## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-2502/2002 od 13. listopada 2004.

### NN 150/2004 (27.10.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIA-2502/2002 od 13. listopada 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2618

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi V. K. iz Z., kojeg zastupa B. K., odvjetnik iz S., na sjednici
održanoj dana 13. listopada 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski sud u Velikoj Gorici dužan je donijeti
odluku u predmetu koji se vodi pred tim sudom, pod brojem: P-493/04 (ranije
broj: P-672/97 i P-13/99) u najkraćemu mogućem roku, ali ne duljem od jedne (1)
godine, računajući od prvoga idućeg dana nakon dana objave ove odluke u
»Narodnim novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona
o Us­tav­nom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst), podnositelju ustavne tužbe, V. K. iz Z., T. 7E, određuje se primjerena
naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst), u iznosu od
4.400,00 kuna.

IV. Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit će
isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva podnositelja Ministarstvu financija Republike Hrvatske za njezinu
isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositelj je podnio ustavnu tužbu temeljem članka 63. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narod­ne novine«, broj 49/02 – pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) radi nedonošenja odluke suda u
razumnom roku.

U ustavnoj tužbi navodi da je 31. listopada 1997.
godine Općinskom sudu u Velikoj Gorici, pod brojem: P-679/97, podnio tužbu
protiv Republike Hrvatske radi naknade nematerijalne štete zbog nanošenja teških
tjelesnih ozljeda od strane pripadnika Hrvatske vojske.

Podnositelj smatra da se nedonošenjem meritorne,
pravo­moćne odluke u razumnom roku, vrijeđa njegovo ustavno pravo zajamčeno
odredbom članka 29. stavka 1. Ustava. Stoga predlaže da Ustavni sud usvoji
ustavnu tužbu i na ime primjerene naknade dosudi iznos od 100.000,00 kuna.

ČINJENICE
VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2.
Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku, pokrenutom temeljem članka 63.
Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje su pravno relevantne za odlučivanje
o povredi ustavnog prava podnositelja, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava
Republike Hrvatske:

– dana
31. listopada 1997. godine podnositelj je Općinskom sudu u Velikoj Gorici,
protiv Republike Hrvatske, Ministarstva obrane, podnio tužbu pod brojem:
P-672/97, radi naknade nematerijalne štete prouzročene od strane pripadnika
Hrvatske vojske, nanošenjem teških tjelesnih ozljeda,

– 2. prosinca 1997. godine održano je prvo ročište u
predmetu, određeno medicinsko vještačenje i naloženo podnositelju da uplati
predujam,

– nakon uplaćenog predujma (19. prosinca 1997.
godine) rješenjem suda od 23. prosinca 1997. godine određuje se medicinsko vještačenje,

– 28. siječnja 1998. godine u spis je uložen nalaz i
mišljenje vještaka,

– dopisom od 16. veljače 1998. godine podnositelj je
pozvan na uplatu razlike za vještačenje,

– nakon dobivene uplate (3. ožujka 1998.), dana 2.
travnja 1998. godine održano je drugo ročište u predmetu, saslušani su svjedoci
i okončana glavna rasprava,

– 2. travnja 1998. godine donesena je prva
prvostupanjska presuda,

– 8. svibnja 1998. godine tužena ulaže žalbu, 27.
svibnja 1998. godine podnositelj daje odgovor na žalbu,

– 20. listopada 1998. godine Županijski sud u Zagrebu
rješenjem, broj: Gž-5910/98 ukida navedenu prvostupanjsku presudu i predmet vraća
na ponovni postupak,

– u ponovljenom postupku, sada pod brojem: P-13/99,
dana 16. veljače 1999. godine održano je novo ročište (treće u predmetu) i određeno
dopunsko vještačenje,

– nakon primljene uplate predujma (23. veljače 1999.)
predmet je upućen vještaku i vještak dana 15. ožujka 1999. godine daje dopunu
svoga prvog nalaza u predmetu,

– 26. ožujka 1999. godine podnositelj se očituje na
nalaz vještaka,

– 18. svibnja 1999. godine održano je četvrto ročište
u pred­metu na kojem je okončana glavna rasprava u predmetu i ponovno (po drugi
puta) donesena prvostupanjska presuda,

– 24. lipnja 1999. godine žalba podnositelja, a 25.
lipnja 1999. godine žalba tužene,

– 29. studenoga 1999. godine dopis Županijskog suda
Zagreb Općinskom sudu u Velikoj Gorici kojim ga upućuje na greške u izračunu
dosuđenih visina naknade u odnosu na omjer odgovornosti na strani podnositelja,
predmet se vraća sudu u prvom stupnju na ispravak izreke presude,

