## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4532/2007 od 12. studenoga 2009.

### NN 158/2009 (31.12.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4532/2007 od 12. studenoga 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3952

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. Š. iz K., R. S., na sjednici održanoj 12. studenoga 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Rijeci broj: Kž-878/07-4 od 21. studenoga 2007. godine, kojom je potvrđena presuda Općinskog suda u Rijeci broj: K-988/06 od 10. srpnja 2007. godine.

Tom presudom proglašen je krivim podnositelj ustavne tužbe, M. Š. iz R. S. (jedan od okrivljenika), zbog počinjenja pet kaznenih djela teške krađe iz članka 217. stavka 1. točke 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00. – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-241/2000, 129/00., 51/01., 105/04., 84/05. i 71/06., u daljnjem tekstu: KZ) u vezi s člankom 216. KZ-a, jednog kaznenog djela teške krađe u pokušaju iz članka 217. stavka 1. točke 1. u vezi s člankom 216. i člankom 33. KZ-a, jednog kaznenog djela krađe iz članka 216. stavka 1. KZ-a, i osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od dvije godine i šest mjeseci u koju kaznu mu se uračunava vrijeme provedeno u pritvoru od 11. listopada 2006. godine, pa nadalje.

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi ponavlja žalbene razloge iznesene u kaznenom postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi, smatrajući da su sudovi, zbog bitne povrede odredbi kaznenog postupka, povrijedili ustavna prava zajamčena člankom 18. stavkom 1. i člankom 29. stavcima 1. i 2. alinejom 3. i stavkom 4. Ustava Republike Hrvatske.

Obrazlažući povrede članka 29. Ustava, podnositelj navodi kako mu je postavljen branitelj po službenoj dužnosti (odvjetnik M. K. iz R.) s kojim nije uspostavio bližu suradnju, pa smatra da zbog pasivnosti izabranog branitelja nije u konkretnom slučaju imao učinkovitu obranu.

Nadalje, podnositelj ističe kako nije bio prisutan prilikom pretrage automobila u kojem su (redarstvene vlasti) pronašle opojnu drogu (heroin), slijedom čega smatra da se presuda temelji na nezakonitom dokazu iz članka 9. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 111/03., u daljnjem tekstu: ZKP).

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisuje:

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti,..., kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama..., povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom...

Sukladno navedenim odredbama Ustavnog zakona, Ustavni sud nije sud višeg stupnja u odnosu na redovne i specijalizirane sudove niti je ustavna tužba redovni ili izvanredni pravni lijek u sustavu domaćih pravnih lijekova.

Ustavna tužba je posebno ustavnopravno sredstvo zaštite ljudskih prava ili temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom (ustavnih prava), pa pozivanje na razloge nezakonitosti, koje su ovlašteni ispitivati redovni sudovi u povodu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova, u pravilu nije dostatna osnova za podnošenje ustavne tužbe.

4. Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, kao i drugih ustavnih prava zajamčenih člankom 29. Ustava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

U konkretnom slučaju, krivnja podnositelja je utvrđena u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred nadležnim Općinskim sudom u Rijeci.

5. Podnositelju ustavne tužbe postavljen je branitelj po službenoj dužnosti, M. K., odvjetnik iz R., nakon što mu je ranije izabrana braniteljica J. B., odvjetnica iz R., (podneskom od 21. veljače 2007. godine, list 298 kaznenog spisa) otkazala punomoć za zastupanje (obranu).

5.1. Branitelj je procesni pomoćnik okrivljenika koji svojim pravnim znanjem i procesnom vještinom pomaže okrivljeniku u pronalaženju i utvrđivanju činjenica u njegovu korist, primjeni propisa koji su za okrivljenika najpovoljniji, te korištenju procesnih prava. Pomaganjem okrivljeniku on (branitelj) uklanja nedostatke stvarnih mogućnosti obrane u usporedbi s državnim odvjetnikom kao ovlaštenim tužiteljem, ostvarujući tako postulat »jednakosti oružja« i druge elemente načela »pravičnog suđenja« iz članka 29. stavaka 1. i 2. Ustava i članka 6. stavaka 1. i 3.6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljenih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u daljnjem tekstu: Konvencija).

Svrha odredbe članka 6. stavka 3. točke c. Konvencije je, prema stajalištu Europskog suda, »osigurati da okrivljenik uživa blagodati pravičnog postupka, uključujući svaku priliku za odgovarajuću obranu« (presuda u predmetu Goddi protiv Italije od 9. travnja 1984. godine, § 31).

5.2. Ustavni sud je uvidom u kazneni spis utvrdio da je branitelj po službenoj dužnosti, odvjetnik M. K. iz R. – postavljen rješenjem predsjednice Općinskog suda u Rijeci broj: 14 SU-3/07 od 26. veljače 2007. godine – bio nazočan na glavnim raspravama održanim 8. ožujka, 30. ožujka, 18. travnja, 8. svibnja, 20. lipnja i 10. srpnja 2007. godine, na kojoj (potonjoj) je zaključena glavna rasprava i objavljena odluka (presuda i rješenje).

Protiv prvostupanjske presude branitelj po službenoj dužnosti je 6. rujna 2007. godine podnio žalbu Županijskom sudu u Rijeci.

