### NN 88/2020 (30.7.2020.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1159/2017 od 14. srpnja 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1677

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Aleksandra Vekić iz Švicarske, koju zastupaju odvjetnici iz Zajedničkog odvjetničkog ureda Poldan, Gatara, Vižintin, Komorski i Budek Pavičić iz Rijeke, na sjednici održanoj 14. srpnja 2020. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-18/17-3 od 23. siječnja 2017. i

– rješenje optužnog vijeća Županijskog suda u Puli – Pola broj: Kov-17/16 i Kov-19/16 od 21. prosinca 2016.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Puli na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Aleksandra Vekić (u daljnjem tekstu: podnositeljica) podnijela je ustavnu tužbu u povodu rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-18/17-3 od 23. siječnja 2017. (u daljnjem tekstu: osporeno rješenje). Tim je rješenjem odbijena žalba podnositeljice kao okrivljene te je potvrđeno rješenje optužnog vijeća Županijskog suda u Puli – Pola broj: Kov-17/16 i Kov-19/16 od 21. prosinca 2016. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje). Prvostupanjskim rješenjem određena je privremena mjera radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi pribavljene kaznenim djelom.

1.2. Podnositeljica smatra da su joj osporenim rješenjima povrijeđena prava zajamčena člancima 16. stavkom 2., 18., 25., 29. stavcima 1. i 2., 35. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. Županijsko državno odvjetništvo u Puli – Pola, optužnicom broj: K-DO-25/2015 od 11. studenoga 2016., optužilo je podnositeljicu, članicu uprave i isključivu vlasnicu trgovačkog društva Agrofin d.o.o. i trgovačkog društva Orna d.o.o., za kazneno djelo protiv gospodarstva – zlouporabu povjerenja u gospodarskom poslovanju iz članka 246. stavaka 1. i 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11., 144/12., 56/15., 61/15. – ispravak, 101/17. i 118/18.). Podnositeljicu se tereti da je u navedenom svojstvu sama sa sobom 2. siječnja 2015. i 5. veljače 2015. sklopila i potpisala ugovore o prodaji kojima je prodala nekretnine društva Agrofin d.o.o. društvu Orna d.o.o. za novčani iznos puno niži od njihove tržišne vrijednosti. Time su ona i društvo Orna d.o.o., protivno obvezi zaštite imovinskih interesa društva i u suprotnosti s člankom 430. u vezi s člankom 252. stavkom 1. Zakona o trgovačkim društvima (»Narodne novine« broj 111/93., 34/99., 121/99. – vjerodostojno tumačenje, 52/00. – odluka USRH broj: U-I-646/1999 i dr., 118/03., 107/07., 146/08., 137/09., 125/11., 111/12., 68/13. i 110/15.) stekli vlasništvo nekretnina društva Agrofin d.o.o. bez plaćanja tržišne vrijednosti tih nekretnina. Podnositeljicu se sumnjiči da je takvim postupanjem navodno za sebe pribavila protupravnu imovinsku korist od 10.787.992,00 kn, a za društvo Orna d.o.o. 3.455.240,00 kn. Time je navodno oštetila trgovačko društvo Agrofin d.o.o. za 14.234.232,00 kn.

Županijsko državno odvjetništvo u Puli predložilo je i da nadležni sud odredi privremenu mjeru osiguranja oduzimanjem imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom.

2.1. Županijski sud u Puli – Pola, 11. studenoga 2016., donio je rješnje kojim je odredio privremenu mjeru osiguranja oduzimanjem imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom. Na temelju članka 11. stavka 1. točaka a) i e) tada važećeg Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem (»Narodne novine« broj 145/10.) naložio je Zemljišnoknjižnom odjelu Općinskog suda u Puli – Pola, Stalnoj službi u Bujama – Buie zabranu podnositeljici (točke 1. – 5. izreke rješenja) i društvu Orna d.o.o. (točke 11. – 15. izreke rješenja) otuđenja i opterećenja predmetnih nekretnina. Tim je rješenjem (točkama 6. – 10. izreke) naloženo Privrednoj banci Zagreb d.d. iz Zagreba i Erste&Steiermärkiche Bank d.d. iz Rijeke privremeno obustaviti izvršenje financijskih transakcija po nalogu podnositeljice ili treće osobe na temelju punomoći po računima koji su se vodili kod tih banaka u ukupnom iznosu od 579.760,08 eura (u to vrijeme približno 4.360.000,00 kn ) i 10.299,54 kn.

2.2. Podnositeljica je protiv navedenog rješenja podnijela žalbu Vrhovnom sudu. U žalbi je navodila da je pobijanim rješenjem povrijeđeno njezino Ustavom i Konvencijom zajamčeno pravo vlasništva jer je vrijednost blokirane imovine znatno veća od vrijednosti imovine za koju se tereti da ju je protupravno stekla. Tvrdila je da je određena privremena mjera nerazmjerna mogućoj odluci o oduzimanju imovinske koristi te se pozvala na predmet Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) Džinić protiv Hrvatske (br. 38359/13, presuda od 17. svibnja 2016.). Također se pozvala i na rješenje Vrhovnog suda broj: Kž Us 102/2016-3 od 30. rujna 2016. u kojem je Vrhovni sud ukinuo rješenje suca istrage kojim je određena privremena mjera osiguranja imovinske koristi jer sudac istrage nije vodio računa o tome da mjera mora biti ograničena na onu imovinu koja svojom vrijednošću približno odgovara visini protupravne imovinske koristi, kako to nalaže članak 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj: 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija). Žalila se i da joj prijedlog državnog odvjetništva za određivanje privremene mjere nije nikada dostavljen.

2.3. Rješenjem Vrhovnog suda broj: Kž-644/16-3 od 13. prosinca 2016. potvrđeno je rješenje o privremenoj mjeri u odnosu na točke 1. – 10. izreke, dok je ukinuto u odnosu na točke 11. – 15. izreke pobijanog rješenja. Predmet je u ukinutom dijelu vraćen na ponovno odlučivanje.

