## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5270/2012 od 22. siječnja 2013.

### NN 15/2013 (6.2.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5270/2012 od 22. siječnja 2013.

15 06.02.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5270/2012 od 22. siječnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

262

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnim tužbama pokrenuo D. A. P. T. (državljanin Litve), trenutno u Zatvoru u Splitu, kojeg zastupaju D. P., odvjetnik u D. i J. S., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 22. siječnja 2013. donio je

ODLUKU

I. Ustavne tužbe se odbijaju.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavne tužbe podnesene su protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: I Kž 529/12-4 od 28. kolovoza 2012., kojim je odbijena podnositeljeva žalba protiv rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Kv-237/12 od 20. lipnja 2012.

Navedenim rješenjem Županijskog suda u Splitu utvrđeno je da je udovoljeno zakonskim pretpostavkama da se podnositelj izruči Republici Peruu radi vođenja kaznenog postupka zbog kaznenih djela iz članka 296. stavka 1. u svezi članka 296. stavaka 6. i 7., te članka 297. Kaznenog zakona Perua.

2. Podnositelj je ustavne tužbe podnio po odvjetniku D. P., te odvjetnici J. S.

2.1. U ustavnoj tužbi podnesenoj po odvjetniku D. P. podnositelj navodi da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog suda (kao i rješenjem Županijskog suda u Splitu) povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 25. stavkom 2. u svezi s člankom 3., 29. stavcima 1., 2. alinejama 1. i 7. te 3. (sadržajno: 4.) Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), članci 5. i 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), kao i članak 16. Europske konvencije o izručenju iz 1957. i dopunskih protokola uz Konvenciju iz 1975. i 1978. (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 14/94.) i to od 24. travnja 1995.

Obrazlažući povrede ustavnih prava podnositelj u bitnome navodi kako je tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku »nebrojeno puta podnosio pisane zahtjeve uređujućem sucu, Predsjedniku Županijskog suda u Splitu, te Vrhovnom sudu... da mu se ne omogućuje korespodencija na jeziku... kojeg jedino razumije... litvanskom jeziku«, ali mu to pravo usprkos tome nije osigurano pa nije mogao dostatno shvatiti predmetna pismena uslijed »nepoznavanja jezika – kako onog službenog u sudu, tako i onog na kojem mu je dostavljen prijevod«, na što se osporena rješenja uopće ne osvrću usprkos žalbenim navodima kojima se ukazivalo na to. Ukazuje i na nužnost da mu sud pred kojim se vodi postupak omogući i pravo na besplatnu pomoć tumača za jezik kojeg razumije, te pravo da se brani i komunicira na svom jeziku. Također ukazuje i na dugotrajnost predmetnog postupka (od 31. ožujka 2011.), suprotnu zahtjevu iz članka 25. stavka 2. Ustava.

Nadalje u bitnome navodi:

»(...) predmetni zahtjev, a potom i naknadno dostavljeni dokumenti nisu u suglasju s odredbom članka 43, stavak 1, točka 2. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima. Ne samo da predmetni dokumenti nisu dostavljeni u formi koji propisuje spomenuta odredba – dakle u izvorniku ili ovjerovljenom prijepisu, već dijelovi dokumentacije (a pri tome se misli na optužnicu koja se spominje u zahtjevu za izručenje) uopće se NE ODNOSI na podnositelja tužbe – izručenika.

Članak 43. stavak 1. toč. 2. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima jasno i nedvojbeno propisuje da traženi dokumenti kao što su optužnica, odluka o pritvoru ili drugi pravni akt ravan toj odluci u sebi mora sadržavati naznaku imena i prezimena osobe koja se traži.

Suprotno tome, optužnica u kojoj se optužuju neke druge osobe za neka druga kaznena djela nisu i ne mogu biti onaj pravni akt temeljem kojeg bi se moglo tražiti izručenje ovog izručenika.

Iz ovog je razvidno da niti po svojoj traženoj formi, a niti po sadržaju isprava, predmetni zahtjev za izručenjem koji je osnov ovog ekstradicijskog postupka su nezakoniti dokazi u postupku, te ih sud u duhu spomenutog Zakona nije mogao koristiti.

