## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3221/2002 od 10. studenoga 2004.

### NN 164/2004 (26.11.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3221/2002 od 10. studenoga 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2904

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u postupku
pokrenutom ustavnom tužbom M. Z. iz K., R. L. iz K. i M. Š. iz Đ., koje zastupa
N. V., dipl. iur, iz Sindikata državnih i lokalnih službenika i namještenika
Republike Hrvatske, Z., na sjednici održanoj 10. studenoga 2004. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukidaju se:

–
presuda Županijskog suda u Koprivnici, broj: Gž-1186/02-2 od 29. listopada
2002. godine i

–
presuda Općinskog suda u Koprivnici, broj: P-383/2002-26 od 23. kolovoza 2002.
godine.

III.
Predmet se vraća tom sudu na ponovni postupak i odlučivanje.

IV. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Koprivnici, broj:
Gž-1186/02-2 od 29. listopada 2002. godine.

Tom
presudom odbijena je žalba podnositelja kao tužitelja i potvrđena presuda
Općinskog suda u Koprivnici, broj: P-383/2002-26 od 23. kolovoza 2002. godine,
kojom su odbijeni tužbeni zahtjevi podnositelja koji su od tuženika –
Koprivničko-križevačke županije tražili isplatu regresa za 1999. godinu, božićnice
za 1999. godinu, razlike božićnice između isplaćenog i ugovorenog iznosa božićnice
za 2000. godinu, te iznos jubilarne nagrade podnositelju M. Š., sve s
pripadajućim zakonskim zateznim kamatama tekućim od dospijeća pojedinog prava
iz kolektivnog ugovora do plateža.

2.
Podnositelji ustavne tužbe smatraju da su im osporenim presudama, uslijed
pogrešne primjene materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava propisana iz
članaka 14. stavka 2. i 117. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske, zbog čega
predlažu usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih odluka, te vraćanje
predmeta na ponovni postupak.

U
opširnoj ustavnoj tužbi podnositelji, u bitnome, ističu da su njihovi tužbeni
zahtjevi pogrešno odbijeni i to stoga što nisu uplatili predujam za financijsko
vještačenje, a koje je bilo potrebno kako bi se utvrdilo koliko bi svakom od
podnositelja po pojedinom osnovu pripadalo u okviru osiguranih, a
neraspoređenih sredstava u proračunu tužene Županije, na poziciji 27 »naknada
troškova za zaposlene u godini 1999.«, te na poziciji 24 za 2000. godinu.

Navode
da se punomoćnik predlagatelja opravdano suprotstavio provođenju navedenog
dokaza iz razloga što su nesporna prava predlagatelja predviđena u Kolektivnom
ugovoru za zaposlene u upravnim tijelima Koprivničko-križevačke županije od 12.
studenoga 1998. godine (u daljnjem tekstu: Kolektivni ugovor), a tužbeni
zahtjev je bio specificiran prema službenim podacima dobivenim od te Županije.

Nadalje
podnositelji navode da je Općinski sud u Koprivnici u ovoj parnici prethodno
donio dvije presude, kojima usvaja tužbene zahtjeve predlagatelja, ali su obje
bile ukinute od strane Županijskoga suda u Koprivnici, uz obrazloženje da se
prava iz kolektivnog ugovora mogu isplaćivati samo uz poštivanje odredbi Zakona
o proračunu (»Narodne novine«, broj 92/94. i 96/03.) koji u članku 5. stavku 2.
propisuje da svi izdaci proračuna moraju biti utvrđeni u proračunu i uravnoteženi
s prihodima i primicima, a u članku 9. stavku 1. isti Zakon propisuje da se s
proračunskih računa ne smije isplaćivati izdatke koji nisu predviđeni. Stoga se
navedena Županija u svom poslovanju dužna prije svega držati prisilnog propisa,
a to je Zakon o proračunu, pa je stoga u slučaju kada u proračunu nisu
osigurana sredstva za isplatu materijalnih prava radnika, ta činjenica trebala
biti razlog za odbijanje tužbenog zahtjeva.

Podnositelji smatraju navedeno pravno stajalište
neosnovanim, te ističu da je člankom 3. stavkom 1. Kolektivnog ugovora
propisano da se odredbe istog primjenjuju neposredno, dok je člankom 5. stavkom
1. Zakona o radu (»Narodne novine«, broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01.,
82/01., 114/03. i 142/03.) propisano da su se u radnom odnosu poslodavac i
radnik dužni pridržavati tog i drugih zakona, međunarodnih ugovora koji su sklopljeni
i potvrđeni u skladu s Ustavom Republike Hrvatske, drugih propisa, kolektivnih
ugovora i pravilnika u svezi s radnim odnosom.

U
članku 7. stavku 1. Zakona o radu propisano je da poslodavac, zaposlenik i
zaposleničko vijeće, te sindikati i udruge poslodavaca mogu ugovoriti uvjete
rada koji su za radnika povoljniji od uvjeta uređenih tim Zakonom. To je i
učinjeno sklapanjem navedenog Kolektivnog ugovora. U slučaju nemogućnosti
izvršavanja pojedinih odredbi ili cijelog Kolektivnog ugovora, poslodavac isti
može na temelju članaka 111. i 112. Kolektivnog ugovora otkazati ili predložiti
njegove izmjene, što nije učinjeno do kraja 2001. godine.