2.4. U ponovljenom postupku, Županijski sud u Puli odredio je osporenim prvostupanjskim rješenjem, kao i u točkama 11. – 15. izreke prijašnjeg rješenja, privremenu mjeru kojom je naložio Zem­ljišnoknjižnom odjelu Općinskog suda u Puli – Pola, Stalnoj službi u Bujama – Buie, zabranu društvu Orna d.o.o. i odgovornoj osobi tog društva otuđenja i opterećenja predmetnih nekretnina. Bitan dio obrazloženja tog rješenja glasi:

»Naime, okr. Aleksandra Vekić ugovor je sklapala u svojstvu odgovorne osobe Trgovačkog društva Agrofin d.o.o. kao prodavatelja, a ujedno i odgovorne osobe i Trgovačkog društva Orna d.o.o. kao kupca, a iz prikupljenih podataka proizlazi da je znala da realna vrijednost tako prodanih nekretnina znatno viša od one za koju su prodane Trgovačkom društvu Orna d.o.o. To iz razloga što je vještačenjem utvrđeno da je vrijednost navedenih nekretnina bila višestruko veća od onih koje su ugovorene u kupoprodajnim ugovorima. Dodatno na to upućuje okolnost što je okrivljena naručila procjenu nekretnina od vještaka Slobodana Brajkovića, prije sklapanja ugovora zatraživši od njega da napravi grubu procjenu poslovnog prostora uljare, te po takvoj »gruboj procjeni« vrijednost djela prodane nekretnine i to kč.br.713/5 k.o. Umag je iznosila 4.673.827,00 kuna ili 623.177,00 Eura. Procjenitelj Slobodan Brajković iskazao kako bi procjena bila 20% veća da se radilo o detaljnoj procjeni (5.600.000,00 kuna), te da on nije ni vještačio vrijednost zasađenih maslina na tim nekretninama koje prema provedenom vještačenju znatna.

Obrana je priložila procjene studija Arch.Perossa od 26. srpnja 2012. godine i 31. srpnja 2012. godine iz kojeg proizlazi da bi ukupna vrijednost nekretnina po tom ugovoru iznosila 7.603.312,00 kuna, kojom je okrivljena raspolagala i prije nego što je zatražila ‘grubu procjenu’ procjenitelja S. B. Navedeno upućuje na zaključak da je okr. Aleksandra Vekić imala saznanje da su nekretnine znatno veće vrijednosti od onih naznačene u kupoprodajnom ugovoru da je postupala s namjerom da ošteti Trgovačko društvo Agrofin d.o.o. Da je okrivljena bila svjesna da su predmetne nekretnine bile veće vrijednosti proizlazi djelom i iz promemorije svjedoka A. A. koji je u ljeto 2014. godine sačinio na traženje okr. Aleksandre Vekić i A. C. kako bi pronašli način osnivanja novog trgovačkog društva ‘koje bi bilo čisto od obaveza’, a odnose se na nekretnine opisane u ugovoru od 2. siječnja 2015. godine i 2. ožujka 2015.godine čija bi ukupna vrijednost iznosila 2,5 miliona Eura (bez PDV-a), odnosno 3 miliona Eura (sa PDV-om). Na opisani način Trgovačko društvo Agrofin d.o.o. ostalo je bez velikog djela nekretnina dok su njegovi vjerovnici osujećeni u naplati svojih potraživanja kako u odnosu na Trgovačko društvo Agrofin d.o.o. tako i na treće osobe koje su te nekretnine kasnije stekle.

Da okr. Aleksandra Vekić zastupajući Trgovačko društvo Agrofin d.o.o. i Trgovačko društvo Orna d.o.o. prilikom sklapanja ugovora nije postupala u dobroj vjeri proizlazi iz okolnosti što se tereti da je ugovor kojim je Trgovačko društvo Orna d.o.o. steklo nekretninu od 2. ožujka 2015. godine, potpisala kao predstavnik tog Trgovačkog društva, a ujedno i kao predstavnik Trgovačkog društva Agrofin d.o.o. koga je radi prodaje tih nekretnina po nižoj cijeni od tržišne oštetila, te da je ujedno postupala sa namjerom da pribavi veliku protupravnu imovinsku korist sebi i Trgovačkom društvu Oma d.o.o.

Imajući u vidu visinu imovinske koristi koja se optužnicom stavlja na teret da je u korist Trgovačkog društva Orna d.o.o. pribavljena i koja se predlaže oduzeti od tog trgovačkog društva, realno je za očekivati da će Trgovačko društvo Orna d.o.o. predmetne nekretnine otuđiti ili opteretiti radi osujećenja oduzimanja imovinske koristi.

Stoga je prihvaćen prijedlog Županijskog državnog odvjetništva Pula-Pola na temelju čl. 11. st 1. t. a) i e) Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem u svezi s čl. 3. st. 1. t. 6.c) i t.9. istog zakona, te su određene privremene mjere osiguranja oduzimanja imovinske koristi.«

2.5. Podnositeljica je protiv osporenog prvostupanjskog rješenja podnijela žalbu Vrhovnom sudu. Tvrdila je da Županijski sud u Puli – Pola nije postupio po uputi Vrhovnog suda iz rješenja od 13. prosinca 2016. jer nije raspravio sva sporna pitanja na koja mu je ukazao Vrhovni sud. Također je tvrdila da je određena privremena mjera nerazmjerna mogućoj odluci o oduzimanju imovinske koristi jer je vrijednost zaplijenjenih nekretnina – 24.631.978,20 kn – znatno veća od vrijednosti imovine za koju se tereti da ju je protupravno stekla – 14.243.232,00 kn. U prilog te tvrdnje ponovno se pozvala na predmet ESLJP-a Džinić protiv Hrvatske navodeći da je pobijanim rješenjem povrijeđeno njezino pravo na mirno uživanje vlasništva zajamčeno člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju. Također se ponovno pozvala na rješenje Vrhovnog suda broj: Kž Us 102/2016-3 od 30. rujna 2016.

