## Odluka Ustavnog suda RH broj: U-III-739/1994. od 25 siječnja 1995. i izdvojeno mišljenje od 1. veljače 1995. uz Odluka Ustavnog suda RH, broj:U-III-739/1994

### NN 9/1995 (10.2.1995.), Odluka Ustavnog suda RH broj: U-III-739/1994. od 25 siječnja 1995. i izdvojeno mišljenje od 1. veljače 1995. uz Odluka Ustavnog suda RH, broj:U-III-739/1994

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu predsjednik Suda, Jadranko
Crnić, te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr.
Nikola Filipović, Ante Jelavić-Mitrović, mr. Vojislav
Kućeković, Jurica Malčić mr. Hrvoje Momčinović,
lvan Marijan Severinac i Mladen Žuvela, u povodu ustavne tužbe M. B. iz
Z, koju zastupa S. B, odvjetnik iz Z, u predmetu iseljenja iz stana, na
sjednici održanoj 25. siječnja 1995. godine, donio je

## Odluku

1. Usvaja se ustavna tužba i ukidaju se:

- presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-13748/93-4 od 26.
svibnja 1994. godine;

- rješenje Ministarstva graditeljstva i zaštite okoliša broj: UP/II-371-01/93-06/69;
531-06/3-93-2 od 3. studenoga 1993. godine ;

- rješenje Gradskog sekretarijata za graditeljstvo, komunalne i stambene
poslove, promet i veze Grada Zagreba broj: UP/I-371-01/92-01/277; 251-05-13-92-03
od 3. prosinca 1992. godine.

2. Predmet se vraća Gradskom sekretarijatu za graditeljstvo, komunalne
i stambene poslove, promet i veze Grada Zagreba na ponovni postupak.

3. Ova će se odluka objaviti u "Narodnim novinama".

Obrazloženje:

M. B. podnijela je ovom Sudu ustavnu tužbu povodom odluka navedenih
u izreci ove odluke iz razloga što smatra da su tim odlukama povrijeđena
njena ustavna prava zajamčena odredbama članka 35. Ustava
Republike Hrvatske (dalje: Ustav), a (opisno) i iz članka 19. stavak
1. Ustava. Tim odlukama naloženo joj je da iseli iz stana u Zagrebu i da
ga preda slobodna od osoba i stvari Vladi Republike Hrvatske putem Ministarstva
obrane. U taj stan je uselila 3. studenoga 1991. temeljem ugovora o (trojnoj)
zamjeni stana.

Predložila je ukidanje pobijane presude odnosno rješenja upravnih tijela
i ujedno odgodu njihova izvršenja.

Rješenjem od 25. listopada 1994. godine prijedlog za odgodu izvršenja
je usvojen (objavljeno u "Narodnim novinama", broj 79/94) pozivom
na odredbu članka 53. stavka 2. Poslovnika Ustavnog suda Republike
Hrvatske ("Narodne novine", broj 29/94).

Za potrebe postupka pred ovim Sudom, izvršen je uvid u spise predmeta
upravnih tijela odnosno Upravnog suda Republike Hrvatske. Pored navedenog
zatraženo je i izjašnjenje o predmetnoj ustavnoj tužbi (članak 55.
točka 2. Poslovnika) od strane Javnog pravobraniteljstva Republike
Hrvatske kao zakonskog zastupnika Republike Hrvatske

U svom izjašnjenju Javno pravobraniteljstvo istiće da nisu ispunjene
pretpostavke za podnošenje ustavne tužbe, da tužiteljici nedostaje aktivna
legitimacija (nema povrede ustavnog prava), da su osporeni akti utemeljeni
na Ustavu i zakonu i da nije bilo osnova za donošenje rješenja o odgodi
izvršenja, jer da odredba članka 53. stavka 2. Poslovnika nije suglasna
s Ustavom i zakonom.

Ustavna je tužba osnovana.

Upravna tijela i Upravni sud Republike Hrvatske (dalje: Upravni sud),
u bitnom, zauzimaju slijedeće stavove:

- Sporni stan u Zagrebu u vlasništvu je Republike Hrvatske od dana stupanja
na snagu (3. listopada 1991) Uredbe o preuzimanju sredstava JNA i SSNO
na teritoriju Republike Hrvatske u vlasništvo Republike Hrvatske ("Narodne
novine", broj 52/91).

