## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1559/2000 od 12. ožujka 2003.

### NN 44/2003 (20.3.2003.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1559/2000 od 12. ožujka 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

571

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, dopredsjednik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i
Milan Vuković, u povodu prijedloga za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na
sjednici održanoj dana 12. ožujka 2003. godine, donio je

## RJEŠENJE

I. Ne
prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka
5. i članka 16. stavka 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu (»Narodne novine«,
broj 53/91, 28/92 i 113/93 – odluka Ustavnog suda, broj: U-I-206/1992,
U-I-207/1992, U-I-209/1992, U-I-222/1992 od 8. prosinca 1993.).

II.Ovo
rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.»HOMO«
udruga za zaštitu ljudskih prava i građanskih sloboda iz Pule, koju zastupa
predsjednica Mirjana Galo (u dalj­njem tekstu: predlagateljica), podnijela je
Ustavnom sudu pri­jedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom
članaka 5. i 16. stavka 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu (»Na­rodne novine«,
broj 53/91, 28/92 i 113/93 – odluka Ustavnog suda, broj: U-I-206/1992,
U-I-207/1992, U-I-209/1992, U-I-222/1992 od 8. prosinca 1993.).

Predlagateljica smatra da su osporene odredbe Zakona
o hrvatskom državljanstvu u nesuglasnosti s odredbama članka 14. stavaka 1. i
2. Ustava, jer se »kroz institut prebivališta sprovodi diskriminacija građana
na nacionalnoj i vjerskoj osnovi«, i to »tako da od povlastice odredbe članka
16. citiranog Zakona isključuje osobe koje nisu pripadnici hrvatskog naroda
namećući im prethodno prijavu prebivališta kao preduvjet stjecanju državljanstva
Republike Hrvatske, uvjet vrlo često teško ostvariv radi toga što je vezan za
vitalne, egzistencijalne razloge u inozemstvu«.

Predlagateljica svoje stajalište
obrazlaže tvrdnjom da prebi­valište na području Republike Hrvatske u postupku
stjecanja hrvat­skog državljanstva podrijetlom ima različito značenje kod pri­padnika
nehrvatskog i hrvatskog naroda.

Ističe da pripadnici
nehrvatskog naroda, ako su rođeni u inozemstvu, stječu hrvatsko državljanstvo
ako »propisno« prijave prebivalište u Republici Hrvatskoj, dok pripadnici
hrvatskog naroda stječu hrvatsko državljanstvo podrijetlom iako nemaju
prebivalište u Republici Hrvatskoj.

Predlagateljica navodi da
odredbe članka 5. i članka 16. stav­ka 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu
razvrstavaju građane u dvije skupine koje u postupku utvrđivanja prava na državljanstvo
imaju različit pravni i stvarni tretman. U jednu skupinu pripadaju osobe koje
su podrijetlom iz Republike Hrvatske, ali nemaju prebivalište u Republici
Hrvatskoj i nisu pripadnici hrvatskog naroda. U drugu skupinu pripadaju osobe
koje jesu ili nisu podrijetlom iz Republike Hrvatske, koje nemaju prebivalište
u Republici Hrvatskoj, ali su pripadnici hrvatskog naroda.

Takvim su zakonskim uređenjem, smatra
predlagateljica, diskriminirane i osobe iz nacionalno mješovitih brakova koje
prebivaju u inozemstvu, a žele ostati nacionalno neopredijeljene. Također su
diskriminirane i osobe koje su po podrijetlu predaka (roditelja) hrvatski građani,
ali nehrvatske nacionalne pripadnosti koji imaju prebivalište u inozemstvu.

