## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3794/2007 od 22. travnja 2010.

### NN 60/2010 (13.5.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3794/2007 od 22. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1961

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo D. J. iz K., kojeg zastupa Z. Z., odvjetnik u S., na sjednici održanoj 22. travnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda i rješenje Općinskog suda u Splitu broj: IP-1096/96 od 6. ožujka 2003.

– presuda i rješenje Županijskog suda u Splitu broj: Gž-3899/03 od 1. rujna 2005.

III. Predmet se vraća nadležnom Općinskom sudu u Splitu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude i rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Gž-3899/03 od 1. rujna 2005., kojim je djelomično usvojena žalba podnositelja i preinačena presuda (i rješenje) Općinskog suda u Splitu broj: IP-1096/96 od 6. ožujka 2003., na način da je djelomično odbijen ranije usvojeni tužbeni zahtjev tužitelja u sporu, P. z. K. Tužitelj je tužbom zatražio da mu podnositelj, kao tuženik, isplati određene novčane iznose sa zakonskim zateznim kamatama, na ime neplaćene zakupnine za poslovni prostor, te je podnositelju, nakon preinačenja presude, naloženo da tužitelju isplati iznos od 3.225,21 € i zakonske zatezne kamate.

2. Ustavna tužba podnositelja ne odnosi se na sporno pitanje plaćanja zakupnine, već na činjenicu da su osporene presude, prema stajalištu podnositelja, donesene unatoč tome što je u konkretnom parničnom postupku evidentno nastupilo presumirano povlačenje tužbe, a zbog čega navedene presude uopće nisu mogle biti donesene.

Podnositelj navodi kako je u ovom postupku, zbog izostanka tužitelja s ročišta 27. studenoga 1997., istog dana nastupilo mirovanje postupka. Podneskom od 29. prosinca 1997. tužitelj je predložio povrat u prijašnje stanje zbog propuštanja navedenog ročišta, međutim, na ročište od 2. veljače 1998., zakazano u povodu tog prijedloga za povrat u prijašnje stanje, tužitelj nije pristupio.

Sljedeće ročište održano je bez prijedloga za nastavak postupka, više od četiri godine kasnije – 8. travnja 2002., te je na tom ročištu sud dopustio tužitelju povrat u prijašnje stanje, ukinuo rješenje o mirovanju postupka, a u daljnjem tijeku postupka donio meritornu odluku kojom je tužbeni zahtjev tužitelja usvojio. Ta je presuda zatim djelomično preinačena u drugostupanjskom postupku.

Podnositelj smatra da je nepravičnim postupanjem suda, koji nije, sukladno mjerodavnom zakonu, sankcionirao tužiteljeve propuste, došlo do evidentne povrede njegovih postupovnih prava odnosno do povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava, kao i do povrede članaka 3. i 117. stavka 3. Ustava.

Ističe da je člankom 119. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03. i 84/08., u daljnjem tekstu: ZPP) izričito propisano da se neće dopustiti povrat u prijašnje stanje u slučaju kada je propušteno ročište zakazano u povodu prijedloga za povrat u prijašnje stanje. Budući da povrat u prijašnje stanje nije dopušten, jer je tužitelj izostao s ročišta u povodu njegovog prijedloga, tužitelj je nakon toga, po proteku tromjesečnog mirovanja postupka, trebao, u daljnjem roku od mjesec dana (do 27. ožujka 1998.), staviti prijedlog za nastavak postupka, što nije učinio, pa je time nastupilo presumirano povlačenje tužbe (članak 217. stavak 3. ZPP-a). U takvoj situaciji povlačenje tužbe predstavlja presumptio iuris et de iure.

U osporenoj prvostupanjskoj presudi postupanje suda protivno naznačenim zakonskim odredbama nije obrazloženo, dok je u osporenoj drugostupanjskoj presudi navedeno da podnositeljevi žalbeni navodi u tom pravcu nisu oni na koje se odnosi članak 122. ZPP-a, a zbog kojih bi bila dopuštena posebna žalba.