- Stupanjem na snagu (24. srpnja 1991) Uredbe o zabrani raspolaganja
nekretninama na teritoriju Republike Hrvatske ("Narodne novine",
broj 30/9t) bivša JNA više nije mogla raspolagati predmetnim stanom pa
niti davati suglasnost na njegovu zamjenu.

- Riječ je o ništavom ugovoru o zamjeni stana zaključenom
31. listopada 1991. prema kojem tužiteljica useljava u sporni stan u Zagrebu,
a druge ugovorne strane u dotadašnji njezin stan u Beogradu (nema suglasnosti
vlasnika, Republike Hrvatske odnosno Vlade Republike Hrvatske).

- U takvom slučaju ovlašten je upravni organ, analognom primjenom
članka 70. stavka 2. Zakona o stambenim odnosima (dalje: ZSO) provesti
postupak i narediti ispražnjenje stana, jer uspostava ranijeg stanja nije
moguća, budući da je drugi stan u drugoj državi.

Ovakvim shvaćanjem upravna tijela i Upravni sud otklonili su postupanje
pozivom na odredbu članka 94. ZSO (koji propisuje nadležnost stambenog
organa u slučajevima iseljavanja iz stana osoba koje su u stan uselile
bez pravomoćne odluke o davanju stana na korištenje ili bez koje
druge valjane pravne osnove), kako je to bilo navedeno odnosno predloženo
u podnesku kojim je pokrenut upravni postupak.

Odredbom članka 70. stavka 2. ZSO propisano je da će stambeni
organ (na zahtjev zainteresirane osobe ili po službenoj dužnosti) donijeti
rješenje o iseljenju i narediti uspostavu prijašnjeg stanja osobi koja
se je u stan uselila na temelju ugovora o simuliranoj zamjeni stana.

Ovom odredbom određena je stvarna nadležnost za rješavanje u upravnom
postuku (članak 17. Zakona o općem upravnom postupku - dalje:
ZUP). Valja reči da su prema propisima koji su bili na snazi u vrijeme
donošenja ZSO-a (članak 33. stavak 1. točka 2.a Zakona o
redovnim sudovima - "Narodne novine", broj 32/88, 16/90 i 41/90)
i prema sade vežećem Zakonu o sudovima (članak 3. stavak 2.
i članak 16. stavak 1. točka 2. g. - "Narodne novine",
broj 3/94) imovinskopravni, građanskopravni sporovi u nadležnosti sudova.

Zakonodavac je, međutim, navedenom odredbom ZSO-a propisao da u
slučaju zahtjeva za ispražnjenje stana zbog ništavosti simuliranih
ugovora o zamjeni stana nadležnost pripada upravnom tijelu.

Takva odredba u ustavnopravnom sustavu jedinstva vlasti, u vrijeme dok
je na snazi bio Ustav SRH iz 1974. godine ("Narodne novine",
broj 8/74), eventualno se je i mogla ekstenzivno protumačiti kao
nadležnost za postupanje upravnih tijela i u drugim slučajevima
ništavih ugovora o zamjeni stanova, ali ne i nakon stupanja na snagu Ustava
Republike Hrvatske (22. prosinca 1990. godine). Odredbom članka
4. Ustava kao jednom od temeljnih odredaba određeno je da je vlast
u Republici Hrvatskoj ustrojena na načelu diobe vlasti na zahonodavnu,
izvršnu i sudbenu. Načelo diobe vlasti podrazumijeva da svaka grana
državne vlasti ima svoje izvorno područje djelovanja, te da je samostalna
i neovisna o drugoj vlasti.

U nekim graničnim područjima građanskog, imovinskog
prava (npr. izvlaštenje) zakonom se može iznimno propisati nadležnost upravnih
tijela, ali se ne može prihvatiti stav da upravna tijela mogu sama ekstenzivnim
tumačenjem propisa odnosno njihovom analognom primjenom proširiti
svoju nadležnost izvan onog što im je posebnim zakonom (ovdje ZSO) stavljeno
u nadležnost.