2. Osporene odredbe glase:

*Članak 5.*

*Podrijetlom stječe hrvatsko državljanstvo
dijete rođeno u inozemstvu, čiji je jedan roditelj u trenutku njegova rođenja
hrvat­ski državljanin ako do navršene 18. godine života bude prijavljeno radi
upisa kao hrvatski državljanin kod nadležnog tijela Republike Hrvatske u
inozemstvu ili u Republici Hrvatskoj ili se nastani u Republici Hrvatskoj.*

*Dijete, rođeno u inozemstvu, čiji je jedan
roditelj u trenutku njegova rođenja hrvatski državljanin, a ne udovoljava
jednoj od pretpostavki iz stavka 1. ovoga članka stječe hrvatsko državljanstvo
ako bi ostalo bez državljanstva.*

*Dijete, koje stječe hrvatsko državljanstvo
prema stavku 1. ili 2. ovoga članka, smatra se hrvatskim državljaninom od
trenutka rođenja.*

*Članak 16. stavak 1.*

*Pripadnik hrvatskog naroda koji nema prebivalište
u Repub­lici Hrvatskoj, može steći hrvatsko državljanstvo ako udovoljava
pretpostavkama iz članka 8. stavka 1. točke 5. ovoga zakona i dade pisanu
izjavu da se smatra hrvatskim državljaninom.*

3.Prijedlog je poslan na odgovor Ministarstvu
unutarnjih poslova Republike Hrvatske, koji je u svom očitovanju navelo razloge
zbog kojih ga smatra neosnovanim.

*Prijedlog nije osnovan*.

4.U postupku ocjene osnovanosti prijedloga za
pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom osporenih odredbi Zakona o
hrvatskom državljanstvu, Ustavni sud je pošao od mjerodavne odredbe članka 9.
stavka 1. Ustava koja glasi:

*Članak 9. stavak 1.*

*Hrvatsko državljanstvo, njegovo stjecanje i
prestanak ure­đuje se zakonom.*

U rješenju, broj: U-I-147/1992, U-I-206/1992, U-I-209/1992,
U-I-148/1992, U-I-222/1992 od 24. svibnja 1993. (»Narodne novine«, broj
49/1993), kojim je pokrenuo postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 26.
stavka 3. Zakona o hrvatskom državljanstvu, Ustavni sud je utvrdio da državljanstvo
znači pravno pripadanje neke osobe određenoj državi odnosno da je to trajna
pravna veza koja veže državu i pojedinca određujući tom pojedincu pravni položaj
(status).

U istom je rješenju Ustavni sud utvrdio i sljedeće:

*»Niti prema našem a niti prema međunarodnom
pravu ne postoji pravo na stjecanje državljanstva. (...)*

*Republika Hrvatska državnopravnim
osamostaljenjem (8. listopada 1991.), odnosno raskidom državnopravnih sveza na
temelju kojih je zajedno s ostalim republikama i pokrajinama tvorila bivšu
SFRJ, postala je suverena i neovisna država. Kao država, s vlastitim međunarodnim
subjektivitetom, ima punu slobodu uređivanja svog pravnog poretka, uključivo i
pitanja državljanstva.*

*To je i učinjeno i sukladno članku 9. stavku
1. Ustava, hrvatsko državljanstvo, njegovo stjecanje i prestanak uređuje se
zakonom.«*

5.Prema odredbi članka 3. Zakona o hrvatskom
državljanstvu, hrvatsko državljanstvo se stječe:

1. podrijetlom,

2. rođenjem na teritoriju Republike Hrvatske,

3. prirođenjem, te

4. po međunarodnim ugovorima.

Osporeni članak 5. Zakona o hrvatskom državljanstvu
ure­đuje pretpostavke za stjecanje hrvatskog državljanstva podri­jetlom (prema
načelu *ius sanguinis* ili načelu tzv. krvne veze), a članak 16. Zakona
uređuje pretpostavke za stjecanje hrvatskog državljanstva prirođenjem
(naturalizacijom, podomaćenjem) pod povoljnijim uvjetima.

U prijedlogu kojim osporava ustavnost članaka 5. i
16. stav­ka 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu podnositeljica pogrešno
poistovjećuje dvije različite i zasebne osnove stjecanja hrvatskog državljanstva:
stjecanje hrvatskog državljanstva podrijetlom i stjecanje hrvatskog državljanstva
prirođenjem pod povoljnijim uvjetima.

6. Stjecanje državljanstva *podrijetlom* temelji
se na pravilu da dijete u času rođenja stječe državljanstvo svojih roditelja po
sili zakona bez obzira na to koje su roditelji nacionalnosti, gdje je dijete rođeno,
gdje je prebivalište roditelja u času djetetova rođenja i gdje će ono i njegovi
roditelji živjeti.

