## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-3004/2002 od 7. rujna 2004.

### NN 138/2004 (4.10.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-3004/2002 od 7. rujna 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2430

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi A. J., E. J. i mldb. S. J., koje zastupa Z. N., odvjetnik u
Z., na sjednici održanoj 17. rujna 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II. Na
temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst), podnositeljima ustavne tužbe
određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stav­ka
1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst)
i to:

1. A.
J. iz N., M. B. bb, iznos od 4.400,00 kuna,

2. E.
J. iz N., M. B. bb, iznos od 4.400,00 kuna

3. S.
J. iz N., M. B. bb, iznos od 4.400,00 kuna.

III.
Naknada iz točke II. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog proračuna u
roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositelja Ministarstvu
financija Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

IV. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositelji ustavne tužbe, temeljem članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), podnijeli su dana 10. prosinca 2002. godine ustavnu tužbu
radi duljine parničnog postupka koji se vodio pred Općinskim sudom u Zagrebu,
smatrajući da je time povrijeđeno njihovo ustavno pravo na suđenje u razumnom
roku.

ČINJENICE
VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2.
Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, primjenom članka 63.
Ustavnog zakona, na temelju uvida u spis predmeta i očitovanja predsjednika Općinskog
suda u Zagrebu, broj: 23-Su-183/03 od 29. svibnja 2003. godine, te dopuna očito­vanja
od 17. studenoga 2003. godine i 28. lipnja 2004. godine, u predmetu tog suda,
broj: Pn-821/98 utvrdio sljedeće činjenice, koje su pravno relevantne za odlučivanje
o povredi ustavnog prava podnositelja, zajamčenog člankom 29. stavkom 1.
Ustava;

– 2.
veljače 1998. godine podnositelji su Općinskom sudu u Zagrebu podnijeli tužbu
protiv tuženika Ministarstva zdravstva Republike Hrvatske i Kliničkog bolničkog
centra R., Bolnica »B. S.« iz R., radi naknade štete koju su pretrpjeli zbog duševnih
boli zbog smrti djeteta i brata, te činjenice da su, bez odobrenja od umrlog
uzeti organi za presađivanje,

– 4.
lipnja 1998. godine održano je ročište na kojem je punomoćnik drugotuženika
predao pismeni odgovor na tužbu, dok za druge stranke dostava nije iskazana,

– 23.
rujna 1998. godine odgođeno je ročište radi neuredne dostave, naloženo drugotuženiku
dostava dokumenata,

– 19.
siječnja 1999. godine održano je ročište na kojem je sud provodio dokaz saslušanja
prvotužiteljice i zaprimao tražene dokumente,

– 10.
lipnja 1999. godine održano je ročište na kojem je prvotuženik istakao prigovor
promašene pasivne legitimacije, drugotuženik izlagao o dosadašnjim navodima kao
u podnesku 6. svibnja 1999. godine, kojim je predložio da se o postojanju ove
parnice obavijesti C. o. d.d. Z., F. R., te je sud naložio rok od 3 dana da se
očituju da li je sporno da je kod prednika tužitelja nastupila smrt po
medicinskim kriterijima za utvrđivanje smrti u smislu Pravilnika o načinu utvrđivanja
nastanka smrti osobe od koje se mogu uzimati dijelovi tijela radi presađivanja
u svrhu liječenja (»Službeni list«, broj 74/82), kojem nalogu su tužitelji
udovoljili,

– na ročištu 2. rujna 1999. godine sud je proveo
dokaze saslušanja stranaka te godinu i pol dana nakon podnošenja tužbe odredio
medicinsko vještačenje, ali ne po prijedlogu tužitelja na trošak tuženika, na
okolnost utvrđenja da li je kod pokojnog D. J., na osnovi medicinskih kriterija
i propisan način, utvrđen prestanak rada mozga,

– nalog
da prvotuženica uplati naloženi predujam za vješ­ta­če­nje otposlan je tek 26.
siječnja 2000. godine, dakle, nakon četiri i pol mjeseca od održanog ročišta,

–
podneskom od 28. veljače 2000. godine tužitelji su pred­ložili sudu da odustane
od vještačenja, jer tuženici neuplaći­va­njem predujma namjerno odugovlače
postupak,

– nakon što je 10. travnja 2000. godine drugotuženica
uplatila vještačenje, a sud je donio rješenje o određivanju vještaka 17.
travnja 2000. godine, dakle, sedam mjeseci nakon što je, prema svojoj procjeni,
a ne po prijedlogu stranaka, odredio da će se medicinsko vještačenje održati, a
tek je 29. kolovoza 2000. godine, po proteku devet mjeseci o donošenju rješenja
o provođenju medicinskog vještačenja, doneseno rješenje o zadatku vještaka,
koje vještačenje je i izvršeno 27. studenoga 2000. godine,

