## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-4737/2007 od 14. lipnja 2011.

### NN 74/2011 (1.7.2011.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-4737/2007 od 14. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1607

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, rješavajući o prijedlozima za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), na sjednici održanoj 14. lipnja 2011. donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 64. stavaka 2. i 3. Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 102/98., 127/00., 59/01., 109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04., 92/05., 43/07. – odluka Ustavnog suda, 79/07., 35/08., 40/10. – odluka Ustavnog suda i 121/10.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 64. stavaka 2. i 3. Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 102/98., 127/00., 59/01., 109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04., 92/05., 43/07. – odluka Ustavnog suda, 79/07., 35/08., 40/10. – odluka Ustavnog suda i 121/10.; u daljnjem tekstu: ZOMO), podnijela je Mara Bešević iz Bunića.

2. Pozivom na članak 42. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 42/02.-pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), prijedlog predlagateljice za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom osporene odredbe ZOMO-a poslan je radi očitovanja ministarstvu nadležnom za mirovinsko osiguranje i Hrvatskom zavodu za mirovinsko osiguranje (u daljnjem tekstu: HZMO), koji su dostavili tražena očitovanja.

II. OSPORENE ODREDBE ZAKONA

3. Članak 62. stavci 2. i 3. ZOMO-a glase:

»Članak 62.

(...)

(2) Udovica koja do smrti bračnog druga nije navršila 50, ali je imala navršenih 45 godina života, ima pravo na obiteljsku mirovinu kada navrši 50 godina života.

(3) Udovica koja je tijekom trajanja prava na obiteljsku mirovinu, stečenog prema stavku 1. točke 3. ovoga članka navršila 50 godina života, zadržava pravo na obiteljsku mirovinu trajno, a ako udovici to pravo prestane prije navršene 50. godine, ali nakon navršene 45. godine života, može pravo ponovno ostvariti kada navrši 50 godina života. (...)«

III. PRIGOVORI PREDLAGATELJICE

4. Mara Bešević iz Bunića u svojem prijedlogu osporava suglasnost s Ustavom članka 62. stavaka 2. i 3. ZOMO-a u dijelu kojim se, prema njezinom mišljenju, ograničava pravo na obiteljsku mirovinu samo udovici koja je u trenutku smrti bračnog druga imala navršenih 45 godina života, te stoga smatra da su neustavni dijelovi tih članaka i to u članku 62. stavku 2. dio odredbe koja glasi »ali je imala navršenih 45 godina života« i dio stavka 3. navedenog članka koji glasi »nakon navršene 45. godine života.«

Predlagateljica tvrdi da su navedenom odredbom povrijeđene odredbe članka 14. stavka 2. Ustava o jednakosti pred zakonom, te članka 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u daljnjem tekstu: Konvencija), jer smatra da je povrijeđena »zabrana diskriminacije« po dobi, budući da članak 62. stavci 2. i 3. ZOMO-a dijele građane na one koji su mlađi od 45 godina i one koji su stariji od te dobi u času smrti supruga. Iznosi svoje mišljenje da bi za ostvarivanje svrhe te zakonske odredbe trebalo svim udovicama priznati pravo tek s navršenjem određenih godina starosti.

Naglašava da je osnova prava na obiteljsku mirovinu smrt supruga koji je bio korisnik prava na mirovinu, te stoga smatra neustavnim u takvoj situaciji praviti razliku između udovica po tome koliko su imale godina života u trenutku smrti supruga – korisnika mirovine, jer da ako se postavlja donja starosna granica u trenutku smrti korisnika mirovine, sve osobe koje su ispod te dobi (pa bio to i jedan dan) dovode se u neravnopravan položaj u odnosu na one koje imaju 45 i više godina. Smatra da bi u skladu s ustavnom odredbom o jednakosti trebalo propisati da se obiteljska mirovina nakon smrti korisnika stječe nakon ispunjenja uvjeta 50 godina starosti, odnosno da sve osobe zbog smrti supruga – korisnika, obiteljsku mirovinu stječu kada navrše tu starosnu dob.