Ovo dodatno i stoga, jer iz tako nepouzdane dokumentacije (preslike, faks poruke i sl.) nije se sa sigurnošću mogao utvrditi niti identitet osobe koja se traži u odnosu na osobu izručenika.

Naime, iz te i takve dokumentacije proizlazi da se traži osoba D. P. (ispravno – D. P. – op. Ust. suda), muškarac u dobi od 34 godine, kestenjaste kose, ruskog podrijetla, dobro govori španjolski, s poteškoćom u hodu, orlovskog nosa, visine 160 cm.

No, izručenik – podnositelj ustavne tužbe je muškarac u dobi od 40 godina, visok 190 cm, pravilnog nosa, govori latvijski, ne govori šanjolski (ispravno – španjolski – op. Ust. suda), pravilnog nosa, bez poteškoća u hodanju, bez kose (potuna/ispravno – potpuna – op. Ust. suda/ćelavost) od rane mladosti.

Razlike u identifikacijskim ispravama, razlike u opisu, više su nego izražene, te potpuno nedostaje osnovna odrednica – pravi identitet osobe koja se u stvari i traži izručiti.

Niti provedeni postupak, a sukladno tome i pobijana rješenja nisu dali niti najmanju relevantnu potvrdu da je osoba koju traži Republika Peru – upravo ovaj izručenik.«

Zaključno predlaže usvajanje ustavne tužbe te ukidanje osporenih rješenja.

2.2. U ustavnoj tužbi podnesenoj po odvjetnici J. S. podnositelj kao ustavna prava povrijeđena osporenim rješenjima navodi ista ustavna prava kao i u prethodno opisanoj ustavnoj tužbi, s tom razlikom što se ne poziva na povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 4. Ustava. Također navodi kao povrijeđene iste članke Konvencije, kao i isti članak Europske konvencije o izručenju iz 1957. i dopunskih protokola uz Konvenciju iz 1975. i 1978., i to od 24. travnja 1995.

Podnositelj u bitnome navodi kako je tijekom postupka izručenja povrijeđeno njegovo pravo da se služi jezikom koji razumije i da mu se u što kraćem vremenu na tom jeziku predoči što mu se stavlja na teret i koji je sadržaj sudskih rješenja koja mu se dostavljaju. U pogledu zahtjeva da mu se sudska pismena dostavljaju »na njegovom materinjem litvanskom jeziku«, koji jedino razumije, u bitnome navodi kao i u prethodno opisanoj ustavnoj tužbi. Također opetovano ukazuje na nužnost da mu sud pred kojim se vodi postupak omogući i pravo na besplatnu pomoć tumača za jezik kojeg razumije, te pravo da se brani i komunicira na svom jeziku te prati postupak, kao i na dugotrajnost predmetnog postupka (od 31. ožujka 2011.), suprotnu zahtjevu iz članka 25. stavka 2. Ustava.

Nadalje u bitnome navodi:

»... članak 43. stavak 1. točka 1. i 2. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima jasno i nedvojbeno propisuje da zamolbi za izručenje moraju biti priložena sredstva za utvrđivanje istovjetnosti izručenika /točan opis, fotografije, otisci prstiju i sl./ te optužnica ili presuda ili odluka o pritvoru ili koji drugi akt ravan toj odluci, u kojem treba biti naznačeno ime i prezime osobe čije se izručenje traži i ostali podaci potrebni za utvrđivanje njene istovjetnosti.

Međutim, u ovom predmetu takvi dokumenti nisu dostavljeni.

Što se tiče utvrđivanja istovjetnosti izručenika smatramo da istovjetnost izručenika nije utvrđena na nedvojben način.

U odnosu na ovaj problem sud samo utvrđuje da su 'provedene dodatne istražne radnje i to upravo vještačenje papilarnih linija izručenika koje su uspoređene sa obrascem dostavljenim putem Interpola' te da je vještačenje papilarnih linija potvrdilo identitet izručenika...

Naime, prema iznesenom stavu Vrhovnog suda RH u ovom predmetu temeljni dokaz u pogledu utvrđivanja istovjetnosti izručenika je daktiloskopsko vještačenje dok su ostali dokazi nedovoljno pouzdani.

