## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2097/2007 od 12. siječnja 2011.

### NN 11/2011 (26.1.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2097/2007 od 12. siječnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

239

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Nevenka Šernhorst, predsjednica Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli P. D. i P. D., oboje iz U., koje zastupa B. Š. M., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 12. siječnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-12001/2003-7 od 5. travnja 2007.

III. Predmet se vraća Upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud) broj: Us-12001/2003-7 od 5. travnja 2007., kojom je odbijena tužba podnositelja u upravnom sporu protiv rješenja Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje (u daljnjem tekstu: HZMO), Središnje službe u Zagrebu, broj spisa: 88248, klasa: 140-03/03-01, urbroj: 341-99-03/1-03/10031, OB: 03190212428 od 10. studenoga 2003.

Navedenim rješenjem odbijena je žalba podnositelja izjavljena protiv rješenja HZMO, Područne službe u Gospiću, broj: 798, OB: 03190212428 od 20. svibnja 2003., kojim je podnositeljima priznato pravo na obiteljsku mirovinu iza smrti osiguranika, oca podnositelja, pok. G. D., s danom smrti osiguranika – 30. rujna 1991., ali im je pravo na isplatu te mirovine određeno počevši od 24. lipnja 1994.

2. U ustavnoj tužbi podnositelji ističu povrede svojih ustavnih prava, zajamčenih člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Ukazuju na to da je osporenim aktima, protivno članku 129. stavku 1. Zakona o mirovinskom i invalidskom osiguranju (»Narodne novine« broj 26/83., 48/83., 5/86., 42/87., 34/89., 40/89., 57/89., 40/90., 9/91., 11/91., 26/93., 96/93. i 44/94., u daljnjem tekstu: ZOMIO), pravo na isplatu obiteljske mirovine određeno primjenom članka 130. stavka 2. ZOMIO-a, koji se na konkretan slučaj ne odnosi, budući da podnositelji nisu prouzročili okolnosti zbog kojih im primanja nisu mogla biti isplaćena.

Podnositelji ističu da je smrt njihovog oca, pok. G. D., utvrđena u sudskom izvanparničnom postupku pred Općinskim sudom u Korenici, rješenjem broj: R-7/96 od 22. srpnja 1996. Kao datum smrti pok. G. D. utvrđen je 30. rujna 1991.

Podnositelji su nakon donošenja navedenog rješenja stekli mogućnost zatražiti obiteljsku mirovinu iza pok. oca, te su odgovarajući zahtjev, tada po majci i zakonskoj zastupnici E. D., podnijeli 24. lipnja 1997., nakon čega im je pravo na isplatu mirovine, pravilnom primjenom ZOMIO-a, i to članka 129. stavka 1., trebalo biti priznato od dana smrti pok. oca to jest od 30. rujna 1991., jednako kao i samo pravo na obiteljsku mirovinu.

Smatraju da su im uskratom njihovog prava na isplatu mirovinskih primanja iza pok. oca kroz razdoblje od gotovo tri godine povrijeđena ustavna prava te predlažu ukidanje osporene presude Upravnog suda i osporenog drugostupanjskog rješenja.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u spis predmeta, Ustavni sud je utvrdio da je tijekom rješavanja o zahtjevu podnositelja (tada malodobne djece u dobi od 12 odnosno 14 godina, a u utvrđeno vrijeme smrti oca u dobi od 9 i 11 godina) za ostvarivanje prava na obiteljsku mirovinu, prije ovdje osporenih rješenja, već bilo doneseno konačno rješenje (HZMO, Područna služba u Gospiću od 4. listopada 1999.; HZMO, Središnja služba u Zagrebu od 15. ožujka 2000.), kojim je podnositeljima pravo na mirovinu priznato s danom smrti njihovog oca, 30. rujna 1991., a pravo na isplatu određeno s 1. srpnja 1997.

Upravni sud svojom je presudom (broj: Us-4730/00 od 24. rujna 2002.) tada usvojio tužbu podnositelja u upravnom sporu i poništio navedeno drugostupanjsko rješenje, nakon čega je nadležno drugostupanjsko tijelo HZMO, rješenjem od 5. veljače 2003., poništilo i navedeno prvostupanjsko rješenje. Razlogom usvajanja tužbe i poništavanja prethodnih upravnih akata bila je okolnost da određivanje dana od kojeg podnositeljima pripada pravo na isplatu obiteljske mirovine nije bilo obrazloženo.

