## Strategija poljoprivrede i ribarstva Republike Hrvatske

### NN 89/2002 (25.7.2002.), Strategija poljoprivrede i ribarstva Republike Hrvatske

# HRVATSKI SABOR

1471

Na temelju članka 80. Ustava Republike
Hrvatske, Hrvatski sabor na sjednici 11. srp­­nja 2002., donio je

## STRATEGIJU POLJOPRIVREDE I RIBARSTVA REPUBLIKE HRVATSKE

PROSLOV

Strategija pod nazivom »Poljoprivreda i ribarstvo«,
kao jedna od 19 sastavnica Strategije Vlade Republike Hrvatske »Hrvat­ska u 21.
stoljeću«, razmatra područja poljoprivrede, ribarstva i prehrambene industrije.

Predstavljeni
ciljevi i smjernice djelova­­nja poljoprivredne politike odgovor su na potrebu
unapređe­­nja sta­­nja u sektoru. Kako bi se ispravno nosili s izazovima i
poteškoćama koje nose međunarodne integracije, što se naročito odnosi na obveze
Repub­like Hrvatske prema Svjetskoj trgovinskoj organizaciji i na kreta­­nja
Zajedničke poljoprivredne politike Europske unije, nužno je poljoprivrednu
politiku temeljiti na jača­­nju konkurentnosti poljoprivrednog sektora, no
istovremeno se ne smije zanemariti sredina u kojoj se poljoprivredna proizvod­­nja
odvija. Skrb za ukupni održivi razvitak ruralnog prostora mora biti imperativ
današ­­njice i budućnosti.

Imajući
u vidu integriranost poljoprivrede s ostalim sektorima gospodarstva i ­­njezinu
višeznačnost, biti će neizbježna uska surad­­nja različitih tijela državne
uprave, gospodarskih subjekata, stručnih službi i dakako samih poljoprivrednih
proizvođača u kvalitetnoj provedbi ciljeva hrvatske poljoprivredne politike
predviđenih ovom Strategijom.

Usvaja­­njem
Strategije razvitka Republike Hrvatske »Hrvat­ska u 21. stoljeću« – sastavnica
»Poljoprivreda i ribarstvo«, prestaje važiti Strategija razvitka hrvatske
poljoprivrede, usvojena 1995. godine.

–––––––––––– I.
POLJOPRIVREDA ––––––––––––

I/I Prikaz i ocjena zateČenog sta­­nja

Zbog poredbenih
prednosti tj. razvijenosti poljoprivrednih resursa, zemljišta,
prirodno-klimatskih pogodnosti, kao i razvi­je­nos­ti vodenih resursa,
Republika Hrvatska ima znatnih izgleda u razvitku poljoprivrede. Ta djelatnost
ima znatnog utjecaja na druge gospodarske djelatnosti, kao što je to
prehrambeno-prera­đi­vač­ka djelatnost, ali i na trgovinu, turizam, promet,
energetiku, kemijsku industriju, pomorstvo i mnoge druge. Važnost je
poljoprivrede u pogledu zaposlenosti ljudi kao i va­­njsko-trgovinske bilance,
ali i za prehrambeno sta­­nje pučanstva odnosno količinu i kakvoću prehrane.
Poljoprivreda je dio ruralnog prostora, bitna za ekološku ravnotežu i za
zaštitu okoliša, ali i za očuva­­nje kulturnih i ostalih tradicijskih
vrijednosti.

if !supportEmptyParas endif

Poljoprivreda je gospodarska djelatnost
koja u ukupnom hrvat­skom gospodarstvu sudjeluju s oko 7% u bruto-domaćem
proizvodu (1998.), nešto više u zaposlenosti (13%)1
i zajedno s prerađivačkom industrijom u va­­njsko-trgovinskoj bilanci sa zna­čajnih
10 do 12%. S obzirom na povezanost s dopunskim djelatnostima, od proizvod­­nje
poljoprivrednih inputa do prerade prometa i trže­­nja poljoprivrednih
proizvoda, važnost poljoprivrede u hrvat­skom gospodarstvu je veća nego što
pokazuju navedeni udjeli. K tome je neformalna zaposlenost i uključenost ljudi
u poljoprivrednu proizvod­­nju znatna, uzevši u obzir oko pola milijuna
obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava, odnosno preko milijun članova tih
gospodarstava, koji se ma­­nje ili više bave poljoprivredom.

Prevladavajući
dio agrarne strukture čine obiteljska poljo­priv­redna gospodarstva, koja
posjeduju približno 80% zemljišta i stočnog fonda. Više od 70% tih
gospodarstava ima ma­­nje od tri ha i to u pravilu vrlo usit­­njenih
poljoprivrednih površina. Čak i među onima koji imaju nešto više zemljišta malo
je vitalnih i tržišno usmjerenih gospodarstava koja bi se u sadaš­­njim
okolnostima mogla ravnopravno nositi s uvoznom konkurencijom. Otegotna je
okolnost i nepovoljna dobna i obrazovna struktura poljoprivrednog pučanstva.

Poljoprivreda
je neodvojiva od seoskog prostora, ­­njegovih kulturnih vrednota te zna­­nja,
kao važnih razvojnih potencijala. Nažalost, seoski prostor doživljava u drugoj
polovici XX. stoljeća snažnu depopulaciju i devastaciju te su time vrlo važni
potencijali izvan funkcije na štetu gospodarskog i društvenog napretka Hrvatske.

Političkim
osamostalje­­njem Hrvatske nastupaju bitne druš­t­ve­no-gospodarske promjene u
hrvatskom gospodarstvu te time i u poljoprivredi. Procesi pretvorbe,
privatizacije kao istodobno i ratna strada­­nja, te gubitak tržišta mije­­njaju
agrarnu strukturu, utječu na ljudske i ostale kapitalne proizvodne resurse,
poljoprivrednu proizvod­­nju i va­­njsko trgovinsku bilancu. Mehanička kreta­­nja
pu­čan­stva, izazvana srpskom agresijom te ratom, nekorišteni i uništeni
poljoprivredni resursi – zemljište, stoka i nasadi, poljoprivredna
mehanizacija, gospodarski objekti i infrastruktura – sve to sma­­njuje proizvod­­nju
u poljoprivredi, te utječe na pogorša­­nje va­­njsko trgovinske bilance i
gospodarskog položaja poljoprivrede.

Uz
to, s ne ma­­njim utjecajem, tu su nedovoljno osmišljene ekonomske i pravne
mjere pretvorbe ex-društvenog sektora u poljoprivredi (i
prerađivačko-prehrambenog kompleksa), kao i višegodiš­­nja neodređena va­­njsko
trgovinska politika, no i kaš­­nje­­nje s uključiva­­njem Hrvatske u
gospodarske integracije (WTO, CEFTA i u EU).

Tranzicijski šok prijelaza na tržišno
gospodarstvo i u poljoprivredno-prehrambenom kompleksu rezultirao je sličnim
pojavnostima kao i u cjelokupnom gospodarstvu: pad proizvod­­nje i
zaposlenosti, zaduženost, tehnološko zaostaja­­nje, pogorša­­nje bilance
trgovinske razmjene i nelikvidnost. Odgađa­­nje nužne reforme politike u
pojedinim područjima i jače gospodarsko integrira­­nje djelomice se može
opravdati ratom u Hrvatskoj. Ratna razara­­nja u poljoprivredi posebice su
pogodila tradicijski najproduktivnije područje hrvatskog Podunavlja, iako se
strada­­nja stočnog fonda, mehanizacije kao i minirano zemljište javljaju na
puno većem prostoru. Na žalost, prestanak rata nije donio zaokret u provedbi
gospodarske politike prema selu i poljoprivrednim proizvođačima u skladu s ­­njihovim
strateškim znače­­njima. Neod­go­varajući sustav financijske i institucijske
potpore poljoprivredi, iako deklarativno na strani poljoprivrednika, u praksi
je izravno i neizravno dovodio i nadalje do prelijeva­­nja državnog novca u
neučinkovite i trome sustave.

Visoki eksterni troškovi proizvod­­nje,
kruti porezni sustav, kronični nedostatak (za poljoprivredu nužnog) jeftinog
kapitala, neracionalan trgovinski i distribucijski sustav te nedostatna
proračunska potpora neki su od glavnih čimbenika pada proizvod­­nje, niske
razine samo-dostatnosti (ispod 60%), te visokih cijena poljoprivrednih i
prehrambenih proizvoda.

Tržište zemljištem, kao najvažnijim
poljoprivrednim resursom, ograničava postojeća nesređenost zemljišnih k­­njiga,
te spori i zamršeni postupak usklađiva­­nja katastra i gruntovnice, što je samo
jedan (iako ne i glavni) razlog nedopustivo visokom postotku neobrađenoga
poljoprivrednog zemljišta.

Funkcionira­­nje tržišta poljoprivrednih i
prehrambenih proiz­vo­da ograničava nelojalna konkurencija i ma­­njkava
legislativa. To posebice vrijedi za izravno uključiva­­nje obiteljske
poljoprivrede u distribuciju poljoprivredno-prehrambenih proizvoda te ne­pos­toja­­nje
institucijskih okvira, koji bi osnažili ulogu poljoprivrednika na tržištu.

Poljoprivredna proizvod­­nja se dugoročno
sma­­njuje (već od početka 80-ih godina), a posebice u ratnim godinama
(1991.-1995.), zbog sma­­nje­­nja uporabe poljoprivrednih resursa ali i
migracije pučanstva te sveukupnog pada proizvodnosti i gospodarske
učinkovitosti. Jedan od uzroka jest i istodobno općenito po­gor­ša­­nje sta­­nja
gospodarstva, a u poljoprivredi poteškoće u poslova­­nju poljoprivrednih
poduzeća zbog neodgovarajućeg procesa privatizacije.

Posljedice su vidljive, stagnacija BDP-a i
negativna trgovinska poljoprivredna bilanca, usporena investicijska aktivnost
zbog sma­­nje­­nja šted­­nje i nepovoljnih kreditnih uvjeta. Nedovoljna
poljoprivredna proizvod­­nja, unatoč slabom porastu potroš­­nje, rezultira
niskim stup­­njem samodostatnosti većine poljoprivrednih proizvoda i zbog toga
visokim uvozom hrane.

I/I-1  OpĆi druŠtveno-gospodarski pokazatelji

I/I-1.1 Poljoprivredno pučanstvo i zaposlenost

Hrvatska je u (popisnoj) 1991. godini imala
410 tisuća poljoprivrednika, od toga je bilo 265 tisuća aktivnih (64,6%) i 145
tisuća uzdržavanih osoba (35,4%). Udio poljoprivrednog u ukupnom pučanstvu je
bio 9,1%, a aktivnog 13,1% u aktivnoj populaciji Hrvatske, premda se
poljoprivredom kao »sporednom« djelat­nošću bavi znatno veći broj u tzv.
mješovitom tipu obiteljske poljoprivrede. Uz aktivne poljoprivrednike
obiteljske poljoprivrede, u poljoprivrednu djelatnost uključeno je i oko 25
tisuća zaposlenih u poljoprivrednim tvrtkama i zadrugama.

Sma­­nje­­nje brojnosti poljoprivrednog
pučanstva, ­­njegovo demografsko urušava­­nje, nepovoljna obrazovna struktura,
te pad zaposlenosti i u neobiteljskoj poljoprivredi osnovne su značajke
poljoprivredne populacije2.
Demografski pokazatelji govore o pogorša­­nju dobnog sastava poljoprivrednog
pučanstva, odnosno poveća­­nja udjela poljoprivrednika u dobi od 50 i više
godina od 20,2% u 1953.godini na 31,8% u 1991.godini.3
Mije­­nja se i spolni sastav u pravcu feminizacije, tako da je udio ženske
populacije (1991.) u prosjeku 53,5% u ukupnom poljoprivrednom pučanstvu, premda
u radnoj snazi prevagu imaju muškarci s 56,2%. Iako se u razdoblju između dva
popisa (1981.-1991. godine) koeficijent obrazovanosti znatno povećao, što
ukazuje na pozitivne promjene u obrazovnoj strukturi poljoprivrednog pučanstva,
još uvijek prevladava udio poljoprivrednika s nezavršenom osnovnom školom
(67%), što je daleko iznad prosjeka ukupne populacije Hrvatske (9,8%).

I/I-1.2 Bruto-domaći
proizvod

Razmjerna
važnost poljoprivrede, mjerena udjelom bruto-domaćeg proizvoda, se dugoročno
sma­­njuje. Osnovni gospodarski pokazatelji sta­­nja poljoprivrede u novijem
razdoblju (1990.-1998.) upozoravaju na disproporcije odnosa ulaga­­nja u
poljoprivredi i doprinosa poljoprivrede ukupnom gospodarstvu. Počet­kom
devedesetih godina bruto-domaći proizvod poljoprivrede bio je oko 9%, u ratnim
godinama razmjerno raste zbog većeg pada ukupnih nepoljoprivrednih djelatnosti
(industrija, promet itd.). U 1998. godini BDP čini 7% ukupnog. Izraženo u
stalnim cijenama, do 1993. godine je nazočan pad BDP-a, a otada blagi porast,
no ni u drugoj polovici koncem 90-ih godina ne dostiže razinu iz devedesete
godine.

I/I-1.3 Poljoprivredni
proračun

Od
osamostalje­­nja do 1995. godine udio poljoprivrednog proračuna u ukupnom
državnom proračunu je u stalnom padu do najnižeg od 1,73% u 1995. godini, kada
se donosi *Strategija razvitka hrvatske poljoprivrede (Strategija)*.
Temeljni je razlog bila nužnost povećanog izdvaja­­nja izdataka za obranu i
sigurnost zemlje. Od 1996. godine nadalje poljoprivredni proračun se povećava
kako apsolutno tako i relativno te u ukupnom državnom proračunu u 1999. prelazi
3%. Proračunska sredstva Ministarstva poljoprivrede i šumarstva (MPŠ) u 1999.
godini su nominalno povećana za 293% u odnosu na 1995. godinu, a u 2000. godini
su ta sredstva veća za 193% u odnosu na 1995. godinu, dok je ukupan proračun
povećan za 63%. Rastuće znače­­nje poljoprivrednog proračuna je važno za ulogu
poljoprivrede u ukupnoj gospodarskoj politici te za pravac ­­njezinog razvitka,
a u svezi s ispu­­nje­­njem obveza Hrvatske prema WTO-u i kreta­­nja Zajedničke
poljoprivredne politike EU (CAP). Međutim, usprkos nedvojbenom i vrlo
konkretnom poveća­­nju, prije svega poljoprivrednih subvencija, udio
proračunskih sredstava MPŠ-a u ukupnom državnom proračunu i u 1999. godini je
bio još uvijek niži nego šest godina prije, a udio u 1992. godini je bio čak
2,2 puta veći od udjela u 1999. godini.

Za
2000. godinu rebalansom je određen poljoprivredni pro­ra­čun od 1,573 mlrd. kn,
što čini 3,11% ukupnoga državnog prora­ču­na. Dodatno, poljoprivredni proračun
je u 2000. godini optere­ćen naslijeđenim kumuliranim dugovima u iznosu od
približno 360 milijuna kuna. Najveću stavku u proračunu MPŠ-a u drugoj polovici
90-ih čine novčani poticaji i naknade u poljoprivredi i ribarstvu, s prosječnim
udjelom oko 75%.

Primjeri zemalja EU pokazuju da je udio
poljoprivrednog proračuna (zbroj skupne i nacionalne potpore) u ukupnom
proračunu veći, iako je u pravilu znače­­nje poljoprivrede u ukupnom gospodarstvu
ovih zemalja razmjerno osjetno ma­­nje. Sigurno je da ista ocjena ne vrijedi u
usporedbi sa zemljama pristupnicama za članstvo u EU, premda je zbog brojnih
metodoloških ograniče­­nja preciznu usporedbu vrlo teško napraviti.

I/I-2 DomaĆe trŽIŠte i potroŠ­­nja

Hrvatsko tržište
poljoprivredno-prehrambenih proizvoda čini nešto više od 4,3 milijuna
potrošača, kupovne moći oko 4 600 USD *per capita*. Najznačajnija je
proizvod­­nja, odnosno ponuda s obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava.
Međutim, veliki udio zauzimaju uvozni proizvodi. Asortiman i kakvoća ponude je
lošija negoli u zapadno-europskim zemljama. Ukupno promatrano, treba očekivati
poveća­­nje agregatne potraž­­nje za hranom, s poveća­­njem potroš­­nje
kvalitetnijih proizvoda.

Bitne odrednice tržišta u budućnosti su
kreta­­nje broja stanovnika (pad) kao i razina BDP *per capita* i ­­njezina
promjena (porast)4.

Ma­­njak proizvod­­nje nad potroš­­njom je
nazočan za sve vrste mesa (osim mesa peradi), za mlijeko i mliječne
prerađevine, povrće, voće, ulje, šećer i drugo. Suvišak proizvod­­nje nad
potroš­­njom je nazočan za pšenicu, kukuruz, vino i meso peradi5.

Veći
porast potroš­­nje odnosno potreba može se očekivati kod dohodovno elastičnih
proizvoda, mesa i mesnih prerađevina, voća, povrća i mliječnih prerađevina.
Potroš­­nja krušnih žita, mlijeka, jaja, ulja, šećera i krumpira već je blizu
razine zasiće­­nja, pa se ne očekuje veći porast potreba za ovim proizvodima.

Jedan
od temeljnih ciljeva hrvatske poljoprivredne politike je potpora dohotka poljoprivrednih
proizvođača. Dohodovni potencijal hrvatskog tržišta je razmjerno malen i od ­­njega
»može živjeti« svega trećina hrvatskih poljoprivrednika. Nužno će ga trebati
unaprijediti stvara­­njem konkretnih izvoznih programa s većim udjelom dodane
vrijednosti, te dalj­­njom regionalizacijom potpore kako bi se poredbene
prednosti pojedinih područja bolje iskoristile.

Vrijednosna struktura hrvatske
poljoprivrede, u odnosu na poljoprivredno razvijene zemlje pa i na većinu
tranzicijskih zemalja, je nepovoljna. U hrvatskoj poljoprivredi je naglašen
nerazmjer u ponudi i proizvođačkim cijenama poglavito u biljnoj proizvod­­nji.

Empirijska procjena potreba za
poljoprivrednim proizvodima u Hrvatskoj se temelji na količini i strukturi
potroš­­nje hrane na domicilnom tržištu (uključivo i turističku potroš­­nju),
na reprodukcijskoj potroš­­nji, potrebi za prehranom stoke, te na procjeni
tehnoloških gubitaka, gdje je to opravdano. Procjena potreba je napravljena kao
niža i viša inačica. Niža inačica se temelji na sadaš­­njoj razini potroš­­nje,
a viša inačica je uvećana za 10%, kao moguća posljedica porasta standarda,
turističke potroš­­nje i rasta stanovništva. Izvozne potrebe nisu uključene u
ovu procjenu6.

Procjena agregatne potroš­­nje i potreba za
poljopriv­red­no‑prehrambenim proizvodima

Temeljni
parametri za izračunava­­nje potreba za poljoprivrednim i prehrambenim
proizvodima su promjene BDP kao i broj potrošača (domaće stanovništvo i
inozemni turisti).

Polazeći
od specifičnosti promjena obujma poljoprivredne proiz­vod­­nje, izvjesno je da
se procije­­njene domaće potrebe (i usprkos očekivanom porastu domaće proizvod­­nje)
ne bi mogle u cijelosti podmiriti (primjerice mlijeka i voća). Međutim, jačom
promjenom strukture proizvod­­nje, današ­­nji ma­­njak u proizvod­­nji mogao bi
se znatno sma­­njiti (poglavito povrća i svi­­njskog mesa).

Empirijska
procjena agregatne potroš­­nje za poljoprivredno-prehrambenim proizvodima se
temelji na količini i strukturi po­troš­­nje hrane na domaćem tržištu
(uključivši tu i turističku potro­š­­nju), reprodukcijske potroš­­nje, potreba
za prehranu stoke, te procjeni tehnoloških gubitaka, gdje je to opravdano.
Procjena potreba se temelji na slijedećim sastojcima:

–
agregatna potroš­­nja *per capita*;

–
očekivani porast dohotka;

–
koeficijent dohodovne elastičnosti potraž­­nje; i

–
očekivani porast broja potrošača.

Procjena
potreba je napravljena kao niža i viša inačica. Niža inačica polazi od
pretpostavke da će BDP *per capita* rasti po stopi od 3% godiš­­nje (polazna
veličina 4 600 USD), te da će ciljne godine 2005. biti 5 333 USD *per capita*.
Nadalje, niža inačica pretpostavlja da neće biti porasta domicilnog
stanovništva, te da će se broj stranih turista povećati na 164 tisuće uvjetnih
stanovnika (sa 71 000 1998. godine), odnosno da će biti približno 60 milijuna
noće­­nja stranih turista. Viša inačica polazi od pretpostavke da će BDP rasti
po stopi od 7% godiš­­nje, te da će ciljne godine biti 6 452 USD *per capita*.
Nadalje, viša inačica pretpostavlja da će domaće stanovništvo porasti za 1% ili
43 tisuće, te da će broj stranih turista isto porasti i to na 180 tisuća
uvjetnih stanovnika.

Porast
potroš­­nje *kukuruza i ječma* temelji se na projiciranom poveća­­nju
potroš­­nje stočne hrane. Izvozne potrebe nisu uključene u ovu procjenu.

Procjena
agregatne potroš­­nje za *krumpirom, voćem i povr­ćem* i svih vrsta *mesa*,
osim svi­­njskog, procije­­njene su na temelju korigiranih bilančnih
pokazatelja, a za ostale proizvode na temelju izvornih bilanci.

Agregatna
potroš­­nja *pšenice*, bez stalnih pričuva, procije­­njena je na 728
tisuća tona godiš­­nje. Od toga su najviše potrebe preradbene industrije (oko
470 tisuća tona godiš­­nje). Oko četrdesetak tisuća tona se troši za stočnu
hranu, gubici su na razini od oko 25 tisuća tona te potrebe za sjemenom oko 40
tisuća tona. Prema nižoj inačici, potrebe za pšenicom će 2005. godine biti na
razini 763, odnosno prema višoj inačici na razini 792 tisuće tona.

Potroš­­nja *kukuruza* je procije­­njena
na oko 1,98 milijuna tona godiš­­nje. Od toga na prehranu stoke otpada između
1,2 i 1,4 milijuna tona, na potrebe preradbene industrije nešto više od 300
tisuća tona, te na očekivane tehnološke gubitke do stoti­­njak tisuća tona.
Zbog očekivanog porasta potroš­­nje stočne hrane, očekuje se i poveća­­nje
potreba za kukuruzom. Prema nižoj inačici potrebe su procije­­njene na 2,12
milijuna tona godiš­­nje, odnosno prema višoj na 2,32 milijuna tona godiš­­nje.

Agregatna
potroš­­nja *ječma* procije­­njena je na 127 tisuća tona godiš­­nje. Od
toga na stočnu hranu otpada preko 2/3. Potrebe preradbene industrije su oko
četrdeset tisuća tona godiš­­nje i povećavaju se. Tehnološki gubici se procje­­njuju
na oko tri tisuće tona. Potrebe za ječmom, prema nižoj inačici procije­­njene
su na 143 odnosno prema višoj na 165 tisuća tona.

Agregatna
potroš­­nja *šećera* je oko 153 tisuće tona, a *biljnih ulja* 67,5
tisuća tona, od čega oko 15% otpada na kupovinu u inozemstvu *(»shopping«)*.
Potrebe za šećerom, prema nižoj ina­či­ci procije­­njene su na oko 156, odnosno
prema višoj na 171 tisuću tona godiš­­nje. Potrebe za *biljnim uljem*
procije­­njene su na 69, odnosno 73 tisuće tona godiš­­nje.

Agregatna potroš­­nja *krumpira* je
na razini od oko 348 tisuća tona i u dosadaš­­njim istraživa­­njima je bila
precije­­njena zbog pre­ci­je­­njenog podatka o proizvod­­nji. Od toga je oko
trideset tisuća tona sjemenski krumpir. Potrebe za krumpirom su procije­­njene
na 355 i 360 tisuća tona godiš­­nje.

Agregatna potroš­­nja *suhog duhanskog
lista* je oko 12 tisuća tona. Od toga je nešto ma­­nje od 60% nearomatskih
duhana, koji se proizvode u Hrvatskoj, a ostalo otpada na proizvod­­nju
aromatskih duhana. Prema nižoj inačici, potrebe za suhim duhanskim listom će
biti na razini 12,6 tisuća tona odnosno prema višoj 13 tisuća tona.

Agregatna potroš­­nja *povrća* je na
razini oko 405 tisuća tona. Na tehnološke gubitke i prehranu stoke otpada oko
35 tisuća tona. Prema nižoj inačici, potrebe za povrćem će godine 2005. biti
462 odnosno prema višoj 543 tisuće tona.

Ukupna potroš­­nja *voća* je na
razini 340 tisuća tona, od čega na kontinentalno voće otpada oko 211 tisuća
tona, a 129 tisuća tona na mediteransko i tropsko voće. Prema nižoj inačici,
potrebe za voćem će se povećati na 394 tisuće tona odnosno prema višoj na 448
tisuća tona. Potrebe za *kontinentalnim voćem* procije­­njene su između
246 i 280 tisuća tona, a za ostalim voćem između 148 i 168 tisuće tona.

Agregatna potroš­­nja *vina* procije­­njena
je na oko 876 tisuća hektolitara odnosno prema višoj inačici između 979 i 1 120
tisuća hektolitara.

Potroš­­nja *mlijeka* je na razini
oko 764 milijuna litara godiš­­nje od čega oko 370 milijuna litara otpada na
potroš­­nju mliječnih prerađevina (izraženo preko mlijeka). Potrebe za mlijekom
i mliječnim prerađevinama se procje­­njuju između 913 i 1,055 milijardi litara.
Agregatna potroš­­nja konzumnih jaja je 911 milijuna komada, a buduće potrebe
se procje­­njuju između 931 i 944 milijuna komada.

Agregatna
potroš­­nja *mesa* se procje­­njuje na oko 256 tisuća tona od čega 56,8
tisuća tona na *govedsko meso*, 105,7 tisuća tona na *svi­­njsko meso*,
89 tisuća tona na *meso peradi* i oko 4,3 tisuće tona na *ovčje* i *kozje
meso*. Potrebe za mesom procje­­njuju se između 288 i 340 tisuća tona.

I/I-2.1 Procjena samodostatnosti

Jedan od temeljnih ciljeva agrarne
politike u većini razvijenih poljoprivreda bio je visoki stupa­­nj
samodostatnosti. Načelno, prvenstveno zbog posvemaš­­nje globalizacije i
visokih troškova održava­­nja samodostatnosti, ona se sve više napušta.

if !supportEmptyParas endif

Slika
I-1                       PROCJENA
SAMODOSTATNOSTI HRVATSKE
              POLJOPRIVREDE 1996-1999.

if !supportEmptyParas endif

Međutim,
u praksi se još uvijek putem različitih mjera poku­šava zadržati visoka
samodostatnost u poljoprivrednoj proizvod­­nji.

Za
hrvatsku poljoprivredu je karakteristična neodgovarajuća struktura
poljoprivredne proizvod­­nje, odnosno neuravnoteženost potroš­­nje i proizvod­­nje.
To izaziva ma­­nji ili veći ma­­njak ili višak proizvoda, što u prvom slučaju
stvara nedostatnu ponudu i nalaže uvoz, a u drugom slučaju povećava ponudu
iznad potraž­­nje istodobno sma­­njujući cijene i dohodak proizvođača. U oba
slučaja se poljoprivredni resursi neracionalno iskorištavaju.

Poslije
raspada bivše države, u Hrvatskoj su se pojavili problemi s viškovima krušnih
žita, kukuruza, duhana, mesa peradi, vina i ribe, odnosno ribljih konzervi. Rat
i ratne posljedice, promjena gospodarskog sustava, te poveća­­nje konkurencije
na domaćem tržištu utjecali su na sma­­nje­­nje proizvod­­nje gotovo svih
poljoprivrednih proizvoda, poveća­­nje uvoza i poveća­­nje negativnog salda
hrvatske va­­njskotrgovinske razmjene poljoprivredno-prehrambenih proizvoda.

Samodostatnost
hrvatske poljoprivrede za većinu poljoprivredno-prehrambenih proizvoda je danas
izrazito niska.

Hrvatska
je nedostatna u proizvod­­nji svih vrsta mesa, osim mesa peradi, zatim mlijeka,
povrća i kontinentalnog voća te sladorne repe odnosno šećera. Posljed­­njih
godina je sma­­njen nedostatak biljnih ulja, odnosno znatno je povećana
proizvod­­nja uljarica. Hrvatska je u suvišku s mesom peradi, kukuruzom, pšeni­com,
duhanom i vinom.

Procjena samodostatnosti je globalni
pokazatelj koji govori u kojoj se mjeri domaća proizvod­­nja koristi
potencijalom nacionalnog tržišta. Pokazatelj samodostatnosti može poslužiti i
kao podloga za kreira­­nje mjera agrarne politike kojima se želi povećati
konkurentnost domaćih proizvođača. Međutim, u uvjetima sve veće liberalizacije
domaćeg tržišta, ona nema onu »operativnu« važnost, kao što je to bilo u
uvjetima planskog gospodarstva i zatvorenog tržišta bivše države. Stoga se
podaci o razini samodostatnosti moraju tako i razmatrati. U uvjetima
globalizacije bitno je ocijeniti koje su to konkurentne proizvod­­nje/proizvodi
hrvatske poljoprivrede koje treba razvijati.

I/I-2.2 Distribucija, promet i cijene

Pad pučanstva i porast BDP-a su bitne
odrednice potraž­­nje za poljoprivredno-prehrambenim proizvodima. Organizacija
veleprodaje poljoprivredno-prehrambenih proizvoda nije kvalitetno određena, a
distribuciju obavlja ma­­nji broj trgovačkih i pre­ra­đivačkih poduzeća s
izraženim monopolom. Zbog tranzicijskih procesa i posljedičnih poteškoća
poljoprivredno-prehrambenih po­­duzeća, znatno se sma­­njila trgovina (otkup)
poljoprivrednih proizvoda s brojnim proizvođačima obiteljskih poljoprivrednih
gospodarstava. Ma­­njak tržišne infrastrukture je osobito izražen raspadom
predratne otkupne mreže. Nedostaju propisi o obvezatnim standardima kakvoće (za
povrće, voće, stoku i meso, i mlijeko). Funkcionira­­nje tržišta ograničava
nelegalna konkurencija i legislativa. To posebno vrijedi za izravno uključiva­­nje
obiteljske poljoprivrede u distribuciju poljoprivredno-prehrambenih proizvoda,
nelegalnost uvoza i izbjegava­­nje plaća­­nja poreza. Nerazvijene su tržišne
institucije, i unatoč inozemne tehničke pomoći, nije oživio sustav veletržnica,
ne postoje poljoprivredne dražbe (za pojedine karakteristične proizvode npr.
voće i povrće, grožđe, cvijeće, stoku), zatim poljoprivredna burza itd. Tržišne
obavijesti, za sada distribuirane preko državne uprave (MPŠ), često ne dopiru
do poljoprivrednika, a ako i dođu nedostaje potpunijih analiza i objaš­­nje­­nja
glede tendencija, što bi bilo korisno za proizvođače u pogledu ­­njihovoga
budućeg proizvodno-tržišnog ponaša­­nja.

Otkup poljoprivrednih proizvoda u
razdoblju od 1994. do 1999.godine pokazuje negativnu godiš­­nju stopu za pšenicu
(-2,1%), a pozitivne stope za ostale ratarske kulture; umjerenu za kukuruz
(6,7%), ali vrlo visoke za suncokret (31,3%) i sladornu repu (54,1%). U
stočarstvu su negativne stope zabilježene za svi­­nje (-7,7%), pozitivne za
junad (6%) i, posebno, mlijeko (11,5%).

Promet
hrane u trgovini na malo u nespecijaliziranim prodavaonicama sudjeluje s oko
30% (1998.), a u specijaliziranim prodavaonicama s oko 7%. Promet u novijem
razdoblju stagnira (od 1996.). Na to utječe pad kupovne moći, crno tržište, te
kupovina hrane u inozemstvu. Na sma­­nje­­nje potraž­­nje za hranom u proteklom
razdoblju je donedavno utjecala i ma­­nja turistička potroš­­nja.

Realne
otkupne cijene biljnih poljoprivrednih proizvoda pokazuju porast u razdoblju od
1991. do 1996. godine, no kasnije pad. Uzevši agregatni indeks cijena, u 1999.
je nešto niži od onog u 1991. godini (98). Za pšenicu je poveća­­nje cijene do
1997. bilo za 28 indeksnih bodova, za kukuruz su cijene za trećinu veće, ali u
iduće dvije godine je očit pad cijena. Ukupno za žita su cijene u 1999. godini
realno niže u odnosu na 1991 (indeks 97). Cijene industrijskog bilja rastu do
1997. godine, a zatim se sma­­njuju. Stočno bilje u pogledu promjena cijena
pokazuje znatni porast do 1996. godine, kasnije se cijene sma­­njuju (indeks
1999/91.g. je 95). Cijene povrća isto rastu i to do 1997. godine, od kada
opadaju. Cijene voća i grožđa pokazuju znatna odstupa­­nja po godinama, u
prosjeku pokazuju porast.

Otkupne
cijene stoke su ma­­nje nego u početnom razdoblju, u 1997. godini cijene goveda
su za 12% ma­­nje, svi­­nja za 3%, peradi za trećinu ma­­nje. Cijena mlijeka je
bila realno u porastu do 1996. godine, od kada se sma­­njuje. U 1999. godini
agregatni indeks za stočarske proizvode pokazuje sma­­nje­­nje (indeks 70 za
1999/91., odnosno 84 za 1998/91.).

Privatizacija maloprodajne mreže, u kojoj
je znatan udio po­ljo­privredno-prehrambenih proizvoda, je išla znatno brže s
po­ve­ćanom tendencijom u novije doba (4-5 godina) ulaska inozemnih investicija
odnosno velikih trgovačkih kuća (supermarketa). Iste tendencije, samo ma­­njeg
opsega, javljaju se na tržištu inputa za poljoprivredu. (Ulazak Hrvatske u WTO
te procese ubrzava.)

Cijene poljoprivrednih inputa se realno
povećavaju, poglavito uvođe­­njem poreza na dodanu vrijednost, što pogoršava
odnos prema cijenama poljoprivrednih proizvoda i sma­­njuje dohodak
poljoprivrednika. Ukinuće subvencija za inpute (mineralna gnojiva, sjeme) kao i
spomenuti problemi u poljoprivrednom poslova­­nju sma­­njuju uporabu inputa za
poljoprivredu i posljedično opada­­nje proizvod­­nje.

I/I-3 MeĐunarodno trŽiŠte i
va­­njskotrgovinska bilanca

Na
va­­njskotrgovinsku bilancu poljoprivrede je bitno djelovalo kako gubitak
nekadaš­­njih tržišta, tako i sma­­njiva­­nje poljoprivredne proizvod­­nje.
Time se povećavao uvoz poljoprivredno-prehrambenih proizvoda, uz stagnaciju
izvoza. Od 1998. godine je nazočan pad uvoza uz zadržava­­nje trenda stagnacije
izvoza, od­nos­no i ­­njegovoga pada u 1999. godini, što se nastavlja i u 2000.
godini.

Analiza
va­­njskotrgovinske razmjene poljoprivredno-pre­hram­­benih proizvoda pokazuje
da je Hrvatska u proteklom raz­dob­lju (1996.-1999.) imala razmjerno značajan
ma­­njak ovih proiz­­voda. Najveći ma­­njak je bio 455 milijuna USD (1997.), a
najma­­nji 275 milijuna USD (1999.).

U
razdoblju od 1994. do 1998. godine su osnovni uvozni proizvodi Hrvatske bili
meso i prerađevine od mesa, mliječni proizvodi i jaja, povrće, voće i pića, te
šećer – do 1995. godine, kada se uvoz šećera značajno sma­­njuje. Analiza
pokazuje da se u Hrvatsku posljed­­njih godina uvozilo godiš­­nje proizvoda u
vrijednosti od oko 300 mil. USD (oko 30% vrijednosti poljoprivrednog uvoza),
koji se u Hrvatskoj ne proizvode (ili se proizvode u zanemarivim količinama).
Najvažniji izvozni proizvodi hrvatske poljoprivredne i prehrambene djelatnosti
su pića, žito i žitni proizvodi te duhan.

Udio
poljoprivredne i prehrambene industrije u ukupnom ma­­njku hrvatske trgovinske
razmjene u 1999. godini je nepovoljan, oko 8%, a pokriće uvoza izvozom za
razdoblje od 1997. do 1999. godine se kreće oko 58%. (To je, premda nizak, ipak
nešto viši stupa­­nj samo-dostatnosti negoli za nepoljoprivredne proiz­vode).
Glavna su tržišta Hrvatske za poljoprivredno-pre­hrambene proizvode neke od
bivših jugoslavenskih republika (osobito BIH, s prosječnim udjelom u hrvatskom
poljoprivrednom izvozu od 40%), zatim zemlje sred­­nje i istočne Europe te
zemlje Europske unije. Uvozi se najviše iz zemalja Europske unije (oko 45%), a
zatim (s promje­­njivim udjelom) iz zemalja sred­­nje i istočne Europe.

I/I-4 Poljoprivreda i okoliŠ

Hrvatska
je zemlja bogatih prirodnih resursa, prvenstveno zbog ­­njihove kakvoće.
Zemljište je razmjerno dobre plodnosti i jedno od očuvanih u Europi. Čisti
vodotoci, šume, obalni pojas, otoci i more – temelj su razvitku poljoprivrede i
ribarstva, šumarstva i lovnog turizma te drugih djelatnosti.

Analize, doduše, pokazuju da su, unatoč
razmjerno niskoj razini onečišće­­nja, štete u pedološkoj sferi dostigle razinu
koja traži istraživa­­nje i način djelova­­nja za zaštitu i očuva­­nje kakvoće
tla. U procesu zaštite tala, u Hrvatskoj se provodi istraživa­­nje pro­cesa
ošteće­­nja i onečišće­­nja, i postavlja­­nje sustava stanica za trajno motre­­nje
tla. U planu je organizira­­nje odgovarajuće službe za zaštitu tla, koja bi u
tom pogledu osiguravala cjeloviti informacijski sustav. Istraživa­­nja,
također, pokazuju, kako je razina one­čiš­će­­nja podzemnih i nadzemnih voda u
Hrvatskoj niska. Poljoprivreda ima mali utjecaj na ovo onečišće­­nje u odnosu
na razvijene zemlje Europe, a poljoprivredna proizvod­­nja se uglavnom provodi
u skladu sa zakonskim propisima koji uređuju zaštitu voda.

Mjere­­nja
Državnog zavoda za meteorologiju pokazuju kako 60% sumpornog dioksida dolazi iz
susjednih, industrijskih razvijenih zemalja, a samo 40% iz domaćih izvora.
Poljoprivreda sudjeluje u emisiji metana i amonijaka, uglavnom zbog
konvencionalnog načina proizvod­­nje. Usporedno s onečišće­­njem i ugrožava­­njem
okoliša, poljoprivreda sudjeluje i u ulaga­­njima i izdacima za ­­njegovo očuva­­nje,
jer je ona ujedno i žrtva onečišće­­nja. Prema podacima iz 1997. godine,
poljoprivreda, lov i šumarstvo izdvajaju 5,9% od ukupnih investicija za zaštitu
okoliša. Najveći izdaci za okoliš su ulaga­­nja u zaštitu površinskih voda i
ukla­­nja­­nje otpada.

Problemi
okoliša i poljoprivrede, kao djelatnosti koja izravno ovisi o kakvoći okoliša,
razmjerno su novi u shvaća­­nju problema i planira­­nju budućeg razvitka
poljoprivrede. Hrvatska je, kao i ostale zemlje sred­­nje i istočne Europe,
danas suočena s posljedicama neracionalnog ponaša­­nja u prošlosti, što se
uglavnom odnosi na poslova­­nje bivših društvenih kombinata:

–
   melioracijski zahvati širokih razmjera,
intenzivna poljoprivredna proizvod­­nja i proizvod­­nja u monokulturi,

–
   povećana potroš­­nja anorganskih
gnojiva i životi­­njskog otpada, i

–
   povećana potroš­­nja pesticida i drugo.

U
našemu europskom zemljopisnom okružju govori se o zaokretu iz »poljoprivrede
orijentirane na količinu (prinos)« u »poljoprivredu okrenutu kakvoći« (hrane i
okoliša). Izlaz iz postojećeg sta­­nja vidi se u održivoj poljoprivredi,
bezopasnoj za okoliš, koja budućim naraštajima ostavlja čista tla, vodu i zrak,
a zatim pravo izbora dalj­­njeg razvitka, kao što ga je imalo i naše pokolje­­nje.
Sve to, dakako, uz ekološki, socijalno i politički prihvatljiva rješe­­nja.

Jasno
je da se pita­­nja vezana za poljoprivredu, koja bi bila harmonično uklopljena
u okoliš, ne mogu rješavati odvojeno od ostalih aspekata poljoprivredne
politike. Briga za okoliš je samo dodatni sastojak koji treba uzeti u obzir u
planira­­nju budućeg razvitka poljoprivrede na načelima održivosti.

Osim
gospodarske, poljoprivreda i poljoprivredno zemljište imaju i druge uloge,
odnosno višeznačne uloge, od kojih su najvažnije: proizvod­­nja hrane, ekološka
uloga, socijalna uloga, prostorna uloga, uloga u oblikova­­nju krajobraza,
izvor sirovina i energije te rekreacijsko – turistička uloga.

Imajući
to u vidu, u izradi strategije razvitka poljoprivrede polazište je da je
proizvod­­nja hrane neupitno najvažnija uloga poljoprivrede, ali ona se ne
smije gledati samo kao izvor hrane (i/ili profita), izolirano od drugih uloga.
Sve su uloge poljoprivrede neodvojive jedna od druge, od podjednake su
važnosti, pa ih tako treba i vrednovati!

I/I-5 Agrarna struktura

Agrarna struktura je označena dualnim
oblikom vlasništva proizvodnih resursa i proizvod­­nje te različitim oznakama
zaposlenih. Osnovu agrarne strukture Hrvatske čine proizvodne jedinice u
poljoprivredi (sa svojim posebnim društveno-gospodarskim obilježjima), i to:
(a) obiteljska poljoprivredna gospodarstva, (b) društva kapitala u
poljoprivredi i (c) poljoprivredne zadruge.

I/I-5.1 Obiteljska poljoprivredna gospodarstva

Prevladavajući dio agrarne strukture čine
obiteljska poljoprivredna gospodarstva, vrlo različita po svojim značajkama,
demografskim, proizvodnim i gospodarskim. Obiteljska poljoprivredna
gospodarstva posjeduju dvije trećine (66,4%) ukupnog poljoprivrednog zemljišta
i preko 80% stočnog fonda. U većini su tzv. mješovita gospodarstva s dvostrukom
strukturom zaposlenosti i dohotka, s udjelom od oko 80%. Po Popisu iz 1991.
godine u Hrvatskoj je bilo 534 266 obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava.
Za pretpostaviti je da se ­­njihov broj u međuvremenu sma­­njio zbog utjecaja
rata odnosno znatnih migracija u seoskim područjima.

Obiteljska poljoprivredna gospodarstva
nisu obvezna biti ustrojena prema Zakonu o trgovačkim društvima ili Zakonu o
poduzećima i tada nemaju status pravne osobe, no mogu poslovati kao trgovačko
društvo ili obrt za obavlja­­nje poljoprivredne djelatnosti, ukoliko se tako
registriraju. Prema raspoloživim podacima, tek je oko 3% ukupnog broja
obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava uključeno u sustav poreza na dodatnu
vrijednost (PDV), a još ma­­nje u neki od navedenih zakonskih oblika. U
razdoblju između dva popisa (1981.-1991.) broj obiteljskih poljoprivrednih
gospodarstava je sma­­njen za oko 6%, uz sma­­nje­­nje ukupne površine
zemljišta za oko 12% (oko 200.000 ha).

Prema veličini obradivog zemljišta,
trećina obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava je veličine ma­­nje od jednog
hektara (34,8%), dok su najbrojnija gospodarstva (gotovo polovica ukupnog broja
(49,7%) od 1 do 5 hektara obradivog zemljišta. U skupini od 5 do 10 hektara je
13,0% gospodarstava, a svega 2,5% ­­njih ima više od 10 hektara zemljišta.
Navedena zemljišna struktura obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava, kojih
je prosječna veličina 2,7 hektara, s prosječno pet odvojenih zemljišnih
čestica, i s prevladavajuće mješovitom gospodarskom djelatnošću, jedan je od
bitnih i ograničavajućih čimbenika gospodarske učinko­vi­tosti hrvatske
poljoprivrede. Uzimajući u obzir naslijeđeni politič­ko-gospodarski sustav,
rat, okupaciju i ratna razara­­nja, neraz­vi­je­nost i prirodna ograniče­­nja
na pojedinim poljoprivrednim po­druč­jima, posebno provedena istraživa­­nja u
razdoblju od 1991. do 1999. godine ukazuju na određene promjene. Naime, u
novije doba dolazi do polarizacije u obiteljskoj poljoprivredi, s jača­­njem
tzv. *vitalnih* obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava, tržišno
usmjerenih i specijaliziranih, od kojih neka posluju kao tvrtke ili obrt. Ta
gospodarstva raspolažu sa znatnim proizvodnim resursima, školovanim – većinom
mlađim – poljoprivrednicima. Na drugom je polu mnoštvo malih i pretežito
samoopskrbnih gospodarstava, ustvari poljoprivrednih kućanstava, kojima je
poljoprivreda tek sporedna djelatnost.

I/I-5.2 Tvrtke u djelatnostima poljoprivrede

Bivši »društveni sektor« u poljoprivredi
(kombinati) u poratnom razdoblju zbog ratnih razara­­nja i neodgovarajućeg
modela pretvorbe – privatizacije (uz male izuzetke), doživljava kolaps, pad
proizvod­­nje i zaposlenosti, te znatne teškoće u poslova­­nju.

Prema vlasništvu (1999.), najviše je
privatnih poslovnih su­bjekata (80%), zatim zadružnih (13%) te subjekata u
mješo­vitom ili državnom vlasništvu (7%). Oko polovice poduzeća i zadruga se
vode kao neaktivni, kao i 10% trgovačkih društava. Od 1604 aktivne pravne osobe
u cijelom području *Poljoprivreda, lov i šumarstvo,* prema podacima iz
ožujka 2000. godine, ­­njih 46% nema zaposlene osobe, a 39% ima do 9 zaposlenih
osoba. U djelatnosti proizvod­­nje hrane, pića i duhanskih proizvoda (2000.g.)
ukupno je zaposleno 46,5 tisuća osoba.

Iako
proces privatizacije ovih tvrtki traje već godinama, država je (1999.g.) još
uvijek vlasnik ili suvlasnik 232 tvrtke, a u 13% ­­njih s 50% ili više udjela.
U djelatnosti *poljoprivrede, lova, šumarstva i ribarstva* ukupno se
iskazuju gubici iznad visine kapitala. Reprodukcijska sposobnost tih
gospodarskih subjekata se sma­­njuje, što posljedično znači sma­­njiva­­nje
opremljenosti i ulaga­­nja u proizvod­­nju7.
Najnoviji zaključci Vlade ukazuju na spremnost suočava­­nja s ovim problemom
kroz privatizaciju, preustroj (zamjenu uprave) ili stečaj, ovisno o sta­­nju u
pojedinoj tvrtki i jačini vlasničkog utjecaja države.

I/I-5.3 Poljoprivredne zadruge

Prema
evidenciji ZAP-a, u Hrvatskoj (1998.) ima 460 poljoprivrednih zadruga, a u
Hrvatski zadružni savez su uključene 334 zadruge.

Prema
dokumentaciji Ministarstva poljoprivrede i šumarstva, na području Hrvatske
ubilježeno je 337 zadruga, a najveći je broj zadruga u Panonskoj regiji, 51,63%
(s prosječno 19 zadrugara i 16 zaposlenika). U istarskom dijelu Mediteranske
regije nalazi se 42,73% (s prosječno 29 zadrugara i 8 zaposlenika), a u Gorskoj
regiji svega 5,64% zadruga (s prosječno 25 zadrugara i 4 zaposlenika).
Istodobno, prema evidenciji Hrvatskog zadružnog saveza (anketa 145 zadruga), u
jednoj zadruzi je prosječno 50 zadrugara i 23 zaposlenika. Unatoč razmjernoj
brojnosti zadruga u Hrvat­skoj, većina je poljoprivrednika izvan ovih oblika
poslovnog organizira­­nja. Zadruge se bave različitim poslovima, od proizvod­­nje,
otkupa i trgovine do ugostiteljstva i turizma. Prevladava nabavno-proizvodna
djelatnost, dok je proizvođačko-preradbena uglav­nom zanemarena. Poljoprivredne
zadruge bi se trebale usmjeriti na preradu, doradu i distribuciju zadružnih
poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda. Zanemarenu djelatnost lokalne
zadružne šted­­nje treba upravno poticati te poboljšati uvjete financijskom politikom.

Sumirajući
više od 135-to godiš­­njeg iskustva u hrvatskom poljoprivrednom zadrugarstvu,
treba istaći da se ono pokazalo kao korisna institucija u razvitku sela i
poljoprivrede. No pouka je, također, da su »velika iščekiva­­nja«, koje je
unosio dogmatski komunistički utopizam i kolektivizacija prošlog političkog i
gospodarskog sustava, u pravilu donosila razočara­­nja koja su skupo plaćali
seljaci-zadrugari. Iako je godine 1995. donesen novi *Zakon o zadrugama,*
koji omogućava unapređe­­nje zadružnog upravlja­­nja i poslova­­nja sukladno
izvornim načelima zadrugarstva, radi loših iskustava iz prošlosti, zadruge i
zadrugarstvo još uvijek nemaju odgovarajući ugled među poljoprivrednicima, a
također je slabo utemelje­­nje novih zadruga. Očito je da su i državne mjere
potica­­nja zadrugarstva nedovoljne, što također uma­­njuje zanima­­nje za taj
oblik poslovnog poveziva­­nja u poljoprivredi.

I/I-6 Poljoprivredni resursi

I/I-6.1 Zemljište

Hrvatska,
s 0,65 ha poljoprivrednog odnosno s 0,45 ha obradivog zemljišta *per capita*,
ulazi u skupinu zemalja koje su razmjerno bogate poljoprivrednim zemljištem,
međutim racionalno gospodare­­nje zemljištem otežavaju brojni čimbenici. To su
naslijeđeni problemi usit­­njenosti privatnog zemljišta, stalni gubitak poljoprivrednog
zemljišta zbog urbanizacije, nedefinirano gospodare­­nje državnim zemljištem,
znatni udio neobrađenog i zapuštenog zemljišta. Od 3,151 milijuna hektara
poljoprivrednih zemljišta u Hrvatskoj, oko dvije trećine (66,4%) je u
vlasništvu obiteljskih gospodarstava, a preostalu trećinu (33,6%) čini državno
zemljište. U strukturi poljoprivrednih površina (1999.g.) je najveći udio
oranica i vrtova (46,4%), zatim paš­­njaka (36,6%), livada (12,9%), te voć­­njaka
(2,2%) i vinograda (1,9%). Većina obradivog zemljišta tj. oranica, voć­­njaka
vinograda i livada je u vlasništvu obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava,
ukupno 1,620 mil. ha, ili 81,1%, dok je obradivih površina u vlasništvu države
0,378 mil. ha ili 18,9%. Znatan je udio neobradivog (i neiskorištenog
zemljišta), u 1999. godini čak 36,6% ukupnih poljoprivrednih površina, od čega
688 tisuća hektara državnog zemljišta, većinom paš­­njaka. Veliki je udio
neobrađenih oranica, sa zabri­­njavajućom tendencijom porasta u novijem
razdoblju (1996.-1999.)8.

Postojeća
nesređenost zemljišnih k­­njiga, spori postupak uskla­­điva­­nja i ažurira­­nja
zemljišnok­­njižnog sta­­nja (katastar i grun­tovnica) ograničava tržište
zemljišta9.
Dodatni je problem kreditira­­nja kupovine zemljišta. Nedovoljno razrađena
legislativa, ali i neodgovarajuća provedba postojećih zakonskih i upravnih
mjera, uz ostalo, utječu na gospodarsku neučinkovitost poljoprivrede. Posebni
problem zemljišne politike se javlja u pogledu gospodare­­nja i budućeg
titulara (sada) državnog zemljišta u Hrvat­skoj. Procije­­njeno je da je oko
74% državnoga obradivog zemljišta dano u zakup od 10 do 40 godina, dok je dalj­­njih
2% prodano, tako da je privatizacija državnog zemljišta tek počela. Većinom
obradivih, u tome najviše oranica, koriste se poljoprivredna poduzeća
(kombinati) u procesu privatizacije, a raspolaga­­nje preostalim dijelom je
uređeno ostalim zakonskim oblicima (prodaja, zakup, dariva­­nje i plodouživa­­nje).
Poljoprivredno zemljište je u područjima od posebne državne skrbi važan resurs
za potica­­nje obnove gospodarstva i revitalizaciju u ratu stradalih područja.

S obzirom na klase poljoprivrednog
zemljišta, oko trećine (35%) je I-III. katastarske klase, nešto preko polovice
(58%) IV-VI. klase, a ostalo (7%) je VII. i VIII. klase, što ukazuje na
nepovoljno sta­­nje te na potrebu agrotehničkog i hidro tehničkog uređe­­nja10.

I/I-6.1.1 Poljoprivredne melioracije

Hrvatska
je po svom zemljopisnom položaju, klimatskim zna­čajkama te reljefnim i
pedološkim prilikama vrlo raznolika. Tri su zonalna tipa klime (alpski,
kontinentalni i mediteranski) te jedan lokalni tip (planinski), u čistom ali i
miješanom obliku; sve to ima većeg utjecaja na pojavu raznolikih tipova tala i
na raznovrsnost poljoprivredne proizvod­­nje. Navedeno ima bitnog utje­ca­ja na
nužnost uređe­­nja vodnog režima, uz izvođe­­nje melioracijskih mjera (a) odvod­­nje
– za regulira­­nje suvišnih voda u tlu i (b) navod­­njava­­nja – za nadoknadu
nedostatka vode. Uređe­­nje vod­nog režima primjenom hidromelioracijskih mjera
znači isko­riš­te­­nje – sada nekorištenih – zemljišnih potencijala, odnosno po­bolj­ša­­nje
pos­to­je­ćih. Uz to, nužna je i provedba okrup­­njava­­nja poljoprivrednih
povr­šina i uređe­­nja proizvodnih zemljišnih čestica kako bi se poboljšala
proizvodna učinkovitost poljoprivrednih gospodarstava.

Analizom
provedenih melioracijskih zahvata utvrđen je ­­njihov nepovoljan utjecaj na
biološku raznolikost, posebice kod močvarnih i vodenih ekoloških sustava

Problem suvišnih voda i sta­­nje obrane od
poplava i sustava odvod­­nje

U
Hrvatskoj je poplavama ugroženo oko 760 tisuća hektara, od kojih se na oko 530
tisuća hektara (ili na oko 70%) provodi obrana raznim mjerama odnosno sustavima
– koje je potrebno redovito održavati (podiza­­nje nasipa, uređe­­nje vodotoka,
izgrad­­nja vodo-spremišta, odušnih i obodnih kanala, tunela i slično). Na
preostalim nezaštićenim površinama je potrebno izgraditi sustave za obranu od
poplava; zbog toga se ta zemljišta sada ne obrađuju ili ne koriste intenzivno,
a kako su pretežito u nizinskim područjima, moguće je upravo na ­­njima
proširiti redovitu i sigurnu poljoprivrednu proizvod­­nju.

Suvišne
vlastite i oborinske vode uzrok su velikih šteta, zbog loših uvjeta za uzgoj
bilja tj. zbog niske prirode i nemogućnosti provođe­­nja agrotehničkih zahvata
(obrada, berba, žetva itd.). U Hrvatskoj su na blizu 1,8 milijuna hektara ili
oko 57% ukupnih poljoprivrednih površina (ili blizu 90% obradivih površina)
nazočne suvišne vode. Na tim (melioracijskim) površinama, na svega trećini
(33,5%) su izgrađeni otvoreni kanali, na ma­­nje od trećine (29%) djelomično,
dok na preostalom većem dijelu (37,5%) ne postoje kanalski sustavi. Ovo
nepovoljno sta­­nje u uređe­­nju suvišnih voda utječe na to da je čak blizu 30%
oranica i livada izvan redovite uporabe. Treba istaknuti da je većina kanalskih
sustava izgrađena u razdoblju 1975.-1990. godine (poglavito za potrebe tadaš­­njih
poljoprivredno-društvenih kombinata); u novije doba, tj. u proteklom
desetljeću, više je uzroka da se nisu nastavili nužni melioracijski radovi za
prošire­­nje melioracijskih sustava, pa i za puno održava­­nje postojećih.
Nepovoljno sta­­nje otvorene kanalske mreže, pak, dalje otežava izvođe­­nje
detaljne odvod­­nje, koja je u intenzivnoj poljoprivrednoj proizvod­­nji nužna
za brzo odstra­­nje­­nje suvišne vode, kod maksimalnog vlaže­­nja, i uspostavu
normalnih vodo-zračnih prilika. U tu se svrhu rabe, ovisno o tipu tla, otvoreni
kanali I.,II., i III. reda, kojih je sada oko 29 tis. km11.
Pri meliorira­­nju nekih slabo propusnih (pseudoglejnih) tala bitan je, uz
ostalo, i sustav podzemne cijevne drenaže. U Hrvatskoj je taj sustav izveden na
svega oko 163 tis. hektara (20% obradivih površina), a s obzirom na klimatske i
pedološke prilike, potrebna je izgrad­­nja ove drenaže na još oko 660 tisuća
hektara, ali i postojeću održavati (ili napustiti). Od ukupno dreniranih
površina, posljed­­njih desetak godina, dreniran je zanemarujući dio
poljoprivrednih površina, svega 970 ha ili 0,6% ukupnih12.

Erozija
tla vodom jedan je od glavnih vidova ošteće­­nja tla. Nužno je podatke o stup­­nju
ugroženosti tla erozijom redefinirati. Prema najnovijim podacima, blizu trećina
naših tala je ugrožena visokim rizikom od erozije13.

Problem
nedostatka vode, sta­­nje navod­­njava­­nja poljoprivrednog zemljišta

U
Hrvatskoj se navod­­njava ukupno 5 960 hektara, što čini tek 0,29% ukupnih
obradivih površina, po čemu Hrvatska loše stoji u međunarodnim usporedbama14.
Navod­­njava­­nje je najviše zastupljeno u mediteranskom području i to u dolini
Neretve (49% od ukupnih navod­­njavanih površina), zatim oko Zadra i Biograda
(32%) i Istri (1%). Preostali ma­­nji dio se odnosi na kontinentalni dio, tj.
na Slavoniju i Bara­­nju (14%) te Podravinu i Posavinu (4%). Od ukupnih navod­­njavanih
površina, svega oko 170 hektara otpada na zaštićene prostore (staklenike i
plastenike).

Voda
je među vodećim ograničavajućim čimbenicima, čak i na ovoj razini
poljoprivredne proizvod­­nje na mediteranskom području, i to unatoč obilju
padalina i prisustvu nekoliko velikih rijeka. U cjelini, vode ima dovoljno, te
unatoč tome problem vode i adekvatno opskrbljiva­­nje vodom ostaje jedan od
ograniče­­nja intenzivne poljoprivredne proizvod­­nje15.
Da apsurd bude veći, te vode protječu poljima i odlaze u more, a polja i otočne
površine ostaju »žedne«. Ima mišlje­­nja kako bi moguća rješe­­nja trebala ići
prema izgrad­­nji ma­­njih akumulacija osobito na otocima, čak i onih koji bi
se punili postojećim podmorskim vodovodima tijekom ma­­njeg intenziteta potroš­­nje16.
Čak i kod ove razine razvijenosti vodovodne mreže, distribucija vode u poljima
nije zadovoljavajuća. Nameće se potreba izrade jednog integralnog rješe­­nja
natapa­­nja jadranskog područja koji bi valorizirao specifičnosti svih
značajnih proizvodnih lokaliteta.

I/I-6.1.2 Okrup­­njava­­nje zemljišnih čestica

Zbog dugogodiš­­njeg lošeg utjecaja na
zemljišnu strukturu (agrarne reforme i maksimumi, nasljedno pravo, neprovođe­­nje
mjera konsolidacije poljoprivrednog zemljišta), u hrvatskoj poljoprivredi su
poljoprivredna gospodarstva prosječno malih i usit­­njenih površina (prosjek
obiteljskoga poljoprivrednog gospodarstva u 1991. godini je 5,3 zemljišnih
čestica prosječne veličine 0,5 ha). Odstupa­­nje od tog prosjeka je nazočno kod
poljoprivrednih tvrtki (ex-kombinata), s veličinom parcele oko 50 hektara. Za
kompleksno uređe­­nje poljoprivrednog proizvodnog prostora provode se mjere
konsolidacije zemljišta – komasacije (u Hrvatskoj od 1836.g.), kojima se
skuplja­­njem malih, razbacanih parcela u jednu parcelu ili ma­­nji broj većih,
pravilnog oblika, istodobnu izgrađuje infrastruktura (kanalske i putne mreže,
uređe­­nje naselja), ali i uređuju imovinsko pravni odnosi, što sve može znatno
utjecati na gospodarsku učinkovitost poljoprivredne proizvod­­nje. U Hrvatskoj
je do 1990. godine komasacijom obuhvaćeno 670 tis. hektara ili svega oko 21%
svih poljoprivrednih površina, dok se te mjere kasnije gotovo i ne provode.

I/I-6.1.3 Pedološke značajke

Na temelju podataka iz *Namjenske
pedološke karte* (mjerilo 1:300.000) najviše zastupljena tla u Hrvatskoj su
lesivirana tla (12,6% ukupnih), zatim pseudoglejna (10,4%) pa močvarno glejna
tla (9,0%) itd., ukupno 29 tipova tala. Treba također istaknuti da je prostor
Hrvatske pokriven stijenama (koje nisu tlo) na 790 tis. hektara ili 14,3%
ukupne površine.

Prema
spomenutoj *pedološkoj karti*, pogodnih tala (P-1 klasa) u okviru
poljoprivrednih površina i šuma je svega 6,6%, sljedeće klasa (P-2) obuhvaća
14,5%, dok je od pogodnih tala najviše zastupljena treća klasa (P-3), 32,7%, no
ta imaju ozbiljna ograniče­­nja. Privremeno nepogodnih tala (N-1), koja se
melioracijama mogu popraviti, ima 14,4%, a trajno nepogodnih (N-2) 31,8%. Sve
to upečatljivo ukazuje da Hrvatska oskudijeva dobrim poljoprivrednim tlom te da
se taj neobnovljivi resurs treba očuvati za poljoprivredu, a ne olako uzimati
za drugu uporabu.

I/I-6.2 Poljoprivredna mehanizacija

Sadaš­­nje sta­­nje poljoprivredne
mehanizacije je nezadovo­lja­vajuće jer su poljoprivredna gospodarstva, bilo
obiteljska bilo poljoprivredne tvrtke, opskrbljena starim (a u prosjeku) i
zastarjelim strojevima i opremom. Prema popisu iz 1991. godine, u Hrvatskoj je
tada bilo oko 150 tisuća poljoprivrednih traktora. Tijekom srpske agresije i
rata otuđeno je uništeno oko 18 do 20 tisuća traktora, a u bivšim kombinatima
je i u procesima privatizacije fond mehanizacije i odnosne opreme također
znatno sma­­njen (niti je pravodobno zamje­­njivan). Procje­­njuje se da danas
u Hrvatskoj ima oko 130 tisuća traktora17.
Podaci Ankete (nat­prosječnih) obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava (na
uzorku od 892 gospodarstava) u Hrvatskoj za 1999. godinu, pokazuju da su
obiteljska poljoprivredna gospodarstva u prosjeku opskrbljena s 1,4
dvo-osovinskih traktora, prosječne snage od 30 kW, ali u dobi od 15,4 godina,
te 0,29 jedno-osovinskih traktora po gospodarstvu, slične dobi (15,5 godina).
Snaga traktora po hektaru raspoložive površine (vlastite i zakupljene) je 5,6
kW18.
Sta­­nje poljoprivredne mehanizacije je utoliko loše i zbog velikog udjela
rabljene i nefunkcionalne mehanizacije (često kao takve nabavljene iz
inozemstva) te ­­njihove visoke dobi. Gotovo nema ud­ru­ži­va­­nja u području
mehanizacije i opreme, poglavito spe­cifične, što bi mogao biti važan čimbenik
racionalizacije poljoprivredne proizvod­­nje, sma­­nje­­nja troškova i poveća­­nja
kakvoće proizvoda.

I/I-6.3 Skladište­­nje, suše­­nje i hlađe­­nje
poljoprivrednih proizvoda

I/I-6.3.1 Skladišta

U Hrvatskoj postoji mnoštvo raznoraznih
skladišnih prostora za poljoprivredne proizvode, koji se ni brojčano a niti
glede kapaciteta službeno ne prate, te se stoga samo približno procje­­njuju19.
Prema strukturi, na skladišne prostore koji se isključivo rabe za
poljoprivredne proizvode otpada oko 40%, na prehrambenu industriju oko 52%,
trgovinu oko 1-2% i na ostalo 6-7%. Obujam skladišnih prostora za žito i
uljarice se procje­­njuje na oko 2 milijuna tona u oko 65 silosa i skladišta20.
Posljed­­njih desetak godina se podižu ma­­nji silosi na obiteljskim
poljoprivrednim gospodarstvima (kapaciteta od 500 do 5 000 tona), ustvari
doradbeno-skladišni objekti sa sušarama.

Sadaš­­nji
skladišni kapaciteti za žita podmiruju tek oko polovicu potreba za silosima
odnosno svega 5% za skladište­­nje uljarica. Treba istaknuti da su i ti
postojeći skladišni kapaciteti u većini istrošeni, poglavito u istočnoj
Slavoniji, a pridružena oprema teh­nološki zastarjela (dob od 15 do 35 godina).
Nedostaju skladišta za druge zahtjevne poljoprivredne proizvode (povrće i
voće).

I/I-6.3.2 Sušare i dorada

Za suše­­nje zrnatih ratarskih kultura ima
preko 90 sušara industrijskog tipa (nazivnog kapaciteta 1800t/h), uglavnom
tehnički i tehnološki zastarjelih kao i nepodesnih u pogledu zaštite okoliša21,
od toga preko polovice uništeno i oštećeno u Domovinskom ratu. Nedostaje znatan
broj sušara za druge poljoprivredne proizvode, poglavito za voće, povrće,
ljekovito i aromatično bilje.

Suše­­nje u sušarama je prevladavajući
oblik suše­­nja voća, povrća, ljekovitog i aromatičnog bilja, znatno većih
mogućnosti od prirodnog suše­­nja. Gotovo sve domaće potrebe potrošača i
prerađivača za sušenim voćem i povrćem podmiruju se uvozom iz razvijenih
zapadnih zemalja (Europa i SAD), budući da se u Hrvatskoj ne raspolaže s takvim
objektima, premda postoje svi preduvjeti za to, s obzirom na postojeću i moguću
proizvod­­nju tih kultura22.

Za
doradu, primjerice voća i povrća, nema danas dovoljno doradbenih objekata za
razvrstava­­nje u razrede kakvoće i hlađe­­nje (ispod -10°C), kao i rashladnih
transportnih sredstava za opskrbu trgovačkih središta ili skladišta. Uz osnovnu
obradu sirovine, nužna je i djelomična obrada sirovine i pakira­­nje za ponudu
u trgovačkim centrima i za specijalizirane potrošače.

