## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-581/2000 od 29. svibnja 2001.

### NN 51/2001 (6.6.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-581/2000 od 29. svibnja 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

834

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci
Marijan Hra­njski, Mario Kos, Ivan Mrko­njić i Vice Vukojević, članovi Vijeća,
odlučujuću o ustavnoj tužbi P. A. iz Z., koje­g zastupa Odvjetnički ured B. M.
iz Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 29. svib­nja 2001. godine, jednoglasno
je donio ovu

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja i ukidaju se:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-6241/997-5 od 19.
siječ­nja 2000. godine,

– rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvat­ske, broj:
511-01-42-UP/II-335/1-1997 od 23. svib­nja 1997. godine, te

– rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvat­ske,
Policijska uprava z., XIV. policijska postaja S., broj: 511-19-54/9-UP/I-225/97
od 23. trav­nja 1997. godine.

II. Predmet se vraća Ministarstvu unutar­njih poslova Repub­like
Hrvatske na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Ustavna tužba je podnesena protiv presude Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-6241/1997-5 od 19. siječ­nja 2000. godine, kojom je odbijena
kao neosnovana tužba P. A. izjav­ljena protiv rješe­nja tuženog Ministarstva
unutar­njih poslova, broj: 511-01-42-UP/II-335/1-1997 od 23. svib­nja 1997.
godine. Ovim drugostupa­njskim rješe­njem odbijena je žalba P. A. izjav­ljena
protiv rješe­nja Policijske uprave z., XIV. policijske postaje S., broj:
511-19-54/9-UP/I-225/97 od 23. trav­nja 1997. godine, kojim je imenovanom, kao
držav­ljaninu N., odbijen zahtjev za odobre­nje produženog boravka u Republici
Hrvatskoj.

2. Podnosite­lj ustavne tužbe
smatra da su mu presudom Upravnog suda povrijeđena ­nje­gova ustavna prava iz
članaka 14., 26. i 35. Ustava, kao i odredbe međunarodnih akata o zaštiti ­ljudskih
prava i sloboda. To obrazlaže s­ljedećim navodima: u Republici Hrvatskoj boravi
bez dužih izbiva­nja neprekidno od 1984. godine; od 1994. do 1997. godine živio
je u izvanbračnoj zajednici s hrvatskom držav­ljankom V. Š., iz koje veze se
rodio sin E. A.; godine 1988. diplomirao je na Fakultetu za turizam i va­njsku
trgovinu u D., a 1994. godine na Ekonomskom fakultetu u Z.; u Z. mu živi brat
koji je liječnik na KBC R. i koji ga pomaže, a zajamčeno mu je i radno mjesto
ekonomiste u TD »Liben i T« nakon što re­gulira svoj status u Republici
Hrvatskoj.

Posebno je istakao da su ­nje­gov
izvanbračni sin i neprekidni boravak u Republici Hrvatskoj gotovo 17 godina, u
kojoj je završio dva fakulteta, dovo­ljno opravdani razlozi za ­nje­gov ostanak
u Republici Hrvatskoj. Stoga predlaže usvaja­nje ustavne tužbe, ukida­nje
presude Upravnog suda te vraća­nje predmeta tom sudu na ponovni postupak.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Člankom 14. Ustava je propisano: »Svatko u Republici Hrvatskoj ima
prava i slobode, neovisno o ­nje­govoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri,
političkom ili drugom uvjere­nju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu,
imovini, rođe­nju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama. Svi su
pred zakonom jednaki.«

Prema članku 26. Ustava, svi
su držav­ljani Republike Hrvat­ske i stranci jednaki pred sudovima i drugim
državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti, dok se člankom 35. Ustava
svakom jamči štova­nje i pravna zaštita nje­gova osobnog i obite­lj­skog
života, dostojanstva, ugleda i časti.

4. Nakon razmatra­nja ustavne
tužbe, osporenih akata i drugih isprava spisa Ministarstva unutar­njih poslova,
te mjerodavnih pravih normi, Ustavni sud je utvrdio da su podnosite­lju ustavne
tužbe presudom Upravnog suda Republike Hrvatske, kao i nižestupa­njskim
upravnim aktima povrijeđena navedena ustavna prava.

Podnosite­lj ustavne tužbe je
držav­ljanin N., koji u Republici Hrvatskoj ima status stranca na produženom
boravku sukladno odredbama Zakona o kreta­nju i boravku stranaca (»Narodne
novine«, broj 53/91, 22/92, 26/93, 29/94 i 22/99).