– 26. siječnja 2001. godine zaprimljeno je očitovanje
tuži­telja na nalaz i mišljenje vještaka,

– 4. lipnja 2001. godine tužitelji povlače tužbu u
odnosu na Republiku Hrvatsku, čemu se tuženica ne protivi,

– 9. listopada 2001. godine tužitelji opetovano mole
da se hitno zakaže nova rasprava i nastavi postupak,

– rješenjem od 8. siječnja 2002. godine sud utvrđuje
da je tužba protiv Republike Hrvatske povučena,

– 26. lipnja 2002. godine, dakle, godinu i pol od
dostave sudu nalaza i mišljenja vještaka, tužitelji ponovno mole zakazivanje ročišta,

– 21. studenoga 2002. godine, tužitelji ponavljaju
molbu za zakazivanjem ročišta,

– 2.
siječnja 2003. godine, tužitelji mole zakazivanje ročišta,

– ročište
je održano 10. srpnja 2003. godine, dakle, skoro četiri godine nakon zadnjeg ročišta,
na kojem su tužitelji uložili prigovor na očitovanje vještaka, koji je već
pismenim putem ranije tijekom 2001. godine dostavljen sudu i nalazio se u
spisu,

– tek
na ročištu 22. listopada 2003. godine pozvan je vještak da se očituje na nalaz
i mišljenje koje je dostavio sudu, skoro dvije godine prije tog ročišta,

– 29.
travnja 2004. godine sud donosi presudu u ovoj pravnoj stvari na koju su tuženik
i umješač na strani tuženika izjavili žalbe.

OČITOVANJE
OPĆINSKOG SUDA U ZAGREBU

3. Na temelju članka 69. alineje 2. Ustavnog zakona,
Ustavni sud je zatražio od Općinskog suda u Zagrebu da se izjasni o navodima
ustavne tužbe.

U očitovanju od 24. veljače i 17. studenoga 2003., te
28. lipnja 2004. godine Općinski sud u Zagrebu navodi kronologiju postupanja u
predmetu, trajanje postupka pred tim sudom obrazlaže činjenicom da je sutkinja,
koja je vodila predmet, u srpnju 2002. godine počela koristiti porodiljni
dopust, te je sada uredujuća sutkinja predmet primila 16. rujna 2002. godine
zajedno s još tisuću spisa.

PRAVO
VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

4. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava Republike
Hrvat­ske, propisano je:

»Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama
(...).«.

Odredbama članka 63. Ustavnog zakona propisano je:

»(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi
i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima i obvezama stranke
(...) nije u razumnom roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja
akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će nadležnom sudu
odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i
obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje teći idućeg dana od
dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će
odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede njegova
ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama podnositelja (...)
nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku
od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

5.
Uvidom u spis Općinskog suda u Zagrebu, broj: Pn-821/98 Ustavni sud je utvrdio
da su se u ovom slučaju ostvarile pretpostavke za postupanje temeljem odredbe članka
63. Ustavnog zakona.

Svoju
odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim utvrđenjima:

5.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Prvostupanjski
parnični postupak započeo je 2. veljače 1998. godine, tužbom podnositelja
protiv tuženika Ministarstva zdravstva Republike Hrvatske i Kliničkog bolničkog
centra R., Bolnica »B. S.«, radi naknade štete.

Ustavna
tužba podnesena je dana 10. prosinca 2002. godine, a do tog dana sudski
postupak nije pravomoćno okončan, pa Ustavni sud utvrđuje da do dana podnošenja
ustavne tužbe postupak u ovom predmetu traje ukupno četiri (4) godine, deset
(10) mjeseci i osam (8) dana.

Zakon o
potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i
Protokola, broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97, 6/99 -
pročišćeni tekst i 8/99 – ispravak, u daljnjem tekstu: Zakon o potvrđivanju
Konvencije) stupio je na snagu dana 5. studenoga 1997. godine.

Od dana
stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije, odredbe Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (u daljnjem tekstu: Europska
konvencija) čine, temeljem članka 140. Ustava Republike Hrvatske, dio
unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske. Dio unutarnjeg pravnog poretka
Republike Hrvatske od tog dana čini i odredba članka 6. stavka 1. Europske
konvencije pod nazivom »Pravo na pošteno suđenje«, koja između ostalog
propisuje:

»Radi
utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi (...) svatko ima pravo da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku ispita njegov
slučaj.«.

