## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-142/1998 od 6. prosinca 2000.

### NN 126/2000 (15.12.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-142/1998 od 6. prosinca 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

2351

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik
Suda, te suci Velimir Belajec, Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Jurica Malčić,
Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Vice Vukojević i Milan Vuković, u
postupku vođenom u povodu ustavne tužbe Z. K. i P. i N. J. iz I., SR Njemačka,
zastupanih po T. S., odvjetniku iz R., na sjednici Vijeća održanoj dana 6.
prosinca 2000. godine, donio je s­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukida:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-7956/95 od 4. rujna
1997. godine

II. Predmet se vraća Upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovno
odlučiva­nje.

```
Obrazlože­nje
```

1. Z. K. i N. J. podnijeli su po zajedničkom punomoćniku pravodobnu i
dopuštenu ustavnu tužbu u svezi s presudom Upravnog suda Republike Hrvatske,
broj: Us-7956/95 od 4. rujna 1997. godine, kojom je odbijena tužba u upravnom
sporu podnesena protiv rješe­nja Ministarstva financija Republike Hrvatske, Ca­rinske
uprave, Komisije za carinske prekršaje u drugom stup­nju, broj: P/II-184/95 od
31. svib­nja 1995. godine.

Tim je rješe­njem odbijena
žalba podnosite­lja ustavne tužbe izjav­ljena protiv rješe­nja istog
Ministarstva, Komisije za carinske prekršaje Carinarnice R., broj: P-509/95 od
7. ožujka 1995. godine.

Ovim rješe­njem je Z. K.
oglašen krivim i novčano kaž­njen zbog prekršaja iz članka 344. stavka 1. točke
1. u svezi s člankom 355. stavkom 1. tada važeće­g Carinskog zakona (»Narodne
novine«, broj 53A/91, 64/91, 33/92, 26/93, 106/93 i 92/94, u da­lj­njem tekstu:
CZ), stoga što je prilikom ulaska u Republiku Hrvatsku propustio prijaviti
teretno motorno vozilo »Daimler Benz« koje je prevozio preko carinske crte.
Istodobno je izrečena mjera odu­zima­nja privremeno oduzete robe (teretnog
vozila), teme­ljem članka 360. stavka 1. CZ-a.

2. U tijeku upravnog postupka
utvrđeno či­njenično sta­nje sastoji se, u bitnome, u s­ljedećem:

N. J. je vlasnik
prijevozničkog poduzeća u SR Njemačkoj. Z. K. je povremeno angažirao kao vozača
svojih teretnih vozila, namjeravajući mu ishoditi radnu dozvolu u SR Njemačkoj.
U kon­kretnom slučaju zatražio je od K. da preuzme vozilo u P., doveze ga u SR
Njemačku na utovar i vrati se s teretom preko Austrije, Slovenije i Hrvatske za
Bosnu i Herce­govinu. Dolaskom K. na granični prijelaz R. ustanov­ljeno je da
je jedan dio utovarene robe uredno prijavio, dok drugi dio nije prijavio
carinskim organima, da također nije prijavio teretno vozilo, da nema dozvolu za
rad u SR Njemačkoj, a da u Republici Hrvatskoj kao hrvatski držav­ljanin ne
može uprav­ljati vozilom strane re­gistracije.

3. U ustavnoj tužbi podnosite­lji
ukazuju na povredu odredaba članka 3. (najviše vrednote ustavnog poretka
Republike Hrvatske), članka 18. (jamstvo prava na žalbu protiv pojedinačnih
pravnih akata donesenih u prvostupa­njskim postupcima pred sudovima ili drugim
ovlaštenim tijelima; iznimno isk­ljuče­nje prava na žalbu zakonom, uz uvjet
osigura­nja druge pravne zaštite), članak 19. (uteme­ljenost pojedinačnih akata
tijela državne uprave na zakonu; jamstvo sudske kontrole zakonitosti tih
akata), te članka 48. Ustava Republike Hrvatske (jamstvo prava vlasništva),
navodeći za to s­ljedeće razloge:

Protiv N. J., iako se radi o
uvozniku robe i vlasniku oduzetog vozila, nije vođen prekršajni postupak, ali
je on, smatrajući se zainteresiranom osobom, izjavio žalbu na prvostupa­njsko
rješe­nje upravnog tijela, o kojoj nije ni na koji način odlučeno.

