## Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-3142/2010-4 od 3. travnja 2013.

### NN 65/2013 (29.5.2013.), Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-3142/2010-4 od 3. travnja 2013.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1295

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Smiljana Mikuša, predsjednika vijeća, Blanše Turić i Borisa Markovića, članova vijeća te više sudske savjetnice Biserke Špoljar, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja HT-Hrvatske telekomunikacije d.d. Zagreb, Savska cesta 32, kojeg zastupa direktorica Maja Mandić po generalnoj punomoći, Odjel za korporativne regulatorne poslove, protiv rješenja tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: UP/I-344-08/09-01/35, urbroj: 376-09-10-08 od 12. veljače 2010., radi provedbe računovodstvenog odvajanja i troškovnog računovodstva, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 3. travnja 2013.

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem točkom 1. izreke utvrđuje se da trgovačko društvo HT-Hrvatske telekomunikacije d.d. u Nacrtu Regulatornih financijskih izvještaja za financijsku godinu koja završava 31. prosinca 2008. nije postupilo sukladno rješenju Vijeća Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije od 18. studenoga 2008. (klasa: 130-01/06-01/09, urbroj: 376-11-18) jer nije izračunalo i prikazalo transferne naknade sukladno poglavljima 3.6. i 3.8. pa mu se točkom 2. izreke nalaže da u svi sljedećim regulatornim financijskim izvještajima izračuna i prikaže transferne naknade sukladno poglavljima 3.6. i 3.8. rješenja iz točke 1. Točkom 3. je određeno da u slučaju nepostupanja po rješenju, nadzornik elektroničkih komunikacija izreći će odgovornoj osobi u trgovačkom društvu iz točke 1. ovoga rješenja, upravnu mjeru izraženu u novčanom iznosu u visini do dvadesetostruke prosječne plaće u Republici Hrvatskoj u proteklom tromjesečju. Svaka sljedeća upravna mjera izreći će se u dvostrukom iznosu. Točkom 4. je određeno da će se rješenje objaviti na internetskim stranicama Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije.

