## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-18/97 od 8. ožujka 2000.

### NN 30/2000 (17.3.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-18/97 od 8. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**626**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, dr. sc. Petar
Klarić, Jurica Malčić, mr. sc. Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec, Emilija Rajić,
Vice Vukojević dr. iur. i Milan Vuković dr. iur.,
odlučujući o ustavnoj tužbi M. P. iz J., na
sjednici održanoj 8. ožujka 2000. godine, donio je sljedeću

## ODLUKU

1. Ustavna tužba se usvaja.

2. Ukida se odluka Državnog sudbenog vijeća od 21.
studenoga 1996. godine, broj: ID-52/96, u dijelu u kojem se odnosi
na podnositelja ustavne tužbe M. P.

3. Predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću
na ponovni postupak i odlučivanje o kandidatu M. P. za
imenovanje za suca u Općinskom sudu u J.

Obrazloženje

Pravodobno podnesenom ustavnom tužbom M. P. tvrdi da su mu
povrijeđena ustavna prava iz članaka 2., 5., 14., 18.
i 120. Ustava Republike Hrvatske te članka 2. Ustavnog
zakona za provedbu Ustava Republike Hrvatske donošenjem odluke
Državnog sudbenog vijeća od 21. studenoga 1996. godine,
broj: ID-52/96, kojom su imenovani suci u Općinskom sudu
u J., a kojom odlukom on za suca tog suda nije imenovan.

Prema navodima ustavne tužbe, podnositelj iste se je, kao
ranije izabrani sudac Općinskog suda u J., prijavio za imenovanje
za suca povodom objavljenog oglasa o slobodnim radnim mjestima
u tom sudu i poziva kandidatima da podnesu prijave. U postupku
imenovanja da Državno sudbeno vijeće nije primjenjivalo
odredbe Ustava, niti je poštivalo pravni poredak. U postupku
imenovanja da nije bio u jednakom položaju s ostalim kandidatima
jer da su za suce imenovane samo žene. Kao sudac Općinskog
suda u J. da je ostvarivao bolje rezultate rada od ostalih kandidata
i imenovanih sudaca. Za suca u Općinskom sudu u Jastrebarskom
da je izabran 30. srpnja 1993. godine po Zastupničkom domu
Sabora izravnom primjenom odredbi članka 120. Ustava Republike
Hrvatske pa da mu je time počela stalna sudačka
dužnost. Odlukom o imenovanju sudaca da mu je Državno
sudbeno vijeće povrijedilo pravo na žalbu jer da mu
tom odlukom nije dana uputa o pravnom lijeku, a niti mu je dozvoljen
uvid u natječajne materijale, temeljem kojih je donesena
odluka kojom nije imenovan za suca Općinskog suda u J.

U provedenom postupku pribavljeno je izjašnjenje Državnog
sudbenog vijeća i cijeli predmet imenovanja sudaca Općinskog
suda u J.

U svom izjašnjenju Državno sudbeno vijeće ponavlja
u drugim predmetima istaknuti prigovor o nedopuštenosti ustavne
tužbe i nenadležnosti Ustavnog suda Republike Hrvatske
da po podnesenoj ustavnoj tužbi odlučuje budući
da Državno sudbeno vijeće ne spada niti u sudsku, niti
u upravnu vlast. Uz sve ovo u izjašnjenju poriču se
navodi podnositelja ustavne tužbe o povredama po njemu navedenih
ustavnih prava.

Stajalište u svezi s osporavanjem nadležnosti Ustavnog
suda Republike Hrvatske, a koje stajalište ponavlja Državno
sudbeno vijeće u svom izjašnjenju, Ustavni sud Republike
Hrvatske izrazio je u svojoj odluci broj: U-III-188/1995 (objavljenoj
u »Narodnim novinama«, br. 22/95) te ponovno u nizu
kasnijih odluka, a koje se sve odnose na odluke Državnog
sudbenog vijeća. Odluke ovog Suda, po odredbama članka
25. stavka 1. tada važećeg Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, br. 13/91),
obvezatne su, pa i za Državno sudbeno vijeće.

