## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-669/2003 od 27. listopada 2004. i dva izdvojena mišljenja sudaca

### NN 157/2004 (12.11.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-669/2003 od 27. listopada 2004. i dva izdvojena mišljenja sudaca

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2746

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar
Klarić, pred­­sjednik Suda, te suci Marijan Hra­­njski, Mario Kos, Ivan Ma­tija,
Ivan Mrko­­njić, Jasna Omejec, Že­­ljko Potoč­­njak, Emilija Rajić, Smi­­ljko
Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i Milan Vuković, u postupku pokrenutom
ustavnom tužbom »P.« d.d., S., koje zastupa predsjednik uprave V. K., na
sjednici održanoj 27. listopada 2004. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se zak­­ljučak Arbitražnog suda
Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori u Zagrebu, broj:
IS-P-2002/16 od 20. studenoga 2002. godine te se predmet vraća tom sudu na
ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje

if !supportLineBreakNewLine

endif
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv zak­­ljučka
Arbitražnog suda Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori u
Zagrebu (u da­­lj­­njem tekstu: Arbitražni sud u Zagrebu), broj: IS-P-2002/16
od 20. studenoga 2002. godine, kojim se taj sud oglasio nenadležnim za odlučiva­­nje
o tužbi podnosite­­lja protiv tuženika L. D. S.r.I. T., R. I.

2. Podnosite­­lj smatra
da su osporenim zak­­ljučkom povrije­đe­ne odredbe članaka 18. stavka 1. i 29.
stavka 1. Ustava.

U obrazlože­­nju
ustavne tužbe iznosi da je tužbu Arbitražnom sudu u Zagrebu podnio zbog neispu­­nje­­nja
Ugovora o kreditira­­nju broj: 0105.B/98 od 16. siječ­­nja 1998. godine, zak­­ljučenog
između 1. L. D. S.r.I. T., R. I., kao kreditora, 2. podnosite­­lja, kao koris­nika,
3. F. B. I. S.r.I., V., R. I., kao proizvođača-isporučioca i 4. G. b. d.d., Z.,
kao jamca.

*Ustavna tužba je
osnovana.*

3. Prije odlučiva­­nja
o biti stvari trebalo je ocijeniti radi li se u ovom slučaju o odluci u odnosu
na koju se, prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, može podnijeti
ustavna tužba.

Navedeno pita­­nje
postavilo se, kako u pogledu donosite­­lja osporenog zak­­ljučka, tako i u
pogledu sadržaja, odnosno predmeta o kojemu je odlučeno tim zak­­ljučkom.

4. Ustavni sud napomi­­nje
da su se u dosadaš­­njoj praksi Suda ustavne tužbe protiv odluka Stalnog
izbranog sudišta pojav­­ljivale iznimno rijetko. Rješe­­njem Ustavnog suda
broj: U-III-410/1995 od 17. studenoga 1999. godine (»Narodne novine«, broj
130/99), Ustavni sud odbacio je tužbu protiv pravorijeka Stalnog izbranog
sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori. U tom rješe­­nju Sud je zauzeo
stajalište prema kojem je pravorijek donijelo tijelo u odnosu na čije odluke
se, teme­­ljem odredbi članka 59. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narod­ne novine«, broj 99/99), koji je bio na snazi u
vrijeme donoše­­nja tog rješe­­nja, ne može podnijeti ustavna tužba. Uz
navedeno rješe­­nje objav­­ljeno je i izdvojeno miš­­lje­­nje koje se teme­­lji
na zak­­ljučku da se ustavna tužba može podnijeti (i) u slučaju povrede
ustavnih prava i sloboda arbitražnom odlukom.

U razdob­­lju od donoše­­nja navedenog rješe­­nja
Ustavnog suda do podnoše­­nja ove ustavne tužbe Hrvatski sabor donio je Pro­mjene
Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 113/00 i 28/01) i Ustavni
zakon o izmjenama i dopunama Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 29/02).

Promjenama Ustava Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 113/00) izmije­­njena je odredba članka 29. Ustava, na način da
je pravo na pravično suđe­­nje, osim u kaznenim postupcima, utvrđeno kao
ustavno jamstvo i u svim drugim pravnim postupcima u kojima se odlučuje o
pravima i obvezama stranaka.

Ustavnim zakonom o izmjenama i dopunama Ustavnog
za­ko­na o Ustavnom sudu Republike Hrvatske izmije­­njen je članak 59. stavak
1. pa današ­­nji članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u da­­lj­­njem
tekstu: Ustavni zakon) propisuje da svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela
jedinice lokalne i područne (re­gionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim
ovlastima, kojim je odlučeno o ­­nje­govim pravima i obvezama ili o sum­­nji
ili optužbi zbog kaž­­njivog djela, povri­jeđeno ­­ljudsko pravo ili teme­­ljna
sloboda zajamčena Ustavom (u da­­lj­­njem tekstu: ustavno pravo).

Također, u razdob­­lju od donoše­­nja navedenog
rješe­­nja Us­tav­nog suda do podnoše­­nja ove ustavne tužbe, Hrvatski sabor
donio je po prvi put posebni Zakon o arbitraži (»Narodne novine«, broj 88/01).
Tim zakonom uređena je pravna materija u svezi arbitražnog sudova­­nja, koja je
do stupa­­nja na snagu tog Zakona bila uređena pojedinim odredbama Zakona o
parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91), Zakona o rješava­­nju sukoba
zakona s propisima drugih zema­­lja u određenim odnosima (»Narodne novine«,
broj 53/91) i Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91,
111/93, 3/94, 7/96, 91/96 i 112/99).

Ustavni sud, stoga, utvrđuje da su se nakon
donoše­­nja rješe­­nja Ustavnog suda od 17. studenoga 1999. godine bitno
izmijenili ustavni i zakonski okviri arbitražnog sudova­­nja u Republici
Hrvatskoj.

5. Prema odredbi članka 4. Zakona o sudovima
(»Narodne novine«, broj 3/94, 100/96, 115/97, 131/97, 129/00 i 67/01), svatko
ima pravo da mu sudi sud u čiju nadležnost spada predmet, u zakonom utvrđenom
postupku, bez neosnovanog odgađa­­nja. U pravnim stvarima iz sudskog
djelokruga, ugovorom se može povjeriti odlučiva­­nje o pojedinim pravnim
stvarima izbranim sudovima, sukladno zakonu.

Prema odredbi članka 2. točke 3. Zakona o
arbitraži, arbit­raž­ni sud (izbrani sud) je nedržavni sud, koji svoje ovlašte­­nje
za su­đe­­­nje crpi iz sporazuma stranaka.

Prema članku 31. Zakona o arbitraži, arbitraža
je suđe­­nje pred arbitražnim sudom koji sudi i donosi pravorijek u sporu, a
taj pravorijek arbitražnog suda prema strankama ima snagu pra­vomoćne sudske
presude.