Ako je to tako, onda identifikacija izručenika putem otisaka mora biti izvedena striktno prema zakonu. Ona ne smije ostaviti nikakvu sumnju, jer predstavlja jedini dokaz i nije ga moguće učvrstiti sa bilo kojim drugim identifikacijskim dokazom.

Međutim, u ovom predmetu nesporno je samo to da je Hrvatska uzela otiske prstiju izručenika. Iz spisa predmeta jasno proizlazi da Republika Peru nije raspolagala otiscima prstiju osobe koju je potraživala. To je vidljivo i iz naloga Interpola u kome nema informacija o otiscima prstiju. Dokument MUP-a, PNUSKOK-a br. 511-01-79-4971/10.I.T. od 31.03.2011 (list 24) navodi se da je vještačenjem otisaka papilarnih linija prstiju osobe D. A. P. T. (ispravno - P. T. – op. Ust. suda) dostavljenih IP Zagreb dana 31.3.2011. utvrđeno da su otisci identični otiscima sa DKT obrasca dostavljenog od strane IP VILNIUSA, a koji su dostavljeni IP LIMA.

Nije sporno da je D. P. državljanin Litve i da Litva ima njegove otiske. Ali zbog razlike u imenima, opisu izgleda, visini itd. vrlo je upitno da li je osoba koju traži Peru P. iz Litve.

Nadalje, nije jasno tko, kada i kojom metodom je proveo vještačenje papilarnih linija. Naravno da sud može koristiti vještačenje papilarnih linija koje su proveli drugi ovlašteni državni organi. Međutim, da bi se Županijski sud u Splitu mogao koristiti takvim vještačenjem, ono mora biti dostupno sudu koji donosi odluku.

Svako valjano i zakonito vještačenje podrazumijeva nalaz i mišljenje, koje u sebi sadrži opis metoda koja se koristi, podataka koji su se utvrdili itd., sve kako bi se takav nalaz i mišljenje mogao provjeriti. Međutim, u spisu ovog predmeta ne postoji nalaz i mišljenje 'drugih' koje bi Županijski sud u Splitu mogao koristiti. Obzirom da takav nalaz i mišljenje ne postoji, nemoguće je provjeriti niti njegovu kvalitetu niti rezultat.

Iz dopisa PNUSKOKA Split proizlazi da 'original i prijevod odgovora IP Lima od 06. travnja 2011. godine u svezi s utvrđivanjem identiteta i izručenja imenovane osobe u Peru dostavljen u spis. Međutim, branitelji izručenika koji su izvršili... višekratni uvid u spis nisu pronašli 'Original odgovora IP Lima od 06. 04. 2011.g.' Ono što je u spisu jest list spisa 25 koji je na hrvatskom jeziku bez pečata, bez potpisa i u kojoj se navodi: 'da je kazneni odjel naznačio do dostavljeni podaci ovog NCB-a, kao fotografije i otisci prstiju, ukazuju na vezu s osobnim podacima, koji se nalaze u spisu postupka vođenog protiv navedenog...'. Ta rečenica jednostavno ne znači ništa, pogotovo bez originalnog dokumenta.

Također se navodi da iz dokumenta koji se nalazi u spisu proizlazi da osoba imenom D. A. P. T. nije državljanin Republike Litve. Spisu prileži i Potvrda službe registra stanovništva kod Ministarstva unutarnjih poslova Republike Litve od 31. siječnja 2012. godine iz koje je razvidno da u registru stranovništva (ispravno – stanovništva –

op. Ust. suda) Litve ne postoji osoba pod imenom D. A. P. T. te je stoga vrlo upitan navod u bilješci od 31. ožujka 2011. Odjela za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta Split da je MUP Republike Litve dostavio DTK obrazac osobe izručenika.

Dodatni problem u pitanju utvrđivanja identiteta, proizlazi iz dokumenta tražitelja izručenja Republike Peru od 26. 11. 2010. g. gdje se navodi da izručenik posjeduje peruansku putovnicu broj 206639. U prijevodu tog dokumenta navodi se da je putovnica broj 206639 litvanska putovnica, time da se u službenom dopisu br. 82-08-SPN Državnog ureda za suzbijanje kriminala Republike Peru navodi da D. P. posjeduje iskaznicu za strance PE-VH-No. 206639.