Ustavna tužba je osnovana.

DSV je državno tijelo čije su ovlasti u djelokrugu
sudbene vlasti određene Ustavom i zakonom. Stoga je i odluka
DSV-a o imenovanju sudaca, a protiv koje nije propisana druga
pravna zaštita, odluka tijela državne vlasti o kojoj
ovaj Sud odlučuje u postupku ustavnosudske zaštite
ustavnih prava. Iako Odluka DSV-a pripada u krug tzv. akata vladanja,
ona je istodobno i pravno vezani akt državnog tijela koje
je u postupku imenovanja vezano postupovnim pravilima, te kao
i svi ostali akti vladanja bilo kojeg državnog tijela podliježe
ocjeni ustavnosti i zakonitosti sa stajališta ustavnosti
i zakonitosti postupka i načina donošenja.

Uvidom u spise Državnog sudbenog vijeća, u odnosu na
imenovanje sudaca u Općinski sud u J., utvrđeno je da
su pozitivno mišljenje o stručnosti i uspješnosti
u radu za podnositelja ustavne tužbe dali predsjednik Općinskog
suda u J. u kojem je podnositelj radio kao sudac) i predsjednik
neposredno višeg Županijskog suda u Gradu Zagrebu, kao
i da je ministar pravosuđa utvrdio da su u odnosu na njega
ispunjeni uvjeti za imenovanje za suca (stavci 1. i 2. članka
17. Zakona o Državnom sudbenom vijeću, nastavno: ZDSV,
»Narodne novine«, br. 58/93).

Iz zapisnika o vijećanju i glasovanju Državnog sudbenog
vijeća od 21. studenoga 1996. godine proizlazi da je sjednici
prisustvovao i predsjednik spomenutog Županijskog suda te
usmeno ponovio dano mišljenje; da je otvorena rasprava o
podnositelju ustavne tužbe, ali da se nitko nije javio za
riječ (što znači da rasprave nije ni bilo)
i konačno, da podnositelj tužbe nije dobio potreban
broj glasova za imenovanje, tj. da su za njegovo imenovanje glasovala
samo četiri člana Državnog sudbenog vijeća.

Iz navedenog proizlazi da se iz natječajnih materijala
ne vidi po kojim se stručnim ili drugim razlozima ravnalo
Državno sudbeno vijeće pri donošenju odluke kojom
podnositelj ustavne tužbe nije imenovan sucem, što više,
odluka je u suprotnosti s navodima o stručnosti podnositelja
ustavne tužbe, koji su izneseni na sjednici, tj. s onima
iz pisanih mišljenja predsjednika spomenutih sudova i usmenog,
danog po predsjedniku Županijskog suda u Gradu Zagrebu.

U Republici Hrvatskoj državna je vlast ustrojena na načelu
diobe vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudbenu (članak
4. Ustava). Polazeći od ove temeljne odredbe, u okviru sudbene
vlasti ustrojeno je posebno državno tijelo sastavljeno od
istaknutih pravnika - Državno sudbeno vijeće - s ovlaštenjem
da imenuje i razrješava suce i državne odvjetnike te
da odlučuje o njihovoj disciplinskoj odgovornosti (stavak
1. članka 121. Ustava; članak 12. ZDSV-a). Temeljna
ideja formiranja i postojanja ovog državnog tijela je da
istaknuti pravosudni djelatnici i drugi pripadnici pravničke
struke, kompetentno i neovisno o drugim državnim tijelima
i na temelju pravila struke, odlučuju o imenovanju i razrješenju
pravosudnih djelatnika.

