## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4411/2011 od 17. siječnja 2013.

### NN 15/2013 (6.2.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4411/2011 od 17. siječnja 2013.

15 06.02.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4411/2011 od 17. siječnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

261

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo N. M. iz Z., kojeg zastupa N. Š., odvjetnik Zajedničkog odvjetničkog ureda N. Š., S. P. i J. N. iz Z., na sjednici održanoj 17. siječnja 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je N. M., hrvatski državljanin iz Z., F. 8b.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu presudama Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kžm 21/11-6 od 16. lipnja 2011. i Županijskog suda u Zagrebu broj: Kmp-23/10 od 1. ožujka 2011. povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Presudom Vrhovnog suda odbijena je žalba podnositelja protiv presude Županijskog suda u Zagrebu kojom je podnositelj proglašen krivim zbog počinjenja dvaju kaznenih djela iz članka 271. stavka 1. u vezi s člankom 263. stavcima 1. i 3. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 129/00., 51/01., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ) i članka 318. stavka 1. KZ-a, te mu je temeljem članka 271. stavka 1. KZ-a uz primjenu članka 109. stavaka 1. i 4. te članaka 23., 24. stavaka 2. i 3. i članka 25. Zakona o sudovima za mladež (»Narodne novine« broj 111/97., 27/98. i 12/02., u daljnjem tekstu: ZSM) izrečena kazna maloljetničkog zatvora u trajanju od četiri (4) godine, u koju je temeljem članka 63. KZ-a uračunato vrijeme uhićenja, zadržavanja i pritvora od 6. svibnja 2010. pa nadalje.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Županijskog suda u Zagrebu broj: Kmp-23/10.

3. Presudom Županijskog suda u Zagrebu podnositelj je proglašen krivim zato što je 1. svibnja 2010. oko 21,10 sati u Z., M. c. 128, na sjevernoj tribini stadiona »M.« za vrijeme odigravanja nogometne utakmice »D.-H.«, iako svjestan da svojim djelovanjem može ozlijediti nazočne policajce i druge osobe, u skupini navijača »D.« u više navrata bacao stolice otrgnute sa tribina stadiona, te najmanje jedno pirotehničko sredstvo tzv. »bengalku« prema pripadnicima interventnih jedinica policije koji su osiguravali javni red i mir te sprječavali sukobe i uništavanje imovine na stadionu, na koji način je otrgnutim stolicama pogodio pripadnike Interventne jedinice policije PUZ-a M. T. i T. B., a zapaljenom signalnom bakljom pogodio je T. B., a pritom pripalio i bacio još najmanje dva pirotehnička sredstva prema pripadnicima Interventne jedinice policije PU V. koji su se nalazili na udaljenosti od oko 10 metara, od kojih je jedno preletjelo preko kordona policije, a drugo jače razorne moći najmanje III kategorije je eksplodiralo u neposrednoj blizini pripadnika Interventne jedinice policije PU V. K. T. te mnoštva drugih prisutnih osoba, stvarajući jaki prasak i bljesak, a od eksplozije otrgnuta su dva stolca, kojom prilikom je K. T. zadobio eksplozivnu ozljedu lijevog oka sa ranama kapka uz destrukciju očne jabučice koja je djelomično izbačena iz očne duplje sa posljedicom trajnog gubitka vida, koje ozljede predstavljaju tešku tjelesnu ozljedu, dakle, izvan slučajeva iz članka 317. KZ-a napao policijske službenike u obavljanju poslova zaštite života i imovine, čuvanja javnog reda i mira, te općeopasnim sredstvom izazvao opasnost po život i tijelo ljudi, a kazneno djelo je počinjeno na mjestu gdje je okupljeno više osoba te je kaznenim djelom prouzročena teška tjelesna ozljeda jedne osobe, čime je počinjeno kazneno djelo protiv opće sigurnosti ljudi i imovine i sigurnosti prometa – teškim kaznenim djelom protiv opće sigurnosti – opisano u članku 271. stavku 1. u vezi članka 263. stavka 1. i 3. KZ-a, a kažnjivo po članku 271. stavku 1. KZ-a te kazneno djelo protiv javnog reda – napadom na službenu osobu –

opisano u članku 318. stavku 1. KZ-a, te je podnositelju izrečena kazna maloljetničkog zatvora u trajanju od 4 (četiri) godine.

3.1. U obrazloženju presude Vrhovnog suda istaknuto je:

»Nasuprot iznesenim žalbenim prigovorima, Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao drugostupanjski sud, ne nalazi da je ostvarena bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz čl. 367. st. 2. ZKP, a niti druga povreda zakona koju u skladu s čl. 379. st.1. ZKP ispituje po službenoj dužnosti.

Naime, prvostupanjski je sud, odbijajući prijedlog obrane za izdvajanje kao nezakonitih dokaza koji se problematiziraju žalbom, dao potpune, jasne i ispravne argumente da su ti dokazi zakoniti, koje stoga prihvaća i ovaj sud.

(...)

Prema navedenome, imajući na umu utvrđenje prvostupanjskog suda i ocjenu provedenih dokaza, prihvaćanjem personalnih dokaza, iskaza policijskih djelatnika u pogledu mjesta i načina na koji je došlo do bacanja spornog pirotehničkog sredstva, ponašanja optuženika koje je prethodilo spornoj radnji, načinu na koji je bio odjeven, specifično uočljiv zbog svoje konstitucije i tamnog ruksaka na leđima, da se i sud pregledom originalnih snimki sa mjesta događaja i tzv. kompilacijskih snimki, uz nalaz i mišljenje vještaka V. M. uvjerio bez dvojbe da je optuženik poduzeo terećene radnje, nema mjesta primjeni načela in dubio pro reo kako se smjera žalbom.

