## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-42/2010 od 11. listopada 2013.

### NN 132/2013 (4.11.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-42/2010 od 11. listopada 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2879

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća,, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenulo H. d.o.o. iz Z., koje zastupaju odvjetnici Odvjetničkog društva S. i p. iz Z., na sjednici održanoj 11. listopada 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-2904/09-5 od 19. listopada 2009.

– rješenje Trgovačkog suda u Zagrebu broj: Ovr-5194/08 od 24. ožujka 2009.

III. Predmet se vraća na ponovni postupak Trgovačkom sudu u Zagrebu.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-2904/09-5 od 19. listopada 2009., kojim su (glede točaka I. i II. izreke) odbijene podnositeljeva žalba i dopuna žalbe, te je potvrđeno rješenje Trgovačkog suda u Zagrebu broj: Ovr-5194/08 od 24. ožujka 2009.

Navedenim prvostupanjskim rješenjem, povodom žalbe ovršenika, H. k. s. iz Z., R. C. 5, ukinuto je prethodno doneseno rješenje o ovrsi istog suda, ukinute su provedene radnje i odbačen ovršni prijedlog ovdje podnositelja ustavne tužbe, kao ovrhovoditelja u tom postupku.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 3., 29. stavkom 1. i 49. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

3. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

4. Podnositelj ustavne tužbe, kao ovrhovoditelj, podnio je 2008. godine ovršni prijedlog na temelju ovršne isprave (pravomoćne parnične presude iz 1998.), protiv H. k. s. iz Z., R. C. 5, MB: ..., kao ovršenika, radi naplate novčane tražbine u iznosu od 216.312,14 kn, pripadajućih zakonskih zateznih kamata, te troškova parničnog postupka u iznosu od 20.762,00 kn.

Trgovački sud u Zagrebu donio je 11. veljače 2009. rješenje o ovrsi pljenidbom ovršenikovih novčanih sredstava na žiro-računu.

Ovršenik je protiv rješenja o ovrsi podnio žalbu u kojoj je istaknuo prigovor promašene pasivne legitimacije, navodeći da je H. k. s. iz Z., R. C. 5, MB: ..., osnovan tek 7. srpnja 2004., dok se ovršna isprava (parnična presuda iz 1998.) odnosi na H. k. s. iz Z., T. s. 11, MB: ..., nad kojim je proveden i 17. svibnja 2004. zaključen stečajni postupak (Trgovački sud u Zagrebu, Sts-4023/01), te je brisan iz Registra udruga Republike Hrvatske rješenjem Grada Zagreba, Gradskog ureda za opću upravu, klasa: UP/I-230-02/2004-05/9 od 17. lipnja 2004.

Tim povodom održano je ročište. Ovršenik je u ostavljenom roku dostavio sudu dokaz o svojem osnivanju i upisu – rješenje Grada Zagreba, Gradskog ureda za opću upravu, klasa: UP/I-230-02/2004-01/341, ur.broj: 251-02-02-04-2 od 7. srpnja 2004. – kojim se, među inim, ovjerava statut udruge, usvojen na sjednici osnivačke skupštine od 12. lipnja 2004.

Podnositelj u roku od osam dana, ostavljenom za očitovanje na žalbene navode ovršenika, nije sudu dostavio očitovanje.

Trgovački sud u Zagrebu donio je rješenje kojim se žalba ovršenika usvaja, ukida rješenje o ovrsi i sve provedene radnje te se odbacuje ovršni prijedlog podnositelja ustavne tužbe. U obrazloženju tog rješenja navedeno je, među ostalim, sljedeće:

»Na ročištu je ovršenik ostao pri navodima iz svojih podnesaka te je po raspravnom rješenju suda i dostavio u zadanom mu roku dokaz da nije pasivno legitimirana strana, tj. rješenje o upisu udruge H. K. S. od 7.7.2004. Ovrhovoditelj je na ročištu pozvan dati očitovanje na navode iz žalbe ovršenika u roku 8 dana. Ovrhovoditelj nije sudu dostavio očitovanje u zadanom mu roku ...... Sud je izvršio uvid u presudu P-4101/96, uvid u spis StS-4023/01 te u rješenje o osnivanju ovršenika H. K. S. od 7.7.2004., te utvrdio da ovrhovoditelj nema ovršni naslov prema ovršeniku H. K. S. R. C. 5, MB: ... koji je osnovan 7.7.2004 iz čega proizlazi da isti nije ni mogao biti obveznik u odnosu na predmetnu tražbinu...«

