## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-VIII-4556/2010 od 30. ožujka 2011. i Izdvojeno mišljenje

### NN 43/2011 (15.4.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-VIII-4556/2010 od 30. ožujka 2011. i Izdvojeno mišljenje

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1029

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, odlučujući o prijedlogu za odobrenje pokretanja kaznenog postupka protiv predsjednika Republike Hrvatske, na temelju članka 105.a stavka 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), na sjednici održanoj 30. ožujka 2011., donio je

ODLUKU

I. Ne odobrava se pokretanje kaznenog postupka protiv predsjednika Republike Hrvatske Ive Josipovića zbog kaznenog djela iz članka 199. stavka 2. i kaznenog djela iz članka 200. stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 71/06. i 110/07.).

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Vladimir Gredelj iz Bjelovara podnio je 23. rujna 2010. Ustavnom sudu Republike Hrvatske podnesak, koji naziva zahtjevom, kojim predlaže donošenje odluke o odobrenju pokretanja kaznenog postupka protiv predsjednika Republike Hrvatske Ive Josipovića privatnom tužbom zbog kaznenog djela uvrede iz članka 199. stavka 2. i kaznenog djela klevete iz članka 200. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 71/06. i 110/07.).

2. Člankom 105.a stavcima 1. i 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) propisano je:

»Članak 105.a

Predsjednik Republike ima imunitet nepovredivosti.

Predsjednik Republike ne može biti pritvoren niti se protiv njega može pokrenuti kazneni postupak bez prethodnog odobrenja Ustavnog suda.

(...)«

3. Ustavni sud napominje da, u skladu sa svojim ustaljenim pravnim stajalištem, ne odobrava pokretanje kaznenog postupka protiv predsjednika Republike Hrvatske za kaznena djela protiv časti i ugleda, u smislu članka 105.a stavka 2. Ustava.

4. Stoga je, nakon razmatranja prijedloga podnositelja, na temelju članka 105. Ustava, odlučeno kao u točki I. izreke. Točka II. izreke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-VIII-4556/2010
Zagreb, 30. ožujka 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 181/03.) prilažem sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz odluku predmeta broj: U-VIII-4556/2010
od 30. ožujka 2011.

U ovome predmetu glasovao sam za nacrt odluke o odbijanju podnositeljevog »zahtjeva« da se odobri pokretanje kaznenog postupka protiv predsjednika Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: predsjednik Republike) zbog navodnoga kaznenog djela uvrede, počinjenog u intervjuu koji je dao Večernji list u kolovozu prošle godine.

Međutim, smatram da je obrazloženje odluke našega Suda previše škrto u iznošenju pravih razloga za odbijanje podnositeljevog podneska te da za nj govore drugi suštinski razlozi.

Podnositelj, naime, smatra da riječi predsjednika Republike koje je prenio dnevni list i koje, uz ostalo, sadrže navod da je podnositelj »... jedna od većih štetočina u hrvatskom pravosuđu...«, predstavljaju povredu njegove časti i ugleda, čije je štovanje zajamčeno u članku 35. stavku 1. Ustava Republike Hrvatske, a kaznenopravno zaštićeno odgovornošću za kazneno djelo uvrede iz članka 199. Kaznenog zakona.

No, podsjećam da je ustavno jamstvo štovanja ugleda i časti moguće ograničiti radi zaštite drugih ustavnih prava i vrijednosti ako ograničenje ima legitimni cilj i razmjerno je u svojoj primjeni. Stoga je zakonodavac kaznenopravnu zaštitu ugleda i časti ograničio s drugim ustavnim pravom, slobodom izražavanja misli (članak 38. stavak 1. Ustava) koja uz ostalo »obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa« (članak 38. stavak 2. Ustava). Razmjernost tog ograničenja uspostavio je Kazneni zakon u odredbama o razlozima isključenja protupravnosti za sva kaznena djela protiv časti i ugleda (članak 203. Kaznenog zakona). One isključuju protupravnost kod tih djela uvijek kada su sporni sadržaji iznijeti u zakonom dopuštenom cilju. Jedan od tih ciljeva je i »obavljanje službene dužnosti, političke ili druge javne ili društvene djelatnosti«. Stoga je Ustavni sud, već iz navoda samog podnositelja, mogao utvrditi da sporna izjava ne potječe od gospodina Ive Josipovića kao privatne osobe, nego od predsjednika Republike te da ne predstavlja kazneno djelo koje mu podnositelj stavlja na teret.