I/I-6.3.3 Sustav hlad­­njača za voće i povrće

Dosadaš­­nja
organizacija i, sukladno tome, projektirani kapaciteti za čuva­­nje voća i
povrća hlađe­­njem su bili koncipirani prema sustavu »velikih« proizvođača i
koncepta lokacije u velikim potrošačkim centrima. Takav model organizacije je
unaprijed favorizirao izgrad­­nju infrastrukture, granski »prislo­­njenu«
trgovini, a ne proizvod­­nji, kao ­­njezinom logičkom produžetku. Tako je on
infrastrukturno poticao sferu trgovine na račun proizvod­­nje i granski
»preraspodjeljivao« dobit u ­­njezinu korist. Sam model »veliki proizvođači –
veliki potrošački centri« ne mora biti koncepcijski upitan, ali sigurno ne može
biti i jedini pristup. Razlog tome leži u či­­njenici da se naša struktura
proizvod­­nje u zad­­njih desetak godina u voćarstvu i povrćarstvu bitno mije­­nja,
s tendencijom jača­­nja udjela obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava. Time
koncept »velikog proizvođača i velikoga potrošačkog centra«, kao jedino mogućeg
strateškog koncepta izgrad­­nje sustava za čuva­­nje i hlađe­­nje voća i
povrća, u nas postaje teško primje­­njiv kao opći koncept. Isto tako, kao
statičan u fiksnim objektima za čuva­­nje voća i povrća (hlad­­njačama) je
nekompatibilan s novonastalim tendencijama u proizvod­­nji i integralnom
transportu, pa time kao koncept postaje »trom« prema novonastalim uvjetima
informacijskog umrežava­­nja s tržištima i prodajom putem internet-tržišta.

I/I-6.3.4 Zaštita uskladištenih poljoprivrednih
proizvoda

U Hrvatskoj se zaštita uskladištenih
poljoprivrednih proizvoda (žito i dr.) provodi duži niz godina s većim ili ma­­njim
uspjehom, a posljed­­njih godina, uglavnom zbog nedostataka fi­nan­­cira­­nja,
ne postoji potpuni uvid u sta­­nje zaštite u skladištima. Sadaš­­nje sta­­nje u
području uskladište­­nja traži ubrzano preus­mje­re­­nje s naglaskom na stalni
nadzor uskladištenih proizvoda (uzi­ma­­nje uzoraka, analiza štetne entomofaune
itd.), kako bi se sma­­njila pojava štetoči­­nja odnosno potreba za nepotrebnom
većom zaštitom (fumigacijom). Također je bitan čimbenik i stalna edukacija
struč­­njaka, tehnologa i skladištara u ovom području.

I/I-6.4 Stočni fond

Broj stoke i peradi pokazuje znatno sma­­nje­­nje
u proteklom desetogodiš­­njem razdoblju, najviše zbog ratnih gubitaka ali i
zbog nepovoljnoga gospodarskog sta­­nja poljoprivrede. U 1999. godini goveda je
bilo 438 tisuća, svi­­nja 1362 tisuća, ko­­nja 13 tisuća, ovaca 488 tisuća, te
peradi 10 871 tis. U odnosu na 1989. godinu je izrazito sma­­nje­­nje broja
goveda (52,2% od broja u 1989.), ko­­nja (29,5%) i ovaca (67,7%), te zatim u
peradi (65,8%), najma­­nje u svi­­nja (73,7% od brojnog sta­­nja u 1989.).

I/I-7 Poljoprivredna proizvod­­nja

I/I-7.1 Poljoprivredni sustavi

I/I-7.1.1 Intenzivna (konvencionalna)
poljoprivreda

Kapital-intenzivna
poljoprivreda je tržišno orijentirana poljoprivreda, visokih ulaga­­nja kapitalnih
proizvodnih činitelja u kojoj je, nedvojbeno, jasan cilj – visok profit i
tržišno konkurentan proiz­vod (odnosno sirovina). Ali, ovaj sustav gospodare­­nja
u poljoprivredi pokazao je i svoju »tamnu« stranu. Naime, intenzivna
poljoprivreda je gospodarski djelotvorna, ali ekološki dubiozna. Prakticirani
zahvati i primjena kemijskih sredstava mogu biti štetni za okoliš, najprije za
tlo i vodu, što postaju središ­­nji problemi današ­­njice. Posljedice su i ne
samo za okoliš već i za zdravlje ljudi, što ne isključuje moguća slična
iznenađe­­nja i za hranu biljnog podrijetla, uzgojenu na tlima onečišćenih
emisijom štetnih tvari iz industrijskih pogona i urbanih sredina u agrosferu,
nadalje je pita­­nje očuva­­nja vode. Osim opće, razmjerno blage kritike
javnosti, najžešća kritika intenzivnoj poljoprivredi stiže iz kruga nevladinih
udruga (NGO), odnosno pokreta »zelenih«.

U
Hrvatskoj se intenzivna poljoprivreda razvijala uglavnom na državnim ima­­njima–
kombinatima, koji nisu zaostajali za tak­vim naprednim oblicima razvijenog
svijeta. Proces ­­njihove privatizacije, kao jedino gospodarski opravdan put,
stvara mješovita poduzeća, dioničarska društva i holding kompanije. U
obiteljskoj poljoprivredi se također sve više javljaju intenzivni proizvodni
sustavi. Na državnoj, gospodarskoj i socijalnoj politici ostaje pita­­nje ­­njihova
potica­­nja, ali i regulacije, što će ovisiti o sta­­nju na svjetskom tržištu
hrane. Na tom tržištu će se očito i u budućnosti javljati ekscesi koji će i
proizvode iz intenzivne poljoprivrede, ako im je podrijetlo iz »sigurnih«
država i regija, činiti atraktivnim. Takav je primjerice danas slučaj s
govedskim mesom iz država lišenih pojave BSE te najnoviji problemi u svi­­njogojstvu
i ovčarstvu. Treba reći da su, bez obzira na vlasništvo, nužne odgovarajuće
korekcije ekološki rizičnih postupaka, koji mogu i trebaju biti selektivni,
dakle ovisni o konkretnim agroekološkim prilikama. Treba istaknuti da na
navedenim lošim iskustvima visoko razvijenih europskih poljoprivreda, Hrvatska
može izvući korisnu pouku za sadaš­­nju i buduću poljoprivrednu praksu,
istodobno se koristeći svojim poredbenim prednostima ekološki očuvanih resursa.

I/I-7.1.2 Održiva poljoprivreda

To je gospodarski, ekološki, socijalno i
etički održiva ili opstojna poljoprivreda. Ona je ma­­nje opasna za okoliš
(eng. »*Environment friendly*«), svi postupci u ­­njoj uređeni su i
određeni više kodeksima (*Codex of good agricultural practice*), nego li
zakonskom regulativom. Nastala je kao kompromis između gospodarskih i ekoloških
zahtjeva. Razvitak ove vrste gospodare­­nja pred znanost postavlja, kao ključnu
zadaću, utemelje­­nje sustava koji će: održati plodnost tla, sma­­njiti
ovisnost poljoprivrede o va­­njskim – izvan-gospodarskim (eksternim) inputima,
sma­­njiti ošte­će­­­nja okoliša, a istodobno održati dostignutu razinu i
osigurati trend rasta proizvod­­nje agroekosustava. Ovaj sustav gospodare­­nja
držimo središ­­njim i ključnim, jer je gospodarski, ekološki, društveno i
politički održiv, osigurava samodostatnost konkurentnih proizvoda – hrvatsko
žiteljstvo može opskrbiti dostatnom količinom hrane visoke kakvoće, privlačne
za turističku klijentelu i izvoz kao prepoznatljiv hrvatski proizvod. U ­­njega
se može podvesti najveći dio tradicijske poljoprivrede u nas, dakle najveći dio
poljoprivrednih gospodarstava, koja mogu isporučivati hranu visoke kakvoće.

Ovom
sustavu gospodare­­nja pripada i najveći dio obiteljskih poljoprivrednih
gospodarstava, kao središ­­nja vlasnička kategorija u hrvatskoj poljoprivredi.
To je integralno gospodarstvo na kojemu se obvezno uzgaja stoka, primje­­njuje
se tradicijska obrada tla, rabe se najma­­nje moguće količine mineralnog i
stajskog gnojiva, odnosno gnojnice, održale su se neke stare sorte, ali se
uzgajaju i hibridi kulturnog bilja. Uzgoj bilja podređen je, uz ostalo,
potrebama stoke, bilje se uzgaja u čvrstom plodoredu, uvažavajući načela
tolerantnosti usjeva. U plodoredu su zastupljene krmne leguminoze, provodi se
postrna sjetva i/ili zelena gnojidba – sideracija. Krma za stoku se osigurava
krmnim biljem s oranica, u nekim poljoprivrednim regijama zastupljeni su i
meliorirani paš­­njaci, brojnost stoke iznosi barem jednu stočnu jedinicu po
hektaru površine.

I/I-7.1.3
Ekološka poljoprivreda

Ekološka
poljoprivreda poseban je sustav održivoga gos­po­dare­­nja u poljoprivredi i
šumarstvu koji obuhvaća uzgoj bilja i životi­­nja, proizvod­­nju hrane,
sirovina i prirodnih vlakana te preradu primarnih proizvoda, a uključuje sve
ekološki, gospodarski i društveno opravdane proizvodno-tehnološke metode,
zahvate i sustave, najpovoljnije koristeći plodnost tla i raspoložive vode,
prirodna svojstva biljaka, životi­­nja i krajobraza, poveća­­nje prinosa i
otpornosti biljaka s pomoću prirodnih sila i zakona, uz propisanu uporabu
gnojiva, sredstava za zaštitu bilja i životi­­nja, sukladno međunarodno
usvojenim normama i načelima.

U Hrvatskoj je vrlo mali obujam ekološke
proizvod­­nje, ali za razvoj postoje velike mogućnosti, od ratarske i
povrćarske proiz­vod­­nje u panonskoj regiji do stočarske i vinogradarske
proizvod­­nje u regijama gorska i primorska Hrvatska. Uspostavom sustava
nadzora i garancije te uvođe­­njem novčanih poticaja očekuje se bitno poveća­­nje
ekološke proizvod­­nje poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda.

I/I-7.2 Vrijednost poljoprivredne proizvod­­nje
i tendencije

U strukturi zasijanih oranica prevladavaju
žita (66,1%), pa povrće (12,2%), krmno bilje (11,5%) i industrijsko bilje
(10,3%). U desetogodiš­­njem razdoblju udio žita, posebice krmnog bilja, se sma­­njuje,
a povećava se udio industrijskog bilja i povrća23.

Poljoprivredna
proizvod­­nja, izražena kroz fizički obujam, pokazuje dugoročnu tendenciju sma­­njiva­­nja
(od početka osamdesetih), a u 1998. godini je ispod razine 1991. godine za 20
indeksnih bodova, uz neznatni porast u razdoblju 1995.-1997. godine. Veći
porast se javlja u 1998. godini. Najveće je sma­­nje­­nje u sto­čar­stvu,
posebice u govedarstvu, slijedi pad ratarske proizvod­­nje, najviše proizvod­­nje
žita (pšenice), industrijskog i krmnog bilja. Sma­­nje­­nje u voćarstvu i
vinogradarstvu u novijem razdoblju nije toliko izraženo, ali izrazita je
kolebljivost priroda u pojedinim godinama zbog znatne zastupljenosti
tradicijske proizvod­­nje na okućnicama.

Ukupna
vrijednost poljoprivredne proizvod­­nje u 1999. godini od 12,198 mlrd kn je za
12% ma­­nja prema 1991. godini. U 1992. godini vrijednost je proizvod­­nje
upola niža u odnosu na 1991., kasnije pokazuje blagi porast i ne dostiže
predratnu razinu, osim neznatno za krmno bilje i nešto više u proizvod­­nji
grožđa. Struktura vrijednosti poljoprivredne proizvod­­nje, uzevši prosjek
1997.-1999.godine, pokazuje da je na prvom mjestu prirast svi­­nja (14,3%),
zatim proizvod­­nja grožđa (10,8%), kukuruza (10,6%), proizvod­­nja kravljeg
mlijeka (7,2%), pšenice (6,9%), krumpira (6,8%), prirast goveda (6,0%), itd.
Udio biljne proizvod­­nje je 60,2%, od čega najviše žita (18,7%), a stočarstva
39,8%, u čemu najviše svi­­njogojstvo (14,2%), zatim govedarstvo (13,2%),
peradarstvo (7,2%), itd..

I/I-7.3 Biljna proizvod­­nja

I/I-7.3.1 Opleme­­njiva­­nje bilja

Danas
opleme­­njivači kultiviranog bilja rade u Hrvatskoj u uvjetima slobodnog i
otvorenog tržišta. Bez obzira na otvorenost toga tržišta stranim opleme­­njivačkim
kućama, hrvatske opleme­­njivačke kuće i dalje zadržavaju prvo mjesto u opskrbi
tržišta sjemenom kultivara svih glavnih ratarskih kultura. Domaće opleme­­njivačke
kuće opskrbljuju sjemenom kukuruza oko 70% svih zasijanih površina u Hrvatskoj,
pšenice oko 95%, ječma oko 70%, soje oko 95%. Jedan od razloga takvog sta­­nja
je i polustoljetna tradicija opleme­­njiva­­nja bilja uvijek temeljena na
suvremenim znanstvenim sazna­­njima iz genetike i ostalih relevantnih
znanstvenih disciplina. Zastupljenost domaćih sorata povrća u proiz­vod­­nji u
Hrvatskoj je znatno ma­­nja u usporedbi s ratarskim kulturama. U voćarstvu i
vinogradarstvu opleme­­njivački programi su tek u začetku.

U
domaćim opleme­­njivačkim institucijama interdisciplinarnim pristupom se
pokušava osigurati dobrobit hrvatske poljoprivrede i znanosti putem:

–
   Učinkovitog iskorište­­nja i poboljšava­­nja
autohtonih genetskih resursa kultiviranog bilja, koji predstavljaju važnu
nacionalnu vrijednost.

–
   Racionalnim iskorište­­njem prirodnih
resursa kreira­­njem, marketingom i uporabom namjenskih kultivara
poljoprivrednog bilja.

–
   Ulaga­­nja u ljudske i tehničke resurse
uključiva­­njem u tijekove i standarde međunarodne znanstvene zajednice.

–
   Registracije, proizvod­­nje i izvoza
kultivara poljoprivrednog bilja.

–
   Uključiva­­nja cijelog
poljoprivredno-prehrambenog sustava u proizvod­­nju domaćih kultivara.

I/I-7.3.2 Sjemenarstvo i rasadničarstvo

Proizvod­­nja sjemena na hrvatskim
prostorima ima stogodiš­­nju tradiciju i s gospodarskog i sociološkog gledišta ima
veliko znače­­nje, što se posebno odnosi na područje istočne Hrvatske (Sla­vonija,
Bara­­nja i zapadni Srijem), gdje se proizvode i dora­đu­ju najveće količine
sjemena ratarskih kultura kako za vlastite potrebe tako i za izvoz.

Ubrzani
razvoj sjemenarstva na području istočne Hrvatske uslijedio je nakon drugog
svjetskog rata, kada se značajno unaprijedilo sveukupno obrazova­­nje kadrova
za potrebe poljoprivrede24.

Sjeme
i sadni materijal proizvodio se za potrebe domaćeg tržišta, ali i za izvoz u
europske i azijske države tijekom proteklih 108 godina. Uspjeh te proizvod­­nje
ovisio je o organizaciji i osposobljenosti stručnih i znanstvenih kadrova, ali
i o državnoj potpori programa i vrsta koje su se uvodile u široku proizvod­­nju.
Tako je sjeme trava, lucerne i djetelina bio i izvozni program do šezdesetih
godina kada ratarske kulture doživljavaju procvat, pa se uz zadovolje­­nje
domaćeg tržišta izvozi sjeme kukuruza, pšenice, ječma, sladorne repe, soje i
nekih povrtnih kultura.

Značajan
doprinos razvoju sjemenarstva u Hrvatskoj i ­­njegova podiza­­nja na najvišu
tehničku i tehnološku razinu dale su domaće selekcijske i opleme­­njivačke kuće
posebice one u Zagrebu i Osijeku. Veliki broj stvorenih i priznatih sorti i
hibrida, uz introducirane kultivare, odredio je dalj­­nji razvoj sjemenarstva u
Hrvatskoj.

Nažalost
proizvod­­nja sjemena i sadnog materijala povrćar­skih, cvjećarskih, ljekovitih
i aromatičnih vrsta je najbolja bila između sedamdesetih i osamdesetih godina
prošlog stoljeća. Rasadničarska proizvod­­nja voćnih vrsta, vinove loze,
cvjećarskih, ukrasnih i drugih vrijednih vrsta je bila razvijenija od 1893. do
1945. godine nego od 1945. do 1990. godine, a sada je na najnižoj razini, pa se
preko 80% ovog materijala uvozi iz susjednih (zapadnoeuropskih) država.

Domaće
rasadničarstvo nije razvijeno kao sjemenarstvo iz raz­loga što ne postoje
ozbiljni znanstveni opleme­­njivačko-rasad­ničarski programi usmjereni na
domaće tržište, a po mogućnosti i na izvoz, iako raspolažemo dobrim
agroekološkim, pa i stručnim uvjetima za tu proizvod­­nju.

Unatoč
svih dostignuća u sjemenarstvu, sa sadaš­­njim sta­­njem hrvatskog sjemenarstva
ne možemo biti zadovoljni zbog toga što ne osigurava dovoljne količine
kvalitetnog sjemena za vlastite potrebe, a i količine sjemena koje se izvoze su
značajno ma­­nje nego je to bilo dostignuto u prijaš­­njem vremenu25.

Temeljni problemi suvremenog sjemenarstva
i rasadničar­stva Republike Hrvatske su:

–    nepostoja­­nje
prave proizvodno-prerađivačke, pa i izvozne strategije razvitka bilinogojstva,

–    opleme­­njivački
nacionalni programi su u silaznoj puta­­nji zbog nedostatka financijskih
sredstava,

– domaće opleme­­njiva­­nje u bilinogojstvu
svedeno je na ku­ku­ruz, pšenicu, ječam, soju, suncokret i sl., dok su
preostale kulture djelomično pokrivene ili su potpuno nepokrivene znanošću i
strukom,

–
   preskromno je ulaga­­nje u mlade
znanstveno-stručne kadrove i tehničko-tehnološku opremu sjemenarstva i rasad­ničarstva,

–
   nestankom kombinata i ­­njihovih
tehnoloških službi nestaju mogućnosti za osigura­­nje izolacije u sjemenarstvu
i održava­­nje matičnih stabala drvenastih vrsta,

–
   Hrvatska banka biljnih gena zbog
nedostatka financijskih sredstva (iako ima prikupljenu germplazmu domaćih i
stranih kultivara) ne može značajnije pomoći sjemensko-rasadničarskom
proizvodnom programu,

–
   namjenska sredstva za razvitak banke
biljnih gena, sjemena i sadnog materijala (dobiveno putem FAO u Ministarstvo
poljoprivrede i šumarstva) nisu ciljano utrošena već je ­­njima formiran »Zavod
za sjemenarstvo i rasadničarstvo u Osijeku« koji priznaje kultivare i ispituje
kakvoću sjemena i sadnog materijala, što je (ma­­nji) dio ukupnog sjemenarstva
i rasadničarstva,

–
   »rasutost« sjemenarstva i
rasadničarstva zad­­njih desetak godina učinila je naše bilinogojstvo ovisnim o
uvozu, što nije dobro za naše proizvođače, prerađivače ni izvoznike,

–
uvoz sjemena i sadnog materijala najčešče je putem privatnih tvrtki koje nemaju
zaposlene agronome, što još više otežava budućnost ovog programa.

Hrvatska
banka biljnih gena

Raznolikost
biljnog svijeta nemjerljivo je bogatstvo svake države i temelj je stabilne i
dinamične poljoprivredne proizvod­­nje. Uslijed nagle i neumjerene
industrijalizacije, ratnih operacija kao i prirodnih nepogoda mnogim biljnim
vrstama kao i spe­ci­fičnim lokalnim populacijama kulturnog bilja prijeti
izumira­­nje. Stare lokalne populacije sve se više nadomiještaju novim,
visokoprinosnim kultivarima što je osnova napretka poljoprivredne proizvod­­nje.
No, pri tom ne smijemo zaboraviti či­­njenicu da niti jedan program opleme­­njiva­­nja
ne može biti učinkovit bez široke raznolikosti ishodnišnoga biljnog materijala.

Zbog
toga svaka država na svijetu očuva­­nju vlastitih biljnih genetskih izvora u
bankama biljnih gena pridaje veliko paž­­nju, te je nacionalni program očuva­­nja
biljnih genetskih izvora od strateške važnosti. S tim je ciljem osnovana 1991.
godine i *»Hrvatska banka biljnih gena«* koja kao nacionalni projekt od
temeljnog znače­­nja ima za cilj koordinaciju svih djelatnosti u svezi očuva­­nja
i održive upotrebe biljnih genetskih izvora u Hrvatskoj. Nedostatna financijska
sredstva glavna su prepreka učinkovitom funkcionira­­nju programa očuva­­nja
biljnih genetskih izvora u Hrvatskoj.

Glavni
su ciljevi *»Hrvatske banke biljnih gena«*:

–
   prikuplja­­nje biljnih genetskih izvora
kao i arhivske građe o biljnim genetskim izvorima,

–
   zasniva­­nje osnovnih, aktivnih i
radnih kolekcija,

–
   opis i procjena svojstava primki,

–
   umnaža­­nje i održava­­nje primki,

–
   distribucija i pospješiva­­nje upotrebe
prikupljenih biljnih genetskih izvora,

–    organizacija
dokumentacijsko-informacijskog sustava, i

–    međunarodna
surad­­nja: razmjena biljnog materijala, te znanstvenih i stručnih dostignuća.

I/I-7.3.3 Zaštita bilja

Zaštita bilja od bolesti, štetnika i
kontrola korova u poljoprivredi je u poratnom razdoblju (poglavito u
reintegriranim po­druč­ji­ma) praktički vraćena više desetljeća unazad. No,
posljed­­njih godina zaštita bilja se unapređuje zbog državne podrške putem
poljoprivredne savjetodavne službe, ali razmjerno sporo i nedostatno. Okolnosti
za to su nazočnost zakorovljenoga poljoprivrednog zemljišta, skupoća sredstava
za zaštitu bilja, nepovoljni gospodarski uvjeti poljoprivredne proizvod­­nje,
neupućenost proiz­vo­đača u uporabu kemijskih sredstava za zaštitu bilja, slabo
po­zna­va­­nje i uporaba nekemijskih metoda suzbija­­nja bolesti i štetnika
(integrirana zaštita bilja), i drugo.

I/I-7.3.4 Ratarstvo

U
pogledu uporabe zemljišta i proizvod­­nje za prehranu ljudi i životi­­nja te
doprinosa ukupnoj poljoprivredi, ratarska proizvod­­nja predstavlja jednu od
najvažnijih poljoprivrednih grana. U ukupnoj vrijednosti poljoprivredne
proizvod­­nje ratarstvo sudjeluje sa 44,2% (ř 1997.-1999.), a unutar ratarstva
na prvom je mjestu proizvod­­nja žita (42,1%), zatim povrća (31,3%), krmnog
bilja (15,3%) te industrijskog bilja (11,3%)26.
U posljed­­njih nekoliko godina vrijednost žitarske proizvod­­nje se realno sma­­njuje
kao i ­­njezin udio u ukupnom, dok se apsolutno i relativno povećava proizvod­­nja
drugih oraničnih kultura (industrijsko bilje, povrće)27.
Prirodi ratarskog bilja su u Hrvatskoj niži, u usporedbi s zemljama zapadne
Europe (a slični prirodima susjednih tranzicijskih zemalja) zbog loše kakvoće
inputa, usit­­njenosti gospodarstava, nestašice investicija, unatoč povoljnih
klimatskih i pedo­loš­kih uvjeta koje Hrvatska ima za ­­njihov uzgoj. Kod
možebitnih aktivnosti oko rastrojava­­nja velikih proizvodnih sustava
(ex-kombinati), nužno je spriječiti dalj­­nje usit­­njava­­nje agromelioracijama
uređenih zemljišta, jer to dovodi u pita­­nje potrebu veličine oraničnih
površina za sjemensku proizvod­­nju glavnih ratarskih, ali i drugih kultura.

I/I-7.3.4.1 Žito

Najznačajnije žito je kukuruz, koji daje
dvije trećine (66,9%) vrijednosti proizvod­­nje žita (1999.), zatim pšenica, s
oko jednom četvrtinom (26,1%), treći je ječam (4,8%), pa ostale, ma­­nje
zastupljene, ratarske kulture (zob, raž, itd.). Zasijane površine se bitno ne
mije­­njaju, s izuzetkom za 1999. godinu, kada se sma­­njuju pod pšenicom.
(Može se pretpostaviti zbog promjene sustava potpore od zajamčenih cijena na
potporu za proizvodnu površinu, ali i klimatskih utjecaja).

U novije doba Hrvatska je neto-izvoznik
kukuruza, u 1999. godini i pšenice, a netto uvoznik ječma, poglavito pivskog
(samodostatnost je 92%). Ulaskom u WTO, Hrvatska je dužna sma­­njiti carinsku
zaštitu, no dozvoliti će se određene uvozne kvote po posebnoj sma­­njenoj
carinskoj stopi28.
Time će sektor proizvod­­nje žita u idućih nekoliko godina biti ma­­nje
zaštićen od uvozne konkurencije. U pogledu domaće politike potpore, od 1999.
godine je na snazi plaća­­nje poljoprivrednicima prema proizvodnoj površini (za
pšenicu, ječam, raž, kukuruz), a zbog sma­­nje­­nja proračunskih troškova
uveden je i sustav proizvodnih kvota29.
Sustav nije transparentan, omogućuje arbitražne odluke i može izazvati
nesigurnost kao i nejednakost te slabiti konkurenciju između poljoprivrednika.
Premda je plaća­­nje po proizvodnim površinama prihvatljivije od zajamčenih
cijena, ipak iskrivljuje proizvodne odluke između različitih poljoprivrednih
kultura, poskupljuje administrira­­nje i nadzor u provođe­­nju. Isto tako, više
potpore za proizvod­­nju u područjima s nepovoljnim uvjetima (državna skrb i
brdsko-planinska područja), kakogod bile razumljive, daje pogrešnu zadaću
poljoprivrednoj politici da rješava nešto što u stvari nije u ­­njezinoj
nadležnosti.

I/I-7.3.4.2 Uljarice30

Uljarice
se siju na oko 90 tisuća hektara (ř1998.-2000.), u tome najviše soje (40
tis.ha). Za razliku od mnogih drugih poljoprivrednih kultura, proizvod­­nja
uljarica je karakteristična po tome što je polovica proizvodnih površina i oko
dvije trećine proizvod­­nje na velikim neobiteljskim poljoprivrednim
gospodarstvima, a proizvod­­nja na obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima
se ugovara s prerađivačima. U novije doba se znatno povećavaju zasijane
površine i proizvod­­nja uljarica, od 1996. na 2000. godine se udvostručuju.
Usporedo s tim se sma­­njuje uvoz uljarica, u 1999. godini je izvozno-uvozna
bilanca pozitivna za uljanu repicu i suncokret, no negativna za soju.
Proizvodno-potrošna bilanca uljarica i biljnih ulja je ukupno negativna.
Samodostatnost Hrvatske za biljno ulje je svega 52%. Dosadaš­­nja razina uvozne
zaštite se sma­­njuje, kako za uljarice tako i za prerađevine. Soja, suncokret
i uljana repica su također (kao i žita) u sustavu potpore – izraženo preko
proizvodnih površina – uz znatna poveća­­nja u 2000. godini za suncokret i
uljanu repicu. Industrija ulja raspolaže s prerađivačkim kapacitetom i više no
dovoljnim za sadaš­­nju (ali ne i moguću) proizvod­­nju uljarica, no tehnološki
i tehnički je zastarjela te je nužna ­­njezina obnova.

I/I-7.3.4.3 Sladorna repa

Ova
industrijska kultura zauzima oko 1,5% obradivog ze­mljišta i sudjeluje s
približno trećinom ukupne vrijednosti proiz­vod­­nje industrijskog bilja, a u
ukupnoj vrijednosti poljoprivredne proizvod­­nje s 1,2% (bez prerade, koja
sudjeluje s još oko 1%). Međutim, u ukupnom poljoprivrednom proračunu sudjeluje
sa znatno većim postotkom – 6,5% u 1999. godini, što ukazuje na disproporciju
glede zavisnosti prema financijskim izdvaja­­njima poreznih obveznika. Proizvod­­nja
je, nakon znatnog sma­­nje­­nja, u porastu, ali je niža od predratne (indeks
1999/89. je 79,5). Sladorna repa se sije u Slavoniji i Bara­­nji na oko 30
tisuća ha (što je na razini predratnog razdoblja) uz proizvod­­nju od oko 1,1
milijun tona. U 1999. godini je zabilježen pad proizvod­­nje i sma­­nje­­nje
digestije. Uzrok je u klimatskim nepogodama ali i u nedovoljnom ulaga­­nju u
proizvod­­nju. Kako domaća proizvod­­nja ne pokriva potrebe Hrvatske za
šećerom, to se sladorna repa (kao i šećer) uvoze. (Samodostatnost za šećer je
79%). Posljed­­njih godina je znatno sma­­njen uvoz sladorne repe zbog poveća­­nja
domaće proizvod­­nje, dok se uvoz šećera bitno ne mije­­nja (dio se ponovo
izvozi u prerađevinama). Sporedni proizvod – rezanci sladorne repe – služi za
prehranu stoke te se uz potroš­­nju u zemlji i izvozi. Kao i ostale
industrijske poljoprivredne kulture, tako je i sladorna repa u sustavu potpore31.
Prerađivači tj. šećerane su zaštićeni carinom (*ad valorem carina* i
količinska), koje će se do 2005. godine sma­­njiti od sadaš­­njeg ad valorem
ekvivalenta od 100% na 90%, dok će se količinska carina sma­­njiti do 13%.
Proizvod­­nja šećera nije međunarodno konkurentna, profitabilna je većim
proizvođačima – poljoprivrednicima zbog velike državne potpore. Konkurentnost
bi se pod sadaš­­njim uvjetima mogla dostići ukoliko bi se svjetska cijena
šećera znatno povećala (za 50-100%), što nije vjerojatno na duži rok.

I/I-7.3.4.4 Duhan

Duhan
je gospodarski važna industrijska kultura, s proizvod­­njom suvremenih tipova
duhana (virginia i burley)32,
u području Podravine, požeške (zlatne) doline i istočne Slavonije. Ukupna
površina pod duhanom je 7,5 tisuća hektara, s proizvod­­njom (1999.g.) od oko
10 tisuća tona suhog lišća. Većina proizvod­­nje duhana nalazi se u užem
području Podravine (Virovitica-Slatina). Duhan proizvode većinom obiteljska
poljoprivredna gospodarstva (91%), oko 2 800 poljoprivrednih obitelji, koja
imaju u većini i opremu za suše­­nje, s mogućim proizvodnim kapacitetom od 15
tisuća tona. Proizvod­­nja duhana je obvezno (zakonski) ugovorna s
registriranim poduzećem za preradu duhana, a od države znatno subvencionirana,
gotovo u veličini od jedne trećine ukupnog prihoda proizvođača duhana. Hrvatska
je neto-izvoznik duhana i duhanskih proizvoda, poglavito u susjedne zemlje
(Slovenija, BiH)33.

Istraživa­­nja
profitabilnosti proizvod­­nje i prerade duhana pokazuju da na tu poljoprivredno-prerađivačku
djelatnost najveći utjecaj ima veličina priroda, kao endogenog čimbenika,
odnosno svjetska cijena duhana, kao egzogenog čimbenika34.
Na to najveći va­­njski utjecaj ima (niža) svjetska cijena prerađenog duhana, a
od unutraš­­njih utjecaja to je prosječni niži prirod (u odnosu na prosjek
deset najveći svjetskih proizvođača). U novije doba se tehničke performance u
proizvod­­nji i preradi duhana po­bolj­ša­vaju. Uzrok prosječne
nekonkurentnosti leži u nepovoljnoj strukturi troškova, ali i u gospodarskom
okruže­­nju odnosno mjerama ekonomske (kreditne) politike.

I/I-7.3.4.5 Krmno bilje na oranicama i trav­­njaštvo

Proizvod­­nja
krmnog bilja na oranicama u dužem razdoblju (od 1980-ih) pokazuje tendenciju
sma­­nje­­nja zbog znatnog opada­­nja broja stoke, odnosno stočarske proizvod­­nje.
To se isto može reći i za iskorištava­­nje livada i paš­­njaka35.
U strukturi vrijednosti proizvod­­nje, s oko 40% sudjeluju višegodiš­­nje
leguminoze (lucerka i crvena djetelina), zatim s približno toliko zeleni kukuruz,
dok preostalo otpada na stočnu repu i drugo krmno bilje. Ukoliko se vrijednosti
proizvod­­nje krmnog bilja na oranicama pribroji vrijednost proizvod­­nje
sijena na livadama, tada bi udio ove proizvod­­nje, nužne za stočarsku proizvod­­nju
kao voluminozne hrane, bio 15,3% ukupne vrijednosti ratarske proizvod­­nje36.
Prirodni trav­­njaci (livade i paš­­njaci) te površine pod uzgojem krmnih
kultura (oranice) čine (1999.g.) nešto više od polovice ukupnih poljoprivrednih
površina (53,3%) u Hrvatskoj.

Proizvod­­nja
krmnog bilja na oranicama i livadama niske je tržišnosti, budući da se krmno
bilje proizvodi većinom za potrebe prehrane vlastite stoke na gospodarstvu.
Osnovni problem uzgoja krmnog bilja, kako na oranicama tako i na livadama i paš­­njacima,
je slabo iskorište­­nje genetskog potencijala, niski i nekvalitetni prirodi.
Tehnologija proizvod­­nje u većini je tradicijska (npr. suše­­nje), nedovoljna
je tehnička opremljenost poljoprivrednih gospodarstava, velika ovisnost o uvozu
sjemena (oko 90%). Izostan­kom djelova­­nja antropozoogenih čimbenika,
poglavito u brdskom području, dolazi do degradacije trav­­njaka te travni
pokrov prelazi u šumsku vegetaciju37.

Uzgoj
krmnog bilja, za razliku od mnogih ostalih kultura, nije u sustavu potpore,
bilo da se radi o jednogodiš­­njim ili više­go­diš­­njim kulturama, proizvod­­nji
sjemena ili vlastitih kultivara38.

I/I-7.3.4.6
Ljekovito, aromatično i medonosno bilje

Iako
je prikuplja­­nje i upotreba ljekovitoga, aromatičnog i medonosnog bilja u
Republici Hrvatskoj nazočno stoljećima, suvremeni način proizvod­­nje i prerada
ovog bilja tek je u začecima. Od oko 600 ljekovitih, aromatičnih i medonosnih
vrsta koje samoniklo rastu na našim prostorima ­­njih više od stoti­­njak mogu
se uspješno uzgajati na mediteranskim, brdskoplaninskim ili
kontinentalno-nizinskim prostorima.

Mala ili veća obiteljska gospodarstva
upravo su stvorena za ovu proizvod­­nju. Sta­­nje u ovoj proizvod­­nji je takvo
da ni djelomično ne zadovoljava domaće potrebe, pa se, nažalost i kadulja uvozi
iz Albanije.

Nekontrolirano prikuplja­­nje ljekovitog
bilja na našim prostorima ima za posljedice narušava­­nje genetske ravnoteže
populacije i genotipova određenih vrsta pa i onih koji su propisima zaštićeni. To
za posljedicu ima genetsku eroziju i nestanak brojnih zašti­će­nih i ugroženih
vrsta koje spadaju u skupinu ljekovitih, aro­ma­tič­nih i medonosnih vrsta.

Proizvod­­nja ovog bilja, kao ekološki
čistog, biološki i kemijski ujednačenog, ima izvrsne izglede na uspjeh kako u
zadovoljava­­nju domaćeg tržišta tako i za izvoz gotovih proizvoda ili
poluproizvoda39.

Program proizvod­­nje, prerade i tržništva
ljekovitoga, aro­ma­tičnog i medonosnog bilja – uz dobru organizaciju i
uključiva­­nje znanstvenih i stručnih organizacija može uspjeti. Bez navedenih
čimbenika i interdiscipliniranog pristupa program će se nikako ili slabo
razvijati.

I/I-7.3.5 Povrćarstvo

Povrće se uzgaja na oko 130 tisuća ha
odnosno na 10% ukupnih zasijanih površina oranica, što je u odnosu na predratno
razdoblje razmjerno više ali površinski ma­­nje40.
Povrće proizvode velikom većinom obiteljska poljoprivredna gospodarstva, svega
oko 2% proizvod­­nje daju poljoprivredna poduzeća. Regionalno je proizvod­­nja
povrća razmjerno više zastupljena u jadranskom području, koje ima poredbene
prednosti za rano povrće. Također je natprosječni udio proizvod­­nje u
sjeverozapadnom području, a razmjerno najma­­nje u Slavoniji41.

Najviše
zastupljeno povrće je krumpir (38,6% vrijednosti vrtlarske proizvod­­nje u
1999.g. i oko polovica ukupne površine pod povrćem), zatim rajčica (15,6%),
grašak (12,4%), zelje i kelj (12,2%), itd. Proizvod­­nja povrća na otvorenom
prilično varira po godinama, primjerice krumpira, graha, zelja i drugo. Povrće
se troši većinom u svježem sta­­nju, udio povrća za preradu se kreće oko 10% a
krumpira ma­­nje od 1%, premda u tome ima velikih razlika ovisno o vrsti
povrća, području, odnosno smještaju prerađivačke industrije.

Hrvatska nije samodostatna za povrće,
proizvod­­nja je ma­­nja od potreba, i unatoč tome što se posljed­­njih godina
domaća proizvod­­nja nešto povećava (indeks 1999/96. je 117) razmjerno više u
zaštićenim prostorima42.
Procje­­njuje se da je staklenika za proizvod­­nju povrća oko 80 hektara i da
ima oko 150-200 hektara površina pod plastenicima.

Razlika
u potrebama za povrćem se uvozi, pa se u Hrvatsku posljed­­njih godina uvozi
preko 60 tisuća tona povrća, uglavnom svježeg. Povrćarska proizvod­­nja je
zaštićena od uvoza sezonskim carinama, koje će se idućih pet godina sma­­njivati,
no za glavne vrste povrća će to sma­­nje­­nje biti ma­­nje od prosjeka43.
Povrćarstvo nije u sustavu državne potpore, osim za sjemenski krumpir (oko 0,2%
ukupnog poljoprivrednog proračuna).

Prirodni
resursi za proizvod­­nju povrća su u Hrvatskoj nedovoljno iskorišteni, bilo za
ponudu svježa povrća ili onoga za preradu. Tu treba posebno istaknuti
mediteransko područje – priobalje i otoke – u kojem se, zbog povoljnih
klimatskih uvjeta, povrće može gotovo neprestano proizvoditi. U proizvod­­nji
za tržište je mali broj vrsta i sorta povrća, često ograničenih količina i
kratke sezonske ponude. Uzroci takvog sta­­nja su neorganiziranost proizvođača
i izostanak tržišne infrastrukture44,
usit­­njenost gospodarstva, neopremljenost sustavima za navod­­njava­­nje,
sortirnicama, sušarama, i hlad­­njačama za čuva­­nje svježeg povrća, i drugo.

Treba
istaknuti da je i prerada povrća (i voća) jedna od najslabije razvijenih
dijelova prehrambene industrije.

I/I-7.3.6
Uzgoj ukrasnog bilja

Proizvod­­nja
ukrasnog bilja ima dugogodiš­­nju tradiciju u Hrvatskoj, a intenzivna proizvod­­nja
započi­­nje koncem 1960-ih godina. Međutim, početkom 1980-ih godina dolazi do
zastoja u proiz­vod­­nji zbog poskuplje­­nja energenata, a kasnije rat i neo­dgo­va­rajuća
privatizacija, kao i sma­­njeno tržište, nepovoljno utječu na ovu
poljoprivrednu djelatnost, te se potrebe za ukrasnim biljem većinom podmiruju
uvozom45.

Danas
je u Hrvatskoj oko 550 tisuća m2
stakleničke i oko 75 tisuća m2
plasteničke površine namije­­njene većinom proizvod­­nji ukrasnog bilja.
Kontinentalni dio Hrvatske ima tradiciju u proiz­vod­­nji ukrasnog bilja u
područjima uz veća potrošačka središta te na izvorima geotermalnih voda. U
jadranskom po­dručju ova proizvod­­nja nalazi poredbene prednosti zbog veće
insolacije i viših temperatura tijekom zimsko-proljetnog razdob­lja46.
Ukrasno bilje se najvećim dijelom uzgaja na obiteljskim poljoprivrednim
gospodarstvima no, zbog neodgovarajuće opremljenosti objekata zaštićenog
prostora za suvremenu proizvod­­nju, rascjepkanosti i ne­specijaliziranosti,
domaći proizvođači ne mogu konkurirati ni kakvoćom niti količinom i asortimanom
inozemnoj ponudi ovog biljnog materijala.

Usprkos dugogodiš­­njoj tradiciji,
potencijali za ovu visoko-dohodovnu poljoprivrednu djelatnost, koja bi mogla
uposliti znatne ljudske resurse, u gospodarstvima ili tvrtkama koje nužno ne
moraju imati velike zemljišne površine, nisu iskorišteni. Mjere poljoprivredne
potpore ne uključuju djelatnost uzgoja ukrasnog bilja, vrtlarije ne primaju
državnu pomoć, no u budućem razvitku bi potpore uvođe­­nju tehnoloških
inovacija bile nužne za oživ­ljava­­nje ove djelatnosti i za poveća­­nje ­­njezine
konkurentnosti.

I/I-7.3.7 Voćarstvo

Hrvatska ima povoljne klimatske i
pedološke uvjete kao i tradiciju za voćarsku proizvod­­nju, kako kontinentalnog
tako i mediteranskog voća. Statistika pokazuje da je pod voć­­njacima oko 67
tisuća ha ili 2,2% poljoprivredne površine.

Voćarska proizvod­­nja (Ř1997.-1999.g.)
čini 4,2% ukupne vrijednosti poljoprivredne proizvod­­nje. Znatan dio proizvod­­nje
voća u Hrvatskoj se ostvaruje na malim, ekstenzivnim voć­­njacima i okućnicama,
s promjenljivim prirodima. Voće se ve­ći­nom troši za vlastite potrebe bilo
svježe ili prerađeno. Intenzivno voćarstvo u Hrvatskoj javlja se 60-ih godina
na tadaš­­njim društvenim gospodarstvima, te se sve do 90-ih godina podižu su­vre­mene
plantaže47.
U procesima pretvorbe i privatizacije iza 1990. godine dobar dio tih plantaža
voća je zapušten i propada.

U
novije doba se sve više javlja suvremena voćarska proiz­vod­­nja na ma­­njim
voć­­njacima obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava, voć­­njacima »hobby«
poljoprivrednika ili poljoprivrednih tvrtki, s visokim i stabilnim prirodima i
profitabilnom proiz­vod­­njom48.
Podiza­­nje novih voć­­njaka ne provodi se potrebnim intenzitetom, te se od
90-ih godina za većinu voćnih vrsta bilježi znatan pad49.
Uz to, za postiza­­nje boljih ekonomskih rezultata i bolje kakvoće, međutim,
još su nedostatni skladišni i hlađeni prostori za čuva­­nje voća. Nedostatna je
proizvod­­nja voćnih sadnica. Voćarska proiz­vod­­nja (kao i povrćarska i
vinogradarska) je radno i kapitalno intenzivna, visoke ekonomičnosti uz uvjet
ekonomije veličine50.

Prema udjelu u ukupnoj vrijednosti
voćarstva, najvažnija je voćna vrsta jabuka (29,6%), zatim šljiva (18,1%), orah
(10,7%), breskva (10,2%), viš­­nja (7,8%) itd51.
Prirodi po stablu znatno variraju, poglavito onih vrsta koje se pretežito
uzgajaju ekstenzivno (šljiva, treš­­nja, maslina, smokva, maslina), u prosjeku
su znatno ispod onih koje ostvaruju zemlje s razvijenim voćarstvom (Italija,
Nizozemska). Hrvatska ima znatne poredbene prednosti u maslinarstvu, s
prosječnom godiš­­njom proizvod­­njom od 4 do 5 mil. lit. maslinovog ulja.

Loše sta­­nje voćarstva te tako nedovoljna
proizvod­­nja, s razinom samodostatnosti od 56% ukupno, ali za kontinentalno
voće 80%, utječe na visoki uvoz svježeg voća, koji je u 1999.g. iznosio oko 180
milijuna Kn, u čemu je južno voće činilo nešto preko polovicu vrijednosti52.
Uvoz jabuka npr. je bio zad­­njih godina oko tri puta veći od izvoza, a ostalih
vrsta voća sedam do deset puta veći. K tome treba pribrojiti i znatni uvoz
voćnih pre­ra­đevina. Postojeći novčani poticaji namije­­njeni podiza­­nju voć­­njaka,
kao i pomoć nekih županija (obično za nabavu voćnih sadnica), samo djelomice
rješavaju probleme voćara. Ostaje nerazvijena tržišna infrastruktura,
nedostatak skladišta i hlad­­njača, kao i visoki troškovi inputa odnosno pita­­nje
konkurentne proiz­vod­­nje, osobito u situaciji kada se zbog obveza prema WTO
prosječna razina carinske zaštite za svježe voće sma­­njuje na prosječno 13,2%
u 2001. godini (za prerađeno voće na 22,7%), premda tu postoje razlike s
obzirom na voćne vrste53.
No više sezonske carine omogućujući zaštitu domaćim voćarima u mjesecima trže­­nja
domaćeg voća.

Bitna ograniče­­nja u voćarskoj proizvod­­nji,
koja pod suvremenim uvjetima proizvod­­nje mogu biti visoko profitabilna, su
mogućnosti povoljnijeg kreditira­­nja (ne samo podiza­­nja nasada već i nužne
infrastrukture, kao što su sortirnice, skladišta i hlad­­njače), kao i pita­­nja
zakupa i kupovine zemljišta.

U Hrvatskoj se uzgoj voćnih vrsta
razlikuje i zbog klimatskih, odnosno agroekoloških uvjeta, pa tako govorimo o
kontinentalnom voćarstvu i specifičnim voćnim vrstama Mediterana. Mediteransko
voćarstvo označava proizvod­­nja viš­­nje – maraske, stolne treš­­nje te
posebice agruma, smokve i rogača, te masline i drugog.

I/I-7.3.8 Rasadničarstvo u voćarstvu i
vinogradarstvu

Kvalitetne i zdrave sadnice odnosno lozni
cijepovi su preduvjet za uspješnu proizvod­­nju voća i grožđa. Sadaš­­nje sta­­nje
u rasadničarstvu je dosta teško (u vinogradarstvu gotovo da i ne postoji).
Raspali su se rasadnici koji su bili nositelji ove proizvod­­nje u Hrvatskoj u
sustavu velikih poljoprivrednih kombinata. Nastao je veći broj ma­­njih
rasadnika, uglavnom na obitelj­skim poljoprivrednim gospodarstvima bez potrebne
infrastrukture za proizvod­­nju kvalitetnog sadnog materijala. Tu se isključivo
proizvode sadnice standardne kakvoće iz repromaterijala često sum­­njivog
podrijetla. Matični nasadi podloga i plemki su dobno i sortno zastarjeli.
Proizvedena količina sadnica nedostatna je za naše potrebe, te se uvoze iz
drugih zemalja, koje često po sortimentu ne odgovaraju našem podneblju. U
razvijenim zemljama EU rasadničarstvo se subvencionira. Matični nasadi su pod
nadzorom državnih znanstveno-stručnih institucija. Proizvodi se uglav­nom
certificirane i *virus-free* sadnice za potrebe intenzivne proizvod­­nje
voća i grožđa. Znanstvene institucije rade na selekcijama autohtonih sorti i na
stvara­­nju novih, te pronalaze metode brzoga, kvalitetnog i jeftinog umnožava­­nja
sadnog materijala.

I/I-7.3.9 Vinogradarstvo i vinarstvo

Vinogradarstvo
(i vinarstvo) je za Hrvatsku važna poljoprivredna grana s višestoljetnom
tradicijom. Najznačajnije i podesne poljoprivredne površine za uzgoj vinove
loze se nalaze na onim proizvodnim prostorima na kojima se većina
poljoprivrednih kultura ne može uzgajati (na brdovitim, višim terenima sred­­njega
slavonskog gorja i sjeverozapadne Hrvatske, ali i u Dalmatinskoj zagori, Istri,
priobalju i otocima).

Prema
statističkim podacima u Hrvatskoj je (1999.) 59 ti­su­ća ha vinograda, što čini
1,9% ukupnih poljoprivrednih po­vršina, većinom (92%) na obiteljskim
poljoprivrednim gospodarstvima54.
U posljed­­njih desetak godina, nakon propada­­nja plantaža društve­nih
vinograda, javlja se priličan broj specijaliziranih vinogradara – vinara sa
suvremenim nasadima i vrhunskom proiz­vod­­njom vina. U ukupnoj vrijednosti
poljoprivredne proiz­vod­­nje, proiz­vod­­nja vinskog grožđa sudjeluje s oko
11%, dok je zastupljenost proizvod­­nje stolnog grožđa simbolična. Godiš­­nja
proizvod­­nja cijepova vinove loze je oko 1 do 1,5 milijuna komada (približno
toliko se još uvozi). Većina površina vinograda i proizvod­­nje grožđa (oko
90%) je na obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima. Dob vinograda je u
prosjeku 25 godina, s prorijeđenosti nasada od oko 25% i stopom nestaja­­nja
nasada od 4% godiš­­nje.

Prosječna
proizvod­­nja vinskog grožđa je oko 400 tisuća tona (ř 1997.-1999.) odnosno 2,7
milijuna hektolitara vina, od čega je oko dvije trećine bijelog, jedna trećina
crnog te oko 1% ružičastog vina. Hrvatska je u proizvod­­nji vina samodostatna
(110,8), jer proizvod­­nja nadvisuje potrebe, s potroš­­njom od 58 litara *per
capita* godiš­­nje. Izvoz vina (ř 1997.-1999.) je oko 13 milijuna litara, s
tendencijom sma­­njiva­­nja, i tri puta je veći od uvoza (4,9 mil. l.), koji se
bitno ne mije­­nja. Uvoz stolnog grožđa je oko 12 tis. tona godiš­­nje. Obveze
prema WTO znače sma­­njiva­­nje uvoznih ograniče­­nja, tj. od prethodnih 20-55%
za većinu vina na 10-30% u razdoblju 2003.-2005. godina55.

Proizvod­­nja
grožđa je više godina u sustavu potpore – plaća­­nje vinogradarima po površini
vinograda (ali samo za područje otoka i poluotoka Pelješa, poticaji za podiza­­nje
nasada56
i subvencije za kupovinu loznih cijepova57.

U
Hrvatskoj postoji oko 100 tisuća proizvođača grožđa, dok u komercijalnoj
proizvod­­nji vina sudjeluje negdje od 9 do 10 tisuća, od malih obiteljskih
vinogradara-vinara do velikih vinarija. (Ukupno registriranih vinarija ima oko
350)58.
Od ukupne proizvod­­nje vina odnosno nekih 870 marki, oko 30% se odnosi na
kategoriju »visoko kvalitetnih«, 40% kvalitetnih, i 30% stolnih vina s
geografskim podrijetlom.

Proizvod­­nja grožđa je izrazito
radno-intenzivna, u prosjeku za trideset puta veća od proizvod­­nje pšenice. Na
­­njezinu ekonomičnost utječu visoki proizvodni troškovi, stoga je u toj
proizvod­­nji bitna ekonomika obujma. Proizvedeno vino znatno se razlikuje po
kakvoći, od vrhunskih vina pa sve do vina loše kakvoće, pa i patvorenih, kao
posljedica nedovoljnog nadzora, kako u podiza­­nju vinograda (s obzirom na
vinogradarsku rajonizaciju) tako i u prometu vina.

I/I-7.4 Stočarstvo

Sta­­nje stočarstva obilježavaju mali
proizvodni kapaciteti obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava, koja
prevladavaju u ovoj poljoprivrednoj grani u Hrvatskoj, s niskom proizvodnošću
po grlu i često slabom kakvoćom proizvoda59.
Takvo sta­­nje utječe i na razmjerno mali udio stočarstva (40%) u ukupnoj
vrijednosti proizvod­­nje u poljoprivredi Hrvatske. (Udjeli stočarstva u raz­vi­je­nim
europskim zemljama su za dvadeset i više postotnih poena viši.) Unutar
stočarstva (ř1997.-1999.), prema udjelu u vrijednosti ukupne poljoprivredne
proizvod­­nje, svi­­njogojstvo (14,2%) i govedarstvo (13,2%) su vodeće grane,
zatim je peradarstvo (10,7%), znatno ma­­nje ovčarstvo (1,5%) i ko­­njogojstvo
i drugo.

I/I-7.4.1 Selekcijska djelatnost u stočarstvu

Provedba uzgojno-selekcijskog rada u
Hrvatskoj ima tradiciju od blizu 90 godina (od 1913.). Organizaciju i provedbu
uzgojno-selekcijske djelatnosti u stočarstvu provodi Hrvatski sto­čar­­sko-selekcijski
centar, s aktivnostima kao što je to ispitiva­­nje proizvodnih svojstava svih
vrsta domaćih životi­­nja, vođe­­nje sre­diš­­njeg popisa matičnih grla, obrada
uzgojno-selekcijskih podataka i procjena uzgojnih vrijednosti i drugo. Provedba
uzgojnog-selekcijskog rada provodi se preko 27 područnih selekcijskih službi,
uz središ­­nju upravu u Zagrebu.

Pod selekcijskim obuhvatom nalazi se blizu
90 tisuće goveda, preko 40 tisuća svi­­nja i 60 tisuća ovaca te oko 15 tisuća
koza, s tendencijom porasta. Isto se tako povećava broj obiteljskih po­ljo­­privrednih
gospodarstava (u 1999. ukupno oko 27 tisuća) na ko­jima su obuhvaćene domaće
životi­­nje pod selekcijom. Finan­ci­ra­­­nje djelatnosti selekcije provodi
većim dijelom država (70%).

I/I-7.4.2 Govedarstvo

U Hrvatskoj je 1999. godine ukupno 438
tisuća goveda, od toga 296 tisuća krava i bređih junica. Te godine se proizvelo
621,6 milijuna litara mlijeka i 66 tisuća tona prirasta. Znakovite promjene
pristupa i ostvare­­nja u ovoj stočarskoj grani u svijetu, poglavito u SAD i
EU, nisu imale bitnog odraza u Hrvatskoj, još u znatno ranijem razdoblju. To se
odnosi na provedbu zakonskih promjena te odgovarajuće pravce razvoja nužnih za
tehnološko i gospodarsko osuvreme­­njiva­­nje ove proizvod­­nje.

I/I-7.4.2.1 Proizvod­­nja mlijeka

Gotovo
sav stočni fond i proizvod­­nja u govedarstvu je na obiteljskim poljoprivrednim
gospodarstvima, s prosječno malim brojem proizvodnih životi­­nja po
gospodarstvu i niskom proizvod­­njom mlijeka po grlu. Broj krava se u Hrvatskoj
sma­­njuje od sredine 1970-ih godina, najviše zbog procesa deagrarizacije, no
zbog istodobnog poveća­­nja mliječnosti, ukupna proizvod­­nja mlijeka se ne sma­­njuje
već, s godiš­­njim oscilacijama, stagnira sve do 1990-ih godina kada, najviše
zbog ratnih strada­­nja, znatnije opada. Prema Statistici, u Hrvatskoj je oko
300 tis. krava i bređih junica, od čega je najveći dio (preko 90%) na
obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima60.
Oko 100 tisuća obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava drži krave, uz prosjek
od 2-3 krave po gospodarstvu, samo oko 65% tih gospodarstava proizvodi mlijeko
za prodaju mljekarama61.
U razdoblju od 1995. godine nazočan je trend blagog porasta proizvod­­nje kao i
porast mliječnosti, koja je s 2 221 l/grlu (ne uključuje količine koje posiše
telad) u europskim razmjerima vrlo niska62.
U pogledu pasminskog sastava, prevladava simentalac s oko 80% od ukupnog broja,
pa zatim smeđe govedo (9,1%), holstein (6,5%) itd.

I unatoč višegodiš­­njeg sma­­njiva­­nja
potroš­­nje mlijeka, zbog sma­­nje­­nja kupovne moći, domaća proizvod­­nja ne
podmiruje potrebe (stupa­­nj samodostatnosti u 1999. je 81%), pa se razlika
pokriva uvozom63.
Neto uvoz (1999.) je 74 milijuna litara svje­žeg mlijeka i 18,7 milijuna litara
prerađevina (iskazane u mli­je­ku), odnosno prema postojećoj potraž­­nji,
Hrvatska uvozi između 20 do 25% ukupne potroš­­nje mlijeka i mliječnih
proizvoda, s tendencijom sma­­njiva­­nja posljed­­njih godina. Članstvom u
WTO-u, maksimalna carina za mlijeko i mliječne proizvode u 2001. godini je
40,8%, s predviđenim sma­­nje­­njem na 28,2% u 2004. godini (što će biti slično
zaštiti koja postoji u EU).

Usprkos tome što Hrvatska ima povoljne
uvjete za uzgoj mli­ječnih goveda i za kvalitetnu proizvod­­nju mlijeka,
nazočna je du­gogodiš­­nja nestašica mlijeka, kao posljedica zapostavlja­­nja
razvitka obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava u prošlosti, te je zbog toga
izostala koncentracija u proizvod­­nji. Nedovoljni je utjecaj
gojidbeno-selekcijske službe, nekvalitetna je proizvod­­nja voluminozne hrane i
prehrana krava64.
Kakvoća mlijeka je razmjerno slaba zbog navedene nepovoljne strukture
gospodarstava koja proizvode mlijeko, time loših higijenskih uvjeta i nestašice
suvremene opreme. Problem za mliječnu proizvod­­nju u Hrvatskoj je i značajna
neiskorištenost trav­­njaka i paš­­njaka, kao jeftinog izvora energije i
bjelančevina u prehrani krava65.

Nakon 1991. godine proizvod­­nja mlijeka
se povećano potiče mjerama tržišno-cjenovne politike (poticaji za proizvod­­nju
mlijeka čine pojedinačno najveći udio u ukupnim novčanim potporama). Cijena
mlijeka u Hrvatskoj, uključivši i novčani poticaj, je visoka u usporedbi sa
zemljama sred­­nje i istočne Europe kao i sa svjetskim cijenama, a slična je
nekim zemljama EU s visokom cijenom, kao što je to Danska i Italija, kao i npr.
u Norveškoj, SAD i Kanadi66.
No, cijene inputa za proizvod­­nju mlijeka (mineralnog gnojiva, koncentrirane
stočne hrane) su u prosjeku isto više od onih u EU, dok su cijene žita slične
onima u EU i blizu svjetskim cijenama. Unatoč tome nema znatnijeg poveća­­nja
proizvod­­nje u kratkom roku zbog posebnosti ove proizvod­­nje, koja traži duže
vrijeme obnove odnosno poveća­­nja.

I/I-7.4.2.2 Tov goveda

U prvoj polovici 1990-ih godina oko 25%
ukupnog broja goveda u Hrvatskoj je u ratu (agresiji) stradalo, u tome ne samo
oko 100 tisuća krava već i mogući podmladak za reprodukciju za godine
unaprijed. Uz to su štete doživjela poljoprivredna gospodarstva, uključivši i
većinu državnih (ex-društvenih), poglavito u istočnoj Slavoniji i Bara­­nji.

Gotovo 90% od svih goveda u Hrvatskoj se
nalazi na obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima, ostalo je na
poljoprivrednim tvrtkama i zadrugama. Oko 100 tisuća obiteljskih
poljoprivrednih gospodarstava drži krave, kao mogući opskrbljivači teladi i
junadi za tov. Broj goveda u tovu se sma­­njuje već duže godina, najveći pad
bilježe poljoprivredne–prehrambene tvrtke, u kojima je tov goveda bio znatno
zastupljen, premda one i sada (1999.g.) sudjeluju u ukupnom broju s dvije
trećine a nešto više i u proizvod­­nji (prirastu)67.
U 1999. godini je bilo od ukupno 36 tisuća kom. tovne stoke, 12 tis. na
obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima i oko 24 tisuće u poljoprivrednim
tvrtkama i zadrugama.

Proizvod­­nja govedskog mesa se također
sma­­njuje, posebice u novije doba (od 1997.g.). Najveći broj obiteljskih
poljoprivrednih gospodarstava (oko 80%) drži simentalsku pasminu s dvostrukom
svrhom, za mlijeko i za tov68.
Ta gospodarstva opskrbljuju tovilišta (telad/junad), a zbog sma­­nje­­nja broja
rasplodne stoke, poskupljuje podmladak za tov.

Općenito, tržište stokom je u Hrvatskoj
nerazvijeno, kao i mogućnost kreditira­­nja, što je sve vrlo bitno u ovoj
kapital-intenzivnoj proizvod­­nji. Hrvatska nije samodostatna u govedskom mesu
(75%), domaća proizvod­­nja je u razdoblju od 1995. do 1999. godine sma­­njena
za blizu 10 tisuća tona, najviše zbog nestašice domaćih ali i uvoznih životi­­nja
za tov. Tako je u 1995. godini proizvedeno oko 28 tisuća tona da bi 1999.
godine ta proizvod­­nja pala na 18,7 tisuća tona. Shodno tome uvodi se novčana
potpora za tov bikova i junica, s povećanim plaća­­njima za nerazvijena
(strateška) područja.

Hrvatska
već godinama uvozi rasplodne junice (većinom iz Njemačke i Nizozemske) za
poboljša­­nje domaćeg stada glede mliječnosti, a uz to se, zbog spomenutih
gubitaka stočnog fonda, uvozi i podmladak za tov (najviše iz zemalja sred­­nje
i istočne Europe)69.

U
pogledu obveza prema WTO-u, sma­­njivati će se uvozna zaštita za živu stoku i
govedske polovice, no postupno i umjereno. Razina tržišne zaštite za sektor
govedarstva je znatno niža negoli u EU po propisima WTO-a. (Stoga priključe­­nje
EU ne bi trebalo stvarati probleme u tom pogledu u budućnosti, jedino ako EU ne
sma­­nji razinu zaštite u međuvremenu).

Aktualno,
u veljači 2001. godine zbog šire­­nja opasnosti od BSE dolazi do zabrane
međunarodnog prometa goveda, te je Hrvatska u tom smislu zabranila uvoz.

I/I-7.4.3
Svi­­njogojstvo

Sadaš­­nja
svi­­njogojska proizvod­­nja ne zadovoljava kako po razini proizvod­­nje tako još
više po kakvoći proizvedenog mesa. Organizacijski se ova proizvod­­nja odvija u
većini na malim proizvodnim jedinicama obiteljske poljoprivrede, na kojima nije
moguće provesti učinkoviti sustav uzgoja i proizvod­­nje. Obiteljska
poljoprivredna gospodarstva (1999.) drže oko 85% ukupnog broja krmača i 76%
tovljenika, ali oko 98% sudjeluju u broju zaklanih svi­­nja, dok ostalo otpada
na poljoprivredne tvrtke. Svi­­njogojstvo u vrijednosti stočarske proizvod­­nje
(ř1997.-1999.) su­dje­luje s 35,9%, dok se u sveukupnoj vrijednosti
poljoprivredne proizvod­­nje s 14,2% nalazi na prvom mjestu. U dužem,
desetogodiš­­njem razdoblju broj svi­­nja kao i prirast se sma­­njuju. U
novijem razdoblju (iza 1998.) je nazočan blagi porast ukupnog broja kao i
prirasta. Ukupna se vrijednost svi­­njogojstva, međutim, u 1999. godini sma­­njuje
zbog sma­­nje­­nja realne cijene svi­­nja, koja inače pokazuju ciklička
(četverogodiš­­nja) kreta­­nja70.
Proizvod­­nja svi­­njskog mesa s oko 175 tisuća tona (ř1997.-1999.) čini (u
pogledu količina) najvažniju proizvod­­nju mesa u Hrvatskoj (udio je 49,6% u
ukupnom).

Hrvatska, iako ima prirodne, agroekološke
prednosti za raz­vi­tak stočarstva, a u tome i svi­­njogojstva, ne pokriva
potrebe prehrane pučanstva (kao i turističke potroš­­nje) pa razliku podmiruje
uvozom, koji se kreće (ř 1998.-1999.) oko 13 tisuća tona mesa71.
Hrvatska, naime, uz potroš­­nju *per capita* od oko 24 kg svi­­njskog mesa
u čemu 15 kg svježeg mesa, i unatoč blagom porastu proizvod­­nje zad­­njih
godina, nije samodostatna za svi­­nj­sko meso (85%). Svi­­njogojska proizvod­­nja
je u prošlom razdoblju (prije pristupa WTO) bila jako zaštićena uvoznim
carinama, kako za žive svi­­nje (28,8%) tako i za svi­­njske polovice (63,8%) i
prerađevine (70%). Priključe­­njem WTO-u carine se u prosjeku sma­­njuju do
2004/5. g.72.

Uzroke nepovoljnog sta­­nja svi­­njogojstva,
unatoč mjerama državne novčane potpore73,
treba tražiti u zaostaloj tehnologiji proiz­vod­­nje (niska plodnost krmača i
visoki postotak uginuća uzrokovano lošim proizvodnim uvjetima te kla­­njem
velikog broja odojaka), uz posljedicu nedovoljne i nekvalitetne proizvod­­nje
tov­ljenika. Od ekonomskih razloga, jedan od značajnih je niska koncentracija
proizvodnih jedinica. Većina proizvođača /gospodarstva ili blizu 90% drži ma­­nje
od pet krmača po gospodarstvu, a svega oko 5% drži više od deset plotki­­nja.
Nedovoljan je (i dio je nezadovoljavajuće kakvoće) broj krmača čistih pasmina,
na kojima bi se trebao temeljiti genetski napredak u svi­­njogojstvu i brzo
ostvare­­nje visoke i ekonomične proizvod­­nje za podmire­­nje domaćih potreba74.

Podrobniji
prikaz sta­­nja kao i preporučene mjere trebaju uva­žavati postojeće različite
sustave svi­­njogojske proizvod­­nje, i to: (i) intenzivna proizvod­­nja,
nekada znatno zastupljena (kombinati), sada u ukupnom sma­­nje­­nju u procesima
privatizacije, vo­đe­na od poljoprivrednih tvrtki; (ii) proizvod­­nja na
obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima, koja može biti (a) intenzivna, te
tehnološki i ekonomski na razini EU prosjeka75,
(b) tradicijska- ekstenzivna, (c) tov za vlastite prehrambene potrebe. Glavnina
svi­­njogojske proiz­vod­­nje je smještena u Slavoniji i sjeverozapadnoj
Hrvatskoj. Ekonomski pokazatelji (prema metodi troškova domaćih resursa za
1999. godinu) govore da je intenzivna svi­­njogojska proizvod­­nja, uključivši
i preradu, u Hrvatskoj nekonkurentna.

I/I-7.4.4 Ovčarstvo

Brojno sta­­nje ovaca i ovčarska proizvod­­nja
se znatno sma­­njuje tijekom Domovinskog rata, tek posljed­­njih godina broj
ovaca kao i proizvod­­nja prirasta pokazuje blagi porast. Sada u Hrvat­skoj ima
(prema podacima DZS) oko 460 tisuća ovaca, što je prema sta­­nju od prije
Domovinskog rata gotovo dvostruko ma­­nje76.
Uzgoj ovaca ima u Hrvatskoj višestoljetnu tradiciju, potencijali prostranih paš­­njaka
i klimatski uvjeti omogućili su nastanak više izvornih pasmina, koje su se
prilagodile okolišnim uvjetima. Uzgoj ovaca na obiteljskim poljoprivrednim
gospodarstvima u Hrvatskoj se može podijeliti na dva različita dijela i to (1)
intenzivan uzgoj, u poljoprivredno razvijenim područjima kao što je to
Slavonija i Bara­­nja, Podravina sjeverozapadna Hrvatska, s pasminama uvezenim
iz drugih zemalja i (2) ekstenzivan uzgoj, uglavnom domaćih pasmina, na
područjima s prostranim brdskim paš­­njacima Like, Dalmacije Istre, Banovine i
drugdje. Stupa­­nj samodostatnosti je za ovčje meso vrlo nizak (61%), razliku
do potreba za zadovolje­­nje potroš­­nje Hrvatska uvozi, i to oko 1,3 tisuće
tona (uključivši i ja­­njeće meso). Potroš­­nja ovčjeg mesa pokazuje blagi
porast, no s 1,34 kg *per capita* (1999.g.) je još uvijek vrlo niska u
usporedbi s drugim (mediteranskim) zemljama, najviše zbog niske kupovne moći.
Usporedo s opada­­njem stočnog fonda, sma­­njuje se proizvod­­nja vune i
količina podojenog mlijeka. Gotovo 80% ovčarske proizvod­­nje u Hrvatskoj je na
području južne Hrvatske77,
zatim Like te Sisačko-moslavačke i Karlovačke županije78.
Proizvod­­nja ovčjeg mlijeka u Hrvatskoj je najrazvijenija na jadranskom
području (otok Pag, Cres), ali se javlja i drugdje, povezano s tradicijskom
preradom (sir), i u novije doba pokazuje znakove oživljava­­nja. Mlijeko se na
tržište plasira u obliku različitih tvrdih punomasnih sireva, i ma­­nje u
obliku punomasnog sira u salamuri. Vuna danas gotovo da nema nikakvu tržišnu
vrijednost i čak postaje ekološki problem jer se teško uništava. Ovčarska
proizvod­­nja najviše je zastupljena je na otocima i priobalnom području, te u
Istri, Lici i Gorskom kotaru, gdje ju treba poticati i stimulirati, ne samo iz
određenih ekonomskih razloga, nego i šireg društvenog interesa (zadržava­­nje
ljudi na selu, očuva­­nje biološke ravnoteže, sma­­nje­­nje požara).

