## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1020/1994 od 18. veljače 1998.

### NN 32/1998 (10.3.1998.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1020/1994 od 18. veljače 1998.

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Jadranko Crnić, predsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac i Mladen Žuvela, u povodu ustavne tužbe
N. V. iz M., Š. 14, na sjednici održanoj dana 18. veljače 1998. godine,
donio je

## **ODLUKU**

1. Ustavna tužba se usvaja te se ukidaju:

- presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-7423/1993-4 od 6.
srpnja 1994. godine,

- rješenje Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika
Hrvatske, Centralna služba u Z., klasa 140-16/93-01/ŽRO-34464, urbroj 341-99-03/1-93-215
od 22. travnja 1993. godine i

- rješenje Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika
Hrvatske, Područna služba u P., klasa 140-12-92-01-PRO-7827, urbroj 341-05/2-92-971-92
od 16. veljače 1993. godine.

2. Predmet se vraća Republičkom fondu mirovinskog i invalidskog osiguranja
radnika Hrvatske na ponovni postupak.

3. Ova odluka će se objaviti u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Ustavna tužba je podnijeta u svezi sa sudskom odlukom i upravnim aktima
navedenim u izreci. Presudom Upravnog suda Republike Hrvatske je u upravnom
sporu odbijena tužba tužiteljice N. V. protiv označenog drugostupanjskog
rješenja, kojim je odbijena žalba imenovane protiv prvostupanjskog rješenja
od 16. veljače 1993. godine.

Označenim prvostupanjskim rješenjem odbijen je zahtjev N. V. za priznanje
prava na produženo osiguranje za vrijeme privremene nezaposlenosti, jer
da se nije u roku 30 dana po prestanku radnog odnosa prijavila nadležnom
zavodu za zapošljavanje.

Podnositeljica ustavne tužbe smatra da su osporenim aktima povrijeđene
ustavne odredbe o jednakosti i socijalnoj pravdi iz članka 3. Ustava, te
njena socijalna prava zajamčena u člancima 56. stavak 1. te 57. stavak
1. Ustava Republike Hrvatske.

Ustavna tužba je osnovana.

Prema navodima ustavne tužbe, osporenih akata te isprava spisa Upravnog
suda Republike Hrvatske i Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osiguranja
radnika Hrvatske, predmet rješavanja u upravnom postupku bio je zahtjev
podnositeljice ustavne tužbe za priznanje prava na produženo mirovinsko
i invalidsko osiguranje.

U članku 56. stavak 1. Ustava utvrđeno je da se pravo zaposlenih i članova
njihovih obitelji na socijalnu sigurnost i socijalno osiguranje uređuje
zakonom i kolektivnim ugovorom, dok je u članku 57. stavak 1. Ustava utvrđeno
da se slabim, nemoćnim i drugim zbog nezaposlenosti ili nesposobnosti za
rad nezbrinutim građanima osigurava pravo na pomoć za podmirenje osnovnih
životnih potreba.

Prava iz mirovinskog i invalidskog osiguranja obvezno se osiguravaju
radnicima u radnom odnosu u organizacijama i kod poslodavca - članak 14.
stavak 1. t. 1. Zakona o mirovinskom i invalidskom osiguranju ("Narodne
novine", broj 26/83 - 20/97).

Prema odredbama članka 153. tog Zakona, te članka 69. Zakona o osnovnim
pravima iz mirovinskog i invalidskog osiguranja ("Narodne novine",
broj 53/91), produženo osiguranje je vrijeme provedeno u osiguranju nakon
prestanka obveznog osiguranja, za koje osiguranik sam plaća doprinos.

Pravo na produženo osiguranje stječe se u slučajevima, pod uvjetima
i na način propisan odredbama članaka 98. do 101. Statuta Republičkog fonda
mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika Hrvatske ("Narodne novine",
broj 31/83 - 23/95).