Pravo
na donošenje sudske odluke u razumnom roku čini dio unutarnjeg pravnog poretka
Republike Hrvatske od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije
(5. studenoga 1997. godine). Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku je
ustavno pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga 2000. godine (dana proglašenja
Promjena Ustava).

Ustavni
sud je ocijenio da se u ovom slučaju pravno relevantnim razdobljem, sa stajališta
povrede prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku, smatra razdoblje od
2. veljače 1998. godine (to jest od dana podnošenja tužbe sudu) do 10. prosinca
2002. godine (to jest do dana podnošenja ustavne tužbe), što ukupno iznosi četiri
(4) godine, deset (10) mjeseci i osam (8) dana.

5.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG
SUDA

Ustavni
sud je utvrdio da je u razmatranom, pravno relevantnom razdoblju, u postupku
pred prvostupanjskim sudom razdoblje relativne neaktivnosti suda od 4. lipnja
2001. godine, kada je tužitelj povukao tužbu protiv prvotuženice, do 10. srpnja
2003. godine, kada je održano ročište, dakle, računajući samo do trenutka podnošenja
ustavne tužbe, godinu (1) dana i šest (6) mjeseci, a do održanog ročišta dvije
(2) godine i mjesec (1) dana.

5.3. PONAŠANJE PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE (TU­ŽITELJA U
SUDSKOM POSTUPKU)

Prema
utvrđenju Ustavnog suda, podnositelji ustavne tužbe, kao tužitelji u sudskom
postupku, svojim ponašanjem tijekom postupka nisu bitno doprinijeli duljini
trajanja sudskog postupka.

5.4. SLOŽENOST SUDSKOG
PREDMETA

Navodi
tužbe ne ukazuju da bi se radilo o složenom predmetu.

POSEBNE
OKOLNOSTI SLUČAJA

6. Općinski
sud u Zagrebu naknadno je izvjestio Ustavni sud da je dana 29. travnja 2004.
godine donio presudu i rješenje, broj: Pn-8214/98.

Na dan donošenja presude Općinskog suda u Zagrebu
postupak pred Ustavnim sudom još nije bio okončan.

Prema stajalištu Ustavnog suda, izraženom u predmetu,
broj: U-IIIA-905/2003 od 5. svibnja 2004. godine i objavljenog u »Narodnim
novinama«, broj 58 od 7. svibnja 2004. godine, u skladu s načelom vladavine
prava, u primjeni članka 63. Ustavnog zakona, Ustavni sud ispituje eventualnu
povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku, nastalu u
razmatranom pravno relevantnom razdoblju, koje prema čvrstoj i usta­ljenoj
ustavnosudskoj praksi završava danom podnošenja ustavne tužbe, kao samostalnu
povredu neovisno o tome je li sudska odluka ipak donesena prije no što je okončan
sam ustavnosudski postupak.

7. U konkretnom slučaju, odluka nadležnog suda nije
donesena do podnošenja ustavne tužbe Ustavnom sudu, pa je pravno relevantno
razdoblje, za koje je Ustavni sud utvrdio povredu ustavnog prava podnositelja
zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, trajalo od 2. veljače 1998. godine do
dana podnošenja ustavne tužbe 10. prosinca 2002. godine.

Trajanje sudskog postupka prvog stupnja u parnici
radi naknade štete u kojoj, prema ocjeni Ustavnog suda, nije bilo osobito složenih
niti činjeničnih niti pravnih pitanja, nije udovoljilo zahtjevu suđenja u
razumnom roku zajamčeng člankom 29. stavkom 1. Ustava. Stoga, Ustavni sud utvrđuje
da je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud u razumnom roku odluči o njegovim pravima ili obvezama, koje je
zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Za navedeno razdoblje, u kojem je povreda nastupila,
podnositeljima pripada pravo na primjerenu naknadu. Pri utvrđivanju visine
naknade, temeljem članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, Ustavni sud uzeo je u
obzir sve okolnosti slučaja, imajući pritom u vidu i vrstu postupka o kojem se
radi.

Uvažavajući činjenicu da je sudska odluka u
konkretnom predmetu donesena nakon prestanka trajanja pravno relevantnog
razdoblja u kojem je Ustavni sud ispitivao i utvrdio povredu ustavnog prava
podnositelja zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, ovlaštenje Ustavnog suda
da nadležnom redovnom sudu naloži donošenje sudske odluke u određenom roku,
utemeljeno na članku 63. stavku 2. Ustavnog zakona, u konkretnom slučaju nije
potrebno primijeniti.

8. Sukladno članku 63. stavku 3. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u točkama II. i III. izreke ove odluke.

9. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na
odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-3004/2002
Zagreb, 17. rujna 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 138/2004-2430