Podnositelj je navedeno rješenje pobijao žalbom i dopunom žalbe, u kojima je ukazivao na postojanje faktičnog sljedništva između H. k. s. – tuženika iz parničnog postupka i H. k. s. – ovršenika u ovršnom postupku, kao i na propust suda da to sljedništvo utvrdi. Podnositelj je isticao i da je na strani ovršenika riječ o zlouporabi prava radi izbjegavanja obveza.

Drugostupanjskim rješenjem, u pogledu bitnog spornog pravnog pitanja – nedostatka pasivne legitimacije ovršenika, potvrđeno je citirano prvostupanjsko rješenje. U obrazloženju osporenog drugostupanjskog rješenja navodi se, među ostalim:

»... ovršna isprava na kojoj je ovrhovoditelj utemeljio predmetni ovršni prijedlog ne odnosi se na ovdje ovršenika već na drugu osobu istog naziva koja je, u međuvremenu, prestala postojati. Zato na temelju takve ovršne isprave više uopće nije moguće odrediti ovrhu pa tako ni protiv ovdje ovršenika posljedično čemu je prvostupanjski sud pravilno postupio kada je stavio izvan snage sporno rješenje o ovrsi. Doduše, prvostupanjski je sud u konkretnom slučaju trebao preinačiti rješenje o ovrsi i odbiti ovršni zahtjev (a ne ukinuti rješenje o ovrsi i odbaciti prijedlog za ovrhu)... radi se o materijalnopravnom, a ne o procesnopravnom nedostatku ... uslijed toga ovrhovoditelj nije došao u nepovoljniji pravni položaj ... U odnosu na žaliteljeve navode ističe se da su isti neosnovani odnosno da žalitelj pogrešno drži da je ‘sadašnji H. K. S. ista pravna osoba koja je postojala i ranije’ budući da ni izneseni žalbeni navodi (za koje, usput budi rečeno, žalitelj nije priložio nikakve dokaze) niti citirane odredbe OZ-a i ZOO-a ne upućuju na to da je ovršenik pravni sljednik prethodnog H. K. S. ...«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. Podnositelj u ustavnoj tužbi ponavlja navode koje je isticao u žalbi protiv osporenog prvostupanjskog rješenja. Tvrdi da postoji faktično sljedništvo između H. k. s. – tuženika u parničnom postupku i H. k. s. – ovršenika u ovršnom postupku, te da je sud propustio to sljedništvo utvrditi. Podnositelj smatra da je to sljedništvo bilo moguće utvrditi primjenom članka 29. Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 57/96., 29/99., 42/00., 173/03., 194/03., 151/04., 88/05., 121/05. i 67/08., u daljnjem tekstu: OZ), u svezi s člancima 96. i 98. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 35/05. i 41/08., u daljnjem tekstu: ZOO) odnosno primjenom članka 452. ZOO-a, kao i izvođenjem dokaza koje je, kako tvrdi, predlagao, ali se sud o njegovim prijedlozima nije očitovao.