Za originaran način stjecanja državljanstva
podrijetlom, prema tome, jedina je pravno relevantna činjenica ta što su oba
roditelja djeteta u trenutku rođenja djeteta državljani određene države. Ako je
taj uvjet ispunjen, onda ni prebivalište ni nacionalna pripadnost niti bilo
koje drugo osobno ili statusno svojstvo roditelja nisu pravno relevantni za
stjecanje državljanstva djeteta, jer ga ono stječe po sili zakona samom činjenicom
što su mu oba roditelja državljani dotične države.

Država, dakle, priznaje i pravno legitimira krvnu
vezu iz­među roditelja-državljana te države i njihova novorođenog djeteta na način
da i dijete *ex lege* priznaje kao svoga državljanina od časa njegova rođenja,
a da istodobno ne zahtijeva provedbu nikakvog prethodnog postupka, odnosno ne
zahtijeva donošenje nikakvog pojedinačnog akta kao pravne osnove za stjecanje
državljanstva dotičnog djeteta. Novorođeno dijete podrijetlom stječe državljanstvo
svojih roditelja u času svoga rođenja po sili samog zakona.

Složeni slučajevi stjecanja državljanstva podrijetlom
postoje onda kada je u času rođenja djeteta samo jedan roditelj državljanin
određene države. U tom slučaju države, čiji je državljanin samo jedan djetetov
roditelj, stjecanje državljanskog statusa djeteta rješavaju svojim nacionalnim
zakonodavstvom na različite načine, pri čemu za stjecanje državljanstva djeteta
podrijetlom postavljaju dodatne uvjete, najčešće vezane uz prebivalište
roditelja ili uz mjesto rođenja djeteta.

Sukladno navedenim pravilima o stjecanju državljanstva
podrijetlom, hrvatski je zakonodavac propisao u članku 4. stavku 1. točki 1.
Zakona o hrvatskom državljanstvu da podrijetlom stječe hrvatsko državljanstvo
dijete čija su oba roditelja u trenutku njegova rođenja hrvatski državljani.

Složene slučajeve stjecanja hrvatskog državljanstva
djeteta podrijetlom, to jest slučajeve kada je samo jedan roditelj djeteta
hrvatski državljanin, hrvatski je zakonodavac riješio tako što je u tim slučajevima
propisao i pojedine dodatne zakonske uvjete koji moraju biti ispunjeni da bi se
djetetu moglo podrijetlom priznati hrvatsko državljanstvo. Ti su dodatni uvjeti
propisani u članku 4. stavku 1. točkama 2. i 3., stavku 2., te u osporenom članku
5. Zakona o hrvatskom državljanstvu, a odnose se:

– članak 4. stavak 1. točka 2.: na mjesto rođenja
djeteta (je li dijete rođeno u Republici Hrvatskoj), ili

– članak 4. stavak 1. točka 3.: na državljanski
status drugog roditelja (je li drugi roditelj strani državljanin ili je osoba
nepoznatog državljanstva ili je osoba bez državljanstva) ako je dijete rođeno u
inozemstvu,

– članak 4. stavak 2.: na stjecanje hrvatskog državljanstva
i dijete stranog državljanstva ili bez državljanstva ako su ga prema odredbama
posebnog zakona usvojili hrvatski državljani sa srodničkim učinkom. Takvo se
dijete smatra hrvatskim državljaninom od trenutka rođenja, ili

– članak 5.: na poduzimanje određenih pravnih radnji
koje zakonodavac smatra potrebnim za stjecanje hrvatskog državljanstva djeteta
podrijetlom od časa njegova rođenja (je li dijete pri­jav­ljeno radi upisa kao
hrvatski državljanin kod nadležnog tijela Republike Hrvatske u inozemstvu ili u
Republici Hrvatskoj do određenog roka, odnosno je li dijete nastanjeno u
Republici Hrvat­skoj do određenog roka). Iznimno, i onom djetetu čiji je jedan
roditelj hrvatski državljanin, a nisu poduzete navedene pravne radnje,
zakonodavac je priznao stjecanje hrvatskog državljanstva podrijetlom od časa
njegova rođenja ako bi takvo dijete inače ostalo bez državljanstva ijedne države.