U ponovnom postupku pred nadležnim prvostupanjskim i drugostupanjskim tijelom HZMO, odnosno po novoj tužbi Upravnom sudu, doneseni su akti koje podnositelji osporavaju ustavnom tužbom, a prema kojima podnositeljima pravo na isplatu mirovine pripada od 24. lipnja 1994.

Podnositelji su ponovno u svojoj žalbi drugostupanjskom tijelu odnosno u tužbi Upravnom sudu isticali i obrazlagali da ne postoji pravna osnova za određivanje isplate mirovine s danom različitim od dana od kojeg im pripada pravo na mirovinu, to jest da članak 130. stavak 2. ZOMIO-a nije mjerodavan u njihovom slučaju. Međutim, u osporenim je aktima izraženo suglasno utvrđenje nadležnih tijela HZMO i Upravnog suda da, u smislu članka 130. stavka 2. ZOMIO-a, podnositeljima pravo na isplatu mirovine pripada samo za tri godine unatrag od dana podnošenja zahtjeva (to jest počevši od 24. lipnja 1994.), jer su podnošenjem zahtjeva tek 24. lipnja 1997., prouzročili okolnosti zbog kojih im dospjela primanja nisu mogla biti isplaćena.

5. Člankom 29. ZOMIO-a propisano je:

»Članak 29.

(1) U slučaju smrti osiguranika osigurani su članovi njegove porodice i to:

(...)

2) djeca (rođena u braku ili izvan braka ili usvojena, pastorčad koju je osiguranik uzdržavao, unučad koju je osiguranik uzdržavao – ako su bez oba roditelja ili ako imaju jednog ili oba roditelja, a oni su potpuno i trajno nesposobni za rad);

(...)«

Člankom 86. ZOMIO-a propisano je:

»Članak 86.

(1) Dijete stječe pravo na porodičnu mirovinu i može se tim pravom koristiti do navršene 15. godine života, a nakon te dobi kada je to predviđeno ovim Zakonom ili općim aktom republičkog fonda

(...)«

Člankom 87. ZOMIO-a propisano je:

»Članak 87.

(1) Dijete stječe pravo na porodičnu mirovinu i koristi se tim pravom nakon navršene 15. godine života ako se u vrijeme smrti osiguranika nalazi na redovitom obrazovanju ili stupi na takvo obrazovanje nakon smrti osiguranika (...).

(...)«

Člankom 90. ZOMIO-a propisano je:

»Članak 90.

(1) Porodična mirovina određuje se od osnovice koju čini starosna ili invalidska mirovina koja bi osiguraniku pripadala u času smrti ili mirovina što je korisniku mirovine pripadala u času smrti.

(...)«

5.1. Nadalje, člancima 129. i 130. ZOMIO-a, koji su svrstani u šesti dio ZOMIO-a, pod naslovom »Korištenje, gubitak i ponovno određivanje prava«, propisano je:

»Članak 129.

(1) Starosna i porodična mirovina pripada od dana kada su ispunjeni uvjeti propisani za stjecanje prava na mirovinu (...).

(2) (...) članu porodice osiguranika, koji se u času podnošenja zahtjeva za (...) porodičnu mirovinu nalazi u radnom odnosu ili obavlja neku od djelatnosti na osnovi koje je osiguran, mirovina se isplaćuje od prvog sljedećeg dana nakon prestanka radnog odnosa ili obavljanja djelatnosti.

(3) (...) članu porodice osiguranika koji zahtjev za (...) porodičnu mirovinu podnese nakon prestanka radnog odnosa ili obavljanja djelatnosti na osnovi koje je bio osiguran, mirovina koja mu pripada unatrag ne isplaćuje se za ono razdoblje u kojemu je bio u radnom odnosu ili obavljao djelatnost na osnovi koje je bio osiguran.

(...)«

»Članak 130.

(1) Mirovina i ostala novčana primanja iz mirovinskog i invalidskog osiguranja utvrđuju se u mjesečnom iznosu i isplaćuju se unatrag.

