## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1801/2006 od 20. svibnja 2009.

### NN 67/2009 (10.6.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1801/2006 od 20. svibnja 2009.

67 10.06.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1801/2006 od 20. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1620

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli D. R. iz S., S. i mldb. D. R., zastupan po majci i zakonskoj zastupnici D. R., koje zastupa odvjetnik D. R. iz O., na sjednici održanoj 20. svibnja 2009., donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-1498/06-2 od 3. travnja 2006. godine i

– rješenje Općinskog suda u Vukovaru broj: Ob R/1-100/06 od 8. ožujka 2006. godine.

III. Predmet se vraća na ponovni postupak Općinskom sudu u Vukovaru.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Vukovaru, broj: Gž-1498/06-2 od 3. travnja 2006. godine, kojim je odbijena žalba podnositeljice D. R. izjavljena protiv rješenja Općinskog suda u Vukovaru, broj: Ob R/1-100/06 od 8. ožujka 2006. godine.

Tim je rješenjem odbačen zahtjev za hitnim povratkom nezakonito odvedenog djeteta kao nedopušten.

2. Obrazlažući navode ustavne tužbe, podnositelji ističu da je navedenim rješenjima povrijeđena Haška konvencija o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 4/94., u daljnjem tekstu: HKoGAMoD). Člankom 11. HKoGAMoD-a propisana je obveza da sudski ili upravni organi država ugovornica (među kojima je i Republika Hrvatska) hitno provedu postupak za povrat djeteta.

U konkretnom slučaju otac je dijete odveo poslije razvoda braka krajem 2003. iz Srbije u Hrvatsku, na područje V., te ga unatoč zahtjevima podnositeljice i sudskoj odluci, njoj nije vratio. Podnositeljica je prvotno zahtjev za vraćanje djeteta podnijela Ministarstvu rada i socijalne skrbi 3. srpnja 2005. godine, a to je Ministarstvo zahtjev proslijedilo Općinskom sudu u Vukovaru te je predmet bio vođen pod brojem: R/1-169/05. Taj se sud oglasio nenadležnim za postupanje. Županijski sud u Vukovaru odbio je žalbu protiv tog rješenja, navodeći da zahtjev nije bio sastavljen sukladno pravilima sudskog izvanparničnog postupka.

Nakon toga je podnositeljica ponovno podnijela zahtjev neposredno Općinskom sudu u Vukovaru, ali je isti ponovno odbačen, suprotno odredbama HKoGAMoD-a. Stoga smatra da su sudovi protivno odredbama HKoGAMoD-a zahtjev odbacili, iako je otac dijete odveo iz Srbije u Hrvatsku bez sudskog rješenja, a dijete je sudskom odlukom o razvodu braka dodijeljeno na odgoj i skrb podnositeljici.

Podnositelji osporenim rješenjima smatraju povrijeđenima ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 22., 26., 29. stavkom 1., 35., 61., 62. te odredbe članka 117. Ustava Republike Hrvatske.

Stoga predlažu usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih rješenja.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela, odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka zatražen je na uvid spis Općinskog suda u Vukovaru broj: Ob R/1-100/06.

Prvostupanjski sud je u obrazloženju osporenog rješenja naveo da je zahtjev za hitnim povratkom nezakonito oduzetog djeteta odbacio kao nedopušten zbog toga što je stranka zahtjev za povratak djeteta podnijela neposredno sudu, za što po shvaćanju tog suda nije bila ovlaštena. Po mišljenju tog suda podnositeljica je trebala zahtjev prvo dostaviti središnjem tijelu države ugovornice (u Republici Hrvatskoj to su Ministarstvo pravosuđa i ministarstvo nadležno za poslove socijalne skrbi), a središnje bi upravno tijelo zahtjev podnositeljice i popratnu dokumentaciju prvo dostavilo nadležnom centru za socijalnu skrb i preispitalo mogućnost dobrovoljnog povratka djeteta.

Takvo obrazloženje u cijelosti je prihvatio i Županijski sud u Vukovaru te je žalbu podnositeljice odbio kao neosnovanu.