– 2. prosinca 1999. godine rješenje prvostupanjskog
suda o ispravci presude, predmet se ponovno upućuje Županijskom sudu u Zagrebu
radi odlučivanja o žalbi tužene,

– 14. ožujka 2000. godine dopis Županijskog suda
Zagreb Općinskom sudu u Velikoj Gorici kojim ga upućuje na odredbu članka 1.
Zakona o dopunama Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 112/99), i
o potrebi donošenja rješenja o prekidu postupka u konkretnom slučaju,

– 4. rujna 2000. godine sud donosi rješenje o prekidu
postupka, podnositelj izjavljuje žalbu 19. rujna 2000. godine,

– rješenjem, broj: Gž-9786/00 od 27. veljače 2001.
godine, Županijski sud u Zagrebu odbija žalbu podnositelja,

– 12.
rujna 2003. godine podnositelj, nakon donošenja Zakona o odgovornosti Republike
Hrvatske za štetu uzrokovanu od pripadnika hrvatskih oružanih i redarstvenih
snaga tijekom Domovinskog rata (»Narodne novine«, broj 117/03) moli nastavak
postupka i konačno odlučivanje o žalbi tužene na prvostupanjsku presudu
donesenu još 24. lipnja 1999. godine,

– 25. studenoga 2003. godine Županijski sud u Velikoj
Gorici upućuje dopis Općinskom sudu u Velikoj Gorici kojim ga upozorava na
potrebu donošenja rješenja o nastavku predmeta u slučaju podnositelja,

– 15. prosinca 2003. godine donosi se rješenje o
nastavku postupka,

– 3. veljače 2004. godine Županijski sud u Velikoj
Gorici upućuje dopis Općinskom sudu u Velikoj Gorici kojim ga upozorava da u
donesenoj presudi od 24. lipnja 1999. godine postoje nedostaci u odnosu na dio
tužbenog zahtjeva s kojim je podnositelj odbijen i da je potrebno donijeti
dopunsku presudu u tom smislu,

– 24. veljače 2004. donosi se dopunska presuda na
koju se podnositelj žali 2. ožujka 2004. godine,

– 27. travnja 2004. godine presudom, broj: Gž-916/04-2
Županijski sud u Velikoj Gorici djelomično odbija žalbe stranaka, djelomično
prihvaća žalbe i preinačuje dio prvostupanjske presude, a u jednom dijelu (za
rentu) ukida prvostupanjsku presudu i predmet vraća Općinskom sudu u Velikoj
Gorici na ponovni postupak.

PRAVO
VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3.
Podnositelj je pokrenuo postupak pred Općinskim sudom u Velikoj Gorici 31.
listopada 1997. godine tužbom podnesenom temeljem članka 180. Zakona o obveznim
odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91, 3/94), koji je glasio:

»Članak 180.

Za štetu nastalu smrću, tjelesnom povredom ili oštećenjem
odnosno uništenjem imovine fizičke osobe uslijed akata nasilja ili terora te
prilikom javnih demonstracija i manifestacija odgovara društveno-politička
zajednica čiji su organi po važećim propisima bili dužni spriječiti takvu štetu.«

Zakonom o dopunama Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 112/99), koji je stupio na snagu 6. studenoga 1999.
godine, bilo je propisano:

»Članak 1.

U Zakonu o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj
53/91., 73/91., 3/94. i 7/96.) iza članka 184. dodaju se članci 184a. i 184b.
koji glase:

Odgovornost Republike Hrvatske za Štetu nastalu
tijekom Domovinskog rata

Članak
184a.

1)
Postupci koji se vode protiv Republike Hrvatske radi naknade štete koju su
uzrokovali pripadnici hrvatskih oružanih i redarstvenih snaga u vojnoj ili redarstvenoj
službi ili u svezi s obav­ljanjem vojne ili redarstvene službe tijekom
Domovinskog rata od 17. kolovoza 1990. do 30. lipnja 1996. prekidaju se.

2) Postupci iz stavka 1. ovog članka nastavit će se
nakon donošenja posebnog zakona kojim će se urediti odgovornost za štetu
uzrokovanu od pripadnika hrvatskih oružanih i redarstvenih snaga tijekom
Domovinskog rata.

Članak
2.

Obvezuje
se Vlada Republike Hrvatske da posebne zakone iz članka 1. (članka 184.a.
stavka 2. i 184.b. stavka 2.) ovoga Zakona, te članka 2. stavka 2. Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, br. 7/96.) podnese radi
donošenja najkasnije u roku od šest mjeseci od dana stupanja na snagu ovoga
Zakona.«.