2.6. Vrhovni sud je osporenim rješenjem odbio podnositeljičinu žalbu. Bitan dio tog rješenja glasi:

»Naime, iz prikupljenih dokaza proizlazi osnovana sumnja da je okr. Aleksandra Vekić sama sa sobom sklopila i potpisala ugovor o kupoprodaji navedenih nekretnina između Trgovačkog društva Agrofin d.o.o. i sebe osobno i kao zastupnica Trgovačkog društva Agrofin d.o.o. i ujedno zastupnica Trgovačkog društva ORNA d.o.o., pribavljajući time znatnu imovinsku korist u iznosima navedenim u optužnici. Pritom se u obrazloženju prvostupanjskog rješenja vrlo detaljno analiziraju nalazi i mišljenja vještaka, te ostalih dokumenata, pri čemu se u potpunosti prihvaća zaključak da postoji osnovana sumnja da je kupnja ostvarena po daleko nižoj cijeni nekretnina od njihove stvarne vrijednosti, da je time oštećeno Trgovačko društvo Agrofin d.o.o., a također osujećeni vjerovnici u naplati svojih potraživanja tog Trgovačkog društva, a također i treće osobe koje su te nekretnine kasnije stekle, zbog čega žalba okrivljenice ni u tom dijelu nije osnovana.

Stoga je slijedom navedenog, u prvostupanjskom rješenju u cijelosti obrazloženo prenošenje vlasništva koje nije stečeno u dobroj vjeri pa je prvostupanjski sud u potpunosti postupio sukladno odredbi čl. 77 st. 1 KZ/11.

Nadalje, odredba čl. 12 st. 1 ZPOIK propisuje da u postupak osiguranja privremenom mjerom pretpostavlja postojanje opasnosti da tražbina Republike Hrvatske glede oduzimanja imovinske koristi neće moći biti ostvarena ili da će njeno ostvarenje biti otežano ako privremena mjera ne bude određena. Stoga je u razlozima rješenja i navedeno da se optužnicom okrivljenici stavlja na teret pribavljanje protupravne imovinske koristi u znatnom iznosu i u razmjeru s vrijednošću osigurane imovine, da okrivljenica prebiva u inozemstvu i da postoji opasnost opterećenja ili otuđenja nekretnina, zbog čega bi moglo biti otežano ostvarenje oduzimanja imovinske koristi, pa ni u tom dijelu žalba nije osnovana.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

3. Podnositeljica tvrdi da joj je osporenim rješenjima povrijeđeno pravo vlasništva jer je ukupna vrijednost zaplijenjene imovine znatno veća od one za koju se sumnjiči da je pribavljena kaznenim djelom koje joj se stavlja na teret. Smatra da sudovi nisu vodili računa o svrsi te mjere koja bi trebala biti razmjerna naravi potrebe. Tvrdi da su joj sudovi neprovođenjem testa razmjernosti zaplijenili imovinu čija je ukupna vrijednost veća za 15.000.000,00 kn od navodno protupravno stečene, jer su joj zaplijenjena novčana sredstva od 4.358.500,14 kn, te nekretnine u vrijednosti od 24.631.978,20 kn, što je skoro 30.000.000,00 kn, a tereti se da je stekla protupravnu imovinsku korist od 14.243.232,00 kn. Time joj je nametnut prekomjeran individualni teret te je dovedena u stanje u kojem je opasno ugrožena njezina egzistencija.

Podnositeljica ističe i da joj je nedostavljanjem prijedloga za određivanje privremene mjere onemogućeno da se o njemu očituje, a u konačnici joj je i onemogućeno preispitivanje sukladnosti pobijanog rješenja s podnesenim prijedlogom jer joj prijedlog nije dostavljen čak niti uz rješenje kojim je određena privremena mjera.

IV. MJERODAVNO PRAVO

4. Članak 11. stavak 1. točka a) Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem koji je bio na snazi u vrijeme donošenja osporenih rješenja glasi:

»Članak 11.

(1) Radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom predlagatelj osiguranja je ovlašten prije i nakon pokretanja kaznenog postupka … predložiti osiguranje bilo kojom privremenom mjerom kojom se postiže ta svrha, a posebno:

a) zabranom otuđenja i opterećenja nekretnine ili stvarnih prava upisanih na nekretnini, …

(…)«

V. PRAKSA VRHOVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE

5. U nizu odluka donesenih nakon presude ESLJP-a Džinić protiv Hrvatske, Vrhovni sud ukinuo je rješenja o privremenim mjerama osiguranja jer nižestupanjski sudovi nisu pri odlučivanju proveli test razmjernosti sukladno članku 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju. Tim je odlukama naložio sudovima izvršiti procjenu prelazi li vrijednost imovine koju se predlaže zaplijeniti vrijednost protupravne imovinske koristi za koju se tereti okrivljenike. Bitni dijelovi obrazloženja nekih od tih odluka glase:

Broj: Kž 382/16-3 od 22. kolovoza 2016.

»U pravu su okrivljenici da pobijano rješenje ne sadrži razloge o odlučnim činjenicama čime je ostvarena apsolutno bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz čl. 468. st. 1. toč. 11. ZKP/08 posljedicom čega se pravilnost odluke ne može s uspjehom ispitati.

Naime, u izreci pobijanog rješenja utvrđuje se da su privremene mjere naložene radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i to u odnosu na okr. TD P. h. p. 1. d.o.o. u iznosu od 8.063.584,50 kn, a u odnosu na okr. TD L. d.o.o. u iznosu od 3.776.355,00 kn.

Međutim, žalitelji opravdano osporavaju da vrijednost nekretnina i pokretnina čije se otuđenje i opterećenje pobijanom rješenjem zabranjuje uvelike nadmašuje visinu imovinske koristi pribavljene kaznenim djelom za koje su osnovano sumnjivi te da prvostupanjski sud u tom pravcu nije naveo nikakvo obrazloženje iako je to bio dužan učiniti.

Naime, nalaganje privremenih mjera ima za cilj osiguranje eventualne tražbine Republike Hrvatske glede oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom, pri čemu vrijednost imovine obuhvaćene privremenim mjerama treba biti u razmjeru s visinom tražbine čije se osiguranje predlaže. Stoga u situaciji kada je predloženo više sredstava ili predmeta osiguranja, sud je dužan ograničiti osiguranje samo na ona sredstava ili predmete koje smatra dostatnim za ostvarenje tražbine, ali ne i preko toga, jer bi u protivnom grubo povrijedio imovinska prava protivnika osiguranja.