Stranka, koja uspije u arbitražnom sporu, može
odmah zahti­je­vati da nadležni državni sud provede prisilnu ovrhu arbitražne
odluke (osim u slučaju kad je ugovorom stranaka predviđena mo­gućnost pobija­­nja
presude pred izbranim sudom više­g stup­­nja – članak 31. Zakona o arbitraži).

To su bili razlozi na teme­­lju kojih je Ustavni
sud, zasnivajući svoje stajalište na mjerodavnim odredbama Ustava, Ustavnog za­kona
i Zakona o arbitraži te spisu predmeta, utvrdio da arbitražnu odluku, u
konkretnom slučaju, treba svrstati u pojedinačne akte, kojima se odlučuje o
pravima i obvezama stranaka u postupku, u smislu odredbe članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona.

6. Iz spisa predmeta proizlazi da je donoše­­nju
osporenog zak­­ljučka prethodilo rješe­­nje Trgovačkog suda u Zagrebu broj:
P-1519/00 od 5. ožujka 2002. godine, u pravnoj stvari tužite­­lja – podnosite­­lja
ustavne tužbe protiv tuženika L. D. S.r.L. T., R. I. i F. B. I. S.r.I., V., R.
I..

U obrazloženju tog rješe­­nja navedeno je:

»Podneskom od 15. ve­­ljače 2002. godine
punomoćnik prvotuženika je sukladno odredbi čl. 473. st. 2. ZPP-a izjavio
prigovor apsolutne nenadležnosti Trgovačkog suda u Zagrebu pozivajući se na
odredbe ugovora kojima su stranke u slučaju spora ugovorile nadležnost Stalnog
izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori iz Zagreba.«.

Stoga se Trgovački sud u Zagrebu, prihvaćajući
prigovor prvotuženika da je za rješava­­nje spora među strankama ugovorena
nadležnost Arbitražnog suda u Zagrebu, oglasio nenadležnim i odbacio tužbu.

7. Osporeni zak­­ljučak, kojim se Arbitražni sud
u Zagrebu oglasio nenadležnim, također je donijet nakon što je tuženik
prigovorio nadležnosti, ovaj put, Arbitražnog suda u Zagrebu.

Arbitražni sud u Zagrebu osporeni zak­­ljučak o
svojoj nenad­ležnosti teme­­lji na odredbi članka 13. Ugovora, koja glasi:

»Svaki spor koji bi se mogao pojaviti među
stranama, a koji ne bi bilo moguće riješiti na prijate­­ljski način,
definitivno će rješavati arbitražni sud sa sjedištem u Zagrebu, Hrvatska, koji
se sastoji od tri arbitražna suca koji su imenovani prema propisima Međunarodne
trgovačke komore uz primjenu materijalnog Hrvat­skog prava.«.

8. U obrazlože­­nju
osporenog zak­­ljučka navedeno je:

»... prigovor
nenadležnosti arbitražnog suda tuženik može staviti samo pred arbitražnim sudom
čiju nadležnost osporava, i to dok ne završi svoje izlaga­nje o biti spora.
Izjave stranaka pred redovitim sudom su stoga irelevantne u postupku koji se
vodi pred ovim arbitražnim sudom, pogotovo kad tužite­lj nije dokazao nakanu
tuženika da svojim izjavama pred redovitim sudom želi izmijeniti arbitražnu
klauzulu iz čl. 13. ugovora.

Arbitražni sud je
utvrdio da arbitražna klauzula iz čl. 13. ugovora ni izravno ni neizravno ne
spomi­nje Sudište. Nije spomenut ni arbitražni sud pri HGK, nije spomenuta ni
HGK, ni hrvatska komora, ili bilo što slično. Nisu spomenuti ni Pravilnik HGK o
rješava­nju sporova s međunarodnim elementom ni Zagre­bač­ka pravila, niti bilo
koja poveznica koja bi upućivala na Sudište. U takvoj situaciji arbitražni sud
nije našao niti jedan raz­log u prilog nadležnosti Sudišta. Određeno je samo
sjedište arbitraže i broj članova Vijeća, a poziva­nje na pravila Međunarodne
trgovačke komore upućuje na to da su stranke vjerojatno mislile na MTK u
Parizu, čije bi arbitre trebalo birati po pravilima MTK, a tako formirani
arbitražni sud bi vodio postupak u Zagrebu. No o tome ne odlučuje ovo Sudište,
već Sudište MTK.«.

9. Navedena stajališta
Arbitražnog suda u Zagrebu, Ustavni sud ne prihvaća iz s­ljedećih razloga:

Prema odredbi članka
15. stavka 2. Zakona o arbitraži, prigovor da arbitražni sud nije nadležan,
tuženik mora podnijeti najkasnije kad i odgovor na tužbu, u kome se upustio u
rasprav­lja­nje o biti spora.

Odredbom članka 15.
stavka 3. Zakona o arbitraži propisano je da arbitražni sud može odlučivati o
prigovoru iz stavka 2. tog članka kao o prethodnom pita­nju ili u odluci o biti
spora. Ako arbitražni sud odluči kao o prethodnom pita­nju da je nadležan,
svaka stranka može, u roku 30 dana nakon što joj bude dostav­lje­na odluka,
tražiti od suda predviđenog u članku 43. stavku 1. Za­kona o arbitraži
(Trgovačkog suda u Zagrebu, odnosno Županijskog suda u Zagrebu) da odluči o tom
pita­nju. Dok je postupak o tom traže­nju u tijeku, arbitražni sud može
nastaviti postupak i donijeti pravorijek.

Zakon o arbitraži,
nasuprot tome, ne uređuje situaciju kad se arbitražni sud, odlučujući o svojoj
nadležnosti kao o prethodnom pita­nju, oglasi nenadležnim pa se ima zak­ljučiti
da u tom slučaju stranke nemaju pravo žalbe, niti im je osigurana druga pravna
zaštita.

Rješavajući u
konkretnom slučaju o prigovoru nadležnosti kao o prethodnom pita­nju,
Arbitražni sud u Zagrebu donio je os­po­reni zak­ljučak kojim se oglasio
nenadležnim i to nakon što se u istom predmetu nenadležnim oglasio i Trgovački
sud u Zagrebu.

Ustavni sud u tom
smislu utvrđuje da su podnosite­lji dovedeni u pravnu situaciju da za odlučiva­nje
o ­njihovim pravima i obvezama na području Republike Hrvatske nije nadležno
nijedno tijelo, a da protiv osporenog zak­ljučka istodobno nemaju pravo istica­nja
žalbe niti bilo koje­g drugog sredstva pravne zaštite nijednom tijelu državne
vlasti u Republici Hrvatskoj.