Prema članku 24. stavku 1.
tog Zakona, stranac koji želi boraviti duže od tri mjeseca, a došao je radi
školova­nja, specijalizacije, znanstvenog istraživa­nja, zapoš­ljava­nja, obav­lja­nja
određene profesionalne djelatnosti, medicinskog tretmana, turističkog boravka
ili je zak­ljučio brak s hrvatskim držav­ljaninom ili radi drugog opravdanog
razloga, dužan je prije isteka toga roka podnijeti zahtjev za izdava­nje odobre­nja
za produženi boravak.

Prema članku 27. stavku 1.
točki 1. istog Zakona, zahtjev za izdava­nje odobre­nja za produženi boravak
odbit će se strancu koji nije priložio dokaze o opravdanosti boravka (članak
24. stavak 1.).

5. Podnosite­lj ustavne tužbe
je nadležnom upravnom tijelu podnio zahtjev za odobre­nje produženog boravka u
Republici Hrvatskoj u svrhu izvanbračne zajednice s hrvatskom držav­ljankom. U
postupku je utvrđeno da on više ne živi u izvanbračnoj zajednici s V. Š., koja
se u međuvremenu udala, a utvrđeno je da isti nije niti zaposlen. Slijedom tih
či­njenica, upravno tijelo smatra da podnosite­lj ustavne tužbe nije dokazao
opravdanost svog da­lj­nje­g boravka u Republici Hrvatskoj, zbog če­ga je ­nje­gov
zahtjev odbijen, te mu određen prestanak boravka uz obvezu napušta­nja
teritorija Republike Hrvatske.

Upravni sud je u upravnom
sporu odbio tužbu teme­ljem utvrđe­nja da mu je produženi boravak bio odobren
do 5. trav­nja 1997., a da je zahtjev za da­lj­nje odobre­nje produženog
boravka podnio 8. trav­nja 1997. godine. Nada­lje, stajalište je tog suda da
podnosite­lj ustavne tužbe nije doveo u sum­nju osnovanost zak­ljučka upravnih
tijela da ne postoji opravdani razlog za produže­nje ­nje­govog boravka u
Republici Hrvatskoj, jer se »ni emocionalna skrb za malodobno dijete rođeno na
području Republike Hrvatske, čija je majka hrvatska držav­ljanka, a živjela je
s tužite­ljem određeno vrijeme u izvanbračnoj zajednici, ne može smatrati
opravdanim razlogom za produže­nje boravka.« Stoga su, prema ocjeni tog suda,
zakonita rješe­nja kojima je konačno odlučeno da nisu ispu­njeni zakonski
uvjeti za produže­nje boravka.

6. Odlučujući u konkretnom
ustavnosudskom predmetu, Ustavni sud je povrede ustavnih prava, na koje upućuje
podnosite­lj ustavne tužbe, razmatrao sa stajališta načela razmjernosti, koje
zah­tijeva da svako ograniče­nje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi
potrebe za ograniče­njem u svakom pojedinom slučaju (članak 16. stavak 2.
Ustava).

Sukladno navedenom, u ustavnosudskom
postupku razmotreni su sadržaj i le­galna svrha instituta produženog boravka
stranca u Republici Hrvatskoj. Bitne pravne značajke instituta produženog
boravka su privremenost (odobre­nje za produženi boravak izdaje se s rokom važe­nja
do jedne godine, a iznimno, u slučaju zapoš­ljava­nja stranca u Republici
Hrvatskoj, s rokom važe­nja od dvije godine – članak 25. stavak 1. Zakona), te
postoja­nje opravdanog razloga za boravak stranca na teritoriju Republike
Hrvatske (ško­lo­va­nje, specijalizacija, znanstveno istraživa­nje, zapoš­ljava­nje,
me­dicinski tretman, turistički boravak, zak­ljuče­nje braka s hrvatskim držav­ljaninom
i drugi opravdani razlozi – članak 24. stavak 1. Zakona).

Ustavni sud je, nada­lje,
razmotrio s­ljedeća pita­nja: dovodi li neodobrava­nje da­lj­nje­g (produženog)
boravka podnosite­lja na teritoriju Republike Hrvatske do određenih ograniče­nja
podnosite­ljevih teme­ljnih prava i sloboda koja mu jamči Ustav Republike
Hrvatske? U slučaju pozitivnog utvrđe­nja, je li potreba za ogra­ni­če­njem
teme­ljnih sloboda i prava podnosite­lja ustavne tužbe, uzrokovanim prestankom ­nje­gova
da­lj­nje­g (produženog) boravka i ­nje­govim protjeriva­njem iz Republike
Hrvatske, bila razmjerna okolnostima slučaja s obzirom na sadržaj zahtjeva podnosite­lja
o kojemu su nadležna upravna tijela odlučivala (odobre­nje za produženi
boravak)? Ukratko, jesu li ograniče­nja bila razmjerna naravi potrebe za
ograniče­njem u konkretnom slučaju?