Dakle, ne stoji zaključak da je nepobitno izvršeno identificiranje osobe koje se traži iz Perua. Opisanim radnjama je samo izvršena identifikacija izručenika sa osobom koja se zove D. A. iz Litve i to ni na koji način ne pomaže identifikaciji osobe koju traži Peru.

Dokument PU Split od 31.03.2011. je namjerno ili nenamjerno djelomično nerazumljivo napisan, pa bi te okolnosti valjalo u ponovljenom postupku u potpunosti raščistiti, tim više što se radi o bitnim okolnostima za utvrđivanje identiteta izručenika.«

Ističe kako njegova istovjetnost nije utvrđena ni na bilo koji drugi način te u tom pogledu u bitnome ponavlja navode iz prethodno opisane ustavne tužbe, s tom razlikom što puno iscrpnije ukazuje na kontradikcije u pogledu karakteristika koje se spominju kao njegova identifikacijska obilježja. U tom pogledu zaključuje da postoje ozbiljne sumnje koje dovode u pitanje zaključak suda o njegovoj istovjetnosti s osobom koju traži Peru jer »pet značajki opisa iz tjeralice i dokumenata Republike Peru ne odgovaraju opisu izručenika /visina, problemi u hodu, kosa, orlovski nos, oblik čela/«, a isto tako »niti osobe koje su davale iskaz u kaznenom postupku koji se vodi u Peruu nisu dale opis koji bi se podudarao sa opisom izručenika«, kao i da nejasnoće i kontradikcije »u utvrđivanju identiteta nisu razriješene niti u dijelu kad se radi o pitanju državljanstva i posjedovanju identifikacijskih dokumenata kao što su putovnice i osobne iskaznice«.

U pogledu toga kako uz zahtjev za izručenje, a niti kasnije, nisu dostavljeni potrebni dokumenti, podnositelj u bitnome navodi kao i u prethodno opisanoj ustavnoj tužbi, te dodatno ističe:

»Vrhovni sud utvrđuje kako uz zahtjev za izručenje doista nisu dostavljeni niti optužnica niti odluka o pritvoru, međutim smatra kako je ispunjen zahtjev iz odredbe čl. 43. st. 1. toč. 2. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima jer je navedeno jasno utvrđenje imena i prezimena osobe koja se traži. Takav pristup u cijelosti dovodi u pitanje odredbu prvog dijela zakonske norme u kojem se traži da uz zahtjev budu dostavljeni točno određeni dokumenti.«

U daljnjem dijelu ustavne tužbe podnositelj u bitnome navodi:

»Što se tiče dokaza iz kojih bi proizlazila osnovana sumnja da je izručenik počinio kazneno djelo zbog kojeg se izručenje traži, i tu postoji vrlo ozbiljan nedostatak. Naime, osnovana sumnja da bi izručenik počinio kazneno djelo u zahtjevu za izručenje proizlazi isključivo iz iskaza dviju osoba i to F. V. D. i M. R. G. U. Međutim, niti jedan od ta dva svjedoka ne spominje izručenika po imenu i prezimenu, a opis koji daju u bitnom je u suprotnosti sa stvarnim izgledom izručenika. Štoviše, oni opisuju osobu koja je različitih fizičkih karakteristika, ima različito porijeklo i različita svojstva od izručenika.

(...)

Vrhovni sud pušalno (ispravno – paušalno – op. Ust. suda) utvrđuje kako je izručenik osnovano sumnjiv da je počinio kaznena djela iz čl. 296. st. 1. u svezi sa st. 6. i 7. i čl. 297. Kaznenog zakona Perua.