Slijedom toga, imajući u vidu utvrđenu visinu imovinske koristi iz izreke pobijanog rješenja (kao i rješenja o provođenju istrage) u odnosu na ukupnu vrijednost pokretne i nepokretne imovine obuhvaćene prijedlogom za određivanje privremenih mjera, prvostupanjski je sud bio dužan navesti razloge zbog kojih smatra da je nalaganje privremenih mjera neophodno na cjelokupno predloženoj imovini, vodeći računa o naprijed istaknutom razmjeru i ciljevima naloženih mjera.

(…)

U ponovljenom postupku prvostupanjski će sud otkloniti nedostatke na koje mu je ovdje ukazano te će, po potrebi, putem predlagatelja osiguranja pribaviti podatke glede vrijednosti imovine okrivljenika kako bi se privremenom mjerom u dostatnoj mjeri osigurala tražbina, pa će na temelju tako utvrđenih činjenica donijeti novu na zakonu osnovanu odluku.«

Broj: Kž Us 102/16-3 od 30. rujna 2016.

»Naime, u obrazloženju pobijanog rješenjem navodi se da iz prikupljene dokumentacije te izvješća Samostalnog sektora za otkrivanje poreznih prijevara proizlazi da okrivljenik raspolaže imovinom vrijednosti najmanje 200.000,00 kuna, pa se zaključuje da se radi o imovini okrivljenika čija je vrijednost manja od vrijednosti protupravno stečene imovinske koristi, budući da ista na temelju rješenja o provođenju istrage iznosi najmanje 240.984,50 kuna.

Međutim, zaključak o vrijednosti imovine u odnosu na koje je određena privremena mjera osiguranja imovinske koristi sudac istrage temelji na prikupljenoj dokumentaciji te izvješću Samostalnog sektora za otkrivanje poreznih prijevara, a ta dokumentacija nije priložena uz prijedlog. Iz navedenog se ne može zaključiti o kojoj bi se to točno vrijednosti radilo, budući da se utvrđuje da njezina vrijednost iznosi najmanje 200.000,00 kn, pa nije isključeno da taj iznos bude i veći od terećene imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom. Osim toga, uz dostavljeni prijedlog za određivanje privremene mjere priložen je samo izvadak iz zemljišne knjige Zemljišnoknjižnog odjela V. G. broj 1134 za katastarsku općinu 331511 D. kojim se potvrđuje vlasništvo okrivljenika nad tom imovinom.

Člankom 1. Prvog protokola Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, zaštićeno je pravo na mirno uživanje prava vlasništva na način da se nitko ne smije lišiti svoga vlasništva, osim ako je to u javnom interesu i samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnog prava. To konkretno znači da se prilikom određivanja privremene mjere oduzimanja imovinske koristi mora utvrditi je li ispunjen zahtjev pravične ravnoteže sadržan u toj odredbi, koji nalaže procjenu razmjernosti između vrijednosti blokirane imovine i terećene imovinske koristi koju je okrivljenik ostvario počinjenjem kaznenog djela, a to pobijanim rješenjem nije učinjeno.

Stoga je žalbu okr. Z. Š. trebalo prihvatiti, ukinuti prvostupanjsko rješenje i predmet uputiti sucu istrage na ponovno odlučivanje.

Prilikom ponovnog odlučivanja, sudac istrage će, uzevši u obzir sve primjedbe na koje mu je ukazano ovim rješenjem, na temelju relevantnih podataka utvrditi vrijednost imovine u odnosu na koju je predloženo odrediti privremenu mjeru, vodeći računa da ona mora biti ograničena na onu imovinu koja svojom vrijednošću približno odgovara visini protupravne imovinske koristi, pri čemu izvršiti odgovarajuću procjenu razmjernosti privremene mjere osiguranja na imovini okrivljenika. Potom će donijeti novo i na zakonu utemeljeno rješenje koje će valjano obrazložiti.«

Broj: Kž Us 138/16-3 od 25. studenoga 2016.

»Ukidnim rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske od 30. rujna 2016. broj I Kž-Us 102/16 dana je uputa sucu istrage da u ponovljenom postupku na temelju relevantnih podataka utvrdi vrijednost imovine u odnosu na koju je podnesen prijedlog za određivanje privremene mjere osiguranja imovinske koristi, a potom izvrši odgovarajuću procjenu razmjernosti između njezine vrijednosti i imovinske koristi ostvarene terećenim kaznenim djelom, pri čemu je bilo potrebno voditi računa o tome da vrijednost te imovine ne prelazi ili barem da približno odgovara visini terećene protupravne imovinske koristi.

Iz obrazloženja pobijanog rješenja donesenog u ponovljenom postupku proizlazi da je izvršen uvid u pribavljene podatke iz Informacijskog sustava Porezne uprave, odnosno Evidencije prometa nekretnina prema kojima je prosječna tržišna cijena građevinskog zemljišta na području k.o. D. 40,00 kn/m2, poljoprivrednog zemljišta 4,54 kn/m2, dok je prosječna tržišna cijena stambenog objekta 1.125,00 kn/m2 te potom utvrđeno da ukupna imovina okrivljenika u konkretnom slučaju vrijedi oko 200.000,00 kuna, a što je pak manje od terećene mu protupravne imovinske koristi koja u konkretnom slučaju iznosi najmanje 240.984,50 kuna, nakon čega je zaključeno da je iznos vrijednosti blokirane imovine okrivljenika adekvatan iznosu terećene mu protupravne imovinske koristi.

Međutim, iako je sudac istrage pribavio podatke o vrijednosti imovine okrivljenika (koja u konkretnom slučaju obuhvaća oranicu površine 4 jutra i 723 čhv, oranicu površine 1 jutro i 793 čhv, šumu površine 5 jutara i 1042 čhv te livadu površine 14 jutara i 391 čhv – upisanih u zemljišnoknjižni uložak broj 1134, k. o. D.), iz pobijanog rješenja nije vidljivo na koji način je utvrđena vrijednost imovine na kojoj je određena privremena mjera osiguranja, u odnosu na koju vrijednost je izvršena odgovarajuća procjena razmjernosti između vrijednosti te imovine i vrijednosti imovinske koristi koju je okrivljenik ostvario počinjenjem terećenog mu kaznenog djela. S obzirom na te propuste, zaključak iz pobijanog rješenja o ispunjenju uvjeta za određivanje privremene mjere osiguranja na imovini okrivljenika za sada je preuranjen.