Zaključno,
navode da Kolektivni ugovor predstavlja neposredni sporazum poslodavca i
sindikata, kojim su regulirana prava i obveze iz rada i po osnovu rada
zaposlenih kod tog poslodavca i koji se primjenjuje neposredno na zaposlene,
sukladno međunarodnim konvencijama o radu i kolektivnom pregovaranju i Zakonu o
radu. Prema tome, ne može biti od značaja, tvrde, navod Županije da nisu bila
osigurana sredstva u proračunu za isplatu materijalnih prava zaposlenika, pa
tako i za podnositelje u skladu s Kolektivnim ugovorom, jer je poslodavac morao
znati prilikom potpisivanja Kolektivnog ugovora, što potpisuje, odnosno ima li
dovoljno osiguranih sredstava, koje se obvezao isplatiti zaposlenicima.

Kako
Županija kao poslodavac nije u cijelosti poštivala navedeni Kolektivni ugovor
za 1999. i 2000. godinu, već je isplatila samo dio prava iz istog, smatraju da
je navedenim presudama povrijeđen Zakon o radu na štetu predlagatelja.

3. Za
potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis predmeta Općinskog suda u
Koprivnici, broj: P-383/02.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

4. Iz
spisa predmeta, presuda nižestupanjskih sudova i ostale dokumentacije, razvidno
je da su podnositelji tražili od Koprivničko-križevačke županije, kao njezini
službenici, isplatu regresa za 1999. godinu, božićnice za 1999. godinu, razlike
božićnice između isplaćenog i ugovorenog iznosa božićnice za 2000. godinu, te da
je podnositelj M. Š. tražio i isplatu iznosa jubilarne nagrade, sve s
pripadajućim zakonskim zateznim kamatama tekućim od dospijeća pojedinog prava
iz Kolektivnoga ugovora do plateža.

Tijekom
parničnog postupka presudom Općinskog suda u Koprivnici, broj: P-915/2001-15 od
28. prosinca 2001. godine (koja je naknadno ukinuta), kojom je usvojen tužbeni
zahtjev, u obrazloženju, između ostalog, navedeno je da svi navodi tužene
Županije o tome kako nisu bila osigurana sredstva iz proračuna Republike
Hrvatske za isplatu regresa i božićnice, te da ta prava nisu imali u većim
iznosima niti zaposlenici u državnoj upravi, nisu od odlučnog značaja niti
relevantni za presuđenje.

Naime,
zaposlenici županijskih ureda plaću i druga primanja primaju iz državnog
proračuna, a podnositelji iz županijskog proračuna, jer je županija u to
vrijeme na temelju odredbi Zakona o lokalnoj upravi i samoupravi (»Narodne
novine«, broj 90/92., 94/93., 117/93., 5/97., 117/99., 128/99., 51/00. i
105/00.) bila jedinica lokalne uprave i samouprave koja se samostalno
financirala. Budući da je tužena Županija zaključila Kolektivni ugovor koji se
odnosio na sve zaposlenike u samoupravnom dijelu županije, isti je morala
primjenjivati.

Istom
presudom utvrđeno je da su na temelju odluka Poglavarstva županije utvrđivana
manja prava od preuzetih Kolektivnim ugovorom u odnosu na visinu božićnice i
jubilarnih nagrada te nikakva prava na regres, te da je bez utemeljenja u
Kolektivnom ugovoru isplaćen dar za djecu i božićnica u 2000. godini, isto na
temelju odluke Poglavarstva županije, a u cilju ujednačavanja prava službenika
koji primaju plaću iz državnog proračuna Republike Hrvatske i službenika koji
plaću i druga primanja ostvaruju iz županijskog proračuna.

Presudom
Općinskog suda u Koprivnici, broj: P-383/2002-26 od 23. kolovoza 2002. godine,
tužbeni zahtjev podnositelja je odbijen jer nisu uplatili predujam za
financijsko vještačenje, a isto je bilo potrebno kako bi se utvrdilo koliko bi
svakom od podnositelja po pojedinoj osnovi pripalo u okviru osiguranih, a
neraspoređenih sredstava u proračunu Županije.

Županijski
sud u Koprivnici utvrđuje da je takav zaključak prvostupanjskog suda pravilan,
jer s obzirom na utvrđenje da je u proračunu tužene Županije na poziciji 27 u
1999. godini ostalo neraspoređeno 8.319,41 kn, a za 2000. godinu na poziciji 24
za naknadu troškova za zaposlene, ostalo neraspoređeno 98,72 kn, bilo je
potrebno provesti financijsko vještačenje kako bi se utvrdilo koji iznos u
okviru tih proračunskih sredstava pripada svakom od podnositelja, a temeljem
Kolektivnog ugovora. Takvo utvrđenje temelji na svom pravnom stajalištu da
isplata prava iz Kolektivnog ugovora, koji je bio u primjeni od 1. siječnja
1999. do 31. prosinca 2000. godine, ovisi o tome koliko je u proračunu Županije
za 1999., odnosno za 2000. godinu, ostalo neraspo­ređenih sredstava, jer su
odredbe Zakona o proračunu prisilnog karaktera, a ostvarenje prava iz
Kolektivnog ugovora ovisno je o odredbama proračuna Županije za svaku pojedinu
godinu, koji proračun mora biti u skladu s odredbama Zakona o proračunu.

