## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-46/1994 od 30. studenoga 1994.

### NN 92/1994 (14.12.1994.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-46/1994 od 30. studenoga 1994.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Jadranko Crnić, predsjednik
Suda i suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, Ante Jelavić
Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac i Mladen Žuvela,
odlučujući o ustavnosti Zakona, na sjednici održanoj 30. studenoga
1994. godine donio je ovu

## ODLUKU

1. U odredbi stavka 1. članka 12. Zakona o osnovnim vlasničkopravnim
odnosima ("Narodne novine", broj 53/1991) ukida se dio koji glasi:
"dok ona postoji".

2. Odluka će se objaviti u "Narodnim novinama"

Obrazloženje:

Predlagatelj Bruno Ružićka iz Zagreba u prijedlogu ističe
da se odredba stavka 1. članka 12. Zakona o osnovnim vlasničkopravnim
odnosima izmijenjena odredbom članka 9. Zakona o preuzimanju Zakona
o vlasničkopravnim odnosima (.Narodne novine, broj 53/1991) u dijelu,
kojim uvjetuje vlasništvo na zemljištu postojanjem zgrade izgrađene
na tom zemljištu, nije u skladu odnosno da je u suprotnosti s odredbama
članka 48. stavak 1., članka 49. stavak 1. i 3. i članka
50. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj
56/1990). Nesporno je, ističe predlagatelj, da je osporenom zakonskom
odredbom ukinuto društveno vlasništvo nad svekolikim zemljištem na kojem
su građani sagradili stambene zgrade u skladu sa zakonom, što znači
da su imali ostvareno pravo korištenja građevinske čestice radi
izgradnje zgrade. Osporenom zakonskom odredbom stekli su pravo vlasništva
na gradevinskoj parceli ali je stečeno pravo vlasništva uvjetovano
postojanjem zgrade pa to pravo vlasništva prestaje postojati u slučaju
rušenja zgrade bez naknade tržne vrijednosti zemljišta. Smatra da dio odredbe
"dok ona postoji" iz navedenog članka zakona u sebi sadrži
izvlaštenje koje je protivno članku 50. Ustava Republike Hrvatske
a i prikrivenu nacionalizaciju. Stoga predlaže da se osporeni dio navedene
zakonske odredbe ukine.

Sud je prijedlog prihvatio i pokrenuo postupak (rješenje objavljeno
u "Narodnim novinama", broj 57/1994). Sabor Republike Hrvatske,
pozvan da se izjasni o pokretanju postupka, nije se izjasnio U nastavku
postupka Sud je ocijenio da je osporena odredba u neskladu s Ustavom Republike
Hrvatske i to iz slijedećih razloga:

Odredba članka 12. Zakona o osnovnim vlasničkopravnim
odnosima (dalje: ZOVO) prije izmjene glasila je: "Kad je zgrada na
kojoj postoji pravo vlasništva izgrađena u skladu sa zakonom, na zemljištu
u društvenom vlasništvu, vlasnik zgrade ima pravo korištenja zemljišta
na kojem je zgrada izgrađena i zemljište što služi za redovnu upotrebu
te zgrade dok ona postoji. Pravo korištenja iz stava 1. ovog člana
može se prenositi samo s prijenosom prava vlasništva na zgradu". Zakonom
o preuzimanju Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima (članak
9) (dalje: ZPZOVO) koji je stupio na snagu 8. listopada 1991. godine riječ
"korištenja" zamjenjena je s riječju "vlasništva".
Time je izvršena (re)privatizacija izgrađenog građevinskog zemljišta
u društvenom vlasništvu, ako je na njemu izgrađena zgrada u skladu
sa zakonom. Društveno vlasništvo zemljišta pretvorilo se u pravo vlasništva
vlasnika zgrade. Naime, Ustav Republike Hrvatske koji je stupio na snagu
22. prosinca 1990. godine ukinuo je dualizam vlasničkopravnih odnosa
i više ne poznaje društveno vlasništvo, a u najviše vrednote ustavnog uređenja
ubraja i nepovredivost vlasništva (članak 3). Ustavnim jamstvom
(članak 48. stavak 1 ) štiti se vlasnik od izvlaštenja. Moguće
je, ipak, oduzimanje i ograničenje vlasništva ali: a) samo zakonom,
b) samo ako se za to utvrdi interes Republike i c) uz naknadu tržišne vrijednosti
(članak 50. stavak 1.) Ograničenje (ne i oduzimanje) je iznimno
moguće, i to samo zakonom radi zaštite: a) interesa i sigurnosti
Republike, b) prirode, c) ljudskog okoliša i d) zdravlja ljudi (članak
50. stavak 2). Zakonodavac je, međutim, osporenim dijelom članka
9. ZPZOVO propisao još jedan slučaj prestanka prava vlasništva na
zemijištu: fizičkim prestankom zgrade iz bilo kojih razloga. Pri
tome zakonodavac ništa nije rekao, pored ostalog, ni o tome koja je sudbina
tog zemljišta, odnosno uspostavlja li se i čije vlasništvo nad tim
zemljištem, te ima li vlasnik zgrade pravo na naknadu za izgubljeno vlasništvo
nad tim zemljištem i od koga. Zakonodavac je propisao prestanak prava vlasništva
na zemljištu bez naknade čak i za slučaj kada je do rušenja
zgrade došlo: - iz uzroka koji se nalazi izvan stvari, a čije se
djelovanje nije moglo predvidjeti, ni izbjeći, ni otkloniti (viša
sila); - iz razloga koji se ne može pripisati vlasniku; - krivnjom trećega;
- uslijed akata terora, nasilja, rata i sl. Zakonodavac je propisao prestanak
prava vlasništva zemljišta bez naknade i za slučaj kada su vlasnici
tog zemljišta bili prijašnji vlasnici nacionaliziranog ili na drugi način
oduzetog zemljišta koje im je dano na korištenje u svrhu izgradnje obiteljske
zgrade. Dakle, sagradili su zgradu na zemljištu koje je bilo njihovo vlasništvo,
a sada kada je zgrada prestala postojati gube i pravo vlasništva svog zemljišta
Nekim prijašnjim vlasnicima je vraćeno nacionalizirano (podruštvovljeno)
neizgrađeno građevinsko zemljište (članak 4a. Zakona o izmjenama
i dopunama Zakona o građevinskom zemljištu - "Narodne novine",
broj 53/1990), a drugim prijašnjim vlasnicima se, kao u slučaju
rečene odredbe članka 9. ZPZOVO, oduzima u času kada
ono postaje neizgradeno (kada zgrada prestane postojati). Ovaj gubitak
prava vlasništva odnosi se, prema slovu zakona, i na pravo vlasništva pravnih
osoba (ustanove, trgovačka društva) te na (i) daleke pravne sljednike
bilo fizičkih ili pravnih osoba i očito može dovesti do nepredvidivih
pa i apsurdnih situacija. Tako dotrajalu zgradu nije moguće srušiti
da bi se sagradila nova jer vlasniku prijeti opasnost gubitka prava vlasništva
na zemljištu. Nadalje, nadležno državno tijelo graditeljstva (građevinski
inspektor) ovlašteno je narediti (članak 58. Zakona o građenju
- "Narodne novine", broj 77/1992, 82/1992, 76/1993) i rušenje
građevine koja predstavlja opasnost za okolinu a posljedica je opet
gubitak vlasništva na zemljištu.