Podnositelj drži kako je sporno pravno pitanje moglo i moralo biti riješeno na način da se pravni odnos tuženika iz parničnog postupka i ovršenika u ovršnom postupku promatra kao odnos ugovornog prijenosa obveze (dugovanja) između tih dvaju subjekata, pri čemu akt o osnivanju ovršenika odnosno njegov statut, u građanskopravnom smislu, predstavlja ugovor. Dodaje, međutim, da dokumentaciju potrebnu za dokazivanje svojih tvrdnji nije mogao sam pribaviti, jer je riječ o financijskoj dokumentaciji koja je zaštićena bankarskom tajnom te u njemu nedostupnim poslovnim knjigama. Stoga da je sudu i predlagao da se navedeno pribavi službenim putem. Time podnositelj zapravo ukazuje na potrebu utvrđivanja ne samo formalnopravnog sljedništva, već stvarnog, koje se očituje u činjenici da ovršenik danas koristi sva prava i imovinu ranijeg H. k. s., ali istodobno odbija preuzeti i njegove neispunjene obveze, što predstavlja očitu zloupotrebu prava.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi i to da je stečajni postupak nad ranijim H. k. s. otvoren i odmah zatvoren, zbog nedostatka bilo kakve imovine. Međutim, kako navodi, podatak o nepostojanju imovine stečajnog dužnika pokazao se netočnim, jer je proizišao iz prokazne izjave koja je bila neistinita. Naime, stečajni dužnik – nekadašnji H. k. s. – u odnosno je vrijeme zapravo imao novčanih potraživanja prema trećim osobama u visini od oko 3.000.000,00 kn. Zbog toga je, prema navodu podnositelja, Trgovački sud u Zagrebu rješenjem StS-4023/01 od 31. siječnja 2005. odredio nastavak stečajnog postupka.

Nadalje, podnositelj smatra da se o nedostatku pasivne legitimacije, kao materijalnopravnom prigovoru, ne može odlučivati rješenjem – kako je to u konkretnom slučaju učinjeno – već presudom, čime zapravo ukazuje na propuštanje suda da primijeni članak 48. stavak 3. OZ-a, prema kojem je sud bio dužan ovršenika uputiti na pokretanje parnice radi proglašenja ovrhe nedopuštenom.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih rješenja.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe.

U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se, u pravilu, ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako, i u mjeri u kojoj, te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom. Ustavni sud, u tom smislu, svoje odluke zasniva na činjenicama utvrđenim u sudskom postupku, osim ako podnositelj ustavne tužbe ne iznese ozbiljne, relevantne i dostatne razloge zbog kojih je od tog pravila potrebno odstupiti.

7. Razmotrivši spis predmeta Trgovačkog suda u Zagrebu, kao nadležnog ovršnog suda u konkretnom slučaju, te navode ustavne tužbe, Ustavni sud smatra potrebnim uvodno napomenuti sljedeće:

U ustavnosudskom postupku utvrđeno je da su na dio podnositeljevih prigovora iznesenih u ustavnoj tužbi nadležni sudovi u osporenim rješenjima već odgovorili (vezano, primjerice, uz primjenu članka 29. OZ-a odnosno članaka 96., 98. i 452. ZOO-a). Nadalje, s obzirom na sadržaj dokumentacije u spisu predmeta nadležnog prvostupanjskog suda, Ustavni sud je našao i da pojedini podnositeljevi navodi iz ustavne tužbe nisu točni (primjerice, oni prema kojima je podnositelj u svojim očitovanjima tijekom ovršnog postupka predlagao pribavljanje različitih dokaza pasivne legitimacije ovršenika službenim putem, budući da je jedini takav prijedlog stavio tek u žalbi protiv prvostupanjskog rješenja i odnosio se na pribavljanje podataka o kontinuitetu članstva H. k. s. u M. k. s. sa sjedištem u Švicarskoj). Ustavni sud utvrdio je i da pojedine tvrdnje podnositelj iznosi po prvi puta u ustavnoj tužbi – kao što je tvrdnja da je 2005. nastavljen stečajni postupak nad H. k. s. – tuženikom iz parničnog postupka. Ta podnositeljeva tvrdnja, budući da nije isticana tijekom ovršnog postupka u kojem su donesena osporena rješenja, budući da nadležni prvostupanjski ovršni sud tijekom obavljanja uvida u spis predmeta stečajnog postupka nije konstatirao postojanje takve činjenice te budući da je riječ o tvrdnji koja nije dokumentirana u ustavnosudskom postupku, nije u ovom postupku relevantna.

Ustavni sud, stoga, u odnosu na spomenute segmente podnositeljeve argumentacije istaknute u ustavnoj tužbi nije našao ni mogućnosti, ni ustavnopravo relevantnih razloga za njihovo meritorno razmatranje.