5.
Odredba članka 56. stavka 1. Ustava, propisuje:

»Pravo
zaposlenih i članova njihovih obitelji na socijalnu sigurnost i socijalno
osiguranje uređuje se zakonom i kolektivnim ugovorom.«.

Kolektivni
ugovor, kojim je tužena Županija preuzela obveze prema službenicima, ugovor je
koji proizvodi prava i obveze za obje ugovorne strane, te je ista odgovorna za
njegovo ispunjenje u skladu s odredbama članka 10. Zakona o radu (»Narodne
novine«, broj 137/04. – pročišćeni tekst), koji propisuje:

»Na sklapanje, valjanost, prestanak ili drugo pitanje
u svezi s ugovorom o radu, kolektivnim ugovorom ili (...), a koje nije uređeno
ovim ili drugim zakonom, primjenjuju se u skladu s naravi toga ugovora opći
propisi obveznog prava.«.

Slijedom toga, za prestanak obveze iz kolektivnog
ugovora, sukladno tome, supsidijarno je mjerodavna odredba članka 17. Zakona o
obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96., 91/96.
i 112/99.), koja propisuje:

»Sudionici u obveznom odnosu dužni su izvršiti svoju
obvezu i odgovorni su za njezino ispunjenje.

Obveza se može ugasiti samo suglasnošću volja
sudionika u obveznom odnosu ili na temelju zakona.«.

6. U svezi primjene odredbi kolektivnih ugovora,
Ustavni sud je u Odluci, broj: U-III-494/1998 od 4. rujna 2002. godine, zauzeo
pravno stajalište da se zakonskom odredbom može derogirati odredba kolektivnog
ugovora, na način da se kolektivnim ugovorom priznato pravo na jubilarnu
nagradu ne mora isplatiti ako u tekućoj godini nisu predviđena proračunska
sredstva u državnom proračunu za isplatu navedenoga iznosa.

7. U ovom predmetu sudovi su utvrdili nespornim
činjenice da je Kolektivni ugovor sklopljen, da je istime tužena Županija
preuzela obveze u odnosu na podnositelje ustavne tužbe, te da im regres i božićnica
za 1999. godinu nisu isplaćeni u ugovorenom iznosu. Kod tako utvrđenog
činjeničnog stanja, Županija, budući da je tijekom parničnog postupka ustrajala
na svom prigovoru, odnosno na tome da nije bila dužna platiti preuzete obveze
po Kolektivnom ugovoru, trebala je dokazati da je obveza isplate prestala
voljom stranaka kolektivnog ugovora ili na temelju zakona.

Činjenica da za određena prava preuzeta Kolektivnim
ugovorom (konkretno: isplata regresa i božićnice u određenom iznosu), prema navodima
Županije nisu osigurana dostatna sredstva u županijskom proračunu, nije pravno
relevantan razlog da se odbije isplatiti regres i božićnica službenicima u županiji
u ugovorenoj visini. Stoga je pogrešno pravno stajalište Županijskog suda u
Koprivnici izraženo u spornoj presudi (citirano u točki 4. odjeljku 6. obrazloženja).

Sukladno svemu navedenom, prema ocjeni ovog Suda,
sudo­vi su osporenim odlukama pogrešno utvrdili da postoje opravdani razlozi da
se ne isplati regres i božićnica za 1999. godinu, koja prava pripadaju službenicima
na temelju Kolektivnog ugovora.

Na opisani način, sudovi su pogrešno utvrđujući da
postoje uvjeti za neisplatu materijalnog prava iz radnog odnosa koje je
ugovoreno Kolektivnim ugovorom, povrijedili podnositeljima zajamčenu jednakost
pred zakonom, odnosno odredbu članka 14. stavka 2. Ustava.

8. U
odnosu na navode iz ustavne tužbe o povredi odredbe članka 117. stavka 3.
Ustava (koja odredba propisuje načelo zakonitosti za sudbenu vlast, odnosno
propisuje temeljne smjernice i dužnosti sudova da postupaju zakonito), za
istaknuti je da ta odredba ne sadrži ustavna prava, pa se na toj odredbi ne može
temeljiti ustavnosudska zaštita putem ustavne tužbe.

9.
Slijedom navedenog, a temeljem odredbe članaka 74. i 76. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni
tekst), odlučeno je kao u izreci. Odluka o objavi ove Odluke temelji se na
odredbama članka 29. istog Zakona.

Broj:
U-III-3221/2002
Zagreb, 10. studenoga 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 164/2004-2904