Na poveća­­nje proizvod­­nje i stočnog
fonda ukazuju i podaci o znatnom porastu broja registriranih uzgajivača, kao i
broja ovaca pod selekcijskim obuhvatom (registrirana grla i uzgojno-valjana
grla)79.
Za provedbu uzgojno-selekcijskog rada u ovčarstvu važnu ulogu imaju matična
stada, u kojima se prati rasplod kao i laktacijska proizvod­­nja za mliječne
pasmine. Tih stada je u 2000. godini bilo 191 odnosno 15 691 matičnih grla. Od
1998. godine se provodi program osniva­­nja i selekcijskog obuhvata izvornih
pasmina ovaca, uz praće­­nje razine proizvod­­nje, ukupno 16 281 grla u 2000.
godini, od čega oko polovicu čini lička pramenka80.
U ovčarstvu, zasada, ne postoji rajonizacija uzgojnih područja, što bi
omogućilo da se ukaže na područja u kojima je ova proizvod­­nja jedino i
moguća, kao grana kojoj treba pridati prvenstvo81.
Od postojećih ograniče­­nja mogu se još navesti: nedovoljna educiranost
uzgajivača, premda se u novije doba javlja sve veći broj mlađih ovčara, koji
prihvaćaju suvremena dostignuća u sto­čarstvu, zatim je tu nerazvijeno tržište
proizvoda, izostanak nadzora u proizvod­­nji, ali i prodaji, ne postoja­­nje
standarda, problem s otkupom (vune, zatim ma­­njih količina mlijeka, ali i
uzgojno-valjanog podmlatka) i slično. Proizvod­­nja u ovčarstvu je u sustavu
novčane potpore i to za proizvod­­nju mlijeka, uzgojno-valjanog podmlatka, za
testira­­nje uzgojno-valjanih grla, za drža­­nje uzgojno-valjanih rasplodnih
grla izvornih i zaštićenih pasmina i za osnovno stado na strateškim područjima.
U novije doba se javlja sve veći broj udruga uzgajivača ovaca (i koza) te
konačno i Savez ovčarsko-kozarskih udruga (utemeljen u 2000.)82.

I/I-7.4.5
Kozarstvo

Do
nedavno ekstenzivan sustav proizvod­­nje se mije­­nja u novije doba uvođe­­njem
intenzivne proizvod­­nje mesa i mlijeka. Ova proizvod­­nja (zajedno s
ovčarstvom) predstavlja alternativne sustave, koji će biti važni u prilagodbi
proizvod­­nje uvjetima EU, zbog ­­njegove ma­­nje konkurencije. Danas se u
Hrvatskoj uzgaja oko 80 tisuća koza, što je po broju ma­­nje od sta­­nja prije
rata. Intenzivna kozarska proizvod­­nja za proizvod­­nju mesa, a prije svega
kozjeg mlijeka, je smještena u području sjeverozapadne Hrvatske, području koje
gravitira preradbenoj industriji za proiz­vod­­nju kozjeg mlijeka i sira (i
koja nisu stradala tijekom Domovinskog rata)83.
Uz intenzivni način uzgoja, u južnim dijelovima Hrvatske postoji i ekstenzivni
način uzgoja koza. Kozarska proiz­vod­­nja je u jačem porastu, što se vidi iz
porasta broja uzgajivača koza i uzgajivača uzgojno-valjanih grla upisanih u
Upisnik, kao i broja registriranih grla i uzgojno-valjanih grla84.
U matičnim stadima se prati rasplod za sve pasmine, kao i proizvod­­nja mlijeka
te porodne težine jaradi i indeksi jare­­nja. U pogledu postojećih og­ra­niče­­nja
u kozarstvu, ona su slična sta­­nju ov­čar­stva, kao što je to ne postoja­­nje
rajonizacije uzgojnih područja, u prosjeku nedovoljna educiranost
uzgajivača-kozara, nerazvijeno tržništvo proizvoda i ne postoja­­nje standarda.
U novije doba javlja se sve veći broj udruga uzgajivača sa ciljem unapređe­­nja
uzgoja.

I/I-7.4.6
Ko­­njogojstvo

U
Hrvatskoj je nazočna dugogodiš­­nja tendencija sma­­nje­­nja broja ko­­nja, što
se javlja kako zbog procesa deagrarizacije ali još više zbog povećanog stup­­nja
mehanizacije poljoprivrede i za­mje­ne životi­­njske sa strojnom vučnom silom85.
U svakom se de­setljeću od 1970-ih prepolovilo brojno sta­­nje ko­­nja, u zad­­njem
desetljeću sma­­nje­­nju je pridonio i rat. Glede pasminskog sastava,
prevladava hladnokrv­­njak i ­­njegovi križanci (80%), zatim križanci u tipu
hladnokrv­­njaka (15%), lipicanac (2%), polukrv­­njak (2%) i pasmine športskih
ko­­nja (1%). Sadaš­­nji uzgoj ko­­nja se najviše temelji na održava­­nju
izvornih pasmina, prije svega hladnokrvnih pasmina ko­­nja i djelomično ko­­nja
lipicanske pasmine86.
Nakon Domovinskog rata, sve veća se pozornost pokla­­nja kakvoći uzgoja, s
porastom broja specijaliziranih obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava koja
se bave uzgojem ko­­nja te povećanim brojem ko­­njičkih klubova. Uloga i
funkcija ko­­njogojstva se mije­­nja u smislu usmjere­­nja prema uzgoju ko­­nja
namije­­njenih športu, rekreaciji i turizmu, uloga ko­­nja kao vučne sile
praktički je već nestala, a ostaje i mogućnost uzgoja hladnokrvnih pasmina za
proizvod­­nju mesa za prehrambene svrhe s naglašenom izvoznom orijentacijom87.
Uzgoj toplokrvnih pasmina ima važnost za potrebe vojske i policije.

I/I-7.4.7 Peradarstvo

Od 1960-ih godina nadalje peradarska
proizvod­­nja u Hrvatskoj usmjerava se na industrijski način proizvod­­nje. Sve
do 1991. godine neprekidno raste (stopa oko 3% god.), poprimivši u znatnom
dijelu sve odlike suvremenoga »industrijaliziranog« peradarstva. Zbog ratnih
razara­­nja, napušta­­nja peradarskih farmi, procesa pretvorbe i pada kupovne
moći, u proteklom desetogodiš­­njem razdoblju dolazi isprva do znatnog pada
proizvod­­nje i kasnije do stagnacije88.
Prema zastupljenosti pojedinih vrsta peradi (1990.), 93% otpada na kokoši, 2%
čine pure, 2% patke i 3% guske89.
Ostale vrste peradi, kao što su biserke, prepelice, fazani i golubovi, čine
neznatni dio populacije peradi. Potroš­­nja peradarskih proizvoda (mesa i jaja)
*per capita* u Hrvatskoj u 2000., s oko 15 do 17 kg mesa peradi i 170-180
jaja, negdje je između svjetskog prosjeka i prosjeka visoko razvijenih zemalja90.

I/I-7.4.7.1 Tov peradi

Perad za proizvod­­nju mesa čini (ř 1997.-1999.)
oko 7% ukupne vrijednosti poljoprivredne proizvod­­nje i oko 18% vrijednosti
stočarstva. Pilići su daleko najznačajnija vrsta peradi (u tovu), no postoji
još i komercijalna proizvod­­nja purana (3,7% od ukupne proizvod­­nje mesa
peradi), dok je uzgoj gusaka, pataka znatno ma­­nje zastupljen, ekstenzivan i
namije­­njen lokalnoj po­troš­­­nji i prodaji91.
Iako niža od predratne, proizvod­­nja brojlera pos­ljed­­njih godina raste; u
1999. prema 1997. godini se povećala za blizu četvrtinu (23%). U 1999. godini
je proizvod­­nja mesa peradi iznosila 76 476 tona. Potroš­­nja mesa peradi i
prerađevina u prosjeku slijedi proizvod­­nju gotovo po istoj stopi, u tome brže
prerađevina (pašteta, salama). Hrvatska je samodostatna u mesu peradi (102);
neto-izvoznik, no izvoz čini svega oko 1% proizvod­­nje. Ulaskom u WTO Hrvatska
sma­­njuje carinske stope za uvoz, kako žive i smrznute peradi tako i
prerađevina. Carine na smrznutu perad i prerađevine se sma­­njuju na koncu za
više nego dvostruko, što bi moglo biti (povremeno) privlačno za izvoznike iz
inozemstva, slično vrijedi i za aktualna dvostrana trgovinska uređe­­nja sa
susjednim zemljama (Slovenija i BiH).

Obiteljska poljoprivredna gospodarstva
drže veći dio peradi (61% u 2000.g), no ­­njihov je udio niži od većine drugih
stočarskih resursa, kao i udio u proizvod­­nji zbog znatno niže intenzivnosti.
Intenzivna proizvod­­nja (tov) je u integriranom sustavu
poljoprivredno-prehrambenih poduzeća i ugovorne proizvod­­nje pojedinačnih
proizvođača (kooperacija) – što je najčešći slučaj; samo u poljoprivrednim
poduzećima ili samo kod specijaliziranih proizvođača obiteljske poljoprivrede
(bez ugovora). Tehnološka učinkovitost te proizvod­­nje, mjerena efikasnošću
konverzije hrane i stopom smrtnosti, povećana kakvoća, asortiment i naglasak na
promidžbu, ne odstupa znatnije od one u drugim zemljama92.
Oko 70% ukupne tovljene peradi dolazi od intenzivnih proizvođača. Ostala
proizvod­­nja (30%) se odnosi na tradicijski, ekstenzivni način drža­­nja
peradi, većinom za vlastitu potroš­­nju ili ma­­nje za lokalno tržište93.

Osnovne poteškoće sadaš­­nje proizvod­­nje
brojlera su otežane mogućnosti dobiva­­nja kredita, a također i moguća povećana
uvozna konkurencija zbog obveza od pristupa WTO, posebice što nije za očekivati
jače sma­­nje­­nje cijena hrane za perad tj. troškova proizvod­­nje. Sma­­nje­­nje
carina će povećati konkurentni pritisak na peradarsku industriju u Hrvatskoj, a
s konkurencijom iz inozemstva će se moći nositi oni koji će biti u mogućnosti
da ekonomično proizvode, s nižim cijenama svojih proizvoda.

Kalkulacija proizvod­­nje po metodi DRC
(trošak domaćeg resursa)94
za obiteljska poljoprivredna gospodarstva s intenzivnom proizvod­­njom brojlera
pokazuje da je taj sektor visoko (međunarodno) konkurentan za svježe peradarsko
meso, a na razini je konkurentnosti za smrznutu perad. To je odraz iste razine
tehnologije i visine troškova hrane za tov kao za razvijene europske zemlje.

Obveze prema WTO-u pokazuju da će carina
za živu perad u konačnici biti 35%, no to je nevažno budući da se živa perad
praktički ne uvozi ili izvozi. Carina za smrznute piliće će biti na kraju
razdoblja 30% maksimalno, a na prerađevine 36,1%. Posebna su, međutim, uređe­­nja
na temelju bilateralnih trgovačkih sporazuma95.

I/I-7.4.7.2 Proizvod­­nja jaja

Prosječna vrijednost proizvod­­nje
konzumnih kokošjih jaja (ř1997.-1999.) iznosi 3,6% ukupne vrijednosti
poljoprivredne ili 9% stočarske proizvod­­nje, s tendencijom sma­­njiva­­nja
posljed­­njih godina, najviše zbog sma­­njene proizvod­­nje96.
Hrvatska je na razini samodostatnosti (100%), uvoz se iza 1996. godine znatno
sma­­njuje. U prosjeku 1997.-1999. godine izvoz jaja se kretao oko 31,6
milijuna komada, dok je uvoz zastupljen znatno ma­­nje (oko milijun komada).
Struktura proizvod­­nje kokošjih jaja kao i vrsta gospodarstva/proizvođača
slični su proizvod­­nji tovljene peradi, a to je (a) intenzivna proizvod­­nja
na obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima; (b) intenzivna proizvod­­nja na
velikim proizvodnim jedinicama-tvrtkama; i (c) ekstenzivna i sezonska proizvod­­nja
na okućnicama. Prva vrsta proizvođača dobiva na važnosti, dok druga pa i treća
sma­­njuju važnost u ukupnoj proizvod­­nji jaja. Aktualno, oko 30% proizvod­­nje
jaja u Hrvatskoj dolazi iz ekstenzivne proizvod­­nje na obiteljskim
poljoprivrednim gospodarstvima, a 70% proizvod­­nje daju intenzivni sustavi.
Domaća (poljoprivredna) politika se temeljila na zaštiti proizvod­­nje od
uvozne konkurencije (kvotama, carinama), ali ne i novčanim potporama
proizvođačima97.
Obveze prema WTO-u u pogledu liberalizacije trgovine znače sma­­nje­­nje carine
od 10% plus 71,2 EUR (za 1000 jaja) na 10% plus 38,8 EUR (za 1 000 jaja) do
2004. godine.

Ograniče­­nja
u proizvod­­nji kokošjih jaja se javljaju u pogledu nerazvijenog kreditnog
tržišta zbog mogućeg poveća­­nja (ili osniva­­nja) proizvod­­nje, poglavito što
je u toj proizvod­­nji bitna ekonomija veličine (u smislu poveća­­nja
ekonomičnosti poslova­­nja). Postojeća izražena sezonska koleba­­nja u ponudi i
cijenama dijelom proizlaze zbog nazočnosti tradicijskih proizvođača, a dijelom
i velikih (ali i slabije tržištu prilagodljivih) intenzivnih proizvođača. Sma­­njiva­­nje
carinskih stopa može utjecati na to da će se postojeće fluktuacije cijena
kokošjih jaja sma­­njiti zbog mo­že­bitnog utjecaja inozemne ponude98.
Analiza konkurentnosti (po metodi DRC) pokazuje da je proizvod­­nja jaja u
intenzivnim sustavima međunarodno konkurentna. To je razumljivo s obzirom na
postojeću razinu tehnološke učinkovitosti (količina jaja po nesilici godiš­­nje
i konverzija hrane za nesilice) i genetskih osobina (koje su iste ili slične
kao i u drugim zapadnim zemljama).

I/I-7.4.8 Uzgoj kunića i krznašica

I/I-7.4.8.1 Kunići

Komercijalno odnosno industrijsko
kunićarstvo je u Hrvat­skoj slabo razvijeno. Nekoliko osnovanih poduzeća za
proizvod­­nju kunića se ugasilo u proteklih desetak godina. Za razliku od
europskih zemalja, u kojima se troši u prosjeku oko 1,5 kg *per capita*,
potroš­­nja mesa kunića u Hrvatskoj je zanemarujuća, svega 0,02 kg *per
capita.*

I/I-7.4.8.2 Krznašice

U Hrvatskoj se, od više vrsta krznašica za
farmski uzgoj99,
ozbiljnije uzgaja jedino činčila i to u organizaciji nekoliko poduzetnika. Ti
organizatori imaju mrežu uzgajivača-kooperanata, koji uzgajaju činčile i isporučuju
organizatorima na osnovi ugovorene cijene zrelih životi­­nja. Veličina farmi za
uzgoj ove krznašice se kreće od desetak do nekoliko stotina ženki. Broj
uzgajivača u Hrvatskoj se kreće oko nekoliko stotina, omogućujući obiteljskim
poljoprivrednim gospodarstvima dodatni (ili isključivi) prihod. Štavljene
kožice činčile se plasiraju na inozemno tržište, uglavnom izvan Europe.

I/I-7.4.9 Pčelarstvo

Hrvatska
ima povoljne uvjete i dugu tradiciju u pčelarstvu, za proizvod­­nju meda i
drugih pčeli­­njih proizvoda. Znatna je uloga pčelarstva i neposredno, zbog
važne uloge pčela u oprašiva­­nju kulturnog (poljoprivrednog) i samoniklog
bilja. Znatne poteškoće za pčelare­­nje u Hrvatskoj (ali i svugdje drugdje)
nastupaju 1980-ih godina invazijom *Varroe jacobsoni*, od koje je stradao
velik dio pčeli­­njih društava, uvjetujući od pčelara potrebu većeg zna­­nja i
jače brige u pčelare­­nju. U 1999. godini je u Hrvatskoj registrirano preko 146
tisuća košnica s pokretnim saćem i 6,5 tisuća košnica s nepokretnim saćem.
Prema nalazima iz ankete pčelara te godine, u Hrvatskoj prevladava stacionarno
pčelare­­nje (62%) u odnosu na selidbeni način pčelare­­nja (38%). Regionalno
uzevši, pčelarstvo je zastupljeno najviše u kontinentalnom dijelu Hrvat­ske,
budući da se najveći broj pčeli­­njih košnica nalazi u Panonskoj regiji (68%),
no puno ma­­nje u Gorskoj regiji. U Mediteranskoj regiji, koja ima izvrsne
uvjete za pčelare­­nje, pčelarstvo je razmjerno ma­­nje zastupljeno (27%)100.
U Hrvatskoj se uzgaja siva pčela, druge pasmine se zakonski ne smiju uzgajati i
držati, kako bi se održala izvornost pasmine101.
U novije doba (1994.) poči­­nje eksperimentalni uzgoj i praće­­nje proizvod­­nje
matica, a također (1997.) se usvaja program selekcije u pčelarstvu102.
Proizvod­­nja meda se sma­­njuje u ratnom razdoblju, da bi se u novijem dobu
povećala i nadmašila predratno razdoblje, uz porast jedinične cijene. U 1999.
godini je proizvedeno 1 395 tona meda, ukupne vrijednosti oko 19 milijuna Kn.
Drža­­nje pčela i proizvod­­nja meda se nalazi u sustavu novčane potpore.
Aktualno se problemi javljaju u plasmanu meda i izvozu, ali i u uskom
asortimanu pčelarske proizvod­­nje, u ponudi koju treba proširiti (npr. paketni
rojevi, med s geografskim podrijetlom, itd.).

I/I-8 Usluge u poljoprivredi

Nedvojbeno je, da je jedna od temeljnih
pretpostavki učin­ko­vi­tijeg, ali i bržeg prestrukturira­­nja hrvatske
poljoprivrede i stva­ra­­nja obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava nosive
kompetencije103,
odgovarajuća institucijska potpora. Iako se institucijska pot­pora
poljoprivredi može shvatiti u širem smislu i većinom ovisi o strateškoj
važnosti koju poljoprivreda ima u razvitku nacionalnog gospodarstva, a naglasak
je na onim oblicima podrške poljoprivredi koje se ostvaruju posredova­­njem
specifičnih javnih ustanova i stručnih službi na koje država ima izravni
utjecaj. Iskustva iz poljoprivreda razvijenijih zemalja govore u prilog važ­nosti
raznovrsnih ustanova i službi u poljoprivredi koje, svo­jim dinamičnim i
interaktivnim djelova­­njem na relaciji kreira­­nje – istraživa­­nje –
naobrazba – informacija – prijenos, bitno određuju ­­njen raz­vitak, pridonose ­­njenoj
uspješnosti u nacionalnom gospodarstvu (sigurnost i kakvoća prehrane) i na
inozemnom tržištu (konkurentnost ne samo proizvodima već i transmisijom
poljoprivrednih otkrića i zna­­nja).

Od sredine devedesetih godina u Hrvatskoj
su značajno porasle aktivnosti oko prestrukturira­­nja starih i utemelje­­nja
novih ustanova i službi kao potpore poljoprivredi. Djelotvornost ovih ustanova
i službi daleko je od poželjne, što se naročito odnosi na razmjerno ­­njihov
mali upliv u razvitku obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava i ­­njihovu
bržu prilagodbu tržišnom gospodarstvu i suvremenim znanstveno-tehnološkim
postignućima. Općenito je u nas malo objektivnih analiza o djelova­­nju
upravnih pa tako i stručnih službi na poljoprivredu i selo što bi dalo čvršću
osnovicu za prosudbu ­­njihove učinkovitosti.

I/I-8.1 Upravne službe

*Ministarstvo poljoprivrede i šumarstva
(MPŠ)* je središ­­nje tijelo državne uprave
(Vlade RH) nadležno za oblikova­­nje poljoprivredne politike i neposrednu
provedbu zakona te za obavlja­­nje drugih upravnih i stručnih poslova iz
poljoprivrede i odnosnih područja (ribarstvo, šumarstvo, lovstvo, veterinarstvo
i slično). U Upravi za poljoprivrednu politiku i ruralni razvitak djeluje i *Tržno
informacijski sustav u poljoprivredi,* ustrojen godine 1997., sa za­daćom
prikuplja­­nja, obradbe i distribucije podataka o tržištu po­ljo­privrednih
proizvoda. Utemelje­­njem Ravnateljstva za tržišnu i strukturnu potporu u
poljoprivredi pri MPŠ-u u 2001. stvorene su pretpostavke za učinkovitu provedbu
mjera poljoprivredne politike.

Na lokalnoj razini su samo u Zagrebačkoj i
Istarskoj županiji i u Gradu Zagrebu ustrojeni posebni odjeli za poljoprivredu,
dok u preostalim županijama i na razini gradova ove poslove obavljaju Uredi za
gospodarstvo. U djelova­­nju većine tih uprava je nazočna slaba interakcijska
povezanost u zajedničkom inicira­­nju i osmišljava­­nju razvojnih programa
područnih poljoprivreda i sela (mala participacija i suodgovornost lokalnih
samouprava), poglavito s MPŠ (visoki stupa­­nj centralizacije ovlašte­­nja).
Razmjerno mala sredstva iz županijskih (gradskih) proračuna su nedostatna za
ambicioznije programe razvitka područnih poljoprivreda.

Poslove
u području poljoprivrede dijelom obavljaju i druge državne upravne organizacije
i to: *Državni inspektorat;* *Državni hidrometeorološki zavod; Državna
geodetska uprava; Državna uprava za vode.* Upravne i stručne poslove koji se
odnose na opću politiku zaštite okoliša (voda, tla i slično) obavlja *Ministarstvo
zaštite okoliša i prostornog uređe­­nja.*

Provedba programa statističkih istraživa­­nja
za područje po­ljoprivrede u nadležnosti je *Državnog zavoda za statistiku –
Odjel statistike poljoprivrede, šumarstva i ribarstva* i područnih ureda za
statistiku. Posljed­­njih godina taj zavod uže surađuje s MPŠ u pro­vedbi
projekta *Anketa o poljoprivrednim obiteljskim gospodar­stvi­ma* radi
sustavnog praće­­nja obiteljskih poljoprivrednih gos­po­dar­stva, što daje
nužnu podlogu oblikova­­nja poljoprivredne politike.

I/I-8.2 Stručne službe

Za napredak poljoprivrede, osobito
obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava*, poljoprivredna savjetodavna
služba* ima važnu ulogu u šire­­nju novih tehnologija i načina gospodare­­nja,
te u pri­je­nosu poljoprivrednih zna­­nja i vještina, tehnika i slično. Za
obavlja­­nje ovih poslova nadležan je *Hrvatski zavod za poljoprivrednu
savjetodavnu službu (HZPSS),* koji djeluje putem županijskih podružnica.
Zahvaljujući novčanoj potpori iz *Projekta razvitka službi za potporu
obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima*, služba se informatizirala i
uposlila veći broj savjetnika uz ­­njihovu edukaciju. Djelotvornost
poljoprivredne savjetodavne službe daleko je od poželjne. Broj savjetodavca
(prosječno 7 po županijama ili 3-4 na sto tisuća obiteljskih poljoprivrednih
gospodarstava) je nedostatan za jači upliv ove službe na svekoliki razvitak i
prilagodbu hrvatske poljoprivrede suvremenim kreta­­njima i tržišnom
gospodarstvu, tim više što je veliki broj gospodarstava izvan ­­njenog djelova­­nja.

U
području stočarstva za *poslove selekcije, reprodukcije i za­štite* životi­­nja
djeluje nekoliko ustanova i službi. Promica­­nje poslova selekcije u stočarstvu
u nadležnosti je *Hrvatskoga sto­čar­skoga selekcijskog centara (HSSC),*
koji putem područnih selek­cij­skih službi provodi uzgojno-selekcijski rad na
terenu (obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima). Služba sudjeluje i u
poslovima vezanim za premira­­nje kvalitetnih rasplodnih grla goveda i provedbi
kreditira­­nja ženskog podmlatka i tova junadi. U području govedarstva
ostvaruje najbolje rezultate, a u ekspanziji je selekcijski rad (kontrola
mliječnosti) u ovčarstvu i kozarstvu. *Centar za reprodukciju u stočarstvu
Hrvatske* (Centar*)* zadužen je za proizvod­­nju i promet sperme
rasplod­­njaka za umjetno osjeme­­njiva­­nje (u.o.), reprodukcijsko testira­­nje
rasplod­­njaka, laboratorijsko-dijagnostičku analizu sjemena, suzbija­­nje
steriliteta i slič­no. U proizvod­­nji i transferu sperme bikova pokriva 90%
potreba, dok je reprodukcija sjemena nerasta ma­­nje važnosti. Centar, u surad­­nji
s HSSC i Agronomskim fakultetom Sveučilišta u Zagrebu, provodi i program
zaštite izvornih hrvatskih pasmina (uzgoj pastuha pasmine hrvatski hladnokrv­­njak,
uzgoj posljed­­njeg stada goveda slavonsko-srijemskog podolca). Proizvod­­nju i
transfer sjemena znatno ma­­njeg opsega obavljai *Centar za unapređe­­nje
stočarstva* u Osijeku i *Centar za stočarstvo* *veterinarske stanice* u
Slavonskom Brodu.

*Veterinarsko-zdravstveni
pregled* i nadzor uzgoja stoke i sto­čar­ske
proizvod­­nje i umjetno osjeme­­njiva­­nje životi­­nja i drugo obavlja *veterinarska
služba.* U nadležnosti veterinarskih stanica, koje su razmještene po svim
županijama, je i provedba mjera veterinarske zaštite okoliša radi sprečava­­nja
šire­­nja i suzbija­­nja zaraznih bolesti životi­­nja, nadzor nad prometom,
preventivna cijeplje­­nja, dijagnostička ispitiva­­nja i slično. Prema
ekspertnim ocjenama, zadaće veterinarskog javnog zdravstva (službe) provode se
nedovoljno učinkovito i nepotpuno, što je posljedica ma­­njkavosti pripadajućih
propisa (primjer veterinarsko-sanitarni nadzor primarne proizvod­­nje mlijeka i
pregleda životi­­nja koje se troše za vlastitu prehranu u kućanstvu) i ­­njihove
neusklađenosti s propisima Europske unije, neprimjerenog ustrojstva
veterinarskih organizacija za ostvariva­­nje tih zadaća te neusklađenost domene
nadležnosti različitih oblika nadzora: veterinarska inspekcija, sanitarna
inspekcija, tržišna inspekcija.

*Područje biljinogojstva*
pokrivaju tri specijalistička zavoda (službe)104.
*Zavod za zaštitu bilja u poljoprivredi i šumarstvu Re­publike Hrvatske*,
kao dijagnostičko-preventivna služba za zaštitu bilja od štetoči­­nja. Uz zdravstveni
nadzor bilja za proizvod­­nju sjemena i sadnica, služba predlaže mjerila za
ustanovljava­­nje zdravstvenog sta­­nja bilja i biljnih proizvoda, obavlja
kemijska i biološka istraživa­­nja sredstava za zaštitu bilja te provodi
sustavnu naobrazbu (mjesečni tečajevi) o zaštiti bilja i osposobljava struč­ne
kadrove za poslove promatra­­nja, prognozira­­nja i suzbija­­nja ovih pojava.
Zavod djeluje i preko svojih podružnica u Splitu i Osijeku. Temeljne djelatnost
novoosnovanog *Zavoda za sjemenarstvo i rasadničarstvo* je priznava­­nje
sorti poljoprivrednog bilja, nadzor nad sjemenskim usjevima, poslovi
certificira­­nja sjemena i slično. U sastavu ovog Zavoda nalaze se četiri
odjela i laboratorij za pripremu i ispitiva­­nje sjemena. U području
vinogradarstva i vinarstva djeluje *Hrvatski zavod za vinogradarstvo i
vinarstvo.* U ­­njegovoj je nadležnosti vođe­­nje vinogradarskog katastra,
analize i pretrage te ocje­­njiva­­nje grožđa, mošta, vina, i drugih proizvoda
od grožđa i vina. Izdaje svjedodžbe o kakvoći grožđa, vina i proizvoda pri
uvozu i izvoz tih proizvoda. Kadrovski je dobro pokriven i surađuje s
Institutom u Würtzburgu na projektu stvara­­nja banke podataka autentičnih
hrvatskih vina. Ograničavajući čimbenik je nedostatak vlastitog prostora te
nabavka sofisticirane laboratorijske opreme.

I/I-8.3 Strukovne organizacije, udruge i udruže­­nja

Institucijska prezentacija, ponajprije
gospodarskih interesa poljoprivrednih proizvođača u Hrvatskoj, unatoč brojnosti
raznovrsnih asocijacija, još uvijek nije dovoljno funkcionalna i raz­vi­je­na
na osnovi partnerstva s formalnim upravnim službama, poglavito s MPŠ.

U *Hrvatskoj gospodarskoj komori* *(HKG)*poslovne interese poljoprivrednih tvrtki, zadruga i ostalih pravnih osoba
zastupa *Sektor za poljoprivredu, prehrambenu industriju i šumarstvo,* ko­jeg
su članice povezane u udruže­­nja, vijeća i grupacije. Veliki dio
poljoprivrednih proizvođača, osobito onih s obiteljskih poljoprivrednih
gospodarstava, nisu članovi ove komore.

U *Sektoru za turizam i ugostiteljstvo*
djeluje i *Zajednica turizma na seljačkim gospodarstvima,* koja promiče
turističku dje­lat­nost na obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima i pruža
stručnu pomoć.

*Hrvatski
zadružni savez,* nažalost, nema većeg upliva na raz­vi­tak
obiteljskih poljoprivrednih gospodarstva, iako je poslovno udruživa­­nje preko
zadruga u svijetu jedan od raširenijih oblika poslovnog poveziva­­nja
poljoprivrednih proizvođača i važno za tehnološki i marketinški napredak ma­­njih
obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava. Još uvijek su nazočne predrasude i
nepo­vje­re­­nje samih seljaka, no interes za zadružno poveziva­­nje ipak
postoji kod vitalnijih tržištu-usmjerenih obiteljskih poljoprivrednih
gospodarstva.

Formalno
u Hrvatskoj djeluje više od tri stotine *udruga po­ljo­privrednih proizvođača*;
najbrojnije su specijalističke udruge nastale na osnovi poveziva­­nja »jačih«
proizvođača istovrsne proizvod­­nje. Bez obzira na ­­njihovu brojnost, većina
poljoprivrednika je još uvijek izvan ovih oblika udruživa­­nja, a dio udruga je
nedovoljno aktivna ili samo formalno postoji.

Brojna
su više ili ma­­nje srodna društva i strukovna udruže­­nja znanstvenika i struč­­njaka
(*Hrvatsko agronomsko društvo*, *Hrvat­sko agroekonomsko društvo,
Hrvatsko entomološko društvo i slično).*

Sindikalno udruživa­­nje u poljoprivredi
ne postoji, a takvih asocijacija nedostaje poljoprivrednicima. U promica­­nju
druš­tve­nih i gospodarskih interesa seljaka djeluje nekoliko udruže­­nja, sa­ve­za
i zajednica nastali inicijativom i potporom pojedinih po­litičkih stranaka: *Udruže­­nje
hrvatskih seljaka, Slavonsko-baranj­ski sindikat, Zajednica seljaka »Stjepan
Sulimanec«, Zajednica seljaka Slavonije i Bara­­nje* te *Hrvatski seljački
savez i Zajednica udruga seljaka Slavonije i Bara­­nje.* Međutim, u
prezentaciji seljačkih interesa djeluju poprilično razjedi­­njeno.

I/I-8.4 Obrazova­­nje

Formalno poljoprivredno obrazova­­nje se
provodi na dvije razine: kao *sred­­njoškolsko i visoko.* Programe
izobrazbe za *niža »stručna« zanima­­nja u poljoprivredi* (poljoprivredni
gospodarstvenik, cvjećar i slično) i poljoprivredne tehničare (opće i
specijalističke) nude šest poljoprivrednih te dvadesetak sred­­njih škola. (Uz ­­njih
postoje i veterinarske i šumarske škole.) U poljoprivrednim školama se nastava
izvodi konvencionalnim metodama, zastarjelom opremom, bez uporabe računala i
ostale infor­ma­tičke tehnologije. Većina tih škola ne raspolaže primjerenim
objektima za izvođe­­nje praktične nastave, a nazočna je slaba
interdisciplinarna surad­­nja sa srodnim veleučilištima, fakultetima i znanstveno-istraživačkim
institutima. Dodatnu poteškoću predstavlja slaba zainteresiranost mladeži za
poljoprivredna zanima­­nja. Dio škola ne uspijeva upisati odobrenu kvotu pa se
uglavnom u ­­njih upisuju učenici kojima je poljoprivredna škola rezidualni odabir.

*Naobrazba poljoprivrednih struč­­njaka*
različitih specijalnosti je organizirana na dva visoka učilišta i to kao
sveučilišni dodiplomski, poslijediplomski i doktorski studij (*Agronomski
fakultet* Sveučilišta u Zagrebu i *Poljoprivredni fakultet* Sveučilišta
»J.J. Stro­ssmayer« u Osijeku), i kao stručni studij u traja­­nju dvije i pol
godine (*Visoko gospodarsko učilište* u Križevcimai*Veleučilište* u Požegi). Izobrazbu veterinarskih struč­­njaka provodi *Veterinarski
fakultet*, a šumarskih *Šumarski fakultet Sveučilišta* u Zagrebu. U
području visoke izobrazbe nazočna je spora prilagodba nastavnih programa
promjenama s obzirom na moguća radna mjesta budućih struč­­njaka.

I/I-8.5 Istraživa­­nje u poljoprivredi

Suvremeni razvitak poljoprivrede više nego
ikada do sada temelji se na rezultatima znanstvenih istraživa­­nja i ­­njihovoj
prak­ti­čnoj primjeni u uzgoju bilja i stoke. Kao dio suvremenoga svi­je­ta i
hrvatska poljoprivreda se nalazi na zaokretu iz intenzivne poljoprivrede, kao
»koncepta visokog ulaga­­nja (*High Input*)« u »kon­cept visokog zna­­nja
(*High Knowledge*)«, koji implicite pred­viđa znanost kao preduvjet –
temelj donoše­­nju razvojnih odluka.

*Sustav
znanstvenoistraživačke djelatnost* u Hrvatskoj je
organiziran preko programa trajne znanstvenoistraživačke djelatnosti koju
obavljaju javni instituti, ugovornih znanstvenih projekatakoje provode
visoka učilišta, javni i gospodarski instituti i znanstvenoistraživačke pravne
osobe. Znanstvenoistraživačku djelatnost u poljoprivredi, uz navedena visoka učilišta,
obavljaju i regionalni instituti (*Institut za jadranske kulture i
melioraciju krša* u Splitu, *Institut za poljoprivredu i turizam* u
Poreču, *Poljoprivredni institut* u Osijeku), a u području veterinarstva i
šumarstva *Hrvatski veterinarski institut* i *Šumarski institut,* oba
u Zagrebu.

Temeljna
istraživa­­nja i razvitak novih tehnologija financira Mi­nistarstvo znanosti i
tehnologije (MZT), a primije­­njena poljoprivredna istraživa­­nja se
financiraju putem MPŠ-a. U rješava­­nju ove problematike uključuje se javni i
privatni sektor, sveučilišta, nacionalne istraživačke organizacije,
prerađivačka prehrambena in­dustrija, regionalna tijela, nevladine organizacije
te, kao vrlo važni, sami proizvođači hrane. Ovakva istraživa­­nja imaju posebnu
važnost jer su karika u lancu vremenskih, geografskih i demografskih promjena.
Istraživačkim radom u Hrvatskoj upravlja MZT, koji provodi opću istraživačku
politiku ustanovljenu od *Nacionalnoga znanstvenog vijeća,* imenovanog od
Hrvatskoga sa­bora. Istraživački rad u poljoprivredi pripada najvećim dijelom
znanstvenom području biotehničkih znanosti, znanstvenom polju agronomija. U
Hrvatskoj postoje tri vrste poljoprivrednih istra­ži­vač­kih institucija:

–    visoko
obrazovne institucije u sastavu Sveučilišta; (provode temeljna, te dio primije­­njenih
istraživa­­nja, koja se financiraju iz državnog proračuna. Ostatak primije­­njenih
i razvojnih istraživa­­nja financira privatni sektor i lokalne regionalne
vlasti u malom postotku),

–    javni
instituti; specijalizirani za istraživa­­nje u pojedinim područjima
poljoprivrede (u procesu privatizacije neki od ­­njih su se transformirali u
privatna poduzeća). Većina institucija preživljava na niskoj razini
angažiranosti stručnih potencijala, i

–    istraživačke
jedinice agro-industrijskih poduzeća; nekada vrlo snažne jedinice, danas su
zanemarive važnosti zbog nepostoja­­nja interesa novih vlasnika za istraživa­­nja.

Pri MPŠ-u djeluje *Vijeće za istraživa­­nje
u poljoprivredi* (VIP), kao tijelo koje donosi istraživačku politiku i
upravlja fondom za primije­­njena i razvojna istraživa­­nja. Ova istraživa­­nja
odgovaraju izravno na probleme poljoprivrednih proizvođača, stvaraju nove
tehnologije proizvod­­nje i primje­­njuju poznate svjetske tehnologije
prilagođene našim uvjetima, a posebice uvjetima poljoprivrednih obiteljskih
gospodarstava.

Sadaš­­nji način i visina sredstava namije­­njenih
znanstvenoistraživačkoj djelatnosti nisu dovoljna s obzirom na zahtjeve koji se
postavljaju znanosti105.
Ta sredstva uglavnom ne pokrivaju temeljne troškove znanstvenoistraživačke
djelatnosti, kao što je potrebna infrastruktura tj. kako nabavka suvremene
opreme tako i održava­­nje postojeće, uglavnom koncepcijski zastarjele opreme.
U bližoj i dalj­­njoj budućnosti znanstvene institucije, koje se bave istraživa­­njima
u poljoprivredi, moraju se značajnije osloniti na dodatne izvore financira­­nja.

Poljoprivredna
istraživa­­nja u Hrvatskoj imaju dostatni institucijski okvir, a broj
znanstvenoistraživačkog kadra je za sada zadovoljavajući, ali sadaš­­nje sta­­nje
pokazuje da je dvije trećine (67%) znanstvenog potencijala Republike Hrvatske
aktivno unutar visokoškolskih ustanova, dok u institutima radi preostala
trećina (33%) istraživača, od čega je polovica (53%) u Institutu za
oceanografiju i ribarstvo u Splitu. Nažalost, od ukupnog broja istraživača, u
ostalim institutima (61 istraživač) 65% radi u institutima čija je glavna
djelatnost i izvor financira­­nja praktična selekcija. Velika je vjerojatnost
da će se taj dio znanstvenog potencijala ulaskom u europske integracije morati
transformirati u trgovačka društva – kompanije ili će taj znanstveni potencijal
promijeniti područje istraživa­­nja, što je malo vjerojatno.

Tehnološka opremljenost
znanstvenoistraživačkih institucija je različita, ponegdje zastarjela i nedostatna.
Nabava laboratorijske, terenske i ostale istraživačke opreme je sporadična
budući da za tu svrhu ne postoji određeni izvor sredstava. Tako opremljenost
istraživačkih institucija ovisi o snalažljivosti istraživača u pronalaže­­nju
izvora financira­­nja. Proračunska sredstva namije­­njena poljoprivrednom
istraživa­­nju, koja se u znanost ulažu pod okriljem MZT, su vrlo oskudna i
premalo sudjeluju u ukupnom iznosu izdvaja­­nja. Istraživački sektor je suočen
s velikom krizom, koja se očituje ne samo u radikalnom kontinuiranom sma­­nje­­nju
proračunskih sredstava za istraživa­­nja, već i u sve ma­­njem udjelu javnih
institucija u inovativnim i tehnološki naprednijim proiz­vod­­­njama. U
Hrvatskoj su poljoprivredna znanost i tehnologija, odnosno ­­njihove
institucije, dane jednim dijelom na brigu MZT. Međutim, svi napori ovoga
ministarstva da ojača i promovira ove institucije u relevantne činitelje
cjelokupnog biotehnološkog gospodarskog razvoja nisu urodili plodom. Ovo je
razumljivo kad se zna da s jedne strane gotovo cjelokupna hrvatska znanost
ovisi o skromnom proračunskom financira­­nju, a s druge strane je jasno da u
Hrvatskoj nema dovoljno jake poljoprivredne proizvod­­nje i industrije sposobne
da same preuzmu vodeću ulogu u znanosti, kao što je to slučaj u razvijenim
zemljama. Očita je potreba za strukturnim prilagođiva­­njem javnih
znanstvenoistraživačkih, nadzornih i savjetodavnih kapaciteta na nove uvjete i ­­njihovo
uk­ljučiva­­nje u novu strukturnu mrežu stvara­­nja ili preuzima­­nja, prilagodbe
i prenoše­­nja zna­­nja i tehnologija, koristeći se internacionalizacijom i
mogućnostima razmjerno slobodnog pristupa svjet­skom zna­­nju. Či­­njenica da
su u nacionalni sustav poljoprivrednog istraživa­­nja uključene različite
nacionalne istraživačke institucije, nevladine organizacije, itd., radi
provedbe istraživa­­nja ili uvođe­­nja stranih tehnologija u kratkom roku,
stvara potrebu za suglasjem aktivnosti svih institucija.

I/I-9 Sigurnost
prehrane

Hrana
je proizvod od posebnog interesa kako za pojedinca, tako i za državu. Osigura­­nje
kakvoće i zdravstvene ispravnosti hrane globalizacijom tržišta postalo je
internacionalno značajno, a u nadležnosti je vlada, proizvođača, ali i
potrošača, kako u raz­vijenim tako i u zemljama u razvitku. Prema ocjeni WHO i
WTO, početkom 21. stoljeća pozornost će se usmjeriti preoblikova­­nju općeg
prehrambenog sustava, posebno novim tehnologijama i poveća­­nju trgovine
hranom. Te velike promjene će dati mo­gućnost poboljša­­nja prehrane i
zdravlja, osiguravajući dovoljnu količinu biološki vrijedne hrane. Trgovina kao
i nove tehnologije svakako pridonose općem razvitku i dobrobiti, ali znače i
nove rizike za sigurnost prehrane.

Hrvatska
je u procesu integracije na svjetsko tržište. Njezina sadaš­­njost i bliska
budućnost su poslovi harmonizira­­nja zakonodavstva na svim područjima pa i na
području sigurnosti hrane**.** Mnogi su zahtjevi već zadovoljeni, ali još
uvijek predstoji veliki posao. U skladu s europskim smjernicama, u zakonske se
odredbe uvode tzv. temeljni zahtjevi za proizvode, procese i usluge, pri­hvaćaju
se međunarodne i europske norme, uspostavlja se ocje­­­njiva­­nje sukladnosti i
sustav ovlašćiva­­nja u skladu s među­na­rod­nim pravilima, uspostavlja se
sustav nadzora procesa.

Svjetska
i neka naša iskustva pokazuju da se zarazne i ostale bolesti životi­­nja i
ljudi te alimentarne infekcije i intoksikacije biološke i kemijske naravi ne
mogu držati pod nadzorom, ako u teoriji i praksi nema zajedništva zdravstvene,
veterinarske i poljoprivredno-stočarske djelatnosti. U našoj zemlji je uči­­njen
zna­čaj­niji napredak integracijom zdravstva s higijenom okoliša u javno
zdravstvo te emancipacijom veterinarskog javnog zdravstva, (VJZ), tj.
veterinarstva u ulozi mosta koji spaja tako značajna po­dručja, kao što su
stočarska proizvod­­nja i zdravstvena zaštita ljudi.

Pogodnosti koje je globalizacija donijela,
kako potrošačima tako i industriji, danas su u sjeni nekoliko velikih
prehrambenih kriza. Glavne riječi koje se čuju vezano za strategiju EU na tom
području više nisu slobodne granice, slobodan izbor, već sigurnost, procjena
rizika, oprez. Među članicama EU postoje velike razlike u sigurnosnim
kriterijima, a neki aspekti tek ulaze u zakonodavstvo. Predviđa se zastarjele
zakone zamijeniti novima, koji će obuhvatiti sve aspekte prehrambene
sigurnosti, od poljoprivrednih istraživa­­nja i prehrane životi­­nja do
finalnog proizvoda (*White Paper on Food Safety*). Osnovno je da
odgovornost za sigurnost hrane dijele svi oni koji su uključeni u poslove s
hranom, institucije/vlast, potrošači, odnosno svatko u prehrambenom lancu.

Hrvatsko zakonodavstvo i industrija se
trebaju držati FAO/WHO *Etičkoga internacionalnog kodeksa o trgovini hranom,*
kako bi se osiguralo da prehrambeni proizvodi, kada stignu do potrošača u
zemlji i inozemstvu, u razvijenim zemljama ili zemljama u razvoju, ispu­­njavaju
nacionalne i/ili internacionalne zah­tje­ve. Na nacionalnoj razini to znači
zdravlje potrošača, a na internacionalnoj osim zdravlja, ugled i sigurnost da
se proizvodi neće vratiti, što proizvođaču donosi veliku materijalnu i
financijsku sigurnost te prosperitet.

Proizvod­­nja sigurnih namirnica, osim
zaštite vlastite populacije, omogućava i izlazak Hrvatske kao ravnopravnog
partnera na svjetsko tržište, što je imperativ gospodarskog razvoja.

Posljed­­njih
godina istraživa­­nja ukazuju na poveća­­nje broja novih bolesti uzrokovanih
hranom, a za očekivati je i dalj­­nja poveća­­nja s obzirom na nazočnost
činitelja koji su do toga doveli. Najvažniji aktualni činitelji koji su doveli
do rizika za sigurnost hrane su: adaptacija mikroorganizama na antimikrobna
sredstva, nove tehnologije proizvod­­nje hrane, pri čemu prehrambeni lanac
postaje duži i složeniji što povećava mogućnost kontaminacije. Zatim je tu
siromaštvo i onečišće­­nje okoliša, pa promjena pre­hrambenih navika (npr. viši
standard rezultira većom potroš­­njom namirnica životi­­njskog podrijetla),
zdravstvene službe (nedovoljna financijska podrška skreće pozornost s edukacije
o sigurnosti hrane na druga važna pita­­nja), demografske promjene, koje po­ve­ćavaju
udio stanovništva podložan problemima s bolestima uzrokovanim hranom (npr.
porast udjela starije populacije), putova­­nja i migracije, trgovina hrane,
krmiva, i životi­­nja, te novi načini prijenosa uzročnika bolesti.

Za
očekivati je nastavak trenda veće potraž­­nje za svježim i minimalno obrađenim
namirnicama. Istodobno poticaj treba dati razvitku novih brzih metoda testira­­nja
hrane, te tehnologija i sustava za prepoznava­­nje i nadzor mogućih
prehrambenih rizika. Nova sredstva za procjenu rizika i prilagodba HACCP
sustava će pomoći u svladava­­nju postojećih ali i novih rizika od onečišćene
hrane. Znanstveni temelji i potica­­nje inovacija bi konačno trebali dovesti do
razvoja sigurnije hrane, koja je hra­­njivija, novih okusa, teksture,
jednostavnija u pripremi, te održivija.

I/I-10 Poljoprivredna politika;
ciljevi i naČela

Poljoprivredna politika je segment
gospodarske politike usmjeren prema poljoprivredi i ruralnom razvitku.
Poljoprivreda, ta vrlo osjetljiva gospodarska grana, je primatelj znatnog
dijela vladine pomoći u mnogim zemljama svijeta, a država intervenira
različitim mjerama, kako bi ispunila ciljeve postavljene politikom, pri čemu je
na prvom mjestu dohodovni cilj. Osim izravno, putem proračunskih isplata,
učinci te intervencije se osjećaju u vođe­­nju va­­njskotrgovinske, monetarne i
porezne politike. Na poljoprivrednom proizvodu se, u odnosu na industrijske,
brže i snažnije odražavaju promjene na svjetskom tržištu, koleba­­nja cijena,
promjene u troškovima industrije i prometa. Stoga je logično da će, bez obzira
na svjetski trend liberalizacije trgovine, poljoprivredna politika i nadalje
imati zadaću štititi domaću po­ljo­privrednu proizvod­­nju, ali i kombinirati
različite mjere una­pre­điva­­nja cijelog seoskog prostora. Poljoprivredna
politika nije sta­tična pojava. To je proces koji se oblikuje i prilagođuje
zahtjevima gospodarskog okruže­­nja – unutar nacionalne zajednice, ali i pod
utjecajima koji dolaze sa svjetskog tržišta. Potrebno je poznavati trendove
razvitka i mehanizme djelova­­nja poljoprivredne politike izvan granice
Hrvatske, jer više nije moguće donositi agrarno-političke odluke uvažavajući
samo uske lokalne interese.

Osamostaljiva­­njem
Hrvatske i ponovnim prihvaća­­njem na­če­la slobodne trgovine, poljoprivreda
zauzima važnu ulogu u gospodarsko-političkim odlukama. S jedne strane se domaću
po­ljoprivredu nastoji zaštititi od znatno razvijenije zapadnoeuropske i
potaknuti ­­njenu konkurentnost; s druge strane uvjeti među­na­rodnog okruže­­nja
nameću ograničava­­nje domaće zaštite i prilagodbu poljoprivredne djelatnosti
tržišnim načelima. To znači da se suvremena poljoprivredna politika – bez
obzira je li riječ o cijenama, poticajima, carinskoj zaštiti ili mjerama
strukturnog i ruralnog razvitka – više ne smije prepustiti slučaju. Danas dobro
vođe­­nje poljoprivredne politike znači jasno sagledava­­nje cjelokupnog sta­­nja
i na domaćem i svjetskom tržištu poljoprivrednih proizvoda i uočava­­nje
posljedica izazvanih agrarno-političkim mjerama.

U
današ­­nje doba tri najčešće spomi­­njana temeljna cilja poljoprivredne
politike su:

–
   oblikovati učinkoviti i konkurentan
sektor koji će pridonositi poboljša­­nju nacionalnog gospodarskog rasta,

–
   oblikovati odgovarajuće radne i životne
uvjete u ruralnim područjima kako bi se omogućilo ruralnom stanovništvu
ostvariva­­nje ­­njihovih gospodarskih, obrazovnih, kulturnih i socijalnih
potencijala, i

–
   očuvati i unaprjeđivati prirodni
okoliš, uz promica­­nje održive – ekološke proizvod­­nje.

I/I-10.1 Analiza
hrvatske poljoprivredne politike

I/I-10.1.1 Temeljna obilježja i analiza provedbe
Strategije razvitka hrvatske poljoprivrede iz 1995. godine

Oblikujući nacionalnu *Strategiju
razvitka hrvatske poljoprivrede* (Strategija), MPŠ je uz pomoć Organizacije
za hranu i poljoprivredu Ujedi­­njenih naroda (FAO) formuliralo slijedeći
temeljni cilj:

»Potica­­nje učinkovitije proizvod­­nje i
marketinga poljoprivrednih proizvoda, na način koji poboljšava dobrobit
poljoprivrednika i potrošača, pridonosi rastu hrvatskoga gospodarstva; štiti
prirodne potencijale Republike Hrvatske i osigurava konkurentnost hrvatske
poljoprivrede na svjetskom tržištu. U ostvariva­­nju ovog cilja, naročiti
naglasak valja dati obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima koji su temelj
hrvatske poljoprivrede.«

Kao strateški prioriteti određeni su:
promjena agrarne strukture, financira­­nje sela i poljoprivrede, trgovinska i
cjenovna politika, službe za pruža­­nje usluga poljoprivrednicima i
socijalno-ekonomski položaj poljoprivrede.

Za ostvare­­nje svakog od ovih prioriteta
definirani su ciljevi kao i kratkoročne, sred­­njoročne i dugoročne mjere za
provedbu. U skladu s navedenim strateškim prioritetima, ustanovljena je i *Matrica
mjera* za provođe­­nje Strategije zamišljena kao pregled mjera
poljoprivredne politike (kratkoročne i sred­­njoročne) s konkretnim ciljevima.

Od
usvaja­­nja Strategije prošlo je već više od pet godina, što je dovoljan
vremenski odmak za ocjenu postignuća po zacrtanim prioritetima. Kritičan i
objektivan »pogled unatrag« treba pri­po­moći kako ostvare­­nju još
nedostignutih ciljeva tako i razmatra­­nju valjanosti tada postavljenih
prioriteta u današ­­njim uvjetima.

Struktura
poljoprivrede

U
ovoj prvoj skupini prioriteta može se ustanoviti da od tri izričito navedena
cilja: (1) ubrzana privatizacija i transformacija dioničkih društava; (2)
poveća­­nje prosječne veličine poljoprivrednih gospodarstava; i (3) zamjena
monopolske kontrole novonastalih dioničkih društava u marketingu inputa i
proizvoda – nijedan nije do kraja ostvaren. Izostanak pojedinih mjera zacrtanih
Strategijom, ili ­­njihovo samo djelomično provođe­­nje, jedan je od glavnih
razloga ovakvog sta­­nja. Poseban je problem zemljišna politika koja obuhvaća
pita­­nja ex-društvenog zemljišta, tržišta zemljištem, denacionalizacije,
evidencije i slično. Dalj­­nji razlozi leže u neodlučnosti državne vlasti glede
poduzeća u kojima je država vlasnik ili suvlasnik, zatim nedovoljno vremensko
razdoblje (npr. za značajniju izmjenu veličine gospodarstava), kao i politička
i financijska snaga poduzeća u području distribucije (u svezi monopola u ovom
sektoru). Nedovoljna financijska sredstva također se mogu navesti kao ograniče­­nje
u ostvare­­nju ovog prioriteta. Dalje, što vrijedi i za ostale mjere u matrici
iz Strategije, nedovoljna usklađenost u provedbi mjera vezanih uz ostale
prioritete, iako neizravno, snažno utječe na ostvare­­nje promatranog
prioriteta. Na primjer, bez usklađenosti provedbe mjera vezanih uz financira­­nje
i uslužni sektor nije moguće uspješno ostvariti cilj poveća­­nja veličine
obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava.

Financira­­nje
sela i poljoprivrede

Prema
naznačenim kratkoročnim mjerama za potrebe kre­di­ti­ra­­nja poljoprivrednog
sektora, pokrenuto je kreditira­­nje putem MPŠ i Hrvatske banke za obnovu i
razvoj (HBOR), a 1996. godine odlukom Vlade je utemeljen *Posebni račun za
kreditira­­nje razvitka i obnove poljoprivrede (Fond)*. Iako s razmjerno
malo raspoloživih sredstava, ovaj je Fond najveći izvor kreditnih sredstava za
obiteljska poljoprivredna gospodarstva i druge poljoprivredne proizvođače.
Ostali, nedržavni i u pravilu ma­­nji izvori financira­­nja poljoprivrede
uglavnom su organizirani u okviru lokalne samouprave ili ih osiguravaju
poslovni partneri obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava (prerađivači i
kupci). Praksa osi­gu­ra­­nja »privlačnih« kredita poljoprivrednicima, uz
razmjerno nižu kamatu i povoljne uvjete otplate, kratkoročno je vrlo popularna,
no kroz duže razdoblje sma­­njuje konkurentsku sposobnost sektora, odbija tržno
orijentirane financijske ustanove i otvara vrata korupciji. Jača­­nje
vertikalne integracije obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava i drugih
poljoprivrednih proizvođača s prerađivačkom industrijom, kao uspješan način
rješava­­nja problema financira­­nja i plasmana, nije jače saživio, najviše
zbog teš­koća u poslova­­nju ex-društvenih kombinata nastalih u procesu
pretvorbe. Isto tako, nije razvijen štedno-kreditni sustav na načelu uzajamne
pomoći na lokalnoj razini, a koji je uobičajen oblik osigura­­nja jeftinih
financijskih sredstava u ma­­njem obujmu. Osnovno je ograniče­­nje ostvare­­nja
ovog prioriteta nedostatak novčanih sredstava, koji proizlazi iz općeg sta­­nja
u gospodarstvu kao i prirode poljoprivrednog sektora, koji je tradicijski slabo
privlačan vlasnicima oskudnog kapitala zbog niskih stopa prinosa i, u pravilu,
dugog obrtnog razdoblja. Tu treba dodati i promašaje u provedbi privatizacije u
proteklom razdoblju.

Trgovinska
i cjenovna politika

U
pogledu zacrtanih ciljeva, u ovom području je razmjerno više uči­­njeno, a
promjene se odnose na područje legislative i reforme u politici zaštite domaće
proizvod­­nje i u poticajnoj politici. Unatoč kaš­­nje­­nju, najveća su
dostignuća u ovom segmentu ulazak u članstvo WTO i potpisiva­­nje Sporazuma o
stabilizaciji i pri­druživa­­nju s EU.

Spomenute
aktivnosti na poveziva­­nju hrvatskog gospodarstva sa svjetskim gospodarskim
sustavom i EU najvećim su di­je­lom odredile i promjene u trgovinskoj i
cjenovnoj politici. Preostalo je da se mjere dogovorene tijekom pregovora za
članstvo u WTO provedu kroz planirano razdoblje i da se, u svezi pridruživa­­nja
EU, usklade iste mjere sa Zajedničkom poljoprivrednom politikom EU. Važnost
spomenutih procesa ukazuje na potrebu uvođe­­nja novog prvenstva poljoprivredne
politike, koji bi obuhvatio ciljeve vezane uz ­­njihovo što uspješnije dovrše­­nje.

Službe
za pruža­­nje usluga u poljoprivredi

Od
svih strateških ciljeva u području institucijske potpore razmjerno je najviše
ostvareno, i to zahvaljujući znatnoj novčanoj potpori. Ustanovljava­­nje *poljoprivredne
savjetodavne službe*, zatim *Tržišnoga informacijskog sustava u
poljoprivredi* i *Vijeća za istraživa­­nja u poljoprivredi,* samo su neki
od konkretnih ostvare­­nja u okviru ovog prioriteta. Uzmemo li či­­njenicu da
su prije osa­mo­stalje­­nja Hrvatske obiteljska poljoprivredna gospodarstva
bila zapostavljana od strane komunističke poljoprivredne politike, ovi su
pomaci svakako značajni i u skladu s usvojenom strategijom. Valja napomenuti da
je i ovdje preostalo dosta rada na usavršava­­nju navedenih i drugih
institucija, a posebice u području obra­zo­va­­nja.

Socio-ekonomski
aspekti poljoprivrede

U
nedostatku alternativnog zapošljava­­nja i dohotka na ruralnom području,
hrvatska poljoprivredna politika je zapravo mje­ša­vina gospodarskih mjera i
socijalne zaštite, a ova poto­­nja je dosta značajna. Iako je u okviru
skromnoga državnog proračuna osigurana potpora obiteljima prognanika i izbjeglica
na obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima, struktura ulaga­­nja nije bila
us­mje­rena na potica­­nje zaposlenosti, već za osnovne životne potrebe.
Također je nedovoljno uči­­njeno u izjednačava­­nju članova-ko­risnika
poljoprivredne mirovine s ostalim umirovljenicima. Tome je svakako pridonijelo
i nepovoljno sta­­nje u Mirovinskom fondu, koji ujedno prolazi razdoblje
reforme. Što se tiče regionalne politike potica­­nja, iako je određeni pomak
uči­­njen, još uvijek nema postojanosti i sustavnosti u regionalnom pristupu.
Ovdje valja na­po­­menuti i neriješen status obiteljskih poljoprivrednih
gospodarstva. Njihovo poslova­­nje (kao fizičke osobe) predstavlja ogra­ni­če­­nje
kako za državne ustanove tako i za samo gospodarstvo. Otežani kontakt i ostvare­­nje
prava, nemogućnost dokaziva­­nja solventnosti i mogućnosti pokrića kredita,
nemogućnost povrata pretplaćenog PDV i slično, samo su neke od prepreka u
poslova­­nju gospodarstava i primjeni mjera poljoprivredne politike.

Iz prethodno navedenog, očito je da su u
postiza­­nju temeljnog cilja, strateških prioriteta, ciljeva kao i kod provođe­­nja
mjera strategije razvitka hrvatske poljoprivrede postojala (i još uvijek
postoje) brojna ograniče­­nja kao što su: pad ukupne gospodarske aktivnosti,
veliki ratni gubici, gubitak tržišta, značajan porast uvozne potroš­­nje,
visoki proizvodni troškovi, niska konkurentnost proizvod­­nje, ograničenost
tržišta zemljišta, veliko sma­­nje­­nje investicija u poljoprivredu, kao i
brojne druge strukturne, globalno-gospodarske, političke i druge prepreke
razvitku ovog sektora. Otegotna okolnost je bila i česta promjena operativnih
politika na razini ministarstva poljoprivrede pri čemu su se uglavnom
uključivali socijalni elementi u provedbi konkretnih mjera poljoprivredne
politike. Istodobno, poljoprivredni sektor ima i značajne razvojne prednosti,
kao što su prirodne i regionalne potencijale (tlo, klima, veliki broj
visoko-stručnih kadrova, zemljopisni položaj i drugo) koji nisu do sada bili
optimalno iskorišteni.

Jedna od strateških opcija u postiza­­nju
cilja politike razvitka poljoprivrede je nastoja­­nje za učla­­nje­­nje
Republike Hrvatske u svjetske i europske trgovinske i ekonomske integracije: u
kraćem vremenskom razdoblju WTO (što je i ostvareno) i CEFTA, a na duži rok
pridruživa­­nje i članstvo u EU (što je u pripremi).

I/I-10.1.2 Poljoprivredna politika u 2000.
godini

I/I-10.1.2.1 Načela

U sklopu političkih promjena u Republici
Hrvatskoj na demokratskim izborima u siječ­­nju 2000. godine bivša opozicija je
preuzela vlast. Novoimenovani Hrvatski (državni) sabor Republike Hrvatske
prihvatio je prijedlog »*Programa rada Vlade u razdoblju od 2000. do 2004.
godine Republike Hrvatske*« (Program) koji, između ostalog, daje i osnovne
odrednice ekonomske politike u poljoprivredi.

U dijelu ovoga Programa koji se odnosi na
poljoprivredu ističe se važnost poljoprivredne politike kao sastavnice ukupne
gospodarske politike, dok je središ­­nje mjesto u provedbi poljoprivredne
politike posvećeno prosperitetu obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava.
Naglašava se znače­­nje jača­­nja utjecaja tržišta, no­vih izvora zapošljava­­nja
poljoprivrednog pučanstva, istraživa­­nja, edu­kacije, savjetodavnih usluga i
regionalnog pristupa politici. Pred­viđena je izrada *Zakona o poljoprivredi*,
nužnost izgrad­­nje sustava održive financijske infrastrukture, kao i
transparentnog i primjerenog okvira proračunske potpore seljacima i ribarima.
Program, u stvari, potvrđuje ciljeve i prioritete Strategije iz 1995. godine.

I/I-10.1.2.2
Proračun

U proteklom razdoblju Hrvatska je primje­­njivala
razmjerno visoku carinsku zaštitu na poljoprivredno-prehrambene proizvode. No,
unatoč tomu, uvoz poljoprivrednih proizvoda je bio visok. Učla­­nje­­njem
Hrvatske u WTO, s početkom 30. studenoga 2000. godine, carine na
poljoprivredno-prehrambene proizvode su osjetno sma­­njene, što može dovesti do
značajnog porasta uvoza te do pada proizvod­­nje u pojedinim područjima. S
obzirom da Hrvatska, kao i ostale nove članice, ne mogu primje­­njivati ni
izvozne subvencije niti posebne zaštitne mjere pri uvozu poljoprivrednih
proizvoda (koje mnoge zemlje izvorne članice GATT-a mogu primje­­njivati),
dodatno se ugrožava konkurentnost domaćih proiz­vođača na domaćem tržištu.
Nadalje, podaci pokazuju da zemlje iz neposrednog hrvatskog okruže­­nja
izdvajaju osjetno veća sredstva za potporu poljoprivrednoj proizvod­­nji te je
stoga bilo nužno pronaći načine kako bi se i hrvatski poljoprivredni proračun
razmjerno povezao s odnosnim veličinama u okruže­­nju. Zbog toga je Vlada Republike
Hrvatske 2000. godine uvažila nužnost poveća­­nja poljoprivrednog proračuna,
kao temeljne pret­postavke za uspješan nastavak i provedbu započete reforme
poljoprivredne politike. To je omogućilo podmire­­nje svih prenesenih dugova iz
1999. godine (isplata poticaja i naknada u poljoprivredi i ribarstvu)106.

I/I-10.1.2.3
Potpore

Zad­­njih
godina se nameće potreba prilagodbe domaćeg sustava poljoprivredne potpore. U
tome je neizbježna promjena od tržišno-cjenovne potpore prema strukturnoj
potpori. Sustav zajamčenih cijena u 2000. godini obuhvaćao je šest
poljoprivrednih proizvoda (pšenicu, suncokret, soju, uljanu repicu, šećernu
repu i duhan).

Sustavom
poticaja u poljoprivredi i ribarstvu, uvedenim 1999. godine, biljna proizvod­­nja
se potiče plaća­­njem proiz­vo­đa­čima prema proizvodnim površinama i isplatama
za podiza­­nje višegodiš­­njih nasada u voćarstvu i vinogradarstvu. Stočarstvo
se potiče selektivnim isplatama za rasplodnu stoku i tovljenike, poglavito u
područjima posebne državne skrbi. Seljacima i ribarima se pomoglo uvođe­­njem
jeftinijeg (tzv. plavog) goriva. U 2000. godini je proširen broj proizvoda na
koje se isplaćuju novčani poticaji u poljoprivredi te je on obuhvaćao:

–
   nadoknađujuća plaća­­nja po proizvodnoj
površini za pšenicu, durum pšenicu, stočni ječam, pivarski ječam, raž, zob,
kukuruz, suncokret, soju, uljanu repicu, šećernu repu i sjeme povrća,

–
   plaća­­nja po grlu stoke za osnovno
stado i tovljenike.

Postojeći
sustav novčanih poticaja i naknada u poljoprivredi i ribarstvu obuhvaća i neke
mjere svojstvene strukturnoj potpori:

–
   jednokratna pomoć za podiza­­nje
dugogodiš­­njih nasada – voć­­njaka i vinograda,

–
   dodatni iznosi poticaja za područja s
težim uvjetima gospodare­­nja (brdsko-planinska područja, otoci i poluotok Pelješac),

–
   nabava uzgojno valjanih rasplod­­njaka.

*Zakonom
o novčanim poticajima i naknadama u poljoprivredi i ribarstvu*
(2000.g.) obuhvaćeno je više od 130 vrsta poticaja. Buduća poljoprivredna
politika ide u pravcu sma­­njiva­­nja broja proizvod­­nji koje će biti
poticane, uz ograničava­­nje broja korisnika, na način da se odrede najma­­nji
uvjeti za dobiva­­nje subvencija (npr. minimum obradive poljoprivredne
površine).