Čak i kad se ne bismo složili s ovim standardnim tumačenjem Kaznenog zakona i kada bismo se prihvatili težeg zadatka vrijednosne analize izjave predsjednika Republike kojom se podnositelj osjetio povrijeđenim, morali bismo uzeti u obzir ono što nam poručuje stalna praksa Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u ovakvim slučajevima.

Ocjenjujući dopuštenost iznimki od zaštite prava na čast i ugled koje se nužno izvode iz prava na slobodu izražavanja u članku 10. Europske konvencije o ljudskim pravima, ESLJP je u brojnim presudama izricao, doduše, da izrečeni vrijednosni sudovi ne moraju biti dokazivi, ali da u pravilu ipak ne smiju biti bez ikakve činjenične osnovice (presuda u predmetu Steel and Morris od 15. II. 2005., § 87). Međutim, u »stvarima od javnog interesa« u kojima tisak ima pravo iznositi ideje i informacije – i u koje spadaju i pitanja koja se odnose na funkcioniranje pravosuđa (presuda u predmetu Hrico protiv Slovačke od 20. VII. 2004., § 40) – ESLJP je snažno naglasio postojanje javnog interesa te potrebu što užih restrikcija slobode izražavanja: u poznatom slučaju Lingens protiv Austrije izrekao je da je ta sloboda u »samoj srži pojma demokratskog društva« i pridodao da su granice prihvatljive kritike šire glede političara i osoba koje nastupaju u javnosti jer podliježu strožoj kritici riječi i postupaka nego privatnici (presuda od 8. VII.1986., § 42) a u slučaju Ukrainian Media Group izrekao da su ukrajinski političari doduše mogli biti uvrijeđeni novinarskim sarkazmom, ali kada su izabrali svoju profesiju izabrali su i podvrgavanje »robustnoj kritici i prosudbi« (presuda od 29. III. 2005., § 65).

Za nas je posebno važno stajalište ESLJP-a da iz istog razloga kao i političari koji moraju tolerirati oštriju kritiku kada su ušli u arenu javnosti, istu takvu kritiku moraju tolerirati i privatnici, pojedinci ili pravne osobe kada uđu u prostor javnih debata (presuda u predmetu Jerusalem protiv Austrije (No 2) od 27. II. 2001., § 38). Nema sumnje da se to dogodilo u ovom slučaju, u kojem su se izjave predsjednika Republike odnosile na razdoblje u kojem je podnositelj aktivno nastupao u javnosti kao predsjednik jednog od velikih županijskih sudova, predsjednik Hrvatske udruge sudaca, objavljivao intervjue, razgovore i članke s raznim sadržajima o djelovanju hrvatskog pravosuđa. Stoga, on ne može biti pošteđen strože kritike svoje ranije aktivnosti bez obzira dolazila li ta kritika iz usta predsjednika Republike ili neke druge osobe.

Šturo obrazloženje naše odluke ne nosi poruku o zaštiti ustavnih vrijednosti, nego samo navod o zaštiti predsjednika Republike od kaznenog progona. Zato bi ga valjalo dopuniti razlozima koje sam ovdje spomenuo.

Zagreb, 30. ožujka 2011.

dr. sc. Davor Krapac
sudac Ustavnog suda Republike Hrvatske

Odluka, NN 43/2011-1029