Podnositelj, stoga, predlaže ukidanje obiju osporenih presuda.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u spis predmeta Ustavni sud je utvrdio da je, suglasno navodima ustavne tužbe, u konkretnom parničnom postupku, zbog izostanka tužitelja s ročišta 27. studenoga 1997., istog dana nastupilo mirovanje postupka. Podneskom od 29. prosinca 1997. tužitelj je predložio povrat u prijašnje stanje zbog propuštanja navedenog ročišta. Povodom tog prijedloga Općinski sud u Splitu zakazao je ročište za 20. siječnja 1998., koje je odgođeno, zbog neuredne dostave poziva za tuženika (podnositelja), a novo ročište zakazano je za 2. veljače 1998., što je nazočni tužitelj odmah primio na znanje. Međutim, na ročište 2. veljače 1998. tužitelj nije pristupio. Sud je donio rješenje kojim se ročište odgađa, time da će novo biti zakazano nakon što istekne rok mirovanja postupka. Po isteku roka mirovanja, a u daljnjem roku od mjesec dana, niti jedna od stranaka nije predložila nastavak postupka.

Općinski sud u Splitu je zakazao ročište za 8. travnja 2002., na tom ročištu donio je rješenje kojim dopušta tužitelju povrat u prijašnje stanje, ukinuo je rješenje o mirovanju postupka od 27. studenoga 1997., te su u daljnjem tijeku postupka donesene osporene presude, kojima je podnositelju naložena isplata.

5. Iz navedenog najprije proizlazi da je tužitelj u sporu propustio ročište od 27. studenoga 1997., a prijedlog za povrat u prijašnje stanje podnio 29. prosinca 1997. (to jest nakon više od mjesec dana od propuštanja). Iz samog prijedloga je razvidno da je propuštanje ročišta obrazloženo nesporazumom oko osiguravanja zamjene punomoćniku tužitelja, koji je bio spriječen službenim obvezama.

Člankom 118. stavkom 2. ZPP-a propisan je rok za podnošenje prijedloga za povrat u prijašnje stanje – petnaest dana od prestanka razloga za propuštanje, odnosno od dana saznanja za propuštanje.

Nadležni prvostupanjski sud je, međutim, povodom ovakvog prijedloga zakazao ročište, na koje tužitelj, uredno pozvan, nije pristupio. Sud stoga (tada) nije donio rješenje kojim bi tužitelju dopustio povrat u prijašnje stanje (članak 119. ZPP-a – Neće se dopustiti povrat u prijašnje stanje... ako je propušteno ročište određeno u povodu prijedloga za povrat u prijašnje stanje.).

Navedena procesna situacija, budući da povrat u prijašnje stanje tužitelju nije, niti je mogao biti, dopušten ima za posljedicu jedino to da prethodno određeno mirovanje postupka nastavlja teći, i, sukladno članku 217. stavku 2. ZPP-a, traje do isteka tri mjeseca od dana kada je nastupilo. Hoće li po isteku mirovanja postupak biti nastavljen ovisi isključivo o tome hoće li neka od stranaka, u roku propisanom u članku 217. stavku 3. ZPP-a, staviti takav prijedlog (najkasnije četiri mjeseca od nastupa mirovanja, time da se prijedlog ne može staviti prije isteka roka od tri mjeseca od nastupa mirovanja).

Prema tome, u procesnoj situaciji do koje je došlo u konkretnom slučaju sud nije bio ovlašten dopustiti povrat na ročištu zakazanom u povodu prijedloga za povrat, ali jednako tako nije bio ovlašten niti donijeti rješenje kojim to ročište, od 2. veljače 1998., odgađa i istodobno načelno zakazuje novo ročište za vrijeme nakon isteka roka mirovanja. Održavanje novog ročišta (ili provođenje bilo koje druge postupovne radnje kojom se postupak nastavlja) moguće je samo na temelju dispozicija parničnih stranaka, a ne suda.

Kako u konkretnom slučaju nije došlo do povrata u prijašnje stanje, rok mirovanja postupka nastavio je teći do 27. veljače 1998., od kada je počeo teći rok za podnošenje prijedloga za nastavak postupka. Taj je rok istekao 27. ožujka 1998., međutim, u navedenom razdoblju, prema dokumentaciji u spisu predmeta, niti jedna od parničnih stranaka nije predložila nastavak postupka. U takvom se slučaju, sukladno izričitoj odredbi članka 217. stavka 3. ZPP-a, tužba smatra povučenom te je sud dužan donijeti odgovarajuće rješenje.