Za sve složene slučajeve stjecanja hrvatskog državljanstva
podrijetlom, uključujući i onaj uređen osporenim člankom 5. Zakona o hrvatskom
državljanstvu, pravno relevantna činjenica jest hrvatsko državljanstvo jednog
od djetetovih roditelja i ispunjenje jednog od dodatnih zakonskih uvjeta
propisanih člankom 4. stavkom 1. točkama 2., 3., stavkom 2. ili člankom 5.
Zakona o hrvatskom državljanstvu (uz već navedenu iznimku da dodatni zakonski
uvjeti propisani u osporenom članku 5. stavku 1. Zakona ne moraju biti
ispunjeni ako bi dijete inače ostalo bez državljanstva ijedne države).

Nasuprot navedenom, predlagateljica u svom prijedlogu
za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 5. Zakona o hrvatskom državljanstvu
pogrešno tumači činjenicu podrijetla, jer je ne vezuje uz hrvatsko državljanstvo
jednog od djetetovih roditelja, već uz činjenicu je li pojedina osoba u određenom
razdoblju svoga života živjela na području Republike Hrvatske. Stoga je i
distinkcija koju čini predlagateljica između *»osoba koje su podrijetlom iz
Republike Hrvatske*, ali nemaju prebivalište u Repub­lici Hrvatskoj i nisu
pripadnici hrvatskog naroda«, s jedne strane, i *»osoba koje jesu ili nisu
podrijetlom iz Republike Hrvatske*, koje nemaju prebivalište u Republici
Hrvatskoj, ali su pripadnici hrvat­skog naroda«, s druge strane, u cijelosti
pogrešno postav­ljena.

Podrijetlo u smislu Zakona o hrvatskom državljanstvu
odnosi se na krvnu vezu roditelja-hrvatskih državljana i njihovog djeteta, pa
postoje samo osobe kojima su oba roditelja hrvatski državljani i osobe kojima
je samo jedan roditelj hrvatski državljanin. U potonjem slučaju smatrat će se
da je i dijete hrvatski državljanin temeljem krvne veze (podrijetla) i samo s
jednim roditeljem-hrvatskim državljaninom ako su ispunjeni dodatni uvjeti
propisani u članku 4. stavku 1. točkama 2. ili 3., stavku 2. ili u članku 5.
Zakona o hrvatskom državljanstvu (uz navedenu iznimku koja se odnosi na slučaj
propisan osporenim člankom 5. Zakona). Stoga, pri stjecanju hrvatskog državljanstva
podrijetlom ne postoje »osobe koje su podrijetlom iz Republike Hrvatske« u
smislu kako pojam »podrijetlo« tumači predlagateljica.

7.*Prirođenje je* druga i posve različita
pravna osnova za stjecanje hrvatskog državljanstva. Prirođenjem se u hrvatsko
državljanstvo primaju punoljetni i poslovno sposobni stranci (strani državljani
ili osobe bez državljanstva) koji na formalan način, upućivanjem pisanog
zahtjeva nadležnom tijelu Republike Hrvatske, izraze pravnu volju za primitkom
u hrvatsko državljanstvo.

Primitak u hrvatsko državljanstvo prirođenjem uvijek
pretpostavlja podnošenje zahtjeva nadležnom tijelu Republike Hrvatske, provedbu
upravnog postupka i donošenje upravnog akta (rješenja) kojim se rješava o pravu
stranca (podnositelja zahtjeva) za primitak u hrvatsko državljanstvo. U
spomenutom rješenju od 24. svib­nja 1993. godine Ustavni sud je već utvrdio da
»osoba priro­đenjem (podomaćenjem, naturalizacijom) stječe državljanstvo na
vlastiti zahtjev posebnim aktom nadležnog državnog organa. To je volja
(zahtjev) određene osobe i odluka države.«

Stranci mogu biti primljeni u hrvatsko državljanstvo
priro­đenjem pod redovitim uvjetima (tzv. redovita naturalizacija) ili pod
povoljnijim uvjetima (tzv. beneficirana naturalizacija). Uvjeti za primitak
stranca u hrvatsko državljanstvo pod redovitim uvjetima propisani su u članku
8. Zakona o hrvatskom državljanstvu, a uvjeti za primitak stranca u hrvatsko državljanstvo
pod povoljnijim uvjetima propisani su u člancima 9. do 16. Zakona o hrvat­skom
državljanstvu.

