva.

Podnositelj ustavne tužbe smatra da mu je osporenom odlukom
Vrhovnog suda povrijeđeno ustavno pravo iz članka 14.
stavka 2. (svi su pred zakonom jednaki) kao i ustavne odredbe
iz članka 3. (o jednakosti i vladavini prava, kao najvišim
vrednotama ustavnog poretka Republike Hrvatske), članka
115. stavka 3. (sudovi sude na temelju Ustava i zakona) i članka
116. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (po kojoj Vrhovni sud
Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu
primjenu zakona i ravnopravnost građana). Smatra, također,
da je osporena presuda suprotna odredbama članka 6. stavka
1. u vezi s člankom 14. Konvencije Vijeća Europe
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda koju je Republika
Hrvatska ratificirala i objavila. Obrazlažući označene
povrede ustavnih odredaba, podnositelj u bitnome ističe
da je Ustavni sud Republike Hrvatske ukinuo odredbu Zakona o izmjenama
i dopunama Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko
pravo, koja se odnosi na tzv. vojne, odnosno državne stanove
o otkupu viška stambenih kvadrata, bez popusta, pa da slijedi
zaključak da je ta odredba o većoj cijeni bila protivna
Ustavu od samog početka svojeg važenja, odnosno i
u vrijeme zaključenja ugovora o kupoprodaji stana. Po shvaćanju
podnositelja to dalje znači, da je, sukladno citiranim
propisima ZOO-a, odredba predmetnog kupoprodajnog ugovora o cijeni
ništava, te da je Vrhovni sud Republike Hrvatske, odlučujući
o reviziji i zahtjevu za zaštitu zakonitosti, iste trebao
odbiti i potvrditi presude nižestupanjskih sudova, kojima
je usvojen tužbeni zahtjev. Navodi dalje podnositelj, da
je Ustavni sud, svojom odlukom broj: U-I-697/1995 od 29. siječnja
1997. godine objavljena u »Narodnim novinama«, broj
11/97, ukinuo odredbu članka 9. Zakona o izmjenama i dopunama
Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne
novine«, broj 58/95), koja se odnosi na članak 20a.
o određivanju cijene stana ovisno o broju članova obiteljskog
domaćinstva, tj. na višak u površini soba veći
od Zakonom odgovarajućeg stana, a to da je stan veličine
jedna osoba, jedna osoba, površine od 17 m², budući
je ocijenio kako nije bilo ustavnog temelja za uspostavljanje
razlika između položaja ranijih kupaca stanova i kupaca
stanova temeljem osporenog Zakona, odnosno da je ta razlika nesuglasna
ustavnim odredbama o jednakosti i ustavnom načelu vladavine
prava. Taj propis članka 9. Zakona o izmjenama i dopunama
Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo, ističe
podnositelj, ukinut je odlukom Ustavnog suda iz razloga što
je od dana stupanja na snagu bio protivan Ustavu. Ukazuje da je
protuustavnost ukinutog propisa postojala i prije njegova ukidanja,
pa se u tom smislu poziva na odluku ovog Suda, broj: U-III-731/1994
od 22. travnja 1997. godine objavljenoj u »Narodnom novinama«,
broj 53/97 i u njoj istaknuto pravno stajalište. Takvo pravno
stajalište Ustavnog suda, navodi podnositelj, prema kojem
protuustavnost ukinutog propisa postoji i prije njegova ukidanja,
dakle, već od njegovog stupanja na snagu, da je izloženo
i obrazloženo u odluci ovog Suda, broj: U-VIII-1057/1997
od 22. prosinca 1997. objavljenoj u »Narodnim novinama«,
broj 2/98. U istoj odluci da je izraženo i pravno stajalište
po kojem ugovor o kupoprodaji stana na kojem postoji stanarsko
pravo nije pojedinačni akt iz članka 23. tada važećeg
Ustavnog Zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, već
da predstavlja ugovor građanskog prava na koji se uz odredbe
Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo trebaju
primjenjivati i odredbe Zakona o obveznim odnosima.

Konačno podnositelj predlaže da Ustavni sud usvoji
njegovu ustavnu tužbu, ukine osporenu presudu Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, i predmet vrati Vrhovnom sudu na ponovno odlučivanje.

Ustavna tužba je osnovana.