I/I-10.1.2.4
Kreditira­­nje poljoprivrede

Tijekom
2001. godine razrađen je novi sustav kreditira­­nja poljoprivrede kojem je
temeljna odrednica postupna decentralizacija i sma­­nje­­nje uloge Ministarstva
u operativnom odlučiva­­nju o dodjeli kredita uz proračunsku potporu. Pri tome
se glavnina sredstava sa proračunske pozicije Ministarstva poljoprivrede i šu­mar­stva
dodjeljuje županijama koje su voljne participirati u novom modelu kreditira­­nja.
Smjernice politike i uvjeta kreditira­­nja i dalje bi utvrđivalo Ministarstvo
poljoprivrede i šumarstva koje bi, iako u ma­­njem obujmu, zadržalo ulogu
suodlučiva­­nja i nadzora, dok bi se značajno sma­­njio upliv Ministarstva i
ostalih tijela državne uprave na operativnoj razini.

I/I-10.2 Reforma poljoprivredne politike

I/I-10.2.1 Globalni integracijski procesi i
poljoprivreda

U današ­­njim okolnostima teoretska
potpora politici slobodne trgovine oslabljena je postoja­­njem diferenciranih
tržišta, oligopola na međunarodnom tržištu, rizikom, nesigurnošću i
netransparentnim informacijama. Usmjere­­nje prema slobodnoj trgovini
neizbježno uvodi promjene u distribuciji dohotka (unutar i između pojedinih
zemalja). Takve promjene mogle bi u pojedinim slučajevima biti vrlo ozbiljne,
što objektivno može pojačati politički pritisak u smjeru suprotnom
liberalizaciji.

Specifično je pita­­nje brige o okolišu koje
se s teorijskog motrišta čini najsloženijim za podvođe­­nje pod zajednički
splet propisa, a da se u nekim dijelovima svijeta ne bi smatrali pro­tek­cio­nističkom
politikom. Objektivno se ne može poreći legitimnost razlika u
sociološko-političkom vrednova­­nju netržišnih koristi i šteta na okoliš
uvjetovanih poljoprivrednom proizvod­­njom107.

Nedvojbeno je da ideja slobodnog tržišta,
kojoj je vodilja privatni kapital, nije po definiciji u suglasju sa stavovima
državnih politika koje moraju skrbiti i o općim društvenim troškovima i
koristima koji su katkada teško mjerljivi. U ovom času se čini realnom prosudba
da će konkretna rasprava o dalj­­njoj liberalizaciji poljoprivrede ipak biti
usmjerena na ona područja koja su već ustanovljena Urugvajskim krugom, a to je:
pristup tržištu, domaća potpora i izvozno tržišno natjeca­­nje.

Iz
nekih autorskih radova je vidljivo da se problemi, za koje se ponekad mislilo
da su »novi«, ustvari mogu razvrstati u neki od pobrojanih poznatih okvira.
Pita­­nje raspodjele carinskih kvota sadržajno pripada u pristup tržištu. Neke
zemlje su izrazile želju da se intenzivnije raspravlja o državnoj trgovini u
poljoprivredi, što se također može razdvojiti u sastavnice pristupa tržištu (dr­žav­ni
trgovinski uvoznici) i izvozno tržišno natjeca­­nje (državni trgovinski
izvoznici). Uporaba izvoznih ograniče­­nja može, ta­kođer, biti osporavana u
sljedećem krugu, djelomice kao odgovor na brigu oko prehrambene sigurnosti u
zemljama uvoznicama. Ali i ovo se također može svrstati pod naslov izvoznog
tržišnog natjeca­­nja108.
Vrlo je vjerojatno da će mnoge zemlje (posebice one kojima to nije dozvoljeno)
postaviti pita­­nje dalj­­nje uporabe posebnih zaštitnih pristojbi (»SSG«)
koje, praktički, mogućnost »najma­­njeg pristupa« nekom tržištu čine samo
teoretskim. Brojne članice, čak neovisno o tome je li ih primje­­njuju ili ne,
inzistirati će na potpunom ukida­­nju izvoznih subvencija kao elementu s
najviše »iskrivljujućih« učinaka na trgovinske tijekove. Ovo je posebice važno
za nove članice (poput Hrvatske) koje ne mogu računati na izvozne subvencije i
kojima je zapravo u interesu da budu, ako ne zabra­­njene, barem značajno sma­­njene.

U
svakom će slučaju dalj­­nje reforme (ili bolje rečeno evolucija ili prilagodba)
poljoprivrednih politika širom svijeta biti neizbježne. Važno je da će, uz
velike, male zemlje imati priliku aktivno sudjelovati u oblikova­­nju novih
»pravila igre«. Pri tome će uspješnost prilagodbe nacionalnih politika,
posebice u malim zemljama (kakva je i Hrvatska), u velikoj mjeri ovisiti o
odlučnosti da se s korjenitim promjenama ne kasni.

I/I-10.2.2
Potreba reforme hrvatske poljoprivredne politike

Promje­­njivo
domaće i međunarodno okruže­­nje stvara mo­guć­nosti ali i donosi pritiske i ograniče­­nja,
a ulazak u WTO također traži prilagodbu poljoprivredne politike. Liberalizacija
tr­govine u poljoprivredi će, za razliku od ostalih sektora, biti znatno
umjerenija. Hrvatska čim prije i odlučnije treba nastaviti za­početu reformu
poljoprivredne politike. Ta reforma treba ići u pravcu jača­­nja tržišta i
konkurentnosti hrvatskih proizvođača na svjetskom i domaćem tržištu. Treba
osigurati rastući udio izravnih plaća­­nja u ukupnoj potpori u kombinaciji s
mjerama za ubrza­­nje strukturnih prilagodbi, koje trebaju biti ciljane,
transparentne i konzistentne s globalnim ciljevima ekonomske i socijalne
politike. Oblikova­­nje buduće politike u uvjetima proračunskih og­ra­niče­­nja,
s jedne strane, i rastućih očekiva­­nja glede ekoloških standarda, sigurnosti i
kakvoće hrane kao i napretka i očuva­­nja seoskih područja, s druge strane, će
postajati sve zahtjevnije. Stoga će biti nužno osigurati stalnu analizu
troškova i koristi pojedinih mjera kao, i za razliku od prethodnog razdoblja,
veće suglasje i integriranost poljoprivredne s ostalim politikama.

I/I-10.2.3
Porezna politika

Porez
na dodanu vrijednost (PDV)

Malobrojna
obiteljska gospodarstva u Republici Hrvatskoj (oko 3%) su u sustavu PDV-a.
Posljedica toga je da gotovo sva naša poljoprivredna gospodarstva nabavljaju
inpute za proizvod­­nju po stopi PDV od 22%, a ne ostvaruje pravo na povrat
uplaćenog predporeza. To, uz ostale čimbenike, znatno poskupljuje proizvodne
troškove čitavog poljoprivredno-prehrambenog proiz­vodnog lanca i sma­­njuje
konkurentnost na domaćem i stranom tržištu. Stoga je nužno da što je moguće
više obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava uđe u sustav PDV-a. Poslovno
poveziva­­nje poljoprivrednika (zadruge) olakšalo bi uključiva­­nje
poljoprivrednika u ovaj porezni sustav, no prije toga je nužno zakonski urediti
način praće­­nja ­­njihovog poslova­­nja.

Uvažavajući
potrebe državnog proračuna trebati će razmotriti mogućnosti usklađiva­­nja
stope poreza na dodanu vrijednost poljoprivredno-prehrambenih proizvoda s
praksom zemalja u okru­že­­nju, a posebice sa zemljama EU.

Iskustva
i primjeri većine europskih zemalja pokazuju da, iako teorijski privlačna,
inačica jedinstvene stope PDV-a gotovo ne egzistira. U odnosu na opću stopu
(kolika god ona bila), stopa PDV-a na prehrambene proizvode približno je upola
niža.

Ujednačava­­nje,
kada se za to steknu uvjeti, proširilo bi poreznu osnovicu, dovelo do pada
cijena vrlo važnih proizvoda za ljudsku egzistenciju, potpomoglo snažnijem
restrukturira­­nju po­ljoprivredno-prehrambenog kompleksa i dovelo do sma­­nje­­nja
deviznog odljeva zbog kupovine u susjednim zemljama.

I/I-10.2.4
Va­­njskotrgovinska politika

I/I-10.2.4.1
Hrvatska i WTO

Današ­­nji položaj Hrvatske, vezano uz
WTO, je rezultat višestranih i dvostranih pregovora u čijim je okvirima
razmatrana problematika količinskih ograniče­­nja pri izvozu i uvozu
poljoprivredno-prehrambenih proizvoda, carinskog sustava, cjenovne politike,
agregatne mjere potpore poljoprivredi, robnih zaliha, tro­šarina i poreznog
sustava, nadzora kakvoće na granici, primjeni sanitarnih i fitosanitarnih
mjera, izvoznih subvencija, pristupa do­maćem i međunarodnom tržištu te su
rješavani zahtjevi pojedinih zemalja vezani uz određene skupine proizvoda.
Ulaskom Hrvatske u punopravno članstvo WTO, u studenome 2000. godine, otpoči­­nje
razdoblje ispu­­nje­­nja obveza u svezi sma­­nje­­nja zaštite domaćeg tržišta
poljoprivredno-prehrambenim proizvodima i ot­va­ra­­nja međunarodnoj
konkurenciji, što će izravno utjecati na preoblikova­­nje poljoprivredne
politike u nadolazećem razdoblju.

Prihvaćene
obveze odnose se na obvezno sma­­nje­­nje mjera koje imaju iskrivljujući učinak
na trgovinu, a radi se o carinskoj zaštiti te različitim oblicima domaće
potpore koje potpadaju pod mjere tzv. *crvene košare* (zajamčene cijene i
plaća­­nja po jedinici proizvoda). Istodobno, poštiva­­nje pravila i zaštita
domaćih proiz­vo­đača znači neminovan prelazak od tržišno-cjenovne ka
strukturnoj potpori poljoprivredi i svekolikom ruralnom razvitku. Zna­čajnu
ulogu u ublažava­­nju učinaka ulaska u WTO će imati politika izravne dohodovne
potpore poljoprivrednim proizvođačima.

I/I-10.2.4.2
Ugovori o slobodnoj trgovini

Trenutno
su u primjeni odredbe ugovora o slobodnoj trgovini s 27 zemalja (Slovenija,
Makedonija, Bosna i Hercegovina, Mađarska, Češka, Slovačka, Poljska, Bugarska,
članice EFTA skupine i članice EU) kojima se pokriva oko 80% ukupnoga hrvatskog
uvoza i izvoza poljoprivredno-prehrambenih proizvoda.

Hrvatska
i EU

U
Luksemburgu su 29. listopada 2001. potpisani Sporazum o Stabilizaciji i pridruživa­­nju
te Privremeni sporazum o trgovinskim i s ­­njima povezanim pita­­njima između
RH i Europskih za­jed­nica (EZ). Privremeni sporazum, kojim je predviđeno uspos­tav­lja­­nje
zone slobodne trgovine u razdoblju od šest godina, primje­­njuje se od 1. siječ­­nja
2002.. EZ ukida sve carine i mjere s jednakim učinkom na uvoz roba iz Hrvatske
(uz svega nekoliko iznimki vezanih uz poljoprivredu i ribarstvo – »baby beef«,
neke ribe i riblje prerađevine, vino). S druge strane, Hrvatska će postupno sma­­njivati
te za pojedine proizvode ukinuti carine na uvoz iz EZ, u prijelaznom razdoblju
od najdulje 6 godina.

CEFTA
skupina

Ugovori
s Mađarskom, Češkom, Slovačkom i Bugarskom slijede CEFTA model liberalizacije
trgovine poljoprivredno-pre­hrambenih proizvoda. Model obuhvaća proizvode
razdijeljene u tri liste (A, B i C), sukladno stup­­nju ­­njihove
osjetljivosti.

Ugovor
s Poljskom razlikuje se od ostalih ugovora sa CEFTA članicama te pokriva samo
ma­­nji broj proizvoda unutar obostrano dogovorenih kvota.

Već
postignute koncesije između Hrvatske i CEFTA zemalja mogu doživjeti ma­­nje
promjene kroz pregovore o članstvu Hrvatske u CEFTA-i.

EFTA
SKUPINA (Švicarska, Lihtenštajn, Norveška i Island)

Sa svakom zemljom članicom EFTA-e
potpisani su bilateralni sporazumi u lip­­nju 2001., a u primjeni su od početka
siječ­­nja 2002. godine (osim Norveške i Islanda). Radi se o razmjerno malom
stup­­nju liberalizacije međusobne trgovine poljoprivredno-prehrambenim
proizvodima.

Makedonija

Ugovor se primje­­njuje od sredine 1997.
godine. Rezultat pregovora jest jedna lista proizvoda za svaku zemlju s
preferencijalnim carinama unutar carinskih kvota. U veljači 2002. dogovoreno je
značajno unapređe­­nje ugovora, a očekivani početak pri­mje­ne predviđa se
polovicom 2002. godine.

Bosna i Hercegovina (BiH)

Pregovori o trgovinskoj liberalizaciji
okončani su i sporazum je potpisan u prosincu 2000. godine, a u primjeni je od
1. siječ­­nja 2001. godine. Republika Hrvatska je u cijelosti ukinula carine na
uvoz svih proizvoda iz BiH, dok BiH sma­­njuje carine određenom dinamikom u
periodu od tri godine te će biti ukinute 1. siječ­­nja 2004. godine.

Zaključeni pregovori i pregovori u tijeku

Zaključeni su pregovori s Turskom, a
primjena ugovora o slobodnoj trgovini očekuje se u drugoj polovici 2002.
godine.

Trenutno se vode pregovori sa SR
Jugoslavijom, Rumu­­nj­skom i Albanijom, dok su u 2002. planirani pregovori i s
bal­tič­kim zemljama.

I/I-10.2.5 Cjenovna i poticajna politika

Imajući u vidu obveze Republike Hrvatske
prema WTO-u, kreta­­nje Zajedničke poljoprivredne politike EU i time određene
pravce budućeg razvitka hrvatske poljoprivredne politike, tržišno-cjenovna
politika je u tijeku preobrazbe.

Cjenovnu i poticajnu politiku označava
postupno sma­­nje­­nje zajamčenih cijena radi ­­njihovog približava­­nja
cijenama svjetskog tržišta, odnosno poveća­­nja konkurentnosti poljoprivrednih
proiz­vo­da na domaćem i svjetskom tržištu, te istodobno poveća­­nje izravnih
plaća­­nja kojima se želi kompenzirati negativan utjecaj sma­­nje­­nja zajamčenih
cijena. Niže cijene, uz uvođe­­nje izravnih plaća­­nja, idu i u prilog
potrošača te diferencijacije cijena u korist proizvoda visoke kakvoće. Isto
tako, niže cijene domaćih sirovina znače poveća­­nje konkurentnosti prehrambene
industrije u uvjetima rastuće inozemne konkurencije.

Osim
gore spomenutih poticaja, sustav obuhvaća i plaća­­nja po jedinici proizvoda
(za mlijeko, med, duhan, maslina za preradu, grožđe, sadnice maslina, loze i
lavande, uzgoj morske i slatkovodne ribe, proizvod­­nja mlađi autohtonih vrsta
bijele morske ribe, riblje proizvode i lavandino ulje) te za deklarirano sjeme
žita, krmnog bilja i povrća.

Analiza
dosadaš­­nje cjenovne i poticajne politike ukazuje na potrebu unaprjeđe­­nja
sustava mjera poljoprivredne politike. U najnovije doba su u tom smislu uči­­njeni
određeni pomaci, te je uveden sustav praće­­nja (*Anketa poljoprivrednih
gospodarstava*), kao jedna od osnova za ustanovljava­­nje novčanih potpora u
poljoprivredi. Sustav potpore traži dalj­­nje promjene.

I/I-10.2.6 Zemljišna politika

Premda ključan čimbenik ukupne strukturne
politike, zbog znače­­nja i težine problema, zemljišna politika predstavlja
zasebnu cjelinu kojom se utječe na racionalno gospodare­­nje poljoprivrednim
zemljištem uz sustavnu zaštitu okoliša.

Rješava­­nje problema u svezi
privatizacije zemljišta u vlas­niš­tvu države, male prosječne veličine
obiteljskog poljoprivrednog gospodarstava i zaštite poljoprivrednog zemljišta
zahtijeva širu akciju različitih institucija državne uprave i gospodarskih
subjekata.

I/I-10.2.7 Strukturna politika

Strukturna
politika obuhvaća skup mjera kojima se potiče gospodarska učinkovitost
poljoprivredne proizvod­­nje radi osi­gu­ra­­nja stabilnog dohotka i
primjerenoga životnog standarda poljoprivrednika te skladan razvitak poljoprivrednih
regija i seoskih područja. Ovdje treba spomenuti postojeću institucijsku
potporu poljoprivredi – djelova­­nje javnog sektora (savjetodavna služba,
selekcija i reprodukcija u stočarstvu, zaštita bilja, istraživački rad u
poljoprivredi, obrazova­­nje u poljoprivredi, itd.).

Dok
cjenovna i većim dijelom poticajna politika utječe prije svega na vitalna,
tržištu okrenuta poljoprivredna gospodarstva, predstoji napor u uvođe­­nju
mjera strukturne politike kojom će se mije­­njati ukupna agrarna struktura i pružiti
pomoć velikoj većini nekomercijalnih gospodarstava, posebice onima s
nepovoljnim uvjetima za gospodare­­nje, zbog poveća­­nja inozemne konkurencije
nastale ulaskom Hrvatske u WTO.

I/I-11 Poljoprivredno zakonodavstvo

U
Hrvatskoj je početkom 2000. u djelatnosti poljoprivrede, ribarstva i
veterinarstva na snazi bilo 14 važećih zakona, više od 120 pravilnika, veći
broj odluka (8), naredbi (18), objava (13) i popisa (13)109.
Po područjima, poljoprivredno zakonodavstvo ob­ra­đuje pita­­nja (1)
poljoprivrednog zemljišta, (2) biljne proizvod­­nje, (3) stočarstva, (4)
veterinarstva, (5) ribarstva. Posebni zakoni sankcioniraju državne poticajne
mjere za poljoprivredu i ribarstvo kao i cijene poljoprivrednih proizvoda,
uređe­­nje domaće i među­na­rodne trgovine, itd.110.

Opredjelje­­nje
Hrvatske za pridruživa­­nje EU podrazumijeva i obvezu prilagodbe nacionalnih
zakona, a time i zakona koji se odnose na poljoprivredu, ­­njegovom sustavu i
zakonodavstvu111.
Polazeći od sekundarne legislative EU u *Bijeloj k­­njizi* te uvidom u
hrvatsko poljoprivredno zakonodavstvo, može se istaći da naj­ve­ći dio
hrvatskih poljoprivrednih zakona sadrži uvjete i ključne mjere predstavljene u
sekundarnoj legislativi EU112.
U dalj­­njoj prilagodbi nužna je podrobna raščlamba i poredba svakog pojedinog
zakona s ključnim mjerama, uvažavajući poglavito mjere *Prvog stadija*,
određujući prioritete i uvažavajući gospodarsko sta­­nje i strategiju razvitka.
To su temeljni propisi EU koji uređuju područje (a) zajedničke poljoprivredne
politike; (b) integrirani upravni i nadzorni sustav; (c) strukturne politike i
regionalnog razvitka; (d) uređe­­nja zajedničkog tržišta; (e) va­­njske
trgovine; (f) zaštite seoskog prostora; i (g) sustava praće­­nja u
poljoprivredi.

Zakoni
doneseni u 2001. na tragu su spomenutih nastoja­­nja:

–
   Zakonom o poljoprivredi (»Narodne
novine«, br. 66/01) uređeno je sveukupno područje poljoprivrede objedi­­njava­­njem
postojeće legislative i brojnih područja koja još nisu izravno zakonski
uređena. Zakonom se definiraju ciljevi i mjere poljoprivredne politike,
korisnici prava na potporu, institucijska potpora te praće­­nje i izvješćiva­­nje
u poljoprivredi,

–
   Uporaba, zaštita te raspolaga­­nje
poljoprivrednim zem­ljiš­tem uređeni su novim *Zakonom o poljoprivrednom zem­ljištu*
(»Narodne novine«, br. 66/01.). Zakon obvezuje lokalnu samoupravu (općine i
gradovi) na izravno upravlja­­nje poljoprivrednim zemljištem u vlasništvu
države. Op­ći­ne i gradovi imaju pravo i obvezu izraditi plan raspolaga­­nja
zemljištem (prodaja, zakup, koncesija, darova­­nje), sukladno smjernicama
Strategije gospodare­­nja poljoprivrednim zemljištem u vlasništvu države te
Mjerila i uvjeta za provedbu privatizacije poljoprivrednog zemljišta,

– Zakon o ekološkoj proizvod­­nji poljoprivrednih
i prehrambenih proizvoda (»Narodne novine«, br. 12/01.) uređuje ekološku
proizvod­­nju, preradu i trgovinu poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, kao
bitnih čimbenika zaštite zdravlja i života ljudi, zaštite potrošača, zatim
prirode i okoliša.

I/II KljuČni ciljevi

U
pogledu projektnih ciljeva okosnicu čini postojeća *Strategija razvitka
hrvatske poljoprivrede*113,
ciljevi koji su tamo navedeni kao i strateški prioriteti. Kako je od donoše­­nja
ove strategije prošlo gotovo sedam godina, uz provedenu analizu ostvare­­nja
ključnih ciljeva (navedeno u prethodnom poglavlju), nužna je (re)valorizacija
ciljeva odnosno strateških prioriteta koju nalaže i spomenuta vremenska
distanca ali i dinamika promjena u tom razdoblju. Posebice se promjene
dinamiziraju posljed­­nje dvije godine u smislu ubrza­­nja demokratskih
promjena i privatizacije, učla­­nje­­nja Hrvatske u WTO, sklapa­­nja brojnih
ugovora o slobodnoj trgovini, početka reforme poljoprivredne politike i
pripreme novog poljoprivrednog zakonodavstva, potpisiva­­nja Ugovora o
stabilizaciji i pridruživa­­nju s EU i drugo.

I/II-1 OpĆi ciljevi

Uspješnost
ukupne poljoprivredne politike i ­­njezinih bitnih sastavnica –
tržišno-cjenovne, zemljišne, a naročito strukturne po­litike, te ritam razvitka
nužne pravne i upravne infrastrukture oz­načiti će način i odrediti dinamiku
ostvare­­nja sljedećih sve­općih ciljeva (definiranih Zakonom *o
poljoprivredi*):

–
   omogućiti prehrambenu sigurnost
stanovništva, u što većoj mjeri domaćim konkurentnim poljoprivrednim
proizvodima,

–
   promicati učinkovitost proizvod­­nje i
tržništva u poljoprivredi radi postiza­­nja konkurentnosti na domaćem i svjet­skom
tržištu,

–
   postići primjereni životni standard i
pridonijeti stabilnosti poljoprivrednog dohotka,

–
   osigurati potrošačima pristup
odgovarajućoj i stabilnoj ponudi hrane sukladno ­­njihovim zahtjevima, osobito
glede cijene i kakvoće hrane te sigurnosti prehrane,

–
   očuvati prirodne resurse promica­­njem
održive poglavito ekološke poljoprivrede, i

–
   ostvariti napredak i zaštitu seoskih
područja i očuvati tradicijske ruralne vrijednosti.

Novost
ciljeva u ovoj Strategiji je u istica­­nju domaće, konkurentne, proizvod­­nje u
zadovolje­­nju potreba za prehrambenim proizvodima, kao i »prošire­­nje«
poljoprivrednih ciljeva na sveu­kupni seoski prostor, što je na tragu
suvremenih određe­­nja u zapadnoj Europi (EU). Jedna od novina je naglasak na
sigurnost prehrane i na ekološku poljoprivredu.

Pravni
temelj definira­­nja i provedbe poljoprivredne politike jest *Zakon o poljoprivredi,*
u koji su ugrađena i bitna strateška opredjelje­­nja, kako u pogledu
poljoprivredne politike tako i promjene agrarne strukture i ­­njezine
institucijske nadgrad­­nje, i drugo.

I/II-2 Posebni ciljevi

*Agrarna
struktura*

–
   poveća­­nje veličine obiteljskih
poljoprivrednih gospodarstava i unapređe­­nje tržišta zemljištem,

–
   modernizacija proizvodnih kapaciteta
radi poboljša­­nja kak­­voće proizvoda, sanitarnih uvjeta proizvod­­nje i
zaštite okoliša,

–
   poboljša­­nje dobne i obrazovne
strukture poljoprivrednika,

–
   potpora područjima s težim uvjetima
gospodare­­nja u poljoprivredi,

–
   razvitak konkurentne
poljoprivredno-prerađivačke djelatnosti,

–
   uređe­­nje poljoprivrednog zemljišta,

–
   zaštita i nadzor nad uporabom
poljoprivrednog zemljišta.

*Financira­­nje
poljoprivrede*

–
   razvitak komercijalnog konkurentnog
kreditnog tržišta,

–
   potica­­nje razvitka seoskih/lokalnih
štednih i kreditnih organizacija,

–
   potica­­nje neformalne financijske
strukture.

*Organizacija
tržišta*

–
   osigura­­nje stabilnosti dohotka
poljoprivrednika reformom sustava poticaja,

–
   stabilizacija i jača­­nje
konkurentnosti domaćeg tržišta poljoprivrednih proizvoda,

–
   jača­­nje gospodarske pozicije Hrvatske
na međunarodnom tržištu poljoprivredno-prehrambenih proizvoda.

*Ruralni
razvitak, zaštita prirode i okoliša*

–
   osigura­­nje primjerenih životnih
uvjeta u ruralnom području,

–
   zaštita i očuva­­nje kulturnog
nasljeđa, potica­­nje tradicionalnih aktivnosti i inovacija,

–
   stvara­­nje uvjeta za povratak i
zadržava­­nje stanovništva na depopulacijskim područjima,

–    održiva
uporaba prirodnih resursa, očuva­­nje i zaštita prirode i okoliša,

–    uravnoteže­­nje
regionalnog razvitka.

*Poslovno
poveziva­­nje u poljoprivredi i tržišna infrastruktura*

–
   prevladava­­nje nedostataka poslova­­nja
malog opsega,

–
   podiza­­nje učinkovitosti unutar
agrokompleksa,

–
   razvitak poljoprivredne tržišne
infrastrukture.

*Sigurnost
prehrane*

–
   poveća­­nje sigurnosti prehrane u
smislu sma­­nje­­nja štetnih sastojaka domaćih poljoprivrednih proizvoda i hrane
te poboljša­­nje ­­njezine zdravstvene ispravnosti,

–
   minimizira­­nje mogućih rizika od GMO,

–
   promica­­nje nutricionistički ispravnog
načina prehrane,

–
   poveća­­nje raspoloživosti ekoloških
proizvoda na tržištu.

*Institucijska
potpora poljoprivredi*

–
   prilagodba legislative u području
poljoprivrede međuna­rod­nim standardima,

–
   poveća­­nje učinkovitosti djelova­­nja
upravnih i stručnih službi,

–
   poveća­­nje učinkovitosti djelova­­nja
udruže­­nja u području poljoprivrede,

–
   unapređe­­nje rada istraživačkih
institucija,

–
   prilagodba obrazovnih programa u skladu
s potrebama.

I/III Strategija

I/III-1 Pretpostavke

Strategija
polazi od pretpostavke da korjenite promjene u poljoprivredi traže
transformaciju seoskog područja poboljša­­njem uvjeta za rad i život ljudi na
tom prostoru. Poljoprivreda je samo jedna od mogućih aktivnosti u seoskom
području i izvor održa­­nja jednog dijela ruralne populacije.

U
postavlja­­nju strateških ciljeva polazi se od određenih pretpostavki kao što
je to:

–
   općeniti tehnološki napredak u
poljoprivredi iz pojavnosti domaće ali i inozemne znanosti i primije­­njenih
istraživa­­nja u poljoprivredi i srodnim djelatnostima (uz i niz tijek)
poljoprivredi (npr. proizvod­­nja inputa , prerada, tržništvo i drugo),

–
   snažniji utjecaj svjetskog tržišta;
tržišta razvijenih zemalja i tranzicijskih zemalja, ali i zemalja uže regije,
zbog po­većane liberalizacije trgovine (WTO) odnosno jače konkurencije u
području poljoprivrednih sirovina, proizvoda i hrane, ali i poljoprivrednih
tržišnih inputa,

–
   povećana tehnološka, gospodarska i
tržišna koncentracija u proizvod­­nji poljoprivrednih ali i prehrambenih
proizvoda. Poveća­­nje gospodarske učinkovitosti, zbog veće proiz­vodnosti i
nižih proizvodnih troškova,

–
   povećana specijalizacija u
poljoprivredi i diferencira­­nje tipova proizvod­­nje odnosno gospodarstava
(ratarski, sto­čarski, hortikulturni, mješoviti, itd.). U tržišnoj ponudi
poljoprivrednih proizvoda će sudjelovati ma­­nji broj ali
proizvodno-gospodarski jačih proizvođača, kojima će po­ljoprivreda biti
prevladavajuća ako ne i isključiva djelatnost; razvitak tržništva, porast
kakvoće proizvoda. Integracija s dopunskim djelatnostima, od industrije
proizvod­­nje inputa do prehrambene industrije, ali i turizma, prometa, trgovine,

–    agrarna
struktura se i nadalje u većini održava u mješo­vi­tom tipu privređiva­­nja –
dualna zaposlenost i dohodak – (poljoprivredni – nepoljoprivredni), uz poveća­­nje
udjela u dohotku specifičnih visoko-dohodovnih proizvod­­nji (npr. eko-proizvodi),
ali i veće zastupljenosti nadopu­­njujućih (nepoljoprivrednih) djelatnosti
(malo poduzetništvo, obrt, turizam),

–
   proizvod­­na struktura će se mije­­njati
u smislu razmjernog pada vrijednosti biljne proizvod­­nje, a poveća­­nja udjela
stočarstva, a u tome prema povećanoj uporabi domaćih (za stočarstvo)
prehrambenih resursa (neobrađenih oranica, trav­­njaka paš­­njaka); u strukturi
biljne proizvod­­nje veća zastupljenost dohodovnih proizvoda,

–
   privatizacija – bitnog poljoprivrednog
resursa – zemljišta, (sada u znatnom vlasničkom udjelu države), bilo putem
koncesije i zakupa bilo prodajom, te funkcionira­­nje tržišta zemljištem, uz
uspostavu suvremenog sustava ­­njegove zabilježbe (katastar, gruntovnica),

–
   ispu­­njava­­nje obveza koje proizlaze
iz međunarodnih propisa, a odnose se na mjere zaštite biološke i krajobrazne
raznolikosti u poljoprivredi,

–
   potpuna privatizacija i restrukturira­­nje
poljoprivrednih (i prehrambeno-prerađivačkih) tvrtki, sada djelomično u
državnom vlasništvu. Njihovo jače integrira­­nje s poljoprivredom,

–
   porast stup­­nja samodostatnosti
poljoprivredno-prehrambenih ali konkurentnih proizvod­­nji i proizvoda, sma­­njiva­­nje
pos­tojeće negativne va­­njskotrgovinske bilance tih proizvoda,

–
   poveća­­nje kupovne moći i promjena
veličine i strukture potroš­­nje poljoprivredno-prehrambenih proizvoda u pravcu
sma­­njiva­­nja tzv. inferiornih proizvoda, (uz zakonito sma­­njiva­­nje
dohodovne elastičnosti potraž­­nje),

–
   poveća­­nje zastupljenosti poslovnog
udruživa­­nja preko po­ljoprivrednih, većinom tržištvenih, zadruga i ugovorne
surad­­nje s dopu­­njavajućim djelatnostima (industrija, trgovina, turizam),

– razvitak i jača­­nje mreže ustanova za
višedimenzijsku pot­poru poljoprivredi kao i upotpu­­nje­­nje poljoprivrednog
za­ko­nodavstva i upravnih struktura, sukladno budućim obvezama priključe­­nja
međunarodnim gospodarskim savezima i trgovinskim udruže­­njima,

–
   regionalna decentralizacija
poljoprivredne politike i institutske potpore poljoprivredi (upravne, stručne
službe, ob­razovne, znanstvene, tržišne, novčane, nadzorne institucije i
drugo),

–
   postiza­­nje i održava­­nje
usklađenosti udjela poljoprivredne potpore u bruto domaćem proizvodu, sukladno
prosjeku zemalja OECD-a (1,4% u 1999.),

–
   razvijeno kreditno tržište, veća
zastupljenost komercijalnih banaka ali i samofinancira­­nja preko
štedno-kreditnih zadruga, te neformalne financijske strukture, inozemnih
izravnih investicija i fondova za poljoprivredno odnosno ruralno financira­­nje.

Navedene
pretpostavke se mogu ispuniti u određenom vremenskom razdoblju, i određenom
dinamikom zavisno o gospodarskom rastu ukupnog nacionalnog gospodarstva, o
mjerama makroekonomske politike, odgovarajućoj zakonskoj regulativi kao i
osmišljava­­nju i provođe­­nju mjera poljoprivredne politike.

I/III-2 Strategija

I/III-2.1 Agrarna struktura

I/III-2.1.1 Restrukturira­­nje obiteljskih
poljoprivrednih
gospodarstava

Temeljna zadaća novoga pristupa
poljoprivredne politike bila bi osigurati strukturnu prilagodbu i porast
konkurentnosti unutar poljoprivrednog sektora, u skladu s jačim integrira­­njem
hrvatskog u europsko (svjetsko) gospodarstvo. Od ukupnog broja obiteljskih
poljoprivrednih gospodarstava u Hrvatskoj, ma­­nji je broj onih koji imaju
preduvjete za postiza­­nje proizvodno-gospodarske razine poljoprivredne
proizvod­­nje, koja bi mogla zajamčiti postiza­­nje konkurentnosti te time i
paritetnog dohotka. U tom smislu treba razdvojiti komercijalne od
nekomercijalnih proiz­vo­đača kao i mjere gospodarske od socijalne politike
prema poljoprivrednicima, što je sada česti slučaj.

Mjerama strukturne politike utječe se na
promjenu agrarne strukture s kraj­­njim ciljem poveća­­nja gospodarske
učinkovitosti po­ljoprivredne proizvod­­nje, ali i osigura­­nja primjerenog
dohotka i životnog standarda poljoprivrednika i poljoprivredne zajednice. U
najvećem opsegu te su mjere posljedica nastoja­­nja da se liberalizira
poljoprivredna trgovina (*Urugvajski krug* pregovora – WTO), ali i poveća
gospodarska učinkovitost cijelog gospodarstva. Zbog toga je nužno kreirati
mjere poljoprivredne politike ko­jima će se uspostaviti ravnopravniji
gospodarski i društveni po­ložaj ugroženih pripadnika poljoprivredne zajednice.
Tu su poljoprivrednici kojima u prijelaznom razdoblju ulaska u WTO, me­đu­narodna
konkurencija sma­­njuje ostvariva­­nje kako – tako paritetnog dohotka iz
poljoprivrede kao i onih koji gospodare u nepovoljnim uvjetima
brdsko-planinskih, otočnih i sličnih područja, ne­­povoljnih za uspješno
gospodare­­nje. Radi se o potrebi usta­novlje­­nja programa:

• potpora
ulasku mladih u poljoprivredu i ranijem umi­rov­lje­­nju poljoprivrednika.
Nastavno tomu, to bi omogućilo lakšu smjenu naraštaja i osiguralo kontinuitet
obiteljske poljoprivrede. Svrha je da se omogući pravo na potporu mladim
poljoprivrednicima koji preuzimaju gospodarstvo radi možebitne isplate
zakonskim nasljednicima ( braće, sestre) kako se gospodarstvo ne bi dijelilo;
potom da om­oguće postupno nasljeđiva­­nje (odnosno djelomičan otkup
gospodarstva od roditelja radi zasniva­­nja vlastitog gospodarstva) ili mladima
koji kane osnovati gospodarstvo. Također se mogu predvidjeti potpore ostarjelim
poljoprivrednicima radi prepušta­­nja ima­­nja114.

• poticaj
stručnom osposobljava­­nju za rad u poljoprivredi radi doškolova­­nja i
stručnog osposobljava­­nja poljoprivrednika. Svrha je kako za proizvodno
preusmjerava­­nje poljoprivrednika sukladno tehnološko-tehničkim spoznajama u
poljoprivredi (primjer stručno osposobljava­­nje za »novu« proizvod­­nju) tako
i za stjeca­­nje i učvršćiva­­nje osnovnih zna­­nja iz područja ekonomike,
marketinga i slično, nužnih za učinkovitiju organizaciju i poslova­­nje
gospodarstva. Struč­no osposobljava­­nje i doškolova­­nje poljoprivrednika
(korisnika potpore) obavljalo bi se prema pripremljenim programima struč­­njaka
(poljoprivredno savjetodavna služ­ba, poljoprivredne škole i fakulteti,
znanstveni instituti) kroz tečajeve, radionice i slično i u okviru postojećeg
školskog sustava.

• potpore investicijama u poljoprivredna
gospodarstva, npr. za poboljša­­nje kakvoće poljoprivrednih proizvoda, za iz­grad­­nju
i obnovu stajskih i drugih gospodarskih objekata, sukladno propisanim ekološkim
standardima u svrhu oču­va­­nja okoliša; poticaji razvitku dopunskih
djelatnosti na obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima.

• potpora poslovnom poveziva­­nju
poljoprivrednika (zadruge) olakšala bi investicijsku (kreditnu) aktivnost,
nastup na tržištu, stručnost i uvođe­­nje suvremene tehnologije, uključe­­nje u
sustav PDV, sigurnost dohotka itd.

• potpora područjima s težim uvjetima gospodare­­nja
u po­ljoprivredi, a usmjerena na brdsko-planinska područja, otoke i poluotok
Pelješac, depopulacijska područja i zakonom zaštićena područja.

• potpora
razvitku poljoprivrede koja skrbi o prirodnom okolišu i očuva­­nju biološke i
krajobrazne raznolikosti; radi se o potica­­nju tehnologije poljoprivredne
proizvod­­nje koja skrbi o zaštiti prirodnih resursa, očuva­­nju ugroženih po­druč­ja
i zaštiti poljoprivrednog zemljišta te očuva­­nju bio­loške raznolikosti
eko-sustava.

• potpora
regionalnom razvitku poljoprivrede, usmjerene potica­­nju proizvod­­nje
poljoprivrednih proizvoda u regijama za koje postoji razmjerna proizvodna
konkurentnost.

I/III-2.1.2 Privatizacija i transformacija
poljoprivredno-prerađivačkih dioničkih društava

Iako je u Hrvatskoj većina bivših
agro-kombinata i prera­đi­vač­kih kapaciteta privatizirana, u praksi se nisu
dogodile značajne rekonstrukcije, tako da i danas većina prerađivača posluje s
gubitkom. U posljed­­nje doba je ­­njihov položaj otežan ne kon­ku­rentnošću spram
uvoznih proizvoda, te postojećim problemima u bankarskom sektoru. Prema
primjerima iz drugih tranzicijskih zemalja, tvrtke koje su provele uspješno
restrukturira­­nje su one s inozemnim kapitalom. Time se povećava konkurentnost
kao i financijska mogućnost, ali i uspostava kvalitetnijih upravljačkih i
nadzornih struktura u tim dioničkim društvima. Naime, razina tehničke
osposobljenosti kadrova je dobra, ali im u većini nedostaje zna­­nje s područja
upravlja­­nja, financijske analize i orijentacija na stvara­­nje profita.

Prilagodba
poljoprivredno-prerađivačkog sektora u Hrvat­skoj, stoga, znači ponajprije:

–    odvojeni
pristup poljoprivrednoj proizvod­­nji i preradi po­ljoprivrednih proizvoda
(industriji); pozitivni učinci poljoprivredne politike u primarnom sektoru
imali bi odraza i u industriji,

–    domaće
sirovine koje se rabe u prehrambenoj industriji ne bi smjele biti skuplje od
uvoznih, kao i cijene energije,

–    stvoriti
bolju kakvoću proizvoda i razvijati izvorni hrvatski proizvod,

–
   poticati standardizaciju – ulaznih
sirovina, ali i proizvodnih pogona, laboratorija i kakvoće gotovih proizvoda,

–
   usmjeriti se na raznovrsnost proizvoda
prema potrebama tržišta – razvijati službe za praće­­nje zahtjeva tržišta, služ­be
za praće­­nje svjetskih tehnoloških dostignuća, službe za usavršava­­nje
kadrova,

–
   veća se pozornost treba usmjeriti
poboljša­­nju upravljačkih zna­­nja,

–
   razvijati kanale distribucije i
ekonomsku promidžbu proiz­voda,

–
   poticati financijsku povezanost
kompanija, uključenih u proces prerade poljoprivrednih proizvoda (prateći trend
koncentracije tog sektora u Europi), razvija­­nje proizvoda s markom i nastoja­­nje
da se dostigne »kritična masa« proizvoda,

–
   usklađiva­­nje hrvatskih zakona sa
zakonima razvijenog zapadnoeuropskog tržišta i nadzor ­­njihove primjene, jer
se time olakšava prepoznava­­nje proizvoda, pristup inozemnom tržištu i sma­­njuju
troškovi kompanijama uključenim u međunarodnu trgovinu.

I/III-2.1.3
Poljoprivredno zemljište

Premda
ključan čimbenik ukupne strukturne politike, zbog znače­­nja i težine problema,
zemljišna politika predstavlja zasebnu cjelinu kojom se utječe na racionalno
gospodare­­nje poljoprivrednim zemljištem uz sustavnu zaštitu okoliša. U
Hrvatskoj zem­ljišna politika uključuje nekoliko pita­­nja: tržište
poljoprivrednog zemljišta, državno zemljište, konsolidaciju i zaštitu
zemljišta, de­na­cionalizaciju zemljišta (oduzeto od vlasnika u doba ko­munističke
vladavine ali i podržavljeno od ex-društvenih kombinata 90-tih godina), odvod­­nju
zemljišta, razminira­­nje poljoprivrednog zemljišta i drugo.

I/III-2.1.3.1
Tržište poljoprivrednog zemljišta

Usklađiva­­nje
i ažurira­­nje podataka o poljoprivrednom zemljištu

Potpora
razvoju i unapređe­­nju funkcionira­­nja tržišta zemljiš­tem, čime bi se
unaprijedio i proces privatizacije državnog zem­ljiš­ta. U tom cilju je nužno
uspostaviti integrirani sustav katastarske ubilježbe i zemljišnih k­­njiga radi
raščišćava­­nja vlasničkih i posjedovnih odnosa. Potrebno je uskladiti
informacije katastra i zemljišnih k­­njiga (gruntovnice), kompujutorizirati sve
podatke i ustanoviti središ­­nju upisnicu (registar) tih obavijesti, kao i po­boljšati
učinkovitost uprave gospodare­­njem poljoprivrednog zem­ljišta i postupaka. Sve
to je preduvjet za funkcionira­­nje tržišta poljoprivrednim zemljištem.

Za
provedbu reforme zemljišnok­­njižnog i katastarskog sustava nužno je duže
vremensko razdoblje i znatna financijska sredstva te stručna obučenost ljudi
koji će to provesti.

I/III-2.1.3.2
Privatizacija državnoga poljoprivrednog zemljišta

Prodaja, koncesija i zakup zemljišta u
vlasništvu države

Rješava­­nje problema u svezi
privatizacije zemljišta u vlas­ništvu države kao i denacionalizacije (uz male
prosječne veličine obiteljskog poljoprivrednog gospodarstava i zaštite poljoprivrednog
zemljišta) traži širu i bržu akciju različitih institucija državne uprave i
gospodarskih subjekata te bržu provedbu Zakona o po­ljoprivrednom zemljištu, uz
učinkovitu upravu i nadzor u pro­vođe­­nju.Tu je i pita­­nje uređe­­nja (ne)plaća­­nja
rente postojećih ko­ris­nika državnog zemljišta, ali i podržavljenog zemljišta
ex-druš­tvenih kombinata, uz rješava­­nje problematike državnog zemljišta –
sada pod upravom *Hrvatskih šuma* (nekada je u većem dijelu poljoprivredno
zemljište a moguće je ­­njegovo privođe­­nje poljoprivredi, što je naglašen
problem u mediteranskom području). Potrebno je obučiti struč­­njake za ocjenu
vrijednosti imovine, upisnica pravnika i agenata, učiniti sveobuhvatni popis
imovine, za­jedno s prodajnim cijenama – sve u smislu obavijesti javnosti o
tržištu zemljišta.

Taj
dio aktivnosti može se provesti u razmjerno kratkom razdoblju i niskim
troškovima, te s postojećim ustanovama.

– Za potpuno funkcionira­­nje tržišta zemljišta
bitno je pos­to­ja­­nje odnosne financijske infrastrukture koja će omogućiti
(obiteljskim) poljoprivrednim gospodarstvima dobiva­­nje po­­voljnih kredita za
kup­­nju državnog i privatnog zemljišta. U tom pogledu je važna uloga
(lokalnih) komercijalnih banaka kao i buduća makroekonomska politika za promjenu
sadaš­­njih (nepovoljnih) uvjeta kreditira­­nja. Ukoliko se poboljšaju uvjeti
dugoročnog kreditira­­nja (na temelju založnog prava) kao i gospodarska korist
od poljoprivredne djelatnosti, za očekivati je poveća­­nje kupovine
poljoprivrednog zemljišta (ali i uz posljedično poveća­­nje ­­njegove cijene).

Ova
je pita­­nja moguće riješiti u sred­­njoročnom razdoblju.

I/III-2.1.3.3
Konsolidacija, zaštita i nadzor poljoprivrednog zemljišta

(a)
Okrup­­njava­­nje zemljišnih čestica poljoprivrednih
    gospodarstava

Pita­­nje
okrup­­njava­­nja poljoprivrednih zemljišnih čestica, sa svrhom uštede u
proizvodnim troškovima, tehnički se treba riješiti mjerama okrup­­njava­­nja
(zvanih komasacija i arondacija), koje predstavljaju vrlo skupi postupak, a
također i dugotrajni postupak, jer se, uz rješava­­nje i uređe­­nje vlasničkih
odnosa – u čestom slučaju zamjene zemljišta između zemljovlasnika – tu
uključuju i znatni melioracijski i infrastrukturni zahvati (kanalska i putna
mreža). (Posebno je to pita­­nje alarmantno kada se zna da je gotovo 80%
poljoprivrednih površina zemljišta u Hrvatskoj u tom pogledu neuređeno.) Očito
je da poljoprivreda taj trošak ne može sama financijski podnijeti.

– Okrup­­njava­­nje zemljišnih čestica
poljoprivrednog zem­ljiš­ta (konsolidacija), treba biti praćeno s
agrarno-političkim mjerama potpore gospodarskom napretku poljoprivrede. S tim u
vezi, nužno je provesti preinaku postojeće legislative glede nasljeđiva­­nja (*Zakon
o nasljeđiva­­nju*), kako bi se zaustavio proces dalj­­njeg usit­­njava­­nja
poljoprivrednih ima­­nja i osnažilo okrup­­njava­­nje proizvodnih površina116.

– Nužno
je potaknuti djelatnost regionalnih (županijskih) službi za gospodare­­njem
poljoprivrednim zemljištem, osobito slijedom promjena zemljišne legislative.

Pita­­nje
konsolidacije poljoprivrednog zemljišta traži dugotrajno rješava­­nje, uz
određiva­­nje kriterija prvenstva.

(b)
Zaštita od suvišnih voda i navod­­njava­­nje
   poljoprivrednog zemljišta

(i)
Mjerama zaštite od poplava potrebno je zaštiti sada nezaštićenih oko 230 tisuća
hektara poljoprivrednih površina Hrvatskoj i time povećati proizvodne
potencijale poljoprivrede, ali i zaštititi poljoprivredno zemljište/tlo od
erozije vodom.

(ii)
Provesti uređe­­nje suvišnih voda novom osnovnom i detaljnom odvod­­njom kao i
obnoviti postojeću odvod­­nju na sveukupno oko 1,9 milijun hektara, kao i
provesti podzemnu (cijevnu) drenažu na oko 500 tisuća hektara.

(iii)
Ubrzati postojeće projekte, kao i ustanoviti nove, te omo­gućiti kreditnu
potporu za navod­­njava­­nje poljoprivrednih kul­tu­ra. Mogućih površina
pogodnih za navod­­njava­­nje u Hrvatskoj ima oko 680 tisuća hektara, od toga u
Dalmaciji i Istri oko 70 tisuća hektara.117
Povoljni su uvjeti u Hrvatskoj i što se tiče raspoloživih količina vode, tj.
brojnih vodotoka, lokalnih izvora i većih ili ma­­njih akumulacija vode. Za
područje Slavonije jedna od mogućnosti za navod­­njava­­nje postoji u izgrad­­nji
kanala Dunav – Sava.

(iv)
Potrebno je ozbiljnije poraditi na rješava­­nju problematike vode u
poljoprivredi. Problematika vode u poljoprivredi npr. na mediteranskom području
je mnogo značajnija nego problematika vode za piće. Kada bi se riješila voda za
poljoprivredu sigurno je da veliki dio količina pitke vode ne bi bio potrošen u
poljoprivredi118.
Navedene mjere zaštite zemljišta traže znatna novčana sredstva i duže razdoblje
provedbe.

(v)
Pri planira­­nju meliorativnih zahvata treba se voditi računa o očuva­­nju
biološke raznolikosti i zaštiti osjetljivih staništa (posebice močvarnih i
vodenih ekoloških sustava).

 (c) Izrada cjelovitog informacijskog sustava
za tlo,      praće­­nje i nadzor

(i)
Izrada detaljnih pedoloških karata za potrebe poljoprivrede (u mjerilu
1:10.000) isključivo za intenzivne poljoprivredne površine.

(ii)
Izrada CRO SOTER-a, odnosno izrada cjelovitog hrvatskog informacijskog sustava
za tlo i teren (na podlogama 1:100.000). (Ovakav projekt je izradila većina
zemalja svijeta i većina sred­­njih i istočnih zemalja Europe.).

(iii) Monitoring teških kovina i onečišće­­nja
tla.

(iv) Monitoring zasijanih površina i
drugih površina putem zemljišnog pokrova (*land cover*) za potrebe državne
uprave te drugih institucija.

I/III-2.2 Financira­­nje poljoprivrede

Promjene
trebaju ići u pravcu organizira­­nja kreditira­­nja na razini županija, uz
istodobno uključiva­­nje izvora sredstava poslovnih banaka, čime bi se dobio
veći iznos namije­­njen kreditira­­nju razvojnih programa u poljoprivredi.
Potrebno je podržati kredi­ti­ra­­nje obiteljske poljoprivrede (središ­­nje i
regionalno) za potrebe obrtnog kapitala, te za sred­­njoročne i dugoročne
investicijske kredite, uz uključe­­nje (regionalnih) komercijalnih banaka.

Uspostava
i šire­­nje lokalnih štedno-kreditnih zadruga

Potrebno
je prilagoditi zakonodavstvo štedno-kreditnog zadrugarstva *(Zakon o
zadrugama)* i ustanoviti nadzor Narodne banke nad zadružnim bankovnim
sustavom i jamstvenih transakcija pokretne imovine.

Razvitak
neformalne financijske strukture

Tu
ulaze novčana jamstva pri skladište­­nju poljoprivredno-pre­hrambenih proizvoda
(koncept »*skladišnice*«), kao kolateralno-jamstvenim dokumentom)119,
privatni kreditori, ali i proizvo­đa­či inputa za poljoprivredu kao i
prerađivača poljoprivrednih proizvoda.

Dosadaš­­nja
praksa u tom pogledu pokazuje nerazvijenu neformalnu financijsku strukturu zbog
nepovoljnog položaja znatnog broja prerađivača i input industrije120,
no uzevši dugoročno takva će se mogućnost javiti.

Ulazak
inozemnog kapitala

Izravne strane investicije – ulaga­­nja u
velike poljoprivredne i prerađivačke sustave, dionička društva ali i specijalizirana
obiteljska gospodarstva u poljoprivredi, poboljšalo bi tehnologiju i ekonomiku
proizvod­­nje, kakvoću upravljačkih struktura, izlazak na inozemna tržišta, a
dugoročno i porast zaposlenosti u tom gospodarskom području.

Pomoć
inozemnih fondova za poljoprivredno financira­­nje

U
bližem stadiju priključe­­nja Hrvatske EU (sred­­njoročno razdoblje), shodno
primjerima zemalja sred­­nje i istočne Europe, odnosno Phare programa,
mogućnosti kreditira­­nja poljoprivrede mogu se javiti na više načina: (a)
omogućava­­nje tzv. revolving fondova – fondovi za kreditna jamstva; (b)
utemelje­­nje zadružnih štedionica; (c) tehničke pomoći u osposobljava­­nju
struč­­njaka i osoblja za ocjenu poljoprivrednih investicija; (d) osposobljava­­nja
upravljačkih struktura i slično121.
Preduvjet za ostvare­­nje ove financijske pomoći je razvitak učinkovite tržišne
i institucijske infrastrukture za usmjerava­­nje i administrira­­nje kredita
poljoprivredi i seoskom području.

I/III-2.3 Organizacija tržišta

I/III-2.3.1 Reforma novčanih poticaja i naknada
u
poljoprivredi

Cjelokupni
sustav novčanih poticaja (izravna plaća­­nja po ha i po grlu stoke, plaća­­nja
po l mlijeka i dr.) potrebno je racionalizirati, načiniti ga u provedbi
jednostavnijim i jeftinijim. Reforma sustava poticaja treba osigurati:

–
   pojednostavlje­­nje/sma­­nje­­nje broja
stavki poticaja (gru­pi­ra­­nje u skupine),

–
   pravičnost/razdvaja­­nje komercijalnih
od nekomercijalnih proiz­vođača te ravnomjerna raspodjela sredstava korisnicima
i sektorima,

–
   postupnost/postupno uvođe­­nje
promjena,

–
   sigurnost/osigurati stabilnu visinu
svih poticaja što će po­ljo­­privrednicima omogućiti lakše donoše­­nje
poslovnih odluka,

–
   lakšu kontrolu/uspostava upisnika
poljoprivrednih gospodarstava omogućiti će lakše upravlja­­nje isplatama i učin­ko­vitiju
kontrolu korište­­nja potpore.

Temeljna
je zadaća novoga pristupa osigurati kako brže strukturalne prilagodbe unutar
sektora, povećati konkurentnost u skladu s jačim integrira­­njem hrvatskog i
svjetskog gospodarstva, tako jamčiti stabilnost dohotka poljoprivrednih
proizvođača putem znatnijeg podiza­­nja razine ukupne proračunske potpore i uz
primjenu mjera kojima je jedan od bitnih ciljeva usklađiva­­nje domaćih cijena
s prosječnim europskim cijenama. Svrha uvođe­­nja novog pristupa bi bila podići
razinu životnog standarda poljoprivrednog pučanstva i omogućiti potporu
stabilnosti dohotka na poljoprivrednim gospodarstvima.

Novčane
poticaje i naknade potrebno je urediti za određeno duže razdoblje kako bi se
poljoprivrednim proizvođačima omogućila izrada dugoročnijih planova proizvod­­nje
te, sukladno tome, predvidio budući dohodak. Ovo je također bitno zbog mjere­­nja
učinaka pojedinih mjera potpore u poljoprivredi, što bi poslužilo za izradu
prijedloga novih mjera.

I/III-2.3.2
Stabilizacija cijena poljoprivrednih proizvoda

Intervencijske
mjere na domaćem tržištu

Namjera
je da mjere intervencije spriječe veće poremećaje u ponudi i potraž­­nji
poljoprivrednih proizvoda i da se kreta­­nja cijena poljoprivrednih proizvoda
svedu u razumne granice.

Mjere
povlače­­nja proizvoda s domaćeg tržišta

Tu
je bitno da se otkupljeni proizvodi kasnije ne pojavljuju na domaćem ili
inozemnom tržištu u jednakom obliku. Radi se o raznim oblicima mjera, npr.
prerada tih proizvoda u neprehrambene svrhe (npr. destilacija vina i slično).

Potpora
skladište­­nju proizvoda

To je mjera kojoj je cilj održava­­nje
ravnoteže u ponudi i po­traž­­nji određenih poljoprivrednih proizvoda na
domaćem tržištu odnosno cijena poljoprivrednih proizvoda, na način da se subvencionira
dio troškova skladište­­nja, kao način za poboljša­­nje skla­dište­­nja,
tržništva i poljoprivrednog kreditira­­nja.

Mjere
potica­­nja prodaje i potroš­­nje

Na
ekonomsku uspješnost poljoprivrede, kao cjeline, utječu i posredni oblici
poticaja poljoprivredi, koji danas ne postoje. Tu, između ostalog, spadaju
razne akcije i potpore investicijama u projekte kao što su promica­­nje utrživa­­nja
domaćih proizvoda, poboljša­­nje kakvoće poljoprivrednih proizvoda, pripreme
proiz­vo­da za va­­njsko tržište (u smislu promotivnih usluga i marketinga,
promotivne akcije vezane uz kakvoću proizvoda sa ciljem izgrad­­nje nacionalne
znamenke (marke) za proizvode koji se tradicijski proizvode u Hrvatskoj i sl.),
te potpore potroš­­nji poljoprivrednih proizvoda. Ovaj vid mjera je izuzet iz
obveza sma­­nje­­nja po pravilima WTO-a, a razvrstavaju se u tzv. »*zelenu
košaru*«. Nužnost je buduće hrvatske poljoprivredne politike započeti čim
prije s jačom primjenom navedenih mjera koje imaju vrlo male učinke na iskrivlje­­nje
tržišta.

Mjere
uravnoteže­­nja ponude proizvoda

Utječu
na obujam poljoprivredne proizvod­­nje, a cilj im je osigurati primjerenu
razinu cijena poljoprivrednih proizvoda na tržištu. Time se povećava
gospodarska učinkovitost proizvod­­nje i osi­gurava stabilnost dohotka
poljoprivrednim proizvođačima (mo­­­gućnost propisiva­­nja veličine/količine
proizvod­­nje pojedinih po­ljoprivrednih proizvoda namije­­njenih domaćem
tržištu, odnosno određiva­­nja proizvodnih kvota.).

Tržni
redovi

*Tržni
red* je zajedničko ime za mjere kojima se utječe na
ponudu i potraž­­nju za pojedinim skupinama poljoprivrednih i prehrambenih
proizvoda i dio su zakonske podloge poljoprivredne politike. *Tržni red* podrazumijeva
kombinaciju raznih zaštitnih instrumenata usmjerenih uređe­­nju cjenovne razine
poljoprivrednih proizvoda te stabilnosti dohotka poljoprivrednih proizvođača.
Njime se podupire proizvod­­nja i prodaja različitih proizvoda, određuje obujam
i vrsta zaliha a prije svega provode se mjere va­­njskotrgovinske politike. *Tržnim
redom* se uređuje cjelokupna poljoprivredna proizvod­­nja za pojedine
skupine proizvoda: žito, meso, mlijeko, voće, povrće, vino i drugih. Time bi se
izbjegli veći poremećaji na domaćem tržištu odnosnog proizvoda, osigurao
stabilan dohodak i životni standard poljoprivrednim proiz­vo­đačima, kao i
prerađivačima tog proizvoda. Uvođe­­nje *tržnog reda* povećala bi se i
preglednost tržišta odnosno sma­­njila prevlast trgovaca u odnosu na
proizvođače i potrošače, te povećala fiskalna disciplina.

I/III-2.4 Ruralni razvitak, zaštita prirode i
okoliša

I/III-2.4.1
Ruralni razvitak

Uvođe­­nje
u razvojnu politiku načelo integralnoga ruralnog razvitka

Posljed­­njih pedeset godina hrvatsko je
selo bilo na rubu društvenog zanima­­nja. Držimo kako je došlo doba da ga se
postavi u samo središte razvojnih napora. U strukturi sela i seoskog kućanstva
poljoprivreda čini samo jedan više ili ma­­nje značajan dio koji je čvrsto
povezan s drugim gospodarskim djelatnostima, društvenim i prirodnim okruže­­njem.
Stoga je potrebno zalagati se za integralni pristup razvitka sela koji
podrazumijeva ­­njegov gospodarski, društveni i kulturni razvoj, uključujući
očuva­­nje prirode i okoliša. Dosada se većina pozornosti usmjeravala na
poljoprivredne probleme, a ne na sveukupnost ruralnog područja, što treba mije­­njati.

Ruralni
razvitak ne znači samo poboljša­­nje seoske infrastrukture (ceste, opskrba
vodom, strujom, telekomunikacijama, zdravstvene, obrazovne, kulturne i druge
mogućnosti), već stvara­­nje uvjeta za zapošljava­­nje u nepoljoprivrednim
djelatnostima.

Istraživa­­nje ovog problema je po svojim
metodama multidisciplinarno pa u pronalaže­­nju rješe­­nja i provođe­­nja
praktičnih mjera moraju biti, uz znanstvenike i struč­­njake na tom području,
angažirana različita tijela državne uprave. Ovakav pristup implicira
teritorijalno načelo (projekt na razini lokalne zajednice, kao i
multisektorski, ne uključuje samo poljoprivredu).

Ruralna politika mora biti sveobuhvatna,
što uključuje kompetencije i surad­­nju brojnih upravnih i stručnih službi122.
Stoga je važ­no na državnoj razini ustanoviti polivalentno stručno i operativno
tijelo kompetentnih struč­­njaka za osmišljava­­nje smjernica razvoja sela i
poljoprivrede. Za rješava­­nje ključnih pita­­nja iz tog područja bilo bi
potrebno osnovati *Savjet za ruralni razvoj,* koji bi i predlagao i pratio
mjere nužne za obnovu i razvitak ruralnih područja.

U Hrvatskoj, nažalost, ne postoji niti
jedan sveobuhvatni projekt razvitka seoskih područja, i često se razvoj sela
promatra samo u kontekstu razvitka poljoprivrede te se time ne rješavaju
problemi seoskog stanovništva u cjelini, osobito onih koji nisu izravno
uključeni u poljoprivredu.

I/III-2.4.2 Regionalni razvitak

Uređe­­nje
hrvatskih poljoprivrednih regija treba zakonski provesti, kao preduvjet za
uvažava­­nje razmjerne konkurentne prednosti pojedinih regija u proizvod­­nji
pojedinih poljoprivrednih proizvoda.

Jedan
od ključnih čimbenika koje treba uzeti u obzir u postavlja­­nju (i provedbi)
poljoprivredne politike, jest či­­njenica da poljoprivredu označava posebna
priroda aktivnosti, koja proizlazi i iz strukturnih i prirodnih odnosno
agroekoloških razlika između različitih poljoprivrednih regija123
(ustanovljena hrvatska poljoprivredna regionalizacija (na tri regije), naime
nije zakonski uređena.).

Potrebno
je revalorizirati postojeću poljoprivrednu regionalizaciju, uključiva­­njem
suvremenih kriterija izbora. Regionalizacija poljoprivrede bi omogućila
višestruku primjenu, kako u kreira­­nju i provođe­­nju mjera poljoprivredne
politike, poglavito granske, tako i politike ruralnog razvitka, potpore
hendikepiranim po­druč­jima i drugu124.

Posebno će trebati izraditi regionalne
programe integralnog razvoja kao pretpostavke i podrške održivom razvoju
poljoprivrede, ali i drugih djelatnosti u seoskom području125.

I/III-2.4.3 Zaštita prirode i okoliša

Zbog
važnosti promica­­nja zaštite krajobrazne i biološke raznolikosti ruralnih
prostora i promica­­nja ekološke proizvod­­nje po­ljoprivrednih proizvoda,
potrebno je uspostaviti čvršću surad­­nju u planira­­nju i koordinira­­nju ovih
aktivnosti između odnosnih ministarstva (MPŠ i MZOPU), i ustanova (Državna
uprava za vode), lokalnih samouprava, stručnih službi (HZPSS, HSSC, Hrvatski
zavod za javno zdravstvo) i nevladinih udruga.

Potrebno
je osigurati održivo korište­­nje prirodnih dobara ugra­điva­­njem mjera očuva­­nja
biološke raznolikosti u sve djelatnosti prostornog uređe­­nja i korište­­nja prirodnih
dobara (šumarstvo, poljoprivreda, lovstvo, ribarstvo, vodoprivreda i drugo).
Namjera je da se u tom pogledu za očuva­­nje okoliša provodi takovo
zakonodavstvo kojim se navedeni ciljevi ostvaruju više putem novčanih potpora
nego kaznenim odredbama, jer se to na primjeru drugih zemalja (EU) pokazalo
učinkovitije i upravno-financijski povoljnije. Brigu za okoliš treba postaviti
na istaknuto mjesto u poticajnoj politici.

I/III-2.5 Poslovno poveziva­­nje u poljoprivredi
i tržišna infrastruktura

I/III-2.5.1 Poslovno poveziva­­nje u
poljoprivredi

Potrebno je poticati (stručno,
financijsko, medijski) udru­ži­va­­­nje (malih) proizvođača u raznovrsne
specijalističke zadruge i ­­njihovo poveziva­­nju na regionalnoj i nacionalnoj
razini.

Gotovo u svim zemljama razvijene tržišne
privrede postoje raz­ličite vrste zadruga (kooperative), koje tehnološki,
ekonomski i marketinški unapređuju poljoprivrednu proizvod­­nju i poslova­­nje
ma­­njih poljoprivrednih gospodarstava. U uvjetima sitnih poljoprivrednih
gospodarstva, kao što ima naša poljoprivreda, poslovno poveziva­­nje može
znatno olakšati poljoprivrednicima put do tr­žišta, povoljniji položaj prema
bankama i tržištu kapitala i drugo.

–    Za
gospodarski povoljniji položaj i učinkovito djelova­­nje zadruga nužna je
(također) i razvijena tržišna infrastruktura, primjerice poljoprivredne dražbe
pojedinih skupina proizvoda (voće i povrće, ribe, grožđe, cvijeće i slično).

–    Ulazak
obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava u sustav *poreza na dodatnu
vrijednost* (PDV) moguće je (u odnosu na sadaš­­nju malu zastupljenost)126
znatno povećati baš preko poljoprivrednih zadruga. Poslovno poveziva­­nje po­ljo­privrednika
(zadruge) olakšalo bi uključiva­­nje poljoprivrednika u ovaj porezni sustav, no
prije toga je nužno zakonski urediti način praće­­nja ­­njihovog poslova­­nja,
kao i provesti obuku uslužnih voditelja k­­njigovodstva i administrativnih
poslova za obračun PDV, koji bi u potrebnim redovitim razdobljima davali usluge
većem broju poljoprivrednika.

–    Poticaj
ugovornoj proizvod­­nji (surad­­nji) poljoprivrednih gos­podarstava s
prerađivačkom i input – industrijom, trgovinom, ugostiteljstvom. Pretpostavka
za ostvare­­nje tog cilja je gospodarski učinkovita domaća proizvod­­nja
poljoprivrednih proizvoda – sirovina za prerađivačku industriju, ali i
racionalizacija poslova­­nja prerađivačkog kompleksa u Hrvatskoj, kao i ulazak
izravnih inozemnih ulaga­­nja u poljoprivredno-preradbenu djelatnost.

–    Nužno
je razraditi stabilne dugoročne programe međusek­tor­ske povezanosti poljoprivrednih
– tržištu usmjerenih – gospodarstava i komplementarnih djelatnosti, uključivši
tr­­go­vinu, ugostiteljstvo, promet, turističku potroš­­nju i slično.

I/III-2.5.2 Razvitak tržišne infrastrukture

Nužna je funkcionalna povezanost državne
(poljoprivredne) uprave i privatnih trgovačkih interesa, kako bi se državne
usluge u tom području mogle optimalno iskoristiti te osigurale povratne
obavijesti. Tržišnu infrastrukturu moguće je razviti slijedećim aktivnostima:

*(a)
Osuvremeniti tj. kvalitetno promijeniti sustav trgova­­nja i ­­njegov nadzor*.
To se može postići zakonskom *regulativom*, ali i upravnim i
organizacijskim postupcima. Cilj je uvesti sustav suvremenog trže­­nja
(dražbova­­nja) poljoprivrednih proizvoda. Raspored nadležnosti, koordinaciju i
potica­­nje aktivnosti u pogledu distribucije poljoprivrednih (hortikulturnih)
proizvoda, što provode upravna državna tijela (Državni inspektorat, MPŠ, MG,
lokalna samouprava), treba uskladiti osniva­­njem stalnoga stručnog tijela.