(2) Dospjela primanja iz stavka 1. ovog članka, koja nisu mogla biti isplaćena zbog okolnosti koje je prouzročio korisnik primanja, mogu se naknadno isplatiti najviše za tri godine unatrag, računajući od dana podnošenja zahtjeva za isplatu.«

5.2. Člankom 5. stavkom 2. Zakona o osnovnim pravima iz mirovinskog i invalidskog osiguranja (»Službeni list« SFRJ broj 23/82., 77/82., 75/85., 8/87., 65/87., 87/89., 44/90., 84/90. – ispravak i 11/91. – ispravak; »Narodne novine« broj 53/91., u daljnjem tekstu: ZOPIMIO), koji je bio na pravnoj snazi usporedo sa ZOMIO-om, propisano je sljedeće:

»Članak 5.

(...)

Prava iz mirovinskog i invalidskog osiguranja ne mogu zastarjeti, osim dospjelih neisplaćenih iznosa mirovine i drugih novčanih davanja u slučajevima utvrđenim zakonom.«

Člankom 44. stavkom 1. ZOPIMIO-a propisano je:

»Članak 44.

Članovi obitelji (iz članka 43. stavka 1. ZOPIMIO – bračni drug, djeca, pastorčad, unučad i druga djeca koju je osiguranik uzdržavao, roditelji – op. Ust. suda) stječu pravo na obiteljsku mirovinu ako je umrli osiguranik:

1) navršio najmanje 5 godina staža osiguranja ili najmanje 10 godina mirovinskog staža, ili

2) ispunio uvjete za starosnu ili invalidsku mirovinu, ili

3) bio korisnik starosne ili invalidske mirovine, ili

4) bio korisnik prava po osnovi preostale radne sposobnosti.

(...)«

Člankom 45. ZOPIMIO-a propisano je:

»Članak 45.

Članovi obitelji mogu ostvariti pravo na obiteljsku mirovinu ako je udovoljeno uvjetima iz članka 44. ovog Zakona i posebnim uvjetima utvrđenim općim aktom zajednice, u skladu sa zakonom.«

6. Iz svega izloženog proizlazi sljedeće:

U smislu propisa o mirovinskom osiguranju smrt osiguranika jest onaj osigurani slučaj čijim nastupom nastaje pravo određenih osoba, među ostalim i djece osiguranika, na obiteljsku mirovinu i, pod uvjetima koji su propisani zakonom i drugim općim aktima, pravo na njezinu isplatu.

Dijete koje u trenutku smrti osiguranika nije navršilo 15 godina života stječe pravo na obiteljsku mirovinu od dana nastupa osiguranog slučaja (dana smrti osiguranika) i koristi ga, bezuvjetno, do 15. godine života (završetka obveznog osnovnoškolskog obrazovanja), u iznosu koji predstavlja odgovarajući postotak od osnovice – mirovine koja bi pripadala ili koja je pripadala osiguraniku u trenutku smrti.

Dijete umrlog osiguranika može pravo na obiteljsku mirovinu nastaviti koristiti (ili ostvariti, ukoliko osigurani slučaj nastupi tada) i nakon 15. godine života, pod uvjetom da se nalazi na redovitom (srednjem odnosno visokom) obrazovanju.

Ukoliko dijete nakon navršene 15. godine života ne nastavi redovito obrazovanje (odnosno bude nezaposleno ili se zaposli), gubi pravo na obiteljsku mirovinu. Stoga je isplata mirovine nakon 15. godine života djeteta uvjetovana dokazom o redovitom obrazovanju (članak 91. Statuta /bivšeg/ SIZMIORH – »Narodne novine« broj 31/83., 47/83., 53/85., 14/86., 23/86., 52/86., 32/89., 48/89., 57/89., 58/90., 21/92. i 116/93. – na pravnoj snazi do početka primjene Statuta HZMO, 1. siječnja 1999., koji glasi: »Korisnik prava priznatog prema zakonu i ovome statutu dužan je prijaviti službi Zajednice koja isplaćuje novčana primanja na temelju priznatog prava, svaku promjenu nastalu u osobnim ili u stvarnim okolnostima koja utječe na samo pravo ili na opseg korištenja tog prava. Prijava se podnosi u roku od 15 dana od dana nastale promjene.«)

7. Povezujući navedeno u točkama 5. i 6. ovog obrazloženja s konkretnim slučajem podnositelja ustavne tužbe, proizlazi sljedeće:

Budući da pravo na podnošenje zahtjeva za ostvarivanje prava na obiteljsku mirovinu nije vremenski ograničeno (ne može zastarjeti) podnošenje zahtjeva podnositelja »tek 24. lipnja 1997.« ni po kojoj se osnovi ne može smatrati nepravodobnim, a napose imajući u vidu činjenicu da takav zahtjev podnositelji nisu niti mogli podnijeti prije pravomoćnog okončanja postupka u kojem je njihov otac proglašen umrlim i utvrđen dan njegove smrti. Već ta činjenica, sama po sebi, ukazuje na neutemeljenost stajališta kako u konkretnom slučaju postoje »okolnosti koje su prouzročili korisnici, a zbog kojih im dospjela primanja nisu mogla biti isplaćena«. Naime, ne postoje »okolnosti koje su prouzročili korisnici« i stoga ne postoji »nemogućnost isplate«, pa je potpuno razvidno da se članak 130. stavak 2. ZOMIO-a na konkretan slučaj ne odnosi.