U takvoj pravnoj
situaciji Ustavni sud smatra da je obraz­lo­že­nje odluke, kojom se domaće
tijelo oglašava nenadležnim, iznimno važno s aspekta zaštite ustavnih prava
stranaka u postupku. U situaciji, naime, kad postoji pravna mogućnost da
nijedno domaće tijelo ne bude nadležno za rješava­nje o pravima i obvezama
stranaka (kao što je to u slučaju podnosite­lja ustavne tužbe), a da protiv
odluke o nenadležnosti nema pravnog lijeka u doma­ćem pravnom poretku,
obrazloženje odluke o nenadležnosti mora sadržavati sve bitne razloge važne za
donoše­nje takve odluke. Ti razlozi istodobno moraju biti podrobno i racionalno
obrazloženi, međusobno nekontradiktorni te moraju sadržavati utvr­đe­nja i sta­ja­lišta
iz kojih nedvojbeno proizlazi nenadležnost konkretnog ti­jela za rješava­nje u
pojedinačnom slučaju.

10. Razmatrajući
obrazlože­nje osporenog zak­ljučka, Ustavni sud ocje­njuje da se pri utvrđiva­nju
stajališta navedenog u osporenom zak­ljučku nisu uvažile odredbe članka 99.
stavka 2. Zakona o obveznim odnosima. Tom odredbom propisano je da se pri
tumače­nju spornih odredbi ugovora ne treba držati doslovnog znače­nja upotrijeb­ljenih
izraza, već treba istraživati zajedničku namjeru ugovarate­lja.

Stoga, iako je
nedvojbeno da se prigovor nenadležnosti arbitraže može staviti isk­ljučivo u
postupku pred arbitražnim sudom, prilikom donoše­nja odluke Arbitražni sud u
Zagrebu trebao je istražiti namjeru stranaka prilikom ugovara­nja arbitražne
klauzule u sadržaju o kojemu su se stranke sporazumjele odredbom članka 13.
Ugovora. Prema teme­ljnom načelu trgovačkog prava, stranke su u međusobnim
odnosima dužne postupati u dobroj vjeri. Stoga je prema stajalištu Ustavnog
suda, u konkretnom slučaju, od naročitog utjecaja prigovor tuženika dan u
postupku pred Trgovačkim sudom u Zagrebu, u predmetu broj: P-1519/00, da je za
rješava­nje spora među strankama ugovorena upravo nadležnost Arbitražnog suda u
Zagrebu jer je na taj način tuženik očitovao vo­lju u pogledu tumače­nja
odredbe članka 13. Ugovora.

11. Nada­lje, u
obrazlože­nju osporenog zak­ljučka navedeni su samo razlozi na teme­lju kojih
bi se dalo zak­ljučiti da stranke nisu imale namjeru ugovoriti nadležnost
Arbitražnog suda u Zagrebu. Osporeni zak­ljučak ne sadrži obrazlože­nje o znače­nju
či­njenica o kojima su se stranke odredbom članka 13. Ugovora sporazumjele,
odnosno o tome da su ugovorile sjedište arbitražnog suda u Zagrebu i primjenu
hrvatskog materijalnog prava. Uočeni nedostaci posebno su bitni budući da je
odredbom članka 2. stavka 1. točke 2. Zakona o arbitraži propisano da se, u
smislu tog Zakona, »do­ma­ćom arbitražom« smatra arbitraža čije je mjesto na
području Republike Hrvatske.

Ustavni sud na kraju
napomi­nje da u osporenom zak­ljučku nisu obrazložena mjerila, teme­ljem kojih
se imenuju arbitri Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori,
jesu li ta mjerila različita od mjerila teme­ljem kojih se imenuju arbitri
Međunarodne trgovačke komore u Parizu, a ako jesu, može li i zbog kojih razloga
­njihova različitost imati za pos­ljedicu oglaša­va­­nje nenadležnim
Arbitražnog suda u Zagrebu. Konačno, u osporenom zak­ljučku nisu navedene
pravne osnove niti su navedeni razlozi zbog kojih se imenova­nje arbitražnih
sudaca, u konkretnom slučaju, ne bi moglo provesti neposrednom primje­nom
mjerila Međunarodne trgovačke komore u Parizu, kao što su se stranke
sporazumjele.

12. Slijedom navedenog,
zbog bitnih nedostataka u obraz­lo­že­­nju osporenog zak­ljučka, Ustavni sud je
utvrdio da je pod­nosite­lju povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno odredbom
članka 29. stavka 1. Ustava, prema kojemu svatko ima pravo da zakonom ustanov­ljeni
neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o ­nje­govim
pravima i obvezama jer je osporenim zak­ljučkom podnosite­lju onemogućen
pristup sudu na pod­ručju Republike Hrvatske, a da za to nisu dani va­ljano
obraz­lo­ženi razlozi, ocje­njujući ih s aspekta zaštite ustavnih prava pod­nosite­lja.

13. Na teme­lju odredbi
članaka 73. i 74. Ustavnog zakona odlučeno je kao pod točkama I. i II. izreke,
dok se odluka pod točkom III. izreke teme­lji na odredbi članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-669/2003
Zagreb, 27. listopada 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

\* \* \*

Na
temelju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni
zakon), te članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 181/03) prilažem sljedeće
if !supportLineBreakNewLine
endif

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku, broj:
U-III-669/2003 od 27. listopada 2004. godine
if !supportLineBreakNewLine
endif

Protivim se izreci i obrazloženju Odluke, broj: U-III-669/2003
od 27. listopada 2004. godine (u daljnjem tekstu: Odluka). Smatram da je
ustavnu tužbu kojom je traženo ukidanje zaključka Arbitražnog suda Stalnog
izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori u Zagrebu, broj:
IS-P-2002/16 od 20. studenoga 2002. godine trebalo odbaciti kao nedopuštenu.
Također, protivim se nekim od stavova o arbitražnom sudovanju izraženim u obraz­loženju
ove Odluke.

1. Ustaljena je praksa Ustavnog suda da rješenja
sudova kojima se oglašavaju stvarno ili mjesno nenadležnim ne smatra
pojedinačnim aktom (iz članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona) kojima može doći
do povrede Ustavom zajamčenih ljudskih prava i temeljnih sloboda. Stoga,
Ustavni sud ustavne tužbe podnijete protiv sudskih rješenja o stvarnoj ili
mjesnoj nenadležnosti odbacuje kao nedopuštene. Tako je npr. u Rješenju, broj:
U-III-314/2000 od 16. siječnja 2004. (»Narodne novine«, broj 12/04) i Rješenju,
broj: U-III-54/2003 od 30. svibnja 2003. (»Narodne novine«, broj 106/03)
Ustavni sud utvrdio da takva rješenja o stvarnoj, odnosno mjesnoj
nenadležnosti, ne predstavljaju pojedi­načni akt iz članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona protiv kojih bi Ustavni sud bio nadležan pružati ustavnosudsku
zaštitu, odnosno da protiv tih rješenja nije dopušteno zahtijevati ustavnosudsku
zaštitu.