*(b)
Izgrad­­nja sustava veletržnica,* objekata i ­­njihovo
teh­nič­ko oprema­­nje za (hortikulturne) proizvode te utemelje­­nje među­re­sorskog
stručnog tijela za potica­­nje i koordinaciju. To je nužan korak u izgrad­­nji
suvremene distribucije poljoprivrednih proizvoda na veleprodajnoj razini.

(c)
Uvođe­­nje standarda kakvoće i klasa proizvoda sukladno međunarodnim normama.

I/III-2.6 Sigurnost prehrane

– U uvjetima sve veće liberalizacije tržišta biti
će neminovno uskladiti zakonsku regulativu u području kakvoće i zdravstvene
ispravnosti hrane s međunarodnim standardima, kako bi domaći proizvodi imali
ravnopravan položaj s odnosnim proizvodima na međunarodnom tržištu.

– U cilju zaštite potrošača biti će potrebno
unaprijediti inspekcijsku kontrolu kakvoće i zdravstvene ispravnosti hrane u
proizvod­­nji i prometu.

– Osigurati odgovornost u proizvod­­nji hrane
primjenom načela procjene rizika /HACCP/. Nužno je obuhvatiti sve faze nakon
primarne proizvod­­nje: pripremu, preradu, proiz­vod­­nju, pakira­­nje,
skladište­­nje, transport, distribuciju, rukova­­nje i prodaju proizvoda. Uvođe­­nje
HACCP sustava je skupa operacija, posebno za male proizvođače. Stoga je, barem
u prvo doba, nužno osigurati potporu države za edukaciju i stručnu pomoć.
Slučajevi trova­­nja hranom posljed­­njih desetljeća su potaknuli niz
regulatornih mjera kojima se nastoji povećati sigurnost hrane. U tijeku je
obvezno uvođe­­nje HACCP sustava duž čitavog prehrambenog lanca, a osim toga će
biti vrlo važno imati brze i pouzdane metode testira­­nja namirnica na mikro­biološke
patogene i najrazličitije toksikante.

– Potrebno je educirati i organizirati potrošača.
Potrošač organiziran u udruge, podržan zakonodavstvom (na ovom području
predstoji posao da bi se približili/ uskladili s razvijenim zemljama)
predstavlja veliku snagu i mo­gućnost djelova­­nja kako na proizvođače, tako i
na državu.

– Sigurnost
hrane u nadležnosti je više ministarstava (MZ, MPŠ) i tijela državne uprave
(Državni zavod za normizaciju i mjeriteljstvo, Državni inspektorat) i ­­njihov
je rad po­trebno koordinirati. To je moguće postići osniva­­njem jedinstvene
nacionalne Agencije ili Ureda za hranu po uzoru na Europsku agenciju (upravu)
za sigurnost hrane (European Food Safety Authority).

– Potaknuti
znanstvena istraživa­­nja koja će dovesti do raz­vo­­ja novih analitičkih
metoda, naročito za mikroorganizme i toksikante koji se u Hrvatskoj najčešće
javljaju, te provedba svih nužnih koraka u potvrđiva­­nju metoda (kolaborativne
studije) prije uporabe u industriji ili od strane odgovarajućih nadzornih tijela.

– Potpisiva­­nje bilateralnih sporazuma sa
zemljama u neposrednom susjedstvu radi prihvaća­­nja obveza i zajedničkih
aktivnosti na sprečava­­nju šire­­nja različitih zaraznih bolesti životi­­nja i
industrijskog bilja, posebice u graničnim po­dručjima, odnosno u područjima
koja su bila okupirana ili direktno izložena ratnim djelova­­njima.

– Promica­­nje održive poljoprivredne proizvod­­nje,
uz minimizaciju primjene kemijskih sredstava zaštite (herbicidi, insekticidi i
sl.) ili sredstava za stimulaciju rasta poljoprivrednih kultura ili stoke, kao
što su umjetna gnojiva, antibiotici, hormoni, krmiva kafilerijskog podrijetla i
slično, odnosno propisiva­­nje pravila dobre proizvodne prakse.

– Potica­­nje ekološke poljoprivredne proizvod­­nje.

Osim
izrađenog strateškog dokumenta pod nazivom *Hrvat­ska prehrambena i
nutricionistička politika,* kao dalj­­nja aktivnost predstoji izrada *Akcijskog
plana o prehrani i nutricionizmu*, ko­jim bi se razradili načini provedbe
osnovnih ciljeva koji uk­lju­čuju:

(i)
poboljšati sigurnost hrane (u smislu sma­­nje­­nja štetnih sastojaka u hrani i
poboljša­­nja ­­njezine zdravstvene ispravnosti),

(ii)
povećati zastupljenost nutricionistički ispravnog načina prehrane odnosno
promicati zdravi način prehrane (prehrana s puno žita, voća, povrća, više mesa,
mlijeka i proizvoda, a ma­­nje mas­noća, posebno zasićenih masnih kiselina, te
s optimalnim unosom esencijalnih masnih kiselina),

(iii)
povećati raspoloživost raznolike, kvalitetne, organske i funkcionalne hrane na
tržištu,

(iv)
potrebno je poticati razvitak, praće­­nje i dalj­­nje poboljša­­nje ekološke
proizvod­­nje,

(v)
potrebno je minimizirati rizike od GMO iz uvoza i možebitne domaće proizvod­­nje
odnosnim zakonskim propisima (Zakon o hrani, Zakon o zaštiti prirode),

(vi)
nastojati bolje zaštititi okoliš sma­­nje­­njem upotrebe štetnih agrokemikalija
te uma­­nje­­njem i nadzorom štetnog otpada.

I/III-2.7 Institucijska potpora poljoprivredi

I/III-2.7.1 Upravne službe

Razvitak
hrvatske poljoprivrede mora nužno korespondirati sa suvremenim pristupima i
dosezima koji su prepoznatljivi u gospodarstvu, odnosno poljoprivredama
razvijenih zemalja.

(i) Pri MPŠ razviti sustavnu vezu na INFO
osnovi (informacijski servis za prikuplja­­nje i distribuira­­nje podataka)
radi us­pos­tavlja­­nja transparentnog sustava informira­­nja i prikuplja­­nja
podataka od važnosti za poljoprivredu i dostupnosti informacije putem
interneta, publikacija, i sl. svim zainteresiranim korisnicima s do­ma­ćim i
međunarodnim okružjem127.
Nužno je preispitati pri­kuplja­­nje podataka i proširiti sustav statistike u
pogledu podataka iz poljoprivrede, kako bi se zadovoljile buduće potrebe u po­dručju
poljoprivrede, uključivši i one za poljoprivrednim podacima u sklopu *acquis
communautaire* EU.

(ii)
Utemeljiti posebne upravne odjele za poljoprivredu i ruralni razvitak u
pojedinim županijama ili na regionalnoj osnovici koji bi, u surad­­nji s
resornim ministarstvom, skrbili o tim područjima (što bi bilo sukladno potrebi
jača­­nja lokalnih samouprava, a time i ­­njihovoj učinkovitijoj participaciji
i suodgovornosti u rješava­­nju problema, regionalizaciji poljoprivrede i sl.).

(iii)
Kadrovski i stručno je potrebno ojačati upravne službe. To je posebno važno
zbog odgovarajuće osposobljenosti u pogledu priprema za pristup EU.

(iv)
Provođe­­nje odgovarajuće ankete obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava
odnosno uvođe­­nje sustava poljoprivrednog računovodstva, kako bi se osigurale
obavijesti o proizvod­­nji, zaposlenosti, cijenama i količinama proizvoda i
inputa te dohotku za različite tipove gospodarstva, sukladno sustavu koji
postoji u EU *(FADN).* Tim zahtjevima treba prilagoditi i popis
poljoprivrede (u okviru općeg popisa ili odvojeno).

I/III-2.7.2
Stručne službe

–
   Poljoprivredno savjetodavnu službu je
potrebno kadrovski i stručno ojačati i šire profilirati (struč­­njaci za
agrarni management, ekološku poljoprivredu, ruralni razvoj i sl.).

–
   Poljoprivredno savjetodavstvo odvojiti
od poljoprivrednoga znanstvenog istraživa­­nja, a ne povezivati.

–
   Podružnice bi valjalo organizirati na
regionalnoj razini s pri­mjerenijim prostorima i znatno većim materijalnim
ulaga­­njima.

–
   Usmjeriti pruža­­nje usluga na potraž­­nju
od strane poljoprivrednika, s time da poljoprivrednici sudjeluju u sufi­nan­ci­ra­­­nju
takvih savjeta. Tako usmjerene usluge mogu bolje utjecati na poslovni rezultat
korisnika usluga, bile bi svrhovitije i jeftinije.

–
   Zakonskim i drugim mjerama poticati
razvitak privatne sa­vjetodavne službe, što će znatno pridonijeti
konkurentnosti, a time poboljša­­nju kakvoće poljoprivrednih savjetodavnih
usluga.

– Svi poljoprivredni savjetnici trebaju biti
obučeni u po­druč­ju upravlja­­nja gospodarstvom i agrarne ekonomike, budući da
tako i tako tehnički savjeti imaju ekonomske posljedice. Za obavlja­­nje
djelatnosti poljoprivrednog savjetnika potrebno je položiti državni ispit
(dozvola).

–
   Poboljšati uvjete rada selekcijskih
službi u stočarstvu, te službi u bilinogojstvu (oprema, laboratoriji programske
podrške, primjereni prostor i sl.), što bi omogućilo jači stručni utjecaj tih
službi u praksi.

–
   U području zaštite bilja treba
pokrenuti učinkovitije dje­lo­va­­nje izvještajno-prognostičke službe popunom
stručnih kadrova i primjerenijom organizacijom na cijelom po­dručju Hrvatske.

–
   Bilo bi korisno da poslove prognoze u
tom podržava, usmjerava, objedi­­njuje i prati državna služba koja vodi
izvještajne poslove.

–
   Za obavlja­­nje poslova prognoze radi
učinkovitijeg dje­lo­va­­nja treba poticati konkurentnost, uz obvezno uvođe­­nje
licencija za obavlja­­nje ove djelatnosti.) Sve to treba se urediti *Zakonom
o zaštiti bilja* i drugim.

–
   Nužno je provoditi sustavnu edukaciju
struč­­njaka ovih službi u zemlji i inozemstvu.

–
   Potrebna je čvršća povezanost veterinarske
i sanitarne služ­be i javnog zdravstva u uspostavlja­­nju sustavnog pra­će­­nja
bolesti i rezidua biološko-aktivnih tvari, koje se prenose namirnicama životi­­njskog
podrijetla. Propise u veterinarsko zdravstvenom pregledu i nadzoru uskladiti s
odnosnim propisima EU.

–
   Pojačati djelatnost u području javnog
zdravstva (veterinarsko javno zdravstvo), predložiti prikladna rješe­­nja za
osi­gura­­nje zdravlja i dobrobit životi­­nja; sprečava­­nje bolesti
zajedničkih ljudima i životi­­njama.

–
   Unapređe­­nje veterinarsko-sanitarnog
nadzora u proizvod­­nji i prometu namirnica.

–
   Pojačati nadzor nad uporabom
veterinarskih lijekova, dodataka stočnoj hrani, uporabe pesticida, rodenticida,
biostimulatora i drugo.

–
   Kontrola proizvod­­nje genetski modificirane
hrane.

–
   U području veterinarske zaštite
poželjno bi bilo utemeljiti *Referalni centar za bolesti životi­­nja* u
kojem bi se stvorila baza podataka o bolestima životi­­nja i ­­njihovim uzroč­ni­ci­ma
i time pospješilo i preventivno djelova­­nje na terenu.

–
   Pokrenuti postupak za učinkovito
funkcionalno poveziva­­nje ustanova, kojima je osnivač MPŠ, te ­­njihovom čvrš­ćem
poveziva­­nju s ostalim institucijama za kvalitetno od­vi­ja­­nje i razvitak
poljoprivredne proizvod­­nje.

–
   Utjecati da se međunarodna zajednica
uključi u programe res­trukturira­­nja poljoprivrede i institucija u
poljoprivredi, preko financijske potpore i pruža­­nja tehničke pomoći.

I/III-2.7.3
Strukovne organizacije, udruge i udruže­­nja

–
   Pružiti potporu osniva­­nju *Poljoprivredne
komore* radi promidžbe razvoja poljoprivrede, zaštite interesa
poljoprivrednika (poglavito obiteljskih poljoprivrednih gospodarstva) i ­­njihovog
učinkovitijeg upliva na mjere državne politike kao i produktivnijeg djelova­­nja,
sada, razmjerno mnogo ne­povezanih subjekata u poljoprivredi.

– Stručno i medijski pomoći poljoprivrednicima u
profilira­­nju jedinstvene asocijacije sindikalnog organizira­­nja koja će, bez
političkih primjesa, zastupati ­­njihove društvene i gospodarske interese pri
državnoj upravi i omogućiti ravnopravno sudjelova­­nje obiteljskih
poljoprivrednih gospodarstava u oblikova­­nju mjera poljoprivredne politike.

I/III-2.7.4
Poljoprivredno obrazova­­nje

–
   U seoskim školama aktualizirati
gospodarsku važnost po­ljo­privrede i očuva­­nja seoskih prostora (ruralizacija
ob­ra­zo­va­­nja), dopunskim sadržajima, promocijom školskog poljoprivrednog
zadrugarstva, uređe­­njem školskih vrtova, izvan-nastavnim aktivnostima i
slično.

–
   Uspostaviti funkcijsku vezu između
formalnog obrazova­­nja i razvojnih potreba poljoprivrede, planira­­njem
kadrova, sektorskim pristupom poljoprivrednom obrazova­­nju.

–
   Nastavne programe u sred­­njim školama
i visokim uči­liš­ti­ma, uz tehničko-tehnološka zna­­nja, proširiti i
raznovrsnim zna­­njima (interdisciplinarni pristup), koja će omogućiti
primjereniju osposobljenost tržišnim uvjetima (upravlja­­nje, planira­­nje,
marketing i sl.) i integraciju poljoprivrednog naraštaja u suvremene društvene
tokove (infor­ma­tič­ka, ekologijska i humanistička zna­­nja).

–
   Na poljoprivrednim visokim učilištima
ustanoviti specija­lis­tičke programe (studije) za poljoprivrednu ekonomiku,
upravu poljoprivrednog gospodarstva, poljoprivredno savjetodavstvo i seoski
razvitak.

–
   Uvesti edukaciju poljoprivrednika i
specijalističko obrazo­va­­­nje stručnih kadrova i poduzetnika.

–
   Za potrebe doškolova­­nja i
permanentnog stručnog usavr­ša­va­­nja poljoprivrednika, ali i struč­­njaka
stručnih službi u poljoprivredi, poželjno bi bilo utemeljiti *regionalna
središta za stručno usavršava­­nje* koja bi, uz poljoprivredne, nudili i
druge sadržaje potrebne seoskoj zajednici (te­čajevi o ekonomici kućanstva,
informatika, uče­­nje stranih jezika, tečajevi o priprema­­nju hrane i ­­njezinoj
zdravstvenoj sigurnosti i slično).

–
   Osnovati *poljoprivredne ogledne
objekte* za stjeca­­nje prvih praktičnih zna­­nja i iskustava učenika,
studenata i mladih poljoprivrednika. Poželjno bi bilo da to budu ogledna
obiteljska poljoprivredna gospodarstva, posebni parkovi za predoče­­nje
poljoprivrednih tehnologija i pokušališta.

I/III-2.7.5 Istraživa­­nje u poljoprivredi

Nacionalni sustav poljoprivrednih
istraživa­­nja u narednom razdoblju treba ići u dva pravca:

(a) kreacija novih, ekološki održivih
postupaka u uzgoju bilja i stoke, ­­njihovu provjeru u različitim poljoprivrednim
regijama i prilagodbu tim prilikama,

(b) uvođe­­nje već provjerenih –
postojećih postupaka u uzgoju bilja i stoke u uvjete domaće proizvod­­nje.

Tako će se izbjeći udvostruče­­nje skupih
istraživa­­nja te, s naj­ma­­njim troškovima, stvoriti nova zna­­nja
prilagođena uvjetima obi­teljskih poljoprivrednih gospodarstava. Vrlo je važno
da is­traživačke ustanove budu odgovorne za uvođe­­nje i provjeru stranih
iskustava i tehnologija, kako bi se izbjegli negativni učinci uvođe­­nja i
uporabe takvih postupaka u zahvatima uzgoja bilja i stoke.

Programi
istraživa­­nja u znanstvenom polju agronomija, koje financira MPŠ, trebaju biti
kreirani isključivo kao izraz potreba obiteljskih poljoprivrednih
gospodarstava, kako bi rezultati pri­mi­je­­­njeni u praksi povećali
konkurentnost malih obiteljskih gospodarstava na tržištu i tako osnažili ­­njihov
gospodarski položaj. Poseban poticaj treba dati razvojnim programima s ciljem
razvitka autohtonih proizvoda.

Potrebno
je poticati razvoj znanstvenih institucija kroz specijaliziranu izobrazbu
kadrova, znanstvene i razvojno istraživačke programe te posebno kroz stvara­­nje
uvjeta i realizaciju za­jedničkih znanstveno-istraživačkih projekata sa
znanstvenim institucijama u inozemstvu. Također treba osigurati surad­­nju
znanstveno-istraživačkih ustanova pojedinih područja na jedinstvenom
(usuglašenom) znanstveno istraživačkom programu.

I/III-2.7.6 Poljoprivredno i prehrambeno
zakonodavstvo

*Zakonom
o hrani* (sada u izradi) se treba cjelovito i
sveobuhvatno urediti područje proizvod­­nje i prometa prehrambenih proizvoda u
Republici Hrvatskoj objedi­­njava­­njem postojeće legislative i područja koja
još nisu izravno zakonski uređena128
Također je potrebno definirati nadležnosti, prava i obveze pos­tojećih i
možebitnih novih institucija u području proizvod­­nje, plasmana i trgovine
hranom, te nadzora i inspekcije proizvod­­nje i prometa hrane. Posebno treba
voditi računa o usklađenosti odred­bi budućeg Zakona o hrani s propisima EU,
normama Me­đu­narodne organizacije za normizaciju – ISO-a, normama Europske
organizacije za normizaciju – CEN-a, i drugim međunarodno priznatim normama i
dokumentima. Zakonom se treba regulirati i problematika namirnica koje sadrže
GMO-e ili su proizvedene od GMO-a.

Donoše­­nje Zakona *o hrani* i na
osnovi ­­njega drugih podzakonskih akata, usklađenih prema zahtjevima WTO, na
osnovi načela *Codex of good agricultural practice*, te načela *Sporazuma*
*o surad­­nji* s EU i WTO, olakšati će put rješava­­nja postavljenih
zahtijeva pri svjetskim i europskim integracijama.

I/III-3 Ciljevi i strategija po granama
poljoprivredne proizvod­­nje

I/III-3.1 Biljna proizvod­­nja

I/III-3.1.1
Opleme­­njiva­­nje bilja

Konvencionalno
opleme­­njiva­­nje je i nadalje nezamjenljivo u stvara­­nju novih kultivara.
Biotehnologija je omogućila velike teoretske pomake i vjerojatno će s genetskim
inže­­njerstvom postati važna pomoćna metoda u opleme­­njiva­­nju kvalitativnih
i kvantitativnih svojstava biljaka u budućnosti.

Glavni
ciljevi u opleme­­njiva­­nju bilja u Hrvatskoj jesu:

–
   Stvara­­nje (namjenskih) kultivara
prilagođenih rentabilnoj proizvod­­nji u našim agroekološkim uvjetima.

–
   Stvara­­nje kultivara za posebne
namjene (obnovljivi energetski izvori, kakvoća prerađevina).

Opleme­­njiva­­nje
osnovnih agronomskih svojstava, kao otpornosti na biotske i abiotske stresove,
kakvoće i priroda, biti će i nadalje glavni posao struč­­njaka za opleme­­njiva­­nje
bilja. Uz pro­grame opleme­­njiva­­nja ratarskog, industrijskog i krmnog bilja,
od kojih se najviše očekuje, veća pozornost se može posvetiti op­le­me­­njiva­­nju
povrća. Nadalje, gledajući dugoročno, razvoj programa opleme­­njiva­­nja voćnih
vrsta i vinove loze (za što ne postoji tradicija u Hrvatskoj) mogao bi biti
gospodarski opravdan.

I/III-3.1.2 Sjemenarstvo

Zbog potreba izolacije u proizvod­­nji
sjemena i sadnog materijala, nužno je osigurati površine i plodored za one
vrste i količine sjemena te sadnog materijala koje su važne za naše
bilinogojstvo. Dio infrastrukture (sušnice, skladišta i dorade sjemena) već
postoji, ali je potrebita brza modernizacija mjestimično dotrajale opreme.

Temeljni
ciljevi strategije razvitka nacionalnog sjemenarstva i rasadničarstva su:

–    osigurati
dovoljne količine sjemena i sadnog materijala za domaće potrebe bilinogojstva,

–    dio
sjemena i sadnog materijala usmjeriti prema izvozu,

–    osposobiti
postojeće i nove kadrove putem domaćih i stranih specijalizacija,
poslijediplomskih i postdoktorskih studija za specifičnosti ove proizvod­­nje
po vrstama i kultivarima,

–    uz
sjemenarstvo domaćih kultivara razvijati sjemenarstvo i ra­sadničarstvo stranih
(intraduciranih) kultivara kakve nema naša država,

–    posebnu
pozornost treba posvetiti zaštiti genetike i tehnološke čistoće i kakvoće
sjemena i sadnog materijala,

–    razvijati
i poticati sjemenarstvo i rasadničarstvo zapostav­ljenih vrsta i kultura, koje
u perspektivi mogu biti važne za europsko i svjetsko tržništvo (ljekovite,
aromatične, medonosne i druge odabrane vrste),

–    kreditira­­nje
proizvod­­nje i potrebnih prijelaznih pričuva sjemena pod povoljnijim uvjetima.
Naime, visoka ri­zič­nost proizvod­­nje sjemena upućuje da je strateški važno
držati dio sjemena nekih kultura (kukuruza, suncokreta, soje i drugih) u
pričuvi, kako bi se osigurala sigurnost ponude i u godinama kada dođe do
podbačaja u proizvod­­nji zbog više sile,

–    organizirati
sve subjekte uključene u prozvod­­nju sjemena: proizvođače, dorađivače, opleme­­njivače,
distributere u interesnu udrugu, u kojoj bi oni dogovarali međusobne poslovne odnose
i pravila ponaša­­nja svih subjekata kao i odnos prema državnim i financijskim
institucijama. Time bi se omogućila i aktivna surad­­nja s relevantnnim među­na­rodnim
strukovnim institucijama (FIS, ASSINSEL)129.

Hrvatska banka biljnih gena

U svrhu učinkovitog prikuplja­­nja,
ispitiva­­nja i očuva­­nja biljnih genetskih izvora kulturnih biljnih vrsta u
okviru projekta »Hrvatske banke biljnih gena« (HBBG) potrebno je osigurati
novčana sredstva za:

–    izgrad­­nju
centralnog skladišta HBBG kao i skladišta za kratkoročno čuva­­nje aktivnih
kolekcija na za to zainteresiranim fakultetima i institutima,

–    izgrad­­nju
laboratorija i pripadajuće opreme: laboratorij za ispitiva­­nje kakvoće sjemena
i laboratorij za molekularno-genetske analize,

–    zapošljava­­nje
i osposobljava­­nje kadrova za rad na projektu HBBG: znanstvene i stručne
specijalizacije,

– provođe­­nje
redovitih prikupljačkih ekspedicija uz usvaja­­nje prioriteta s obzirom na
biljne vrste i regije koje su izrazito ugrožene, i

–    organizaciju
umnaža­­nja, održava­­nja, te opisa i procjene svojstava primki u surad­­nji sa
zainteresiranim opleme­­njivačima i sjemenarima, struč­­njacima za određene
kulture.

I/III-3.1.3 Zaštita bilja

Cilj u ovom području bio bi:

(i) izrada planova zaštite bilja (po
kulturama, vrstama , sustavima proizvod­­nje), koji bi sadržavali stadije praće­­nja,
prognoze, preventive, suzbija­­nje,

(ii)
kvalitetna edukacija i uspostava sustava zaštite bilja,

(iii)
uvođe­­nje nadzora uporabe sredstava za zaštitu bilja u praksi, i

(iv)
uspostava sustavnih znanstvenih istraživa­­nja i ­­njihova primjena na ovom
području.

Kao buduće aktivnosti u području zaštite
bilja nužno je izraditi temeljni plan i strukturu organizacije za provedbu
strategije zaštite bilja u poljoprivredi. S obzirom na rok ostvare­­nja bilo bi
potrebno:

– *kratkoročno:*
(i) novčano i kadrovski ojačati poljoprivrednu savjetodavnu službu, pojačati
edukaciju poljoprivrednika; (ii) tehnički i kadrovski opremiti Zavod za zaštitu
bilja; (iii) uspostaviti središ­­nji i regionalni sustav
izvještajno-prognostičke službe, kao i službu javlja­­nja;

– *sred­­njoročno:*(i) razvijati i širiti centre i sustave u zaštiti bilja; (ii) uvoditi u
praksu integriranu zaštitu, zaštitu u ekološkoj proizvod­­nji; (iii)
uspostaviti i širiti nadzor u uporabi metoda i sredstava zaštite bilja, kao i
istražiti nove; i (iv) uključiti poljoprivrednike u navedene aktivnosti (putem
udruga, zajednica) izrade planova kao i u ­­njihovom financira­­nju.

I/III-3.1.4 Ratarstvo

I/III-3.1.4.1 Žito

Sadaš­­nja
ratarska proizvod­­nja u Hrvatskoj počiva na nekoliko važnih kultura, kukuruzu
i pšenici, što se ni u budućnosti neće bitno promijeniti.

*Kukuruz*
će, kao izvanredno produktivna biljka u sustavu intenzivne proizvod­­nje (na
razmjerno povoljnim staništima), i ubuduće biti osnovna ratarska kultura za
proizvod­­nju mesa, mlijeka, jaja, i drugih animalnih proizvoda. Postoji
mogućnost da kukuruz bude i osnovica za proizvod­­nju škroba i derivata, s
obzirom na moguću potrebu odnosne industrije.

*Pšenica*,
kao škrobnata zrnata kultura, osigurava stabilnu razinu proizvod­­nje. Uz
osnovnu uporabu kao krušarica za proizvod­­nju brašna, potencijal ove ratarske
kulture dozvoljava ­­njenu uporabu i za druge svrhe; u stočarstvu, u prerađivačkoj
industriji za škrob, alkohol i drugo.

Kako
se gotovo sav input, tj. materijal za reprodukciju, osim sjemena, uvozi (gotov
ili kao sirovina za proizvod­­nju)130,
veći izvoz ili proizvod­­nja za izvoz osnovnih ratarskih proizvoda ne čini se
opravdanim131.
Prirodi u proizvod­­nji žita su u prosjeku niži od onih u zapadnim zemljama, a
znatne državne subvencije i uvozna zaštita održava ovu proizvod­­nju. Stoga bi
dovoljna bila proizvod­­nja »strateških količina«, nužnih za potrebe domaće
potroš­­nje i prerade (s mogućnosti izvoza prerađevina). To je bitno i zbog
opasnosti od uvoza često jeftinih, ali i nekvalitetnih ratarskih proizvoda132.

Sve
aktualnija tzv. održiva poljoprivreda sa sma­­njenim industrijskim inputima i
recikliranim inputima iz vlastitog gospodarstva, u smislu zatvorenog ciklusa
proizvod­­nje (biljka, životi­­nja i primarna prerada), treba naći mjesta u
državnim potporama. U intenzivnoj proizvod­­nji je bitno ukla­­njati postojeća
ograniče­­nja prosječno niže tehnološke učinkovitosti, kao što je nekvalitetan
reprodukcijski materijal, usit­­njenost proizvod­­nje i gospodarstva, nestašica
investicijskih sredstava, prosječno nedovoljna osposobljenost poljoprivrednika.

I/III-3.1.4.2
Uljarice

U
budućnosti bi trebalo povećati broj kultura, kao sirovina u proizvod­­nji
biljnih ulja (bundeva, lan, maslina). Proizvodni kapaciteti uljarica nadmašuju
sadaš­­nje prerađivačke kapacitete sirovina, koje treba obnoviti odnosno
osuvremeniti. U pogledu ostale (ali ne i ma­­nje važne) buduće uporabe
ratarskog bilja, izgledna je mogućnost proizvod­­nje plinskog ulja kao
obnovljivog energenta (bio-gorivo iz biljnog ulja odnosno sjemena uljane
repice), i u tom smislu bi se mogao povećati udio uljarica (uljane repice) u
strukturi sjetve moguće i do 15% iznad potreba za proizvod­­nju ulja za ljudsku
potroš­­nju.

Opće
preporuke za žito i uljarice:

– Potpora zadružnom organizira­­nju proizvođača.

   Time bi se omogućili bolji uvjeti za
skladište­­nje, suše­­nje, sortira­­nje, i prodaju ratarskih kultura. Sadaš­­nji
sustav malih silosa nije ekonomičan, a nestašica skladišnih i pratećih
kapaciteta uvjetuje potrebu brze prodaje u sezoni žetve i berbe kada su i
cijene ovih proizvoda najniže133.

– Kreditira­­nje proizvod­­nje.

   Posebni financijski fond obuhvatio bi djelatnosti
vred­no­va­­­nja investicijskih projekata i jamstva za kredite provjerenih
konkurentnih programa. Uvođe­­nje potpore skla­dište­­nju, tzv. skladišnice134.

–
   Pospješiva­­nje prodaje stvara­­njem
učinkovitog tržištvenog informacijskog sustava.

   Postojeći tržištveni i informacijski sustav
je tek u začetku i potrebno ga je razviti (prikuplja­­nje i distribucija
relevantnih podataka).

– Ustanovlje­­nje posebnih standarda kakvoće,
sukladne onima u EU.

   Naime, posljedica promjene potpore od
zajamčenih cijena na plaća­­nje prema proizvodnoj površini može utjecati na to
da poljoprivrednici-korisnici potpore sma­­nje kakvoću proizvoda.

– Ratarska proizvod­­nja mora se troškovima i
kakvoćom prilagoditi i potrebama proizvod­­nje stočne hrane – krmnih smjesa.

– Ukinuti postojeći monopol input-industriji
(gdje postoji), zbog snižava­­nja ulaznih troškova i poveća­­nja
profitabilnosti ratarske proizvod­­nje. Taj će problem riješiti sma­­njiva­­nje
carina na uvoz inputa u okviru obveza prema WTO.

– Povećati
skladišne kapacitete za žito i uljarice na zadovoljavajuću razinu, uz
sustavnost pristupa odabiru lokacije i kapaciteta (ne centralizirati kapacitete
u proizvodnim područjima).

– Rekonstruirati,
tehničko – tehnološki obnoviti postojeće skladišne kapacitete, uz to voditi
računa o zaštiti okoliša.

–    Rekonstruirati
i energetski racionalizirati postojeće transportne linije u skladištima (ma­­nji
lom, ma­­nji utrošak energije i drugo).

–    Uvođe­­nje
sustava integralne zaštite uskladištenih poljoprivrednih proizvoda (IZUPP) u
smislu ekonomske opravdanosti provođe­­nja postupaka suzbija­­nja skladišnih
nametnika.

–    Uvoditi
sustavno računalske programe za količinsko čuva­­nje proizvoda za određiva­­nje
vremena i načina suzbija­­nja štetnika te mogućnosti za automatskog programira­­nja
praće­­nja, promjena uskladištenih proizvoda.

I/III-3.1.4.3 Sladorna repa

Proizvod­­nja
sladorne repe i šećera nije konkurentna u odnosu na sadaš­­nje visoko
subvencionirane svjetske cijene zbog raz­mjer­no niskih priroda, male
digestije, visokih proizvodnih troš­ko­va i poredbeno malih prerađivačkih
kapaciteta (šećerana)135.
Me­đu­tim, polazeći od novonastalih okolnosti potpunog otvara­­nja tržišta EU
za hrvatski šećer stvorene su pretpostavke za kontinuitet i jača­­nje ove
proizvod­­nje. Usprkos tomu ovo vrlo osjetljivo pita­­nje trebalo bi dodatno
istražiti uzevši u obzir dugoročne ocjene promjena na svjetskom tržištu šećera.

Aktualno,
ekonomska razina proizvod­­nje se može poboljšati:

–
   Poveća­­njem sada niskog sadržaja
sladora (digestije) u korijenu sladorne repe.

–
   Poboljša­­njem zemljišnih resursa odvod­­njom
i navod­­njava­­njem. To je važno glede tehnoloških zahtjeva sladorne repe
odnosno poveća­­nja priroda.

–
   Razvitkom tržišne infrastrukture
(zemljišta, kredita i repromaterijala).

Sve bi to ubrzalo strukturne promjene,
uvažavajući zakonitost ekonomije veličine, utjecalo na bolju opremljenost i
poboljša­­nje tehnologije u ovoj proizvod­­nji.

I/III-3.1.4.4 Duhan

Za
poveća­­nje konkurentnosti ove proizvod­­nje bilo bi potrebno:

–
   Poveća­­nje konkurentnosti na strani
ponude inputa za proizvod­­nju duhana.

   To
se odnosi na dosadaš­­nji monopol u proizvod­­nji mineralnih gnojiva, sredstva
za zaštitu bilja. Sma­­nje­­nje uvoznih ograniče­­nja za inpute u okviru obveza
prema WTO-u idu u prilog ukla­­nja­­nja postojećih tržišnih nepravilnosti.

–    Pospješiva­­nje
djelova­­nja kreditnog tržišta.

   Poveća­­nje
udjela komercijalnog kredita u poljoprivrednoj proizvod­­nji ovisit će o
stabilnosti ekonomskih mjera (ok­ru­že­­nja) odnosno o konzistentnosti i
stabilnosti ekonom­ske/agrarne politike, ali i o osposobljenosti banaka za
ulazak u ovo područje.

–    Nadzor
postojećeg domaćeg tržišta duhana.

   Proizvođači
duhana su ugovornom surad­­njom isključivo poslovno povezani s prerađivačima, tako
da u stvarnosti ne posluju kao nezavisni poduzetnici136.
Kako postoje samo dvije tvornice cigareta u Hrvatskoj, državnim nadzorom treba
spriječiti mogući nepovoljni monopolski utjecaj na proizvođače (u pogledu
otkupne cijene duhana), ali i na potrošače duhana (odnosno cijene duhanskih
prerađevina i proizvoda).

I/III-3.1.4.5 Krmno bilje na oranicama, livadama

Ključni cilj je poveća­­nje proizvod­­nje
(voluminozne) krme, uz poveća­­nje priroda sijena (na prosječno 8,5 t/ha).

Okvirno bi se proizvod­­nja odvijala na
oko 150 tisuća hektara oranica, što bi zadovoljilo potrebe stočarstva, odnosno
dostiglo stupa­­nj samodostatnosti glede proizvod­­nje mesa i mlijeka. Tome
treba pribrojiti proizvod­­nju sijena livada (uz prirod od 4,0 t/ha) i paš­­njaka
(s prirodom od 1,2 t/ha).

I/III-3.1.4.6 Trav­­njaštvo

Do
sada se u Hrvatskoj nisu razvijale paš­­njačke stočarske tehnologije, kao
proizvodni sustavi (kojima je osnovica za sirovinu paš­­njak), osim sporadično
kao odraz tradicije u nekim po­druč­jima (Posavina, Lika, Gorski kotar). U
kratkoročnom raz­doblju bi se na tim područjima mogao ostvariti tehnološki
napredak una­pre­đe­­njem trav­­njaštva i stočarskih tehnologija, koje se na
tome temelje. To su: (i) proizvod­­nja teladi za tov u sustavu »krava-tele«;
(ii) uzgoj teladi za tov (uz višak teladi iz mliječnih stada krava); i (iii)
ovčarstvo, odnosno proizvod­­nja ja­­njećeg mesa.

Prirodne
trav­­njačke površine predstavljaju nezamjenljivu krmnu osnovicu za uzgoj
kvalitetne rasplodne stoke. Sustavnim razvitkom paš­­njačkih tehnologija
zaustavila bi se sadaš­­nja devastacija prirodnih trav­­njačkih resursa. U
svijetlu sadaš­­njih velikih poteškoća razvijenih zapadnih zemalja u uzgoju
stoke (BSE npr.), koje se javljaju uglavnom zbog neprimjerene prehrane stoke,
Hrvatskoj se pruža šansa, kao bitne poredbene prednosti, baš u pogledu što
bržeg aktivira­­nja prirodnih i očuvanih resursa trav­­njaka i odnosnih
stočarskih tehnologija, koje su za sada na marginama sadaš­­nje prakse u
stočarstvu.

Preporuke:

–
   Potica­­nje znanstvenog rada na opleme­­njiva­­nju
i selekciji vlastitih sorti i hibrida krmnog bilja.

–    Kreditira­­nje
opreme za pripremu sijena pod povoljnijim uvjetima (mehanizacija, sušare i
slično).

I/III-3.1.4.7 Ljekovito, aromatično i medonosno
bilje

Opće preporuke za ovaj program bi bile:

–    osigurati
znanstveno-stručne podloge za razvitak ovog pro­jekta uključujući značajnija
financijska sredstva za istraživa­­nje,

–    organizirati
aktivne udruge svih zainteresiranih u proiz­vod­­nji i preradi ovog bilja,

–    uvesti
europske i svjetske standarde u kakvoću proizvoda ljekovitog i aromatičnog
bilja,

–    izraditi
zakonodavstvo u području sjemenarstva i ra­sad­ničarstva, tehnologije proizvod­­nje
i prerade.

Uz
navedeno, treba osigurati i:

–
   opleme­­njivačko-sjemenarsku i
rasadničarsku proizvod­­nju ovih vrsta,

–
   stalnu specijalizaciju kadrova kod nas
i u inozemstvu,

–
   financijskom podrškom ili kreditima
novu opremu, poglavito prerađivačkih kapaciteta,

–
   razvijati tržništvo ovih proizvoda,
uključivši i izvoz ljekovitog, aromatičnog i medonosnog bilja.

I/III-3.1.5
Povrćarstvo

Na
osnovi proizvodno-potrošnih bilanci (sada pokazuju nesamodostatnost Hrvatske u
povrću na razini od 85,5%)137,koje
bi trebalo posebno još razraditi s obzirom na određenu nesigurnost službenih
podataka, nužno je ovu proizvod­­nju potaknuti u narednom razdoblju. Proizvod­­nja
povrća je u prosjeku nekonkurentna, premda ima dio većih proizvođača koji su
konkurentni u toj proizvod­­nji.

Preporuke:

–
   Izraditi proizvodno-potrošnu bilancu po
vrstama svježeg povrća (po mjesecima) kao i prerađevina od povrća.

–
   Predložiti regionalizaciju povrćarske
proizvod­­nje po kulturama (ili skupinama kultura), temeljenu na agroeko­loš­kim
i tržišnim uvjetima proizvodnih područja (npr. mediteransko povrće, potrebe turizma
itd.).

–
   Pojačati fitosanitarnu inspekciju za
nadzor danas velikog broja povrćara izvan tog nadzora.

–
   Razviti tržištveni sustav za povrće (i
voće zajedno), ute­melje­­njem dražbi i boljeg informacijskog sustava.

–
   Unaprijediti institucijsku potporu
posebno za povrćarsku proizvod­­nju u pogledu primije­­njenih istraživa­­nja i
prak­tičke provedbe strategije povrćarstva. To se može provesti osniva­­njem
edukacijsko-eksperimentalnih poligona, kao istra­živačko-pokaznih mjesta za
brzi prijenos i usvaja­­nje novih zna­­nja u povrćarskoj proizvod­­nji138.

–
   Omogućiti ekonomskim mjerama (kreditni
sustav) razvitak domaće prerađivačke industrije, ali i potaknuti ulazak
inozemnih investicija u taj sektor. Izgraditi skladišne objek­te za povrće.

–    Potaknuti
poslovno organizira­­nje preko zadruga (povezano sa zajedničkim preradbenim
pogonima)139.

–    Podizati
doradbena središta u proizvodnom području. Time se (odvaja­­njem
neupotrebljivog dijela sirovine) sma­­njuje optereće­­nje skladišnih,
ambalažnih i transportnih je­di­­nje­­nja, uz odgovarajuće rješava­­nje
»otpada«. (Alternativno prihvat i obrada povrća za doradu i prodaju u
skladišno-rashladnim objektima u blizini većih trgovačkih skladišta ili centara
uz klasira­­nje, pakira­­nje, podhlađiva­­nje, skladište­­nje i opskrbu
tržišta).

–    Izgraditi
suvremene skladišno-doradbene kapacitete za su­še­­­nje povrća, koji će
količinom i kakvoćom odgovarati potrebama tržišta. Skladišno-dorađivačke
kapacitete organizacijski vezati uz obiteljska poljoprivredna gospodarstva,
malo i sred­­nje poduzetništvo, poljoprivredne zadruge140.

I/III-3.1.6 Ukrasno bilje

Proizvod­­nja ukrasnog bilja, za razliku
od većine proizvod­­nji u bilinogojstvu, ne trpi zbog razmjerno malih
zemljišnih čestica (gospodarstva), pa sadaš­­nja zemljišna struktura za sada ne
predstavlja bitan ograničavajući činitelj, premda bi u budućnosti, poglavito za
proizvod­­nju npr. cvijeća na otvorenom, okrup­­njava­­nje površina činilo
prednost u ekonomskom i organizacijskom pogledu.

Uvažavajući tradiciju, agroekološke uvjete
te postojeću nesamodostatnost u ovoj proizvod­­nji (uvozna zavisnost), za
unapređe­­nje uzgoja ukrasnog bilja bilo bi potrebno poduzeti sljedeće:

–
   Trajno usavršava­­nje tehnologije
proizvod­­nje, provedbom sustavnih znanstvenih i primije­njenih istraživa­nja i
edukacijom proizvođača zbog uvođe­nja inovacija i prošire­nja asortimenta.

–
   Nadzor kakvoće matičnog biljnog
materijala, redovitom inspekcijom institucija za zaštitu bilja, kako bi se
osigurao zdravi materijal za sad­nju.

–
   Dokaziva­nje sukladnosti proizvoda s
postavljenim normama kakvoće (ISO 9002 certifikat).

–
   Poboljša­nje ekonomike proizvod­nje,
sniže­njem proizvodnih troškova, uz ostalo i visokom specijalizacijom u
proizvod­nji. Poboljša­nje tržišne infrastrukture (sustav dražbova­nja, sustav
distribucije).

–
   Potpora poslovnom udruživa­nju vrtlara
u interesne udruge141.
Ustanoviti interesno udruže­nje (proizvod­nja, promet, trgovina) cvjećarske i
dendrološke proizvod­nje.

I/II-3.1.7
Voćarstvo

Polazeći
od ustanovljenih problema u voćarstvu, a to je sma­njena domaća proizvod­nja i
uvoz voća, neorganiziranost voćara, nedostatak suvremene tržišne i financijske
infrastrukture, nedostatna oprema, poglavito hlad­njača i skladišta i drugo,
pre­poručuju se sljedeće aktivnosti:

–    Potrebno
je hitno izraditi regionalizaciju voćarstva, uva­ža­vajući ekološke uvjete. Na
temelju toga treba donijeti prioritetne sortne liste za sve vrste voćaka, koje
se u odnosnim uvjetima mogu uspješno uzgajati. Isto tako to treba učiniti za
podloge pojedinih vrsta. U tom smislu se predlaže regionalizacija
kontinentalnog voćarstva na slijedeća po­druč­ja: (i) humidne klime
sjeverozapadne Hrvatske; (ii) se­mi­humidne klime
slavonsko-moslavačko-bilogorskog po­dručja; (iii) semiaridne klime
istočno-slavonskog i istočno-podravskog područja; i (iv) perhumidne klime
kordunsko banijskog područja.

–    Regionalizacija
mediteranskog voćarstva predlaže se na slijedeća područja: (i) istarsko
primorje, (ii) središ­nja Istra, (iii) Hrvatsko primorje s kvarnerskim otočjem,
(iv) sjeverna Dalmacija, (v) sred­nja Dalmacija, (vi) južna Dalmacija, (vii)
Dalmatinska zagora i (viii) Ravni kotari.

– Urediti rasadničarsku proizvod­nju, kako bi se
osigurala naj­viša kakvoća voćnih sadnica. To se može riješiti (i) usklađiva­njem
zakonske regulative s odnosnom u EU; i (ii) rješava­nje pita­nja matič­njaka
sorata i podloga (koji sada nigdje ne odgovaraju standardima), kao i čuva­nje
osnovnog materijala. Podići matič­njake bezvirusnih sorti i podloga142.

– Uskladiti standarde kakvoće za voće s onima u
EU.

–
   Očuvati autohtone vrste/sorte voćaka143.

–
   Kreditnom politikom omogućiti brzu
obnovu voćarstva, uz uvjet ispu­nje­nja preporuka navedenih prethodno144.

–
   Razviti tržišne institucije za utrživa­nje
voća i potaknuti poslovno poveziva­nje voćara.

–    Ukloniti
postojeće prepreke razvitka djelatnosti prerade i distribucije.

–
   Pojačati znanstveno-istraživački rad na
uvođe­nju novih tehnologija u proizvod­nju.

–
   Omogućiti školama i fakultetima nastavno-pokazne
objekte.

I/II-3.1.8
Vinogradarstvo i vinarstvo

Kako
u svijetu postoji prevelika proizvod­nja vina to bi, s obzirom na postojeće
članstvo u WTO i moguće priključe­nje Hrvatske EU i drugim trgovinskim i
gospodarskim savezima i udruže­njima, bilo nužno težiti vlastitom
prepoznatljivom proizvodu. U tom pravcu u idućih desetak godina treba poduzeti
slijedeće:

–    Revitalizirati
postojeće vinograde do 50 tisuća hektara, uz odnosnu razinu proizvod­nje, koju
treba sustavno uzdržavati. U sred­njoročnom razdoblju (do 10 godina) povećati
vinogradarske površine do 70 tisuća hektara, čime bi se zadovoljile količine
predviđene bilancom hrvatskih potreba za grožđem i vinom145.

–    Potrebnu
proizvod­nju grožđa (odnosno vina) osigurati loznim cijepovima, u većini iz
vlastite proizvod­nje (ma­nje iz uvoza), podiza­njem matič­njaka i osposoblje­njem
rasadnika u tu svrhu.

–    Organizirati
proizvod­nju svježeg i suhog grožđa za potrebe vlastitog tržišta.

–    Izmijeniti,
dopuniti i donijeti zakone iz područja vinogradarstva i vinarstva sukladno
zakonodavstvu EU. To se odnosi (uz Zakon o poljoprivrednom zemljištu) na Zakon
o vinu s pratećim pravilnicima, Zakon o sjemenu, sadnom materijalu i priznava­nju
sorti poljoprivrednog bilja, Zakon o vinogradarstvu i vinogradarskom katastru.
Zakonodavno ukloniti preveliki utjecaj države na politiku izvoza vina146.

–    Preporuka
je da buduća struktura vinarske proizvod­nje bude slijedeća: (i) 10% vrhunskih
vina; (ii) 40% kvalitetnih vina; (iii) 30% stolnih vina; i (iv) 20% vina za destilat
i ocat.

–    Potaknuti
ulazak inozemnih investicija, što osobito vrijedi za vinarije koje su
djelomično u državnom vlasništvu.

–    Razviti
prepoznatljivu industriju jakih alkoholnih pića, octa i nefermentiranih
proizvoda na osnovi grožđa.

–
   Unaprijediti zadruge u
vinogradarstvu-vinarstvu, poboljša­njem upravljačkih i tržištvenih zna­nja i
usklađiva­njem zadružnog zakonodavstva.

–
   Potaknuti znanstvene i primije­njene
projekte. Projekti bi pokrili posebna istraživačka područja kao npr.
regionalizaciju vinogradarskih područja sukladno EU, razvitak eko­loš­kog
vinogradarstva, istraživa­nja tehnologije proizvod­nje (sadnica, grožđa i
vina), vrednova­nje i čuva­nje genetskih resursa domorodnih (autohtonih) i
udomaćenih kultivara vinove loze, selekciju i drugo.

–
   Razvijati sustav školova­nja usmjeren
na područje vinogradarstva i vinarstva. Osnovati specijalizirane
vinogradarsko-vinarske škole s pratećim edukativnim objektima; razvijati sve
načine edukacije poljoprivrednih proizvođača (vinogradara i vinara), djelatnika
savjetodavne poljoprivredne službe, i slično.

I/II-3.2 Stočarstvo

Sadaš­nji proizvodni sustavi stočarske
proizvod­nje u Hrvatskoj u većini ne osiguravaju isplativost, pa je potrebno
prići ­njihovoj promjeni kao i organizaciji takve stočarske proizvod­nje koja
će biti u sta­nju udovoljiti uvjetima sličnim onima u stočarski razvijenim
zemljama. Razvitak stočarstva bi tako povećao svoj udio u ukupnoj vrijednosti
hrvatske poljoprivrede od sadaš­njih 40% na 60-65% (što je prosjek zemalja EU).

I/II-3.2.1
Selekcijski rad u stočarstvu

Provedba
aktivnosti u budućem razdoblju u području uzgojnog i selekcijskog rada u
stočarstvu treba se odvijati shodno preporukama međunarodnih udruže­nja za
praće­nje podrijetla i proizvodnih rezultata kod domaćih životi­nja (ICAR,
INTERBULL, EAAP i duga), kojih je Hrvatska članica. Na temelju propisa EU treba
provesti slijedeće:

(i)
ustanoviti jedinstvenu bazu podataka za sve vrste domaćih životi­nja,

(ii)
ustanoviti jedinstvene sustave i modele praće­nja proizvodnih podataka, kao i
provesti procjenu uzgojnih vrijednosti- jedinstvenim uzgojnim programima,

(iii)
uspostaviti djelotvorniju organizaciju udruže­nja uzgajivača domaćih životi­nja,

(iv)
stvoriti kvalitetne pretpostavke za organiziranije djelova­nje udruže­nja
uzgajivača preko ustroja saveza na nacionalnoj razini i prema vrstama domaćih
životi­nja,

(v)
izgraditi progeno i performance testne stanice za bikove, nerastove, jarčeve i
ovnove,

(vi)
dostići da 80% ukupne populacije krava, svi­nja, ovaca i ostalih vrsta domaćih
životi­nja u Hrvatskoj bude obuhvaćeno kontrolom proizvodnih svojstava,

(vii)
provoditi analize kakvoće proizvoda (mlijeka, mesa, vune, jaja itd.) sa ciljem
ustanovljiva­nja ­njegove komercijalne vrijednosti, putem ovlaštenih i neutralnih
laboratorija i osoba,

(viii)
opremiti selekcijske službe na županijama odgo­va­ra­ju­ćom opremom (mjerni
uređaji) za mjere­nje proizvodnih svojstava,

(ix)
izgraditi ogledno središte za obuku mladih struč­njaka (agronoma) i stočara
(edukacijski poligoni).

I/II-3.2.2
Govedarstvo

Postojeći
sustav govedarske proizvod­nje, s prosjekom od tri krave po gospodarstvu i
proizvod­nje po grlu od oko 2 300 kg mlijeka po grlu, kao i usit­njenost te
nefunkcionira­nje tržišta poljoprivrednog zemljišta i sl., ne udovoljava
uvjetima razvijenog stočarstva. Kako bi se ostvarili ciljevi kako poveća­nja
proizvod­nje mesa tako i mlijeka, kako zbog potreba domaćeg tržišta tako i zbog
budućeg pristupa EU, nužno je hitno poduzeti mjere razvitka govedarstva.

Proizvod­nja
kravljeg mlijeka

Poveća­nje
proizvod­nje odnosno ponude kravljeg mlijeka u Hrvatskoj može se ostvariti
poljoprivrednom politikom, koja će uvažiti ključne tehnološke, ekonomske i
organizacijske čimbenike razvitka ove proizvod­nje.

Osnovni
razlozi za poveća­nje domaće proizvod­nje mlijeka su:

(1)
Postojeća nedovoljna proizvod­nja mlijeka, što uzrokuje nestašicu mlijeka za
zadovoljava­nje domaće potroš­nje, uključivši i turističku potroš­nju. Stoga se
oko 25% ukupne količine mlijeka i prerađevina uvozi.

(2)
Porast potroš­nje mlijeka u budućem razdoblju. Porastom kupovne moći, potrebe
za mlijekom će se povećavati. Veći se porast očekuje za mliječne prerađevine, a
ma­nji za svježe mlijeko. (Za 2005. se procje­njuju potrebe na oko 900
milijuna. litara, izraženo u svježem mlijeku i mliječnim prerađevinama)147.

(3)
Poveća­nje količine prodaje mlijeka poljoprivrednika – proizvođača mlijeka –
kako bi se maksimizirale moguće proizvodne kvote za mlijeko u slučaju priključe­nja
EU.

U
tom pogledu može se pretpostaviti nekoliko scenarija npr.:

(i)
promjena Zajedničke poljoprivredne politike EU u dijelu koji se odnosi na
potpore proizvođačima mlijeka, u smislu da se potpore cijeni mlijeka sma­nje, a
povećaju izravna plaća­nja stočarima, proizvođačima kravljeg mlijeka i govedskog
mesa; ili

(ii)
nastavak postojećeg sustava potpore (najviše do 2007.g.) nacionalnih
proizvodnih kvota za mlijeko izravnim plaća­njem.

Postojeće
kvote se temelje na prodaji mlijeka u određenom razdoblju. Ustanovlje­nje
budućih kvota za mlijeko i izravnih plaća­nja vjerojatno će se koristiti
sličnim metodama. (Sustav kvota može uključivati kako broj stoke na jedinicu
površine tako i plaća­nja po poljoprivrednoj proizvodnoj površini.)

Ostale
pretpostavke koje proizlaze iz realnog sta­nja članstva u WTO-u su posebice
važne a odnose na jače sma­nje­nje uvozne zaštite za mlijeko u odnosu na
osnovnu stočnu hranu (žito i koncentrati). Drugim riječima, proizvođači mlijeka
će trebati tražiti cjenovno povoljniju stočnu hranu kako bi sma­njili
proizvodne troškove, primjerice veći udio u stočne hrane trav­njaka odnosno paš­njaka
i veću uporabu silažnog kukuruza u prehrani krava.

Temeljem
navedenog, Hrvatska treba bržim tempom nego do sada povećavati broj goveda
odnosno mliječnih krava, kako bi osigurala veću ponudu mlijeka za potrebe
domaće potroš­nje ali i za buduće mliječne kvote, zbog odnosnih i
pretpostavljenih uređe­nja EU.

Proizvod­nja
kravljeg mlijeka i nadalje će se razvijati na osnovi intenzivne proizvod­nje
krme na oranicama, u kojoj će prevladavati kukuruz za silažu, krmni međuusjevi
i djetelinsko travne smjese, no uzevši dugoročno sa sve većim udjelom proizvod­nje
mlijeka temeljeno na stočnoj hrani s prirodnih trav­njaka.

Tehnološke
pretpostavke poveća­nja stočnog fonda u govedarstvu i veće proizvod­nje mlijeka
( i mesa) su:

(i)
veća stopa zadržava­nja ženskog podmlatka životi­nja za uzgoj bređih junica,

(ii)
postići veći postotak tele­nja iz postojećeg stada krava,

(iii)
poveća­nje broja teladi i ostvare­nje povoljnijeg razdoblja laktacije – po
kravi,

(iv)
povećati iskorište­nje, do sada slabo iskorištenih ili nekorištenih, trav­njaka
i paš­njaka. Ti resursi, uz mjere poboljša­nja, mogu osigurati dobru
gospodarsku osnovicu za troškovno- nižu proizvod­nju mlijeka i mesa. Osnovna
ograniče­nja obnove ovih resursa su postojeći proces depopulacije gorskih
područja148,
a zatim i problem ulaga­nja u ustanovlje­nje pregonskih paš­njaka, oprema­nje
odgovarajućim objektima i opremom, ali i neraz­vi­je­nost komunalne
infrastrukture (nestašica vode i struje, slaba prometna povezanost i kakvoća
putova i slično). Ne treba zanemariti i či­njenicu da je znatan udio gorskih
paš­njaka u državnom vlas­niš­tvu, što će tražiti i pretpostavku funkcionira­nja
tržišta zemljiš­tem (koncesija, zakup i prodaja zemljišta),

(v) poboljšati kakvoću mlijeka sukladno
standardima EU, i

(vi)
osuvremeniti uzgojno-selekcijski rad u govedarstvu (način rada kao i obuhvat
većeg broja životi­nja i poljoprivrednih gospodarstava).

Osim
toga, potrebno je:

(vii)
unapređe­nje tržišta stokom, tržišne institucije, tj. una­pre­đenje plasmana
(izravna prodaja i sl.); razviti tržišno-informacijski sustav.

(viii)
poboljšati kreditne uvjete za kratkoročne kredite (reprodukcijski materijal) te
za dugoročne kredite (podizanje staja, gospodarskih zgrada i kupovinu zemljišta).

(ix)
potpora stočarskim zadrugama; prednosti u tom su u mogućnost lakše i
kvalitetnije nabave rasplodne stoke, kreditiranja, utrživanja proizvoda,
uključenja u sustav PDV, ali i nabave inputa i zajedničke uporabe specifičnih
strojeva, npr. onih za pripremu stočne hrane149.

*Tov
goveda*

Rješavanje osnovnih problema u tovu goveda
proizlazi iz slijedećih pretpostavki:

(i)
Povećanje broja krava te time i veće opskrbe podmlatkom za tov.Povećanje
osnovnog stada krava podiže proizvodnju mlijeka i mesa, osiguravajući domaću
potrošnju kao i smanjenje uvozne zavisnosti kako za tovnim podmlatkom tako i za
govedskim mesom. Kao i u slučaju za mlijeko, što veća brojnost goveda može biti
povoljna glede kvota za izravnu novčanu potporu u situaciji priključenja EU.

(ii)
Osiguranje dovoljne, kvalitetne i troškovno povoljnije stočne hrane. Povećana
intenzifikacija proizvodnje krmnog bilja na oranicama (zeleni kukuruz za
silažu, djeteline i djetelinsko-travne smjese).

(iii)
Veća usmjerenost na izvore stočne hrane, sada nedovoljno iskorištenih, livada i
pašnjaka. Potrebno je ostvariti tehnološki napredak unapređenjem travnjaštva i
stočarskih tehnologija, koje se na tome temelje. Misli se prvenstveno na
proizvodnja teladi za tov, u sustavu »krava-tele« kao i na uzgoj teladi za tov
(uz višak teladi iz mliječnih stada krava).

U
pogledu tehnoloških poboljšica, one se bitno ne razlikuju od mjera predloženih
za proizvodnju mlijeka (veća stopa zadržavanja ženskog podmlatka životinja za
uzgoj bređih junica, veći postotak telenja iz postojećeg stada krava, povećanje
u broju teladi po kravi, laktacijsko razdoblje itd.).

Potrebno
je provesti i mjere za uređenje tržišta stokom, kreditnog tržišta i sl.
(navedeno u preporukama za povećanje proizvodnje kravljeg mlijeka).

I/II-3.2.3 Svinjogojstvo

Poteškoće u svinjogojskoj proizvodnji
proizlaze iz ogra­ni­če­nja sadašnjeg stanja, koji su više ekonomske negoli
tehnološke naravi. Međutim, tehnološka učinkovitost i njezino poboljšanje je
važno u svijetlu učinaka na buduću konkurentnost ove proizvodnje.

Slijedeća
su ograničenja (a ovisno o sustavu proizvodnje):

Veliki
intenzivni proizvođači:

(i) problemi likvidnosti i financijskih
sredstava (krediti) za tekuću proizvodnju,

(ii) nedostatna financijska sredstva za
investicije, i

(iii) nedostatna fleksibilnost u
prilagodbi promjenama na tržištu.

Intenzivno svinjogojstvo obiteljskih
poljoprivrednih gospodarstava:

(i) nedostatak novčanog kapitala za
povećanje poslovanja,

(ii) problem naplate prodanih proizvoda, i

(iii) problem nabave inputa (odojci za
tov, stočna hrana).

Tradicijska proizvodnja obiteljskih
poljoprivrednih gospodarstava:

–    Slični
problemi kao u prethodnoj skupini, izraženiji je manjak novčanog kapitala.

Samo-opskrbna proizvodnja tovljenika.
Odraz su tradicije, ali i potreba jeftinije i »domaće« proizvodnje i dorade
svinja odnosno prerađevina. Tu nema problema u održavanju proizvodnje (uporaba
jeftinih izvora stočne hrane). U budućnosti će se ovaj oblik proizvodnje
postupno smanjivati.

Tehnološke i organizacijske pretpostavke
poboljšanja:

(i) Povećanje kakvoće svinja (na liniji
klanja). U tom smislu treba promijeniti genetski sastav svinja, prema višem
genetskom potencijalu za bolja proizvodna svojstva.

(ii) Povećanje broja svinja po
gospodarstvu, u smislu koncentracije i specijalizacije proizvodnje. Utjecaj
ekonomije obujma na povećanje ekonomičnosti proizvodnje.

(iii) Rekonstrukcija preostalih velikih
svinjogojskih farmi u reprodukcijske centre. Država bi trebala posebnim mjerama
poticati ovaj proces, jer je to u interesu tehnološkog i ekonomskog poboljšanja
svinjogojske proizvodnje u budućem razdoblju.

(iv) Edukacija i opremanje stručne
(savjetodavne i selekcijske) službe i edukacija uzgajivača svinja.

Posljedice ulaska Hrvatske u WTO sektora svinjogojstva
pokazuju smanjenje carina na svinjsko meso i proizvode u idućem razdoblju no
također i na sastojke stočne hrane, s time da je ovo drugo smanjenje manje.
Drugim riječima, to znači da će pod uplivom međunarodne konkurencije, cijene
svinja odnosno svinjetine i svinjskog mesa vjerojatno pasti više negoli cijena
inputa. Odgovor na takvo moguće stanje je potreba za smanjivanjem proizvodnih
troškova (prije svega stočne hrane i odojaka za tov), koji se mogu postići
tehnološkim poboljšicama, nižim varijabilnim i fiksnim troškovima. U tom
pogledu je prednost na intenzivnim obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima,
ali uz ispunjenje navedenih pretpostavki tehnoloških poboljšanja, ali i mjera
ekonomske odnosno poljoprivredne politike.

Tehnički
proizvodni standardi odnose se na povećanje plodnosti krmača i povećanje
efikasnosti u konverziji hrane. Na navedeno, utjecaj treba imati poboljšanje
proizvodnih svojstava i porast broja svinja pod selekcijom i širenje umjetnog
osjemenjivanja krmača. Produktivnije krmače i bolja konverzija hrane osigurava
i jeftinije odojke, kao ulazni trošak u tovu.

Nužno
je sustavno riješiti nadzor nad proizvodnjom u svinjogojstvu, počevši od
proizvodnje odojaka (krmače) pa sve do krajnje prerađevine, namijenjene
potrošaču. U to se treba uključiti veterinarska služba, uzgojno-selekcijska i
inspekcijska služba, sve do nadzora prerađevina i prometa.

Bitno pitanje u ovoj proizvodnji jest
mogućnost kreditiranja (tekuće) proizvodnje, kao i financiranje investicija.
Jedno od rješenja vidi se (sukladno primjerima zapadnih zemalja) u interesnom i
poslovnom povezivanju proizvođača – uzgajivača svinja u zadruge. Zadruge, kao
oblik poslovnog povezivanja, organizirane na lokalnoj razini s štedno-kreditnom
djelatnošću (sadašnje udruge nemaju te atribute, premda neke osnivaju tvrtke za
poslovanje), mogu u tom pogledu znatno pridonijeti u poslovnom (financijskom),
organizacijskom i stručnom pogledu u razvitku ove djelatnosti. Mogućnost
kreditiranja potrebno je povezati s komercijalnim (regionalnim) bankama. Ovaj
način organiziranja može pospješiti i uključenje proizvođača u sustav PDV, što
bi predstavljalo ekonomsku prednost u poslovanju.

Potrebno je, također, osposobiti moguće
korisnike – poljoprivrednike postojećih izvora financiranja i kreditiranja
(preko fondova MPŠ i Ministarstva za obrt, malo i srednje poduzet­niš­tvo,
županijskih fondova za razvitak poljoprivrede) glede bolje obaviještenosti u
izradi proizvodnih programa. Tu ulogu treba preuzeti
poljoprivredno-informacijski centar MPŠ, poljoprivredna služba i županijske
službe.

I/II-3.2.4 Ovčarstvo i kozarstvo

Razvitak ovčarstva i kozarstva u
kratkoročnom razdoblju (do 2005. godine) iziskuje mnoštvo aktivnosti kako
slijedi:

–    Povećati
broj grla ovaca i koza.

–    Provesti
regionalizaciju uzgojnih područja, čime bi se ukazalo gdje su ove proizvodnje
gotovo jedino moguće – kao stočarske grane, kojima treba dati prvenstvo.

–    Formiranje
nukleus-stada za pojedine pasmine ovaca i koza, kao način stvaranja matične
populacije.

–    Provesti
odabir stada izvornih i zaštićenih pasmina ovaca i koza, kao nacionalne
biološke baštine. U tom pogledu treba izraditi standarde pasmine te DNA analize
(odabranih grla).

–    Povećati
iskorištenje, do sada slabo iskorištenih ili ne rabljenih travnjaka i pašnjaka.
Ti resursi, uz mjere po­bolj­šanja, mogu osigurati dobru gospodarsku osnovicu
za troš­kovno nižu proizvodnju mlijeka i mesa. Osnovna ogra­ni­čenja obnove
ovih resursa je postojeći proces depopulacije gorskih područja, koji je izgleda
teško kratkoročno riješiti bez odgovarajuće potpore države i potrebnom odnosnom
legislativom. Tu je bitno provesti pri­jedloge glede bu­du­ćeg gospodarenja
državnim zemljištem (zakup poljoprivrednog zemljišta uzgajivačima).

–    Zbog
regionalne disproporcije osiguranja dovoljnih koli­či­na kvalitetne stočne
hrane, bitno je ostvarenje preporuka uređenja tržišne infrastrukture, burze i
dražbe poljoprivrednih proizvoda.

–    Uvođenje
certifikata o proizvodu koji se stavlja u promet (meso, mlijeko, prerađevine,
rasplodna grla), za sva obiteljska poljoprivredna gospodarstva150.

–    Organizirati
jedinstvenu bazu podataka o broju uzgajivača ovaca i koza, a time o broju grla,
što znači da sva grla, bez obzira jesu li uzgojno valjana ili ne, budu označena
i upisana u toj jedinstvenoj bazi podataka.

–    Kreditnim
sustavom ubrzati razvoj ovih grana stočarstva.

–
   Poboljšati sustav veterinarskih usluga
u uzgoju ovaca i koza, osobito uzgojno-valjana grla, zdravstvenog nadzora od
strane države (kao što je to slučaj u govedarstvu i svinjogojstvu).

–
   Provedba mjera unapređenja ovčarstva i
kozarstva, preko organiziranih udruga uzgajivača ovaca i koza te postojećeg
Saveza uzgajivača ovaca i koza u Republici Hrvatskoj.

I/II-3.2.5
Konjogojstvo

Uzgojno
usmjerenje u hrvatskom konjogojstvu treba se temeljiti na športskim pasminama
konja, kao što su to kasači, galoperi i ostali, na konjima za turizam i
rekreaciju. Za tu svrhu nužna bi bila konjička akademija (u Đakovu), u kojoj bi
se školovao stručni kadar za pripremu i uporabu konja za navedene svrhe.

Uzgoj
konja treba se zasnivati na čistokrvnim pasminama i to u ergelama, udrugama te
obiteljskim poljoprivrednim gospodarstvima.

Perspektivan
uzgoj konja u konjogojskim udrugama i specijaliziranim obiteljskim
poljoprivrednim gospodarstvima trebao bi biti kapaciteta od 10 do 20 rasplodnih
grla, a kod uzgajivača na manjim obiteljskim odnosno u mješovitim stočarskim
gospodarstvima kapaciteta od 3 do 5 rasplodnih grla.

Provedba
uzgojno-selekcijskog rada u konjogojstvu. Školovani kadar u akademiji provodio
bi uzgojno-selekcijski rad u konjogojstvu.Tako bi se osigurao dovoljan broj
kvalitetnih rasplodnih grla za daljnji uzgoj kao i grla za izvoz. Sva grla bi
trebala proći dresuru već prema njihovoj namjeni, pod nadzorom školovanog kadra
u (spomenutoj) akademiji.