Svojom odlukom broj: U-I-697/1995 od 29. siječnja 1997.
godine, Ustavni sud je, kao neustavne, ukinuo pojedine odredbe
Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o prodaji stanova na kojima
postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, broj 58/95).
Među ukinutim odredbama nalazila se i odredba članka
9. koja se odnosi na članak 20a. tog Zakona. Tom je odredbom
bilo određeno da se iza članka 20. dodaje novi članak
20a. prema kojem, ako je državni stan veći od odgovarajućeg
stana iz članka 8. stavka 4. Zakona, višak u površini
soba otkupljuje se prema cijeni koja odgovara građevinskoj
vrijednosti etalonskog objekta uvećanoj za vrijednost koja
proizlazi iz položajne pogodnosti stana.

Jedno od polazišnih stajališta Suda u tom predmetu bilo
je to da propisi o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko
pravo predstavljaju tranzicijske propise putem kojih država,
jer je dužna uskladiti zakonodavstvo s Ustavom koji ne poznaje
društveno vlasništvo, a niti stanarsko pravo, provodi
privatizaciju tog vlasništva. Ta se privatizacija provodi
prodajom pod povoljnijim uvjetima, jer kupnju stanova u kojima
stanuju, po tržišnim cijenama, većina stanara
ne bi mogla ostvariti. Propisujući povoljnije uvjete za
kupnju stana nego što su tržišni, država ne
smije propisivati u položaju stanara razlike koje neke od
njih dovode do toga da im kupnju stana u stvari onemogućuju
ili bitno otežavaju. Osim toga, nema ni ustavnog temelja
za to da zakonodavac državu, kao osobu javnog prava, koja
prodaje jednaku stvar koju prodaju i drugi prodavatelji, to jest
stanove opterećene stanarskim pravom, stavlja u položaj
bitno različit od položaja drugih prodavatelja stanova
ovisno o tome temeljem čega su stanovi o kojima je riječ
stečeni; a također nema ustavnog temelja za stavljanje
kupaca stanova u bitno različit položaj ovisno od
toga tko im stan prodaje.

U rješenju broj: U-VIII-1057/1997 od 22. prosinca 1997. Ustavni
sud je izrazio stajalište da ugovor o prodaji stana, koji
je sklopljen temeljem odredaba citiranog Zakona, nije pojedinačni
akt iz članka 23. tada važećeg Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu (odnosno iz članka 56. važećeg
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske - »Narodne
novine«, broj 99/99). Radi se o ugovoru građanskog prava
na koji se, pored odredaba citiranog Zakona, trebaju primjenjivati
i odredbe Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«,
broj 53/91, 73/91, 111/93, 4/94, 107/95 i 91/96), te se zbog toga
svaka ugovorna stranka, koja smatra da su povrijeđena njena
prava, može tužbom obratiti nadležnom općinskom
sudu.

Temeljno pitanje u ovoj pravnoj stvari jeste: da li okolnost što
je zakonska odredba ukinuta odlukom Ustavnog suda ima pravnog
utjecaja na valjanost ugovora o prodaji stana koji su zaključeni
prije njenog ukidanja.

Načelno valja istaknuti da ukinuti zakon, odnosno ukinute
zakonske odredbe prestaju važiti danom objave odluke Ustavnog
suda u »Narodnim novinama«, ako Ustavni sud ne odredi
drugi rok (stavak 2. članka 53. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu; odnosno stavak 2. članka 21. Ustavnog zakona koji
je ranije važio). Ovim odredbama određuje se samo učinak
ukidanja zakona, ali ne i pravne posljedice koje je zakon izazvao
za vrijeme prije ukidanja.

No ukinuti zakon, odnosno ukinute zakonske odredbe bile su, nesumnjivo,
protivne Ustavu i prije njihovog ukidanja, tj. prije objave odluke
o ukidanju u »Narodnim novinama«. Takvo pravno stajalište
Ustavni sud je zauzeo u nekoliko navrata, i to u odlukama broj:
U-I-206/1992, U-III-379/1993, U-I-52/1995 i U-III-731/1994. Odluka
Ustavnog suda o ukidanju zakona je konstitutivne naravi; no, kao
i svaka konstitutivna odluka, ona ima i svoj (prešućeni,
neizrečeni) deklaratorni preambul koji je i logična
pretpostavka za ukidanje. Zakon se ukida zato jer je protivan
Ustavu, ali on je bio protuustavan i prije ukidanja.