Okolnost da se u ovom slučaju radi o odluci o
nenadležnosti nedržavnog (arbitražnog) suda nije, po mojem mišljenju, ni na
koji način dovoljan razlog da Ustavni sud odstupi od prakse koju ima u svezi s
rješenjima o nenadležnosti. Dapače, načelo ograni­čene kontrole državnih sudova
nad odlukama arbitražnih sudova upravo upućuje, po mojem mišljenju, na potrebu
da Ustavni sud samo izuzetno, nakon iscrpljivanja dopuštenog puta pravne zaš­tite,
pruža ustavnosudsku zaštitu samo u svezi s odlukama državnih sudova koji su
kontrolirali pravorijeke arbitražnih sudova. Dakle, smatram da su za
ustavnosudsku kontrolu podobne samo sudske odluke državnih sudova donesene u
povodu tužbi za po­ništaj arbitražnih pravorijeka. Takav je pristup, po mojem
miš­ljenju, Ustavni sud izrazio u Rješenju, broj: U-III-410/1995 od 17.
studenoga 1999. godine (»Narodne novine«, broj 130/99).

U svezi s tvrdnjom izraženom na kraju točke 4.
Odluke da su se »od 17. studenoga 1999. godine bitno izmijenili ustavni i
zakonski okviri arbitražnog sudovanja u Republici Hrvatskoj« smatram da se radi
o izmjenama usmjerenim na afirmaciju arbitražnog sudovanja koje ni u kojem
slučaju ne zahtijevaju da Ustavni sud izmijeni svoju praksu i dopusti
podnošenje ustavne tužbe o zaključku arbitražnog suda o njegovoj nadležnosti.
Neprihvat­ljivo mi je da se Ustavni sud upušta u ocjenu Zaključka do razine
ocjene jesu li arbitri u dovoljnoj mjeri istražili »zajedničku namjeru
ugovaratelja« (početak točke 10. Odluke) ili kakvo značenje za odluku o
nenadležnosti ima izjava tuženika dana u sporu pred trgovačkim sudom.

S obzirom da pobijani
zaključak Arbitražnog suda po svojoj pravnoj prirodi predstavlja, u stvari,
procesno rješenje toga suda o svojoj nenadležnosti, smatram da je i u ovom
slučaju, polazeći od us­taljene prakse Ustavnog suda, ustavnu tužbu trebalo
odbaciti. Naime, jednako kao i u slučaju sudskih rješenja o nenadležnosti,
predmetnim Zaključkom nije odlučeno o »pravima i obvezama ili o sumnji ili
optužbi zbog kažnjivog djela«, a kojom odlukom bi moglo biti povrijeđeno
Ustavom zajamčeno ljudsko pravo ili sloboda, već je samo jedan točno određeni
arbitražni sud (Arbitražni sud Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj
gospodarskoj komori u Zagrebu) odlučio da on nije nadležan za odlučivanje u tom
pred­metu. Oglašavanje toga suda nenadležnim istodobno ne znači uskratu člankom
29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 i 55/01 –
u daljnjem tekstu: Ustav) zajamčenog prava na sud, jer i nakon takve odluke
tužitelj može tužbu podnijeti arbitražnom sudu koji je prema arbitražnoj klau­zuli
doista nadležan.

Također, ni či­njenica
da se u arbitražnoj klauzuli kao arbitražna ustanova spomi­nje strana
arbitražna ustanova (Među­narodna trgovačka komora) nije okolnost koja bi
trebala potaknuti Ustavni sud na meritorno odlučiva­nje o predmetnom zak­ljučku
arbitražnog suda. Upravo suprotno. Či­njenica da se u arbitražnoj klauzuli
spomi­nje strana arbitražna ustanova traži od Ustavnog suda da s naročitim
oprezom ocijeni odluku o nenadležnosti arbitražnog suda uteme­ljenog pri
domaćoj arbitražnoj ustanovi. To naročito stoga što je Arbitražni sud u
obrazlože­nju svoje­g Zak­ljučka naveo da je za suđe­nje u tom sporu
»vjerojatno« nadležan arbitražni sud koji će se osnovati pri uglednoj stranoj
arbitražnoj ustanovi kakav je Stalni arbitražni sud Međunarodne trgovačke
komore u Parizu. Smatram da je pri donoše­nju odluke u ovom predmetu Ustavni
sud trebao postupiti s naročitim oprezom i zbog či­njenice da se radi o
trgovačkom sporu u kojem su tužena dva inozemna pravna subjekta.

2. Pogrešnim smatram i
stav izražen u točki 9. Odluke prema kojem ako protiv odluke arbitražnog suda o
svojoj nenadležnosti nije osiguran neki drugi pravni lijek, da taj pravni lijek
mora biti ustavna tužba. Mislim da nije slučajno što hrvatski zakonodavac u
Zakonu o arbitraži (»Narodne novine«, broj 88/01) nije osigurao mogućnost
podnoše­nja tužbe državnom sudu protiv odluke arbitražnog suda o svojoj
nenadležnosti. Takav pristup zakonodav­ca odraz je uvažava­nja či­njenice da je
arbitražni sud nedržavni sud koji svoju ovlast za suđe­nje crpi iz sporazuma
stranaka (članak 2. stavak 1. točka 3. Zakona o arbitraži). Arbitri su osobe
kojima su stranke u sporu teme­ljem sporazuma dobrovo­ljno povjerile rješava­nje
svoje­g spora. Međutim, dobrovo­ljnost mora, po mojem miš­lje­nju, postojati i
na strani arbitara. Nikoga se ne može prisiliti da bude arbitar u sporu u kojem
on to ne želi biti. To tim više kada taj arbitar smatra da postoji neki drugi
arbitražni sud ili arbitar koje­g su stranke spora u arbitražnoj klauzuli
odredile da sudi u ­njihovom sporu.

Prema tome, čini mi se
da je razlog nepostoja­nja pravnog li­je­ka pred državnim sudom protiv odluke
arbitražnog suda o svo­joj nenadležnosti upravo u tome, što državni sud ne može
svojom odlukom, koju bi povodom tog pravnog lijeka donio i kojom bi utvrdio da
je po ­nje­govom miš­lje­nju arbitražni sud nadležan za odlučiva­nje, naložiti
arbitražnom sudu da provede postupak. Držim da baš zbog takve pravne prirode
arbitraže zakonodavac nije predvidio pravni lijek protiv zak­ljučka arbitražnog
suda kojim se arbitražni sud proglašava nenadležnim za odlučiva­nje.