Takvim postupanjem upravna tijela i Upravi sud povrijedili su ustavno
načelo (pravo) prema kojem pojedinačni akti državne uprave
i tijela koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu (članak
19. točka 1. Ustava) u svezi s već spomenutom temeljnom ustavnom
odredbom o diobi vlasti.

U konkretnom slučaju to znači da su upravna tijela morala
odbiti svoju nadležnost i bez odgode podnesak (prijedlog) poslati nadležnom
sudu i o tome obavijestiti stranku (članak 66. stavak 4. prva rečenica,
a u svezi s člankom 17. ZUP-a), a Upravni sud oglasiti ništavnim
osporene akte (članak 40. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima).

Valja napomenuti da nije osnovan navod iz ustavne tužbe da bi osporenim
aktima bilo povrijeđeno ustavno pravo iz članka 35. Ustava jer
ovdje nije riječ o povredi prava na zaštitu osobnog i obiteljskog
života, kao ni pravo na zaštitu dostojanstva, ugleda ili časti,
već o imovinskopravnom sporu o nevažnosti ugovora o zamjeni stana
i posljedičnoj obvezi iseljenja iz stana koji se koristi temeljem
takvog ugovora.

Nadalje nije osnovan navod Javnog pravobraniteljstva Republike Hrvatske
da Ustavni sud nema ovlaštenja za donošenje rješenja o privremenoj mjeri
obustave izvršenja povodom podnesene ustavne tužbe. Ovo u osnovi iz razloga
što je, temeljem odredbe članka 127. stavka 3. Ustava, Ustavni sud
ovlašten da unutarnje ustrojstvo uređuje svojim poslovnikom. Pod unutarnjim
ustrojstvom valja smatrati, pored pitanja koja su uobičajeni sadržaj
poslovnika i sva druga pitanja od značaja za rad i izvršavanje uloge
Ustavnog suda koja mu je određena Ustavom Republike Hrvatske, Ustavnim
zakonom o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine",
broj 13/91) i Poslovnikom Ustavnog suda Republike Hrvatske ("Narodne
novine", broj 29/94).

Slijedom iznesenog temeljem odredbe članka 30. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske odlučeno je kao u izreci pod
točkom 1. i 2, a odluka o objavi ove odluke (točka 3. izreke)
zasniva se na odredbi članka 20. stavku 1. tog Ustavnog zakona.

Broj: U-III-739/ 1994

Zagreb, 25. siječnja 1995.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**Jadranko Crnić,** v. r.

---

IZDVOJENO MIŠLJENJE UZ ODLUKU BROJ: U-III-739/1994

U povodu ustavne tužbe M. B., Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio
je da su upravna tijela i Upravni sud Republike Hrvatske povrijedili ustavno
načelo (pravo) prema kojem pojedinačni akti državne uprave
ž tijela koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu.

Ustavni sud je, naime, utvrdio da su upravna tijela pokrenula upravni
postupak a zatim donijela prvostupanjsko i drugostupanjsko upravno rješenje
iako su morala odbiti svoju nadležnost jer su za odlučivanje povodom
konkretnog zahtjeva nadležna tijela sudbene vlasti (sudovi). Upravni sud
je, zatim, prema stajalištu Ustavnog suda trebao upravne akte "oglasiti
ništavim".

Slijedom takvog pravnog stajališta, Ustavni sud ukida kako presudu Upravnog
suda tako i rješenja prvostupanjskog i drugostupanjskog upravnog tijela,
pozivajući se na odredbu članka 30. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske.

Smatram da Ustavni sud nije mogao ukinuti prvostupanjsko i drugostupanjsko
rješenje upravnih tijela kako je to navedeno pod točkom 1. al. 2.
i 3. Odluke.

Ustavni sud je utvrdio da su u upravnom postupku donesena rješenja u
stvari iz sudske nadležnosti - čl. 267. toč. 1. Zakona o
općem upravnom postupku - dalje: ZUP ("Narodne novine, broj
53/91). Dakle, da se radi o ništavim rješenjima (bezuvjetna apsolutna ništavost
zbog apsolutne nenadležnosti) koja se mogu u svako doba proglasiti ništavim
po službenoj dužnosti ili na prijedlog stranke ili državnog odvjetnika
- čl. 268. st. 1. ZUP-a.