Prirođenje pod povoljnijim uvjetima je poseban oblik
naturalizacije vezan uz pojedina osobna ili statusna svojstva stranaca koji na
formalan način izraze svoju pravnu volju za primitak u hrvatsko državljanstvo.
U slučaju da stranac posjeduje neko od svojstava uz koja zakonodavac veže
beneficiranu naturalizaciju, takvom se strancu pruža mogućnost da bude primljen
u hrvatsko državljanstvo pod blažim zakonskim uvjetima od onih koji su
propisani za redovitu naturalizaciju.

Blaži zakonski uvjeti za primitak u hrvatsko državljanstvo
propisani su za sljedeće kategorije stranaca:

– za strance koji su rođeni na području Republike
Hrvatske,

– za strance koji su u braku s hrvatskim državljaninom
i kojima je odobreno trajno nastanjenje u Republici Hrvatskoj,

– za iseljenike (strance koji su se iselili iz
Hrvatske u namjeri da u inozemstvu stalno žive) i njihove potomke,

– za strance koji su u braku s iseljenicima koji su
stekli hrvat­sko državljanstvo,

– za strance čiji bi primitak u hrvatsko državljanstvo
pred­stav­ljao interes za Republiku Hrvatsku,

– za strance koji su u braku s osobama koje su stekle
hrvat­sko državljanstvo temeljem toga što je njihov primitak u hrvatsko državljanstvo
bio od interesa za Republiku Hrvatsku,

– za strance koji su pripadnici hrvatskog naroda.

Hrvatski zakonodavac propisao je povoljnije uvjete i
za ponovni primitak u hrvatsko državljanstvo osoba kojima je hrvatsko državljanstvo
prestalo pod zakonom propisanim pretpostavkama (slučajevi tzv. reintegracije
ili ponovnog stjecanja državljanstva).

Samo u dva od navedenih slučajeva prirođenja pod
povoljnijim uvjetima zakonodavac zahtijeva da stranac ima formalnopravnu
teritorijalnu vezu s Republikom Hrvatskom (prijavljen boravak u Republici
Hrvatskoj u trajanju od 5 godina neprekidno ako je stranac rođen na području
Republike Hrvatske, odnosno odobreno trajno nastanjenje u Republici Hrvatskoj
ako je stranac u braku s hrvatskim državljaninom). U svim ostalim slučajevima,
za primitak u hrvatsko državljanstvo ne traži se nikakva posebna formalna veza
između stranca i područja Republike Hrvatske, odnosno nikakav kvalificirani
boravak stranca na njezinom teritoriju.

Osporena odredba članka 16. stavka 1. Zakona o
hrvatskom državljanstvu propisuje da hrvatsko državljanstvo može priro­đenjem
pod povoljnijim uvjetima steći pripadnik hrvatskog naroda, a da pri tom nema
prebivalište u Republici Hrvatskoj. To je, prema tome, samo jedna od više
pravnih osnova za beneficiranu naturalizaciju temeljem koje se ne traži nikakva
posebna teritorijalna veza između stranca i Republike Hrvatske. Prema toj os­no­vi
primitak u hrvatsko državljanstvo može zahtijevati i stranac - pripadnik
hrvatskog naroda, bez obzira na njegovo prebivalište ili boravište, koji dade
pisanu izjavu da se smatra hrvatskim državljaninom (članak 16. stavak 1.
Zakona) i koji udovoljava uvjetima iz članka 8. stavka 1. točke 5. Zakona o
hrvatskom državljanstvu, jer je po toj zakonskoj osnovi za prirođenje pravno
relevantna samo pripadnost hrvatskom narodu.