I/II-3.2.6
Peradarstvo

I/II-3.2.6.1
Tov peradi

Uzimajući
u obzir činjenicu stalnog porasta svjetske po­troš­nje peradarskih proizvoda,
naročito piletine i puretine, vrlo je vje­ro­jatno da će potrošnja ovih proizvoda
rasti i u Hrvatskoj. Za do­sizanje razine sadašnje potrošnje u EU i SAD,
hrvatsko peradarstvo bi trebalo udvostručiti sadašnju proizvodnju151.
Aktualna po­troš­nja mesa peradi je sada oko 90 tisuća tona. Prema prognozi
potrošnje prema nižoj inačici u 2005. godini potrošnja mesa peradi iznosila bi
100 tisuća tona, a prema višoj inačici 120 tis. tona. Budući da je Hrvatska
samodostatna na mesu peradi, pretpostavke za porast potrošnje, odnosno iz toga
i proizvodnje mesa peradi u Hrvatskoj su:

–
   porast dohotka odnosno kupovne moći,

–    povećana
kakvoća, asortiment i naglasak na promidžbu dietetske vrijednosti dorađenih
proizvoda od pilećeg i purećeg mesa,

–    uvođenje
proizvodnje na tzv. alternativni odnosno »prirodni« način, uz primjenu manje
poznatih vrsta/pasmina peradi, proširenje asortimenta proizvoda (i krug
potrošača),

–
   očuvanje i proširenje uzgoja domaćih
pasmina peradi, koji se u nas uzgajaju stoljećima, te tim proizvodima nuditi eu­ropske
potrošače (uključivši i inozemne turiste) koji traže ekskluzivni proizvod,

–
   osiguranje dosljedne primjene propisa
iz zdravstvene zaš­ti­te peradi i higijenske ispravnosti mesa (uvođenje
koncepta HACCP),

–
   razviti financijsko-kreditno tržište za
obnovu dotrajalih i izgradnju novih proizvođačkih i prerađivačkih kapaciteta,
odnosno stočne hrane i energenata,

–
   pridonijeti da velike peradarske tvrtke
budu nositelji najsloženijih i najskupljih stadija ukupne proizvodnje, i

–
   na nacionalnoj razini donijeti
usuglašene stavove (politike, gospodarstvenika i znanstvenika) o strategiji
razvitka peradarstva.

I/II-3.2.6.2
Proizvodnja jaja

–
   U proizvodnji jaja vrlo je važna
ekonomija veličine, stoga su nužne investicije za povećanje ove proizvodnje. Tu
su prije svega nužne državne mjere usmjerene za bolje funk­cio­niranje
kreditnog tržišta, kako bi više poljoprivrednika mogli ostvariti kredit pod
tržišnim uvjetima.

–
   Kako će se cijena jaja, pod utjecajem
pada carina, smanjiti više od cijena hrane za perad, jer će za sastojke hrane
zaštita biti veća, to je bitno održavati ekonomičnost proizvodnje. Na nju
utječe ekonomija veličine, niži varijabilni ali i fiksni troškovi proizvodnje.
U tom pogledu je prednost intenzivnih proizvođača – obiteljskih poljoprivrednih
gospodarstava u odnosu na velike sustave.

–
   Osigurati dosljednu primjenu propisa iz
zdravstvene zaš­tite peradi i higijenske ispravnosti jaja (uvođenje koncepta
HACCP).

–
   Povećanje kakvoće proizvodnje, uvođenje
alternativnog, prirodnog načina proizvodnje, za zadovoljenje ekskluzivnog
segmenta tržišta.

I/II-3.2.7
Kunići i krznašice

I/II-3.2.7.1
Kunići

S
obzirom na mogućnosti izvoza u Europu, ali i povećanja domaće potrošnje,
proizvodnju kunića je moguće ostvariti, no uz velika ulaganja u organizaciju
prodaje, u promidžbu glede zdravstvene – dietetske vrijednosti mesa kunića
(meso bez kolesterola), te argumentima ukloniti neke postojeće neosnovane
predrasude o mesu kunića.

I/II-3.2.7.2
Krznašice

Proizvodno
i ekonomski, perspektiva uzgoja krznašica, tj. činčile ali možebitno i drugih,
za sada izgleda dobro. Postojeći i mogući rizik u ovoj proizvodnji je pokret za
dobrobit životinja, posebno naglašen u Europi.

I/II-3.2.8
Pčelarstvo

U
budućem razdoblju bi trebalo:

–    Potaknuti
i pomoći udruživanje pčelara u tržišnu organizaciju, koja bi imala za cilj
zajednički nastup na tržištu, kako domaćem tako i međunarodnom. U tome bi kao
prioritet trebalo postaviti ekološku proizvodnju meda, zbog po­ve­ćanja
konkurentnosti na tržištu.

–
   Nužno je povećati zastupljenost ostalih
pčelinjih proizvoda u ponudi i plasmanu. Uz ostalo, tu je posebno zanimljiva
proizvodnja i ponuda paketnih rojeva.

–
   Potaknuti ranu proizvodnju matica i
rojeva na jadranskom području, kao poredbene prednosti Hrvatske za izvoz ovih
proizvoda na međunarodno tržište.

–
   Organizirati pčelarske prodajne izložbe
i natjecanja sa ciljem promidžbe lokalnog meda i poticanja potrošnje meda.
Promidžba hrvatskih pčelinjih proizvoda na nacionalnoj razini i u inozemstvu.
Uvesti med kao turistički suvenir i slično152.

– Pokrenuti postupak priznavanja geografskog
podrijetla me­­­da (npr. vrste kao jelova medljika iz Gorskog kotara, ružmarin
s otoka Visa).

–
   Potaknuti iskorištavanja resursa paše
za pčele na po­druč­jima koja se za sada ne mogu na drugi način iskorištavati,
npr. minirana područja.

I/IV MATRICA MJERA

U
idućem pregledu daje se *Matrica agrarno-političkih mjera za provođenje
Strategije razvitka poljoprivrede.* Ova *Matrica* raz­ra­đena je po
prethodno određenim strateškim prioritetima (po­dru­č­je politike), ciljevima
(što ostvariti), mjerama politike (kako ostva­riti) te naznakom odgovorne
ustanove za ostvarenje naz­na­če­nih mjera (tko će provesti navedene
aktivnosti).

if !supportEmptyParas endif

**Ciljevi
politike                                                           Mjere
politike                                     Odgovorna
ustanova**

AGRARNA
STRUKTURA

Povećanje
veličine obiteljskih poljoprivrednih     •   privatizacija prodajom ili zakupom
poljoprivred-  •                MPŠ, MPULS
gospodarstava i unapređenje tržišta zemljištem       nog
zemljišta u vlasništvu države

                                                                                     •   izmjena Zakona o nasljeđivanju u dijelu koji
se   •                MPLS,
MPŠ
                                                                                          odnosi
na poljoprivredno zemljište

                                                                                     •   integracija podataka katastra i zemljišnih
knjiga  • MPULS, DGU, MPŠ
                                                                                          te
njihovo ažuriranje

•   razvitak zemljišno-tržišnog informacijskog       •   MPŠ,
DGU, MPULS
                                                                                          sustava

Modernizacija proizvodnih kapaciteta radi
          •   kapitalna ulaganja u poljoprivredi                      •   MPŠ, komercijane banke,
poboljšanja kakvoće proizvoda, sanitarnih uvjeta                                                                                         HBOR,
HGA
proizvodnje i zaštite okoliša

Poboljšanje
dobne i obrazovne strukture              •   potpora ulasku mladih u poljopriredu                •   MPŠ

poljoprivrednika
                                                       •   potpora ranijem umirovljenju poljoprivrednika
   •                MPŠ,
MRSS, HZMO
                                                                                          pri
čemu korisnik daje poljoprivredno zemljište
                                                                                          u
zakup/prodaju

•   stručno osposobljavanje poljoprivrednika za  •   HZPSS,
MPŠ, obrazovne
                                                                                          primjenu
suvremenih agrotehničkih postupaka i                  ustanove
                                                                                          učinkovito
upravljanje gospodarstvima

Potpora
područjima s težim uvjetima gospodarenja                                                                                  •   više razine potpore za pojedine programe u      •                                                                                     MPŠ
u poljoprivredi                                                                područjima
s težim uvjetima privređivanja

Poticanje dopunskih djelatnosti na
poljoprivrednim                                                                                •   kapitalna ulaganja koja omogućuju razvitak     •                                                                                     MPŠ,
MT, MOMSP
gospodarstvima                                                             dopunskih
djelatnosti                                              HBOR,
komercijalne banke,
                                                                                                                                                                               HGA

Razvitak
konkurentne poljoprivredno-prerađivačke                                                                                 •   okončanje privatizacije poduzeća u kojima       •                                                                                     VRH,
MG, MPŠ, MPULS,
djelatnosti                                                                       država
ima vlasnički udjel                                        HFP

                                                                                     •
  prekvalifikacija i dopunsko obrazovanje
kadrova                 •               HZPSS, MPŠ, obrazovne
                                                                                          u
poduzećima                                                             ustanove

•
  poticanje neposrednih stranih ulaganja u
        •   MG,
MPŠ
                                                                                          poljo-prerađivačku
industriju putem transpa-
                                                                                          rentnih
natječaja

Uređenje
poljoprivrednog zemljišta                        •
  izrada programa uređenja zemljišta –
komasacije • MPULS, MZOPU, MPŠ,
                                                                                          i
njihova provedba                                                    DGU,
MJROG, DUV

Zaštita i nadzor nad uporabom
poljoprivrednog  •   unapređenje legislative u području zaštite i nad-  •               MPŠ,
MZOPU
zemljišta                                                                           zora
nad uporabom poljoprivrednog zemljišta

FINANCIRANJE POLJOPRIVREDE

Razvitak komercijalnog konkurentnog kreditnog     •                                                                                uključivanje
poslovnih banaka u kreditiranje       •                                                                                     MPŠ,
komercijalne banke
tržišta                                                                               poljoprivrede

                                                                                     •   školovanje djelatnika HZPSS-a i poljoprivred- •   MPŠ,
HZPSS, HBOR,
                                                                                          nika
o upravljanju gospodarstvom i oko izrade     MOMSP,
komercijalne
                                                                                          planova
poslovanja                                                  banke,
obrazovne ustanove

                                                                                     •   školovanje djelatnika komercijalnih banaka o  •   MPŠ,
HZPSS, obrazovne
                                                                                          ekonomici
poljoprivrede radi ispravne procjene   ustanove
                                                                                          zahtjeva
za kredit

•   razvitak mehanizama za osiguranje jamstva u   •   MPŠ,
MF, HGA
                                                                                          postupku
dobivanja kredita

Poticanje
razvitka seoskih/lokalnih štednih i        •   prilagodba Zakona o štedno-kreditnim             •   MOMSP,
županije, MPŠ,
kreditnih organizacija                                                    zadrugama                                                                  štedno-kreditne
zadruge

Poticanje neformalne financijske strukture           •   uvesti
skladišne potvrde kao prihvatljivo jamstvo               •               MPŠ
                                                                                          za
banke/druge kreditne organizacije

                                                                                     •   unaprijediti tržište zemljišta kako bi se
zemljište   •                MPŠ, MPULS, DGU
                                                                                          lakše
koristilo kao sredstvo jamstva

•   poticanje osiguranja sredstava
poljoprivredni-   •                HPK, HGK
                                                                                          cima
od strane prerađivača i proizvođača inputa

ORGANIZACIJA TRŽIŠTA

Osiguranje stabilnosti dohotka
poljoprivrednika     •                                                                                razdvajanje
ciljeva poljoprivredne i socijalne       •                                                                                     MPŠ,
RTSPP
reformom sustava poticaja                                           politike,
smanjenje vrsta poticaja, pojednostav-
                                                                                          ljenje
administrativnih postupaka, jačanje
                                                                                          nadzora
nad provedbom sustava, uvođenje
                                                                                          srednjoročne
sigurnosti u razinama poticaja

Stabilizacija
i jačanje konkurentnosti domaćeg    •   reguliranje tržišta putem propisanih, cijena      •   MPŠ,
MG
tržišta poljoprivrednih proizvoda                                intervencijske
kupovine i prodaje, povlačenja
                                                                                          proizvoda
s tržišta, potpore prodaji i potrošnji,
                                                                                          propisivanja
obujma proizvodnje, trgovinskih
                                                                                          mjera,
i donošenjem tržnih redova

Jačanje gospodarske pozicije Hrvatske na            •   sklapanje
dvostranih ugovora o slobodnoj      •   MPŠ, MG, MVP, MF
međunarodnom tržištu poljoprivredno-prehrambenih                                                                                  trgovini;
proizvoda                                                                    •   pridruživanje CEFTA-i;                                        •   MPŠ, MVP, MG, MF

                                                                                     •   pridruživanje EU;                                                  •   MPŠ, MEI, MVP, MG, MF

•   sudjelovanje u nastavku liberalizacije
svjetske    •                MPŠ, MG, MVP
                                                                                          trgovine
unutar WTO-a

RURALNI RAZVITAK, ZAŠTITA PRIRODE I
OKOLIŠA

Osiguranje primjerenih radnih i životnih uvjeta    •   mobiliziranje
lokalnih grupa radi identifikacije  •   MPŠ, HZPSS, lokalna
u ruralnom području                                                      na
depopulacijskim područjima                              jedinica

Zaštita i očuvanje kulturnog nasljeđa, poticanje      •                                                                                ulaganja
u poboljšanje ruralne infrastrukture       •                                                                                     MJROG,
MZOPU, MPPV,
tradicionalnih aktivnosti i inovacija                            (ceste,
vodoopskrba, električna energija,              MZ,
MPIŠ, MK, MPŠ
                                                                                          javne
usluge i ustanove);

                                                                                     •   informiranje i obrazovanje;                                  •   HZPSS, obrazovne ustanove

Stvaranje uvjeta za povratak i zadržavanje            •   potpora
obavljanju nepoljoprivrednih djelatnosti;               •               MPŠ, MT, MOMSP

stanovništva na depopulacijskim područjima      •   potpora
proizvodnji tradicionalnih proizvoda; •   MPŠ, HZPSS, MT,
                                                                                                                                                                               MOMSP,
MK

•   financijska i tehnička potpora lokalnim
kultur- •   MPŠ,
MK, HZPSS, MT
                                                                                          nim
manifestacijama i sajmovima;

Održiva uporaba prirodnih resursa, očuvanje i    •   potpora
tehnologiji poljoprivredne proizvodnje  •                MPŠ, HZPSS
zaštita prirode i okoliša                                                 prijateljske
okolišu i smanjenje uporabe štetnih
                                                                                          agrokemikalija
                                                                                     •   potpora programima za očuvanje okoliša s       •   MPŠ,
MZOPU, HZPSS,
                                                                                          aspekta
zaštite poljoprivrednog i šumskog          obrazovne
ustanove
                                                                                          zemljišta

                                                                                     •   informiranje i edukacija                                        •   MPŠ, MZOPU

•   potpora udrugama za zaštitu okoliša                 •   MZOPU, MPŠ, HZPSS

Uravnoteženje regionalnog razvitka                       •   regionalizacija poljoprivrede                               •   MPŠ

POSLOVNO
POVEZIVANJE U POLJOPRIVREDI I TRŽIŠNA INFRASTRUKTURA

Prevladavanje nedostataka poslovanja malog     •   stručna
i novčana potpora zadružnom              •   MPŠ, HZPSS, MOMSP
obujma                                                                             organiziranju

•   uključivanje što većeg broja seljačkih/obiteljskih
                •               MPŠ, HZPSS, MF
                                                                                          poljoprivrednih
gospodarstava u sustav PDV-a

Podizanje učinkovitosti unutar
agro-kompleksa  •   jačanje sveza unutar poljoprivredno-prehram- •   HPK,
HGK
                                                                                          benog
kompleksa, uključujući proizvodnju
                                                                                          inputa,
trgovinu i turizam

Razvitak poljoprivredne tržišne infrastrukture      •   potpora
utemeljenju veletržnica, dražbi i burza    •                MPŠ, MF

                                                                                     •   stalna prilagodba međunarodnim standardima    •                MPŠ,
MZ, DZNM
                                                                                          kakvoće
i klasa poljoprivrednih proizvoda

•   unapređenje djelovanja tržišnog informacijskog •                MPŠ,
TISUP
                                                                                          sustava
u poljoprivredi

SIGURNOST PREHRANE

Povećati sigurnost prehrane                                   •   usklađivanje zakonske regulative u području  •   MPŠ,
MZ, DZNM
                                                                                          kakvoće
i zdravstvene ispravnosti hrane s
                                                                                          međunarodnim
standardima

                                                                                     •   osnivanje nacionalne Agencije (Ureda) za
sigur- •               MPŠ,
MZ, DI, DZNM
                                                                                          nost
hrane s ciljem učinkovitijeg nadzora nad
                                                                                          kakvoćom
i zdravstvenom ispravnosti u proiz-
                                                                                          vodnji
i prometu hranom

                                                                                     •   propisivanje pravila dobre proizvodne prakse     •                MPŠ,
MZ, MZOPU
                                                                                          u
poljoprivrednoj proizvodnji

•   izrada Akcijskog plana o prehrani i
nutricionizmu

Minimiziranje mogućih rizika od genetski              •   preventivan
pristup u sklopu Zakona o hrani i    •                MPŠ, MZOPU, MZ,
modificranih organizama (GMO)                                 Zakona
o zaštiti prirode                                           DZNM

Promicanje nutricionistički
ispravnog načina       •   informiranje i edukacija                                        •   MZ, MPŠ, obrazovne usta-
prehrane                                                                                                                                                               nove,
udruge potrošača

Povećanje raspoloživosti ekoloških proizvoda na   •                                                                                poticanje
ekološke proizvodnje i promocija          •                                                                                     MPŠ,
HZPSS, MT,
tržištu                                                                               prodaje
ekoloških proizvoda                                   MZOPU

•   razvitak međunarodno priznatog sustava
označa-                •               MPŠ
                                                                                          vanja
kako bi se jasno identificirali ekološki
                                                                                          proizvodi

INSTITUCIJSKA POTPORA U POLJOPRIVREDI

Prilagodba
legislative u području poljoprivrede  •   donošenje nove i izmjena postojeće
legislative   •                MPŠ
međunarodnim zahtjevima i standardimau
području poljoprivrede

Povećanje učinkovitosti djelovanja upravnih i    •   osnivanje
niza upravnih i stručnih institucija   •   MPŠ, VRH
stručnih službi                                                                potrebnih
za ostvarenje ciljeva strategije

•   kadrovsko jačanje i modernizacija upravnih     •   MPŠ,
pojedine stručne
                                                                                          i
stručnih službi                                                         službe

Povećanje učinkovitosti djelovanja udruženja u  •   potpora
strukovnom organiziranju poljoprivred- •                MPŠ
području poljoprivrede                                                 nika
i osnivanju Hrvatske poljoprivredne komore

Unapređenje rada istraživačkih institucija             •   potpora
istraživanjima usmjerenim za potrebe  •   VIP, MZT, MPŠ
                                                                                          na
terenu putem VIP-a

Prilagodba obrazovnih programa u skladu s         •   izmjena
nastavnih programa u srednjim školama  •               MZT, MPIŠ, HZPSS,
potrebama                                                                       i
fakultetima te uvođenje stručnog usavršavanja                                 MPŠ
                                                                                          u
poljoprivredi van redovnog obrazovanja

if !supportEmptyParas endif

Pojmovnik

*Poljoprivreda*
jest gospodarska djelatnost koja obuhvaća bilinogojstvo, stočarstvo i s njima
povezane uslužne djelatnosti, sukladno skupinama 01.1, 01.2, 01.3 i 01.4
Nacionalne klasifikacije djelatnosti.

*Poljoprivredni
proizvodi* jesu proizvodi bilinogojstva, stočarstva
i ribarstva te proizvodi prvog stupnja njihove prerade. Popis poljoprivrednih
proizvoda naveden je u Prilogu Dodatak I.

*Poljoprivredno
gospodarstvo* jest proizvodno-gospodarska jedinica koja
se bavi poljoprivredom, a djeluje kao trgovačko društvo, obrt ili zadruga ako
je registrirano za obavljanje poljoprivredne djelatnosti te kao seljačko
gospodarstvo ili obiteljsko poljoprivredno gospodarstvo.

*Obiteljsko
poljoprivredno gospodarstvo ili seljačko gospodarstvo* jest
samostalna gospodarska i socijalna jedinica temeljena na vlasništvu i/ili
uporabi proizvodnih resursa i upravljanju obitelji u obavljanju poljoprivredne djelatnosti.

*Poljoprivrednik*
je fizička osoba na poljoprivrednom gospodarstvu koja se bavi poljoprivredom te
posjeduje znanja i vještine o poljoprivredi.

*Mjere
poljoprivredne politike* su državne ekonomske
mjere ko­jima se utječe na ostvarenje ciljeva poljoprivredne politike. Po­ljoprivredna
politika se dijeli u dvije osnovne skupine mjera i: (a) mjere tržišno-cjenovne
politike, kojima se djeluje na tržište poljoprivrednih proizvoda i njegovu
organizaciju i (b) mjere strukturne politike, kojima se utječe na agrarnu
strukturu, tj. strukturu poljoprivrede kojoj se po pravilu pridodaje i seoski
prostor. (Uz navedeno, posebno se izdvajaju mjere zemljišne politike kao mjere
pospješivanja gospodarenja tim bitnim poljoprivrednim resursom.)

*Mjere
strukturne politike* čini skup mjera kojima
se potiče gospodarska učinkovitost poljoprivredne proizvodnje sa ciljem
osiguranja stabilnog dohotka i primjerenog životnog standarda poljoprivrednika
na seoskom području, te skladan razvitak poljoprivrednih regija i seoskih
područja.

*Ekonomska
struktura poljoprivrede* uključuje: *ekonomsku
kon­centraciju*, kao što je to npr. distribucija poljoprivrednih
gospodarstava prema broju i veličini, razina specijalizacije i drugo; *društveno-gospodarske*
značajke radne sile, kao što je to dob, stupanj obrazovanja, ali i veličina
dohotka ostvarenog od nepoljoprivrednih djelatnosti; i *unutrašnju
organizaciju resursa*, kao što je to vlasništvo, način financiranja,
međusektorska povezanost, zakonska ograničenja uporabe poljoprivrednih resursa.

*Mjere
zemljišne politike* su skup mjera kojima
se utječe na racionalno gospodarenje poljoprivrednim zemljištem kao dobrom od
interesa za Republiku Hrvatsku, sukladno važećim zakonskim propisima, uz
sustavnu i učinkovitu zaštitu okoliša.

Mje­re
zemljišne politike obuhvaćaju:

–    dodjelu
prava korištenja i prodaju poljoprivrednog zem­ljišta u vlasništvu države,

–    unapređivanje
gospodarenja poljoprivrednim zemljištem, i

–    zaštitu
poljoprivrednog zemljišta od onečišćenja.

*Novčani
poticaji i naknade u poljoprivredi* su novčana
sredstva Državnog proračuna namijenjena fizičkim i pravnim osobama sa sjedištem
ili prebivalištem u Republici Hrvatskoj ako se bave poljoprivredom sa svrhom
poticanja poljoprivredne proizvodnje.

*Potpora dopunskim aktivnostima na
poljoprivrednim gospodarstvima* usmjerena je na
poticanje seoskog turizma, prerade primarnih poljoprivrednih proizvoda u
proizvode veće dodatne vrijednosti, izravne prodaje poljoprivrednih proizvoda i
drugih aktivnosti kojima se može ostvariti dodatni dohodak na poljoprivrednom
gospodarstvu.

*Propisane
cijene* jesu ciljne, zajamčene i minimalne
cijene, koje za pojedine poljoprivredne proizvode propisuje Vlada Republike
Hrvatske.

*Institucijska
potpora* obuhvaća djelovanje tijela državne
uprave, jedinica područne i lokalne samouprave, ustanova, te različitih oblika
stručnog i interesnog povezivanja poljoprivrednih gospodarstava u području
poljoprivrede.

*Stručno
osposobljavanje za rad u poljoprivredi*
podrazumijeva doškolovanje i stručno osposobljavanje poljoprivrednika kako za
njihovo proizvodno preusmjeravanje sukladno tehno­loš­ko-teh­ničkim spoznajama
u poljoprivredi tako i za stjecanje i učvršćivanje osnovnih znanja iz područja
ekonomike, marketinga i slično, nužnih za učinkovitiju organizaciju i
poslovanje gospodarstva.

*Anketa
poljoprivrednih gospodarstava/kućanstava*
predstav­lja stalno istraživanje na reprezentativnom uzorku obiteljskih po­ljo­privrednih
gospodarstava/kućanstava, kojom se prikupljaju osnovni podaci o poljoprivrednim
i drugim resursima, proizvodnji, primicima i izdacima te dohotu
gospodarstava/kućanstava.

*Sustav
poljoprivrednih knjigovodstvenih podataka*
je sustav namijenjen praćenju razine i promjena dohotka poljoprivrednog
gospodarstva, ocjeni gospodarske učinkovitosti poljoprivredne proizvodnje i
analize učinka mjera poljoprivredne politike.

Godišnje
(Zeleno) izvješće sadrži ocjenu stanja i gospodarskog položaja poljoprivrede
protekle kalendarske godine te prijedloge mjera za slijedeću godinu. U njemu se
prikazuje položaj poljoprivrede u hrvatskom gospodarstvu kao i u me­đunarodnom
okruženju. U Zelenom izvješću se obznanjuju sve mjere, poticaji i učinci u
poljoprivredi, a iskazuju se sveukupno te po županijama i po poljoprivrednim
regijama.

––––––––––––––
II. RIBARSTVO ––––––––––––––

II/I slatkovodno ribarstvo

II/I-1 Prikaz i ocjena zateČenog stanja

Hrvatsko
slatkovodno ribarstvo već je više godina suočeno s ozbiljnim problemima, koji
su u prvoj polovici devedesetih godina doveli u pitanje i samu njegovu
opstojnost. Predratna razina proizvodnje u akvakulturi u nekoliko je godina
više nego prepolovljena. To je naravno popraćeno i mnogobrojnim negativnim
proizvodnim, financijskim i socijalnim posljedicama. No, uzrok ovim pojavama
samo su u manjoj mjeri ratna zbivanja, a znatno više strukturne promjene zbog
prelaska na potpuno tržišni način poslovanja. To najbolje potvrđuje slična
situacija u svim europskim zemljama u tranziciji, iako prelazak na tržišnu
ekonomiju prolaze u mirnodopskim uvjetima.

U
osnovi problema koji muče akvakulturu zemalja u tranziciji, pa tako i Hrvatsku,
jest prelazak sa socijalističkog na tržišni oblik poslovanja. Ipak, probleme bi
se moglo grupirati u nekoliko područja, kao što su globalni problemi, zatim
proizvodni, financijski, tržišni i ekološki. Od globalnih tu je još jako
ukorijenjen i stari način razmišljanja, koji objektivno nije moguće promijenti
samo zakonskim izmjenama. Određeno razdoblje za spoznavanje i prihvaćanje
novog, a zatim i prilagođavanje, prirodna je nuž­nost. Uz to, ponegdje
egzistiraju i ozbiljni problemi u zaštiti vlas­ništva. Poremećeni odnosi
onemogućuju i kvalitetnu integraciju proizvodnje, prerade i tržišta.

U
sektoru proizvodnje, zbog otežanih uvjeta je došlo do izrazite
ekstenzifikacije. Šaranski ribnjaci su obično previše veliki, a odr­žavanje im
se zapušta. Uz to, najčešće su izgrađeni na zem­ljištu čija je prirodna
produktivnost niska. Mnoga su ribnjačarstva bila povezana s ostalim
poljoprivrednim površinama u kombinatima, što je privatizacijom izgubljeno.
Sada moraju nabavljati hranu od domaćih tvornica stočne hrane, čija je kakvoća
često loša ili iz uvoza. Uz to, u proizvodnji se često rade i tehnološke
greške, kako zbog smanjene motivacije, ponekad neadekvatnog kadra, tako i zbog
općenito otežanih uvjeta privređivanja.

U
financijskom području se osjeća kronični nedostatak novca. Uvjeti kreditiranja
su teški, a kamate velike. Ulaganja u intenzivne oblike uzgoja su postala
preskupa, a ekstenzivna tro­go­diš­nja, pa i dvogodišnja proizvodnja, uzrok je
sporog obrta kapitala. Uz to, raspon cijena između inputa i outputa bitno je po­gor­šan
zbog relativno niskih cijena ribe, a visokih za sva ulaganja u proizvodnju.

Mogućnosti
domaćeg tržišta su nedovoljno iskorištene, a kon­kurencija u izvozu je bitno
povećana. U odnosu na proiz­vo­đa­če iz Europske unije donedavno je za izvoz u
ovu zajednicu bilo potrebno platiti još 15-20% veće pristojbe što je gotovo
potpuno uništitavalo svaku zaradu. Tržište također ne prihvaća velike količine
biljojeda, pa je čak primjećeno da i u Kini, s porastom standarda, njihova
potražnja opada.

Ekološki
aspekti akvakulture su ponekad također nepovoljni. Kakvoća vode kojom se
opskrbljuju ribnjaci je često neodgo­va­ra­juća, a ponegdje su ozbiljan problem
i poplave. Štete od ptica, naročito kormorana, već su više godina vrlo
izražene.

Sve
ove ekonomske i političke promjene, koje su se u proteklom desetljeću dogodile
u Hrvatskoj, su utjecale i na male obiteljske farme da se mnoge među njima
priklone i ribarstvu. Većina ih je započela ovaj posao bez ikakvog znanja i
iskustva. Prosječna obiteljska farma posjeduje oko 1 ha vodene površine, ima 4
člana obitelji, a prihod povezan s ribarstvom sudjeluje s oko 70% u ukupnom
prihodu. Vlasnik je obrtnik četrdesetih godina, koji prodaje oko 3 tone ribe
godišnje, prvenstveno kroz restorane i sportski ribolov, s obzirom da se u
današnjoj situaciji najteže zarađuje samo uzgojem riba. Temeljni problemi s
kojima se obiteljski ribari suočavaju pri započinjanju aktivnosti u ribarstvu
su financijske i savjetodavne prirode.

Slatkovodni
ribolov u Hrvatskoj se posljednjih desetljeća razvijao sukladno neospornoj
činjenici da se u razvijenim zemljama Europe i Sjeverne Amerike slatkovodni
ribolov razvija gotovo isključivo kao sportski ribolov, dok onaj gospodarski
praktično nestaje. Ovaj je trend gotovo završen i u Hrvatskoj, a pobolj­ša­njem
standarda može biti samo još više naglašen. Tradicijski aspekt ribolova na ovim
prostorima (za razliku od mora) očito je pretočen u sportski, što je vidljivo
iz velikog broja sportskih ribolovaca, a zanemarivog onih gospodarskih. Time je
ujedno na­gla­šen i socijalni aspekt sportskog ribolova, visoko cijenjen
svugdje u razvijenom svijetu. Ispravnom edukacijom i nadzorom, ovi ljudi svih
profesija koji svakodnevno masovno borave na vodama, mogu biti dobri zaštitari
ihtiofaune i prirode uopće, tamo gdje to nekoliko inspektora objektivno teško
stigne biti. Isto tako, brojno pojavljivanje sportskih ribolovaca na graničnim
vodama ojačava i aspekt nacionalne sigurnosti.

S druge strane gospodarski ribolov na
slatkim (kopnenim) vodama ima smisla ukoliko su zadovoljeni neki preduvjeti.
Najvažniji među njima je količina raspoložive ribe. Godišnji prirast ihtiofaune
koji nije ulovljen po sportskim ribolovcima može se izloviti gospodarskim
ribolovom. To je ujedno i jedini način da se na tržištu pojave riblje vrste
koje se ne uzgajaju na ribnjacima. Pri tome nekakvo, ali razmjerno malo
značenje ima i etnološki i socijalni aspekt gospodarskog ribolova. U tom cilju
država ima pravo zaštite određene djelatnosti, ali preuzima i odgovornosti koje
iz toga proizlaze.

Argument za gospodarski ribolov je i
njegovo provođenje u susjednoj državi. Nikako se ne smije zanemariti da su naše
najveće rijeke ujedno i naše granične rijeke. Procjena ribljeg toka i naročito
gospodarenje nekim ribolovnim područjem ima puni smisao samo ako se provodi
koordinirano za cijeli taj prostor, što naglašava važnost monitoringa.

Ribolov
je na Dunavu, kao drugoj po veličini europskoj rijeci, oduvijek imao znatno i
višestruko značenje. Svi narodi nastanjeni na njegovim obalama koristili su se ribom
kao značajnim dijelom svoje prehrane, a posebno je bila tražena na vjerske
blagdane. Danas je ribolovno gospodarenje Dunavom različito u njegova tri
područja. U gornjem toku prevladavaju problemi sportskog (rekreacijskog)
ribolova i ekoloških rekonstrukcija, u srednjem toku im se u nekoj mjeri
pridružuje i problematika gospodarskog (privrednog ili komercijalnog) ribolova,
čija važnost dolazi do izražaja u donjem toku. Ove razlike nisu toliko
posljedica veličine korita, koliko ekonomske razvijenosti pojedinih država,
njihovog ribarskog zakonodavstva, te načina njegovog provođenja.

Posljednjih
desetljeća u cijelom toku Dunava zabilježen je drastičan pad ulova riba,
ponegdje čak i na samo četvrtinu prethodnog, kao posljedica više antropogenih
čimbenika. To su prvenstveno melioracije riječnog korita, izgradnja različitih
vrsta pregrada, zatim eutrofizacija vode i unos teških metala, kao i
mjestimično vrlo izražen krivolov i prelov riba. Odjeci ovih problema u
hrvatskom Podunavlju, nakon njegovog oslobađanja, očituju se u povremenim
sukobljavanjima gospodarskih ribara i sportskih ribolovaca koji dovode i do
ozbiljnijih antagonizama.

U
srednjem toku Dunava je registrirano 68 vrsta riba iz 16 porodica. U
posljednjih 20 godina uočen je višegodišnji drastični pad razine vode, povezan
s usporenim tokom rijeke i smanjenjem poplavnih zona (npr. u području Apatina i
Koviljskog rita). Sve ovo uzrokovalo je smanjenje područja za mrijest i ishranu
riba. Istovremeno unošene su alohtone riblje vrste i vršen prelov postojećih
ihtiopopulacija. Uz to, pregrade na Dunavu, a osobito Đerdap, dovele su gotovo
do istrebljenja riba iz porodice jesetrovki (*Acipenseridae*).

S
obzirom da je Dunav međunarodna rijeka, vrlo su korisni i podaci koje
kontinuirano ima jugoslavenska strana. U strukturi riba uočene su promjene, pa
je udio bentivora u ulovu smanjen s 59% na 26%, a udio fitofila s 82% na 48%.
Ovome je prvenstveni razlog smanjenje populacije šarana. Ipak, zahvaljujući
nasa­đi­va­nju šarana, bijelog amura i bijelog i sivog glavaša, te zadržavanju
stalnog broja ribara, ulov se u jugoslavenskom dijelu Dunava u razdoblju od
1978. god. do 1997. god. uspijeva održavati na oko 900 tona godišnje. Pri tome
u gornjem sektoru, koji je za Hrvatsku najinteresantniji, a obuhvaća prostor od
mađarske granice nizvodno do 83. km, ukupni se godišnji ulov kreće između 50 i
60 tona. Nizvodnije, u srednjem sektoru, koji pokriva dužinu od daljnjih 127 km
godišnji je ulov 160-180 tona. Izražen po jedinici površine ulov iznosi 60-70
kg/ha/god. Ove su
vrijednosti znatno iznad procijenjenog prirasta u ovom području. On iznosi
između 20-45 kg/ha/god.
Ovi podaci najbolje ukazuju na već prestignutu gornju granicu eksploatacije
riba u Dunavu, koja se održava samo zahvaljujući poribljavanju.

II/I-2 KljuČni ciljevi

Opći
cilj ove strategije je očuvati i razviti samoodrživo hrvatsko slatkovodno
ribarstvo, čija će proizvodnja zadovoljiti hrvatske potrebe, kao i realnu
inozemnu potražnju, poštujući pri tome tržišne i ekološke zakonitosti.

Posebni
ciljevi su sljedeći:

–
   Slatkovodnu akvakulturu i ribolov
prilagoditi načelu odr­ži­vog gospodarenja i uskladiti potrebama zaštite
prirode.

–
   Stimulirati i poticati nositelje
najpropulzivnijih segmenata slatkovodnog ribarstva, a prema kriterijima onih
država među kojima vidimo našu perspektivu.

–
   Režimom gospodarenja slatkim vodama
prilagoditi se europskim i svjetskim asocijacijama.

–
   Prenamjenom i reorganizacijom
osmisliti, osuvremeniti i sačuvati postojeće ribnjačke resurse slatkih voda.

–
   Proizvodnju u slatkovodnoj akvakulturi
u potpunosti prilagoditi zahtjevima tržišta.

–
   Promišljeno promicati ekološke
kriterije uzgoja i gospodarenja otvorenim slatkim vodama, koristeći ih u svrhu
mar­ke­tinške promidžbe kao atraktivnog izvoznog i turističkog proizvoda.

–
   Definiranje režima gospodarenja
otvorenim slatkim vodama temeljiti na stručno-znanstvenim osnovama.

–
   Organizacijski riješiti funkcionalno i
cjelovito gospodare­nje otvorenim slatkim vodama, uz njihov trajni monitoring.

–
   Osuvremeniti preradu ribe i omogućiti
njeno proširenje na nove subjekte.

–
   Pomoći razvoj malih obiteljskih
ribnjačarskih gospodarstava.

–
   Pomoći informatizaciju i povezivanje
svih proizvodnih, upravnih i znanstvenih sudionika u slatkovodnom ribarstvu.

II/I-3 Strategija

Ciljeve
strategije provoditi na sljedeći način:

– Intenzitet uzgoja na šaranskim ribnjačarstvima
(dvo­go­diš­nji ili trogodišnji sustav) prepustiti zahtjevima tržišta.

– Iskoristiti ekološke prednosti ekstenzivnog
oblika uzgoja pogotovo na manje produktivnim dijelovima šaranskih ribnjaka.

– Stimulirati i alternativne oblike korištenja
pojedinih di­je­lova šaranskih ribnjačarstava (za športski ribolov, zaštitu
prirode i održivi turizam).

– Stimulirati
inovacije i unaprjeđivati tehnologiju proizvodnje, zaštitu prirode, djelotvorno
korištenje vode, riblje hrane i zemljišta.

–
   Smanjiti, a gdje je moguće i ukinuti,
vodoprivredne naknade i naknade za koncesije u akvakulturi, s ciljem
konkurentnosti poslovanja.

–
   Razmotriti mogućnosti sniženja naknada
za obvezne veterinarsko-sanitarne preglede i kontrole.

–
   Povoljnim kreditnim linijama
stimulirati proizvodnju slatkovodne ribe.

–
   Valorizirati ulogu obiteljskih
ribnjačarskih gospodarstava sustavom stimuliranja njihovog razvoja.

–    Poduprijeti
osnivanje tvrtki za proizvodnju riblje hrane.

–    Olakšati
proširenje asortimana uzgajanih riba.

–    Uspostaviti
kontrolu nad ribojednim pticama, u skladu sa smjernicama zaštite prirode.

–
   Stimulirati marketing, istraživanje
tržišta i promidžbu slatkovodnih riba i njihovih proizvoda.

–
   Regulirati prodajno distributivne
kanale s cjelogodišnjim pokrivanjem tržišta.

–
   Uključiti se u međunarodne asocijacije.

–
   Uspostaviti trajna ribolovna područja
za biološki logične cjeline, na kojima će se mjere gospodarenja donositi na
temelju znanstvenih procjena i vrednovanjana, a uz permanentni monitoring.

–
   Gospodarski ribolov dozvoliti samo na
onim slatkim vodama ili njihovim djelovima na kojima je on izvediv i opravdan s
gledišta režima jedinstvenog gospodarenja. Unutar zadanog režima definirati uvjete
za njegovo obavljanje. Sustav poticaja ovdje mora izostati, jer se koriste
zajednička nacionalna bogatstva.

–
   U gospodarenju graničnim vodama
koordinirati zajednički režim gospodarenja na temelju međudržavnih ugovora.

–
   Načela provođenja sportskog ribolova na
otvorenim vodama definirati iz režima jedinstvenog gospodarenja utvr­đe­nog za
određeno područje.

–
   Inzistirati na vođenju odgovarajuće
evidencije, te prikupljanju i obradi statističkih podataka o slatkovodnom
ribolovu.

–
   Stalnim monitoringom nadzirati
ovlaštenike ribolovnog prava u provođenju režima jedinstvenog gospodarenja.

– Skrb o iskorištavanju nacionalnog bogatstva
slatkih voda bazirati na nužnoj koordinaciji svih sudionika u slatkovodnom
ribarstvu.

–
   Zapošljavanje visokostručnih ribarskih
kadrova iz slatkovodnog ribarstva na svim odgovornim mjestima barem na razini
županija (ili drugih teritorijalnih jedinica), radi provođenja ove strategije.

–
   Podizanje razine različitih oblika
edukacije svih sudionika u slatkovodnom ribarstvu.

–
   Zakonsku regulativu prilagoditi
provedbi ciljeva strategije slatkovodnog ribarstva.

II/I-3.1 Akvakultura

II/I-3.1.1 Ciprinikultura

Bitna
pretpostavka revitalizacije i razvoja ciprinikulture je njezina reorganizacija.
To prvenstveno podrazumjeva da se po­vr­šine velikih ciprinidnih ribnjačarstava
svedu u racionalne okvire. Dru­gim riječima, na postojećim ribnjačarstvima
ribnjačarsku proiz­­­vodnju treba organizirati samo na onim površinama koje
imaju zadovoljavajuće proizvodne karakteristike, tj odgovarajući bonitet. Takve
površine moraju imati razvijenu pripadajuću i od­go­varajuću infrastrukturu, od
pregradnih nasipa, unutarnje i vanjske kanalne mreže, hidroobjekata,
gospodarskog dvorišta, transportnih sredstava do prometnica i sl. Proizvodne
table takvih ribnjačarstava moraju svojom površinom omogućavati efikasan nadzor
i racionalno opsluživanje u svim fazama tehnološkog procesa. Samo tako
organizirana proizvodnja može se uspješno i permanentno nadzirati te
prilagođavati potrebama tržišta. U prilog ovakvih promjena ukazuju i trendovi
kretanja proizvodnosti eksploatacijske površine ribnjaka u nas, gdje je uočen
prosječno viši stupanj proizvodnosti površine malih ribnjaka u odnosu na velike
za oko 26%. Prosječna proizvodnost velikih ribnjaka kreće se oko 0,54 tone po
hektaru korištene površine ribnjaka, dok se kod malih ribnjaka kreće oko 0,68
tona po hektaru. Tako formirani objekti pretstavljaju specijalizirane pogone za
tržišno orijentiranu proiz­vodnju slatkovodne ribe. Trenutne površine velikih
ribnjačarstava koje nisu prikladne za uspješnu proizvodnju treba prenamjeniti
tj. organizirati u neke druge svrhe, kao što su posve ekstenzivna proizvodnja
bazirana na prirodnom prirastu, rekreacijski ribolov, surfanje, ornitološki
rezervati i sl.. U tu svrhu je nužno provesti temeljitu reviziju i inventuru
stanja iz koje bi se razlučilo tko treba biti stimuliran da poveća svoju
proizvodnju po proizvodnoj jedinici do tih vrijednosti da je ukupan posao
ekonomski isplativ i održiv, a koga treba stimulirati da se više posveti
ekologiji. Pitanje prenamjene zemljišta traži temeljitu i široku raspravu
budući se radi o vrlo složenom vlasničkom, gospodarskom i ekološkom okruženju.
Neke inicijative u tom smjeru već postoje. Tako su MZOPU i Hrvatsko ornitološko
društvo prepoznali šaranske ribnjake kao vrijedna močvarna staništa za koja je
sa stanovišta zaštite prirode važno da opstanu na što većoj površini. Republika
Hrvatska je i prema međunarodnim konvencijama obvezna štititi ugrožene i
rijetke ptice močvarice i njihova staništa. U cilju njihove zaštite MZOPU
predložila je da se, osim postojećih, odobre dodatne premije po hektaru
ribnjaka za ona ribnjačarstva koja se obvežu na način proizvodnje u skladu s
principima zaštite prirode, svedu na minimum naknade u akvakulturi i razmotre
mogućnost otkupa pojedinih ribnjaka od strane države.

U
jednostavnim i logičkim uzročno-posljedičnim odnosima viši stupanj
proizvodnosti ne donosi i ekonomsko-poslovnu prednost. Ona je ostvariva samo
promjenama u dosadašnjoj mar­ke­tin­ško-organizacijsko-poslovnoj praksi
korištenja ribnjaka u nas posebice onih malih i manjih, obiteljskog tipa, bilo
da se radi o pojedinačnoj odnosno globalno granskoj razini. Mogućnosti
povećanja potencijalnih površina malih ribnjaka u Hrvatskoj, a u izravnom
vlasničkom odnosu obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava, iznosi oko 2000
ha, što čini blizu 22% ukupne sadašnje površine. To su novi mogući potencijali
za ostvarenje malih ribnjaka obiteljskog tipa i nove poslovno organizacijske
logike korištenja. Moderno reorganizirani postojeći ribnjaci i posebice oni
manji obiteljskog tipa s organizacijsko-poslovnom fleksi­bil­nošć­u najbrži su
način mijenjanja uobičajenog načina eksploatacije ribnjaka i poimanja poslovne
politike. Ovakav pristup slatkovodnoj akvakulturi u Europi je već poznat.
Naime, tranzicijskim promjenama u Srednjoj Europi osim što je za trećinu
smanjena proizvodnja slatkovodne ribe znatan je broj velikih ribnjačarstava
smanjio i svoje proizvodne površine. S druge strane, važnu ulogu u takvom
poimanju slatkovodnog ribarstva odigrao je i rastući sanzibilitet za probleme
okoliša pridonijevši popularizaciji kopnenih voda za sportski ribolov, sport i
rekreaciju.

Sigurno
je da ovakve značajne promjene u poimanju slatkovodnih ribnjačarstava moraju
biti potencirane i stimulirane i odgovarajućom zakonskom regulativom.

II/I-3.1.2
Salmonikultura

Salmonidna
ribogojilišta organizirana su kao punosustavni pogoni (od mrijesta do konzuma)
i/ili polusustavni pogoni – samo jedna od uzgojnih faza. Glede tehnoloških
zahtjeva cijeli je pogon smješten na relativno maloj zemljišnoj površini, pa je
stoga njegova organizacija moguća i na obiteljskom gospodarstvu. Me­đutim,
mnoštvo malih i pretežito samoopskrbnih gospodarstava kojima je poljoprivreda
dopunska djelatnost su uglavnom parcijalna, polusustavna salmonidna
ribogojilišta, specijalizirana samo za jednu od uzgojnih faza. Obitelji se
najčešće odlučuju za fazu uzgoja konzumnih kategorija koja je po osjetljivosti
postupka i najjednostavniji dio uzgojnog procesa, a ujedno i produkt svih
prethodnih pozitivnih i negativnih učinaka. Proizvodnja je namijenjena lokalnom
tržištu konzumne ribe i/ili lokalnim objektima za komercijalno sportski
ribolov. Naime, na takvim obiteljskim objektima, osim specijalizirane
proizvodnje konzumne ribe, sve se više organizira i komercijalno sportski
ribolov. Osim sportskog ribolova takvi objekti nude i dodatne sportsko
ugostiteljske sadržaje. Plansko i sustavno osmišljavanje ovakvih obje­kata
preduvjet je ekološkog pristupa poljoprivredi, uz uvažavanje biološke
raznolikosti i očuvanja prirode. Time bi se stvorio uravnoteženi odnos između
proizvodnje i potrošnje i smanjilo za očuvanje okoliša preintenzivno
gospodarstvo. U istom cilju je neophodno i dio obiteljskih salmonidnih
gospodarstava usmjeriti na mrijest tzv. »divljih« salmonidnih vrta i uzgoj
nasadnog materijala za poribljavanje otvorenih voda. Uz odgovarajuću podršku
(zakonsku, financijsku, političku) ovakva gospodarstva postaju osnovica razvoja
ruralnih sredina. U prilog razvoja obiteljskih ribogojilišta ide i pretpostavka
da će se upravljanje ruralnim prostorom, demografska i socijalna politika moći
uspješno voditi tek nakon što se omogući ostvarenje dohotka poljoprivredne
populacije koji će biti na razini dohotka ostalih građana i koji će članovima
obiteljskih gospodarstava osigurati zado­vo­lj­a­va­jući životni standard.

II/I-3.1.3
Ostali oblici slatkovodne akvakulture

Svakako
da u strategiji razvoja slatkovodnog ribarstva treba ostaviti prostora i za
druge oblike akvakulture. Oni su značajni kao uzgoj konzumnih organizama za
tržište i kao uzgoj nasadnih kategorija glede nasađivanja otvorenih voda radi
očuvanja prirodnih populacija. Ova strategija se odnosi kako na alternativne
sustave uzgoja tako i na odabir akvatičnih organizama interesantnih za uzgoj. Osim
klasičnog uzgoja u zemljanim i betonskim bazenima ovakva akvakultura se može
odvijati u kaveznim konstrukcijama, pregradama, zaštićenim dijelovima vodotoka,
mrtvajama, akumulacijama i sl. Alternativna akvakultura pruža mo­guć­nost za
proširenje asortimana uzgajanih vrsta i njihovo proširenje na nove, u našem
uzgoju nepoznate vrste i kategorije riba. U odabiru ovih vrsta, kada se radi o
alohtonim vrstama, treba se voditi načelima i propisima iz područja zaštite
prirode. Neke od potencijalno interesantnih vrsta su jegulja, jesetrovke,
američki somovi, crni amur, tilapije i pastrvski grgeč. Svakako treba
razmišljati i o uzgoju slatkovodnih rakova, žaba, kornjača, slatkovodnih
školjaka, pijavica i slatkovodnog bilja. Dinamiku razvoja alternativne akvakulture
određivat će stupanj stvarnog pomaka u pristupu upravljanja slatkim vodama
potaknut pro­mje­nama ukupnog načina gospodarenja biološkim bogatstvima i
tržišnom orijentacijom. Svakako da će se i ovaj oblik akvakulture morati
uklopiti u cjeloviti režim gospodarenja.

II/I-3.2.
Ribolov

Ribolov
podrazumijeva sve vrste i načine obavljanja lova ribe na svim slatkim vodama
osim onih u kojima se vrši nadzirana proizvodnja te na vodama koje se nalaze u
posebno zaštićenim dijelovima prirode. Prema Zakonu o slatkovodnom ribarstvu,
postoje dvije kategorije ribolova na slatkim vodama – gospodarski i
rekreacijsko-sportski ribolov. Ove se dvije kategorije mogu naz­va­ti i
gospodarenjem bioresursima otvorenih i dijela zatvorenih slatkih voda, jer je
slatkovodno ribarstvo prije svega određeno raspoloživim slatkim vodama, a tek
potom njihovim živim svijetom. Ribolov se na takvim vodama može vršiti jedino u
skladu s ribolovno gospodarskim osnovama.

Gospodarski
ribolov na slatkim vodama nema visoku gospodarsku vrijednost. Ona je tim više
umanjena što je vrijednost ulova na otvorenim vodama većinom ostvarena od
lokalnih ribara za vlastitu potrošnju. Time se ulovljena riba troši bez ikakvih
dodatnih vrijednosti na njoj kao proizvodu. Stoga se bioresursi naših vodotoka
danas prvenstveno koriste u rekreacijske svrhe, a tek potom u gospodarske.
Upravo takav je i odnos važnosti gospodarskog i rekreacijskog ribolova na
slatkim vodama.

Na
našim slatkim vodama je gotovo čitavo gospodarenje prepušteno ovlaštenicima
ribolovnog prava, a to su najčešće ribolovne udruge. A kako država nema
specijaliziranu službu za nadzor iskorištavanja vodenih bioresursa, to čine
ribočuvari u ime ovlaštenika ribolovnog prava. Gospodarenje se temelji na
gospodarskoj osnovi koja je jednokratno izrađena za period od šest godina.
Nakon isteka tog roka ovlaštenik ribolovnog prava mora isposlovati novu osnovu
koja međutim, ne mora biti kronološki vezana za prethodnu. Moguće nastale
promjene na ekosustavu unutar intervala od šest godina model sadašnjeg
gospodarenja kopnenim vodama ne valorizira. Na vodama na kojima nema
ovlaštenika ribolovnog prava, što je čest slučaj na vodama jadranskog sliva,
nema nikakvog gospodarenja kao niti nadzora, niti zaštite.

Unapređenje
i razvoj ribolova i ribarstva uopće ogleda se u unapređenju i poboljšanju mjera
gospodarenja živim svijetom voda. Tek potom se može govoriti o razvitku
ribarstva kroz primjenu novih i uspješnih tehnika ribolova, te povećanju ili
smanjenju ulova na optimalne vrijednosti. U gospodarenju prirodnim bogatstvima
svakako je svrsishodnije primjeniti načelo održivog gospodarenja umjesto načela
ekonomičnosti, jer je razina iskorištavanja često određena neprirodnim
činiteljem, tj. visokom tržišnom cijenom. U percepciji uspješnog dugoročnog
gospodarenja bitno je poimanje da su vode s ribama i drugim akvatičnim
organizmima nacionalno bogatstvo. Pa iako je to nacionalno bogatstvo obnovljivo
ono je s ribarskog gledišta dosta devastirano nespretnim gospodarenjem i
neznanjem. To se prvenstveno odnosi na prijelov i unos alohtonih vrsta u
određene vodotoke. Ovakve destrukcije su poglavito značajne u vodama s
endemičnim vrstama kojih ima u brojnim našim rijekama crnomorskog sliva i
gotovo svim rijekama jadranskog sliva.

Hrvatska
oskudijeva na stajaćim vodama, dok su velike površine slatkih voda kultivirane.
To je razvidno iz podatka da je ukupna površina toplovodnih ribnjaka veća od
ukupne površine umjetnih i prirodnih jezera. Te novostvorene akvatične sredine
istovremeno su i neizmjerno bogatstvo i vrlo ranjivi ekosustavi čiji opstanak
zahtjeva pravilno gospodarenje.

Veliki
dio naših najvećih vodotoka interesantnih za gospodarski ribolov ujedno je i
državna granica. U gospodarenju takvim vodama neophodan je koordinirani
zajednički pristup sa susjednim zemljama, a na temelju međudržavnih ugovora.
Može se pretpostaviti da će zbog globalne tendencije zaštite svih preostalih
bioresursa, a koji do sada nisu devastirani antropogenim utjecajem, i budući
sporazumi o načinu gospodarenja i upravljanja graničnim ribolovnim vodama biti
kreirani u duhu svjetskog trenda zaštite. Time će se dodatno suziti prostor za
funkcioniranje gospodarskog ribolova na slatkim vodama. Koordinacija među
državama traži na takvim zajedničkim vodama i veću nazočnost državnih mjera
gospodarenja i veći državni nadzor. Osim toga, prednosti takvih voda s izravnim
upravljanjem države očitovale bi se i u redefiniciji odnosa gospodarskog i
sportskog ribolova na onim vodama na kojima je gospodarski ribolov izvediv i
opravdan. Prednosti takvih voda bi se očitovale i na pojednostavljenom pristupu
ribolovaca tim vodama, a poglavito ribolovaca-turista.

Dodatni problem s kojim se susreće
ribarstvo su i ograničene količine slatke vode što dovodi do natjecanja između raznih
korisnika i uporabe vode za široki dijapazon ekonomskih i socijalnih namjena.
Mnoge od tih namjena su temeljne za funkcioniranje modernog društva, a
ekonomski su tako značajne da njihovo ograničavanje u cilju zaštite postaje
samo hipotetsko. Prednost imaju poljoprivreda, domaćinstva i hidroelektrane
kojima je uporaba vode zagarantirana zakonom kao prioritetna. Ribarstvo ima
manji značaj zbog poimanja da su alternativni korisnici značajniji za društveni
boljitak. Pretpostavlja se da će problem korištenja vode i prostora za
ribarstvo svakim danom biti sve naglašeniji. Takvi će trendovi doprinijeti
popularizaciji eksploatacije kopnenih voda za sportski ribolov, sport i
rekreaciju. Gotovo jedino što može biti učinjeno za zaštitu akvatičnih
ekosustava u većini slučajeva je držanje antropogenih intervencija u minimumu i
ograničavanje njihovog učešća. Svakako da bi i specifična, dobro osmišljena
zakonska regulativa doprinijela ovakvoj zaštiti i svekolikom bržem razvoju
ribarstva.

Trajni monitoring stručnih ovlaštenih
institucija jamčit će i jedini ispravan pristup izradi razvojnih planova
gospodarenja i pratećih revizija, a prikupljeni relevantni podaci omogućit će
racionalno gospodarenje nacionalnim bogatstvom, za dobrobit svih njegovih
vlasnika. U tu svrhu potrebno je uspostaviti trajna ribolovna područja na
temelju bioloških karakteristika (slivovi). Sustavni, znanstveni pristup u
praćenju takvih područja pružat će sve potrebne podatke za ocjenu trenutnog
stanja i potencijalnih mogućnosti gospodarenja. Uz navedene pretpostavke sve
ribolovne vode bile bi objedinjene jednakim gospodarskim režimom sa stalnim
nadgledanjem i koordiniranim gospodarenjem, bez obzira da li su nekome
dodjeljene na gospodarenje ili ne. Takav režim predviđa i posebno zaštićena
područja kao i posebni tretman onih zatvorenih voda koje su u privatnom
vlasništvu ili onih zatvorenih voda koje predstavljaju jednu zasebnu
gospodarsku cjelinu.

Sportski ribolovci, rekreativci su glavni
sudionici u ribolovu i najbrojnije zastupljena populacija korisnika slatkih
voda. Okupljeni su u ribolovnim udrugama koje su najvećim dijelom i ovlaštenici
ribolovnog prava, te im je prepušteno gotovo čitavo gospodarenje slatkim
vodama. Zbog njihove odgovorne zadaće potrebno je na njih utjecati podizanjem
opće ekološke i ribarske kulture i edukacije. To se poglavito odnosi na one
pojedince i skupine koji imaju određenu natprosječnu sklonost i sveznadarstvo
prema ribarstvu. Naime, gospodarenje nacionalnim bogatstvima nije i ne može
biti socijalna kategorija. Svakako da su u tu svrhu poželjne i različite
promidžbene aktivnosti s edukativnim karakterom. Prvenstveno je potrebno
potaknuti, razviti i njegovati stvarni duh sportskog ribolova. Nadalje je
neophodno razviti naviku vođenja potpunije ribolovne statistike kao temelja
svakog smislenog i prihvatljivog načina gospodarenja biološkim bogatstvima.
Glavni dio zahvata jedinstvenog režima gospodarenja, obveza transfera
informacija i znanja, prikupljanja i obrade statis­tičkih podataka i dr.
zahtjeva angažman teritorijalno ustrojenih agencija (Ribolovnih saveza) koje
moraju pokrivati sve dijelove zemlje, a okupljene su u središnju agenciju
(Hrvatski sportsko ribolovni savez). U mnogo slučajeva se pokazalo da je
lociranje središnje agencije u centru imalo prednosti jer u protivnom dolazi do
velike nekoordiniranosti, visokih troškova interne komunikacije, zanemarivanja
pojedinih sektora i administrativnih poteš­ko­ća.

Tek
onda kada se promjeni ukupan način gospodarenja biološkim bogatstvima svih
slatkih voda dogodit će se i stvarni pomak u pristupu upravljanja slatkim
vodama.

II/I-3.3 Prerada ribe

U
Hrvatskoj se već tradicionalno prerađuje riba u speci­fič­nim pogonima
(tvornicama) za preradu ribe. Unatoč postojeće tradicije još uvijek nisu
prepoznate mogućnosti prerade ribe unutar obiteljskog gospodarstva. Takva
dodatna djelatnost povećala bi ponudu obiteljskog gospodarstva na vlastitom
objektu i lokalnom tržištu, povećala bi njegovu zaposlenost, prvenstveno u
vrijeme mirovanja ostalih aktivnosti, povećala bi profitabilnost samoopskrbnog
domaćinstva, smanjila pritisak na gradove i pomogla razvoju ruralnih sredina i
cijelog agrara. Obiteljsko gospodarstvo, vrlo fleksibilno u svojoj poslovnosti
usmjerit će se na onu razinu prerade koja će se u datom trenutku najbolje
uklapati u njegovu marketinško-organizacijsko-poslovnu praksu. Osim po­nu­de
klasičnih proizvoda riboprerađivačke industrije pružat će se mogućnost i za
oblikovanje ekskluzivnih proizvoda s prepoznatljivim geografskim obilježjima
kraja u kojem su nastali.

Za
realizaciju strategije poticanja prerade ribe na obiteljskim gospodarstvima
nužno je toj namjeni prilagoditi i određenu zakonsku regulativu. Takva
regulativa bi morala stupnjevito tretirati spomenutu problematiku, razlikujući
preradu za potrebe vlastitog gospodarstva i nekog užeg tržišta od proizvodnje
za šire državno, pa i međunarodno tržište. Ovdje nisu upitni kvaliteta i
sanitarni zahtjevi prema konačnom proizvodu već minimalni uvjeti uopće za
pokretanje i reguliranje takve, prvenstveno dodatne proizvodnje.

II/I-3.4 Edukacija

Postojeći
sustav edukacije svojim programima u potpunosti pokriva i zadovoljava sve
potrebe hrvatskog slatkovodnog ribarstva na svim razinama naobrazbe, od
ribarskih radnika do ribarskih znanstvenika. Sasvim su otvorene i mogućnosti
eventualnih do­punskih tečajeva za sve kategorije potencijalnih sudionika u
ribarstvu, što bi trebalo dodatno stimulirati. Glede percepcije raz­voja našeg
slatkovodnog ribarstva postojeći edukativni sustav u ribarstvu još će dugi niz
godina zadovoljavati sve njegove potrebe.

Pojmovnik

Slatkovodno
ribarstvo: Uključuje sve aktivnosti akvakulture, ribolova, prometa i prerade
slatkovodne ribe i drugih akvatičnih organizama.

Akvakultura:
Uzgoj akvatičnih organizama (životinja i biljaka) u prirodnom ili kontroliranom
okolišu.

Ciprinikultura:
Uzgoj šarana u monokulturi ili u polikulturi s drugim vrstama riba.

Salmonikultura:
Uzgoj pastrvskih vrsta riba.

Alternativna
akvakultura: Uzgoj nekonvencionalnih vrsta riba i ostalih akvatičnih
organizama.

Ribolov:
Dozvoljeno obavljanje lova ribe (uz propisane vrste i načine) na svim slatkim
vodama, osim onih u kojima se vrši nadzirana proizvodnja. Može biti gospodarski
i sportsko-rekreacijski.

Prerada
ribe: Ukupnost ekonomične primjene bioloških, fizikalnih, kemijskih i tehničkih
zahvata kojima je svrha da se svježa riba prevede u polutrajne ili trajne
prerađevine, uz istodobnu racionalnu iskorištenost svih otpadaka.

II/II Morsko ribarstvo

Morsko ribarstvo uključuje niz međusobno
povezanih i međuovisnih djelatnosti. Tu je gospodarski, ali također mali i
rekreacijsko-športski ribolov. Na ribolov se izravno naslanja prerada ribe s
nizom aktivnosti u prometu kao što su specijalizirani transporti, sabirni i
otpremni centri. Tu su uključeni i drugi prateći sadržaji poput ribarskih luka,
brodogradnje i brodoremonta, tvornice za proizvodnju mreža, ribarskih alata i
drugog ribarskog materijala. Novija djelatnost u morskom ribarstvu je uzgoj
ribe i drugih morskih organizama (marikultura), opet s nizom pratećih
aktivnosti koje ova djelatnost veže na sebe. S ribolovom predstavlja zaokruženu
cjelinu u programima proizvodnje hrane iz mora, s tom razlikom što njena
ekspanzija nije uvjetovana ograničenošću živih prirodnih bogatstava (prelov)
nego prvenstveno prostornim, ekonomskim, a napose tržišnim datostima.

Premda potencijalno važan sektor u
proizvodnji hrane, hrvatsko ribarsko gospodarstvo trenutno malo participira u
ukupnom društvenom proizvodu. Međutim, premda u skromnim razmjerima, ovo je
jedna od rijetkih djelatnosti u agrokompleksu Hrvatske koja ostvaruje pozitivnu
deviznu bilancu s 0,8% izvoza i samo 0,4% uvoza. Na nacionalnom planu,
potrošnja ribe i ribljih proizvoda se procjenjuje na svega 8 kg po glavi
stanovnika što je dva puta manje od prosječne potrošnje u svijetu, 16 kg per
capita/god., odnosno u zemljama našeg neposrednog okruženja (u Sredozemlju 18
kg/per capita/god.).

Morsko ribarstvo u cjelini koristi se tek
dijelom resursa koji mu stoje na raspolaganju. U zatečenom vremenu, ono prolazi
kroz krizni proces kojega, uz nepovoljnu ekonomsku situaciju, op­terećuje
smanjenje biozaliha nekih gospodarski važnih vrsta riba i velika konkurencija
uz neravnopravan položaj na europskom tržištu za proizvode marikultura i
prerade ribe. U situaciji smanjenog ulova važnijih pridnenih vrsta, za
očekivati je po­većanje proizvodnje ribe, osobito školjkaša kroz uzgoj, pri
čemu je nužno uspostaviti sustav mjera koje će taj proizvod učiniti da bude
primjeren traženim ekološkim standardima, konkurentan na europskom tržištu i
cijenom dostupan velikom broju domaćih ljudi, te na taj način pridonijeti
zdravijoj prehrani, osobito borbi protiv kolesterola i kardiovaskularnih
bolesti.

S
druge strane, realne su mogućnosti povećanja sadašnje ribolovne proizvodnje kroz
veći ulov male plave ribe, čiji su potencijali znatno iznad trenutno
korištenih. Za očekivati je također da će rast proizvodnje u marikulturi
slijediti rastuće potrebe turis­tič­kog tržišta i time znatno pridonijeti
formiranju prepoznatljive na­cio­nalne gastronomske ponude. Socioekonomska
zadaća snaž­ni­jeg razvoja marikulture, ali i drugih segmenata morskog
ribarstva ogleda se u sprečavanju radikalnijeg iseljavanja pučanstva s ruralnih
i otočnih područja koje u potrazi za egzistencijom pritišće na ionako kritično
stanje nezaposlenosti u obližnjim urbanim centrima.

Da
bi se ovi očekivani učinci ostvarili, predstoji radikalno restrukturiranje s
kojim se sektor morskog ribarstva treba suočiti i pronaći odgovarajuća
rješenja.

II/II-1 Prikaz i ocjena zateČenog stanja

II/II-1.1 Međunarodno okruženje

Novija kretanja u svjetskom ribarstvu idu
u pravcu zaustavljanje daljnjeg osiromašenja mora, kao posljedice dosadašnje
preintenzivne eksploatacije s jedne strane i snažnog zamaha u razvitku
industrije uzgoja ribe i drugih organizama. Svjetski ulov ribe i drugih morskih
organizama je dosegao svoj količinski vrhunac u drugoj polovini sedamdesetih s
oko 120 milijuna tona. Od toga doba bilježi se kontinuirani pad ulova, koji
trenutno iznosi svega 86,3 milijuna tona. Ovo je stanje prije svega prouzročeno
činjenicom da su mnogi raspoloživi resursi iskorištavani i iznad granice
održivog. Upravo iz razloga ograničenosti živih bioloških bogatstava i vrlo
velikih tržišnih zahtjeva za ribom, u svijetu se javljaju sve veći sukobi oko
prava na iskorištavanje biozaliha. To se ogleda u sukobu obalnih zemalja i
zemalja koje love u međunarodnim vodama, sukobu ribarski razvijenih zemlja i
zemalja u razvoju, budući da potonje traže jednaki tretman bez obzira na
povijesna prava. Posljedično tome, sve je izraženije pro­gla­šavanje tzv.
ekskluzivnih ekonomskih zona (gospodarskih po­ja­seva), te stvaranje pravnih
pretpostavki za one zemlje koje imaju ekskluzivno pravo iskorištavanja.

Ovisno o pravima koja se polažu na
biozalihe mora stvaraju se i trgovinski odnosi između pojedinih zemlja. Zapravo
se može reći da se ribolovnim pravom, trguje u zamjenu za povlaštene trgovinske
odnose i da raspoloživi bioresursi postaju ključ prednosti koje pojedine zemlje
uživaju u svijetu.