Ovo osobito stoga kad se uzme u obzir da je vrijednost protupravne imovinske koristi stavljene na teret okrivljeniku najmanje 240.984,50 kuna, dok bi prema dostavljenim podacima informacijskog sustava Porezne uprave, a uzimajući pri tome u obzir najniži iznos prosječne tržišne cijene poljoprivrednog zemljišta (4,54 kn/m2) kao i površinu imovine okrivljenika koja je blokirana pobijanim rješenjem, proizlazilo da u tom slučaju vrijednost blokirane imovine premašuje iznos terećene protupravne imovinske koristi, a što upućuje na nesklad između njezine vrijednosti i vrijednosti koja se osigurava kao imovinska korist, na što s pravom upire u žalbi okrivljenik.

Stoga je žalbu okr. Z. Š. trebalo prihvatiti, ukinuti prvostupanjsko rješenje te predmet uputiti sucu istrage na ponovno odlučivanje.

Prilikom ponovnog odlučivanja, sudac istrage će, uzevši u obzir sve primjedbe na koje mu je ukazano ovim rješenjem, na odgovarajući način utvrditi vrijednost imovine u odnosu na koju je predloženo određivanje privremene mjere osiguranja te potom izvršiti odgovarajuću procjenu razmjernosti imovine okrivljenika i imovinske koristi ostvarene terećenim kaznenim djelom, a koju nalaže zahtjev pravične ravnoteže sadržan u st. 2. čl. 1. Protokola broj 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97, 6/99 – pročišćeni tekst, 8/99 – ispravak, 14/02 i 1/06).«

Broj: Kž 659/16-4 od 10. siječnja 2017.

»U pravu je žalitelj kada ističe bitnu povredu odredaba kaznenog postupka iz čl. 468. st. 1. toč. 11. ZKP/08 jer u obrazloženju pobijane odluke izostaju sveobuhvatni i prihvatljivi razlozi o tome postoji li razmjer između vrijednosti ukupno blokiranih sredstava na bankovnim računima protivnika osiguranja ivisine imovinske koristi koju je prema navodima optužnice stekla okr. Lj. M., a čije oduzimanje je osigurano na bankovnim računima protivnika osiguranja kao povezane osobe u smislu čl. 3. st. 1. toč. 6. podtoč. c). Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem (»Narodne novine«, broj 145/10 – u daljnjem tekstu : ZPOIK).

(…)

Točno je da vrijednost blokirane imovine ne mora nužno odgovarati vrijednosti pretpostavljene imovinske koristi naznačene u optužnici, ali je ne smije niti značajno nadmašiti, jer bi to narušilo pravičnu ravnotežu između poduzete mjere zadiranja u pravo vlasništva i cilja koji se primjenom te mjere želi ostvariti te bi time bilo u suprotnosti s čl. 1. st. 2. Protokola br. 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u daljnjem tekstu – Konvencija).

U tom kontekstu, žalitelj s pravom ukazuje na pravne standarde zaštite prava vlasništva ustanovljene presudom Europskog suda za ljudska prava u predmetu Džinić protiv Hrvatske od 17. svibnja 2016. Naime, da bi zadiranje u pravo vlasništva bilo dopušteno u konvencijskom smislu, potrebno je da su ispunjena tri kumulativna uvjeta tj. mjera mora biti propisana domaćim zakonom, mora biti poduzeta radi ostvarenja ciljeva koji su legitimni te mora postojati proporcionalnost između poduzete mjere zadiranja u pravo vlasništva i cilja koji se primjenom te mjere želi ostvariti. S tim u vezi, blokada imovine, kao posljedica naložene privremene mjere, mora biti razumna i razmjerna ciljevima koji se time ostvaruju, pri čemu se vlasniku ne može nametati prekomjeran individualan teret tj. stvarno pretrpljena šteta u vidu zabrane raspolaganja sredstvima ne smije biti veća od one koja je nužna za postizanje cilja.

Imajući u vidu visinu pretpostavljene imovinske koristi naznačene u potvrđenoj optužnici državnog odvjetnika u iznosu od 9.728.157,16 kn u odnosu na ukupnu vrijednost blokiranih novčanih sredstava na računima povezane osobe E. M. od ukupno 2.500.000 EUR-a (protuvrijednost cca 18.500.000,00 kn), očito je da sredstva osigurana postojećim privremenim mjerama gotovo dvostruko nadmašuju vrijednost pretpostavljene imovinske koristi, odnosno da između tih vrijednosti postoji izraziti nesrazmjer, na što žalitelj s pravom ukazuje.

Zbog toga, zaključak prvostupanjskog suda o nužnosti daljnjeg trajanja privremenih mjera u neizmijenjenom obliku i opsegu nije prihvatljiv, posebno ne iz razloga navedenih u obrazloženju pobijanog rješenja tj. ‘zato što konačni iznos imovinske koristi koja će biti predmetom raspravljanja i dokazivanja nije izvjestan’. Upravo suprotno, vrijednost imovine blokirane privremenim mjerama određuje se proporcionalno pretpostavljenoj imovinskoj koristi koju je naznačio državni odvjetnik u potvrđenoj optužnici, a ne nekoj koristi koju bi sud tijekom rasprave hipotetski mogao utvrditi. Ukoliko rezultati dokaznog postupka doista ukažu na povećanu vrijednost pretpostavljene imovinske koristi koju treba osigurati, nema zapreke da se na prijedlog državnog odvjetnika odrede nove privremene mjere koje će takvoj situaciji odgovarati.