Stoga, smatram da ova
Odluka ne vodi dovo­ljno računa o pravnoj prirodi arbitražnog sudova­nja i
ovlašte­nju arbitražnog suda da odlučuje o svojoj nadležnosti i pravnim pos­ljedicama
tog ovlašte­nja. Pored toga, mislim da se ovom odlukom Ustavnog suda otvara
pita­nje prisilnog ostvare­nja ove i drugih odluka u svezi sa nenadležnošću
arbitražnog suda. Naime, smatram da iz navedenih razloga državni sud, pa onda
ni Ustavni sud, ne može nekom arbitražnom sudu nametnuti obvezu suđe­nja, ako
taj sud smatra da nije nadležan za suđe­nje u nekom predmetu.

3. Spornim smatram
stavove izražene u točkama 9. i 12. obrazlože­nja Odluke iz kojih proizlazi da
je navedeni zak­ljučak trebalo ukinuti jer nije dostatno obrazložen, a
podnosite­lj ustavne tužbe nema pravni lijek kojim bi »na području Republike
Hrvat­ske« štitio svoja prava. Čini mi se da višestruko istica­nje važnosti
suđe­nja »na području Republike Hrvatske« od strane »domaće­g tijela«
zanemaruje či­njenicu da je zbog nepovjere­nja u nacionalno pravosuđe u
međunarodnim trgovačkim odnosima uobičajeno ugo­vara­nje nadležnosti stranih
državnih i arbitražnih sudova. Ako su stranke određenog ugovornog odnosa
ugovorile nadležnost arbitražnog suda stranog arbitražnog sudišta, onda za mene
nije prihvat­ljivo višestruko istica­nje či­njenice da je njihov pravni položaj
nepovo­ljan stoga što nemaju pristup »domaćim« sudovima (državnim ili
nedržavnim).

4. Ne mogu se suglasiti
sa stavom izraženim u točki 9. obrazlože­nja Odluke »da su podnosite­lji
dovedeni u pravnu situaciju da za odlučiva­nje o njihovim pravima i obvezama na
području Republike Hrvatske nije nadležno nijedno tijelo, a da protiv osporenog
zak­ljučka istodobno nemaju pravo istica­nja žalbe niti bilo koje­g drugog
sredstva pravne zaštite, nijednom tijelu državne vlasti u Republici Hrvatskoj«.
Prvo, podnosite­lja ustavne tužbe nitko nije »doveo« u takav pravni položaj,
već se on dobrovo­ljno odrekao nadležnosti hrvatskih državnih sudova i
ugovorio, po mojem miš­lje­nju, nadležnost strane arbitražne ustanove (stranog
arbitražnog sudišta) za osniva­nje konkretnog arbitražnog suda koji bi trebao
provesti arbitražni postupak. Drugo, zbog či­njenice da je kao mjesto arbitraže
određen Zagreb, to se prema Zakonu o arbitraži takva arbitraža smatra domaćom
(članak 2. stavak 1. točka 2. Zakona o arbitraži), pa nije točna tvrd­nja da o
pravima i obvezama podnosite­lja neće odlučivati nijedno tijelo na području
Republike Hrvatske. Prema arbitražnoj klauzuli mjesto arbitraže je Zagreb, pa
će i arbitražni sud koji će, eventualno, biti osnovan od strane i prema
pravilima Međunarodne trgovačke komore u Parizu, suditi u Zagrebu.

5. Neprihvat­ljiv mi je
i stav izražen u točki 12. obrazlože­nja Odluke da je »osporenim zak­ljučkom
podnosite­lju onemogućen pristup sudu na području Republike Hrvatske, a da za
to nisu dani va­ljano obrazloženi razlozi ocje­njujući ih s aspekta zaštite
ustavnih prava podnosite­lja«. Mislim da članak 29. stavak 1. Ustava jam­či
pravo na pristup državnom (zakonom ustanov­ljenom) sudu. U slučaju ugovara­nja
nadležnosti arbitražnog suda subjekti od­re­đenog pravnog odnosa dobrovo­ljno,
sklapa­njem ugovora o arbit­ra­ži, odriču se prava na pristup državnom sudu.
Dakle, podnosite­lju ustavne tužbe u ovom predmetu nije uskraćeno pravo na
pristup državnom sudu, već se on toga prava svojevo­ljno odrekao. Odluka o
odrica­nju od nadležnosti državnog suda odnosi se (obuhvaća), po mojem miš­lje­nju,
i pravne lijekove i neka druga procesna jamstva kojima se, inače, osigurava da
će državni sudovi suditi zakonito i pravično. Međutim, nepoštiva­nje teme­lj­nih
procesnih jamstava može se sankcionirati podnoše­njem tužbe (državnom sudu)
kojom se traži poništaj pravorijeka (članak 36. Zakona o arbitraži), odnosno,
ako se radi o stranom pravorijeku, kroz postupak prizna­nja i ovrhe stranih
arbitražnih pravorijeka (članak 38. do 40. Zakona o arbitraži).

6. Iz obrazlože­nja
Odluke slijedi da je glavni razlog zbog koje­g se predmetnom Odlukom Ustavnog
suda ukida Zak­ljučak Arbitražnog suda nezadovo­ljstvo Ustavnog suda opse­gom i
kvalitetom obrazlože­nja toga Zak­ljučka. Tako, po stavu izraženom u Odluci,
izgleda da nije dostatno izložiti i obrazložiti samo razloge zbog kojih se
Arbitražni sud oglasio nenadležnim, ne­go i one zbog kojih bi on eventualno
mogao biti nadležan. Nada­lje, izražava se stav da je »obrazlože­nje odluke
kojom se domaće ti­jelo oglašava nenadležnim iznimno važno s aspekta zaštite
ustav­nih prava stranaka u postupku. U situaciji, naime, kad postoji pravna
mogućnost da nijedno domaće tijelo ne bude nadležno za rješava­nje o pravima i
obvezama stranaka (kao što je to u slučaju podnosite­lja ustavne tužbe)«.
Razlozi za donoše­nje odluke moraju biti »podrobno i racionalno obrazloženi,
međusobno nekontradiktorni te moraju sadržavati utvrđe­nja i stajališta iz
kojih nedvojbeno proizlazi nenadležnost konkretnog tijela za rješav­anje u
pojedinačnom slučaju«. U točki 11. navodi se da osporeni zak­ljučak ne sadrži
obrazlože­nje o znače­nju či­njenica o kojima su se stranke odredbom članka 13.
Ugovora sporazumjele te da nisu obrazložena mjerila teme­ljem kojih se imenuju
arbitri Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori.