Na ništavost pazi i Upravni sud po službenoj dužnosti (čl. 40.
st. 2. Zakona o upravnim sporovima - dalje: ZUS - "Narodne novine",
br. 53/91, 9/92, 77/92), pa će, ako utvrdi da je osporeni upravni
akt ništav, zbog neusklađenosti odredbi ZUS-a sa ZUP-om, presudom isti
poništiti (čl. 42. st. 2. ZUS-a). U obrazloženju presude Upravni
sud će navesti da se upravni akt poništava zbog utvrđenog razloga
ništavosti iz čl. 267. toč.1. ZUP-a. Presuda Upravnog suda
u takovom predmetu je pseudokonstitutivna. Poništava se upravni akt koji
je i prije presude bio ništav, što upućuje da je presuda Upravnog
suda stvarno deklaratorna.

Poništavanjem rješenja ili proglašavanjem rješenja ništavim poništavaju
se i pravne posljedice koje je takovo rješenje proizvelo (čl. 269.
st. 1. ZUP-a). Naprotiv, ukidanjem rješenja ne poništavaju se njegove pravne
posljedice ali se onemogućava (pro futuro, ex nunc) proizvođenje
pravnih posljedica ukinutog rješenja (čl. 269. st. 2. 2UP-a).

U našem pravnom sustavu samo se oboriv upravni akt može poništiti i/ili
ukinuti. Ukida se konačno ili pravomoćno rješenje zbog povrede
materijalnog zakona (čl. 263. st. 2.

i čl. 265. st.1. ZUP-a) te izvršno rješenje ako je to potrebno
u cilju otklanjanja teške i neposredne opasnosti za život i zdravlje ljudi
(čl. 266. st.1. ZUP-a).

Budući da se u našem pravnom sustavu ništav upravni akt ne može
ukinuti ni u upravnom niti u upravnom sudskom postupku već se može
deklaratornom odlukom proglasiti ništavim ili poništiti to ni Ustavni sud
ne može ukidati ništavi upravni akt već samo presudu Upravnog suda
kojom je odbijena tužba u upravnom sporu protiv takovog akta.

Smatram da odredbu čl. 30. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske te odredbu članka 60. Poslovnika Ustavnog suda Republike
Hrvatske (prema kojima Ustavni sud može ukinuti kako osporeni akt kojim
je povrijeđeno ustavno pravo tako i neki drugi akt donesen u tom postupku)
treba tako interpretirati da se odlukom Ustavnog suda može ukinuti samo
onaj osporeni akt koji se procesno-pravno može ukinuti, koji se, primjerice,
može ukinuti na osnovi odredbi ZUP-a, Zakona o parničnom postupku
itd. To je, u konkretnom predmetu, samo,presuda Upravnog suda Republike
Hrvatshe.

Zbog pravne sigurnosti i daljnjeg zakonitog postupanja upravnih tijela,
odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske ne bi smjela stvarati nejasna,
neodređena pravna stanja ni u pogledu postojanja upravnog akta a još
manje u pogledu njegovih pravnih posljedica.

Konačno, smatram da Ustavni sud zbog učinkovite zaštite
slobode i prava čovjeka i građanina polazeći od svoje
Ustavom utvrdene nadležnosti da rješava sukob nadležnosti između tijela
zakonodavne izvršne i sudbene vlasti, povodom ustavne tužbe može odlučiti
o prvostupanjskom i drugostupanjskom upravnom aktu. U tom slučaju,
ako se radi o ništavim aktima, radi njihovog eliminiranja iz pravnog sustava,
mogao bi ih svojom odlukom poništiti ili proglasiti ništavim. Trebao bi,
ako već postupa kao sud pune jurisdikcije, odlučiti onako
kako to mogu odlučiti Upravni sud ili prvostupanjsko odnosno drugostupanjsko
upravno tijelo:

Zagreb, 1. veljače 1995.

Sudac Ustavnog suda Republike Hrvatske

**mr. Vojislav Kučeković.** v. r.

---

[![](../../TipkaPočStr.GIF)](http://www.nn.hr/Narodne.htm)
[![](../../TSluzGl.GIF)](http://www.nn.hr/Glasilo/index.htm)
[![](../../TPretra.GIF)](http://www.nn.hr/search/iaquery.exe)
![](../../TElPosta.GIF)

Odluka, NN 9/1995-147