Također se pridružio tužbi u
upravnom sporu koju je podnio Z. K., što je presudom Upravnog suda također
potpuno ignorirano.

Navode i da se protiv Z. K.
paralelno pred istim upravnim tijelom vodi još jedan prekršajni postupak iz
iste či­njenične i pravne osnove (umjesto jedinstvenog postupka), pod brojem
P-451/95, u kojem mu je izrečena novčana kazna i mjera oduzima­nja djelomično
neprijav­lje­nje robe koju je u istoj prilici prevozio vozilom N. J. To je
rješe­nje, međutim, ukinuto po ­nje­govoj žalbi, te je naloženo prvostupa­njskom
tijelu da ponovo ispita opravdanost izrica­nja mjere oduzima­nja robe u
vlasništvu treće osobe i svoje stajalište va­ljano obrazloži. Postupak u
vrijeme podnoše­nja ustavne tužbe još nije okončan, ali je iz navedenog,
smatraju podnosite­lji, razvidno kako isto prekršajno tijelo zauzima različita
pravna stajališta.

Pored toga, smatraju da su
osporavane odluke nezakonite stoga što je prekršajni postupak eventualno trebao
biti vođen protiv uvoznika i vlasnika vozila i robe, a ne protiv ­nje­govog
zaposlenika, te stoga što je u upravnom postupku prezentirana dokumentacija
kojom je bila prijav­ljena roba koja se je prevozila, s jasnom naznakom o
vozilu i vlasniku vozila kojim se roba prevozi, pa da, pored ovoga, ne postoje
nikakvi razlozi za kakvo dodatno prijav­ljiva­nje vozila.

S obzirom na navedeno,
smatraju neuteme­ljenim stajalište nadležnih tijela o postoja­nju kriv­nje, a
osobito o primjeni mjere odu­zima­nja vozila. Drže da je tu mjeru moguće izreći
samo pod Zakonom propisanim i restriktivno postav­ljenim uvjetima. Ti su
uvjeti, kada Zakon dopušta oduzima­nje predmeta od nevlasnika, prije sve­ga da
je vlasnik znao ili mogao znati da je prijevozno sred­stvo u ­nje­govom vlasništvu
upotrijeb­ljeno za izvrše­nje pre­kr­šaja (članak 360. stavak 2. CZ-a), te da
su skrovita mjesta u vozilu iskorištena za sakriva­nje robe koja je predmet
prekršaja ili da je vozilo bilo namije­njeno isk­ljučivo izvrše­nju prekršaja
ili da vrijednost robe koja je predmet prekršaja premašuje jednu trećinu
vrijednosti carinske osnovice prijevoznog sredstva (članak 358.). Niti jedan od
navedenih elemenata u konkretnom slučaju, po stajalištu podnosite­lja, nije
utvrđen.

Stoga podnosite­lji predlažu
ukida­nje svih osporavanih akata.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Na teme­lju uvida u spis
predmeta, kao i u spis istog prekr­šajnog tijela broj: P-451/95, te na teme­lju
analize osporavanih odluka, mjerodavnih zakonskih odredaba, kao i navoda i
razloga ustavne tužbe, Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio je s­ljedeće:

U konkretnom carinskom prekršajnom postupku počinite­lj je, kako je ­nje­govo
postupa­nje pravno kvalificirano, kaž­njen zbog poči­njena prekršaja iz članka
344. stavka 1. točke 1. (u svezi s člankom 355. stavkom 1.) CZ-a, te mu je
oduzeto vozilo teme­ljem članka 360. stavka 1. istog Zakona.

Kako, međutim, proizlazi iz osporavanih odluka, kaž­njen je zbog
neprijav­ljiva­nja prijevoznog sredstva kojim je prevozio robu i to mu je
sredstvo, inače vlasništvo treće osobe, oduzeto.

Naime, članak 344. stavak 1. točka 1. CZ-a, na koje­g se poziva donosite­lj
osporavanog prvostupa­njskog rješe­nja, glasi: »(1) Novčanom kaznom od
jednostrukog do deseterostrukog iznosa uskraćene carine ili od jednostrukog do
četverostrukog iznosa vrijednosti robe ako roba ne podliježe plaća­nju carine
ili se na robu ne plaća carina, kaznit će se za prekršaj poduzeće ili druga
pravna osoba: 1) ako carinarnici ne prijavi robu koju prenosi preko carinske
crte (članak 15.)«, time da članak 355. stavak 1. CZ-a propisuje istu kaznu za
domaću ili stranu fizičku osobu.