(…)

Pri ponovnom odlučivanju prvostupanjski će sud voditi računa o naprijed navedenim okolnostima i pravnim standardima ustanovljenim odlukama Europskog suda za ljudska prava te će ponovno ocijeniti postoji li razuman odnos razmjernosti između blokiranih sredstava i cilja koji se želi ostvariti, pri čemu stvarno pretrpljena šteta u vidu zabrane raspolaganja sredstvima na bankovnim računima protivnika osiguranja ne smije biti značajno veća od one koja je nužna za postizanje cilja.«

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. S obzirom na prigovore koje podnositeljica iznosi, Ustavni sud ocjenjivao je ustavnu tužbu s aspekta eventualne povrede prava vlasništva zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava i njemu srodnog članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

Članak 48. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(…)«

Članak 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju glasi:

»Članak 1.

ZAŠTITA VLASNIŠTVA

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnoga prava.

Prethodne odredbe, međutim, ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s općim interesom ili za osiguranje plaćanja poreza ili drugih doprinosa ili kazni.«

6.1. Ustavni sud ističe da je ESLJP u predmetu Džinić protiv Hrvatske (navedeno) utvrdio da je privremenom mjerom osiguranja na nepokretnoj imovini podnositelja zahtjeva, radi osiguranja učinkovitog izvršenja moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom u iznosu od otprilike 1.060.000,00 eura (1.800.857,74 kn), povrijeđeno podnositeljevo pravo na mirno uživanje imovine zajamčeno člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju. ESLJP je utvrdio da ni nadležni Županijski sud u Vukovaru ni Vrhovni sud nisu odgovorili na podnositeljeve tvrdnje kako vrijednost zaplijenjene imovine višestruko prelazi visinu protupravne imovinske koristi za koju se teretilo podnositelja. Drugim riječima, nadležni sudovi propustili su provesti test razmjernosti, odnosno procjenu razmjernosti između vrijednosti zaplijenjene imovine i imovinske koristi za koju se podnositelja zahtjeva sumnjičilo da ju je ostvario počinjenjem kaznenog djela.

Bitan dio obrazloženja te presude glasi:

»2. Ocjena Suda

(a) Je li došlo do miješanja u vlasništvo podnositelja zahtjeva

59. Među strankama nije sporno da je podnositelj zahtjeva bio zakoniti vlasnik nepokretne imovine za koju je određena privremena mjera osiguranja u okviru kaznenog postupka koji se vodi protiv njega na temelju optužbi za počinjenje kaznenih djela gospodarskog kriminaliteta. Stoga ne postoji spor oko toga da je predmetna nepokretna imovina njegovo 1397967985vlasništvo’. Niti je sporno da privremena mjera osiguranja na nepokretnoj imovini podnositelja zahtjev kojom se zabranjuje njezino otuđenje ili opterećenje, predstavlja miješanje u pravo podnositelja zahtjeva na mirno uživanje njegovog vlasništva te da se stoga primjenjuje članak 1. Protokola br. 1.

60. Sud ponavlja kako se blokada imovine za potrebe pravnog postupka obično odnosi na kontrolu upotrebe vlasništva, što spada u doseg drugog stavka članka 1. Protokola br. 1. uz Konvenciju (vidi, među brojnim drugim izvorima prava, predmete Raimondo protiv Italije, 22. veljače 1994, odlomak 27., Serija A br. 281-A; Andrews protiv Ujedinjenog Kraljevstva (odl.), br. 49584/99, 26. rujna 2002.; Adamczyk protiv Poljske (odl.), br. 28551/04, 7. studenoga 2006.; Simonjan-Heikinheino protiv Finske (odl.), br. 6321/03, 2. rujna 2008.; i JGK Statyba Ltd i Guselnikovas protiv Litve, br. 3330/12, odlomak 117., 5. studenoga 2013.).

(…)

62. S obzirom na utvrđenje da takva mjera spada u doseg drugog stavka članka 1. Protokola br. 1, Sud mora utvrditi je li mjera bila zakonita i ‘u skladu s općim interesom’, te je li postojao razuman odnos razmjernosti između korištenih sredstava i cilja koji se želi ostvariti (vidi, na primjer, naprijed citirani predmet JGK Statyba Ltd i Guselnikovas, odlomak 118.).

(b) Je li miješanje bilo predviđeno zakonom

63. Sud utvrđuje kako se blokada nepokretne imovine podnositelja zahtjeva u okviru kaznenog postupka koji se protiv njega vodi temeljila na članku 11. Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem, koji predviđa mogućnost određivanja privremenih mjera osiguranja na nepokretnoj imovini zabranom njezinog otuđenja ili opterećenja radi osiguranja mogućeg izvršenja odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom …

64. Shodno tome Sud prihvaća da je u ovome predmetu blokada nepokretne imovine podnositelja zahtjeva bila zakonita.

(c) Je li miješanje težilo legitimnom cilju

65. Sud je već presudio da je primjena privremenih mjera u okviru sudskog postupka, koje su usmjerene na osiguravanje mogućeg oduzimanja imovinske koristi, u ‘općem interesu’ zajednice (vidi, na primjer, predmet Borzhonov protiv Rusije, br. 18274/04, odlomak 58., 22. siječnja 2009., i u njemu citirane predmete; te predmet East West Alliance Limited protiv Ukrajine, br. 19336/04, odlomak 187., 23. siječnja 2014.).

66. Sud stoga prihvaća da je predmetno miješanje težilo legitimnom cilju.

(d) Razmjernost miješanja

67. Čak i ako je do miješanja došlo u skladu s uvjetima predviđenim zakonom i u javnom interesu, mora postojati i razuman odnos razmjernosti između korištenih sredstava i cilja koji se želi ostvariti bilo kojim mjerama koje država primjenjuje, uključujući i mjere predviđene da kontroliraju upotrebu imovine pojedinca. Taj je zahtjev izražen pojmom ‘pravične ravnoteže’ koja mora biti uspostavljena između zahtjeva općeg interesa zajednice i zahtjeva zaštite temeljnih prava pojedinca (vidi, na primjer, predmete Hutten-Czapska protiv Poljske [GC], br. 35014/97, odlomak 167., ECHR 2006-VIII; Depalle protiv Francuske [GC], br. 34044/02, odlomak 83., ECHR 2010; i Herrmann protiv Njemačke [GC], br. 9300/07, odlomak 74., 26. lipnja 2012.; vidi također naprijed citirani predmet Borzhonov, odlomak 59.).