Rastući zahtjevi tržišta za ribom
djelomično se podmiruju povećanim uzgojem. Naime, uzgoj riba i drugih vodenih
organizama je djelatnost koja na svjetskoj razini bilježi godišnji porast od 10
do 12%, te je po tome najbrže rastući dio sektora proizvodnje hrane uopće.
Trenutni svjetski uzgoj je dostigao gotovo 40 milijuna tona, približavajući se
tako polovini ulova u svim svjetskim morima.

II/II-1.2 Ocjena općih prilika

Nazočni
sjetski trendovi u ribarstvu se djelomično odraža­va­ju i na stanje hrvatskog
ribarstva. Naime, postaje jasno da se bez uvođenja i striktne provedbe
količinskih mjera gospodarenja dovodi u opasnost ne samo održivost ribolova već
i ukupna biološka ravnoteža na kojoj se taj ribolov temelji. To se posebno
odnosi na provedbu donesenih mjera, jer se tek tim činom zaokružuje cjelina
gospodarenja i upravljanja. Tijekom burnog proteklog razdoblja, država (kao
formalni vlasnik iskorištavnih živih zaliha mora) nije uspjevala držati korak
sa svim kretanjima u ribolovu, a što je za posljedicu imalo neprimjeren način odvijanja
ribolovne djelatnosti.

Ulov
ribe, unatoč povećanju ribolovnog napora, je u stalnom opadanju iz godine u
godinu, osobito za slabo migratorne vrste. Osobito se u koćarskom ribolovu
bilježi pad ulova više gospodarski važnih vrsta, naročito oslića i škampa. U
kanalima je došlo do izražajnijeg prelova skoro svih vrsta koćarske ribe.
Ribolov mrežama stajačicama, ali i ostalim alatima s obzirom na broj sudionika
kojima ih je dopušteno koristiti, pojavu hidrauličnih vitala i netradicionalno
konstruirane načine izrade tih mreža, došlo je do zabrinjavajućeg prelova više
gospodarski važnih vrsta riba i rakova, naročito škrpine i jastoga. Prevelik
broj podvodnih ribolovaca, kojima nije limitiran akvatorij za te aktivnosti,
doveli su do ruba istrebljenja pojedinih vrsta riba, osobito kavale, drozda,
kirnje, šaraga i još nekih sparida. Sustavna praćenja stanja, statistika i
istraživanja u ekosustavu su nedostatna i neprimjerena potrebama ribarskog
gospodarstva.

Snažniji
su razvojni trendovi u marikulturi također izostali što je, prije svega,
posljedica nesigurne političke i makroekonomske okoline u kojoj se marikultura
razvijala. Ovo stanje se prije svega odnosi na uzgoj bijele morske ribe i
školjaka, dok je uzgoj krupne pelagičke ribe u velikom zamahu. Ovaj zamah je
posljedica rastućih potreba japanskog tržišta za ovim vidom proizvodnje, premda
se može očekivati postupna stagnacija usljed strogih ograničenja izlova koji je
podloga za daljni uzgoj. Nažalost, mora se konstatirati da velika šansa u
uzgoju bijele morske ribe nije iskorištena sukladno našim raspoloživim
prirodnim potencijalima.

II/II-1.3 Stanje u pojedinim segmentima morskog
ribarstva

II/II-1.3.1 Morski ribolov

Predmet
ovoga prikaza je prvenstveno gospodarski, ali i mali, te rekreacijsko-športski
ribolov. Najveće značenje u našem mor­skom ribolovu ima pelagična riba s oko 16
000 tona go­diš­njeg ulova. Temeljni objekt pelagičnog ribolova je srdela, s
udje­lom u ukupnom ulovu morske ribe od 42% do 68%.

Od
1995. nastupio je periodični ciklus smanjenja biozaliha male plave ribe, koje
se prema posljednjim raspoloživim podacima procjenjuju na oko 800 000 t.
Primjetno je da je udio srdele drastično pao na ispod 20%, dok se udio inćuna
procjenjuje na preko 65% ukupno procijenjene biomase male plave ribe.

Uz
srdelu, inćun je po ukupnoj biomasi na drugom mjestu i čini oko 30% ukupne mase
male plave ribe u našemu dijelu Jadrana. Dok je srdela primarna sirovina za
riblje konzerve kao trajni proizvod, dotle je inćun značajan u proizvodnji
polutrajnih proizvoda riblje industrije. Ostale vrste male pelagične ribe, kao
što su papalina, skuša, plavica i šarun, predstavljaju oko 20%.

Od
krupne pelagične ribe, najznačajnija vrsta je tuna (DZS ne raspolaže podacima o
ulovu ove vrste). U skladu s Među­na­rodnom konvencijom o zaštiti tune, naša
dopuštena kvota za 1999. godinu je bila 950 tona, a u 2000. godini 876 tona. Uz
ove, određenu važnost ima palamida (ulov također nije iskazan u podacima DZS).

Temeljni
ribolovni alat za lov srdele i ostalih vrsta male plave ribe je plivarica
srdelara, čija primjena uključuje uporabu nadvodnog svjetla. U uporabi je
također i pelagična koća koja se u našem moru primjenjuje s dva povlačna
plovila (koćara). Za ulov tunja se koristi plivarica tunolovka, a za ulov
palamide plivarica palamidara.

Osim
pelagične ribe, značajno mjesto u našem morskom ribolovu imaju i pridnene
(bentoske) vrste s 6 000 tona registriranog godišnjeg ulova. Međutim, s obzirom
na broj i karakteristike brodova (270) i brodica (443), koji sudjeluju u
ribolovu pridnenih naselja, procjenjujemo da je godišnji izlov u našem moru oko
16 000 tona. Premda Jadran naseljava izrazito veliki broj pridnenih vrsta riba,
najvažniji objekti ovog ribolova su od riba oslić, trlja blatarica i arbun, a
od rakova škamp. Temeljni ribolovni alat za njihov ulov je pridnena povlačna
mreža (koća). Oslić se još lovi stajaćim parangalom i mrežama stajačicama –
prosticama, a škamp vršama. Osim ovih, izvjesnu gospodarsku važnost još ima
lastavica balivaca, koja se lovi stajaćim parangalima, salpa, ušata i zubatac,
koji se love tramatom i zapasom, list lovljen mrežama listaricama, gira oblica
koja se lovi koćicama i obalnim mrežama potegačama, te veliki rakovi (jastog i
hlap) koji se love vršama.

Novijim istraživanjima u okviru
međunarodnog programa MEDITS, čiji cilj je utvrđivanje strukture i dinamike
pridnenih zajednica su pokazala da na oslića kao glavnu koćarsku vrstu otpada
oko jedna četvrtina ukupno procijenjenog indeksa relativne biomase.

Ocjenjujemo da je sadašnje stanje našeg
morskog ribolova nezadovoljavajuće iz više razloga:

–    nedovoljno
je poznato sadašnje stanje živih bogatstava,

–
   nema pouzdanih statističkih podataka
kako o ukupnom ulo­­vu, tako i ulovu pojedinih značajnijih gospodarskih vrsta,

–    prisutna
je praksa neodgovornog ribolova, osobito izra­že­na kod neprofesionalnih
ribara, a koji nije u funkciji pravilnog gospodarenja živim bogatstvima mora,

–    nedovoljno
organizirana i tehnološki zastarjela ribolovna flota, koja lovi znatno manje
ribe od talijanskih susjeda u zajedničkom moru i nije dovoljno osposobljena
ribariti u međunarodnim vodama Jadrana,

–    ribolov
neprimjerenim i neselektivnim ribolovnim alatima,

–    evidentna
je pojava prelova, osiromašenja i iscrpljenosti biozaliha demerzalnih vrsta, što
se ogleda kroz smanjenje ukupnog ulova, opadanje ulova po jedinici ribolovnog
napora, sve prisutnijoj zastupljenosti nedoraslih primjeraka u lovinama,
smanjenju veličine ribe pri dostizanju prve spolne zrelosti, te konačno
povećanoj zastupljenosti gospodarski beznačajnih vrsta što također ukazuje na
poremećaj u hranidbenom lancu,

–    nedostaje
sustavno praćenje stanja naselja živih bogatstava mo­ra (monitoring), poglavito
gospodarski najvažnijih vrsta,

–    ne
provode se ni druge mjere racionalnog iskorištavanja i zaštite gospodarski
značajnih vrsta na način kako je to propisano Zakonom o morskom ribarstvu,

–    nedostatak
povoljnih investicijskih sredstava i financiranja operativnih troškova,

–    brojni
podzakonski propisi nisu u dovoljnoj mjeri učin­ko­viti, sadržajni i u
konačnici primjereni postojećem stanju živih bogatstava mora i njihove odredbe
ne uvažavaju ni rješavaju u dovoljnoj mjeri probleme koji su bitni za pravilno
gospodarenje živim bogatstvima mora, niti su u funkciji njihove zaštite,
odnosno racionalnog i odgovornog ribolova,

–    zaštitne
carinske barijere prilikom izvoza,

–    nije
organizirana učinkovita služba ribarske inspekcije zbog čega se u dovoljnoj
mjeri ne provodi nadzor nad primjenom pozitivnih propisa,

–    prometovanje
ribom se odvija izvan kontrole, a nerazmjer otkupnih i prodajnih cijena ribe
uvjetovan je postojećim stanjem i nedostatkom veletržnica i aukcijske prodaje,

–
   nepostojanje aukcijske prodaje ribe,
odnosno prodaje putem ribljih burza i nepostojanje veletržnica za aukcijsku prodaju
ribe,

–    nedostatno
interesno udruživanje ribara i nedostatna ribarska infrastruktura i logistika.

II/II-1.3.2 Marikultura

II/II-1.3.2.1 Uzgoj ribe

Premda je pred dvadeset godina započeti
intenzivni kavezni uzgoj lubina i komarče u Hrvatskoj bio među prvima u
Mediteranu, i kao takav izuzetno kompatibilan programima pomorske ori­jen­tacije
zemlje, on već godinama stagnira zadržavajući proizvodnju na 1 800 t/god.
Drastičniji pad uzgoja, ako ne i njegov potpuni kolaps, zaustavilo je uvođenje
poticaja u 1998. godini (5-7 kn/kg ribe, 1 kn/kg dagnji i 0,5 kn/kom. za
kamenice). S druge strane, u Mediteranu je u zadnjih pet godina proizvodnja
lubina i komarče udvostručena i iznosi 90 000 t/god. i to prvenstveno za­hvaljujući
čvrstom strateškom opredjeljenju s konzistentnim pro­gramima razvitka koje je
pratila poticajna kreditna politika i subvencije. Glavnina ove proizvodnje
pristiže iz Grčke (40 500 t/god.) i Turske (19 000 t/god), dakle zemalja koje,
kao i Hrvatska, imaju za uzgoj povoljnu obalnu konfiguraciju, ali s nešto
povoljnijim temperaturnim režimom od nas. Vezano za temperaturne uvjete,
uzgojni ciklus za proizvodnju konzumne ribe od 300 grama traje od 18 do 30
mjeseci. Lubin predstavlja veći potencijal za ovakve temperaturne uvjete, pa je
i razumljivo da se preferira odnos od 70:30 % u njegovu korist. Naime, premda
je južni Mediteran superioran Jadranu u proizvodnji komarče, održavanje manjih
količina ove vrste je nužno u svrhu proširenja asortimana na lokalnom tržištu i
uključenja u internacionalnu tržišnu ponudu u razdobljima smanjene
konkurencije.

Hrvatsku
marikulturu danas obilježavaju dva pristupa uzgoju; veće farme s godišnjom
proizvodnjom od 200 do 700 tona, te manje farme obiteljskog tipa kapaciteta
ispod 50 tona. U prvu kategoriju ulaze objekti nastali pretežito u
pred-tranzicijskom razdoblju, dok je 25 malih farmi, ukupnog kapaciteta 700 do
800 tona, nastajalo angažiranjem vlastitog kapitala, a samo iznimno bankarskim
kreditima. Izgrađena su i tri mrestilišta za proizvodnju mlađi s kapacitetom od
5 milijuna komada i 4 mala mrestilišta ukupnog godišnjeg kapaciteta od 1,5
milijuna komada. Međutim, zbog nerentabilne proizvodnje ostala su u pogonu dva
manja i jedno veće mrestilište s godišnjom proizvodnjom od 4,5 milijuna komada,
tako da se preostale potrebe nadomještaju uvozom od nekih 8 mil. komada
godišnje.

Tehnologija koja se primjenjuje standardna
je za ovaj vid proizvodnje, ali je zahtjevna u smislu stalnih prilagođavanja
spe­ci­fičnim lokalnim uvjetima, tehničkim unapređenjima i inovacijama. Farma
se u osnovi svodi na koncesionirani dio pomorskog do­bra, površine 5.000 do
50.000 m2
i dubine 15 m do 30 m, unutar koje su usidrene plutajuće platforme s metalnom,
plastičnom ili dr­venom konstrukcijom okvira i mrežnim kavezima za uzgoj mlađi,
pretkonzuma i konzumne ribe. Kopneni dio sadrži proiz­vodnu logistiku, a
najčešće se sastoji od pristaništa s operativnom obalom i gospodarskih objekata
za skladištenje i distribuciju hrane, mreža i ostale opreme, te prostorija za
radnike. Ovisno o veličini farme, servisiranje uzgoja provodi se pomoću plovila
veličine od 4 do 12 m. Tehnološki proces uzgoja započinje naseljavanjem riblje
mlađi individualne biomase od 2 do 5 g, koja se u nedostatku domaćih izvora
uvozi iz Italije i Francuske. Mlađ naseljena od travnja do srpnja, ovisno o
prevladavajućim ekološkim i zootehničkim uvjetima, postiže komercijalnu
veličinu za 16 do 28 mjeseci, uz preživljavanje od 65 do 85% i konverziju hrane
od 2 do 3 kg/kg prirasta. Hrana se u cjelini uvozi za sve uzraste, najčešće iz
Italije, Francuske, Danske i Njemačke.

Pitanje
konkurentnosti na europskom tržištu je u ovom trenutku krucijalno za daljnje
sagledavanje projekata marikulture. Ovo stoga što su se cijene stabilizirale na
svega 1/3 negdašnje cijene, tako da se ona u Italiji kreće oko 8 000 ITL/kg. S
druge strane, pad kupovne moći na domaćem tržištu usmjerava planiranje
proizvodnje sukladno potrebama turističkog tržišta koje će se sigurno
razvijati. Imajući prednje u vidu, potrebno je u današnjim uvjetima poslovanja
stvoriti kvalitetan proizvod s prepoznatljivom kakvoćom, uz smanjenje troškova
proizvodnje.

Uz lubina i komarču, u Hrvatskoj je od
1996. godine začet kavezni uzgoj tuna temeljen na dohrani izlovljene tune
zamrznutom ribom i glavonošcima. Trenutno je registrirano sedam nositelja
programa uzgoja od kojih pet sudjeluje u proizvodnji. Cjelokupna proizvodnja,
koja je 1999. rezultirala s 672 tone, se izvozi na japansko tržište po cijeni
od kojih 40 DEM/kg. Jedan od problema koji stoje na putu realizacije ambicioznijih
planova plasmana tuna na japansko tržište je ograničenje nacionalnog izlova
propisanom kvotom kojim se Hrvatska kao potpisnica obvezuje na kvotu od 876
tona u 2000. godini.

II/II-1.3.2.2
Uzgoj školjkaša

Uzgoj
školjkaša, osobito kamenica i dagnji, tradicionalan je na našim prostorima, a
trenutna proizvodnja na 85 registriranih uzgajališta ne prelazi 1 500 tona
dagnji i do 1 milijun komada kamenica. Razlog nazadovanja u proizvodnji
školjkaša je s jedne strane rat i nepostojanje turističkog tržišta, te izostanak
izvoznih dozvola uslijed neudovoljavanja ekološkim standardima koje propisuje
EU. Dodatne poteškoće, koje su pratile ovaj sektor marikulture, jeste
nedostatak kreditnih linija, izuzetno visoke naknade za koncesiju i neopravdano
visoke naknade za veterinarske usluge. Daljnji pad uzgoja zaustavilo je
revitaliziranje turističkog tržišta kao i uvođenje poticaja 1988. godine s 1
kn/kg dagnji i 0,50 kn/kom. za kamenice. Od presudnog značenja za daljnji
razvitak industrije uzgoja školjkaša će biti, uz striktno i obvezujuće
poštivanje ekoloških standarda u proizvodnji kao zdravstvenih standarda u
prometovanju školjkašima, također organiziranje proizvodnje i tržišta koji će
osigurati zadovoljavajuću kakvoću proizvoda i kontinuitet u opskrbi, osobito
turističkog tržišta.

Otegotne
okolnosti koje su bile prepreka snažnijem razvitku marikulture mogu se svesti
na slijedeće čimbenike:

–
   neprovedena privatizacija glavnih
nositelja proizvodnje u nacionalnoj marikulturi,

–
   izostanak povoljnijih sredstava za
investicije i obrtna sred­stva,

–
   neuređeni i neusklađeni prostorni
planovi koji su zadugo bili prepreka koncesioniranju dijelova pomorskog dobra
za marikulturu,

–
   zaštitne carinske barijere prilikom
izvoza na tržište EU, a za školjkaše još i potreba poštivanja higijensko-sanitarnih
i ekoloških standarda koje propisuje EU,

–
   kolaps turizma, neuređeno i
neorganizirano domaće tržište,

–
   porast ponude proizvoda marikulture iz
konkurentskih zemalja i pad cijena na inozemnom tržištu.

II/II-1.3.3
Prerada ribe

Prerada
ribe u Hrvatskoj ima tradiciju dugu već 130 godina i jedna je od prvih
industrija na ovim prostorima. Nažalost, od nekadašnjih 55 tvornica i solionica
na našoj obali danas je aktivno još samo šest, od kojih četiri na otocima.

Prerada
je tehnički i tehnološki osposobljena za proizvodnju velikog broja raznovrsnih
proizvoda, kako steriliziranih tako i nesteriliziranih i sa širokom ponudom
gotovih i polugotovih jela od ribe. U industrijskoj preradi dominiraju
sterilizirane konzerve sardina u ulju, tunj fileti i tunj s povrćem, skuša
filet i skuša s povrćem, koje čine 90% ukupne proizvodnje. Moderniziranje
postrojenja i tehnološkog procesa usmjeravalo se pretežito prema osnovnoj
proizvodnji – liniji za preradu sitne plave ribe.

Prerada
ribe se danas nalazi u velikim poteškoćama. Uz carinske barijere zemalja
uvoznica, u posljednjim se godinama suočava s nedostatkom sirovine. Smanjeni
ulov srdele u Jadranu, uz povećanu potražnju za potrebe tova tuna u kavezima,
posebno su utjecali na cijenu sirovine, a time i prerađenog proizvoda. Sve se
ovo izrazito negativno odražava na kontinuitet i obim proizvodnje, koja
trenutno iznosi samo 42% prijeratne, s tim da je iskoristivost kapaciteta sa
76% pala na svega 35%.

II/II-1.3.4
Promet i potrošnja ribe i proizvoda od ribe

Morski ribolov, isto kao i uzgoj morskih
organizama, odvija se na razmjerno širokom prostoru te je stalna potreba
savladavanja velikih udaljenosti od mjesta ulova, odnosno proizvodnje do mjesta
potrošnje. Osim toga, naš morski ribolov je obilježen velikim brojem vrsta,
velikim brojem alata i ribolovnih jedinica, malim ulovom po jedinici ribolovnog
napora i zastarjelom ribolovnom flotom, što sve skupa otežava dopremanje ovih
proizvoda, osobito onih u svježem stanju do tržišta. Stoga se može konstatirati
da je unapređenje metoda prihvata, skladištenja i prometovanja ribom bitan
čimbenik u planovima povećanja potrošnje ovih proizvoda u svježem stanju. Ovo
je inače svjetski trend, budući da se prema statistikama sve manji dio male
plave ribe upućuje na preradu (14,2%) u odnosu na naših 75%.

Naš
promet ribom nije organiziran sukladno normama i načelima razvijenih zemalja.
Ribe i drugi morski organizmi se prodaju veletrgovcima, tvornicama za preradu
ribe, ugostiteljima ili izravno potrošačima. Trgovina se većinom obavlja na
više neregistriranih mjesta duž jadranske obale, dok se ostali dio prodaje na
javnim i privatnim ribarnicama, koje se nalaze uglavnom duž obale, na otocima i
u većim gradovima u unutrašnjosti zemlje u sastavu zelenih tržnica. Glavnina
ribe u prometu (posebno u maloprodaji) i dalje je neregistrirana, odnosno
djelomično registrirana, tako da je nemoguće utvrditi ukupan promet izražen u
kilogramima, odnosno novčanim jedinicama.

Registracijom
više od šezdeset objekata za otkup i uskla­diš­tenje ribe uz veći broj
novostvorenih privatnih ribarnica i kvalitetniji inspekcijski nadzor, učinjeni
su određeni pomaci u organizaciji prometa ribom. U uvozu i izvozu nekih 20 000
tona svježe – poleđene i duboko smrznute ribe sudjeluje preko 200 poslovnih
subjekata ne računajući promet na malo (trgovine, ribarnice i dr.), dok se
izvoz i uvoz oko 13 000 tona ribljih prerađevina provodi preko 110 poslovnih
subjekata. Kao posljedica velikog broja sudionika u uvozu, povećava se cijena
uvoznog proizvoda, dok se pri izvozu cijena smanjuje, uvijek na štetu
potrošača.

Iako su određeni pomaci u ovom području
učinjeni, mora se konstatirati da je ukupan promet ribom i proizvodima od ribe
loše organiziran, riba nije dovoljno prisutna na tržištu, te je posljedično
tome i njena potrošnja po stanovniku niska. Naime, prosječna potrošnja morskih
proizvoda *per capita* iznosi samo 7 kg, što uz još oko 1 kg konzumirane
slatkovodne ribe iznosi tek 8 kg po glavi stanovnika, što je još ispod polovice
europskog prosjeka.

II/II-1.4 Gospodarska politika

II/II-1.4.1 Carinska politika

Uslijed
otežanog i neravnopravnog pristupa tržištu (visoke carinske barijere) prema
svim većim tržištima, stanje u ribarstvu je obilježeno stagnacijom i
zaostajanjem u odnosu na konkurentske zemlje. Ulaskom Hrvatske u WTO počinju se
smanjivati carinske barijere za tradicionalno, izvozno orijentirano ribarstvo.
No, niti ovi pomaci neće automatski otvoriti vanjska tržišta za ribu, jer se
primjerice tržište EU za ribu i proizvode od ribe drži zatvorenim za sve
zemlje, osim za one koje imaju potpisane ugovore o iskorištavanju njihovih
biozaliha. Za očekivati je da će se ovakav tretman mijenjati tek članstvom u
EU. Stoga treba snažno podupirati bilateralne pregovore po pitanju pristupa
ovim tržištima, a u prvoj fazi je od osobitog značenja pristupiti tržištima
srednjeuropskih tranzicijskih zemalja.

II/II-1.4.2 Sustav poticaja u ribarstvu (ulov,
uzgoj i prerada)

Dosadašnji sustav poticaja u ribarstvu je
gotovo u cijelosti bio baziran na *Zakonu o novčanim poticajima i naknadama u
poljoprivredi i ribarstvu*. Time je poticana proizvodnja po njenome
završetku, a sam poticaj je manje vezivan na vrijednost proizvodnje već više za
količinu i uvjete privređivanja. Poticaji se odnose na uzgajanu ribu (osim
tunja) u iznosu od 5 kn/kg, odnosno za otoke 7 kn/kg, kamenice 0,5 kn/kom i
dagnje 1 kn/kg. Za prerađene proizvode male plave ribe poticaj iznosi 2,85
kn/kg, odnosno 3,40 kn/kg za otoke. Poticaji u domeni ribolova se trenutno
ogledaju u mogućnosti korištenja tzv. plavog goriva, odnosno goriva bez
trošarina.

Očito je da, osim poticaja kroz plavu
naftu i premiranja pojedinih proizvoda, nema strukturne potpore ribarstvu kroz
izgradnju brodova, ribarskih luka, mrijestilišta i drugo.

II/II-1.4.3 Pravne i zakonodavne mjere

S ciljem racionalnog korištenja, a
istodobno i radi očuvanja ekonomski važnih vrsta morskih organizama, usporedo s
razvitkom sredstava za njihovu eksploataciju, došlo je do stvaranja posebnog
sustava pravnih normi kojima je svrha da se zaštiti ribarstvo. Suvremeno
normiranje ribarskog zakonodavstva prema predmetu i zadatku obuhvaća dvije
osnovne skupine propisa.

Prvu skupinu čine ekonomsko-politički
propisi, kojima se želi postići unapređenje ribarstva i to:

(1.1)           Propisi
kojima se reguliraju i određuju povlastice za una­pređenje i stimuliranje
ribarstva, kao što su oslo­bo­đenje od poreza ili drugih davanja, premije,
olakšice itd.

(1.2)           Propisi
o kreditiranju gradnje brodova i održavanju sredstava u ribarstvu.

(1.3)           Propisi o organizaciji gospodarskih
subjekata u ribarstvu, o profesionalnom povezivanju i organiziranju ribara,
stručnom usavršavanju i socijalnom osiguranju ribara.

(1.4)           Propisi o znanstvenoistraživačkoj
djelatnosti: o institutima za izučavanje bioloških, ekonomskih i drugih
problema morskog ribarstva s ciljem povezivanja naučnog istraživanja s praksom
eksploatacije.

(1.5)           Propisi o organizaciji i funkcijama
resora državne uprave za ribarstvo, o nadzoru nad ribolovom i sredstvima
ribolova.

Drugu
skupinu čine zaštitno-regulativne odredbe za neposredno očuvanje ribljeg i drugog
biološkog bogatstva, propisane *Zakonom o morskom ribarstvu*, a to su:

(2.1)           Propisi o granicama u ribolovnom
moru, redoslijedu i uvjetima obavljanja ribolova.

(2.2)           Propisi o lovostaju, zaštiti mlađi,
najmanjim veli­či­na­ma gospodarski značajnih vrsta ispod kojih se ne smiju
loviti niti stavljati u promet i o posebnim staništima u kojima je zabranjen
ili ograničen ribolov.

(2.3)           Propisi o ribolovnim alatima,
ograničavanju vremena ri­bolova, broju, veličini i snazi pogonskog stroja
plovila.

(2.4)           Propisi o dozvoljenoj količini ulova
ili sakupljanja te o broju povlastica.

(2.5)           Propisi o zabrani zagađivanja mora i
vodenih tokova otpadnim tvarima koje štetno djeluju na morsku faunu i floru.

(2.6)           Propisi o pomorskom javnom dobru ili
dobru opće upotrebe ukoliko služi uzgoju i eksploataciji morskih životinja, to
jest propisi o uzgoju morske ribe, školjaka i slično.

Svi ovi propisi moraju biti usklađeni s
međunarodnim konvencijama i drugim propisima o ribolovu.

Važno je istaknuti da je postojeća
zakonska regulativa vrlo složena i podložna čestim promjenama. Ovakvo stanje je
posljedica nedovoljnih saznanja o stanju živih bogatstava mora, ali i utjecaja
interesnih skupina. Sama složenost regulative tek se dijelom može opravdati
složenošću ribolova (56 ribolovnih alata), vrlo velikim brojem iskorištavanih
vrsta i prostranošću ribolovnih područja. Dodatni problem, koji se odnosi na
regulativu, vezan je na lošu provedbu. Zbog svega iznijetog, potrebno je
pristupiti unapređenju propisa koji će se temeljiti na procjeni bioloških
zaliha, uz osiguranje mehanizama za njihovo striktno provođenje.

II/II-1.5 Ograničavajući čimbenici u poslovanju
i razvitku ribarstva

II/II-1.5.1 Značenje morskog ribarstva u ukupnom
gospodarstvu Republike Hrvatske, napose u sektoru proizvodnje hrane

Hrvatsko
morsko ribarstvo je još uvijek nedovoljno raz­vi­je­no i još uvijek nema veće
značenje u svojoj osnovnoj zadaći proiz­vodnje hrane. Kada je riječ o značenju
proizvoda morskog ribarstva, tada treba imati na umu da je meso riba i drugih
morskih organizama u zdravoj prehrani izuzetno poželjno kao izvor bjelančevina
i visoko nezasićenih masnih kiselina.

Ulov
ribe i drugih morskih proizvoda, zajedno s uzgojem i preradom ribe na razini
države, ne predstavljaju značajniji obim proizvodnje, uposlenosti ili
sudjelovanja u ukupnom društvenom proizvodu, koji bi značajnije utjecao na
ukupno gospodarstvo Hrvatske. Međutim, koliko god morsko ribarstvo u nas ne
predstavlja značajniju granu na razini ukupnog gospodarstva, ono ima veoma
veliko značenje na svojem lokalitetu, odnosno na obalnom dijelu države, a na
otocima predstavlja gotovo isključivu gospodarsku djelatnost koja zadržava
stanovništvo na otocima.

Značenje
morskog ribarstva na državnoj razini je nešto veće u deviznom priljevu. Naime,
morsko ribarstvo je jedna od rijetkih djelatnosti koja izvozom vrijednim oko 90
mil. USD ostvaruje pozitivnu deviznu bilancu s oko 7 mil USD. Uzimajući
10-godišnji prosjek od 1988 do 1998. koji je bio 67 408t ostvarenog prometa iz
ulova, uzgoja i prerade, izračunata je godišnja vrijednost proizvoda morskog
ribarstva od 120 mil. USD. Premda je sudjelovanje morskog ribarstva u ukupnom
bruto proizvodu Hrvatske samo 0,6%, sudjelovanje u ukupnom izvozu iznosi
respektabilnih 1,16%.

II/II-1.5.2
Odnos prema konkurentskim tržištima

Hrvatsko ribarstvo je prije svega vezano
uz tržište Europe, iako se konzervirana riba izvozi na svih pet kontinenata u
preko 30 zemalja.

Kao
osnovni ograničavajući činitelj je nepostojanje ugovora o slobodnoj trgovini sa
zemljama EU, CEFTE i EFTE (koje se štite visokim ulaznim carinama). Zbog toga
se glavnina izvoza (ribarstvo je 70%-tni izvoznik), odvija sa zemljama bivše
Jugoslavije i ostalim zemljama u kojima je sigurnost poslovanja znatno
nepovoljnija i manje izvjesna.

II/II-1.5.3 Ulaganja – investicijski i
operativni kapital, strana ulaganja

Do sada stranih ulaganja u Hrvatskoj nije
bilo, osim nekoliko sporadičnih slučajeva i to uglavnom kroz zajednička
ulaganja u ma­ri­kulturi (uzgoju tuna), te jedan kredit u sektor prerade za
obnovu proizvodnih linija. Procjenjujemo da ukupna ulaganja u posljednjih 10
godina u ribarstvu nisu prelazila vrijednost 35 mil. USD, što znači da nisu
predstavljala niti 1/3 vrijednosti jedno­go­dišnjeg proizvoda u ribarstvu.

Drugim
riječima, ribarstvo u svim svojim segmentima ne samo da se ne obnavlja već je
prosječna dob sredstava, bez obzira da li se radi o plovilima ili
postrojenjima, davno prešla granicu tolerancije. Razlog takvom stanju su
nedostatna ulaganja, nedostatak investicijskog i obrtnog kapitala, prije svega
kao posljedica neizvršene privatizacije i restrukturiranja, nepovoljnog statusa
Hrvatske na svjetskom tržištu kapitala i skupih kredita kod domaćih banaka.

II/II-1.5.4
Socio-ekonomska ograničenja

Hrvatsko
morsko ribarstvo svojim je kapacitetima u ribolovu, uzgoju i preradi gotovo 80%
locirano na hrvatskim otocima, što je samo po sebi vrlo ograničavajući čimbenik
u pogledu proizvodnosti. Ovo stoga što udaljenost otoka i loša povezanost,
praćena skupim prijevozom, čini proizvod (zavisni troškovi) skupljim 10 – 15%
od onog na kopnu. Situaciju usložnjava problem stručnih kadrova i općenito
radne snage, odumiranje tradicijskih obrta ribara i brodograditelja (mala
brodogradnja, mrežarstvo i sl.) u dodatku na mnoštvo drugih čimbenika koji
limitiraju život i sigurnost ulaganja na otocima.

II/II-1.5.5
Uloga i mjesto znanosti

Veza
između znanosti i ribarske prakse treba se ostvariti kroz podsticajno,
usmjeravajuće i katalitičko djelovanje resornog MPŠ u najtješnjoj suradnji s
asocijacijama ribarstva (HGK, HOK) i MZT. Time bi recentni rezultati
znanstvenih istraživanja bili podloga za izradu zakona i pravilnika, a sve
skupa u službi racionalnog gospodarenja i zaštite biozaliha mora na dobrobit
ribara i sveukupne nacionalne ekonomije.

U
ovom trenutku teret odgovornosti prvenstveno leži na državnoj administraciji
koja mora pristupiti programima procjene i stalnog praćenja obima zaliha
(monitoring) ribljih naselja i kvalitete dijelova pomorskog dobra na kojemu se
obavlja djelatnost uzgoja na način kako je to definirano *Zakonom o morskom
ribarstvu*.

Ovisno
o utvrđenom stanju biozaliha na pojedinim po­druč­ji­ma, treba kontinuirano
prilagođavati zakonsku regulativu kombinacijom različitih mjera zaštite.
Istodobno, za budućnost nacionalnog ribarstva odgovornost treba preuzeti i hrvatska
znanost da ponudi primijenjena istraživanja i zajedno s Upravom za ribarstvo
MPŠ, provede sustavan postupak edukacije ribara kako bi se nerijetko
restriktivne i u pravilu nepopularne mjere ispravno valorizirale kao dugoročna
korist za sve. Dobrom i djelatnom suradnjom znanosti i državne administracije,
te postupnim građenjem povjerenja ribara, uz potrebiti nadzor nad poštovanjem
zakona, moguće je provoditi politiku optimalnog gospodarenja i tako osigurati
novu budućnost hrvatskom morskom ribarstvu.

II/II-2 Strategija

II/II-2.1 Pretpostavke za izvršenje strategije

Strategija
morskog ribarstva polazi od osnovnog načela da su njegove sastavnice (ribolov,
uzgoj, promet i prerada) toliko isprepletene i međusobno ovisne da ih je
potrebno sagledavati cjelovito.

Potrebna
je dosljedna primjena *Zakona o morskom ribarstvu*, napose u području
obvezujućeg i toliko potrebnog utvrđivanja i stal­nog praćenja biozaliha
pelagične i demerzalne ribe, kao i po­dručja namijenjenih uzgoju, a sve s
ciljem optimalnog gospodare­nja prirodnim potencijalima i očuvanju biološke
ravnoteže u njima.

Proglašenje gospodarskog pojasa Republike
Hrvatske je temeljno polazište za unapređenje i sređivanje stanja u našem
ribolovu. Ovo stoga što bi se time stvorili preduvjeti za prebacivanje pritiska
ribolovne flote iz unutrašnjeg, inače prelovljenog u vanjsko ribolovno more.

Daljnje
polazište je potreba okončanja procesa privatizacije, konsolidacije i
restrukturiranja ribarske industrije sa ciljem sni­ža­va­nja troškova
poslovanja, te dostizanja proizvodnih i ekonom­skih standarda koji će biti na
razini konkurentskih zemalja.

II/II-2.2 Ciljevi

II/II-2.2.1
Ribolov

Pravilna
strategija morskog ribolova se treba temeljiti na planiranju takvog intenziteta
ribolova koji će omogućiti uravnotežen i dugoročno održiv ulov, što
podrazumijeva odgovoran i racionalan pristup gospodarenju biozalihama mora, s
udvostručenjem ukup­nog ulova.

II/II-2.2.2
Marikultura

Strateški
cilj marikulture je povećati proizvodnju i asortiman uzgojene ribe u idućem
desetljeću na 10.000 t/god. i školjkaša na 20.000 t u istom razdoblju, uz
poboljšanje konkurentske sposobnosti nacionalne marikulture na europskom
tržištu.

Trajno
strateško opredjeljenje je svrstavanje Hrvatske među vodeće zemlje u
proizvodnji morske ribe i školjkaša s internacionalno prepoznatljivom
kvalitetom i uz poštivanje najviših eko­loških standarda u proizvodnji.

II/II-2.2.3
Prerada ribe

Temeljni
cilj prerade je omogućiti potpunije korištenje srdele kao najvažnijeg
obnovljivog bogatstva našega Jadrana, a koja je temelj pelagičnog ribolova te
prema procijenjenim zalihama mo­že osigurati trajnu sirovinu za
riboprerađivačku industriju i kavezni uzgoj tuna.

II/II-2.2.4
Promet ribom

Činjenica je da se proizvodnja ribe (ulov
i uzgoj) ostvaruje kroz veliki broj usitnjenih jedinica, raspoređenih na
razmjerno velikom prostoru, te da je njeno prometovanje neorganizirano.
Temeljni strateški cilj prometa je brza i efikasna dostava, osobito svježe ribe
i stvaranje nužnih pretpostavki za udvostručenje do­maće potrošnje *per capita*
i dvostruko povećanje izvoza.

II/II-3 Preporuke za provedbu ciljeva

II/II-3.1 Ribolov

Prethodno
definirani strateški ciljevi i zadaci se trebaju ostvariti na način:

3.1.1. da se odrede gospodarski najznačajnije vrste
riba i drugih morskih organizama koje su važne za naš gospodarski ribolov.
Preporuča se pozornost usmjeriti na male pe­la­gič­ne vrste, srdelu i inćuna,
te od krupne pelagične ribe tunj i palamida. Od pridnenih vrsta izdvajamo
oslića, trlju blataricu, arbuna i škampa, te salpu, ušatu i zubatac koji
nastanjuju unutrašnja mora. Od ostalih vrsta, gospodarsku važnost imaju list i
gira oblica, a od krupnih rakova jastog i hlap,

3.1.2. da se sistematiziraju i nadopune temeljne bio –
ekološke značajke ciljanih vrsta, osobito stanje njihovih populacija na
pojedinim izlovu više izloženih područja. U slučaju kro­ničnog nedostatka
recentnih i relevantnih informacija poduzeti dopunska istraživanja uporabom
gore navedenih ribolovnih alata,

3.1.3. da
se procijeni ukupna biomasa ciljanih vrsta i razina dozvoljene eksploatacije,

3.1.4. da
se odrede načela pravilnog gospodarenja glavnim vrstama, a u cilju bolje i
učinkovitije zaštite, pri čemu zagovaramo uspostavu godišnjih ulovnih kvota.
Osnov za uvo­đenje kvota jesu podaci znanstvenih istraživanja i povijesni
podaci ulova evidentirani u očevidnicima o ribolovu,

3.1.5. da
se potakne modernizacija ribolovne flote prilagođene potrebama i mogućnostima
iskorištavanja živih bogatstava Jadrana,

3.1.6. da
se potakne izgradnja ribarskih luka primjerenih potrebama našega ribolova,

3.1.7.   da
se uspostavi trajno praćenje stanja ciljanih vrsta (monitoring) na način kako
je to propisano *Pravilnikom* o načinu korištenja sredstava ostvarenih od
naknada za obavljanje ribolova na moru i drugih mjera zaštite za nadzor i kontrolu
ribolovnog napora predviđenih važećim *Zakonom o morskom ribolovu*,

3.1.8.   da
se postupno dokida kategorija malog ribolova na način da se prestaje s
izdavanjem novih odobrenja i sma­nje­njem korištenih ribolovnih alata,

3.1.9.
  da se pristupi učinkovitijem
organiziranju službe ribarske ins­pekcije na moru i njezinom stručnijem,
ribarski us­mje­renom kadrovskom ekipiranju,

3.1.10.
            da se uspostavi bolja suradnja
sa znanstvenim organizacijama, koje su utemeljene za obavljanje specifičnih
poslova iz oblasti morskog ribarstva,

3.1.11.
            da se potiče organiziranje
znanstveno-istraživačkog rada na rješavanje trenutnih problema morskog
ribarstva,

3.1.12.
            da se uspostavi bolja i
učinkovitija suradnja ribarskih ud­ru­ga i drugih asocijacija koje se dotiču
ribarske problematike,

3.1.13.
            da se potiče osnivanje
zadrugarstva i ribarstva,

3.1.14.
            da se potiče
rekreacijsko-športski ribolov i druge aktivnosti na moru kao značajan dopunski
sadržaj turizmu (produženi boravak turista, povećana vanpasionska potrošnja, razvoj
nautičkog turizma, povećano prometovanje malim plovilima i ribolovnim alatima i
dr.).

II/II-3.2 Marikultura

Da
bi se prethodno definirani strateški ciljevi ostvarili potrebno je prepoznati i
odgovarajuće valorizirati mjesto i ulogu ma­rikulture u sektoru proizvodnje
zdrave hrane, te valorizirati njen­u ulogu u budućim planovima gospodarskog i
turističkog razvoja uopće, osobito programima razvitka i obnove otoka.

Temeljne
odrednice kojima se treba voditi u ostvarenju strategije budućeg razvoja
marikulture jesu: (a) uzgoj autohtonih vrsta riba i školjkaša, (b) reduciranja
troškova proizvodnje (c) poduzeti potrebite mjere unapređenja standarda zaštite
okoliša i poboljšanja kvalitete proizvoda.

Način
dolaska do definiranih strateških ciljeva treba se odvijati kroz tri strateška
pravca:

3.2.1.
  Unapređivanje i moderniziranje sektora
proizvodnje u marikulturi kroz:

–             poboljšanje
uravnoteženosti marikulture s okolišem,

–             moderniziranje
proizvodnje na postojećim farmama, una­pređenje postojećih i uvođenje novih
tehnologija uz­goja,

–
            uvođenje novih vrsta u
industrijski uzgoj (osim alohtonih),

–
            investiranje u podizanje novih
uzgajališta ribe (izgradnja objekata i nabava uređaja i opreme), favorizirajući
»semi – offshore« uzgoj u poluotvorenim morima, odnosno »offshore« tehnologije
za uzgoj tuna,

–
            podizanje novih objekata
obiteljskog tipa usmjerenih na proizvodnju morske ribe i školjkaša,

–
            integriranje marikulture u
ruralni razvoj.

3.2.2.
  Osnaženje temeljne infrastrukture kroz:

–
            uspostavu nacionalnih reprodukcijskih
centara za potrebe planirane proizvodnje ribe ukupnog kapaciteta oko 50
milijuna komada mlađi/godišnje, a sve u svrhu očuvanja autohtonih vrsta i
genetski čistih populacija,

–
            upućivanje posebnih programa
za dugoročno osiguranje mlađi kamenica na postojećim školjkarskim zonama i
prirodnim staništima (Malostonski zaljev, ušće Krke, Prokljansko jezero, Limski
kanal), a sve u svrhu zaštite i unapređenja proizvodnje, odnosno repopulacije
na novim uzgajalištima,

–
            poticanje interesnog
okrupnjavanja i udruživanja uzgajivača,

–
            organiziranje i usmjeravanje
infrastrukturne i logistič­ke podrške sektoru marikulture (izrada studija i
programa, statistički i informacijski servisi i dr.),

–
            unapređenje sustava protoka
informacija, kako između proizvođača tako i između proizvođača i potrošača s
ciljem izbjegavanja zasićenosti tržišta i pogubne fluktuacije cijena.

3.2.3.
  Potpora istraživačkim i razvojnim
projektima usmjerenim u pravcu diverzifikacije proizvodnje (domaće nove sorte i
nove vrste) i proizvoda marikulture (asortiman) u pravcu:

–
            priključenja prioritetnim
projektima EU koji su fokusirani prema genetici, interakciji marikulture i
okoliša, te suvremenom vođenju i upravljanju projekata marikulture,

–
            definiranja marketinške i
promotivne strategije,

–
            izgradnje centara (sala) za
dražbu i trgovanje svježom ribom i drugim proizvodima marikulture, a u skladu
sa suvremenim standardima za prodaju ribljih proizvoda,

–
            povećanja proizvodnje
školjkaša i izgradnje centara za čišćenje, otvaranje i pakiranje dagnji,

–
            kreiranja pozitivnog stava
prema proizvodima marikulture i izbjegavanje svake asocijativne vezanosti s
pojmovima kao što su industrijski, super-intenzivni, zagađivački, masovni i
slično,

–
            promocija proizvoda i istraživanje
novih načina distribucije proizvoda marikulture (promotivne kampanje, sajmovi,
izložbe, certifikati kakvoće, etiketiranje proiz­voda).

II/II-3.3 Prerada

Mjere
koje će trebati poduzeti u svrhu ostvarenja postavljenih ciljeva jesu:

3.3.1.
  Stimuliranje otočnih tvornica putem
programa razvitka otoka i Zakona o otocima, radi očuvanja autohtonih vrsta i
genetski čistih populacija.

3.3.2.
  Smanjenje troškova transporta ribe
(svježe i smrznute) te prerađevina s otoka i na otok putem smanjenja cijena
trajektnih karata za tu vrstu transporta.

II/II-3.4 Promet

U području prometa ribom i proizvodima od
ribe potrebno je donijeti zakonsku regulativu kojom bi se precizno reguliralo
ovo područje.

Osim formalnog reguliranja prometa ribom,
treba poduzimati mjere strukturne potpore ribarstvu, s ciljem povećavanja
prosječnog ulova ribolovnih jedinica.

Unapređenje prometa ribom i proizvodima od
ribe treba teći u tri smjera:

3.4.1.   Stvaranjem
sustava veletržnica zasnovanih na aukcijskom načelu, koje bi u vidu
distributivnih centara opskrbljivale maloprodajne lance,

3.4.2.   Uspostava
stanica za prodaju svježe ribe putem neposredne pogodbe ili dražbe,

3.4.3.   Strukturnim
promjenama u području prometa na način smanjivanja ukupnog broja subjekata u
prometu uz istodobno povećavanje ukupnog prihvatnog kapaciteta.

II/II-4 Provedbeni plan, izvrŠitelji i rokovi

II/II-4.1 Ribolov

Ad.
1.  Strateški ciljevi i zadaci definirani
u glavi I/I-2.1 točke 3.1.1., 3.1.2., 3.1.3. i 3.1.7. će izvršiti Institut za
oceanografiju i ribarstvo (IOR) iz Splita prema utvrđenoj dinamici i
prioritetima. Naznačene strateške zadatke treba izvršiti odmah.

Ad.
2.  Strateški ciljevi i zadaci definirani
u toč. 3.1.4. će izvršiti MPŠ u suradnji s IOR-om. Ovi zadaci su trajnog
karaktera.

Ad.
3.  Strateški ciljevi i zadaci definirani
u toč. 3.1.5. i 3.1.6. će izvršiti MPŠ, MG, zainteresirane primorske županije i
ribarske asocijacije pri HKG i HOK-u.

Ad.
4.  Strateški ciljevi i zadaci definirani
u toč. 3.1.8., 3.1.9.. 3.1.10., 3.1.11. će izvršiti MPŠ, dok je toč. 3.1.12. i
3.1.13. prvenstveno u zadatku udruge ribara, a toč. 3.1.14. Ministarstva
turizma u suradnji s MPŠ i MG.

II/II-4.2 Marikultura

Ad.
1.  Modernizaciju i daljnji razvoj sektora
marikulture vršiti kroz uspostavu poticajne kreditne politike u investicijska i
obrtna sredstva provodi Vlada RH kroz MPŠ, MZOP-u te HBOR. Partneri su privatni
i javni sektor, interesne udruge uzgajivača i buduće zadruge (kooperative).
Rokovi za provođenje, odmah.

Ad. 2.  Infrastrukturnu,
logističku i znanstveno – stručnu podršku razvojnim programima marikulture
trebaju osigurati MPŠ, MZOP-u i MZT kroz izravno involviranje znanstvenih
institucija usmjerenih na rješavanje problema marikulture. Partner u
realizaciji strateškog cilja jesu javne i privatne organizacije, tvrtke u
marikulturi, istraži­vač­ki i razvojni centri, zadruge. Rokovi za izvršenje od
odmah do u kontinuitetu sukladno razvitku i zahtjevima sektora.

Ad. 3.  Unapređenje
marketinške i promotivne strategije je u za­dat­ku MPŠ u suradnji s drugim
državnim službama zaduženim za promet i trgovanje prehrambenim proizvodima.
Napose se ovaj segment usmjerava prema programima i planovima razvoja turizma i
Ministarstvu zaduže­nom za obnovu i razvitak otoka. Partneri na strateškom
zadatku jesu javne i privatne organizacije, tvrtke u marikulturi i
specijalizirani istraživački centri.

II/II-4.3 Promet ribom

Ad.
1.  Strateški cilj iz toč. 3.4.1.
Ministarstvo gospodarstva u suradnji s HGK, HOK i HZPSS; rok 2001.

Ad.
2.  Strateški cilj iz toč. 3.4.2.
Ministarstvo obnove i graditeljstva, županije, gradovi, općine, privatni
poduzetnici u suradnji s HOK, HGK i HZZPSS; rok: 2001- 2010. g.

Ad.
3.  Strateški cilj iz toč. 3.4.3. MPŠ ,
Uprava za ribarstvo; rok: 2025. g.

II/II-4.4 Prerada ribe

Izvršitelji
iz poglavlja Preporuke za provedbu strategije su sljedeći:

Ad.
1.  toč. 3.3.1. Ministarstvo obnove i
razvitka, Centar za razvoj otoka; rok: odmah Ad. 2. toč. 3.3.2. MPŠ; rok: odmah

Ad.
2.  toč. 3.3.3. Ministarstvo pomorstva,
prometa i veza; rok: 2001. godina.

Pojmovnik

–
   Morsko gospodarstvo uključuje ribolov,
uzgoj, promet i preradu ribe i drugih morskih organizama.

–
   Morsko ribarstvo je gospodarska
djelatnost koja se bavi gospodarenjem živim, odnosno obnovljivim bogatstvima
mora i obuhvaća zaštitu biozaliha, ribolov i uzgoj.

–
   Morski ribolov je djelatnost lovljenja
riba i drugih morskih organizama uporabom primjerenih ribolovnih alata i
ribolovne tehnike ali također i djelatnost sakupljanja morskih organizama
odgovarajućim pomagalima.

–
   Ostali morski organizmi u smislu ove
strategije jesu svi organizmi koji nisu ribe a predmet su interesa morskog
ribarstva (mekušci, rakovi, spužve, koralji, morski crvi i morsko bilje.

–
   Prelov je pojava izlovljenosti
prekomjernim izlovom, odnosno takvog stanja ribljih naselja pri kojemu se ulov
smanjuje unatoč povećanju ribolovnog napora.

–
   Ribolovni napor je pritisak ribolovnih
sredstava (flota i alati) na iskorištavanje prirodnih biozaliha.

–
   Pelagički ribolov je ribolov kojim se
love oni morski organizmi koje žive u stupcu vode neovisno o morskom dnu.

–
   Pridneni (demerzalni) ribolov je način
iskorištavanja morskih organizama koji žive na ili u morskom dnu ili su o njemu
ovisni u svom životu.

–
   Marikultura je kontrolirani uzgoj riba,
rakova, školjkaša i vodenog bilja.

–
   Kavezni uzgoj je naročiti tip
intenzivnog uzgoja ribe u mrežnim kavezima koji su pričvršćeni na usidrenu
plivajuću strukturu.

–
   Mrijestilište je specijalizirani objekt
za proizvodnju riblje mlađi.

–
   Prerada ribe – podrazumijeva skupnost
ekonomične primjene bioloških, fizikalnih i tehnoloških radnji, koje imaju za
cilj da svježu ribu prerade u trajne ili polutrajne prerađevine uz istovremeno
racionalno iskorištenje svih njenih nejestivih dijelova. U ovu tehnologiju se
danas uvrštavaju i takvi procesi koji nemaju za cilj izravnu preradu ribe, već
njeno očuvanje u svježem ili smrznutom stanju za duže ili kraće vrijeme, bilo u
svrhu produženog skladištenja do same prerade, bilo u svrhu transporta do
potrošača.

–    Sterilizirani
riblji proizvodi sačinjavaju riblje konzerve neograničenog roka trajanja.

–    Poluproizvodi
su proizvodi riblje industrije ograničenog roka trajanja koji se mogu i
doraditi.

––––– III. PREHRAMBENA INDUSTRIJA I –––––
BIOTEHNOLOGIJA

III/I PREHRAMBENA INDUSTRIJA

U gospodarstvu Hrvatske, prehrambena
prerađivačka industrija zauzima istaknuto mjesto. Ona danas ostvaruje više od
petine (oko 22%) ukupne industrijske proizvodnje ili nešto više od 25%
sudjeluje u strukturi prerađivačke industrije, a time ulazi i u sam vrh i po
ukupnom prihodu prerađivačke industrije.

Kada govorimo o prehrambenoj industriji i
proizvodnji hrane treba razlučiti o kojim se pojmovima radi. U našim
okolnostima obično se povezuju poljoprivreda i prehrambena industrija kao
jedinstvena cjelina u proizvodnji hrane. Međutim, radi se o odvojenim gospodarskim
granama. Prehrambena industrija po načinu rada i tržišnim uvjetima spada u
industriju. Također i sama prehrambena industrija nije homogena, te se u
daljnjim razmatranjima proizvodnja hrane dijeli na:

–
   primarnu preradu i čuvanje
poljoprivrednih proizvoda, preradu stočarskih proizvoda i preradu ribe
(mlinovi, silosi, klaonice, hladnjače, šećerane, uljare, sušionice, itd.),

–
   proizvodnju prehrambenih proizvoda za
široku potrošnju.

Svjetska
trgovina prehrambenim proizvodima posljednjih godina doživljava velike
promjene. Nakon Urugvajske runde GATT i Sporazuma u Marakashu očekuje se
smanjenje stupnja subvencioniranja nacionalnih poljoprivreda i postupna
liberalizacije svjetske trgovine kako poljoprivrednim tako i prehrambenim
proizvodima. Kao posljedica smanjenog subvencioniranja, dakle i veće
konkurencije u cijeni proizvoda, dolaziti će neminovno do:

–
   specijalizacije poljoprivredne
proizvodnje i industrije koja se na nju naslanja,

–
   restrukturiranja nacionalnih
proizvodnji, koje su bile zaštićene raznim državnim mjerama,

–
   daljnje globalizacije proizvodnje zbog
izloženosti svih tržišta svjetskoj konkurenciji.

Sve
zemlje u tranziciji nastoje slijediti ove trendove s manje ili više uspjeha,
ali jednako tako sve te zemlje uvažavaju značenje proizvodnje hrane za vlastite
potrebe, odnosno radi vlastitog društvenog i gospodarskog razvitka.

III/I-1 Prikaz i ocjena zateČenog stanja

III/I-1.1 Prerada poljoprivrednih sirovina

III/I-1.1.1 Prerada žita

–
**Kapaciteti**. *Mlinsko pekarska
i tjesteničarska industrija* preradu temelji na smještajnim kapacitetima od
1 700 000 tona, što je za potrebe ove i uljarske industrije dovoljno.

Ukupni
kapaciteti za preradu pšenice iznose preko 1 000 000 tona za preradu kukuruza
70 000 tona i raži 5 000 tona.

Godišnji
kapaciteti velikih pekara iznose 450 000 t i dimenzionirani su dijelom za
najviše potrebe turističke sezone. Broj malih pekara (obrtnici) je nepoznat, a
procjenjuje se na 3000 s godišnjim kapacitetom od 400 000 t i približno
80%-tnim iskorištenjem.

–
**Stanje opreme.** Od postojećih *mlinskih
kapaciteta* samo pet posjeduje suvremena rješenja (dob od 1 do 5 godina),
dvadesetak mlinova je tehničko-tehnološke dobi opreme od 15 do 20 godina, a svi
preostali rade sa zastarjelom opremom.

*Pekarski
kapaciteti* su u puno boljem položaju i suvremenije
opremljeni, a kao poslijedica sve jače konkurencije koja upućuje na nabavu nove
opreme, razvoj novih proizvoda, bolju kakvoću i prihvatljive cijene za
potrošače.

*Tjesteničarstvo*
ima zastarjelu opremu i iz godine u godinu zapada u sve ozbiljniju krizu, koju
uvećava niska kakvoća domaće pšenične krupice, dizajn i ambalaža, slaba
promidžba i skroman utjecaj na potrošačke navike. Svih pet tvornica nalaze se u
vrlo teškom gospodarskom stanju, pred zatvaranjem.

–
**Proizvodnja**. Na temelju statistički
iskazane potrošnje, procjenjuje se godišnja prerada od 600 000 do 610 000 t
pšenice, 50 000 – 60 000 t kukuruza, do 3 000 t raži, te proizvodnja 430 000 –
450 000 t pšenične krupice i pšeničnog brašna, 56 000 t proizvoda od kukuruza
te 2 050 t raženog brašna 360 000 – 380 000 t pekarskih proizvoda i 13 000 t
tjestenine.

Statistički
podaci o proizvodnji (1999. god.) iskazuju samo 315 000 t pšeničnog brašna i
krupice, 110 500 t kruha, 18 800 t drugih pekarskih proizvoda,6 500 t
tjestenine, što ukazuje na sakrivenu mlinsku preradu do 200 000 t pšenice,
proizvodnju najmanje 250000 t pekarskih proizvoda i bar još jednom toliko
iskazanu proizvodnju tjestenine.

– **Vanjskotrgovinska
razmjena.** Tijekom ovih godina, vanj­sko­trgovinska razmjena je znakovito
oscilirala. Izvoz brašna se kretao od 5 935 t (1997.) do 27 170 t (1992.),
izvoz tjestenine od 287 t (1992.) do 1.155 t (1998.), a uvoz pšeničnog brašna i
krupice od 169 t (1995.) do 10 780 t. (1996), a tjestenine od 2 884 t
(1992.) do 10 402 t (1999.). Negativna kretanja jedino su nazočna kod
tjesteničarstva, a uzroci su kakvoća i visoka proizvodna cijena kao posljedica
ukupnog stanja ove industrije.

– **Potrošnja.**
Od 1990. godine dolazi do značajnog pove­ća­nja potrošnje proizvoda od žita
(17%). Koja *per capita* iznosi godišnje 118 kg. iskazano u brašnu. To bi
po proizvodima bilo 23,8 kg pšeničnog brašna i drugih žitarica, 71,8 kg kao
kruh i pecivo, 9,6 kg kao tjestenina, 6,03 kg kao kolači, 6,04 kg riže i 10,5
kg ostalih proizvoda. Usporedba statistički iskazane potrošnje i proizvodnje
upućuje na veliku prisutnost sivog tržišta u preradi pšenice i pšeničnog
brašna.

– **Razina
carinske zaštite.** Poljoprivredni proizvodi, koji se prerađuju u ovoj grani industrije,
su zaštićeni trenutno slijedećim carinskim stopama: pšenica 18,5% + 3,5E/100 kg
(maksimalno do 52,5%), raž 20%; pšenično brašno 10% + 10,4E/100 kg maksimalno
45,5%), tjestenina s jajima 9% + 26,4 E/100 kg (maksimalno 40%).

– **Tjesteničarstvo.**
Današnji gospodarski položaj i tehničko-tehnološko stanje tvornica tjestenine
gotovo upućuje na njihovo gašenje u narednih 5 godina. Financijske mo­guć­no­sti
sadašnjih vlasnika su skromne u pogledu ulaganja u suvremenu opremu. Ulazak u
WTO i carinska zaštita pri uvozu tjestenine dodatno nepovoljno utječe na ovu
djelatnost.

– **Ekološki
uvjeti.** Mlinsko pekarska i tjesteničarska industrija praktički nemaju
negativnog utjecaja na okoliš.

III/I-1.1.2 Prerada uljarica – proizvodnja ulja

Pod proizvodnjom ulja ili uljarstvom
podrazumijevamo gospodarsku djelatnost vezanu uz preradu uljarica (suncokreta,
uljane repice, soje) radi proizvodnje sirovih i jestivih ulja, kod čega nastaje
kao nusproizvod sačma, nositelj proteinski bogatih komponenti za stočnu hranu.
Dobiveno sirovo i jestivo ulje su sirovine za daljnju proizvodnju biljnih
masti, margarina i srodnih prehrambenih proizvoda ili sirovine za druge
industrije (prehrambena, farmaceutska, kemijska).

– **Proizvodni
kapaciteti.** Ovisno o broju dana prerade, uljarska industrija raspolaže s
godišnjim kapacitetom prerade suncokreta od 85 000 – 95 000 t, prerade uljane
repice od 65 000 do 69 000 t i soje od 310 000 do 380 000 tona.

Rafinerije imaju godišnji kapacitet
prerade 62 000 t ulja. Ove ka­pacitete slijede i kapaciteti za proizvodnju
biljnih masnoća (mar­garina, biljnih masti, biljnog mrsa, aditiva, majoneze i
deli­ka­tesnih proizvoda) od 45 584 do 68 376 t za 220 dana proizvodnje.

Većina proizvodnih linija je tehnološki i
tehnički zastarjelo.

Rafinerije ulja su također tehnički
zastarjele, dok jedino zadovoljava razina opremljenosti punionica.

– **Skladišni
prostor** od 10 000 t silosnog prostora i 20 000 t podnih skladišta nije
dovoljan te se upotrebljavaju i kapaciteti sojare od 38 000 t silosnog prostora
i 120000 podno-skladišnog prostora i 41 750 t rezervoarskog prostora.

– **Ekološki
standardi.** Ova industrija nije onečišćivač i nisu potrebne posebne mjere
zaštite.

– **Proizvodnja**.
U 1998. godini je proizvedeno preko 31 000 t sirovog ulja, i 73 000 t sačme.
Istodobno je proizvedeno 35 000 t rafiniranog ulja, 10 000 t margarina i 3 500
t biljnih masti i 500 tona biljnog mrsa.

III/I-1.1.3 Proizvodnja maslinovog ulja

Proizvodnja
maslinovog ulja, prve biljne masnoće izravno vezane uz kulturu življenja
populacije Mediterana i koja danas po značenju izlazi iz okvira čiste
ekonomije, nezaobilazna je tema poljoprivredne proizvodnje našeg priobalja i
otoka – areala masline.

Naše
maslinovo ulje sa svojih 3 000 000 stabala na površini od 15 000 ha gospodarski
predstavlja značajan potencijal u poljoprivrednoj proizvodnji mediteranskog
dijela Hrvatske.

U
zadnje doba je izraženo povećano zanimanje u obnovi starih i izgorjelih
maslinika, sadnja novih nasada, primjena suvremenih stručnih agrozahvata i
izgradnja suvremenih pogona za preradu plodova maslina u ulje.

– **Proizvodnja**.
Primjećuju se velike razlike u količinama proiz­vedenog maslinovog ulja. U
zadnjih 10 godina proizvodnja je iznosila od 6 000 t do oko 55 000 t, odnosno
prosječno oko 25 000 t. Proizvodnja se potiče s 0,89 kn/kg proizvedenog ploda.

–
**Kapaciteti** za proizvodnju. U
posljednje doba su izgrađeni značajni kapaciteti za preradu maslina u ulje, a
učinjena je i zamjena starih postrojenja. Kapaciteti pojedinačnih pogona se
kreću od 2 do 40 t/dan. Današnji kapaciteti prerade zadovoljavaju potrebe
Hrvatske i iznose 860 – 9 000 t maslina dnevno, što znači da je za preradu
cjelokupne berbe plodova potrebno svega 20 do 40 dana. Kapaciteti za formiranje
proizvoda odnosno pakiranje iznose od 600 do 3 000 kom/dan.

–
**Kakvoća**. Kakvoća našeg
maslinovog ulja još uvijek ne zadovoljava, iako su raznim aktivnostima učinjeni
korisni pomaci.

Posebno
je karakterističan način na koji ovaj proizvod dolazi na tržište. Tržnost
maslinovog ulja u nas je vrlo diskutabilna, budući da se maslinovo ulje privatnih
maslinara, koji ga najčešće drže »kao svoje strateške materijalne rezerve«,
tržištu nudi kao staro ulje prilikom obnove svojih pričuva. Istodobno je na
tržištu maslinovog ulja vrlo aktivno i značajno sivo tržište (tzv. »seljačka
pijaca«). Sivo tržište predstavlja oko 50% ukupnog tržišta maslinovog ulja, a u
nekim krajevima na taj se način plasira i ukupna proizvodnja.

–
**Potrošnja** maslinovog ulja.
Potrošnja maslinovog ulja u zadnje doba se povećava. Povećana potrošnja je
rezultat veće popularizacije i poboljšane kakvoće tog ulja. Po­troš­nja
maslinovog ulja u Hrvatskoj po stanovniku iznosi od 0,6 kg 1990. godine, do 0,9
– 1 kg po stanovniku godišnje (1999. godine). Ukupna potrošnja u Hrvatskoj
iznosi oko 4 000 t godišnje.

–
**Zakonska regulativa** za maslinovo
ulje je u potpunosti usklađena sa međunarodnim propisima i pri kraju su
aktivnosti na donošenju normi pri DZMN RH. Hrvatska je član *Međunarodnog
vijeća za maslinovo ulje,* najkompetentnije asocijacije za problematiku
maslinarstva i prerade maslina u ulje.

Iako
postoje propisane zakonske osnove za proizvodnju ulja posebne marke,
zemljopisnog, sortnog ili ekološkog (biološkog) podrijetla, takvi se proizvodi
još ne proizvode.

–
**Carinska zaštita.** Carinska
zaštita iznosi 10% + 112,2 E/100 kg, max 46,8%.

–
**Vanjskotrgovinska razmjena.** Kako
veći dio maslinovog ulja završava na domaćem i dijelom na stranom tržištu
(privatnim putevima) bez nadzora, teško je ustanoviti količinu izvezenog ulja.
Može se samo reći da je nešto veća količina uvezenog maslinovog ulja od izvoza.

–
**Ekološki aspekti.** Ova industrija
praktički nema negativnog utjecaja na okoliš čovjeka, floru i faunu.

III/I-1.1.4
Prerada šećerne repe

Pod
proizvodnjom šećera podrazumijevamo gospodarsku dje­latnost koja se odnosi na proizvodnju
šećera, suhih peletiranih rezanaca i melase. To je veliki dio prehrambene
industrije koja prerađuje poljoprivrednu kulturu – šećernu repu i uz izravnu
zaposlenost ima i veliku neizravnu zaposlenost vezanu uz poljoprivrednu
proizvodnju na zemljišnim površinama od oko 30 000 ha i uz prosječne prirode od
30 t/ha.

–
**Prikaz zatečenog stanja**. Od
1996. godine sjetvene površine pod šećernom repom se značajnije povećavaju i
1998. godine dosižu razinu domaće proizvodnje, koja isključuje bilo kakav uvoz
dodatnih sirovina za proizvodnju šećera u Hrvatskoj. Istodobno se proizvodnja
šećerne repe odvijala prema materijalnim mogućnostima proiz­vo­đača, a ne prema
agrotehničkim mjerama. Tako je prosjek biološkog prinosa šećera od 1996. do
1999. godine iznosio 5,96 t/ha. (Današnji prag rentabilnosti u zemljama zapadne
Europe iznosi 7,2 t/ha).

– **Proizvodni
kapaciteti.** Stabilni i instalirani kapaciteti prerade šećerne repe u svim
šećeranama daju pune efekte u uvjetima kada tehnološke vrijednosti šećerne repe
ispunjavaju standardne parametre.

Danas
u Hrvatskoj postoje tri šećerane s ukupnim dnevnim kapacitetom prerade od 14500
t ili godišnjim kapacitetom od 1 160 000 t šećerne repe i uz trajanje kampanje
prerade od 80 dana. Istodobno korišteni prosjek u razdoblju od 1996. do 1999.
godine je bio 14.032 t/dnevno ili 1 114 000 t godišnje.

Postojeći
kapaciteti ne samo da zadovoljavaju potrebe Hrvatske, već omogućavaju ponudu i
većem području, jer se uz digestiju od 15,5% i iskorištenje digestije od 81,5%
može proizvesti količina od preko 150 000 t konzumnog bijelog šećera.

–
**Potrošnja.** Posljednjih godina
bilježi se promjena strukture potrošnje šećera jer se danas jedan dio šećera za­mje­njuje
s drugim sladilima, posebice za potrebe prerađivačke industrije (glukozni
sirup, visokofruktozni sirupi i sl.). Procjenjuje se da je ukupna potrošnja
šećera oko 150 000 t od kojih 2/3 predstavlja potrošnja u domaćinstvima, a 1/3
u industrijskoj proizvodnji drugih proizvoda.

