## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske brojU-III-2019/2004 od 9. lipnja 2005. godine

### NN 78/2005 (29.6.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske brojU-III-2019/2004 od 9. lipnja 2005. godine

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1551**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec,
predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Ivan
Matija, Ivan Mrkonjić, Smiljko
Sokol i Vice Vukojević,
članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom F. K. iz Z., na sjednici
održanoj 9. lipnja 2005. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv
presude Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-2625/2001-8
od 25. ožujka 2004. godine.

Tom presudom odbijena je tužba protiv rješenja
Ministarstva rada i socijalne skrbi Republike Hrvatske, Uprave socijalne skrbi,
klasa: UP/ll-552-03/01-01/02, urbroj: 524-05/2-02-1
od 21. listopada 2002. godine, kojim je odbijena podnositeljeva žalba izjavljena
protiv rješenja Centra za socijalnu skrb Zagreb, Ured Novi Zagreb, klasa:
UP/l-552-07/01-01/05, urbroj: 381-113-06-01 od 2.
listopada 2001. godine, a kojim je odbačena žalba podnositelja izjavljena
protiv obavijesti istog tijela, klasa: 552-03/00-01/01, urbroj:
381-113-06-01-3 od 6. rujna 2001. godine.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim aktima,
zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne primjene
materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 19. Ustava
Republike Hrvatske. Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine
osporene akte, te predmet vrati prvostupanjskom upravnom tijelu na ponovni
postupak. Ističe i povredu odredbe članka 3. Ustava.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud Republike Hrvatske u postupku u
povodu ustavne tužbe, podnijete na temelju odredbi članka 62. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i
49/02. – pročišćeni tekst), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja
povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u
pitanje jesu li sudovi i upravna tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično
stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od
čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Upravni sud Republike Hrvatske odbio je tužbu
podnositelja kao neosnovanu. U obrazloženju presude navodi da je podnositelj
dana 19. siječnja 2000. godine podnio Centru za socijalnu skrb Novi Zagreb
zahtjev za izmjenu, odnosno ukidanje pravomoćnog rješenja, broj:
UP/l-01/02-15-105/87 od 2. listopada 1987. godine, kojim je prestalo usvojenje
između mlt. K. rođ. F. K. i
podnositelja. Navedeno prvostupanjsko tijelo obaviješću od 6. rujna 2001.
godine izvijestilo je podnositelja da nema uvjeta za ukidanje, odnosno
mijenjanje navedenog rješenja o prestanku usvojenja.

Protiv te obavijesti podnositelj je 21. rujna
2001. godine uložio žalbu koja je rješenjem prvostupanjskog tijela od 2.
listopada 2001. godine odbačena kao nedopuštena uz obrazloženje da bi žalba
bila dopuštena samo u slučaju propisanom u odredbi članka 265. stavka 5. Zakona
o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91. i 103/96., u daljnjem
tekstu ZUP), odnosno u slučaju da je tijelo rješenjem odlučilo o zahtjevu
stranke. Protiv tog rješenja podnositelj je također izjavio žalbu koja je
rješenjem drugostupanjskog upravnog tijela od 21. listopada 2002. godine
odbijena kao neosnovana.

Upravni sud Republike Hrvatske utvrđuje da
tijekom upravnog postupka nije povrijeđen zakon na štetu podnositelja. Ističe
da obavijest u smislu članka 265. stavka 2. Zakona o općem upravnom postupku
nema karakter rješenja upravne stvari, a dostavljanjem obavijesti stranci
tuženo je tijelo postupilo u okviru svojih zakonskih ovlasti. S obzirom da ne
postoji obveza tijela da traženi zahtjev riješi donoseći novi upravni akt o već
pravomoćno riješenoj stvari, utvrđuje da nema mjesta ni zaštiti zbog nedonošenja odluke o zahtjevu. Upravno tijelo postupilo je
sukladno odredbi članka 265. stavka 2. ZUP-a, tj.
obavijestilo je stranku da nema uvjeta za ukidanje, odnosno mijenjanje
pravomoćnog rješenja od 2. listopada 1987. godine. S obzirom da nije doneseno
novo rješenje po zahtjevu stranke za izmjenu odnosno ukidanje navedenog
pravomoćnog rješenja, podnositelj nije niti mogao izjaviti žalbu sukladno
odredbi navedenog članka zakona iz razloga što je žalba dopuštena samo protiv
novog rješenja koje je donijelo prvostupanjsko tijelo.

Svoju odluku Upravni sud Republike Hrvatske
temelji na odredbi članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne
novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.).

5. Na temelju činjeničnog stanja utvrđenog u
upravnom postupku, kao i na temelju odredaba postupovnog
i materijalnog prava primijenjenih tijekom upravnosudskog
postupka, utvrđeno je da su nadležna upravna tijela i Upravni sud Republike
Hrvatske postupali sukladno relevantnim odredbama zakona, te da takvim
postupanjem podnositelju, u konkretnom slučaju, nisu povrijeđena ustavna prava
na koja u ustavnoj tužbi upućuje.

Članak 265. stavak 2. ZUP-a glasi:

»(...)

(2) Uz uvjete iz stavka (1.) ovog članka, a na
zahtjev stranke, može se ukinuti ili izmijeniti i pravomoćmo
rješenje koje je nepovoljno za stranku. Ako organ nađe da nema potrebe da se
rješenje ukine ili izmijeni, dužan je o tome obavijestiti stranku.

(...)«

Također, u svojoj odluci, broj: Us-2905/83 od 21. rujna 1983. godine, Upravni sud Hrvatske
u obrazloženju odluke navodi da protiv obavijesti organa da nema uvjeta da se
udovolji zahtjevu stranke za izmjenu pravomoćnog rješenja nije dopuštena žalba,
jer je po stavku 5. navedenog članka žalba dopuštena samo ako je organ
rješenjem odlučio o zahtjevu stranke.

6. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo
povredu odredbe članka 19. Ustava, koja u stavku 1. propisuje da pojedinačni
akti državne uprave i tijela koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na
zakonu, dok se u stavku 2. zajamčuje sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih
akata upravnih tijela koja imaju javne ovlasti.

Odredba članka 19. stavka 1. Ustava ne sadrži
ustavno pravo u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske, nego utvrđuje načelo zakonitosti u djelovanju uprave.

Odredbom članka 19. stavka 2. Ustava jamči se
sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja
imaju javne ovlasti i ona se ne iscrpljuje u pravu na pokretanje upravnog spora
pred Upravnim sudom, već se sadržaj tog jamstva proteže i na obvezu tog suda da
u propisanom postupku odluči o zakonitosti osporenog akta. Upravni sud je,
provodeći kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata, osporenom presudom odbio
podnositeljevu tužbu kao neosnovanu, te je za svoja utvrđenja dao jasne
razloge, očitovavši se pritom o svim relevantnim navodima podnositelja. Tijekom
ustavnosudskog postupka Ustavni sud je utvrdio da podnositelju nije povrijeđeno
navedeno ustavno pravo.

7. Članak 3. Ustava, čiju povredu podnositelj
također ističe u ustavnoj tužbi, ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode
koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u smislu
odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske.

8. Slijedom navedenoga, pozivom na odredbe
članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno
je kao u točki I. izreke.

9. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se
na odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske.

Broj: U-III-2019/2004

Zagreb, 9. lipnja 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

**dr****. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 78/2005-1551