Općinski sud u Splitu, protivno navedenoj zakonskoj odredbi, bez prijedloga za nastavak postupka, zakazao je ročište za 8. travnja 2002. – po proteku više od četiri godine od nastupa mirovanja postupka, na tom je ročištu donio rješenje kojim dopušta tužitelju povrat u prijašnje stanje, ukinuo rješenje o mirovanju postupka i nastavio s raspravljanjem o predmetu spora.

5.1. U osporenoj prvostupanjskoj presudi, pored obrazlaganja svoje (usvajajuće) odluke o predmetu spora (zakupnini), taj se sud osvrnuo i na prigovore koje je podnositelj tijekom postupka stavio u odnosu na pitanje mirovanja postupka odnosno presumiranog povlačenja tužbe. U tom je dijelu svoje postupanje sud obrazložio na sljedeći način:

»(...) ovaj sud smatra da zbog velikog broja predmeta, te zbog toga i da tužitelj ne bi trpio štetne posljedice, da nije trebalo donijeti navedeno rješenje o povlačenju tužbe, uzimajući u obzir da se od 1997. godine pa do 2001. godine nekoliko sudaca promijenilo na radu u predmetima tzv. viške referade (...)«.

5.2. U povodu žalbe podnositelja, u kojoj su istaknuti isključivo prigovori vezani uz pitanje mirovanja postupka odnosno presumiranog povlačenja tužbe, nadležni drugostupanjski sud je u osporenoj presudi naveo:

»Ne stoji tvrdnja tuženika da je u ovom predmetu došlo do presumiranog povlačenja tužbe, jer iz spisa proizlazi da je sud prvog stupnja rješenjem broj: IP-1086/96 od 8. travnja 2002. prihvatio prijedlog tužitelja za povratom u prijašnje stanje, a žalbeni navodi tuženika nisu oni predviđeni odredbom članka 122. ZPP-a zbog kojih bi bila dopuštena posebna žalba«.

6. Iz svega navedenog u točkama 4., 5., 5.1. i 5.2. ovog obrazloženja potpuno je razvidno da je nadležni prvostupanjski sud postupio protivno izričitim odredbama mjerodavnog postupovnog zakona, pri čemu za svoje postupanje nije izložio niti jedan relevantan razlog. Drugostupanjski sud ne samo da navedeno nije sankcionirao, već je i sam postupio protivno izričitoj odredbi članka 122. ZPP-a, pri čemu je svoje stajalište obrazložio razlozima koji su proturječni sadržaju članka 122. ZPP-a.

Naime, člankom 122. ZPP-a propisano je:

Protiv rješenja kojim se prihvaća prijedlog za povrat u prijašnje stanje nije dopuštena žalba, osim ako je prijedlog prihvaćen protivno članku 119. ovog Zakona ili prijedlog koji je nepravodobno podnesen.

Citirana zakonska odredba načelno ne dopušta žalbu protiv rješenja o povratu u prijašnje stanje, međutim, dopušta je – između ostalog, onda kada je povrat dopušten protivno zabrani iz članka 119. ZPP-a. Budući da članak 122. ZPP-a pritom ne određuje ništa o vrsti žalbe, proizlazi da je u slučaju kad je žalba dopuštena – ona dopuštena bilo kao »posebna žalba«, bilo kao sastavni dio žalbe protiv odluke o meritumu spora.

Prema tome, nasuprot izraženom stajalištu drugostupanjskog suda, u konkretnom je slučaju podnositelj žalbu podnio upravo iz razloga predviđenog člankom 122. ZPP-a, smatrajući da je povrat u prijašnje stanje tužitelju dopušten protivno članku 119. ZPP-a.