Članak 15. CZ-a glasi: »Sva
roba što se uvozi, unosi i prima ili izvozi, provozi i ša­lje preko carinske
crte mora se prijaviti pograničnoj carinarnici, u skladu s odredbama ovog
Zakona i propisima što na teme­lju ­nje­ga budu doneseni«.

Nada­lje, članak 360. stavak
1. CZ-a glasi: »Roba koja je pred­met prekršaja iz... 13) članka 344. stavka 1.
točke 1. ... ovog Za­kona može se oduzeti i kada nije vlasništvo učinite­lja
prekr­šaja«.

Radi se, dakle, o zakonskim
odredbama koje definiraju što se u smislu Carinskog zakona smatra robom,
sankcioniraju neprijav­ljiva­nje robe koja se prevozi preko carinske crte na
način da se za takvo postupa­nje određuje novčana kazna, te se ovlašćuju
nadležna tijela da neprijav­ljenu robu mogu oduzeti i kada ona nije vlasništvo
prekršite­lja. Pored navedenog, odredba članka 357. istog Zakona propisuje da
se roba koje je predmet pojedinih taksativno nabrojenih prekršaja mora oduzeti.

5. Mjerodavne odredbe CZ-a
koje se, međutim, odnose na oduzima­nje prijevoznog sredstva kao da­lj­nju
moguću sankciju za prekršaj neprijav­ljiva­nja robe (a kada prijevozno sredstvo
samo za sebe ne predstav­lja robu u smislu Carinskog zakona i kada se radi o
prijevoznom sredstvu kojim se obav­ljaju usluge prijevoza u javnom prometu),
jesu odredbe članka 358. stavka 1. i članka 360. stavka 2. CZ-a.

Članak 358. stavak 1. CZ-a
glasi: »Prijevozno ili prijenosno sredstvo može se oduzeti ako su ­nje­gova
tajna i skrovita mjesta iskorištena za skriva­nje robe koja je predmet
prekršaja iz ... 13) članka 344. stavka 1. točke 1. ... ovog Zakona ili je ono
bilo namije­njeno isk­ljučivo izvrše­nju tih prekršaja i ako je vrijednost robe
koja je predmet prekršaja veća od jedne trećine carinske osnovice prijevoznog
ili prijenosnog sredstva«.

Članak 360. stavak 2. CZ-a
glasi: »Prijevozno ili prijenosno sredstvo kojim se obav­lja usluga prijevoza u
javnom prometu može se oduzeti u smislu članaka 358. i 359. (prijevozna
sredstva kojima se ne obav­lja usluga prijevoza u javnom prometu – op. Suda) i
kada nije vlasništvo izvršite­lja prekršaja, ako je ­nje­gov vlasnik znao ili
je mogao znati da je ono upotrijeb­ljeno za izvrše­nje prekršaja iz ... 13) čl.
344. stavka 1. točke 1. ... ili ako je učinite­lj prekršaja izvršio neku od rad­nji
iz ... 13) članka 344. stavka 1. točke 1.«.

6. Kako proizlazi iz navoda ustavne tužbe i pribav­ljenog spisa
predmeta, zbog neprijav­ljiva­nja dijela robe koja je trebala biti provezena
preko teritorija Republike Hrvatske u Bosnu i Herce­govinu i glede oduzima­nja
te robe, vođen je protiv istog podnosite­lja drugi prekršajni postupak pred
istim carinskim tijelom (P-451/95). Dakle, protiv istog počinite­lja zbog istog
prekršaja neprijav­ljiva­nja robe (članak 344. stavak 1. točka 1. CZ-a) vođena
su dva prekršajna postupka, te mu je u svakome od ­njih izrečena po jedna
novčana kazna, dok je u jednome od ­njih izrečena zaštitna mjera oduzima­nja
robe, a u drugome zaštitna mjera oduzima­nja vozila.

Slijedom naprijed citiranih
odredaba proizlazi da je o oduzima­nju prijevoznog sredstva (i to ne zbog ­nje­govog
neprijav­ljiva­nja, već u smislu izrica­nja zaštitne mjere zbog neprijav­ljiva­nja
robe) moglo i moralo biti odlučivano u okviru prekršajnog postupka zbog
neprijav­ljiva­nja robe (članak 344. stavak 1. točka 1.), u kojem se ta roba
sukladno Zakonu oduzima (članak 357. stavak 1.), time da je i tada o oduzima­nju
prijevoznog sredstva moglo biti odlučeno tek nakon utvrđe­nja relevantnih či­njenica
i pretpostavki propisanih odredbama članka 358. stavka 1. i članka 360. stavka
2. CZ-a.