Prema članku 98. stavak 2. t. 2. navedenog Statuta, osiguranik može
osigurati produženo osiguranje za vrijeme privremene nezaposlenosti, ako
je za to vrijeme uredno prijavljen nadležnom tijelu zavoda za zapošljavanje,
najviše do 2 godine za pojedini slučaj prekida osiguranja.

Prema članku 99. stavak 1. t. 2. istog Statuta, produženo osiguranje
može se osigurati za vrijeme privremene nezaposlenosti ako se privremeno
nezaposleni osiguranik nakon prestanka obveznog osiguranja na području
Republike Hrvatske prijavio u roku od 30 dana nadležnom tijelu zavoda za
zapošljavanje, bez obzira na to prima li novčanu naknadu za vrijeme privremene
nezaposlenosti.

Upravni sud Republike Hrvatske osporenom presudom odbio je tužbu podnositeljice
ustavne tužbe i potvrdio zakonitost pobijanog upravnog akta donijetog u
drugom stupnju ocijenivši da njime nije povrijeđen zakon na štetu podnositeljice
jer je tuženo tijelo njen zahtjev odbilo zbog neispunjavanja pretpostavki
iz članka 99. stavak 1. t. 2. navedenog Statuta.

Pri tom je taj sud zauzeo stajalište da radna knjižica kao javna isprava
predstavlja jedini vjerodostojan dokaz o prestanku radnog odnosa i obveznog
osiguranja podnositeljice ustavne tužbe, te da se rješenje JAT-a B. od
26. veljače 1992. o prestanku radnog odnosa podnositeljice s 16. studenim
1991. ne može neposredno priznati u Republici Hrvatskoj kao dokaz nakon
dana 8. listopada 1991. godine od kada je Republika Hrvatska raskinula
državno pravne sveze s ostalim republikama i pokrajinama bivše SFRJ.

Nakon provedenog postupka, Ustavni sud je utvrdio da su podnositeljici
ustavne tužbe kako označenom presudom Upravnog suda, tako i osporenim upravnim
aktima povrijeđena ustavna načela i prava navedena u ustavnoj tužbi.

Prema navedenim statutarnim odredbama, pravo na produženo osiguranje
ima privremeno nezaposleni osiguranik koji se nakon prestanka obveznog
osiguranja na području Republike Hrvatske prijavi u roku od 30 dana nadležnom
tijelu zavoda za zapošljavanje i plaća propisane doprinose za to osiguranje.

Donoseći pobijana rješenja upravna tijela u slučaju podnositeljice ustavne
tužbe nisu postupala u skladu s navedenim Statutom jer su rok za podnošenje
prijave radi ostvarivanja prava na produženo osiguranje određivala od prestanka
radnog odnosa podnositeljice, a ne kako je to izrijekom propisano od prestanka
obveznog osiguranja.

Stoga je protivno propisima postupio i Upravni sud kada je potvrdio
zakonitost takvih utvrđenja upravnih tijela pogrešno pri tom ustvrdivši
da radna knjižica kao javna isprava predstavlja jedini vjerodostojan dokaz
o prestanku kako radnog odnosa tako i obveznog osiguranja.

Radni odnos prestaje u slučajevima i na način utvrđen propisima iz područja
radnog prava, a obvezno osiguranje nastaje i prestaje suglasno propisima
iz područja mirovinskog i invalidskog osiguranja. Upis prestanka radnog
odnosa u radnu knjižicu nema značenje prestanka i obveznog osiguranja.

Suglasno navedenom, Ustavni sud je na temelju članka 19. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine", br. 13/91),
u svezi s člankom 59. i člankom 60. Poslovnika Ustavnog suda Republike
Hrvatske ("Narodne novine", br. 29/94), donio odluku kao u izreci
(t. 1. i 2.)

Odluka o objavi (t. 3. izreke) temelji se na članku 20. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-1020/1994
Zagreb, 18. veljače 1998.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić**, v. r.

Odluka, NN 32/1998-411