8. Ustavni sud, međutim, ustavnopravno relevantnu argumentaciju nalazi u dijelu podnositeljevih navoda koji se odnose na njegovo stajalište da nedostatak pasivne legitimacije ovršenika predstavlja prigovor materijalnopravne prirode, o kojem ovršni sud, u načelu, ne može odlučivati. Podnositelj, naime, u svojoj ustavnoj tužbi ukazuje na to da ovršni sud u konkretnom slučaju nije primijenio članak 48. stavak 3. OZ-a, prema kojem je bio dužan ovršenika uputiti na pokretanje parnice radi proglašenja ovrhe nedopuštenom.

Razmatrajući dokumentaciju u spisu predmeta i mjerodavno pravo, Ustavni sud utvrdio je sljedeće:

8.1. Ovršenik naznačen u podnositeljevom ovršnom prijedlogu jest (u odnosno vrijeme) novoosnovana pravna osoba, nastala u razdoblju nakon što je već bio pravomoćno okončan parnični postupak iz kojeg je proizišla ovršna isprava. Ovršenik naznačen u ovršnom prijedlogu, dakle, nije bio sudionik tog parničnog postupka te je žalbu protiv rješenja o ovrsi podnio iz razloga propisanog člankom 46. OZ-a, u dijelu u kojem ta odredba glasi:

»Članak 46.

(1) Protiv rješenja o ovrsi ovršenik može izjaviti žalbu, ako ovim Zakonom nije drukčije određeno.

(2) Ovršenik može izjaviti žalbu osobito:

(...)

7. ako ovrhovoditelj nije ovlašten tražiti ovrhu na temelju ovršne isprave, odnosno ako nije ovlašten na temelju nje tražiti ovrhu protiv ovršenika,

(...)«

Nadležni prvostupanjski i drugostupanjski sud suglasno su zaključili da protiv ovršenika naznačenog u ovršnom prijedlogu nije moguće tražiti konkretnu ovrhu, jer H. k. s. iz Z., R. C. 5, MB: ..., nije pasivno legitimiran – budući da je tek osnovan u srpnju 2004., to jest šest godina nakon što je donesena parnična presuda (ovršna isprava) protiv ranije postojećeg H. k. s. iz Z., T. s. 11, MB: .... Taj je, pak, H. k. s. prestao postojati u svibnju 2004.

Činjenicu da je raniji H. k. s. – tuženik iz parničnog postupka – prestao postojati prvostupanjski je sud utvrdio uvidom u spis predmeta stečajnog postupka. Činjenicu osnivanja ovršenika koji je naznačen u ovršnom prijedlogu sud je utvrdio uvidom u javnu ispravu koju je ovršenik dostavio – rješenje nadležnog tijela, Grada Zagreba, Gradskog ureda za opću upravu, klasa: UP/I-230-02/2004-01/341, ur.broj: 251-02-02-04-2 od 7. srpnja 2004.

8.2. Člankom 48. OZ-a propisano je sljedeće:

»Članak 48.

(1) Ako je žalba izjavljena iz razloga iz članka 46. stavka 1. točke 7. (...) ovoga Zakona, sud prvog stupnja dostavit će žalbu ovrhovoditelju radi očitovanja u roku od osam dana.

(...)

(3) Ako ovrhovoditelj ospori postojanje tih razloga ili se ne očituje u roku od osam dana, sud prvoga stupnja donijet će bez odgode rješenje kojim će ovršenika uputiti da u roku od petnaest dana od pravomoćnosti toga rješenja pokrene parnicu radi proglašenja ovrhe nedopuštenom zbog razloga iz stavka 1. ovoga članka zbog kojeg je izjavio žalbu.

(4) Iznimno od odredbe stavka 3. ovoga članka sud neće ovršenika uputiti na parnicu, već će prihvatiti njegovu žalbu, ukinuti provedene radnje i obustaviti ovrhu ako on njezinu osnovanost dokaže javnom ili javno ovjerovljenom ispravom, odnosno ako su činjenice na kojima se temelji njegova žalba zbog razloga iz stavka 1. ovoga članka općepoznate ili se mogu utvrditi primjenom pravila o zakonskim predmnijevama.«

8.3. Prvostupanjski ovršni sud utvrdio je, dakle, činjenicu da između ovršenika u ovršnom postupku i tuženika iz parničnog postupka ne postoji identitet – što nije niti bilo sporno, s obzirom da podnositelj, kao ovrhovoditelj, nije tvrdio da je riječ o istoj pravnoj osobi, već da ovršenik faktično, u pogledu imovine i prava, postupa kao sljednik tuženika iz parničnog postupka, dok obveze izbjegava zlouporabom činjenice da je, formalnopravno, riječ o različitoj pravnoj osobi.