Pri tome zanemaruje činjenicu da se u ovom slučaju radi o izvanugovornom izručenju te čl. 35. st. 1. t. 7. ZOMPO propisuje kako se izručenje neće dopustiti ako 'nema dovoljno dokaza da je stranac čije se izručenje traži počinio određeno kazneno djelo ili da postoji pravomoćna presuda'. Prema stavu pravne nauke kod izvanugovornog izručenja potrebno je provjeriti dokaze uz zamolbu strane države te navode iz obrane izručenika. Pri tome se traži standard osnovane sumnje koja je konkretna i okolnosna, specifična te jasna i provjerljiva. U konkretnom slučaju taj standard nije primijenjen obzirom da se sudovi uopće time nisu bavili već paušalno utvrdili postojanje osnovane sumnje iz dokumenata koji nisu niti priloženi /optužnica, nalog za istragu, rješenje o pritvoru/.

(...)

Sigurno je da Republika Peru ne daje garancije za pošteno i nepristrano suđenje te izdržavanje kazne u skladu sa standardima koji su prihvaćeni u Republici Hrvatskoj i općenito u Europi.«

Zaključno predlaže usvajanje ustavne tužbe te ukidanje osporenih rješenja.

Ustavne tužbe nisu osnovane.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

4. Utvrđujući da je u konkretnom slučaju udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje podnositelja, Županijski sud u Splitu je u prvostupanjskom rješenju u bitnome naveo sljedeće:

»Naime, imenovani izručenik nije državljanin Republike Hrvatske, a djelo za koje se izručenje traži nije počinjeno na teritoriju Republike Hrvatske, ili protiv njenog državljanina. Što se tiče kaznenih djela zbog kojih se izručenje traži... po našem kaznenom zakonodavstvu radilo bi se o kaznenim djelima zlouporabe opojnih droga iz čl. 173. st. 2. i 3. Kaznenog zakona. Nadalje, za ta djela nije nastupila zastara progona po domaćem zakonu, a izručenik zbog toga nije osuđen ili oslobođen od strane domaćeg suda, niti je zbog toga protiv njega u Republici Hrvatskoj pokrenut postupak. Što se tiče postojanja dokaza za osnovanu sumnju u počinjenje kaznenog djela za koje se izručenje traži, dovoljno dokaza za osnovanu sumnju sadrži popratna dokumentacije, koja je dostavljena uz molbu za izručenje.

U odnosu na pitanje identiteta izručenika... provedene su dodatne istražne radnje, i to... vještačenje papilarnih linija izručenika, koje su uspoređene sa obrascem dostavljenim putem Interpola. lako izručenik i njegovi branitelji i dalje osporavaju da je tim nalazom sa sigurnošću riješeno pitanje identiteta izručenika, vijeće ocjenjuje da je vještačenje papiralnih (ispravno –

papilarnih – op. Ust. suda) linija potvrdilo... identitet izručenika, odnosno da je upravo D. (ispravno – D. – op. Ust. suda) A. P. T. osoba čije se izručenje traži.«

U osporenom rješenju Vrhovni sud je u bitnome naveo:

»... da... jasno proizlazi da je o dopuštenosti izručenja odlučeno isključivo radi vođenja kaznenog postupka u odnosu na određeno kazneno djelo u Republici Peru.

(...)

... iz... izreke jasnim je vidljivo u odnosu na čiju zamolbu za izručenje se nalazi utvrđenim da je udovoljeno zakonskim pretpostavkama, u odnosu na koju fazu kaznenog postupka je odluka donesena te radi kojih kaznenih djela.

(...)

... u pogledu pitanja identiteta osobe za koju se izručenje traži i u odnosu na koju se ovaj postupak vodi za istaći je da doista postoje razlike u opisu fizičkog izgleda. Međutim, kako je to već ranije isticano, sud je radi utvrđivanja identiteta osobe u odnosu na koju će utvrditi postojanje uvjeta za izručenje istakao da uz nedvojbeno različite podatke o visini osobe čije se izručenje traži, upravo otisak papilarnih linija je jedini stvarno relevantan za utvrđivanje identiteta izručenika, pri čemu je sudbena vlast ovlaštena koristiti se podacima o vještačenju papilarnih linija koje su proveli drugi.