S obzirom da u pos­ljed­nje vrijeme »kvaliteta
obrazlože­nja« postaje odlučujući čimbenik od koje­g zavisi hoće li Ustavni sud
usvojiti ili odbiti ustavnu tužbu (vidi npr. Odluku, broj: U-III-3698/2003 od
28. rujna 2004. godine – »Narodne novine«, broj 141/04) smatram da se i ovom
prilikom trebam usprotiviti pris­tupu prema kojem Ustavni sud može, bez jasnih
i opravdanih kriterija, ukidati sudske odluke uz obrazlože­nje »da nisu dani va­ljano
obrazloženi razlozi, ocje­njujući ih s aspekta zaštite ­ljudskih prava« (prvi
odje­ljak točke 12. ove Odluke). Takav pristup ima poguban utjecaj na pravnu
sigurnost. Naime, kao što je navedeno u obrazlože­nju ove Odluke Ustavnog suda,
Arbitražni sud u arbitražnoj klauzuli nije našao niti jednu poveznicu koja bi
upućivala da je on nadležan suditi u tom sporu. Nije utvrdio niti jedan razlog
u prilog nadležnosti arbitražnog suda osnovanog od strane Stalnog izbranog
sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori. Istodobno je utvrdio da se arbitri
trebaju imenovati prema pravilima Međunarodne trgovačke komore, da arbitražni
sud treba imati tri arbitra, te da je kao mjesto arbitraže određen Zagreb. Na
navedeni je način Arbitražni sud jasno i u dovo­ljnoj mjeri utvrdio sve či­njenice
važne za donoše­nje odluke o svojoj nadležnosti. Pri takvom sta­nju stvari
smatram da ne postoje nikakvi nedostaci obrazlože­nja, odnosno da ne postoje
upravnopravno relevantni razlozi za ukida­nje Zak­ljučka Arbitražnog suda.

Budući da okolnosti ovoga slučaja, po mojem miš­lje­nju,
ni po čemu ne opravdavaju promjenu stava Ustavnog suda u svezi s pravnom
prirodom sudskih odluka o nenadležnosti, da su za mene neprihvat­ljivi neki
stavovi o arbitražnom sudova­nju, ugovara­nju nadležnosti strane
institucionalne arbitraže i »kvaliteti obrazlože­nja« kao odlučujućem čimbeniku
za donoše­nje odluke o ukida­nju zak­ljučka Arbitražnog suda, protivim se
izreci i obrazlože­nju ove Odluke i prilažem ovo izdvojeno miš­lje­nje.

Zagreb, 3. studenoga 2004.

Sudac
Ustavnog suda Republike Hrvatske
**dr. sc. Že­ljko Potoč­njak,** v. r.

\* \* \*

Na teme­lju članka 27.
stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 49/02 – pročišćeni tekst, u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon) te članaka
50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
181/03) prilažem s­ljedeće
if !supportLineBreakNewLine
endif

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku, broj: U-III-669/2003
od 27. listopada 2004. godine
if !supportLineBreakNewLine
endif

Protivim se izreci i obrazlože­nju Odluke, broj:
U-III-669/2003 od 27. listopada 2004. godine (u da­lj­njem tekstu: Odluka).
Smatram da je ustavnu tužbu kojom je traženo ukida­nje zak­ljučka Arbitražnog
suda Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori u Zagrebu,
broj: IS-P-2002/16 od 20. studenoga 2002. godine trebalo odbaciti kao
nedopuštenu. Također, protivim se nekim od stavova o arbitražnom sudova­nju
izraženim u obraz­lo­že­nju ove Odluke.

1. Ustaljena je praksa Ustavnog suda da rješe­nja
sudova kojima se oglašavaju stvarno ili mjesno nenadležnim ne smatra
pojedinačnim aktom (iz članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona) kojima može doći
do povrede Ustavom zajamčenih ­ljudskih prava i teme­ljnih sloboda. Stoga,
Ustavni sud ustavne tužbe podnijete protiv sudskih rješe­nja o stvarnoj ili
mjesnoj nenadležnosti odbacuje kao nedopuštene. Tako je npr. u Rješe­nju, broj:
U-III-314/2000 od 16. siječ­nja 2004. (»Narodne novine«, broj 12/04) i Rješe­nju,
broj: U-III-54/2003 od 30. svib­nja 2003. (»Narodne novine«, broj 106/03)
Ustavni sud utvrdio da takva rješe­nja o stvarnoj, odnosno mjesnoj
nenadležnosti, ne predstav­ljaju pojedi­načni akt iz članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona protiv kojih bi Ustavni sud bio nadležan pružati ustavnosudsku
zaštitu, odnosno da protiv tih rješe­nja nije dopušteno zahtijevati
ustavnosudsku zaštitu.

Okolnost da se u ovom slučaju radi o odluci o
nenadležnosti nedržavnog (arbitražnog) suda nije, po mojem miš­lje­nju, ni na
ko­ji način dovo­ljan razlog da Ustavni sud odstupi od prakse koju ima u svezi
s rješe­njima o nenadležnosti. Dapače, načelo ograni­čene kontrole državnih
sudova nad odlukama arbitražnih sudova upućuje, po mojem miš­lje­nju, na
potrebu da Ustavni sud samo izuzetno, nakon iscrp­ljiva­nja dopuštenog puta
pravne zaštite, pruža ustavnosudsku zaštitu samo u svezi s odlukama državnih
sudova koji su kontrolirali pravorijeke arbitražnih sudova. Dakle, smatram da
su za ustavnosudsku kontrolu podobne samo sudske odluke državnih sudova
donesene u povodu tužbi za poništaj arbitražnih pravorijeka. Takav je pristup,
po mojem miš­lje­nju, Ustavni sud izrazio u Rješe­nju, broj: U-III-410/1995 od
17. studenoga 1999. godine (»Narodne novine«, broj 130/99).

U svezi s tvrd­njom izraženom na kraju točke 4.
Odluke da su se »od 17. studenoga 1999. godine bitno izmijenili ustavni i
zakonski okviri arbitražnog sudova­nja u Republici Hrvatskoj« smatram da se
radi o izmjenama usmjerenim na afirmaciju arbitražnog sudova­nja koje ni u
kojem slučaju ne zahtijevaju da Ustavni sud izmijeni svoju praksu i dopusti
podnoše­nje ustavne tužbe o zak­ljučku arbitražnog suda o ­nje­govoj
nenadležnosti. Neprihvat­ljivo mi je da se Ustavni sud upušta u ocjenu Zak­ljučka
do razine ocjene jesu li arbitri u dovo­ljnoj mjeri istražili »zajedničku
namjeru ugovarate­lja« (početak točke 10. Odluke) ili kakvo znače­nje za odluku
o nenadležnosti ima izjava tuženika dana u sporu pred trgovačkim sudom.