Zaključak da je zakon, odnosno pojedina zakonska odredba
bila protivna Ustavu i prije njenog ukidanja, proizlazi ne samo
iz prirode stvari, nego i iz određenih ustavnopravnih odredaba.
Ustavni zakon o Ustavnom sudu razrađuje u članku 56.
(odnosno u članku 23. ranije važećeg Ustavnog
zakona) sredstva i uvjete pravne zaštite za osobe čija
su prava povrijeđena pravomoćnim pojedinačnim
aktom, koji je donijet temeljem zakona (ili drugog propisa) ukinutog
odlukom Ustavnog suda. Radi se o zaštiti od učinaka
pojedinačnog akta koji je donesen prije ukidanja zakona
- dakle po propisima tada još važećeg zakona -
a zaštita se pruža zato što je kasnije ukinut zakon
na kojem se temelji pojedinačni akt. U tom slučaju
pojedinačni akt nije nepostojeći, odnosno ništavi
akt, nego je pobojan: osoba čija su prava povrijeđena
može, u zakonom određenim uvjetima, od nadležnog
tijela tražiti izmjenu akta odgovarajućom primjenom
odredaba o ponavljanju postupka.

Ovakva zaštita temelji se na izloženom zaključku:
ukinuti zakon protivan je Ustavu i prije njegovog ukidanja, pa
je - radi pravednosti i zbog načela ustavnosti i zakonitosti
- bilo neophodno predvidjeti pravnu zaštitu osoba koje trpe
štetne posljedice učinaka neustavnog zakona i prije
njegovog ukidanja.

Ustavni zakon nema odredaba o pravnim posljedicama ukidanja zakona
na ugovorne odnose koji se temelje na ukinutom zakonu. No, takvih
odredaba niti ne treba, jer se posljedice ukidanja zakona na ugovorne
odnose mogu izvesti iz drugih zakonskih odredaba, posebno iz onih
o obveznopravnim odnosima.

U ovom predmetu ugovor o kupoprodaji stana (u dijelu koji se tiče
kupovne cijene) zaključen je na temelju odredaba Zakona
o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo koje su naknadno
ukinute odlukom Ustavnog suda. Odredbe o cijeni stana iz tog Zakona
su prisilne naravi, jer obvezuju stranke da stan prodaju, odnosno
kupe po cijeni koja se određuje po kriterijima propisanim
zakonom. S obzirom da je cijena određena po propisima koji
su ukinuti, a protivno sada važećim prisilnim propisima
Zakona o prodaji stanova, ugovor o kupoprodaji je ništav
u smislu odredaba članka 103. Zakona o obveznim odnosima.

Ništavost ugovora nastaje kad nastanu zakonski razlozi ništavosti
(ex tunc). U ovom slučaju razlog ništavosti je protivnost
ugovora prisilnim propisima Zakona o prodaji stanova, a ona je
nastala u času zaključenja ugovora. Pri tome nije
od važnosti što su protuustavne odredbe Zakona (na kojima
je zasnovan ugovor) ukinute nakon zaključenja ugovora,
jer su one, u smislu izloženog shvaćanja, bile protivne
Ustavu i prije ukidanja.

Ništavost ugovora je djelimična, jer se odnosi samo
na cijenu iz kupoprodajnog ugovora, a ona se određuje na temelju
zakonskih odredaba. Dakle, predmetni ugovor može opstati
i bez odredaba o cijeni, a ona nije bila ni uvjet ugovora ni odlučujuća
pobuda zbog koje je ugovor sklopljen (stavak 1. članka
105. Zakona o obveznim odnosima).

Temeljem takvog stanja stvari potrebno je reći da prema
odredbi članka 463. ZOO-a, kada je ugovorena cijena veća
od propisane, kupac duguje samo iznos propisane cijene, a ukoliko
je isplatio ugovorenu cijenu, ima pravo zahtijevati da mu se razlika
vrati.

Očito je, dakle, da je Vrhovni sud Republike Hrvatske,
donoseći osporenu odluku, postupio protivno odredbi članka
25. stavka 1. tada važećeg Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu, odnosno članku 30. sada važećeg Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu, koje odredbe jasno upućuju na obvezatnost
i poštivanje odluka i rješenja Ustavnog suda Republike
Hrvatske, kada je, u konkretnom slučaju, prihvatio reviziju
tužene i zahtjev za zaštitu zakonitosti Državnog
odvjetnika Republike Hrvatske. Time je podnositelju ustavno pravo
iz članka 14. stavka 2. (svi su pred zakonom jednaki) povrijeđeno,
a upravo temeljem tog ustavnog pravila su i ukinute odredbe Zakona
o izmjenama i dopunama Zakona o prodaji stanova na kojima postoji
stanarsko pravo.

Slijedom svega navedenog, a temeljem odredbi članka 69.
i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno
je kao u izreci.

Broj: U-III-213/2000
Zagreb, 27. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća **dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 58/2000-1309