S druge strane, ovršni sud nije razmatrao (niti je postupak usmjerio u pravcu koji bi takvo razmatranje omogućio) pitanje postoji li između ovih subjekata, bivšeg i sadašnjeg H. k. s., takav oblik povezanosti koji bi podrazumijevao odgovornost za obveze prednika. Kako je ovršenik o činjenici svojeg osnivanja sudu predočio javnu ispravu, taj sud, smatrajući ovakvu javnu ispravu istodobno i dokazom nepostojanja sljedništva u odnosu na tuženika iz parničnog postupka, nije ovršenika uputio na pokretanje parnice radi proglašenja ovrhe nedopuštenom, u smislu članka 48. stavka 3. OZ-a. Postupanje suda okončano je temeljem članka 48. stavka 4. OZ-a (s čime se suglasio i drugostupanjski sud), slijedom čega je izostao parnični postupak, a podnositeljeva tražbina ostala nenamirena.

Drugostupanjski je sud u svojem rješenju dodao i argumentaciju prema kojoj podnositelj, kao ovrhovoditelj, nije nikakvim dokazima potkrijepio svoje tvrdnje o tome da bi ovršenik bio sljednik tuženika iz parničnog postupka.

9. Ustavni sud podsjeća da je u odluci broj U-III-5151/2008 od 13. rujna 2011. (»Narodne novine« broj 110/11.) već izrazio svoje stajalište, prema kojem je legitimni cilj OZ-a odnosno ovršnog postupka namirenje tražbine vjerovnika (ovrhovoditelja) iz imovine dužnika (ovršenika), uz minimalnu mogućnost da dužnik to namirenje oteža ili spriječi (vidjeti točku 8.2. naznačene odluke Ustavnog suda).

U tom kontekstu, ustavnopravno je neprihvatljivo i pogubno za sigurnost pravnoga poretka (članak 3. Ustava) ako se u ovrsi, zbog razloga koji su izvan utjecaja vjerovnika, odbije provedba ovršnog postupka i onemogući ostvarenje vjerovnikove tražbine zbog koje je prethodno i proveden parnični postupak. Navedeno stajalište rezultat je dosljedne primjene jednog od temeljnih načela ustavnopravne zaštite, prema kojem se prava građana ne iscrpljuju u njihovom formalnom priznavanju, već o pravima i njihovoj zaštiti može biti riječi samo onda kada su ona stvarna i učinkovita.

U istoj odluci (točke 8.3. i 8.4.) Ustavni sud ukazao je i na to da se u ovršnom postupku, kao strogo formalnom postupku, u načelu, ne mogu utvrđivati činjenice glede pravnog sljedništva pravnih osoba, već se pravno sljedništvo utvrđuje zasebno, u drugom, parničnom postupku. Napose ovo vrijedi kada je, kao u konkretnom slučaju, u pitanju faktično, a ne sljedništvo u isključivo formalnopravnom smislu.

10. U konkretnom ovršnom predmetu problem pasivne legitimacije ovršenika očigledno nije razriješen pukim utvrđenjem činjenice različitosti identiteta dviju pravnih osoba putem javne isprave, već je riječ o slučaju koji zahtijeva suštinsko ispitivanje prirode njihova međusobnog odnosa u pogledu prava i obveza, a radi ocjene dopuštenosti provedbe ovrhe protiv pravne osobe nominirane u ovršnom prijedlogu. Postojanje ili nepostojanje takvog međusobnog odnosa dviju pravnih osoba dokazivo je, u načelu, putem javnih isprava, no kada su u pitanju po mnogočemu specifični pravni subjekti kao što su udruge (a u konkretnom je slučaju riječ upravo o dvije udruge – dva športska saveza), nužna su i druga dokazna sredstva (vidjeti o tome, mutatis mutandis, točku 8.3. naprijed naznačene odluke Ustavnog suda). Time se de facto u postupanju ovršnih sudova u ovakvim slučajevima ukazuje neprihvatljivom primjena iznimke propisane člankom 48. stavkom 4. OZ-a.