Tužitelj podnosi tužbu iz svih razloga propisanih odredbom članka 10. stavka 1. točke 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima. U bitnome navodi da je tuženik 21. kolovoza 2009. donio Odluku kojom je u točki 1. izreke dana suglasnost tužitelju na računovodstvene dokumente zaprimljene 19. kolovoza 2009. pa je iz toga razvidno da se odobreni računovodstveni dokumenti smatraju kao prihvaćenim od strane tuženika, a da su isključivo točke 2. i 3. izreke te Odluke podložne promjenama. Osporenim rješenjem se utvrđuje nepostupanje tužitelja po rješenju Agencije u dijelu izračuna i prikaza transfernih naknada sukladno poglavljima 3.6. i 3.8. Naputka te nalaže tužitelju da u svim sljedećim regulatornim financijskim izvještajima izračuna i prikaže transferne naknade sukladno poglavljima 3.6. i 3.8. Naputka. Tužitelj smatra da su točke 1. i 2. izreke osporenog rješenja neutemeljene jer je nadzornik nepravilno utvrdio činjenično stanje i temeljem toga donio nepravilan zaključak. Poglavlje 3.6. Naputka definira da je tužitelj dužan dostaviti aktivnost maloprodaje gdje je tužitelj određen kao operator sa značajnom tržišnom snagom, mjerne jedinice i opseg navedenih aktivnosti za odgovarajući računovodstveni period (npr. ukupan broj minuta, ukupni broj poziva itd.), informacije o naplati mrežnih jedinica, jedinice i opseg proizvoda u svrhu identifikacije ukupne naknade za aktivnost, računovodstvene politike te metode vrednovanja po tekućem trošku. Poglavlje 3.8. Naputka definira dva principa uspostavljanja transfernih naknada: »Transferna naknada zasnovana na vanjskim cijenama« i »Transferna naknada na jediničnom trošku usluge«. Tužitelj napominje da se u poglavlju 3.6. Naputka nalaze isključivo informacije o sadržaju izvještaja o transfernim naknadama koje su u potpunosti ispunjene s obzirom na to da je tužitelj navedene informacije dostavio u sklopu Izvještaja o transfernim naknadama sastavljenim na temelju HCA/FAC modela za financijsku godinu koja je završila 31. prosinca 2008. i koje je tužitelj dostavio sukladno rješenju Agencije i koje posjeduje tuženik. Poglavlje 3.8. Naputka ne definira obuhvat transfernih naknada u smislu usluga za koje je potrebno implementirati transferne naknade niti u bilo kojem dijelu propisuje za koje usluge treba implementirati jedan ili drugi princip. Stoga je tužitelj definirao obuhvat transferne naknade u slučajevima u kojima veleprodajna usluga odgovara maloprodajnim uslugama. Skreće pozornost da je tuženik Odlukom u konačnoj verziji odobrio dostavljene dokumente tužitelja bez zabrane primjene inicijalnog tužiteljevog prijedloga obuhvata transfernih naknada niti je specificirao Odlukom drukčiji obuhvat. Tuženik u tijeku cijelog postupka implementacije predmetne regulatorne obveze tužitelja koja još uvijek traje nije posebnom odlukom definirao obuhvat transfernih naknada. Iz navedenog je razvidno da je tuženik stoga prihvatio implementaciju predmetne regulatorne obveze tužitelja na način definiran i odobren Odlukom. Iz obrazloženja osporenog rješenja moglo bi se zaključiti da tuženik naknadno definira obuhvat, ali neprecizno, čime opet omogućava različita tumačenja obuhvata transfernih naknada te opet ostavlja tužitelju da definira obuhvat transfernih naknada i način izračuna transfernih naknada. Navodi da nije mogao znati s obzirom na Odluku kojom je odobrena navedena računovodstvena dokumentacija da obuhvat transfernih naknada treba mijenjati. Postupanje tuženika na način da se bez definicije pojedinih dijelova projekta troškovnog i računovodstvenog odvajanja pojedini dijelovi mijenjaju bez posebnih odluka tuženika stvara se pravna nesigurnost i revizorski rizik. Tužitelj je regulatornu obvezu čije je izvršavanje kontinuirani proces u cijelosti ispunio na način kako je to utvrđeno računovodstvenim dokumentima tužitelja na koje je tuženik dao suglasnost donošenjem Odluke. Jedini dijelovi koji su podložni promjenama navedeni su u točkama 2. i 3. izreke Odluke, a isti se ne odnose na sporna poglavlja 3.6. i 3.8. te stoga ne postoje materijalna pravna osnova za donošenje zaključka da tužitelj nije postupio sukladno rješenju Agencije. Drugim riječima tužitelj je u cijelosti ispunio svoje obveze te je postupio sukladno poglavljima 3.6. i 3.8. Naputka. Nadalje smatra da su promjene moguće isključivo putem odluke Vijeća Agencije kojom bi se mijenjalo rješenje Agencije i Odluka. Tome u prilog govori da je i sam nadzornik u obrazloženju rješenja naveo da tužitelj u slučaju izmjena transfernih naknada mora zatražiti odgovarajuće promjene regulatorne računovodstvene dokumentacije utemeljene na HCA/FAC modelu, a koja je odobrena Odlukom. Tužitelj u tužbi navodi članke Zakona koje su osnova za donošenje rješenje te posebno citira članak 113. Zakona te obrazlaže da je u ovom predmetu riječ o nadzoru nad provođenjem regulatorne obveze, a s obzirom na Odluku, uzimajući pri tome i navode tužbe smatra da do povrede izvršavanja predmetne regulatorne obveze nije ni došlo. Nadalje smatra da nisu ispunjene pretpostavke za izricanje kazne te, opreza radi, smatra da bi u tom slučaju nadzornik prekoračio granice svojih ovlasti s obzirom na to da bi se tada prihvatila mogućnost da se obrazloženjem rješenja nadzornika de facto mijenja Odluka. Nadalje navodi kako su jasno definirane ovlasti nadzornika elektroničkih komunikacija pa svako drugo postupanje nadzornika od onoga što je propisano Zakonom smatra se povredom pravila postupka. Predlaže Sudu da tužbu uvaži i poništi rješenje.

Tuženik u odgovoru na tužbu navodi da tužba nije podnesena u zakonskom roku jer je tužitelj primio rješenje 18. veljače 2010., a tužba je podnesena 23. ožujka 2010. pa predlaže Sudu da istu odbaci te podredno predlaže da se tužba odbije jer je osporeno rješenje nadzornika zakonito i doneseno u okviru njegovih zakonskih ovlasti.

Tužba nije osnovana.

Iz podataka spisa predmeta, dostavljenih ovom Sudu uz odgovor na tužbu, proizlazi da je tužitelj osporeno rješenje primio 18. veljače 2010., a iz priloga uz tužbu proizlazi da je tužbu podnio 22. ožujka 2010., dakle, u zakonom propisanom roku pa je Sud ocjenjivao zakonitost rješenja kojeg tužitelj pobija tužbom.

Tuženik je temeljem odredbe članka 113., 114. i 116. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08.) ovlašten provoditi stručni nadzor nad primjenom ZEK-a i propisa na temelju Zakona i propisa kojima je uređeno obavljanje djelatnosti elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga te ostvarivanje regulatornih obveza operatora sa značajnom tržišnom snagom (tužitelj), poduzimati sve potrebne radnje i mjere da bi se uklonile nepravilnosti, nedostaci i propusti u primjeni Zakona te izreći odgovornim osobama upravne mjere. Regulatora obveza troškovnog računovodstva i računovodstvenog razdvajanja određena je Zakonom pa je nadzornik ovlašten vršiti nadzor nad provedbom navedene obveze. Stoga Sud ne nalazi osnovanim navod tužitelja u pogledu prekoračenja ovlasti nadzornika, a niti u pogledu izricanja upravne mjere jer nepostupanje po rješenju povlači izricanje upravne mjere (članak 116. Zakona).