Napominje da je njezin suprug preminuo 25. listopada 1989. i da je u trenutku smrti supruga imala 31 godinu života i nema maloljetne djece niti djece na redovitom školovanju, nezaposlena je i nema redovitih izvora prihoda, a sada ima napunjene 54 godine života, ali je odbijena sa zahtjevom za obiteljsku mirovinu na temelju članka 62. ZOMO-a. Stoga predlaže ukidanje osporenih dijelova članka 62. ZOMO-a.

IV. MJERODAVNE ODREDBE USTAVA REPUBLIKE HRVATSKE

5. Ustavni sud je kod razmatranja osnovanosti prijedloga predlagateljice ocijenio mjerodavnim slijedeće odredbe Ustava:

»Članak 1.

Republika Hrvatska (...) je (...) socijalna država.

(...)«

»Članak 3.

(...) jednakost, (...) socijalna pravda, (...) vladavina prava (...) najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.«

»Članak 57.

Slabim, nemoćnima i drugim, zbog nezaposlenosti ili nesposobnosti za rad, nezbrinutim osobama država osigurava pravo na pomoć za podmirenje osnovnih životnih potreba.«

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE

6. Obiteljska mirovina jest poseban oblik mirovine koji se stječe smrću bračnog druga, te predstavlja poseban oblik skrbi koji država pruža preživjelom bračnom drugu i djeci u okviru mirovinskog i socijalnog osiguranja. Obiteljska mirovina stječe se pod uvjetima propisanim ZOMO-om.

6.1. Pravo na obiteljsku mirovinu prema ZOMO-u jest, dakle, jedno od osnovnih prava iz mirovinskog osiguranja. Starosna, prijevremena starosna i invalidska mirovina prema ZOMO-u zasnivaju se na osobnom radu osiguranika i njegovu ulaganju u mirovinsko osiguranje. Za razliku od toga obiteljska mirovina je dugoročno mjesečno primanje iz mirovinskog osiguranja članovima obitelji nakon smrti osiguranika ili korisnika mirovine, koje se temelji na obvezi osiguranika, odnosno korisnika mirovine na uzdržavanje određenih članova svoje obitelji.

Za određeni krug najbližih članova obitelji (to su udovica odnosno udovac i djeca) ZOMO pretpostavlja da ih je osiguranik uzdržavao, pa tu okolnost ne treba posebno dokazivati (članak 21. stavak 1. točke 1. i 3. ZOMO-a). Za ostale članove obitelji osiguranika navedene u članku 21. točke 2. i 4. do 6. ZOMO-a (razvedeni bračni drug, pastorčad, unučad, roditelji, te djeca nakon određene dobi) ZOMO ne pretpostavlja da ih je osiguranik uzdržavao, pa je u svakom slučaju potrebno dokazati je li osiguranik te članove uzdržavao do svoje smrti.

Članovi obitelji umrlog osiguranika stječu pravo na obiteljsku mirovinu: 1. ako je umrli osiguranik imao navršenih 5 godina staža osiguranja ili 10 godina mirovinskog staža; ili 2. ako je ispunjavao uvjete dužine mirovinskog staža za stjecanje prava na invalidsku mirovinu, ili 3. ako je bio korisnik starosne, prijevremene starosne mirovine ili invalidske mirovine; ili ako je bio korisnik prava na profesionalnu rehabilitaciju; ili ako je smrt osiguranika ili osigurane osobe prema ZOMO-u nastala zbog ozljede na radu ili profesionalne bolesti (članak 60. ZOMO-a). Uz ove opće uvjete koji moraju biti ispunjeni na strani osiguranika, odnosno korisnika mirovine, za priznanje prava na obiteljsku mirovinu moraju biti istodobno ispunjeni i posebni uvjeti za stjecanje toga prava, koji su za svaku pojedinu skupinu članova obitelji posebno propisani.