S obzirom da pobijani zak­ljučak Arbitražnog
suda po svojoj pravnoj prirodi predstav­lja, u stvari, procesno rješe­nje toga
suda o svojoj nenadležnosti, smatram da je i u ovom slučaju, polazeći od usta­ljene
prakse Ustavnog suda, ustavnu tužbu trebalo odbaciti. Naime, jednako kao i u
slučaju sudskih rješe­nja o nenadležnosti, predmetnim Zak­ljučkom nije odlučeno
o »pravima i obvezama ili o sum­nji ili optužbi zbog kaž­njivog djela«, a kojom
odlukom bi moglo biti povrijeđeno Ustavom zajamčeno ljudsko pravo ili sloboda,
već je samo jedan točno određeni arbitražni sud (Arbitražni sud Stalnog
izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori u Zagrebu) odlučio da on
nije nadležan za odlučiva­nje u tom pred­metu. Oglašava­nje toga suda
nenadležnim istodobno ne znači uskratu člankom 29. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 i 55/01 – u da­lj­njem tekstu: Ustav)
zajamčenog prava na sud, jer i nakon takve odluke tužite­lj može tužbu
podnijeti arbitražnom sudu koji je prema arbitražnoj klau­zuli doista nadležan.

Također, ni či­njenica da se u arbitražnoj
klauzuli kao arbitražna ustanova spomi­nje strana arbitražna ustanova (Među­narodna
trgovačka komora) nije okolnost koja bi trebala potaknuti Ustavni sud na
meritorno odlučiva­nje o predmetnom zak­ljučku arbitražnog suda. Upravo
suprotno. Či­njenica da se u arbitražnoj klauzuli spomi­nje strana arbitražna
ustanova traži od Ustavnog suda da s naročitim oprezom ocijeni odluku o
nenadležnosti arbitražnog suda uteme­ljenog pri domaćoj arbitražnoj ustanovi.
To naročito stoga što je Arbitražni sud u obrazlože­nju svoje­g Zak­ljučka
naveo da je za suđe­nje u tom sporu »vjerojatno«, nadležan arbitražni sud koji
će se osnovati pri uglednoj stranoj arbitražnoj ustanovi kakav je Stalni
arbitražni sud Međunarodne trgovačke komore u Parizu. Smatram da je pri donoše­nju
odluke u ovom predmetu Ustavni sud trebao postupiti s naročitim oprezom i zbog
či­njenice da se radi o trgovačkom sporu u kojem su tužena dva inozemna pravna
subjekta.

2. Pogrešnim smatram i stav izražen u točki 9.
Odluke prema kojem ako protiv odluke arbitražnog suda o svojoj nenadležnosti
nije osiguran neki drugi pravni lijek, da taj pravni lijek mora biti ustavna
tužba. Mislim da nije slučajno što hrvatski zakonodavac u Zakonu o arbitraži (»Narodne
novine«, broj 88/01) nije osigurao mogućnost podnoše­nja tužbe državnom sudu
protiv odluke arbitražnog suda o svojoj nenadležnosti. Takav pristup zakono­dav­ca
odraz je uvažava­nja či­njenica da je arbitražni sud nedržavni sud koji svoju
ovlast za suđe­nje crpi iz sporazuma stranaka (članak 2. stavak 1. točka 3.
Zakona o arbitraži). Arbitri su osobe kojima su stranke u sporu teme­ljem
sporazuma dobrovo­ljno povjerile rješava­nje svoje­g spora. Međutim, dobrovo­ljnost
mora, po mojem miš­lje­nju, postojati i na strani arbitara. Nikoga se ne može
prisiliti da bude arbitar u sporu u kojem on to ne želi biti. To tim više kada
taj arbitar smatra da postoji neki drugi arbitražni sud ili arbitar koje­g su
stranke spora u arbitražnoj klauzuli odredile da sudi u ­njihovom sporu.

Prema tome, čini mi se
da je razlog nepostoja­nja pravnog li­jeka pred državnim sudom protiv odluke
arbitražnog suda o svo­joj nenadležnosti upravo u tome, što državni sud ne može
svojom odlukom, koju bi povodom tog pravnog lijeka donio i kojom bi utvrdio da
je po ­nje­govom miš­lje­nju arbitražni sud nadležan za odlučiva­nje, naložiti
arbitražnom sudu da provede postupak. Držim da baš zbog takve pravne prirode
arbitraže zakonodavac nije predvidio pravni lijek protiv zak­ljučka arbitražnog
suda kojim se arbitražni sud proglašava nenadležnim za odlučiva­nje.

Stoga, smatram da ova
Odluka ne vodi dovo­ljno računa o pravnoj prirodi arbitražnog sudova­nja i
ovlašte­nju arbitražnog su­da da odlučuje o svojoj nadležnosti i pravnim pos­ljedicama
tog ovlašte­nja. Pored toga, mislim da se ovom odlukom Ustavnog su­da otvara
pita­nje prisilnog ostvare­nja ove i drugih odluka u svezi s nenadležnošću
arbitražnog suda. Naime, smatram da iz nave­de­nih razloga državni sud, pa onda
ni Ustavni sud, ne može nekom arbitražnom sudu nametnuti obvezu suđe­nja, ako
taj sud smatra da nije nadležan za suđe­nje u nekom predmetu.

3. Spornim smatram
stavove izražene u točkama 9. i 12. obrazlože­nja Odluke iz kojih proizlazi da
je navedeni zak­ljučak trebalo ukinuti jer nije dostatno obrazložen, a
podnosite­lj ustavne tužbe nema pravni lijek kojim bi »na području Republike
Hrvat­ske« štitio svoja prava. Čini mi se da višestruko istica­nje važnosti
suđe­nja »na području Republike Hrvatske« od strane »doma­će­g tijela« zanemaruje
či­njenicu da je zbog nepovjere­nja u nacionalno pravosuđe u međunarodnim
trgovačkim odnosima uobiča­jeno ugovara­nje nadležnosti stranih državnih i
arbitražnih sudova. Ako su stranke određenog ugovornog odnosa ugovorile nadlež­nost
arbitražnog suda stranog arbitražnog sudišta, onda za mene nije prihvat­ljivo
višestruko istica­nje či­njenice da je ­njihov pravni položaj nepovo­ljan stoga
što nemaju pristup »domaćim« sudovima (državnim ili nedržavnim).