Nasuprot navedenom, predlagateljica u svom prijedlogu
za ocjenu suglasnosti s Ustavom pogrešno tumači odredbu članka 16. stavka 1.
Zakona o hrvatskom državljanstvu utvrđujući da se ona odnosi na osobe koje
»stječu državljanstvo Republike Hrvat­ske po podrijetlu«, to jest na »osobe
koje jesu ili nisu podrijetlom iz Republike Hrvatske, koje nemaju prebivalište
u Republici Hrvatskoj, ali su pripadnici hrvatskog naroda«. Pri prirođenju u
hrvatsko državljanstvo pod povoljnijim uvjetima podrijetlo (u smislu krvne veze
između roditelja-hrvatskih državljana i njihova djeteta) nije pravno
relevantno. Pravno relevantna su određena osobna ili statusna svojstva samog
stranca (podnositelja zahtjeva za primitak u hrvatsko državljanstvo) kojima
zakonodavac priznaje pravno značenje (rođenje na području Republike Hrvatske,
brak s hrvatskim državljaninom, pravno svojstvo iseljenika, pripadnost
hrvatskom narodu, itd.).

Budući da se osporava odredba članka 16. stavka 1.
Zakona o hrvatskom državljanstvu koja prirođenje pod povoljnijim uvjetima
vezuje uz pripadnost stranca hrvatskom narodu, Ustavni sud napominje i to da je
zakonodavac bio ovlašten toj kategoriji stranaca priznati pravnu mogućnost
primitka u hrvatsko državljanstvo pod povoljnijim uvjetima. Radi se o uobičajenoj
pravnoj osnovi za beneficiranu naturalizaciju poznatoj u državljanskom
naturalizacijskom pravu velikog broja europskih država (Cipar, Francuska, Grčka,
Poljska, i dr.). Pojedine države nacionalnu pripadnost stranca kao osnovu za
beneficiranu naturalizaciju podižu i na razinu ustavnog načela (članak 14.
Ustava Republike Armenije, članak 25. stavak 2. Ustava Republike Bugarske,
itd.).

Neosnovano je, prema tome, pozivati se na odredbu članka
16. stavka 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu i tvrditi da zbog povlastica
koje se pružaju pripadnicima hrvatskog naroda temeljem te zakonske osnove
postoji diskriminacija po nacionalnoj i vjerskoj osnovi između pripadnika
hrvatskog naroda i pripadnika ne-hrvatskih naroda. Odredba članka 16. stavka 1.
Zakona o hrvatskom državljanstvu propisuje samo jednu od više posebnih osnova
za primitak stranaca u hrvatsko državljanstvo po povoljnijim uvjetima, koje
osnove izlaze izvan okvira redovite naturalizacije, a ni u kojem slučaju nisu
usporedive s osnovama stjecanja hrvatskog državljanstva podrijetlom, kako to u
svom prijedlogu pogrešno smatra predlagateljica.

8.Sukladno svim prethodnim navodima, tvrdnje
podnositeljice navedene u prijedlogu za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 5.
i 16. stavka 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu koje se svode na tvrdnju da se
tim zakonskim odredbama »kroz institut prebivališta sprovodi diskriminacija građana
na nacionalnoj i vjerskoj osnovi, a što je direktno suprotno članku 14.
stavcima 1. i 2. Ustava Republike Hrvatske« pokazuju se neosnovanima.

Budući da se iz podneska predlagateljice može zaključiti
kako je njihov prijedlog za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 5. i 16.
stavka 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu povezan s problemom stjecanja
hrvatskog državljanstva državljana bivše SFRJ, Ustavni sud napominje da je uređenje
stjecanja odnosno utvrđivanja hrvatskog državljanstva na dan 8. listopada 1991.
godine, uslijed raspada bivše SFRJ i stvaranja Republike Hrvat­ske, podrobno
obrazložio u spomenutom rješenju od 24. svibnja 1993. godine, kao i u Odluci,
broj: U-I-206/1992, U-I-207/1992, U-I-209/1992, U-I-222/1992 od 8. prosinca
1993. godine (»Na­rod­ne novine«, broj 113/1993).

9.Temeljem odredbe članka 43. stavka 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02 – pročišćeni tekst), odlučeno je kao u izreci rješenja.

Broj: U-I-1559/2000
Zagreb, 12. ožujka 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Dopredsjednik
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Rješenje, NN 44/2003-571