Prema tome, za stjecanje prava na obiteljsku mirovinu moraju biti ispunjeni i opći uvjeti na strani umrlog osiguranika propisani u članku 60. ZOMO-a i posebni uvjeti koje se za udovicu traže za stjecanje toga prava, propisani u članku 62. stavku 1. ZOMO-a. Ove odredbe se na temelju članka 70. stavka 3. ZOMO-a odgovarajuće primjenjuju i na izvanbračnog druga.

6.2. Člankom 62. ZOMO-a uređeno je pitanje stjecanja prava na obiteljsku mirovinu udovice odnosno udovca. Udovica/udovac ima pravo na obiteljsku mirovinu:

1) ako je do smrti bračnog druga, po kojem joj to pravo pripada, navršila 50 godina života ili

2) ako je mlađa od 50 godina života i ako je do smrti bračnog druga nastupila opća nesposobnost za rad ili je takva nesposobnost nastala u roku od jedne godine nakon smrti bračnog druga ili

3) ako je nakon smrti bračnog druga ostalo jedno ili više djece koja imaju pravo na obiteljsku mirovinu po ocu, a udovica obavlja roditeljske dužnosti prema toj djeci. Udovica kod koje tijekom trajanja prava po toj osnovi nastupi opća nesposobnost za rad zadržava pravo na obitelju mirovinu dok postoji takva nesposobnost (članak 62. stavak 1. ZOMO-a).

Člankom 62. stavkom 5. ZOMO-a propisano je da udovac ima pravo na obiteljsku mirovinu pod istim uvjetima kao i udovica. Stoga se u daljnjem tekstu pojam »udovica« odnosi i na udovce u istoj pravnoj situaciji.

Stavcima 2. i 3. članka 62. ZOMO-a određuju se kriteriji prema kojima se pravo na obiteljsku mirovinu veže uz činjenicu da je udovica u trenutku smrti bračnog druga/izvanbračnog druga navršila najmanje 45 godina života. Naime članak 62. stavci 1. do 6. ZOMO-a u svojoj cjelini štite i one udovice koje su bile mlađe od 45 odnosno 50 godina u trenutku smrti bračnog druga, a ne samo udovice koje su imale maloljetnu djecu prema kojoj su obavljale roditeljsku dužnost te po toj osnovi navršile najmanje 45 godina života, nego i slučajeve u kojima je udovica mlađa od 50 godina života ako je do smrti bračnog druga kod nje nastupila opća nesposobnost za rad ili je takva nesposobnost nastala u roku jedne godine nakon smrti bračnog druga.

Tim odredbama zakonodavac je u potpunosti otklonio moguće štetne posljedice socijalne nesigurnosti koje u relativno kratkom vremenskom razdoblju pogađaju udovicu smrću bračnog druga (kao osobe koja najčešće osigurava socijalnu sigurnost obitelji) i gubitkom vlastite sposobnosti za rad. Prema tome, članak 62. ZOMO-a u cjelini je obuhvatio rizike socijalne nesigurnosti udovice zbog smrti osiguranika ili korisnika prava na mirovinu.

Osporenim stavcima 2. i 3. članka 62. ZOMO-a zapravo se propisuju povoljniji uvjeti za udovicu za stjecanje prava na obiteljsku mirovinu od onih propisanih stavkom 1. članka 62. ZOMO-a, jer se omogućava da pravo na obiteljsku mirovinu stekne i udovica ako je u trenutku smrti bračnog druga imala 45 godina, a tada pravo ostvaruje od svoje 50 godine. Također je omogućeno i udovici koja obavlja roditeljske dužnosti prema djeci koja imaju pravo na obiteljsku mirovinu da kada navrši 50 godina trajno zadrži pravo na obiteljsku mirovinu. Isto tako, takva udovica ima pravo na trajnu obiteljsku mirovinu, ako joj roditeljska dužnost nad djecom koja primaju obiteljsku mirovinu prestane nakon njezine 45 godine, s tim da to pravo stječe s navršenih 50 godina.