5. Pravomoćnom odlukom Općinskog suda u Somboru broj: P-1494/02 od 24. prosinca 2003. djeca stranaka su povjerena nakon razvoda braka podnositeljici ustavne tužbe. Ta je odluka priznata kao pravno obvezujuća u Republici Hrvatskoj rješenjem Općinskog suda u Vukovaru broj: R/1-79/04 od 12. ožujka 2004. godine.

Prije postupka za povrat djeteta u izvanparničnom sudskom postupku, bio je pokrenut kazneni postupak radi povrata nezakonito oduzetog djeteta protiv oca djeteta zbog počinjenog kaznenog djela iz članka 215. stavka 1. Kaznenog zakona, u kojemu je Općinsko državno odvjetništvo u Vukovaru odustalo od kaznenog progona.

Podnositeljica je povratak svog nezakonito oduzetog djeteta pokušala ostvariti u prethodnom sudskom postupku kojega je pokrenula 2005. Tada je zahtjev podnijela Ministarstvu rada i socijalne skrbi kao središnjem tijelu određenom od strane Republike Hrvatske u skladu s HKoGAMoD. Ministarstvo je kao središnje tijelo predmet dostavilo predsjedniku Općinskog suda u Vukovaru. U tom se postupku Općinski sud u Vukovaru rješenjem od 11. studenoga 2005. oglasio stvarno nenadležnim, te je podnositeljicu uputio da svoj zahtjev ostvari pred centrom za socijalnu skrb sukladno članku 101. Obiteljskog zakona. Ujedno je u obrazloženju taj Sud naveo da je za povratak nezakonito odvedenog djeteta propisana nadležnost kaznenog suda. Županijski sud u Vukovaru je rješenjem, broj: Gž-3208/05-2 od 2. veljače 2006. godine, odbio žalbu podnositeljice, navodeći da je za povratak nezakonito oduzetog djeteta nadležan sud, ali da je podnositeljica zahtjev morala formulirati »na način da sud može postupati po istom, tj. konkretno postaviti zahtjev oduzimanja djeteta od osobe koja ga je neovlašteno oduzela majci i predaju djeteta majci«, što nije učinila.

6. HKoGAMoD obvezuje Republiku Hrvatsku u smislu članka 134. Ustava. HKoGAMoD u odredbi članka 6. predviđa osnivanje jednog ili više središnjih izvršnih tijela koji će »izvršavati obveze što ih Konvencija predviđa za takav organ«.

Prema odredbi članka 7. stavka 2. HKoGAMoD, središnje izvršno tijelo će:

»neposredno ili preko posrednika, poduzimati sve potrebne mjere:

a) za otkrivanje mjesta gdje se nalazi dijete koje je nezakonito odvedeno ili zadržano; (...)

c) za osiguranje dobrovoljnog povratka djeteta ili postizanje sporazumnog rješavanja tog pitanja; (...)

f) za pokretanje ili olakšavanje pokretanja sudskog ili upravnog postupka radi osiguravanja povratka djeteta; (...)

g) za osiguravanje ili olakšavanje osiguravanja, gdje okolnosti to zahtijevaju, pravne pomoći i savjeta, uključujući i sudjelovanje branitelja i pravnih savjetnika; (...)«.

Člankom 8. stavkom 1. HKoGAMoD propisano je:

Bilo koja osoba, institucija ili drugo tijelo koje tvrdi da je odvođenjem ili zadržavanjem djeteta povrijeđeno pravo na brigu, može se obratiti centralnom izvršnom organu države u kojoj je mjesto stalnog boravka djeteta ili centralnom izvršnom organu bilo koje druge države ugovornice za pomoć u osiguravanju povratka djeteta.

Članci 29. i 30. HKoGAMoD glase:

Ova konvencija neće spriječiti bilo koju osobu, instituciju ili tijelo koje tvrdi da je došlo do povrede prava na brigu ili viđenje u smislu člana 3. ili člana 21. da se izravno obrati molbom sudskim ili upravnim organima države ugovornice, bez obzira na to je li to predviđeno odredbama ove konvencije ili nije.