Uvidom u troškovnik obrane branitelja po službenoj dužnosti od 10. srpnja 2007. (list 435 kaznenog spisa) utvrđeno je da je navedeni branitelj (u nekoliko navrata) bio u posjetama podnositelju ustavne tužbe koji se nalazio u pritvoru.

Konačno, Ustavni sud nije mogao uvidom u kazneni spis utvrditi da bi podnositelj, nezadovoljan učinkovitošću pravne pomoći koju mu je pružao postavljeni branitelj po službenoj dužnosti, u bilo kojem času glavne rasprave ili žalbenog postupka, obavijestio sud o »očiglednim nedostacima na strani postavljenog branitelja« (presuda Europskog suda za ljudska prava u predmetu Daud protiv Portugala od 21. travnja 1998. godine, § 42).

Slijedom navedenoga, Ustavni sud je u konkretnom slučaju utvrdio kako je podnositelj ustavne tužbe u osobi odvjetnika M. K. iz R. imao branitelja koji je uredno obavljao svoju dužnost, pa je podnositelj bio u mogućnosti »uživati blagodati praktične i učinkovite obrane« (u smislu aktivnog sudjelovanja u izvođenju dokaza, predlaganju dokaza i sl.), te su redoviti sudovi, prema ocjeni Ustavnog suda – postavljanjem branitelja po službenoj dužnosti – podnositelju omogućili primjerenu obranu i pravično suđenje.

Ocjena je Ustavnog suda da podnositelju u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 2. alinejom 3. Ustava.

6. Podnositelju je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati uz (prvotno izabranog, a potom po službenoj dužnosti) branitelja, izjašnjavati se i predlagati dokaze u odnosu na odlučujuće činjenice, te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje. Iz presude prvostupanjskog suda razvidno je koje dokaze je taj sud proveo i na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze te činjenice o kojima ovisi opstojnost kaznenog djela, prvostupanjski sud je za svoja utvrđenja i stajališta dao valjane pravne razloge.

6.1. Županijski sud u Rijeci potvrdio je prvostupanjsku presudu, te je svoja utvrđenja da ne postoje bitne povrede odredaba kaznenog postupka i povrede kaznenog zakona, kao i da je činjenično stanje potpuno i pravilno utvrđeno, jasno obrazložio, očitovavši se pritom o svim žalbenim navodima podnositelja.

6.2. Ocjena je Ustavnog suda da osporavanim presudama koje su utemeljene na zakonu i donesene nakon provedenog dokaznog postupka sukladno odredbama ZKP-a, podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

7. U odnosu na daljnju podnositeljevu tvrdnju glede nepravilnosti pri pregledu vozila, Ustavni sud ocjenjuje da postupanje redarstvenih vlasti – na temelju pisanog naloga istražnog suca – prilikom pregleda vozila (u nazočnosti korisnika vozila, II. okrivljenika I. A. i dva svjedoka) u kojemu je pronađena opojna droga, nije moguće ocijeniti nezakonitim, te stoga nije osnovana podnositeljeva tvrdnja da je osporena prvostupanjska presuda utemeljena na dokazu pribavljenom na nezakonit način (članak 9. stavak 2. ZKP-a).

Stoga Ustavni sud utvrđuje da osporenim presudama nije povrijeđeno podnositeljevo ustavno pravo iz članka 29. stavka 4. Ustava na čiju povredu u ustavnoj tužbi ukazuje.

S obzirom da iz navedenog slijedi, da osporene odluke u odnosu na podnositelja nisu zahvaćene povredom iz članka 367. stavka 2. ZKP-a, kao i zbog činjenice, da u ustavnoj tužbi podnositelj nije iznio nove ili drugačije razloge vezane uz korištenje nezakonitih dokaza u kaznenom postupku, a koji već nisu bili predmetom razmatranja tijekom kaznenog postupka, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti, koje bi ukazivale na povredu navedenog ustavnog prava.

8. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 18. stavkom 1. Ustava koji propisuje:

Jamči se pravo na žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom.

Ustavno pravo na žalbu ne iscrpljuje se u strogo formalnom smislu u (ne)mogućnosti njezina izjavljivanja, već podrazumijeva ostvarivanje učinkovite pravne zaštite putem žalbe. Pritom je stajalište ustaljene ustavnosudske prakse da se pravo na žalbu, odnosno drugu pravnu zaštitu može učinkovito ostvarivati samo ako prvostupanjsko tijelo sudbene ili upravne vlasti, koje je donijelo osporeni akt, navede i obrazloži razloge za taj akt, koji se onda može pobijati u obrani žaliteljevih prava i na zakonu zasnovanih interesa.

Razmatrajući navode ustavne tužbe te obrazloženje prvostupanjske i drugostupanjske presude, Ustavni sud utvrdio je da u konkretnom slučaju podnositelju nije povrijeđeno navedeno ustavno pravo. Ocjena je Ustavnog suda da su sudovi određeno i potpuno obrazložili kojim su se razlozima vodili pri utvrđivanju je li podnositelj ustavne tužbe kriv za počinjenje kaznenih djela koje mu se stavljaju na teret. Podnositelj je pravo na žalbu iskoristio podnijevši (putem postavljenog branitelja po službenoj dužnosti) žalbu Županijskom sudu u Rijeci, koji je o njoj odlučio na temelju i u skladu s mjerodavnim odredbama ZKP-a.

9. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke, dok se odluka o objavi (točka II. izreke) temelji na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4532/2007

Zagreb, 12. studenoga 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 158/2009-3952