Ocje­njujući, u kontekstu
prethodnih pita­nja, težinu pravnih učinaka neodobrava­nja da­lj­nje­g
(produženog) boravka u odnosu na podnositelja, Ustavni sud je utvrdio da
okolnosti konkretnog slučaja ukazuju na
nerazmjernost između onoga što je podnosite­lj zahtijevao od nadležnog
upravnog tijela (produženi boravak u Republici Hrvatskoj) i konkretnih ograniče­nja
ustavnih prava koja je podnosite­lj pretrpio odbija­njem ­nje­gova zahtjeva,
odnosno prestankom boravka i protjeriva­njem s teritorija Republike Hrvatske.
To stoga što je zakonit boravak podnosite­lja na području Repub­like Hrvatske
prethodno trajao gotovo 17 godina (za koje vrijeme je podnosite­lj diplomirao
na dvije hrvatske visokoškolske ustanove, uz da­lj­nje utvrđe­nje da i
podnosite­ljev brat živi i radi u Repub­lici Hrvatskoj, te da podnosite­lj ima
osigurane prihode, kao i izglede za zaposle­nje), a osobito s obzirom na či­njenicu
­nje­gova očinstva, to jest rođe­nja ­nje­gova djeteta u izvanbračnoj vezi s
hrvatskom držav­ljankom, neovisno o tome što je ta zajednica nak­nad­no
prekinuta.

Ustavni sud posebno ističe
neprihvat­ljivost stajališta Upravnog suda prema kojem se »ni emocionalna skrb
za malodobno dijete rođeno na području Republike Hrvatske, čija je majka hrvat­ska
držav­ljanka, a živjela je s tužite­ljem određeno vrijeme u izvanbračnoj
zajednici, ne može smatrati opravdanim razlogom za produže­nje boravka« u
Republici Hrvatskoj. Takvo stajalište nije u suglasnosti s odredbama Ustava
Republike Hrvatske kojima se svakomu jamči štova­nje i pravna zaštita obite­ljskog
života (članak 35.), određuje da je obite­lj pod osobitom zaštitom države
(članak 61. stavak 1.), te utvrđuje prava i obveze rodite­lja (članak 63.), a
osobito dužnosti rodite­lja da odgajaju, uzdržavaju i školuju djecu, te ­njihovo
pravo i sloboda da samostalno odlučuju o odgoju djece (članak 63. stavak 1.).

Sukladno navedenom, Ustavni
sud utvrđuje da či­njenicu očinstva nad djetetom koje živi u Republici
Hrvatskoj, povezanu sa svim ostalim okolnostima konkretnog slučaja (osobito s
visokim stup­njem socijalizacije podnosite­lja u hrvatsko društvo, što dokazuje
dugogodiš­nji boravak podnosite­lja na području Repub­like Hrvatske tijekom
koje­ga je stekao dvije diplome hrvatskih visokoškolskih ustanova, kao i s
postoja­njem rodbinskih odnosa podnosite­lja u Republici Hrvatskoj), nedvojbeno
treba smatrati »drugim opravdanim razlozima« za odobre­nje produženog borav­ka
podnosite­lja u Republici Hrvatskoj, sukladno članku 24. stavku 1. Zakona.

Sve navedene okolnosti bile
su odlučne za utvrđe­nje Ustavnog suda o osnovanosti ustavne tužbe podnosite­lja,
pri čemu Ustavni sud nije ulazio u ocjenu podnosite­ljevog prava na trajno
rješe­nje ­nje­gova statusnog položaja u Republici Hrvatskoj, koje pravo nije
bilo predmet ovog ustavnosudskog postupka, a čije je (eventualno) rješava­nje u
nadležnosti tijela državne uprave u posebnom, zakonom propisanom postupku.

7. Sukladno izloženom, teme­ljem članaka 69., 70. i 72. Ustav­nog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99), odlučeno je
kao u izreci.

Broj: U-III-581/2000
Zagreb, 29. svib­nja 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 51/2001-834