Nadalje, protivno stajalištu drugostupanjskog suda, podnositelj nije podnio »posebnu žalbu« (iako niti takva člankom 122. ZPP-a nije isključena – op. Ust. suda). Točno je da se razlozi podnositeljeve žalbe odnose isključivo na pitanja povrata u prijašnje stanje i presumiranog povlačenja tužbe, ali to, samo po sebi, ne čini podnositeljevu žalbu »posebnom žalbom«. Naime, podnositeljeva žalba podnesena je nakon donošenja odluke o glavnoj stvari, njome podnositelj pobija upravo odluku o glavnoj stvari razlozima postupovne prirode – zbog toga što sud nije primijenio odnosno što je pogrešno primijenio odredbe postupovnog zakona, a to je bilo od utjecaja na donošenje zakonite i pravilne presude (članak 354. stavak 1. ZPP-a). Podnositelj, dakle, žalbom ukazuje na to da su počinjene povrede bez kojih bi se, uz pravilnu primjenu postupovnih odredaba, tužba smatrala povučenom – dakle, žalbom pobijana prvostupanjska presuda ne bi uopće mogla biti donesena.

7. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

Kako proizlazi iz sadržaja ustavne tužbe, navodeći povredu ustavnih prava iz članka 29. stavka 1. Ustava, podnositelj ustavne tužbe primarno ukazuje na povredu prava na pravično suđenje. Pravičnost suđenja uključuje jamstvo jednakosti, koje se ostvaruje kroz jednaku zaštitu postupovnih prava stranaka kao i kroz isključenje arbitrarnosti u odlučivanju nadležnih tijela.

U spornoj pravnoj situaciji sudovi nisu objema parničnim strankama pružili jednaku zaštitu njihovih postupovnih prava, već su, postupajući arbitrarno i ne dajući pritom nikakvo valjano obrazloženje za svoje postupanje, omogućili jednoj parničnoj stranci da svoje procesno ovlaštenje (pravo na podnošenje prijedloga za povrat u prijašnje stanje zbog propuštanja parnične radnje) iskoristi na štetu postupovnog prava druge parnične stranke (pravo da se tužba protiv nje smatra povučenom, ukoliko tužitelj ne sanira svoje propuste na zakonom propisani način). Jamstva ovih postupovnih prava tužitelja temelje se na pretpostavci da će tužitelj, ukoliko doista ima opravdan i na zakonu utemeljen interes za pokretanje i vođenje određenog spora protiv određenog tuženika, svojim zahtjevima i procesnim ovlaštenjima, u vlastitom interesu, raspolagati savjesno, pravodobno i na zakonom dopušten način, te mu je čak ostavljena mogućnost da eventualni propust naknadno ispravi. Nedvojbeno je da tužitelj koji se svojim procesnim ovlaštenjima služi nesavjesno, nepravodobno ili na nedopušten način izaziva sumnju u opravdanost i utemeljenost, pa i u samo postojanje interesa za vođenjem određenog postupka, pa, slijedom toga, niti jamstva postupovnih ovlaštenja tužitelja nisu neograničena i postoji dužnost sudova da njegove propuste sankcioniraju gubitkom određenih prava, posve neovisno o eventualnoj materijalnopravnoj osnovanosti samog zahtjeva. Time sudovi pružaju zaštitu jednakim pravima tuženika, polazeći od pretpostavke da i tuženik ima opravdan i na zakonu utemeljen interes da određeni tužbeni zahtjev od sebe otkloni (a pri čemu, naravno, postoje i mehanizmi za sankcioniranje tuženikovih neprihvatljivih postupaka).

I u smislu članka 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.), jedan od zahtjeva koje mora zadovoljiti »pošten (pravičan) postupak« jest »jednakost sredstava«, prema kojem postoji obveza »da se svakoj strani pruži razumna mogućnost da iznese svoje razloge, u uvjetima koji je ne stavljaju u položaj očite neravnopravnosti u odnosu na protivnu stranu« – dakle, obveza uspostave pravične ravnoteže između stranaka u postupku.

8. Ishod cjelokupnog konkretnog parničnog postupka za podnositelja je, naprotiv, takav da je stavljen u položaj očite neravnopravnosti u odnosu na tužitelja u sporu, pa je stoga Ustavni sud ocijenio da je povrijeđeno podnositeljevo pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

9. Članci 3. i 117. stavak 3. Ustava, na čiju se povredu podnositelj također pozvao, ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom, koje bi Ustavni sud štito u postupku koji se pokreće ustavnom tužbom, u smislu članka 62. Ustavnog zakona.

10. Zbog izloženih razloga, a na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točka I., II. i III. izreke.

11. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3794/2007

Zagreb, 22. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 60/2010-1961