Sve molbe upućene centralnim izvršnim organima ili izravno sudskim ili upravnim organima države ugovornice u skladu s uvjetima ove Konvencije, zajedno s dokumentima i svim ostalim priloženim podacima, ili podacima što ih daje centralni izvršni organ, prihvatit će se u sudovima ili administrativnim organima država ugovornica.

7. Ustavni sud napominje da je Europski sud za ljudska prava, primjenjujući mjerodavne odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda s pripadajućim Protokolima 1, 4, 6, 7, 11, 12, 13 (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99., – ispravak, i 14/02., u daljnjem tekstu: Konvencija) u svojim odlukama koje se tiču prava na obiteljski život, u koja između ostalog ulaze roditeljska prava i pravo na skrb, istaknuo obvezu države da omogući roditeljima da budu uključeni u postupak kojim se odlučuje o skrbi nad djetetom, i to do stupnja koji će im omogućiti potrebnu zaštitu njihovih interesa (mutatis mutandis, W. protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda od 8. srpnja 1987., § 63-65, te Elsholz protiv Njemačke, presuda od 13. srpnja 2000., § 52). Također, pri odlučivanju o izvršavanju roditeljskih prava država mora uspostaviti pravičnu ravnotežu između interesa djeteta i roditelja, a posebna važnost mora se dati najboljem interesu djeteta koji ovisno o njegovoj prirodi i ozbiljnosti može nadjačati interes roditelja (mutatis mutandis, Sahin protiv Njemačke, zahtjev br. 30943/96, presuda od 8. srpnja 2003., § 65, § 66, te Elsholz protiv Njemačke, § 50, ibid.).

Nadalje, Europski sud je utvrdio da pozitivne obveze koje državama ugovornicama nameće odredba članka 8. Konvencije u svezi ponovnog uspostavljanja zajednice roditelja s njihovom djecom u slučaju otmice djece moraju biti protumačena u skladu s HKoGAMoD, kad se ona primjenjuje (§ 1 Karadžić protiv Hrvatske, presuda od 15. prosinca 2005., § 75 H.N. protiv Poljske, presuda od 13. rujna 2005.). Pogrešno tumačenje domaćih tijela nekih odredaba HKoGAMoD ne oslobađa državu od odgovornosti za povredu odredbe članka 8. Konvencije (§ 80 i 81 Monory protiv Rumunjske i Mađarske, presuda od 5. srpnja 2005.).

8. Ustavni sud utvrđuje da je sukladno članku 5. Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 150/05., 16/07. i 113/08.) za provedbu postupaka po HKoGAMoD-u nadležan redoviti sud koji o zahtjevu odlučuje u izvanparničnom postupku.

Odredbe HKoGAMoD koje predviđaju osnivanje središnjeg državnog tijela, koje će izvršavati obveze koje Konvencija predviđa za to tijelo, ne utječu na tu nadležnost sudova, jer je to tijelo predviđeno samo u svrhu pomoći osobama čijoj je zaštiti ta konvencija namijenjena.

Stoga je pogrešno tumačenje Županijskog i Općinskog suda u Vukovaru da se podnositeljica nije mogla neposredno obratiti sudu sa zahtjevom za povratak nezakonito odvedenog djeteta. Ako su bili ispunjeni i svi drugi uvjeti za zasnivanje sudske nadležnosti u ovom slučaju, sudski se postupak morao provesti.

Otklanjanjem nadležnosti za postupanje navedeni sudovi su povrijedili podnositeljičino ustavno pravo na pristup sudu koje jamči članak 29. stavak 1. Ustava, koji glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Ustavni sud utvrđuje da članak 29. stavak 1. Ustava svakome osigurava pravo da pred sud iznese svaki zahtjev vezan uz njegova/njezina prava i obveze. Ta ustavna odredba na taj način utjelovljuje »ustavno pravo na sud«, pri čemu je pravo na pristupu sudu, to jest pravo na pokretanje postupka pred sudom jedan od vidova tog prava. Ostvarenje prava na pristup sudu pretpostavka je svih drugih jamstava propisanih člankom 29. stavkom 1. Ustava. Pravičnost i brzina sudskog postupka, naime, obilježja su koja nemaju nikakvu vrijednost ako takav postupak prije toga uopće nije ni pokrenut. Stoga se vladavina prava u građanskim sudskim stvarima teško može zamisliti bez postojanja mogućnosti pristupa sudovima.