Prema stanju spisa predmeta proizlazi da je Vijeće Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije 18. studenoga 2008. donijelo rješenje kojim se tužitelju nalaže način provedbe regulatorne obveze računovodstvenog odvajanja i troškovnog računovodstva na način i u rokovima koji su određeni dokumentom »Naputci za računovodstveno odvajanje i troškovno računovodstvo« koji je sastavni dio rješenja.

Sukladno poglavljima 3.6. i 3.8. rješenja tužitelj je bio obvezan uspostaviti i izraditi sustav transfernih naknada te dostaviti tuženiku Izvještaj o transfernim naknadama do 30. rujna 2009. Navedeni sustav transfernih naknada i izvještaj o transfernim naknadama su trebali biti prikazani u sklopu Detaljnog dokumenta o metodologiji alokacije za HCA/FAC model i Nacrta regulatornih financijskih izvještaja za financijsku godinu koja završava 31. prosinca 2008. Tužitelj je 1. listopada 2009. dostavio RFI koji nije bio sukladan navedenom rješenju pa mu je tuženik naložio da ih uskladi s rješenjem i dostavi do 18. prosinca 2009. Tužitelj je zatražio odgodu roka te je sukladno novom roku 31. prosinca 2009. dostavio dokumente u kojima je samo djelomično uključio tražene izmjene.

Sukladno poglavljima 3.6. i 3.8. rješenja tužitelj je bio obvezan uspostaviti i izraditi sustav transfernih naknada te tuženiku dostaviti Izvještaj o transfernim naknadama u sklopu RFI-a. Tužitelj i u tužbi tvrdi da se u poglavlju 3.6. nalaze isključivo informacije o sadržaju izvještaja o transfernim naknadama što je u potpunosti ispunio u sklopu Izvještaja o transfernim naknadama sastavljenim na temelju HCA/FAC modela za financijsku godinu koja je završila 31. prosinca 2008.

Suprotno tim tvrdnjama tuženik obrazlaže da je pregledom i analizom zaprimljenih dokumenata ustvrdio da u Izvještaju tužitelja nisu nabrojene sve maloprodajne usluge čiji troškovi djelomično proizlaze iz korištenja jedne ili više veleprodajnih usluga tužitelja. Tužitelj je prikazao samo usluge iz standardne ponude veleprodajnoga širokopojasnog pristupa i dvije veleprodajne usluge iz standardne ponude pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji, a koje ne obuhvaćaju sve usluge za koje je tužitelj bio obvezan prikazati transferne naknade. Pored navedenih usluga postoje i usluge koje tužitelj pruža samo interno, a za koje je naknada jednaka jediničnom trošku. Tužitelj je u Izvještaju umjesto stavki jedinica za određivanje naknade i količina usluge koji su propisani u prilogu 6.5. rješenja naveo stavku jedinični transferirani trošak, a koji treba biti jednak cijeni određenoj u standardnoj ponudi za svaku navedenu veleprodajnu uslugu, a cijene koje je tužitelj primijenio u Izvještaju nisu jednake cijenama u standardnoj ponudi. Prema tuženiku uspostavljanje sustava transfernih naknada između veleprodajnih i maloprodajnih dijelova poslovanja tužitelja pretpostavlja da se transakcija zaista i dogodila, odnosno obveza je tužitelja da kroz sustav transfernih naknada dokaže kako naknadama koje zaračunava svojoj maloprodaji ne sprječava ulazak novih operatora na tržište.

Razmatrajući svu priloženu dokumentaciju i prema ocjeni ovoga, tuženo tijelo pravilno navodi da je obuhvat transfernih naknada definiran rješenjem HAKOM-a, a ne rješenjem nadzornika pa je u provedenom postupku pravilno zaključeno da je dostavljeni Izvještaj tužitelja nepotpun, a kao rezultat nepostupanja po navedenom rješenju proizlazi da je tužitelj uspostavio i izradio neodgovarajući sustav transfernih naknada. Iz svega navedenog proizlazi da je u provedenom postupku pravilno utvrđeno činjenično stanje i pravilno primijenjeno materijalno pravo, tužitelju je omogućeno sudjelovanje u postupku pa Sud nalazi da se osporeno rješenje uz obrazloženje kako je njime dano ne može ocijeniti nezakonitim te ne nalazi osnovanim navode tužbe.

Trebalo je stoga temeljem članka 42. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) u svezi s člankom 90. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10. i 143/12.) tužbu odbiti kao neosnovanu.

Broj: Us-3142/2010-4

Zagreb, 3. travnja 2013.

Predsjednik vijeća

Smiljan Mikuš, v. r.

Presuda, NN 65/2013-1295