7. Budući da ustavnom tužbom
podnosite­lji ukazuju, a što je razvidno i iz osporavanih odluka, da drugostupa­njsko
upravno tijelo u žalbenom postupku, kao niti Upravni sud u upravnom sporu, vlasniku
oduzetnog vozila nisu priznali status stranke tj. u cijelosti su se oglušili na
­nje­gov pokušaj da žalbom odnosno tužbom sudjeluje u predmetnom postupku radi
zaštite svojih prava i pravnih interesa, potrebno je istaknuti i to da Zakon o
općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91) u članku 49. izrijekom
definira stranku kao osobu na čiji je zahtjev pokrenut postupak, ili osobu
protiv koje se vodi postupak, ili osobu koja radi zaštite svojih prava ili
pravnih interesa ima pravo sudjelovati u postupku.

Ovo je pravo zainteresirane
osobe neupitno i neovisno je o pravu trećih osoba na naknadu štete od počinite­lja
carinskog prekršaja, koje je utvrđeno Carinskim zakonom (članak 360. stavak
3.).

U tom smislu neodlučan je
navod ustavne tužbe da je prekršajni postupak morao biti vođen osobno protiv
vlasnika vozila i robe, ali je odlučno to što vlasniku vozila i robe kao
zainteresiranoj osobi nije priznat status stranke, tj. procesna prava koja iz
tog statusa proizlaze. Na ovo utvrđe­nje ne utječe niti či­njenica da je
vlasnik vozila i robe saslušan u tijeku prvostupa­njskoga prekršajnog postupka
vođenog protiv vozača, jer je saslušan u svojstvu svjedoka.

Slijedom izloženog, razvidno
je da je u konkretnom slučaju na štetu jednog od podnosite­lja ustavne tužbe
poči­njena povreda jamstva prava na žalbu iz članka 18. Ustava.

8. Odredba članka 19. stavka
1. Ustava ne pruža građanima samostalan i ustavnopravno relevantan teme­lj za
podnoše­nje us­tav­ne tužbe, jer sadržaj te odredbe čini načelo zakonitosti u
radu državne uprave, što samo po sebi ne proizvodi neko pravo u subjektivnom
smislu na strani građana.

Međutim, stavkom 2. članka 19. Ustava jamči se ustavno pravo pojedincu
da može zatražiti da u propisanom postupku nad­ležni sud meritorno odluči o
zakonitosti pojedinačnog upravnog akta. Povreda ovog prava predstav­lja va­ljan
razlog podiza­nju ustavne tužbe.

Vezano uz konkretan slučaj, Ustavni je sud ocijenio da rečena povreda
postoji i to stoga što je jednom od podnosite­lja ustavne tužbe ovo pravo uskraćeno
čak i u formalnom smislu, na način da mu nije omogućen pristup nadležnom sudu
odnosno na način da ­nje­gova tužba u upravnom sporu uopće nije uzeta u obzir.
Povreda postoji i stoga što u odnosu na obojicu podnosite­lja ustavne tužbe,
odnosno obojicu tužite­lja u upravnom sporu, nadležni sud nije ispunio svoju
Ustavom i zakonom predviđenu funkciju kontrole zakonitosti pojedinačnog
upravnog akta, koji u konkretnom slučaju sadrži sva obi­lježja povrede članka
26. Ustava u materijalnopravnom smislu tj. povrede prava jednakosti pred
sudovima.

9. Glede tužbom istaknute povrede sadržaja članka 3. Ustava, va­lja
napomenuti da se radi o odredbi koja služi kao osnova za tumače­nje Ustava i
kao smjernica zakonodavcu pri razradi ustavnih prava građana, pa je, prema
tome, upućena državnim tijelima, a ne neposredno građanima. Stoga se na toj
odredbi ne može teme­ljiti nikakvo ustavno pravo.

10. Slijedom sve­ga izloženog, a na teme­lju odredaba članaka 69. i 72.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99), donesena je odluka kao u izreci.

Broj: U-III-142/1998
Zagreb, 6. prosinca 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik **dr. sc. Smi­ljko Sokol,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 126/2000-2351