U odnosu na tvrdnju da uz zahtjev za izručenje nisu dostavljeni akti potrebni za izručenje, kao to traži odredba čl. 43. st. 1. toč. 2. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, za istaći je da prvostupanjski sud doista nije raspolagao s optužnicom ili odlukom o prigovoru. Međutim, odredba čl. 43. st. 1. toč. 2. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, kako to nedvojbeno proizlazi iz nastavka ove norme iz ove točke definira zahtjev za jasnim utvrđenjem imena i prezimena osobe čije se izručenje traži i ostalih podataka potrebnih za utvrđivanje njezine istovjetnosti, a čemu je država moliteljica udovoljila.

U pogledu zahtjeva za utvrđenje za koje kazneno djelo se izručenje traži te podataka o mjerodavnom pravu, država moliteljica udovoljila je i tom traženju kako je to vidljivo iz dostavljene dokumentacije, prevedene na listovima 152. do 166. spisa.

Upravo ta dokumentacija, suprotno navodima iz žalbi sadrži i dokaznu građu na kojoj je utemeljeno utvrđenje o postojanju osnovane sumnje da je D. A. P. T. (ispravno – T. – op. Ust. suda) osnovano sumnjiv da je počinio kaznena djela iz čl. 296. st. 1. u svezi s st. 6. i 7. i čl. 297. Kaznenog zakona Perua za koja se vodi kazneni postupak.

U odnosu na tvrdnju da je pri donošenju odluke o izručenju zamoljena država, dakle Republika Hrvatska dužna voditi računa o stanju ljudskih prava u državi moliteljici, za istaći je da je žalitelj potpuno u pravu.

Međutim, žalitelj ispušta iz vida da je zadaća sudbene vlasti u slučaju zatraženog izručenja od države moliteljice čiji pravni poredak Republika Hrvatska priznaje propitati, a zatim i donijeti odluku o utvrđenju da su ispunjeni posebni i opći zakonski uvjeti za izručenje, odnosno da postoji zakonska zapreka zbog čega ne bi bili ispunjeni uvjeti za izručenje.

U situaciji kada sudbena vlast donese pozitivnu odluku o ispunjenosti uvjeta za izručenje određene osobe državi moliteljici, o samom činu hoće li izručenje stvarno i biti provedeno odlučuje izvršna vlast tj. ministar pravosuđa koji u smislu čl. 57. st. 2. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći 'donosi rješenje kojim dopušta ili ne dopušta izručenje'.«

5. Članak 29. stavci 1., 2. alineje 1. i 7., te 4. Ustava glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

– da u najkraćem roku bude obaviješten potanko i na jeziku koji razumije o naravi i razlozima optužbe koja se diže protiv njega i o dokazima koji ga terete,

(...)

– na besplatnu pomoć tumača ako ne razumije ili ne govori jezik koji se upotrebljava na sudu.

(...)

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.

(...)«

Članak 6. stavak 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. (...)«

6. Ustavni sud napominje da Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) u svojoj praksi zauzima pravno stajalište da postupci izručenja, za razliku od članka 3. Konvencije, ne ulaze u područje primjene članka 6. stavka 1. Konvencije, osim iznimno – kada bi izručeniku u zemlji moliteljici bila pričinjena ili prijetila »flagrantna uskrata pravičnog suđenja« (»...a flagrant denial of a fair trial in the requesting country«). To stajalište Europski sud je, nakon razmatranja postupka izručenja u kontekstu članka 3. Konvencije, po prvi put izrazio u predmetu Soering protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, Plenarna sjednica, 7. srpnja 1989., zahtjev br. 14038/88, §§ 91. i 113.), izrekavši u pogledu postupka izručenja u kontekstu obje navedene konvencijske odredbe u bitnome sljedeće:

»91.... odluka države ugovornice da izruči bjegunca može dati povoda pitanju iz članka 3., i stoga uključuje odgovornost te države po Konvenciji, kada su izloženi bitni razlozi za vjerovanje da će se dotična osoba, ako se izruči, suočiti sa stvarnim rizikom podvrgavanja mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni u zemlji moliteljici.

(...)

113. (...) Sud ne isključuje da bi se na temelju odluke o izručenju izuzetno moglo postaviti pitanje iz članka 6. u okolnostima u kojima je bjegunac pretrpio ili je izložen riziku trpljenja flagrantne uskrate pravičnog suđenja u zemlji moliteljici. (...)«

»91.... the decision by a Contracting State to extradite a fugitive may give rise to an issue under Article 3 (art. 3), and hence engage the responsibility of that State under the Convention, where substantial grounds have been shown for believing that the person concerned, if extradited, faces a real risk of being subjected to torture or to inhuman or degrading treatment or punishment in the requesting country.