4. Ne mogu se suglasiti
sa stavom izraženim u točki 9. ob­raz­lože­nja Odluke »da su podnosite­lji
dovedeni u pravnu situaciju da za odlučiva­nje o njihovim pravima i obvezama na
području Republike Hrvatske nije nadležno nijedno tijelo, a da protiv osporenog
zak­ljučka istodobno nemaju pravo istica­nja žalbe niti bilo koje­g drugog
sredstva pravne zaštite, nijednom tijelu državne vlasti u Republici Hrvatskoj«.
Pravo podnosite­lja ustavne tužbe nitko nije »doveo« u takav pravni položaj,
već se on dobrovo­ljno odrekao nadležnosti hrvatskih državnih sudova i
ugovorio, po mojem miš­lje­nju, nadležnost strane arbitražne ustanove (stranog
arbitražnog sudišta) za osniva­nje konkretnog arbitražnog suda koji bi trebao
provesti arbitražni postupak. Drugo, zbog či­njenice da je kao mjesto arbitraže
određen Zagreb, to se prema Zakonu o arbitraži takva arbitraža smatra domaćom
(članak 2. stavak 1. točka 2. Zakona o arbitraži), pa nije točna tvrd­nja da o
pravima i obvezama podnosite­lja neće odlučivati nijedno tijelo na području
Republike Hrvatske. Prema arbitražnoj klauzuli mjesto arbitraže je Zagreb, pa
će i arbitražni sud koji će, eventualno, biti osnovan od strane i prema
pravilima Međunarodne trgovačke komore u Pa­rizu, suditi u Zagrebu.

5. Neprihvat­ljiv mi je
i stav izražen u točki 12. obrazlože­nja Odluke da je »osporenim zak­ljučkom
podnosite­lju onemogućen pristup sudu na području Republike Hrvatske, a da za
to nisu dani va­ljano obrazloženi razlozi ocje­njujući ih s aspekta zaštite
ustavnih prava podnosite­lja«. Mislim da članak 29. stavak 1. Ustava jamči pravo
na pristup državnom (zakonom ustanov­ljenom) sudu. U slučaju ugovara­nja
nadležnosti arbitražnog suda subjekti odre­đenog pravnog odnosa dobrovo­ljno,
sklapa­njem ugovora o arbitraži, se odriču prava na pristup državnom sudu.
Dakle, pod­nosite­lju ustavne tužbe u ovom predmetu nije uskraćeno pravo na
pristup državnom sudu, već se on toga prava svojevo­ljno odrekao. Odluka o
odrica­nju od nadležnosti državnog suda odnosi se (obuhvaća), po mojem miš­lje­nju,
i pravne lijekove i neka druga procesna jamstva kojima se, inače, osigurava da
će državni sudovi suditi zakonito i pravično. Međutim, nepoštiva­nje teme­ljnih
procesnih jamstava može se sankcionirati podnoše­njem tužbe (državnom sudu)
kojom se traži poništaj pravorijeka (članak 36. Zakona o arbitraži), odnosno,
ako se radi o stranom pravorijeku, kroz postupak prizna­nja i ovrhe stranih
arbitražnih pravorijeka (članak 38. do 40. Zakona o arbitraži).

6. Iz obrazlože­nja
Odluke slijedi da je glavni razlog zbog koje­g se predmetnom Odlukom Ustavnog
suda ukida Zak­ljučak Arbitražnog suda nezadovo­ljstvo Ustavnog suda opse­gom i
kvalitetom obrazlože­nja toga Zak­ljučka. Tako, po stavu izraženom u Odluci,
izgleda da nije dostatno izložiti i obrazložiti samo razloge zbog kojih se
Arbitražni sud oglasio nenadležnim, ne­go i one zbog kojih bi on eventualno
mogao biti nadležan. Nada­lje, izražava se stav da je »obrazlože­nje odluke
kojom se domaće tijelo oglašava nenadležnim iznimno važno s aspekta zaštite
ustavnih prava stranaka u postupku. U situaciji, naime, kad postoji pravna
mogućnost da nijedno domaće tijelo ne bude nadležno za rješava­nje o pravima i
obvezama stranaka (kao što je to u slučaju podnosite­lja ustavne tužbe)«.
Razlozi za donoše­nje odluke moraju biti »podrobno i racionalno obrazloženi,
međusobno, nekontrolirani te moraju sadržavati utvrđe­nja i stajališta iz kojih
nedvojbeno proizlazi nenadležnost konkretnog tijela za rješava­nje u
pojedinačnom slučaju«. U točki 11. navodi se da osporeni zak­ljučak ne sadrži
obrazlože­nje o znače­nju či­njenica o kojima su se stranke odredbom članka 13.
Ugovora sporazumjele te da nisu obrazložena mjerila teme­ljem kojih se imenuju
arbitri Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori.

S obzirom da u pos­ljed­nje
vrijeme »kvaliteta obrazlože­nja« postaje odlučujući čimbenik od koje­g zavisi
hoće li Ustavni sud usvojiti ili odbiti ustavnu tužbu (vidi npr. Odluku, broj:
U-III-3698/2003 od 28. rujna 2004. godine – »Narodne novine«, broj 141/04)
smatram da se i ovom prilikom treba usprotiviti pristupu prema kojem Ustavni
sud može, bez jasnih i opravdanih kriterija, ukidati sudske odluke uz obrazlože­nje
»da nisu dani va­ljano obrazloženi razlozi, ocje­njujući ih s aspekta zaštite ­ljudskih
prava« (prvi odje­ljak točke 12. ove Odluke). Takav pristup ima poguban utjecaj
na pravnu sigurnost. Naime, kao što je navedeno u obrazlože­nju ove Odluke
Ustavnog suda, Arbitražni sud u arbitražnoj klauzuli nije našao niti jednu
poveznicu koja bi upućivala da je on nadležan suditi u tom sporu. Nije utvrdio
niti jedan razlog u prilog nadležnosti arbitražnog suda osnovanog od strane
Stalnog izbranog sudišta pri Hrvatskoj gospodarskoj komori. Istodobno je
utvrdio da se arbitri trebaju imenovati prema pravilima Međunarodne trgovačke
komore, da arbitražni sud treba imati tri arbitra, te da je kao mjesto
arbitraže određen Zagreb. Na navedeni je način Arbitražni sud jasno i u dovo­ljnoj
mjeri utvrdio sve či­njenice važne za donoše­nje odluke o svojoj nadležnosti.
Pri takvom sta­nju stvari smatram da ne postoje nikakvi nedostaci obrazlože­nja,
odnosno da ne postoje ustavnopravno relevantni razlozi za ukida­nje Zak­ljučka
Arbitražnog suda.

Budući da okolnosti
novoga slučaja, po mojem miš­lje­nju, ni po čemu ne opravdavaju promjenu stava
Ustavnog suda u svezi s pravnom prirodom sudskih odluka o nenadležnosti, da su
za mene neprihvat­ljivi neki stavovi o arbitražnom sudova­nju, ugovara­nju
nadležnosti strane institucionalne arbitraže i »kvaliteti obrazlože­nja« kao
odlučujućem čimbeniku za donoše­nje odluke o ukida­nju zak­ljučka Arbitražnog
suda, protivim se izreci i obrazlože­nju ove Odluke i prilažem ovo izdvojeno
miš­lje­nje.

Zagreb, 3. studenoga
2004.

Sudac
Ustavnog suda Republike Hrvatske
**dr. sc. Že­ljko Potoč­njak,** v. r.

Odluka, NN 157/2004-2746
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)