Stoga je žalba optuženika zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja i u svezi s tim zbog povrede kaznenog zakona, koja je istaknuta posredno bez dodatnog obrazloženja, neosnovana.

(...)

Razmotrivši odluku o kazni i istaknute žalbene prigovore, Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao drugostupanjski sud, nalazi da su u pobijanoj presudi pravilno i primjereno vrednovane sve okolnosti o kojima ovisi izbor vrste i mjere kaznene sankcije. (...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

4. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi:

»Ovom presudom povrijeđeno je pravo podnositelja ove Ustavne tužbe i odredba Ustava koja propisuje da se dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu uporabiti u sudskom postupku.

Članak 243a. Zakona o kaznenom postupku jasno propisuje koja je procedura pri vršenju radnje prepoznavanja potrebna. To je i preduvjet da bi ova radnja bila zakonita. Pogrešan je stav Vrhovnog suda iz obrazloženja osporene presude gdje se tvrdi da propusti u obavljanju istražne radnje prepoznavanja ne daju tako izvedenom dokazu karakter nezakonitog dokaza jer ne postoji takva izričita zakonska odredba prema kojoj bi formalni propusti pri istražnim radnjama predstavljali nezakoniti radnju, odnosno, dokazu dali karakter nezakonitog.

(...)

Podnositelj Ustavne tužbe smatra da su i tzv. 'kompilacijske snimke' na kojim se temelji presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske također nezakoniti dokazi na kojim se ne može bazirati sudska presuda.«

Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Ustavna tužba nije osnovana.

5. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) glasi:

»Članak 62.

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

(...)«

IV. MJERODAVNO PRAVO

6. Člankom 243a. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. –

pročišćeni tekst, 178/04. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP) propisano je:

»5.a Prepoznavanje

Članak 243.a

(1) Ako je potrebno utvrditi poznaje li okrivljenik ili svjedok osobu ili stvar, tražit će se od njega najprije da ih opiše i da navede znakove prema kojima se razlikuju, pa će mu se tek nakon toga pokazati radi prepoznavanja i to zajedno s drugim njemu, nepoznatim osobama, odnosno, ako je to moguće, zajedno sa stvarima iste vrste. Na isti način postupit će se i pri prepoznavanju drugih osjetilnih opažanja (sluh, opip, miris i dr.).

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Ustavni sud utvrđuje da u ovom ustavnosudskom postupku treba odgovoriti na pitanje je li podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavcima 1. i 4. Ustava, koji glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.

(...)«

7.1. Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

U konkretnom slučaju, krivnja podnositelja utvrđena je u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka i uz sudjelovanje podnositelja u postupku pred nadležnim Županijskim sudom u Zagrebu. Iz osporenih presuda i spisa predmeta razvidno je da je dokazni postupak proveden na način utvrđen mjerodavnim odredbama ZKP-a, dok je Vrhovni sud meritorno odgovorio na žalbene navode podnositelja.

Također, u tumačenju i primjeni mjerodavnog prava nije utvrđena arbitrarnost ili samovolja.

U odnosu na žalbene navode podnositelja kako su tijekom kaznenog postupka dokazi pribavljeni na nezakonit način, a koje ponavlja i u ustavnoj tužbi, Vrhovni je sud u obrazloženju svoje odluke naveo sljedeće:

»(...) U konkretnom slučaju radnju prepoznavanja osobe naložio je istražni sudac uz jasnu, na zakonu utemeljenu uputu o načinu izvođenja radnje. Kao što pravilno navodi prvostupanjski sud, radilo se o specifičnoj vrsti prepoznavanja, jer se radnja prepoznavanja u suštini svela na pregledavanje snimki i prepričavanje onih dijelova događaja o kojima su svjedoci imali saznanja. Kada se imaju na umu zakonske odredbe koje reguliraju radnju prepoznavanja kao istražnu radnju, bez izričite zakonske odredbe prema kojoj bi žalbom naznačeni propust dao dokazu karakter nezakonitog dokaza. Istaknutom zamjerkom u naravi se prigovara kvaliteti i dokaznoj snazi zapisnika o prepoznavanju, time da zapisnici o prepoznavanju, kako to ispravno zaključuje i prvostupanjski sud, nisu nezakoniti dokazi.

Neosnovan je i žalbeni prigovor da je tzv. kompilacijska snimka nezakonit dokaz zbog, po žalitelju, sugestivnog sadržaja kao rezultata manipulacije pri sačinjavanju kompilacijskog materijala. I u ovom dijelu prvostupanjski sud daje prihvatljive, logične i argumentirane razloge koji isključuju sumnju o manipulaciji materijalom pri sačinjavanju kompilacijske snimke. Prvostupanjski sud je pregledom originalnih snimki utvrdio da su identično prenesene u tzv. kompilacijski materijal koji predstavlja obradu originala ispuštanjem mutnih i lošije vidljivih dijelova, bez prikazivanja neizvornih, montiranih dijelova. (...)«

Ovakvo stajalište Vrhovnog suda prihvaća i Ustavni sud. Napominje se kako je, u konkretnom slučaju, podnositelj osuđen temeljem iskaza više svjedoka saslušanih na glavnoj raspravi, zatim vještačenja sudskog vještaka za kemijsko i fizikalno vještačenje, vještaka za požare i eksplozije, vještaka za balistiku i mehanoskopiju, te vještaka medicinske struke, kao i čitanjem zapisnika o očevidu, zapisnika o pretrazi stana podnositelja, potvrde o privremenom oduzimanju predmeta, te izvješća socijalne anamneze Centra za socijalnu skrb.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da osporenim presudama podnositelju, u konkretnom slučaju, nije povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavcima 1. i 4. Ustava.

8. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

9. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4411/2011

Zagreb, 17. siječnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 15/2013-261