68. Konkretno, s obzirom na to da blokada imovine podnositelja zahtjeva nije samo po sebi podložna kritici, posebice uzimajući u obzir slobodu procjene dopuštenu temeljem drugog stavka članka 1. Protokola, ona za sobom povlači rizik nametanja prekomjernog tereta podnositelju zahtjeva u smislu njegove mogućnosti raspolaganja svojom imovinom i sukladno tome mora pružiti određena postupovna jamstva kako bi se osiguralo da rad sustava i njegov utjecaj na vlasnička prava podnositelja zahtjeva nije ni proizvoljan niti nepredvidiv. Nadalje, Sud ponavlja da svaka blokada ili konfiskacija ima za posljedicu nastanak štete, no stvarno pretrpljena šteta ne bi smjela biti veća od one koja je nužna, ako se želi postići da bude u skladu s člankom 1. Protokola br. 1 (vidi naprijed citirani predmet Borzhonov, odlomci 60. – 61.)

69. Slijedom navedenog, pri procjeni usklađenosti sa člankom 1. Protokola br. 1, Sud mora sveukupno razmotriti različite interese koji su u pitanju, imajući u vidu kako je Konvencija namijenjena zaštiti prava koja su ‘praktična i učinkovita’. Mora razmotriti što stoji iza forme i ispitati realnost situacije na koju se podnositelj zahtjeva žali (vidi naprijed citirani predmet JGK Statyba Ltd i Guselnikovas, odlomak 128.).

70. Sud utvrđuje kako je u ovome predmetu nakon izmjene optužnice 2007. godine podnositelj zahtjeva optužen da je ostvario protupravnu imovinsku korist u ukupnom iznosu od otprilike 1.060.000,00 EUR (vidi prethodni odlomak 9.). Stoga ne postoji ništa u prijedlogu Županijskog državnog odvjetništva u Vukovaru kojime se traži određivanje privremene mjere osiguranja na nepokretnoj imovini podnositelja zahtjeva radi osiguranja izvršenja moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom što bi samo po sebi bilo podložno kritici. Međutim, uzimajući u obzir činjenicu da primjena takve mjere sa sobom povlači rizik nametanja prekomjernog tereta podnositelju zahtjeva, to ne oslobađa nadležne sudove obveze utvrđivanja i obrazlaganja jesu li uvjeti za određivanje privremene mjere osiguranja na imovini podnositelja zahtjeva doista ispunjeni te jesu li priroda i opseg mjere razmjerni okolnostima (vidi prethodne odlomke 67. – 68.; i, mutatis mutandis, naprijed citirani predmet JGK Statyba Ltd i Guselnikovas, odlomak 136.).

71. U vezi s time sud primjećuje da je Županijsko državno odvjetništvo u Vukovaru zajedno sa svojim prijedlogom za određivanje privremene mjere osiguranja imovine podnositelja zahtjeva, podnijelo samo izvatke iz zemljišnih knjiga kojima se potvrđuje vlasništvo podnositelja zahtjeva nad nekretninama u odnosu na koje je zatraženo određivanje privremene mjere osiguranja. Nije dostavljen niti jedan drugi mjerodavan dokaz koji se odnosi na njezinu vrijednost, niti se u prijedlogu u tom pogledu pozivalo na takav dokaz ili, što se toga tiče, na razmjernost osporene mjere (vidi prethodni odlomak 13.).

(…)

73. Međutim, Sud primjećuje kako je bez obzira na nedostatak jasnih naznaka vrijednosti imovine koja je navedena u prijedlogu za određivanje privremene mjere osiguranja na imovinom podnositelja zahtjev, Županijski sud u Vukovaru prihvatio prijedlog u cijelosti i odredio privremenu mjeru osiguranja na imovini navedenoj u prijedlogu. Stoga nije izvršio nikakvu procjenu razmjernosti između vrijednosti blokirane imovine i imovinske koristi koju je podnositelj zahtjeva navodno izravno ili neizravno ostvario počinjenjem kaznenog djela (vidi prethodni odlomak 19.).

74. Iako Sud može prihvatiti da postoje slučajevi gdje se blokada imovine u okviru kaznenog postupka prvotno određuje na temelju privremene procjene razmjernosti između vrijednosti blokirane imovine i imovinske koristi koja je navodno ostvarena počinjenjem kaznenog djela od strane osumnjičenika ili okrivljenika, obzirom da bi nedostatak pravodobne reakcije mogao osujetiti mogućnost primjene takve mjere, smatra kako ništa u okolnostima ovoga predmeta ne opravdava propust Županijskog suda u Vukovaru da se očituje o tom pitanju.

75. Štoviše, bez obzira na potpunu odsutnost procjene razmjernosti u rješenju Županijskog suda u Vukovaru i izričitog prigovora podnositelja zahtjeva u tom smislu, Vrhovni sud Republike Hrvatske nije ispravio taj propust na način da izvrši odgovarajuću procjenu razmjernosti osporene mjere, te je samo napomenuo kako načelo razmjernosti nije bilo povrijeđeno (vidi prethodne odlomke 21. i 22.), dok je Ustavni sud Republike Hrvatske na početku odbio razmotriti predmet (vidi prethodne odlomke 23. i 25.).

(…)

78. Obzirom na navedeno, Sud utvrđuje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske, bez da je izvršio bilo kakvu dodatnu procjenu s obzirom na konkretne navode podnositelja zahtjeva o nerazmjeru između blokirane imovine i navodno protupravno pribavljene imovinske koristi, te iako nije bio u mogućnosti koristiti niti jednu takvu procjenu koju je izvršio Županijski sud u Vukovaru, odbio tvrdnje podnositelja zahtjeva kao spekulativne, ne obrazloživši zašto je ignorirao podnositeljevu detaljnu procjenu vrijednosti blokirane imovine, koja je izvršena na temelju javno dostupnih informacija o tržišnoj vrijednosti nekretnina u Hrvatskoj (vidi prethodni odlomak 28.).