Sve to upućuje na zaključak da ustavnu normu o jamčenju
prava vlasništva (članak 48. stavak 1. Ustava) valja tumačiti
šire od jamstva pojedinačnog prava vlasništva na nekoj stvari i
protegnuti je na jamčenje vlasništva kao pravnog instituta u pravnom
poretku. Sud naime smatra da je ovakvim (nejasnim) normiranjem zakonodavac
ugrozio i sam pravni institut vlasništva, načelo o nepovredivosti
vlasništva i o vladavini prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike
Hrvatske (članak 3 Ustava). Pravo i propisi moraju biti tako koncipirani
da ne narušavaju temeljne principe na kojima su pravo i njegove ustanove
sazdane. Jedan od principa je i da je norma jasna i određena i da vlasnik
redovito ne gubi vlasništvo bez svoje volje. Ako netko, pod određenim
pretpostavkama gubi vlasništvo svoje stvari, redovito se može zaključiti
tko postaje vlasnik. U konkretnom slućaju, očito je, s prestankom
prava vlasništva, ne oživljava se društveno vlasništvo (Ustav ga i ne poznaje)
na građevinskoj čestici, već, valjda orla postaje vlasništvo
nekog drugog subjekta bivšeg vlasnika odnosno njegovog nasljednika ili
sljednika u slučaju eventualne denacionalizacije, Republike Hrvatske,
županije, grada, općine, eventualno osobe od koje je vlasnik zgrade
stekao vlasništvo zgrade. Zakonodavac se ne izjašnjava kojeg, a tih potencijalnih
vlasnika može biti, pokraj neograničenog pravnog prometa, bezbroj.
Doduše, ne može se isključiti da se u propise o pretvorbi, (re)privatizaciji,
ugrađuju i određene norme o ograničenjima prava vlasništva,
ali to treba jasno i nedvosmisleno reći, postaviti pravila u skladu
s pravnim sustavom. Kada bi i otpali svi drugi razlozi ostaje ustavna norma
članka 50. stavka 1. Ustava prema kojoj se zakonom može propisati
oduzimanje vlasništva samo kada je to u interesu Republike i uz naknadu
tržišne vrijednosti. Sve da se nekom širokom interpretacijom i prihvati
da je interes Republike da pri uređivanju (re)privatizacije (građevinskog
zemljišta) propiše i ovakva ograničenje, odnosno gubitak prava vlasništva,
nikako se ne može ustavnopravno opravdati beziznimno propisivanje gubitka
vlasništva bez naknade (tržišne vrijednosti), zavisno (i) od nekih slučajnih
pravno neodređenih činjenica i okolnosti. Odlučeno je
zato kao u izreci pod 1. Izreka pod 2. temelji se na odredbi članka
20 stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne
novine", broj 13/1991).

Broj : U-I-46/1994.

Zagreb, 30. studenoga 1994.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**Jadranko Crnić, v r**

---

[![](../../TipkaPočStr.GIF)](http://www.nn.hr/Narodne.htm)
[![](../../TSluzGl.GIF)](http://www.nn.hr/Glasilo/index.htm)
[![](../../TPretra.GIF)](http://www.nn.hr/search/iaquery.exe)
![](../../TElPosta.GIF)

Odluka, NN 92/1994-1585