6.3. Takvo zakonsko uređenje proizlazi i iz članka 3. ZOMO-a, odnosno u općem sustavu obveznog mirovinskog osiguranja međugeneracijske solidarnosti osiguranicima na načelima uzajamnosti obvezno se osiguravaju prava za slučaj rizika starosti i invalidnosti osiguranika, a članovima njihovih obitelji prava za slučaj smrti osiguranika, odnosno korisnika mirovine, a ne osiguravaju se prava i za slučaj starosti člana obitelji osiguranika. Prava iz mirovinskog osiguranja ostvaruju se prema zakonom propisanim uvjetima (općim na strani osiguranika) i posebnim (na strani člana obitelji) u trenutku nastanka osiguranog rizika smrti.

Dakle, pravo na obiteljsku mirovinu mogu steći određeni članovi obitelji koji su kao takvi osigurani za slučaj smrti osiguranika, ako na dan njegove smrti (a samo u nekim slučajevima i poslije toga) ispunjavaju propisane uvjete za priznanje toga prava. Ovlaštenici za obiteljsku mirovinu temelje svoje pravo na tu mirovinu na pravu osiguranika na mirovinsko osiguranje s obzirom na svoje svojstvo i svoju aktivnost, odnosno na pravu osiguranika na određene prestacije iz mirovinskog osiguranja i na rodbinskoj i ekonomskoj vezi s osiguranikom i ovisnosti o osiguraniku u pogledu uzdržavanja, odnosno osiguravanja sredstava za život. Za udovicu se pretpostavlja da ju je osiguranik ili korisnik prava uzdržavao ako je u trenutku smrti imala određenu starosnu dob u trenutku nastanka rizika propisanu zakonom ili ako je bila mlađa a bila je nesposobna za privređivanje, ili ako je obavljala roditeljsku dužnost prema djeci umrlog osiguranika. Pri tome se napominje da s osnove obavljanja roditeljske dužnosti pravo nije trajno. Obiteljska mirovina trajno pravo postaje tek ako je po osnovi obavljanja te dužnosti navršila određenu starosnu dob.

Okolnost da je zakonodavac propisao da udovica određena prava može najranije stjecati s navršenih 45 godina života ne znači da su udovice koje imaju manje godina u trenutku smrti supruga diskriminirane po dobi, kako to smatra predlagateljica. Smisao primanja obiteljske mirovine jest zamjena za uzdržavanje koje je udovica primala od preminulog bračnog druga. Zakonodavac je imao ustavno ovlaštenje procijeniti da osobe mlađe od 45 godina, osim slučajeva iz članka 62. stavaka 1. do 6. ZOMO-a, na tržištu rada mogu pronaći odgovarajući izvor prihoda za sebe, te im nije priznao to pravo.

Međutim, udovice s djecom imaju pravo na obiteljsku mirovinu pod uvjetima iz članka 62. stavka 1. točke 3. ZOMO-a, bez obzira na godine života. Osoba bez primanja koja je sposobna za privređivanje, a koja je mlađa od 45 godina može ostvariti prihode za nužno uzdržavanje iz drugih mjera socijalne politike (npr. primanja iz socijalne skrbi odnosno naknada putem Zavoda za zapošljavanje do zapošljavanja), te stoga postoje mehanizmi socijalne zaštite izvan sustava mirovinskog osiguranja u kojima udovice mlađe od 45 godina mogu ostvariti sredstva nužna za uzdržavanje.

Takvim uređenjem zakonodavac je postupio sukladno člancima 58. i 62. u svezi s člankom 3. Ustava.

7. Iz navedenih razloga Ustavni sud nije prihvatio navode predlagateljice da članak 62. stavci 2. i 3. ZOMO-a nisu u suglasnosti s člancima 1. stavkom 1., 3., 57. i 62. Ustava.

8. Na temelju članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona riješeno je kao u točki I. izreke ovog rješenja.

Točka II. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-I-4737/2007
Zagreb, 14. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Rješenje, NN 74/2011-1607