(...)

113. (...) The Court does not exclude that an issue might exceptionally raised under Article 6 by an extradition decision in circumstances where the fugitive has suffered or risks suffering a flagrant denial of a fair trial in the requesting country. (...)«

To je stajalište kasnije potvrđeno u brojnim presudama Europskog suda, primjerice u predmetima Maaouia protiv Francuske (presuda, Veliko vijeće, 5. listopada 2000., zahtjev br. 39652/98, §§ 40-41.) i Mamatkulov i Askarov protiv Turske (presuda, Veliko vijeće, 4. veljače 2005., zahtjev br. 46827/99 i 46951/99, §§ 90-91.).

Pri tome je Europski sud na sljedeći način definirao »flagrantnu uskratu pravičnog suđenja« u predmetu Ahorugeze protiv Švedske (presuda, 27. listopada 2011., zahtjev br. 37075/09, §§ 114-115.):

»114. Pojam 'flagrantna uskrata pravičnog suđenja' smatra se istoznačnim sa suđenjem koje je očito suprotno odredbama članka 6. ili načelima koja su u njemu sadržana...

115. Treba naglasiti da, u dvadesetdvogodišnjoj praksi nakon presude u slučaju Soering, Sud nikada nije utvrdio da bi neko izručenje ili protjerivanje prekršilo članak 6. To ukazuje da je test 'flagrantne uskrate pravičnog suđenja' restriktivan test. Flagrantna uskrata pravičnog suđenja nadilazi puke nepravilnosti ili nedostatke jamstava u postupku na raspravi kao one koje bi mogle dovesti do kršenja članka 6. ukoliko se događaju u samoj državi ugovornici. Ono što se zahtijeva su povrede načela pravičnog suđenja zajamčenog člankom 6. koje su tako teške da poništavaju ili dokidaju samu bit prava zajamčenog tim člankom Konvencije.«

»114. The term 'flagrant denial of justice' has been considered synonymous with a trial which is manifestly contrary to the provisions of Article 6 or the principles embodied therein...

115. It should be noted that, in the twenty-two years since the Soering judgment, the Court has never found that an extradition or expulsion would be in violation of Article 6. This indicates that the 'flagrant denial of justice' test is a stringent one. A flagrant denial of justice goes beyond mere irregularities or lack of safeguards in the trial procedures such as might result in a breach of Article 6 if occurring within the Contracting State itself. What is required is a breach of the principles of fair trial guaranteed by Article 6 which is so fundamental as to amount to a nullification, or destruction of the very essence, of the right guaranteed by that Article.«

7. Prethodno navedena pravna stajališta su, mutatis mutandis, primjenjiva i u ovom predmetu. Člankom 29. stavkom 1. Ustava pravo na pravični postupak (ne samo na pravično suđenje) jamči se ne samo svakome tko je optužen zbog kažnjivog djela, već i svakome onome u pogledu koga se odlučuje o sumnji da je počinio kažnjivo djelo. Člankom 35. stavkom 1. točkom 7. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04.; u daljnjem tekstu: ZOMPO) propisano je kako se izručenje neće dopustiti ako nema dovoljno dokaza za osnovanu sumnju da je stranac čije se izručenje traži počinio određeno kazneno djelo (ili da postoji pravomoćna presuda). Iz toga slijedi da se u slučajevima tzv. izvanugovorne ekstradicije, koja se obavlja prema odredbama ZOMPO-a, a ne međunarodnog dvostranog ili mnogostranog ugovora, mora provjeriti, osim postojanja razloga za odbijanje zamolbe za izručenjem iz članaka 12. i 13. ZOMPO-a, postojanje osnovane sumnje da je tražena osoba počinila kazneno djelo zbog kojeg je zatraženo njezino izručenje.