Javnom ispravom koja jest predočena sudu u konkretnom postupku ovršenik naznačen u ovršnom prijedlogu dokazao je, kako je razvidno, samo činjenicu svojeg (kasnijeg) osnivanja te, implicite, različitosti identiteta u odnosu na pravnu osobu koja je bila sudionik ranije vođenog parničnog postupka i nakon toga prestala postojati. Međutim, protivno stajalištu sudova izraženom u osporenim rješenjima, ovršenik time nije dokazao da nije pravni sljednik te pravne osobe, da nije pasivno legitimiran u konkretnom ovršnom postupku i da ovrha protiv njega, za obveze te druge pravne osobe, ne bi bila dopuštena.

11. Iz svega navedenog slijedi da je konkretni ovršni postupak okončan bez ispunjenja njegove temeljne svrhe, kao i bez ispunjenja legitimnog podnositeljevog očekivanja da namiri svoju tražbinu radi koje je vođen i pravomoćno okončan parnični postupak. Pritom je, bez temelja u mjerodavnom zakonu, javnoj ispravi – dokaznom sredstvu ovršenika – pripisan (na štetu ovrhovoditelja) sadržaj kojeg ta isprava nema i koji se temeljem te isprave ne može utvrditi, dok je podnositelju ustavne tužbe, kao ovrhovoditelju, nametnut teret dokazivanja činjenica u okviru ovršnog postupka, na što ga mjerodavni zakon ne obvezuje. Istodobno, onemogućene su obje stranke u postupku (što, međutim, negativne posljedice proizvodi samo na strani podnositelja) u ostvarivanju prava da o spornom pitanju – pitanju činjenične, materijalnopravne prirode, odluči nadležni sud u parničnom postupku. Naime, s obzirom na pravnu prirodu parničnog postupka, kao jedinog zakonom propisanog postupka mjerodavnog za utvrđivanje spornih činjenica i odlučivanje u sporovima iz područja građanskopravnih odnosa, na temelju javne i kontradiktorne rasprave, taj se postupak, upravo po toj osnovi, bitno razlikuje od ovršnog postupka, kao strogo formalnog postupka.

Proizlazi da je konkretan ovršni postupak vođen i okončan na način protivan ovim temeljnim načelima i kriterijima razlikovanja koji određuju smisao i cilj naprijed citiranih izričitih odredaba članka 48. OZ-a. Zbog opisane pravne prirode ovršnog postupka s jedne strane, i parničnog postupka s druge, a imajući pritom u vidu objektivno raspoložive mogućnosti dokazivanja na strani podnositelja – posebice vrstu dokaznih sredstva na okolnost dopuštenosti ovrhe koju bi podnositelju bilo moguće u konkretnom slučaju predlagati, sudovi su svojim postupanjem ishod ovršnog postupka stavili posve izvan podnositeljevog utjecaja. Naime, jednako kao što ovršenik nedostatak svoje pasivne legitimacije u konkretnom slučaju ne može dokazati javnom ispravom (iz razloga izloženih u točki 10. ovog obrazloženja), tako niti ovrhovoditelj nikakvom javnom ispravom ne može dokazati suprotno, već su za to potrebna druga dokazna sredstva, o kojima (sve da ih je podnositelj u ovršnom postupku i predlagao) ovršni sud nije ovlašten odlučivati. Do opisane situacije ne bi došlo da su sudovi primijenili mjerodavni članak 48. stavak 3. OZ-a.

12. Zbog razloga izloženih u točkama 8. do, uključivo, 11. ovog obrazloženja, Ustavni je sud u konkretnom slučaju ocijenio da su podnositelju ustavne tužbe, postupanjem sudova odnosno tumačenjem i primjenom prava kakva proizlazi iz osporenih rješenja, povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava.

S obzirom na to, povrede ostalih ustavnih prava koje podnositelj ističe u svojoj ustavnoj tužbi, Ustavni sud nije smatrao potrebnim razmatrati.

13. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

14. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-42/2010

Zagreb, 11. listopada 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 132/2013-2879