–
**Vanjskotrgovinska razmjena.** Početkom
2001. g. došlo je do značajnih promjena u vanjsko-trgovinskoj razmjeni šećera.
Ukidanjem carina od strane EU na uvoz šećera podrijetlom iz Hrvatske, stvorene
su mogućnosti za izvoz šećera. Tako je primjerice u 2001. g. Hrvatska izvezla
preko 40 tisuća tona šećera, a u prva tri mjeseca ove godine preko 20 tisuća
tona. Povećani izvoz stvorio je potrebe za uvozom te se stoga u istom razdoblju
bilježi i osjetniji porast uvoza sirovog šećera. Na ovaj način Hrvatska
industrija šećera, osim što ostvaruje porast izvoza, dodatno upošljava svoje
kapacitete na rafiniranju sirovog šećera.

–
**Razina carinske zaštite**. Razina
carinske zaštite na uvoz šećera razmjerno je visoka i iznosi 29,3 E/100kg.

–
**Ekološki standardi**. Proizvodnja
šećera preradom šećerne repe je vrlo zahtjevna u pogledu zaštite okoliša, jer
čak do 35% nečistoća na ukupnu količinu prerađene repe treba odstraniti te
također očistiti velike količine otpadne vode. To zahtijeva mehaničko i
biološko pročišćavanje otpadnih voda. Ekološki standardi su visoko postavljeni,
no današnja rješenja, osim kod jedne tvornice, ne zadovoljavaju. Rješenje tih
problema pretpostavlja velika novčana ulaganja.

III/I-1.1.5
Prerada voća i povrća

Udio
voća, povrća i prerađevina u prehrani stanovništva je nezadovoljavajući, čemu
je glavni uzrok niska kupovna moć stanovništva.

–
**Proizvodni kapaciteti**. Hrvatska
raspolaže s velikim po­ljo­privrednim površinama, kako u kontinentalnom po­dručju,
tako i u južnoj i primorskoj Hrvatskoj. Kapaciteti omogućavaju (uz bolje
organiziranu proizvodnju i otkup i dovoljno rashladnih prostora za čuvanje
proizvedenih namirnica) proizvodnju dovoljnih količina voća, povrća i
prerađevina za podmirenje domaćih potreba i većih ko­li­čina za izvoz. Danas se
osobito osjeća pomanjkanje preradbenih kapaciteta za preradu voća i povrća.

– **Proizvodnja**. Udio voća i povrća u
ukupnoj poljoprivrednoj proizvodnji je malen. U 1988. godini proizvedeno je 605
318 t voća i 854 250 t povrća.

– **Ocjena
stanja.** Stanje u proizvodnji i preradi voća i po­vr­ća je nezadovoljavajuće
zbog prestanka rada mnogih pogona uzrokovanih problemima u pretvorbi i
nedostatku investicija. I kod novih pogona, kod kojih je unapređena tehnologija
ili rekonstruirani stari pogoni, javljaju se slični problemi.

   Sadašnje stanje je nezadovoljavajuće. Postojeća proizvodnja ne
zadovoljava domaće potrebe te stoga raste uvoz tih proizvoda. Nadalje, prirodni
potencijali za proizvodnju voća i povrća nedovoljno su iskorišteni, i to kako u
primarnoj proizvodnji tako i u preradi.

   Specifičnost **proizvodnje** voća i povrća zahtijeva suvremenu
distribuciju i čuvanje proizvoda. U proizvodnji voća i povrća namijenjenog
potrošnji u svježem stanju potrebno je unaprijediti doradbene (razvrstavanje,
pranje, ambalažiranje) i skladišne kapacitete (hladnjače).

–
**Ekološki standardi**. Prerada voća
i povrća je industrija koja ne ugrožava okoliš ni na koji način, ako se
pravilno riješi problem iskorištavanja otpada i obrade otpadnih voda. Otpadne
tvari su dijelovi plodova voća i povrća, biološki materijal, koji se, ako se
vrati u prirodu (na poljoprivredne površine), lako razgrađuje i u većini
slučajeva je koristan za zemljište. Otpadne vode iz ovih pogona su opterećene
određenom količinom lako razgradivih organskih tvari. Ovakve otpadne vode, ako
su opterećene organskom tvari preko određene granice, moraju se prije
ispuštanja obraditi. Za tu obradu su potrebna odgovarajuća postrojenja koja su
vrlo jednostavna, a otpadne organske tvari u vodi se lako razgrađuju.

III/I-1.1.6
Proizvodnja vina

Agroekološki
uvjeti u Hrvatskoj omogućuju uzgoj vinove loze i proizvodnju grožđa u različite
svrhe pa tako i za proizvodnju vina razne kakvoće, od stolnih do čuvenih vina.

–
**Proizvodnja***.* Godišnja
proizvodnja vina u Hrvatskoj iznosi 270 milijuna litara, od čega 60 milijuna
litara otpada na pravne osobe (oko 25%), a 210 na individualne proiz­vo­đače
(oko 75%). Proizvodnja vina u zadnjih je nekoliko godina u padu.

–
**Ocjena stanja***.*
Promatrajući vinarsku proizvodnju vidi se da se posljednjih godina nalazi u
teškom položaju zbog smanjenja potrošnje vina u Hrvatskoj i tržišnih viškova
koji ugrožavaju poslovanje proizvođača vina. Danas gotovo da i nema većeg
proizvođača vina koji nije suočen s problemima u tekućem poslovanju tako da su
male mo­gućnosti za investiranje u nove tehnologije i razvoj, što predstavlja
problem za budućnost vinarstva.

–
**Vanjskotrgovinska razmjena**.
Nasuprot povratku rastu­ćeg trenda potrošnje vina u svijetu te otvaranju
nekoliko novih značajnih vinskih tržišta, pogotovo u zemljama Dalekog istoka, naš
izvoz u posljednjih nekoliko godina bilježi sve lošije rezultate.

III/I-1.1.7
Prerada stočarskih proizvoda

III/I-1.1.7.1
Proizvodnja mesa

– **Kapaciteti***.*
U Hrvatskoj danas ima oko 600 objekata registriranih za klanje i i preradu
mesa, među kojima se nalaze 4 izvozna objekta. Posljednjih godina javlja se
trend izgradnje malih obrtničkih objekata za klanje životinja te za preradu i
pohranu mesa. Stanje većine malih klaoničkih kapaciteta je zadovoljavajuće, dok
je kod velikih objekata to stanje nezadovoljavajuće zbog slabije iskorištenih
kapaciteta, nedovršene pretvorbe i stečaja pojedinih klaonica i tvornica za
preradu.

–
**Proizvodnja***.* U ukupnoj
strukturi prerade, prerada mesa ima istaknuto mjesto. Tako je 1999. godine
proizvedeno oko 90.000 t svježeg mesa od kojeg oko 25% otpada na goveđe meso,
45% na svinjsko meso, oko 30% na meso peradi i svega 0,2% na ovčje meso. Na
preradu u mesne prerađevine se troši oko 50% proizvedenog mesa, od kojih su
najviše zastupljeni kobasičarski proizvodi (48%), suhomesnati proizvodi
(11,3%), konzerve (35%) i mast (5,5%).

–
**Vanjskotrgovinska razmjena.**
Hrvatska je već dugo vremena izvoznik mesa i mesnih prerađevina na svjetska
tržišta (juneće meso, polukonzerve svinjskog mesa, proizvodi mesa peradi na
tržište Europske unije i SAD). Podaci o vanjskotrgovinskoj bilanci danas
upozoravaju na vrlo nepovoljne indekse uvoza živih životinja i mesa.

–
**Potrošnja***.* Potrošnja mesa
u Hrvatskoj iznosi oko 189.000 t svježeg mesa.

III/I-1.1.7.2
Proizvodnja mliječnih proizvoda

U
sustavu tržišnog gospodarstva, primarna proizvodnja mli­je­ka, prerada,
distribucija i prodaja mliječnih proizvoda čine kom­plementarnu cjelinu s
određenim paritetnim cjenovnim i ekonomskim odnosima.

–
   U **primarnoj** **proizvodnji**
mlijeka prevladava kravlje mli­jeko, s udjelom u proizvodnji od 96%.

–
**Tržišnost** kravljeg mlijeka je
niska iznosi 61% (1999. godina). Na postojećoj razini potrošnje mlijeka,
samodostatnost iz domaće proizvodnje je 74%, te se kvaliteta sirovog mlijeka u
otkupu ne valorizira prema međunarodnim standardima. Proizvodnja mlijeka se
potiče mjerama agrarne politike i u proizvođačkoj prodajnoj cijeni sirovog
mlijeka novčani poticaj čini 35%.

–
**Proizvodni kapaciteti**. Ukupno
konzumno mlijeko proiz­vodi 35 mljekara i manjih pogona. Od ukupnih
proizvodno-tehnoloških kapaciteta, šest velikih mljekara predstavlja 73%, a
samo jedno dioničarsko društvo participira s 50% u preradi na mljekarskom
tržištu Hrvatske. Teh­no­loš­ka oprema ovih 6 mljekara je zadovoljavajuća i
proizvodno efikasna. Od ukupne potrošnje 60% količina mlijeka se preradi u
industrijskim mljekarskim kapacitetima.

Instalirani
proizvodni kapaciteti mljekara su nedovoljno isko­rišteni jer pretežno
proizvode u jednoj smjeni. Određeni broj mljekara zbog načina privatizacije i
ratnih posljedica je u nepovoljnom ekonomskom položaju.

–
**Prerada mlijeka**. Zadnjih godina
uravnotežen je obujam industrijske prerade mlijeka. U 1998. godini prerađeno je
424.000.000 l proizvoda, a 1999. godine 414.000.000 l. Struktura prerade je
nepovoljna, a uvjetovana je neraz­vi­je­nošću domaćeg mljekarskog tržišta,
slabe kupovne moći stanovništva i time niske potrošnje. U preradi je
najzastupljenije konzumno mlijeko sa 65%, dok u razvijenim zemljama konzumno
mlijeko sudjeluje s 35%.

U
1999. godini je vrijednost realizacije mlijeka i mliječnih proizvoda iznosila
2,20 milijardi kuna.

– **Potrošnja**.
Do 1987. godine potrošnja mlijeka i prerada iznosila je 181 litru mlijeka per
capita (mliječni ekvivalent litara), dok je potrošnja u 1999. godini iznosila
141 litru mlijeka.

– **Vanjskotrgovinska
razmjena.** Vanjskotrgovinska raz­mje­na mlijeka i mliječnih prerađevina je
smanjena (uvoz u 1999. godini 40,32 milijuna USD, izvoz 27,49 milijuna USD).

– **Ekološki
standardi.** Mljekarska industrija (prehrambena procesna tehnologija) ovisno
o strukturi proizvoda, stvara značajne količine otpadnih voda onečišćenim s
organskim otpadom i ostacima kemikalija korištenih za dezinfekciju i pranje
opreme i prostora. Prije evakuacije u javne vodotoke, otpadne vode treba
pročistiti a u većim kapacitetima obaviti reciklažu. U proizvodnji
racionalizirati režim ko­riš­tenja vode prema svjetskim kriterijima u odnosu
3:1 (3 litre vode : 1 litra prerađenog mlijeka). Radi zaštite ozonskog omotača
do 2005. godine izvršit će se supstitucija plina freona u svim rashladnim
uređajima i opremi. Specifičnost proizvodnje mliječnih prerađevina zahtijeva
uspostavljanje visoke razine upravljanja kvalitetom sirovina i proizvoda i
zaštite okoliša.

III/I-1.2 Proizvodnja ostalih prehrambenih
proizvoda

III/I-1.2.1 Proizvodnja konditorskih proizvoda

Konditorska proizvodnja obuhvaća
proizvodnju čokolade, bombona, keksa, vafla i gume. Njezin značaj ogleda se
prije svega u dodanoj vrijednosti kroz finalizaciju domaće sirovine (braš­no,
šećer, biljne masti, mlijeko), a izravno zapošljava oko 4.500 zaposlenih. Utiče
i na vanjsko trgovinsku bilancu jer je vrijednost izvoza već godinama veća od
vrijednosti uvoza sirovina i repromaterijala, a posljednjih 2-3 godine izvoz
konditorskih proizvoda je oko 10% vrijednosti ukupnog izvoza poljoprivredno prehrambenog
kompleksa. U vrlo teškom gospodarskom okruženju dobro se nosila s postojećom
gospodarskom problematikom i ukupno gle­dano ostvarivala dobre financijske
rezultate.

Kapaciteti proizvodnje se ne koriste u
cijelosti te omo­gu­ća­vaju ponudu na većem području od hrvatskog. Stalni su
napori tvrtki da se ukupni kapaciteti bolje iskoriste izvozom proizvoda.

U proteklih 10 godina kapaciteti su
djelomično modernizirani, no za sudjelovanje na svjetskom tržištu konditorskih proizvoda
bez dodatnih ulaganja i pronalaženja strateških investitora, koji će obnoviti i
modernizirati proizvodnju te otvoriti vrata na tržište Europe, proces daljnjeg
osuvremenjivanja i rasta ove proizvodnje biti će otežan.

Sadašnja kakvoća proizvoda je zadovoljavajuća.
Marketinški pristup i prezentacija djela proizvoda ne prati suvremene trendove.

Cijene domaćih proizvoda osjetno su više u
odnosu na proiz­vode u EU. Kako današnje stanje ne onemogućava dovoljno
produktivnu proizvodnju i ekonomičan plasman proizvoda u zemlji i u izvozu,
vjerojatno predstoji koncentracija kapaciteta, jer bi u velikim serijama
proizvoda i manjim asortimanom, proizvodnja bila daleko ekonomičnija.

III/I-1.2.2 Proizvodnja slada i piva

Veoma
značajna industrijska grana u Hrvatskoj je industrija piva. Proizvodnja se
realizira u okviru 7 pivovara, kod kojih je završen proces privatizacije, te se
većina nalazi u vlasništvu stranih kompanija.

Značenje ove grane je također, kao i kod
gotovo svih prehrambenih industrija, povezivanje primarne poljoprivredne
proizvodnje s prerađivačkim kapacitetima i zapošljavanje velikog broja radne
snage.

– **Kapaciteti***.*
Postojeći pivarski kapaciteti zadovoljavaju na­šu trenutačnu potrošnju.

– **Proizvodnja***.*
U industrijskim pivovarama proizvedeno je u posljednjih nekoliko godina preko 3
500 000 hl, uglavnom standardnog 12 postotnog piva. Udio domaćeg piva se
smanjuje i sve je veći udio licencnog piva. Istodobno se u Hrvatsku uvozi oko
200 000 hl iz raznih zemalja, a izvoz se u nešto manjim količinama realizira u
Sloveniji, Bosni i Hercegovini, te nešto u Australiji, Kanadi i Novom Zelandu.
Broj malih pivovara je znatno povećan u poslijednjih nekoliko godina.
Proizvodnja piva ovih pivovara koja se odmah i prodaje u ugostiteljstvu iznosi
30 000 – 50 000 hl.

– **Potrošnja***.*
Predviđa se da će u slijedećih nekoliko godina potrošnja domaćeg piva,
računajući i trend razvoja turizma, iznositi preko 4 milijuna hektolitara.

Danas je u toj industriji prisutan
nedostatak sirovinske osnovice (hmelj, ječam, odnosno slad, zamjene za slad).

III/I-1.2.3 Proizvodnja alkohola, kvasca i octa

Proizvodnja alkohola preradom domaćih
sirovina, koje predstavljaju sporedne proizvode osnovne prerađivačke
industrije, predstavlja zapaženu granu. Proizvodnja alkohola je gotovo
isključivo vezana za melasu koja je krajnji nusproizvod kod dobivanja šećera
(93%), a samo oko 7% je proizvedeno iz kukuruza. U posljednjih nekoliko godina
došlo je do naglog pada proizvodnje alkohola zbog slabijeg plasmana žestokih
alkoholnih pića.

Za
proizvodnju pekarskog kvasca postoje u Hrvatskoj samo dvije tvornice, čije se
tehnologije razlikuju. Dok jedna proizvodi svježi prešani kvasac, dotle druga
proizvodi suhi aktivni kvasac. Obje su tvornice provele vlasničku pretvorbu i
njihova proizvodnja je, tehnološki gledano, na vrlo visokoj razini. Prehrambeni
i krmni kvasac se u Hrvatskoj ne proizvodi i dobiva se samo kao nusproizvod u
proizvodnji alkohola ili pekarskog kvasca. Upotreba ovih proizvoda je samo za
fermentaciju tijesta i kao aditiv u industiji mesa. Kako je proizvodnja veća od
domaćih potreba, jedan dio ovih proizvoda se izvozi. Kao nedostatak ove
proizvodnje smatra se vrlo malen broj proizvoda, te se u budućnosti oče­kuje
diverzifikacija. Ovo se isto odnosi i na proizvodnju octa ko­ja, prema
instaliranim kapacitetima, zadovoljava domaće potrebe.

III/I-1.2.4 Proizvodnja jakih alkoholnih pića

Industrija
jakih alkoholnih pića nalazi se u vrlo teškoj gospodarskoj situaciji.
Proizvodnja i plasman jakih alkoholnih pića ima izrazitu tendenciju pada, kako
na domaćem tako i na inozemnom tržištu zbog:

–
   velikih poreznih opterećenja,

–
   smanjenja tržišta,

–
   visoke cijene sirovina,

–
   zastarjele tehnologije.

III/I-1.2.5
Proizvodnja vode

Osiguranje
dovoljne količine i kakvoće vode za piće postaje globalni svjetski problem 21.
stoljeća. Stoga bi strateški razvoj hrvatskog gospodarstva trebao pratiti
ulaganja u proizvodnju vode u bocama, koja pokazuje ekonomsku opravdanost i ima
svoju budućnost.

Globalni problem nejednolike
raspoređenosti vode u prirodi postaje svakim danom sve akutniji i aktualniji
tako da se prirodni izvori kvalitetne vode visoko cijene.

Raspoložive
količine vode za piće su u Hrvatskoj vrlo velike i veće nego u mnogim europskim
zemljama. Hrvatska raspolaže s blizu 5 600 prostornih metara vode po stanovniku
godišnje, što bi trebalo biti dovoljno za sve potrebe stanovnika. Više vode od
stanovnika Hrvatske ima Švicarska (7 300 prostornih metara po stanovniku).
Mnoge zemlje ne raspolažu s takvim količinama vode (Italija 3.100, Rumunjska 2
100, Mađarska 1 000, Belgija 1 000 prostornih metara).

Hrvatska
je jedna od malobrojnih zemalja u svijetu koja ima dovoljnu količinu
zdravstveno ispravne vode za piće. Hrvatska mora zaštititi svoje prirodno
bogatstvo, izvore zdravstveno ispravne vode za piće. Vrijeme opskrbe flaširanom
vodom iz strogo zaštićenih zona dio je naše budućnosti.

Nejednoličan
raspored voda u Hrvatskoj, neistražene i neustanovljene količine i kakvoća
vode, te ubrzano onečišćavanje izvora voda, uzrokom su neopskrbljenosti pitkom
vodom mnogih dijelova Hrvatske. Republika Hrvatska je opskrbljena sa 63%,
računajući s brojem stanovnika koji se vodom opskrbljuju iz javnih
vodoopskrbnih sustava. Opskrbljenost je nejednolika, pa je tako opskrbljenost
Istre, Hrvatskog primorja i Gorskog kotara oko 75%, Dalmacije i otoka 73% i
sliva rijeke Save oko 53%.

Dakle,
pri tome je kraški, relativno slabovodni jug Hrvatske bolje opskrbljen.

III/I-2 KljuČni ciljevi

Kako
bi u idućem razdoblju očuvala i unaprijedila svoje reurse, hrvatska prehrambena
industrija mora nastaviti započete procese restrukturiranja. Stoga
najznačajniji ciljevi u daljnjem razvoju prehrambene industrije jesu:

1.   povećanje
konkurentnosti prehrambenih proizvoda na domaćem i međunarodnom tržištu,

2.   porast
izvoza,

3.   modernizacija
tehnoloških postupaka i smanjenje proizvodnih troškova,

4.   specijalizacija
i povećanje stupnja iskorištenja kapaciteta,

5.   poticanje
investicija u prerađivačke kapacitete, distribucijske kanale,

6.
  razvoj ljudskih a posebice upravljačkih
resursa,

7.
  unaprijeđenje marketinga,

8.
  unapređenje propisa o kakvoći i
zdravstvenoj ispravnosti hrane sukladno suvremenim međunarodnim standardima,

9.   učinkovitiji
inspekcijski nadzor nad kakvoćom i zdravstvenom ispravnosti hrane.

III/I-3 Strategija

Uključivanjem Hrvatske u međunarodne
gospodarske integracije stvaraju se povoljniji uvjeti za rast izvoza i plasman
hrvatskih proizvoda na inozemna tržišta. Sklapanjem Sporazuma o stabilizaciji i
pridruživanju ukinute su carine za izvoz gotovo svih poljoprivredno-prehrambenih
proizvoda podrijetlom iz Hrvatske. Time su hrvatski proizvođači dovedeni u
znatno povoljniji položaj u odnosu na zemlje kandidate iz prve i druge skupine,
jer hrvatski proizvodi više nisu opterećeni iznimno visokom carinskom zaštitom
kakvu primjenjuje Europska unija. Povojniji položaj hrvatskih proizvođača na
inozemnim tržištima može se ostvariti i kroz cijeli niz ugovora o slobodnoj
trgovini koji se primjenjuju od početka 2002. godine, ali i kroz skoro hrvatsko
članstvo u CEFTA-i. Međutim, ukidanje carinskih prepreka neće samo po sebi
rezultirati porastom izvoza, a osim toga otvara pitanje zaštite domaćeg
tržišta. Za iskorištenje prednosti na inozemnim tržištima, ali i povećanje
prisutnosti na domaćem tržištu, nužno je stvoriti konkurentan proizvod.

Smanjenje proizvodnih troškova može se
ostvariti sma­nje­njem ulaznih troškova koji podrazumijeva pad cijena sirovina
i radne snage te rast proizvodnosti. Usklađivanje cijena primaranih
poljoprivrednih proizvoda s cijenama na svjetskom tržištu mora biti rezultat
restrukturiranja hrvatske poljoprivrede s težištem stvaranja modernog tržišnog
gospodarenja agrarnim resursima.

Poreznim i carinskim olakšicama te
unaprjeđenjem infrastrukture moguće je privući kapital u sektor. U uvjetima
nužnosti brzog započinjanja novog razvojnog ciklusa poželjne su inozemne
investicije koje osim kapitala donose modernu tehnologiju i su­vremeni
management. Nove tehnologije zahtijevaju stručno os­po­sobljavanje kadrova,
kako u proizvodnom tako i upravljačkom smislu.

Suvremeni pristup tržišnom poslovanju u
žarištu promatranja ima kupca s njegovim zahtjevima. Stoga je nužno proizvode
prilagoditi rastućim očekivanjima potrošača u pogledu kakvoće i zdravstvene
ispravnosti te izgraditi proizvode koji će biti prepoznatljivi na tržištu (različiti
međunarodno priznati sustavi ozna­ča­va­nja proizvoda kao što su proizvodi sa
zemljopisnim podrijetlom, robne marke, ekološki proizvodi i drugo). Također je
nužno provoditi promotivne kampanje prilikom lansiranja novih ili
redizajniranja postojećih proizvoda, vršiti promociju izvornih hrvatskih
proizvoda, provoditi informativne kampanje o domaćim i međunarodno prihvaćenim
standardima i sustavima kontrole kak­voće i zdravstvene ispravnosti proizvoda.
Posebnu pažnju po­trebno je posvetiti promociji proizvoda putem turističke
ponude.

III/I-3.1 Strategija u primarnoj preradi
poljoprivrednih sirovina

III/I-3.1.1 Prerada žita

S
obzirom na sadašnje stanje, strateška orijentacija za mlinarsku i pekarsku
industriju je:

–
   zadržavanje postojećih kapaciteta u
mlinskoj i pekarskoj industriji,

–
   postupna modernizacija opreme i
tehnoloških postupaka u mlinarstvu i pekarstvu,

–
   učinkovitiji inspekcijski nadzor nad
kakvoćom i zdravstvenom ispravnošću hrane.

III/I-3.1.2
Prerada uljarica

–    proširenje
i modernizacija postojećih kapaciteta za preradu uljarica,

–    usmjeravanje
pažnje na bolje korištenje nusproizvoda uljar­­­ske industrije (poput sačme i
pogače za stočnu hranu),

–    usklađivanje
nacionalne tehničke legislative s među­na­rod­nim standardima,

–    poticanje
znanstveno-istraživačkog rada u području uljarstva.

III/I-3.1.3 Proizvodnja maslinovog ulja

Glavni su sljedeći strateški pravci
razvoja prerade maslina u maslinovo ulje:

–    povećanje
i stabilnosti sirovinske osnove za proizvodnju maslinovog ulja,

–    povećanje
prerađivačkih kapaciteta do razine da se vršna proizvodnja ploda može preraditi
za najviše 30 dana,

–    kompletiranje prerađivačkih kapaciteta za
pravilno zaprimanje (skladištenje) i brigu o ulju,

–    raditi na povećanju kvalitete maslinovog ulja
i to edukacijom maslinara i prerađivača kao i sinkroniziranom kontrolom ovoga
robnog proizvoda,

–    staviti cjelokupnu proizvodnju na
kontrolirano tržište. Predlaže se da prerađivači maslina izvrše otkup ploda
maslina od maslinara,

–    angažirano provoditi marketinške promocije i
propagandu ovog ulja, kako bi se postojeće tržište proširilo i povećala
potrošnja,

–    završiti usklađivanje normi sa svjetskim
normama,

–    aktivno sudjelovati u svim odborima i
pododborima međunarodne asocijacije Vijeća za maslinovo ulje,

–    što prije započeti proizvodnju maslinovih
ulja s posebnom markom Republike Hrvatske, što otvara ovoj grani nove
mogućnosti.

III/I-3.1.4
Proizvodnja šećera

Da bi se
ostvario cilj industrije šećera, potrebno je:

–    trajno osigurati kvalitetnu sirovinu na
razini praga rentabilnosti u Europskim zemljama od 7,2 t šećera po hektaru,

–    pratiti najnovija znanstvena dostignuća na
tom području,

–    sustavom poticaja, stimulirati proizvodnju
šećerne repe, štiteći paritetne odnose osnovnih ratarskih kultura,

–    štititi finalni proizvod – šećer, jer šećer
iz šećerne trske je kudikamo jeftiniji proizvod,

–    povećanje kapaciteta dnevne prerade,

–    smanjenje broja tvornica.

III/I-3.1.5
Prerada voća i povrća

Ciljevi u
preradi voća i povrća mogu se ostvariti sljedećim mjerama:

–    promjenom strukture poljoprivredne
proizvodnje i po­ve­ća­njem proizvodnje voća i povrća radi potrošnje u svježem
stanju i daljnje prerade,

–    uravnoteženjem cijena voća i povrća kao sirovina
za preradu, kako bi cijeli lanac (proizvodnja sirovina, prerada i proizvodnja
proizvoda) mogao poslovati profitabilno,

–    izgradnjom rashladnih kapaciteta (hladnjača)
s i bez CA za čuvanje svježeg voća i povrća i s linijama za razvrstavanje i
pakiranje u odgovarajuću ambalažu s i bez modificirane atmosfere (MA) i u
vakuumu,

–    izgradnjom kapaciteta za preradu, a posebno
za zamrznuto voće i povrće, minimalno procesirano voće i povrće, dehidratirano
povrće i voće, voćne kompote, proizvode na bazi pektinskog gela, kandirano
voće,

–
   utjecanjem na probleme različitim
poticajnim mjerama i olakšicama,

–
   obnavljanjem tehnologije,

–    utemeljenjem potrebnih institucija radi
pokretanja eko­loš­ke proizvodnje voća, povrća i prerađevina,

–    jačanjem organizacijskih i kadrovskih službi
u okviru dr­žav­nih institucija za sektor prerade.

III/I-3.1.6
Proizvodnja vina

–    povećati
površine pod vinogradima kako bi se ulaskom Hrvatske u EU dobila što veće
proizvođačke kvote,

–    graditi
proizvodnju na sortimentu iz kojeg se mogu proizvoditi visoko kvalitetna vina,

–    izgradnja
prepoznatljive znamenke hrvatskih vina,

–    promocija
i izvoz hrvatskih vina kroz organizirani za­jed­nički nastup na tržištu,

–    unaprijediti
domaću legislativu,

–    jačanje
institucionalne potpore u proizvodnji i prometu vina.

III/I-3.2 Prerada stočarskih proizvoda

III/I-3.2.1
Proizvodnja mesa

Za
kvalitetno i sveobuhvatno ostvarenje strateških vizija raz­voja prerade mesa
najvažnije mjere državne politike su slijedeće:

–
   unaprijediti legislativu koja regulira
pitanje kakvoće i zdravstvene ispravnosti mesnih prerađevina,

–
   unaprijediti legislativu u dijelu
prometa ovih proizvoda,

–
   pojačati inspekcijski nadzor nad
kakvoćom, zdravstvenom ispravnošću i prometom,

–
   bolje organizirati proizvođače i granske
asocijacije na razini regija ili županija radi boljeg zajedničkog plasmana.

III/I-3.2.2
Proizvodnja mliječnih proizvoda

U
procesu globalizacije i liberalizacije tržišta, mljekare će se restrukturirati
na gospodarske subjekte većih kapaciteta prerade i na manje mljekare na
lokalnoj razini. Kroz srednjoročno plansko raz­doblje mljekarska industrija
Hrvatske ne može se izložiti me­đunarodnoj tržišnoj konkurenciji zbog
nerazvijenosti primarne proiz­vodnje mlijeka i nezadovoljavajuće kakvoće
mlijeka. Ogra­ni­­čavajući čimbenik razvoja je nekonkurentnost cijena i
postojeća struktura prerađevina.

Realizaciju
razvoja mljekarske industrije uvjetuje investicij­sko ulaganje u tehnološku
opremu, razvoj suvremenog marketinga i istraživanje novih proizvoda. Sastav i
kakvoća proizvoda će se prilagođavati zahtjevima tržišta uz konkurentnost u
cijenama. Republika Hrvatska ima određenu poredbenu prednost u proizvodnji
domaćih tradicijskih proizvoda, specifične kakvoće i prepoznatljive marke.

Procesi
koncentracije proizvodno-prerađivačkih kapaciteta, specijalizacija, različiti
modeli poslovne ili vlasničke integracije karakterizirat će slijedeće dugoročno
razvojno razdoblje.

III/I-3.3 Strategija proizvodnje finalnih
prehrambenih proizvoda

III/I-3.3.1
Proizvodnja konditorskih proizvoda

–
   bolje iskorištenje proizvodnih
kapaciteta i njihova modernizacija,

–
   daljnje osuvremenjivanje proizvodnje i
asortimana proiz­voda,

–
   nastavak praćenja trendova kakvoće u
Europi i svijetu,

–
   poboljšati marketing i promociju
proizvoda prepoznatljive visoke kakvoće.

III/I-3.3.2 Proizvodnja slada i piva

Hrvatska mora osigurati vlastitu
sirovinsku osnovu za proiz­vodnju piva i slada, jer ima razvijenu proizvodnju
ječma i kukuruza i dobre klimatske uvjete za njihovu proizvodnju. Proizvodnja
pivarskog ječma traži dobru organizaciju, a i nove kapacitete za proizvodnju
slada. Ti se kapaciteti mogu ostvariti rekonstruk­cijom postojećih kapaciteta i
izgradnjom novih. Jednako je važno da u biljnoj proizvodnji dođe do poboljšanja
proizvodnje sirovine za krupicu, koja bi zadovoljavala potrebe pivovara. Radi
proizvodnje hmelja treba započeti obnovu proizvodnje u Podunavlju i drugdje, u
kojima postoje dobri klimatski uvjeti.

Strateški
je važno donošenje pravilnika o kakvoći domaćeg piva, kako bi se stabilizirala
kakvoća piva i produžio rok trajanja tijekom ljetnih mjeseci.

III/I-3.3.3
Proizvodnja alkohola, kvasca i octa

Veliki
pogoni koji su do sada prevladavali trebaju se modernizirati i prilagoditi
potrebama kojima će zadovoljiti naše tržište. To su industrije koje zahtijevaju
posebnu pažnju u reguliranju i zaštiti okoliša. Stoga treba posebno brinuti da
prevelikim kapacitetima ne narušimo razinu zaštite voda i okoliša. Ipak, radi
proiz­vodnje krmnih smjesa, potrebno je povećati kapacitet proizvodnje krmnog
kvasca s 50% proteina, jer danas proizvodnja ne zadovoljava potrebe.

Potrebna
su i daljnja istraživanja zbog razvoja novih proiz­voda, te usavršavanja i
automatizacije ovih biotehnoloških procesa.

III/II.3.3.4
Proizvodnja jakih alkoholnih pića

U
strategiji razvoja ovog područja treba krenuti od tehničko-tehnoloških i
organizacijskih inovacija, koje trebaju provesti sami proizvođači. Radi
povećanja proizvodnje, država bi trebala utje­cati na povećanje zemljišnih
posjeda, kao i izgradnju tržišnih institucija. Također bi trebalo učiniti
slijedeće:

–
   uskladiti zakonsku regulativu sa EU,

–
   smanjiti poreze na jaka alkoholna pića,

–
   ukloniti crno tržište,

–
   stimulirati investicije,

–
   poticati izvoz,

–
   obrazovati kadrove.

III/I-3.3.5
Proizvodnja vode

Voda
je nepobitno strateška sirovina novog tisućljeća i gospodarenje vodom kao i
njena zaštita od onečišćenja prioriteti su razvitka naše države.

Na
temelju sagledavanja sadašnjeg stanja, pretpostavlja se da bi strateški razvoj Republike
Hrvatske trebao ići u pravcu:

–
   zaštite podzemnih voda – resursa visoko
kvalitetne vode uz određivanje zona sanitarnih zaštita,

–
   izgradnje kapaciteta za punjenje
izvorskih i mineralnih voda,

–
   izgradnje sustava vodoopskrbe, naročito
otoka (primjenom membranskih tehnologija desalinacije, koju obavezno treba
pratiti izgradnja sustava odvodnje kao preduvjet raz­voja i očuvanja,

–
   izgradnje uređaja za obradu otpadnih
voda primjenom novih tehnologija kojima će se zadovoljiti kriteriji upuštanja
otpadnih voda prve kategorije u more. To je preduvjet razvitka turizma. Nove
tehnologije obrade otpadnih voda omogućit će razvoj poljoprivrede na otocima i
mjestima koja oskudijevaju na vodi, jer nakon obrade otpadne vode ta će
zadovoljiti kriterije kakvoće vode za navodnjavanje.

III/I-4 Plan provedbe

III/I-4.1 Razvoj za tržište prepoznatljivih
prehrambenih proizvoda

Jedan
dio ukupne strategije je stvaranje prepoznatljivih hrvatskih prehrambenih
proizvoda. Kod toga je moguće uočiti više različitih varijanti između početne
točke proizvoda, tj. njegove sirovine i odnosa na samu tehnologiju kojom će se
proizvod proizvesti. To dakle pretpostavlja.

– bilo koji proizvod proizveden u nas bez obzira
na primijenjenu tehnologiju (da li je standardna, licencijska ili naša) u
skladu s odgovarajućom osnovnim međunarodnim normama;

–
   samo proizvod koji se smatra
autentičnim hrvatskim ili »izvorno hrvatskim« proizvodom.

U
današnje doba globalizacije i u suvremenim uvjetima proiz­vodnje, vrlo je sužen
prostor za prodor autentičnih, autohtonih proizvoda na europsko i svjetsko
tržište. Zbog toga je potrebno ulagati posebne napore da se razviju takvi
proizvodi (pa imali oni i regionalna obilježja), za koje postoje određeni
proizvodni ili tržišni preduvjeti.

Za
unapređenje strukture proizvoda, koji proizlaze iz poljoprivrednih proizvoda,
vrlo je važan razvoj novih proizvoda. Tom se problemu u svijetu posvećuje vrlo
velika pozornost. To je slo­žen i u pravilu skup proces koji pretpostavlja
određenu metodologiju i interdisciplinarnu povezanost aktivnosti stručnjaka
nekoliko raznih profila (nutricionisti, prehrambeni kemičari, prehrambeni
tehnolozi, gastronomi, stručnjaci za marketing, sociolozi i drugi).

III/I-4.2 Tehnološka rješenja

Hrvatska prehrambena industrija uglavnom
je uspijevala sli­je­­diti opće trendove u konvencionalnim i manje ili više
standardiziranim tehnologijama, ugrađujući potrebnu odgovarajuću opremu
(mlinovi, šećerane, tvornice ulja, konditorska industrija i sl.). U nekim
segmentima, koji su podložni bržim promjenama i inovacijama, u znatnoj se mjeri
uspješno prate svjetski trendovi u odnosu na kapacitete koji odgovaraju našim
potrebama i mo­guć­nostima (industrija prerade mlijeka, mesa, pojedinih pića i
nekih dehidriranih proizvoda), dok u drugima se osjeća znatno zaostajanje
(prerada voća i povrća, tehnološke hladnjače, proizvodnja polupripremljene i
pripremljene hrane i drugo).

No bez uvida u ove dvije podjele, u
tehnologijama za proiz­vodnju hrane treba doći do znatnijih promjena. Za to su
nužna velika ulaganja, te je potrebno da se pritom potpuno istraži tržište
sirovina i prodaje proizvoda u zemlju i izvozu, a tek tada priđe
ustanovljavanju kapaciteta.

Iz ranijih razdoblja je poznato da je vrlo
često dolazilo do istodobnog instaliranja velikih kapaciteta za iste proizvode,
što predstavlja kako regionalnu borbu za proizvodnjom i zapoš­lja­va­njem
radnika, tako i pomanjkanje ideja za stvaranje novih proiz­voda. Kako će se
sutra raditi o drugačijoj strukturi vlasništva, do takvih primjera ne bi
trebalo dolaziti.

Jednako tako bi trebalo doći do
usklađivanja već danas izgra­đe­nih kapaciteta prema potrebama Hrvatske i prema
mogućnos­tima izvoza.

Ovdje
se može govoriti o dvije skupine proizvođača hrane:

–
   oni koji proizvode hranu isključivo za
potrebe potrošnje u Hrvatskoj,

–    oni
koji proizvode hranu i za izvoz.

U svom daljnjem razvoju Hrvatska će,
između brojnih procesnih rješenja koja su danas prisutna u svijetu, trebati
uzeti i primijeniti samo one koji će odgovarati strukturi njene proizvodnje,
ali pri tome će se morati posebno paziti da se ostvari:

–    visoka
učinkovitost u tzv. velikoj i bazičnoj industriji (proizvodnja šećera,
proizvodnja ulja, proizvodnja brašna, proizvodnja kruha, proizvodnja
bezalkoholnih pića, proiz­vodnja vode, proizvodnja mesa, proizvodnja mlijeka),

–    fizikalni
i blagi postupci kod konzerviranja i postupci minimalnog procesiranja kod
pripremanja polupripremljene i pripremljene hrane,

–    standardizirani
postupci proizvodnje autohtonih proizvoda i proizvoda s regionalnim
obilježjima,

–    procesno
tehnološka rješenja koja osiguravaju visoke sanitarno higijenske uvjete i
standarde u proizvodnji i obradi otpadnih materijala odnosno zaštiti okoliša,

–    sve
veća primjena biotehnologije i biotehnoloških postupaka u proizvodnji
prehrambenih poluproizvoda i proizvoda,

–    uvođenje
suvremenih sustava u kontrolu sirovina, procesa i proizvoda,

–    unapređivanje
distribucijskih lanaca (suvremeni transport, hladnjače, veletržnice, aukcijski
centri i kupovanje uvoznih sirovina na burzama),

–    selektivna
istraživanja razvojnih i znanstvenih centara, koja će biti usklađena s
potrebama i prioritetima u proiz­vodnom području.

III/I-4.3 Temeljne postavke strategije razvoja
prehrambeno-prerađivačke industrije Republike Hrvatske do 2005. godine

1. Temelji ciljevi i prioriteti Strategije
razvoja Republike Hrvatske na području proizvodnje, prerade i potrošnje hrane
trebaju polaziti od nešto drukčijih temeljnih postavki od onih koje određuju
druga područja ukupne Strategije odnosno od ovih, osnovnih društvenih
prioriteta:

–    zaštita
života, zdravlja, okoliša i gospodarskih interesa do­maćih potrošača,

–    prepoznatljivost
hrvatskih proizvoda, nacionalne kuhinje, i vrijednosti na domaćem i
međunarodnom tržištu,

–    sukladnost
zakonske regulative na području osiguranja kak­voće i sigurnostiprometanamirnica sa svjetskim standardima, pogodnostima i ograničenjima na domaćem
i međunarodnom tržištu,

–    stvaranje
uvjeta za prihvaćanje i transfer najnovijih dostignuća znanosti i tehnologije u
sve karike jedinstvenog proizvodnog lanca od primarne proizvodnje do proizvoda
za potrošnju u kućanstvima i izvozno konkurentnih proizvoda.

2. Preduvjeti uspješne realizacije tako
postavljenih temeljnih ciljeva su:

–    spremnost
prihvaćanja novih odnosa,

–    mogućnosti
zatečenog stanja (dosadašnjeg stupnja raz­vi­je­nosti),

–    potreba
domaće potrošnje i izvoza,

–    zahtjeva
društvenog i političkog okruženja kojem dugo­ročno stremimo,

–    definiranje
jasnih, prepoznatljivih i obvezujućih ciljeva za sve sudionike u njihovoj
realizaciji,

–    stvaranje
preduvjeta za ostvarenje,

–    postupnost,
dosljednost i strpljivost u njihovoj realizaciji.

3. Sukladno temeljnim postavkama predlažu
se prioriteti na ovim područjima:

3.1. Strateški dokumenti: Nastavak
razrade, usklađivanje i ujedinjavanja već djelomično izrađenih i prihvaćenih
strateških dokumenata, izrađenih na različitim mjestima i na različitim
razinama u jedinstvenu strategiju razvoja hrane i prehrane u Republici
Hrvatskoj i to: (npr. Znanstvene osnove dugoročnog društveno-ekonomskog razvoja
SR Hrvatske iz 1984. i 1990., projekcije iz 1991. i dr, Hrvatska poljoprivreda
na raskrižju, Nacionalno izvješće Republike Hrvatske , World Food Summit,
1996., Hrvatska prehrambena politika, Ministarstvo zdravstva Republike Hrvatske
i Hrvatski zavod za javno zdravstvo, Zagreb, 1999.).

3.2. Zakonska i pravna regulativa:

–    nastaviti
(s više koordinacije i usklađivanja) izradu novih, doradu i poboljšavanje
postojećih propisa iz ovog po­dručja, posebice njihova usklađivanja sa
zahtjevima gospodarskog i pravog okruženja i integracijskih cjelina kojima
težimo, prema dinamici, koja se od nas očekuje (npr. WTO, EU i dr),

Nastavit rad na donošenju propisa koji su
u postupku izrade, donošenja ili usvajanja, kao što su:

– *Zakon
o hrani*;

– *na
temelju Zakona o hrani i drugih zakonskih akata koji su na snazi (Zakon o
veterinirastvu, Zakon o stočarstvu, Zakon o vinu i dr.) pristupiti
harmonizaciji podzakonskih akata (pravilnika) sa horizontalnom i vertikalnom
regulativom Europske unije za ovo područje,*

– *Zakon
o zaštiti potrošača*,

–    Donošenje
HRN ili preuzimanje *ISO- i EN- normi* s područja hrane (TO-34 u Državnom
zavodu za normizaciju i mjeriteljstvo) i drugo.

III/II PROIZVODNJA STOČNE HRANE

III/II-1 Stanje

–
   Industrijska proizvodnja mješavine krmiva
za hranidbu domaćih životinja – krmnih smjesa koja je temelj modernog i
intenzivnog stočarstva, započela je već 1946. godine u Republici Hrvatskoj, u
Zagrebu. Od tada pa do osamostaljenja Republike Hrvatske izgrađeno je na
njezinom teritoriju 37 tvornica krmnih smjesa ukupnog instaliranog kapaciteta
od 1 350 000 tona godišnje. Te su tvornice proizvodile u 1990. godini ukupno
971 000 tona raznih krmnih smjesa. Najveći dio proizvodnje (oko 60%) ostvaren
je u 10 velikih i tehnoloških dobro opremljenih tvornica.

Od 1990. godine bilježi se nagli pad
proizvodnje, koja u 1994. godini iznosi svega 450 000 tona. Razlozi tako
drastičnom padu proizvodnje su rat na području Hrvatske sa svojim posljedicama
(prestanak proizvodnje na okupiranom području, gubitak tržišta u susjednim
republikama, znatno smanjenje stočnog fonda), veliki uvoz mesa i mesnih
prerađevina (taj je uvoz dostizao u nekim godinama i do 50% godišnje potrošnje
mesa i mesnih prerađevina), te uvoz gotovih krmnih smjesa iz susjednih država,
osobito iz Mađarske.

Od
1994. godine proizvodnja krmnih smjesa je u laganom porastu, da bi u 2000.
godini dosegla 713.000 tona. Uvoz gotovih krmnih smjesa je gotovo
marginaliziran, a primjećuje se trend povećanja udjela krmnih smjesa u obrocima
svih vrsta domaćih životinja što je vidljivo u povećanoj mesnatosti tovnih
životinja i većoj mliječnosti muznih krava.

–
   Kapaciteti – Uočen je također veliki
porast broja proizvođača krmnih smjesa, od 37 u 1990. godini na 97 proizvođača
u 1999. godini. Novo nastali pogoni su uglav­nom vrlo malog kapaciteta, skromne
opreme, zapošljavaju uglavnom članove obitelji a opskrbljuju malo područje.
Razlog nastanka tako velikog broja malih proizvodnih pogona je inertnost
velikih proizvođača, sporo rješavanje vlasničkih odnosa i gotovo nikakvo
ulaganje u nove tehnologije. Rijetke su velike tvornice koje su ulagale u
moderniziranje proizvodnje u ovom razdoblju.

–
   Proizvodnja – Od ukupne proizvedene
količine krmnih smjesa najviše ih je za perad (51%), zatim za svinje (39%) i
goveda (9%). Marginalna proizvodnja od 1% odnosi se na stoku sitnog zuba, ribe
i kućne ljubimce (u razvijenim zemljama je proizvodnja za ove vrste životinja
znatno veća). Najveći dio proizvodnje se odnosi na potpune krmne smjese, dok su
u razvijenim zamljama to temeljne, dopunske, dijetne i posebne krmne smjese.

–
   Stanje opreme – Oprema u pogonima za
proizvodnju krmnih smjesa je stara i tehnološki na niskoj razini. Ovo vrlo
dobro ilustrira činjenica da je od 97 hrvatskih pogona za proizvodnju krmnih
smjesa samo 15 opremljeno opremom za peletiranje krmnih smjesa. Zajednički
godišnji kapacitet te opreme je oko 120 000 tona godišnje, u praksi se peletira
oko 72 000 tona godišnje. Slijedeći pokazatelj je transport krmnih smjesa do
potrošača. Od ukupne proizvodnje, 85% krmnih smjesa se isporučuje uvrećano, a
svega 15% u rasutom stanju. U razvijenim zemljama je stanje obrnuto. Ovdje se
mogu ostvariti znatne uštede u troškovima proizvodnje.

   Termička obrada sirovina i krmnih smjesa te
ostale moderne tehnologije su na margini. Jednom riječju, resursi, oprema,
management i razvoj su nedorasli i nepripremljeni nadolazećoj konkurenciji
ulaskom u integracijske tijekove.

   Legislativa potrebna za proizvodnju krmnih
smjesa je u fazi prilagodbe legislativi Europske unije.

III/II-2 Ciljevi

Industrija
krmnih smjesa je u svakom slučaju usko povezana sa stočarskom proizvodnjom i
prilagođuje se njenim kvantitativnim i strukturalnim promjenama. Ulaskom
Hrvatske u WTO te skorim pridruživanjem Europskoj uniji započeo je proces
otvaranja hrvatskog tržišta i to će ubuduće imati znatan utjecaj i na
stočarstvo kao i na industriju krmnih smjesa Hrvatske.

Strukturalne i kvantitativne promjene
očitovat će se u po­ve­ćanju broja svinja, peradi i lovne divljači te jakom
povećanju uzgoja morskih riba za što Hrvatska ima vrlo dobre uvjete. Tov junadi
će se znatno smanjiti i odvijat će se pod strogo kontroliranim uvjetima. Broj
mliječnih krava će biti upravo dovoljan za proizvodnju mlijeka i mliječnih
prerađevina dostatnih stanov­niš­tvu Hrvatske. Porast broja svinja i peradi te
povećanje uzgoja morskih riba slijedit će najprije porast standarda
stanovništva te zatim i potrebe zapadne Europe pošto se tamo stočarska
proizvodnja ograničava zbog ekoloških razloga. Kod nas u Hrvatskoj postoje dva
ograničenja – mogućnost jeftine proizvodnje i svakako ekološki razlozi.

Ranije navedeni veliki i raznovrsni
kvalitativni zahtjevi u proizvodnji krmnih smjesa moraju slijediti zahtjeve
tržišta. Sto­čarski proizvodi će morati imati i nutritivnu a i nutraceutičnu
vrijednost za ljude te ujedno biti prihvatljivi za okoliš, što mogu omogućiti
dostignuća genetike u stočarstvu.

Sve to naprijed navedeno moguće je
ostvariti jedino s visoko razvijenom industrijom krmnih smjesa. Moderne
tvornice krmnih smjesa moraju biti u stanju proizvesti točno onu krmnu smjesu
koju upravo treba kupac i to u svakom trenutku i svakoj količini. Uz to ta
krmna smjesa mora biti zdrava i pouzdana te prihvatljive cijene.

S obzirom na svoj položaj na tržištu,
tvornice krmnih smjesa će tvoriti dvije skupine:

–    tvornice
koje proizvode krmne smjese za slobodno tržište i

– tvornice
koje se nalaze u sustavu i proizvode krmne smjese za poznatog kupca.

Tvornice krmnih smjesa za slobodno tržište
moraju biti većeg kapaciteta (min. 80 000 tona godišnje), s proizvodnjom na
visokom tehnološkom stupnju, visoke automatizacije koja omo­gu­ćuje kontrolu u
svakom segmentu proizvodnje te s relativno malim brojem zaposlenih (naročito u
samoj proizvodnji), koji su stručno i temeljito obrazovani. Tvornice koje
proizvode krmne smjese za poznatog kupca će se razlikovati po proizvodnom
kapacitetu, koji treba biti dovoljan da zadovolji potrebe vlastitog sustava.
Ovdje možemo još spomenuti tvornice, koje će proizvoditi krmne smjese za usko
specijalizirane potrebe i koje će imati mali kapacitet. Za ostale proizvodne
pogone ne postoji perspektiva.

Postrojenja većeg kapaciteta i visokog
tehnološkog stupnja proizvodnje mogu proizvesti krmnu smjesu konkurentnu u sva­kom
pogledu. Da bi se to osiguralo i strategija mogla provesti, potrebno je poduzeti
sljedeće:

–
   posvetiti posebnu pozornost kontroli
ispravnosti sirovina i gotovih krmnih smjesa te u tu svrhu opremiti i
osposobiti moderne laboratorije koji će odgovarati najnovijim i sve većim
zahtjevima kontrole, te osposobiti stručnjake koji mogu pratiti najnovije
metode,

–
   postojeću legislativu koja prati
proizvodnju krmnih smjesa prilagoditi modernim zahtjevima proizvodnje i
potrošnje smjesa,

–
   stimulirati stručno usavršavanje
osoblja,

–
   stimulirati istraživački rad postojećih
institucija koje se bave ovim znanstveno-stručnim područjem.

III/III BIOTEHNOLOGIJa

Uspješan prijenos genetičkog materijala iz
jednog organizma u drugi (1973. g.) nije značio samo početak razvoja DNA
tehnologije i započinjanje ere tzv. »nove biotehnologije«. To je zapravo bio
početak nove tehnološke revolucije koja će neovisno o već vidljivom utjecaju u
idućem stoljeću, izazvati duboke i korjenite promjene u brojnim segmentima
ljudskog društva. Procjenjuje se da će te promjene biti čak korjenitije od onih
koje je informacijska tehnologija izazvala u proteklom desetljeću i koje će tek
izazvati.

U poslovnom svijetu uvriježio se izraz
»biotehnološki sektor« ili »biotehnološka industrija« za mlade kompanije koje
svoju poslovnu strategiju zasnivaju na elementima ove definicije. To je tek dio
globalnog gospodarstva koji svoju budućnost zasniva na biotehnologiji. Danas u
svijetu više nema ozbiljne kompanije u farmaceutskom i agroindustrijskom
sektoru koja nije biotehnologiju postavila na centralno mjesto svog budućeg
razvoja. Stoga treba jasno istači da biotehnologija nije industrija sama po
sebi, već cijeli niz različitih tehnologija (potpornih i komercijalnih), koje
se koriste i koje će se koristiti u različitim industrijskim sektorima.

Biotehnologija
ima vrlo dugu tradiciju u proizvodnji hrane. Neke fermentativne proizvodnje su
stare i preko 10.000 godina (proizvodnja kruha, sira, piva, vina). Svi ti
procesi traže stalna unapređenja. Ta se unapređenja i poboljšanja sastoje u
drugoj evoluciji mnogih promjena koje su bile mali koraci koji su se zbivali
sasvim slučajnim okolnostima (mijenjanje sirovina, osobni ukus kuhinje i sl.).
Istovremeno je došlo do promjene proizvodnje hrane u većim mjerilima.

Nove
tehnike genetskog inženjeringa su dale novi razvoj biotehnološke konverzije
hrane i njene proizvodnje. Razvitak novih biotehnoloških proizvoda je doveo do
uporabe određenih proizvoda kao pomoćnih sirovina u proizvodnji hrane kao što
su to razni dodaci. Danas se traže procesi proizvodnje prirodnih sustava za
očuvanje namirnica kao što su sladila, poboljšivači aroma i mnogi drugi
biotehnološki proizvodi koji se danas upotrebljavaju u prehrambenoj industriji
ili će se upotrebljavati. No to je samo jedan od pravaca razvoja
biotehnologije.

Biotehnologija
je definirana kao integrirana upotreba biokemijskih i mikrobioloških znanosti i
procesnih tehnologija i primjena mogućnosti i svojstava mikroorganizama,
kultiviranih tkiva i stanica i njihovih dijelova u tehnološkoj primjeni.

III/III-1 Prikaz i ocjena zateČenog stanja

Neke
od činjenica o biotehnologiji danas:

–
   unutar svjetskog farmaceutskog tržišta
(337 milijardi USD 1999.g., prosječna godišnja stopa rasta do 2010.g. – 7%),
biotehnološki proizvodi čine 10%. Procjenjuje se da će njihov udio do 2010.
godine narasti na 50%,

–
   potrošači već uživaju biotehnološku
hranu, poput rajčice koja duže traje, mrkve i papra koji imaju bolji okus.
Stotine pesticida i drugih proizvoda za poljoprivredu se koristi za poboljšanje
opskrbe hranom i za smanjenje ovisnosti o konvencionalnim kemijskim
pesticidima,

–
   biotehnološki proizvodi u zaštiti
okoliša omogućili su efi­kas­nije čišćenje opasnog otpada bez primjene
kaustičnih kemikalija,

–
   primjena biotehnologije u industriji je
dovela do čišćih pro­cesa s manjom proizvodnjom otpada i manjom po­troš­njom
energije u sektorima poput proizvodnje kemikalija, papira, tekstila, energije,
hrane, te metala i minerala,

–
   stratezi industrijski najrazvijenijih
zemalja zaključili su da više nije moguće takmičiti se na tradicijski način. U
današnjoj globalnoj ekonomiji kapital je mobilan, tehnologija može migrirati u
drugu zemlju i dobra se mogu proizvesti u zemljama gdje je to jeftinije te
uvesti. Stoga je, da bi se zadržala gospodarska konkurentnost, potrebno izvesti
»modernizaciju« gospodarstva stavljajući znanje u središnju poziciju i time
omogućiti izgradnju ekonomije pokretane znanjem (a ne više tržištem).

U
tom kontekstu biotehnologija je, uz informacijsku tehnologiju, označena kao
najvažnija »visoka tehnologija« sljedećeg sto­ljeća. Razvoj biotehnologije jest
kritičan čimbenik očuvanja i održivog rasta ekonomije svake pojedine zemlje
unutar globalne svjetske ekonomije.

Sve razvijene zemlje bez izuzetaka i neke
zemlje u razvoju identificirale su biotehnologiju kao slijedeću industrijsku
revoluciju, te koncentriraju svoje resurse u prevođenju bioloških otkrića u
ekonomski korisne proizvode i usluge.

I u *»Programu rada Vlade Republike
Hrvatske za razdoblje 2000.-2004. godine«,* ustanovljuje se kritično stanje
hrvatskog gospodarstva. Uz tu navedene karakteristike bitno je istači i njegovu
lokalnu ili u najboljem slučaju regionalnu orijentiranost te vrlo ograničene
resurse, kako materijalne tako i ljudske.

Mnoštvo je čimbenika koji su doveli do
takvog stanja. Bitno je, međutim, sagledati temeljni uzrok. Hrvatska je,
nažalost, zbog dobro poznatih povijesno-političkih prilika u proteklom
stoljeću, propustila sve dosadašnje tehnološke revolucije, a time nije bila u
stanju aktivno sudjelovati u procesu koji je doveo do globalizacije svjetske
ekonomije. Nije realno očekivati da će ovako marginalizirano gospodarstvo biti
u stanju omogućiti rast ekonomije Republike Hrvatske na razinu koji je nužan.
To se posebno odnosi na one sektore u kojima su jasno profilirani i proizvodi i
»igrači na tržištu«, odnosno gdje su ulazne barijere nepremostive.

Jednake značajke dijele i kompanije u
pojedinim industrijskim sektorima koje koriste biotehnologiju (uglavnom
»tradicionalnu«, a iznimno »novu«) za proizvodnju svojih proizvoda:

–    prehrambena
industrija (mljekarstvo, mesne prerađevine, pivo, vino, kvasac...),

–    farmaceutska
industrija (antibiotici, cjepiva, terapeutski enzimi, dijagnostička sredstva),

–    kompanije
koje koriste biotehnološke proizvode u cilju poboljšanja vlastitih proizvodnih
procesa – (kemijska industrija, papirna i tekstilna industrija te
poljoprivreda).

S obzirom na navedenu procjenu budućeg
utjecaja biotehnologije na pojedine industrijske sektore i na tek započetu
tehno­loš­ku revoluciju (procjenjuje se da je današnji stupanj razvoja
biotehnologije na razina koja je informacijska tehnologija imala pedesetih
godina proteklog stoljeća), njen preferiran razvoj ne samo da je potreban već
je nužan ako se žele postići potrebne a istodobno održive stope rasta
gospodarstva Republike Hrvatske.

III/III-2 Ciljevi

Da
bi nešto novo, tek stvoreno (biće, tehnologija, kompanija...) postalo sposobno
za samostalan život potrebno ga je gajiti (njegovati ). Na današnjoj karti
svijeta moguće je identificirati 55 zemalja u kojima se razvijaju nove
aplikacije u informacijskoj tehnologiji, dok su ostale samo korisnici. Tih 55
zemalja može se lako klasificirati prema veličini društvenog proizvoda i
njegovom udjelu u ukupnom društvenom proizvodu (svake od njih) nastalog na
osnovu informacijske tehnologije. Pozicija na ovoj rang listi proporcionalna je
stupnju uspješnosti svake pojedine zemlje kojom je razvijala informacijsku
tehnologiju u svom okviru.

Analogno
ovom primjeru Republika Hrvatska treba zadati svoj krajnji cilj – želimo biti
na budućoj karti svijeta među zemljama koje razvijaju nove aplikacije u
biotehnologiji i kroz deset godina želimo zauzimati između 20. – 25. mjesta na
ljestvici.

III/III-3 Strategija

Uspješna
provedba strategije zahtijeva izgradnju konzistentnog modela koji će jamčiti
dugoročni razvoj kompetitivne pozicije biotehnologije.

Neki od bitnih elemenata modela moraju
biti:

–    konzistentni
poduzetnički, fiskalni i regulativni okviri,

–
   stabilno tržište kapitala-investicijske
banke i ulagački kapital,

–
   porezne olakšice i poticaji povoljniji od
onih u drugim zemljama kako za proizvodnju tako i za istraživanje i razvoj,

–
   investicijski tehnološki fondovi,

–
   efektivna zaštita intelektualnog
vlasništva,

–
   potpora u osnivanju i jačanju
tehnoloških centara-poslovnih inkubatora.

Takvim
modelom interes investitora usmjerio bi se u želje­nom pravcu. Privuklo bi se
zanimanje stranih investitora, kako onih institucijalnih (kapital), tako i
neposrednih (multinacionalne kompanije zainteresirane za »jeftiniju«
proizvodnju te istra­ži­vanje i razvoj). Pri tome, model i redoslijed koraka
njegove implementacije moraju odražavati realnost situacije u kojoj se nalazi
Republika Hrvatska. (Vjerojatno najprimjereniji model bi trebao biti onaj koji
je Republici Irskoj omogućio tako brz rast u posljednjem desetljeću.).

Implementacija
ovakvog modela dugoročno bi omogućila pokretanje kontinuiranog razvoja
gospodarstva u sektorima u kojima bi imali kompetitivne prednosti na globalnom
tržištu, a time i željeni rast ekonomije Republike Hrvatske.

Radi
ostvarenja ciljeva potrebno je ukloniti određene nedostake među ostalim:

–
   donošenjem određenih zakonskih akata,
koji će regulirati proizvodnju i izvršiti prilagodbu proizvodnje čiji će pro­iz­vodi
biti konkurentni. U tu svrhu treba razviti za tržište prepoznatljive prehrambene
proizvode za koje postoje određeni proizvodni i tržišni preduvjeti
(iskorištenjem osobitog geografskog položaja, klimatskih i agroekoloških
uvjeta, koji našoj zemlji daju velike prednosti).

Izgradnju
ili modernizaciju postojećih proizvodnih kapaciteta treba usmjeriti u dvije
skupine proizvođača hrane:

–
   isključivo za potrebe dorade,

–
   proizvodnja hrane za izvoz.

Pri
tom se mora postići visoka učinkovitost u bazičnoj proizvodnji, postupci
minimalnog procesuiranja u pripremi polupripremljene ili pripremljene hrane,
standardiziranju i većoj primjeni biotehnologije u proizvodnji hrane, te
unapređivanje distribucijskih lanaca.

Restrukturiranje
i njena primjena već je danas započela i kao što je to uspješno provedeno kod
nekih velikih tvornica treba nas­taviti i kod drugih proizvođača. Treba
osnovati ekonomski i vlasnički sustav kod kojeg će poduzetnik imati potpunu
slobodu djelovanja i kod kojeg će biti također i aktivni sudionik u pretvorbi i
transformaciji strukture gospodarstva.

Zakonska
regulativa na području osiguranja kakvoće i sigurnosti prometa namirnica treba
biti sukladna europskim normama i standardima, te se trebaju uložiti posebni
napori za brzo do­nošenje standarda, propisa i njihovo provođenje.

Trebaju
se stvoriti i uvjeti koji će omogućiti prihvaćanje i transfer novih dostignuća
u znanosti i tehnologiji od primarne proizvodnje do proizvodnje i načinu
potrošnje.

Radikalnom promjenom ponašanja na svim
razinama, te po­litičko-ekonomskim konsenzusom svih državnih tijela uklju­če­nim
u razvoj ove grane moguće je očekivati bitnu promjenu negativnih ekonomskih
kretanja. Uspostavom drugačijeg ponašanja i us­va­janjem navedenih normi, te
sankcioniranjem negativnih utje­ca­ja bit će moguće provesti razvojnu
strategiju u željenom smjeru.

Klasa: 302-01/02-01/04
Zagreb, 11. srpnja 2002.

HRVATSKI
SABOR

Predsjednik
Hrvatskoga sabora
**Zlatko Tomčić**, v. r.

if !supportEmptyParas endif

Kratice
korištene u tekstu:

BDP     -           Bruto
domaći proizvod

BIH      -           Bosna
i Hercegovina

BSE     -           Bovine
Spongiform Encephalopathy

CAP    -           Common
Agricultural Policy

CEESA-          Central and Eastern European
Sustainable Agriculture

CEFTA-          Srednjoeuropska
zona slobodne trgovine između Poljske, Mađarske, Češke, Slovačke, Bugarske,
Rumunjske i Slovenije

CEN    -           The
European Committee for Standardization

Centar  -           Centar
za reprodukciju u stočarstvu Hrvatske

DGU    -           Državna
geodetska uprava

DI        -           Državni
inspektorat

DRS     -           Domestic
Resoruce Cost

DUV    -           Državna
uprava za vode

DZIV   -           Državni
zavod za intelektualno vlasništvo

DZNM -           Državni
zavod za normizaciju i mjeriteljstvo

DZS     -           Državni
zavod za statistiku

EAAP  -           European
Association for Animal Production

ECU    -           European
Currency Unit

EFTA   -           Trgovinski
savez između Luksemburga, Norveške, Švicarske i Lihtenštajna

EU       -           European
Union

FADN -           Farm
Accountaney Data Network

FAO    -           Food
and Agriculture Organization

Fond    -           Posebni
račun za kreditiranje razvitka i obnove poljoprivrede

GAP    -           Good
Agricultural Practices

GATT  -           General
Agreement on Tariff and Trade

GIS      -           Geoinformacijski
sustav

GMO   -           Genetski
modificirani organizmi

GMP    -           Good
Manufacturing Practices

HAED  -           Hrvatsko
agroekonomsko društvo

HACCP-         Hazard Analysis Critical Control Point

HBBG  -           Hrvatska
banka biljnih gena

HBOR -           Hrvatska
banka za obnovu i razvitak

HFP     -           Hrvatski
fond za privatizaciju

HGK    -           Hrvatska
gospodarska komora

HPK    -           Hrvatska
poljoprivredna komora

HSSC  -           Hrvatski
stočarsko selekcijski centar

HZMO -           Hrvatski
zavod za mirovinsko osiguranje

HZPSS-           Hrvatski zavod za poljoprivrednu
savjetodavnu službu

ICAR   -           International
Comittee for Animal Recording

IFOAM-          International Federation of Organic
Agriculture Movements

INTERBULL-  The International Bull Evaluation Service

ISO      -           International
Standards Organization

IZUPP -           Integralna
zaštita uskladištenih poljoprivrednih proizvoda

MEI     -           Ministarstvo
za europske integracije

MF      -           Ministarstvo
financija

MG      -           Ministarstvo
gospodarstva

MJROR-          Ministarstvo za javne radove, obnovu i
graditeljstvo

MK      -           Ministarstvo
kulture

MOMSP-        Ministarstvo za obrt, malo i srednje
poduzetništvo

MPIŠ   -           Ministarstvo
prosvjete i športa

MPPV -           Ministarstvo
pomorstva, prometa i veza

MPŠ    -           Ministarstvo
poljoprivrede i šumarstva

MPULS-          Ministarstvo pravosuđa, uprave i
lokalne samouprave

MRSS  -           Ministarstvo
rada i socijalne skrbi

MT      -           Ministarstvo
turizma

MVP    -           Ministarstvo
vanjskih poslova

MZOPU-         Ministarstvo zaštite okoliša i
prostornog uređenja

MZ      -           Ministarstvo
zdravstva

MZT    -           Ministarstvo
znanosti i tehnologije

NGO   -           Non-Govermental
Organizations

PDV    -           Porez
na dodanu vrijednost

Program-          Program rada Vlade Republike Hrvatske
u razdoblju od 2000. do 2004. godine

PSE     -           Producer
Subsidy Equivalent

RH       -           Republika
Hrvatska

RTSPP -           Ravnateljstvo
za tržišnu i strukturnu potporu u poljoprivredi

SAPARD-       Special Accession Program for
Agricultural and Rural Development

SSG     -           Special
Safeguard

Strategija-        Strategija razvitka hrvatske
poljoprivrede

TISUP -           Tržišno
informacijski sustav u poljoprivredi

u.o.      -           umjetno
osjemenjivanje

UK      -           United
Kingdom

VIP      -           Vijeće
za istraživanje u poljoprivredi

VRH    -           Vlada
Republike Hrvatske

WTO   -           World
Trade Organization

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Ostalo, NN 89/2002-1471
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)