Zbog toga bi odlučivanje po stručnim kriterijima
trebalo biti imanentno u radu Državnog sudbenog vijeća.
Kad ovo Vijeće postupa mimo tih kriterija, odnosno bez stručnih
argumenata ili kad se u njegovim odlukama ne vidi na temelju kojih
razloga su donesene, a posebice ako te odluke proturiječe
jedinim razlozima struke, koji su u postupku izneseni - bez obrazloženja
zašto ti razlozi nisu uvaženi - ono postupa protivno
cilju i svrsi zbog kojih je osnovano.

Donošenjem odluke o imenovanju sudaca Općinskog suda
u J., kojom podnositelj ustavne tužbe nije imenovan, postiže
se svrha različita od one koja proizlazi iz teksta i smisla
odredaba Zakona o Državnom sudbenom vijeću. Time je
Vijeće povrijedilo materijalne odredbe Zakona, bez obzira
na to što ono pri imenovanju sudaca ima određena diskrecijska
(ili njima slična) ovlaštenja jer se i ta ovlaštenja
moraju koristiti u skladu s ciljem i svrhom zbog kojih su zakonom
propisana.

Slijedom navedenog, Ustavni sud je utvrdio da se iz natječajnih
materijala ne vidi kojim se stručnim ili drugim razlozima
ravnalo DSV pri donošenju odluke kojom podnositelj ustavne
tužbe (koji obnaša sudačku dužnost od 1993.)
nije ponovno imenovan sucem. Štoviše, odluka je u suprotnosti
s jedino relevantnim razlozima koji su izneseni na sjednici, kao
i s razlozima iz pisanih mišljenja predsjednika spomenutih
sudova, koja mišljenja su zakonom propisane podloge za odlučivanje
DSV-a.

Ustavni sud je u svojoj odluci, broj: U-III-188/1995 od 29. ožujka
1995. godine, zauzeo stajalište po kojem odluka o tome da
se sudac ne imenuje ne mora biti obrazložena, poglavito zato
što se odluke u natječajnom postupku (a takav je i
postupak imenovanja sudaca) u pravilu ne donose u pisanom obliku
pa niti ne mogu imati obrazloženje. Umjesto toga, sudionici
natječaja imaju pravo uvida u natječajne spise te
na temelju razloga koji proizlaze iz tih spisa mogu izjaviti odgovarajuće
pravno sredstvo (u ovom slučaju ustavnu tužbu). No,
to - u skladu s prethodno izloženim - pretpostavlja da natječajni
spisi sadrže jasne razloge na temelju kojih je odluka donijeta.

Ovo se posebno odnosi na slučajeve u kojima se odlučuje
o imenovanju (odnosno ne imenovanju) kandidata koji već
obnašaju sudačku dužnost - kao u ovom predmetu
- jer odluka kojom sudac nije ponovno imenovan povlači
za sobom pravnu posljedicu prestanka sudačke dužnosti
po sili zakona, a to znači i prestanak radnog odnosa suca
(arg. iz članka 101. i 102. Zakona o sudovima - »Narodne
novine«, br. 3/94, 100/96 i 131/97).

Neprihvatljivo je, suprotno je temeljnim ustavnim pravima čovjeka
i građanina kao i civilizacijskim tekovinama pravne države,
da bilo kome, a pogotovo sucu koji je dugi niz godina obavljao
sudačku dužnost, prestane radni odnos, a da mu se
ne omogući da sazna razloge prestanka i time omogući
učinkovito izjavljivanje pravnog lijeka.

Osporena odluka u suprotnosti je sa stajalištem Ustavnog
suda izraženim u citiranoj odluci.

Takvom odlukom Državnog sudbenog vijeća podnositelju
ustavne tužbe povrijeđena su ustavna prava iz stavka
2. članka 14. (jednakost pred zakonom) i članka
18. (pravo na podnošenje učinkovite žalbe ili
drugog pravnog sredstva).

Zbog svega navedenog, ovaj je Sud, sukladno odredbama članka
72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, br. 99/99), odlučio kao u izreci.

Broj: U-III-18/1997
Zagreb, 8. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 30/2000-626