Ustavni sud opetovano ponavlja da Ustav jamči prava koja su stvarna i djelotvorna, a ne teorijska ili iluzorna. To je osobito važno istaknuti kad je riječ o pravu na pristup sudu zbog važnog mjesta koje pravo na pravično suđenje ima u demokratskom društvu.

Iako pravo na pristup sudu nije apsolutno, jer po samoj svojoj naravi zahtijeva regulaciju države, pa stoga može biti podložno propisanim ograničenjima, ono uvijek mora biti djelotvorno. Stoga nijednom tijelu državne vlasti nije dopušteno ograničavati ili smanjivati to pravo na način da se narušava sama njegova bit.

9. Podnositelji u ustavnoj tužbi ističu povredu ustavnih prava iz članka 62. Ustava koji glasi:

Država štiti materinstvo, djecu i mladež te stvara socijalne, kulturne, odgojne, materijalne i druge uvjete kojima se promiče ostvarivanje prava na dostojan život.

Razmatrajući navode ustavne tužbe u odnosu na istaknutu povredu navedenih ustavnih prava, Ustavni sud smatra potrebnim istaći da je Ustav Republike Hrvatske dao poseban značaj obitelji, propisujući da je ona pod osobitom zaštitom države (članak 61. stavak 1.). Pri tome, roditelji su odgovorni osigurati pravo djetetu na potpun i skladan razvoj njegove osobnosti (članak 63. stavak 2.).

Navedene ustavne odredbe propisuju pozitivnu obvezu države da poduzme sve odgovarajuće mjere radi zaštite materinstva, djece i mladeži, posebno promičući pravo na dostojan život. U konkretnom slučaju, sudovi su kao državna tijela propustili izvršiti navedenu pozitivnu ustavnu obvezu, jer su neosnovano odbili pružiti podnositeljici pravnu zaštitu na koju ima pravo prema odredbama HKoGAMoD, kojoj je Republika Hrvatska stranka.

Stoga je došlo i do povrede odredbe članka 62. Ustava.

10. Konačno, u konkretnom je slučaju povrijeđena i odredba članka 35. Ustava koja propisuje da se svakom jamči štovanje i pravna zaštita njegovog osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti.

Ustavni sud utvrđuje da sudovi podnositeljici nisu pružili traženu zaštitu od neosnovanog odvođenja malodobnog djeteta, te su time onemogućili pravnu zaštitu obiteljskom životu podnositeljice kojoj je mldb. sin dodijeljen na brigu i skrb presudom koja je kao pravno valjana priznata u pravnom poretku Republike Hrvatske. Posebno je pri ocjeni o povredi ovog ustavnog prava Ustavni sud imao u vidu stajalište Europskog suda da pozitivne obveze koje državama ugovornicama nameće odredba članka 8. Konvencije u svezi ponovnog uspostavljanja zajednice roditelja s njihovom djecom u slučaju otmice djece moraju biti protumačena u skladu s HKoGAMoD, kad se ona primjenjuje (§ 1 Karadžić protiv Hrvatske, presuda od 15. prosinca 2005., § 75 H.N. protiv Poljske, presuda od 13. rujna 2005.).

11. O povredama ostalih ustavnih prava nije odlučivano, jer je ustavna tužba usvojena zbog povreda ustavnih prava zajamčenih člancima 29. stavkom 1., 62. i 35. Ustava.

12. Slijedom iznijetoga, temeljem članaka 74. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci (točke I. do III.). Točka IV. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1801/2006

Zagreb, 20. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 67/2009-1620