79. Vrhovni sud Republike Hrvatske time je dopustio da sporna situacija potraje više od dvije i pol godine bez da se ikada očitovao o konkretnim tvrdnjama podnositelja zahtjeva da postoji nerazmjer između vrijednosti blokirane imovine i navodno pribavljene protupravne imovinske koristi. Sud s tim u vezi smatra da je važno napomenuti kako se za cjelokupnu blokiranu imovinu nije tvrdilo da je posljedica kaznenog djela ili da se može povezati s kaznenim djelom. Umjesto toga, predmetna blokada je primijenjena kao privremena mjera osiguranja na cjelokupnoj imovini podnositelja zahtjeva s ciljem osiguranja izvršenja moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene počinjenjem kaznenog djela donesene na kraju kaznenog postupka.

80. U takvim okolnostima Sud utvrđuje da je osporena blokada nepokretne imovine podnositelja zahtjeva u okviru predmetnog kaznenog postupka, iako u načelu zakonita i opravdana, određena i održavana na snazi bez utvrđivanja da li vrijednost blokirane imovine odgovara mogućoj odluci o oduzimanju protupravne imovinske koristi ostvarene počinjenjem kaznenog djela. Sud stoga smatra kako primjena takve mjere nije bila primjerena da se pokaže kako je ispunjen zahtjev ‘pravične ravnoteže’ sadržan u drugom stavku članka 1. Protokola br. 1.

81. Prethodna su razmatranja dovoljna da bi Sudu omogućila zaključak kako je u okolnostima predmeta podnositelja zahtjeva došlo do povrede članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.«

6.2. Ustavni sud nadalje ističe da je Rezolucijom CM/ResDH(2017)336 usvojenom 17. listopada 2017. (v. https://hudoc.exec.coe.int) Odbor ministara Vijeća Europe zatvorio nadzor nad izvršenjem navedene presude Džinić protiv Hrvatske. Jedan od razloga zbog kojih je Odbor ministara ocijenio da je Republika Hrvatska poduzela opće mjere kojima se na učinkovit način sprječavaju identične buduće povrede u istim ili sličnim situacijama bila je i promjena prakse Vrhovnog suda. Naime, nakon navedene presude ESLJP-a Vrhovni sud je u sličnim predmetima, pozivajući se na članak 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju nalagao nižestupanjskim sudovima provođenje testa razmjernosti (v. točku 5. obrazloženja ove odluke).

6.3. Vraćajući se na okolnosti konkretnog predmeta, Ustavni sud utvrđuje da podnositeljica u ustavnoj tužbi tvrdi da je u predmetnom kaznenom postupku koji se vodi protiv nje vrijednost imovine koja joj je zaplijenjena za 15.000.000,00 kn veća od vrijednosti imovinske koristi za koju se tereti da ju je protupravno stekla. Te tvrdnje podnositeljica je iznosila i u žalbi Vrhovnom sudu. Pritom se i pozivala na presudu Džinić protiv Hrvatske. Međutim, unatoč promjeni svoje prakse nakon navedene presude ESLJP-a, Vrhovni sud samo je paušalno naveo da je u razlozima pobijanog rješenja Županijskog suda u Puli – Pola od 21. prosinca 2016. navedeno da se optužnicom okrivljenici stavlja na teret pribavljanje protupravne imovinske koristi u znatnom iznosu i u razmjeru s vrijednošću osigurane imovine. Vrhovni sud ne samo da nije dao bilo kakvu dodatnu procjenu s obzirom na podnositeljičine navode nego je donio zaključak koji je potpuno netočan. Naime, Županijski sud u Puli – Pola nije se uopće bavio procjenom zaplijenjene imovine i navodno protupravno stečene koristi, nego isključivo osnovanom sumnjom da podnositeljica kao zakonska zastupnica trgovačkih društava nije postupala u dobroj vjeri jer je radi prodaje nekretnina po nižoj cijeni od tržišne postupala s namjerom pribavljanja velike protupravne imovinske koristi sebi i trgovačkom društvu Orna d.o.o.

6.4. Imajući na umu pravne standarde ESLJP-a, a koji su primijenjeni i u citiranoj presudi Džinić protiv Hrvatske, činjenicu da je nadzor nad izvršenjem te presude zatvoren navedenom završnom rezolucijom Odbora ministara zahvaljujući, između ostalog, i promjeni prakse Vrhovnog suda, s jedne strane, te s druge strane, propust kako Županijskog suda u Puli – Pola tako i Vrhovnog suda utvrditi sve važne činjenice te izvršiti procjenu razmjernosti između vrijednosti zaplijenjene imovine i imovinske koristi za koju se podnositeljicu sumnjiči da ju je ostvarila počinjenjem kaznenog djela, Ustavni sud utvrđuje da je podnositeljici povrijeđeno pravo vlasništva zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava i člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

6.5. Slijedom navedenog, a polazeći od stajališta da je na redovnim sudovima koji najbolje poznaju činjenice predmeta zadaća ispitati razmjernost i nužnost predložene mjere u okolnostima konkretnog predmeta, osporena rješenja trebalo je ukinuti i predmet vratiti na ponovni postupak Županijskom sudu u Puli – Pola kako bi razmotrio, imajući na umu sve okolnosti tog predmeta, je li predloženom mjerom osiguranja stvarno pretrpljena šteta za podnositeljicu znatno veća od one koja je nužna za osiguranje imovinske koristi za koju se podnositeljicu sumnjiči da ju je ostvarila počinjenjem kaznenog djela (usporedi s, primjerice, predmetima ESLJP-a Borzhonov protiv Rusije, br. 18274/04, § 61., presuda od 22. siječnja 2009. i Raimondo protiv Italije, br. 12954/87, § 33., presuda od 22. veljače 1994.).

6.6. Imajući u vidu prethodna utvrđenja zbog kojih su osporena rješenja ukinuta i predmet vraćen na ponovno odlučivanje, Ustavni sud ne nalazi potrebnim odlučivati o prigovoru podnositeljice da joj je nedostavljanjem prijedloga nadležnog državnog odvjetništva za određivanje privremene mjere osiguranja onemogućeno očitovati se na njega.

7. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

8. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-1159/2017
 Zagreb, 14. srpnja 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.