8. Iz prethodno navedenih obrazloženja prvostupanjske i drugostupanjske odluke redovnih sudova (točka 4. obrazloženja ove odluke) koji su rješavali o izručenju podnositelja Republici Peruu, nedvojbeno proizlazi da je prvostupanjski i drugostupanjski postupak proveden sukladno zakonskim odredbama te da u njemu nije bilo nikakve flagrantne uskrate pravičnog suđenja na strani tih sudova. Isto tako, podnositelj nije u postupku na bilo koji način pokazao da bi mu u kaznenom postupku u Republici Peruu, prijetila kakva opasnost u smislu povrede članka 3. Konvencije ili pak da bi mu na suđenju, odnosno u kaznenom postupku, bila pričinjena ili prijetila flagrantna povreda prava na pravično suđenje.

9. U svojim dosadašnjim odlukama Ustavni sud nije u povodu ustavnih tužbi izručenika izložio svoja načelna stajališta o opsegu ustavnosudske zaštite u predmetima izručenja. No, ovom odlukom Ustavni sud to čini i pri tome se priklanja restriktivnom pristupu Europskog suda u toj materiji, opisanom gore u točki 6. Ustavni sud smatra da ne postoji pravni interes za drugačiji pristup ocjeni o povredama ljudskih prava u postupcima ekstradicije i međunarodne kaznenopravne pomoći. S jedne strane, strani državljanin u zamoljenoj državi nema ustavno pravo biti neizručen; s druge strane, postupci izručenja nisu kazneni postupci u kojima bi se odlučivalo o nečijoj krivnji i kazni nego se svode na pružanje pravne zaštite interesa strane države (države moliteljice) za kažnjavanjem počinitelja kaznenog djela, kojem treba udovoljiti vodeći računa o načelima međunarodne suradnje i solidarnosti u borbi protiv kriminaliteta, kako se ne bi dogodilo da zbog formalističkih interpretacija dođe do odbijanja pružanja međunarodne kaznenopravne pomoći i stvaranja faktične »sigurne luke« u zamoljenoj državi za počinitelje kaznenih djela s međunarodnim elementom.

10. Pri tome, Ustavni sud ne ulazi u pitanja međudržavnih odnosa Republike Hrvatske i Republike Peru na području izručenja: eventualna pitanja reciprociteta (Vrhovni sud Republike Peru je krajem prosinca 2010. odbio zahtjev Republike Hrvatske za izručenje jednog hrvatskog državljanina osuđenog prije toga pred Županijskim sudom u Rijeci za krijumčarenje 557 kilograma kokaina iz razloga što Republika Peru u svojim ustavnim propisima nema mogućnost kaznenog suđenja u odsutnosti; v. »Novi list« od 28. siječnja 2011. na http:www.novilist.hr/Vijesti/Crna-kronika/Peru-nece-izruciti-narkobosa-Slobodana-Kasica) rješavat će ministar pravosuđa svojom konačnom odlukom o (ne)izručenju, sukladno članku 57. stavku 2. ZOMPO-a.

11. Zbog svega navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da je došao čas da načelno odredi i ustali, u smislu navedenog u točki 6. obrazloženja odluke, svoju praksu u predmetima ekstradicije i međunarodne kaznenopravne pomoći, posebice u svjetlu svakodnevnog širenja njihovog područja i povećanja broja predmeta u kojima se te pravne institucije pojavljuju.

12. Članak 25. stavak 2. Ustava glasi:

»Članak 25.

(...)

Tko je god pritvoren i optužen zbog kaznenog djela, ima pravo u najkraćem roku, određenom zakonom, biti izveden pred sud i u zakonskom roku oslobođen ili osuđen.

(...)«

Što se tiče podnositeljevog ukazivanja na povredu citiranog ustavnog prava, Ustavni sud ukazuje na to da se, u kontekstu podnositeljevog pravnog položaja izručenika, istome po prirodi stvari za predmetna kaznena djela ne može suditi u Republici Hrvatskoj te stoga ocjenjuje da u osobitim okolnostima razmatranog slučaja navedena ustavna odredba nije mjerodavna.

13. Slijedom navedenog, Ustavni sud nije našao da su podnositelju povrijeđena ustavna prava, te je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno kao u točki I. izreke.

14. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5270/2012

Zagreb, 22. siječnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 15/2013-262