Hrvatski sabor, na sjednici održanoj dana 14. srpnja
2003. godine, donio je Zakon o odgovornosti Republike Hrvatske za štetu
uzrokovanu od pripadnika hrvatskih oružanih i redarstvenih snaga tijekom
Domovinskog rata (»Narodne novine«, broj 117/03), koji je stupio na snagu 31.
srpnja 2003. godine, a kojim je propisano:

»Članak 4.

1) Postupci protiv Republike Hrvatske radi naknade štete
iz ovoga Zakona, prekinuti stupanjem na snagu Zakona o dopunama Zakona o
obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 112/99.) nastavit će se stupanjem na
snagu ovoga Zakona.«.

Iz navedenog slijedi da je Zakonom o dopunama Zakona
o obveznim odnosima određen prekid postupaka u kojima je odlučivano o naknadi štete
koju su uzrokovali pripadnici hrvat­skih oružanih i redarstvenih snaga u vojnoj
ili redarstvenoj službi ili u svezi s obavljanjem vojne ili redarstvene službe
tijekom Domovinskog rata do stupanja na snagu Zakona o odgovornosti Republike
Hrvatske za štetu uzrokovanu od pripadnika hrvatskih oružanih i redarstvenih
snaga tijekom Domovinskog rata, odnosno da je zbog važenja navedenog Zakona spomenuta
vrsta postupaka morala biti prekinuta tijekom razdoblja od tri (3) godine, osam
(8) mjeseci i dvadeset pet (25) dana.

Podnositelj je podnio ustavnu tužbu temeljem članka
63. Ustavnog zakona zbog povrede ustavnog prava na donošenje sud­ske odluke u razumnom
roku, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Članak 29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske
propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama
(...).«.

Članak 63. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 63.

(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi
i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima i obvezama
stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja
akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će nadležnom sudu
odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i
obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje teći idućeg dana od
dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će
odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede njegova
ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama podnositelja (...)
nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku
od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

4.
Povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku Ustavni sud
razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakoga pojedinog slučaja.

Razmatrajući
navode ustavne tužbe i dokumentaciju koja prileži tužbi, Ustavni sud je utvrdio
da su u konkretnom slučaju ispunjene pretpostavke za postupanje u smislu
odredbi članka 63. Ustavnog zakona.

4.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Podnositelj
ustavne tužbe pokrenuo je parnični postupak radi naknade štete 31. listopada
1997. godine. Ustavna tužba podnijeta je 30. listopada 2002. godine. Ustavni
sud utvrđuje da je od dana pokretanja parničnog postupka do dana podnošenja
ustavne tužbe proteklo skoro ukupno pet (5) godina.

Pravo
na donošenje sudske odluke u razumnom roku čini dio unutarnjega pravnog poretka
Republike Hrvatske od dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11
uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori«, broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst i 8/99 – ispravak, u
daljnjem tekstu: Europska konvencija), a to je 5. studenoga 1997. godine. Pravo
na donošenje sudske odluke u razumnom roku je ustavno pravo u Republici
Hrvatskoj od 9. studenoga 2000. godine. Ispitivanje razumnosti trajanja sud­skih
postupaka prije 5. studenoga 1997. godine, u pravilu, ne bi moglo biti
predmetom ustavnosudskih postupaka temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona,
jer u dotadašnjem pravnom poretku Republike Hrvatske takvo pravo nije
postojalo.

Stoga, računajući od 5. studenoga 1997. godine do 30.
listopada 2002. godine, dana podnošenja ustavne tužbe, pravno relevantno
razdoblje koje Ustavni sud razmatra u konkretnom ustavnosudskom postupku obuhvaća
četiri (4) godine, jedanaest (11) mjeseci i petnaest (15) dana.

4.2.
POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

Prema članku 117. stavku 3. Ustava Republike
Hrvatske, sudovi sude na temelju Ustava i zakona.

Prekid parničnog postupka u predmetu koji se vodio
pred Općinskim sudom u Velikoj Gorici, pod brojem: P-13/99 nastupio je po sili
zakona (*ex lege*) dana 6. studenoga 1999. godine, stupanjem na snagu
Zakona o dopunama Zakona o obveznim odnosima.

Donoseći rješenje o prekidu postupka dana 4. rujna
2000. godine, nadležni Općinski sud u Velikoj Gorici postupio je u ­skladu sa
zakonom, a njegovo rješenje o prekidu postupka imalo je deklaratorno značenje.

Tim Zakonom određeni prekid postupka, do donošenja
novog propisa, onemogućio je nadležni sud da tijekom prekida poduzima radnje
usmjerene na rješavanje podnesenoga tužbenog zahtjeva te da odluči o tom
zahtjevu.

4.3. UTJECAJ ZAKONOM ODREĐENOG PREKIDA POSTUPKA NA POVREDU USTAVNOG
PRAVA

U ovoj
pravnoj stvari Ustavni sud ocjenjuje postoje li zbog zakonom određenog prekida
postupka pretpostavke za postupanje Suda u skladu s člankom 63. stavkom 1.
Ustavnog zakona te je li zbog takvog prekida postupka povrijeđeno člankom 29.
stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo podnositelja da o njegovim pravima i obvezama
u razumnom roku odluči neovisni i nepristrani sud.

U svezi s pitanjem postojanja pretpostavke za
postupanje u skladu s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona u slučaju zakonom
određenog prekida postupka, Sud smatra da se tako određenim prekidom postupka
može povrijediti člankom 29. stav­kom 1. Ustava zajamčeno pravo na suđenje u
razumnom roku. Naime, tijekom zakonom određenog prekida nadležni sud ne može
postupati, pa ako je takav prekid neopravdano dugotrajan može doći do povrede
prava na suđenje u razumnom roku. Iako se u ovom slučaju neodlučivanje u
razumnom roku ne može pripisati sudu, već je posljedica intervencije
zakonodavca u započeti sudski postupak, takvom se intervencijom može
povrijediti pravo na suđenje u razumnom roku. Stoga postoje odredbama članka
63. stavka 1. Ustavnog zakona utvrđene pretpostavke za postupanje po podnesenoj
ustavnoj tužbi i prije nego što je iscrpljen pravni put.

U svezi s pitanjem je li u ovom slučaju došlo do
povrede prava na suđenje u razumnom roku, Sud utvrđuje da je u uvjetima podnošenja,
temeljem članka 180. Zakona o obveznim odnosima, velikog broja tužbi protiv
Republike Hrvatske za naknadu štete koju su uzrokovali pripadnici hrvatskih oružanih
i redarstvenih snaga u vojnoj ili redarstvenoj službi ili u svezi s obavljanjem
vojne ili redarstvene službe tijekom Domovinskog rata, a kojima su potraživani
relativno značajni iznosi naknada šteta, postojalo opravdanje za dodatno
zakonsko uređenje te odgovornosti, pa i za određivanje prekida započetih
postupaka do donošenja novog propisa. Međutim, tako određeni prekid postupka
svojim traja­njem nije smio onemogućiti ostvarivanje Ustavom zajamčenog prava
na suđenje u razumnom roku. O navedenom ograničenju vodio je računa i Hrvatski
sabor kada je na sjednici održanoj 22. listopada 1999. godine obvezao Vladu
Republike Hrvatske da najkasnije u roku od šest mjeseci podnese Saboru
prijedlog zakona kojim će se urediti to pitanje. Nakon proteka zakonom određenog
roka u kojem je Vlada bila dužna Hrvatskom saboru podnijeti prijedlog novog
zakonskog uređenja i time omogućiti nastavak prekinutih postupaka, podnositelj
je bio u neizvjesnosti hoće li se i kada će se nastaviti prekinuti postupak.

Vodeći računa o svim ovim okolnostima te o činjenici
da je u konkretnom slučaju prekid postupka u povodu tužbe podnositelja samo
jednim dijelom obuhvatio pravno relevantno razdoblje od stupanja na snagu
Europske konvencije do podnošenja ustavne tužbe u trajanju od četiri (4)
godine, jedanaest (11) mjeseci i petnaest (15) dana, Ustavni sud utvrđuje da je
takvim zakonom određenim prekidom postupka povrijeđeno člankom 29. stavkom 1.
Ustava zajamčeno pravo podnositelja da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama. Takvim
zakonom određenim prekidom postupka u ovom je slučaju podnositelju povrijeđeno
i pravo na pristup sudu, koji je dio prava na sud, također zajamčenog odred­bom
članka 29. stavka 1. Ustava o temeljnom ljudskom pravu na pravično suđenje.

5. Imajući u vidu sve navedene činjenice i okolnosti,
u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao pod
točkama I. i II. izreke ove odluke.

6. Sukladno odredbi članka 63. stavka 3. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

7. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na
odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-2502/2002
Zagreb, 13. listopada 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 150/2004-2618