Međutim, članak 130. stavak 2. ZOMIO-a nije mjerodavan i zbog drugog razloga – zbog toga što se, kako je razvidno, on odnosi na nemogućnost isplate »dospjelih primanja«, kako izrijekom glasi tekst navedene odredbe. U konkretnom slučaju nije riječ o dospjelim primanjima, u smislu te zakonske odredbe, zbog sljedećih razloga:

Pravo na obiteljsku mirovinu pripada od dana nastupa osiguranog slučaja – dana smrti osobe od koje korisnik izvodi svoje pravo (dana od kojeg pravo pripada), ali mirovinska primanja s te osnove ne dospijevaju za isplatu s danom smrti osiguranika (danom od kojeg pravo pripada).

Na dan priznanja prava (dan donošenja rješenja) utvrđuju se, u propisanom postupku i na temelju propisanih mjerila, mjesečni iznosi mirovinskih primanja, počevši od dana od kojeg pravo pripada (dana smrti), pa redom, uračunavajući sva usklađenja, zaključno do dana priznanja prava (dana donošenja rješenja), uz naznaku da pravo na mirovinska primanja teče i nadalje – ubuduće, sukladno mjerodavnim propisima, dok za to postoje uvjeti. Sve što korisniku prema zakonu pripada, a odnosi se na vrijeme prije dana priznanja prava (dana donošenja rješenja), dospijeva za isplatu s danom konačnosti rješenja o priznanju prava i nakon toga se isplaćuje u ukupnom iznosu. Sve što korisniku po zakonu pripada nadalje, u vremenu nakon dana priznavanja prava (dana donošenja rješenja), dospijeva u tekućem mjesecu za protekli mjesec i isplaćuje se u mjesečnim iznosima.

U slučaju podnositelja ustavne tužbe riječ je o prvom priznanju prava na obiteljsku mirovinu, pa su tek priznanjem tog prava (konačnošću rješenja) dospjela za isplatu mirovinska primanja koja se odnose na vrijeme proteklo od dana smrti njihovog oca (dana od kojeg pravo pripada) do dana priznanja prava (dana donošenja rješenja). Riječ je, dakle, o primanjima koja u tom proteklom vremenu nisu bila priznata, stoga nisu bila dospjela, pa zato u tom proteklom vremenu nije postojala ni obveza na njihovu isplatu. Naprotiv, isplata po rješenju o priznanju prava tek treba započeti. Načelno, isplatu mogu – odmah po nastanku obveze na isplatu ili u kasnijem tijeku isplate – spriječiti neke druge okolnosti. Međutim, zaprekom se ne može smatrati to što su podnositelji »nepravodobno« podnijeli zahtjev. To bi značilo da su propustili rok – koji zakonom nije propisan, odnosno da su prouzročili zapreku – iako ne može biti riječi o sprečavanju isplate u razdoblju prije podnošenja zahtjeva i donošenja rješenja – kada u tom razdoblju isplata nije bila dospjela i kada isplate nije bilo – jer ni samo pravo još nije bilo (niti je moglo biti) priznato.

Članak 130. stavak 2. ZOMIO-a odnosi se, dakle, na naknadnu isplatu mirovinskih primanja onom korisniku kojem je pravo priznato rješenjem, čija su mirovinska primanja, slijedom toga, dospjela, pa su, kao takva, već isplaćivana ili je trebalo započeti s njihovom isplatom, ali je isplata morala biti prekinuta (obustavljena) ili se s njom nije moglo ni započeti, zbog neke okolnosti koju je tada – nakon priznanja prava odnosno dospijeća isplate – prouzročio korisnik (primjerice, korisnik obiteljske mirovine nakon 15. godine života ne dostavlja potvrde o redovitom školovanju). Kada takav korisnik zatraži isplatu ili ponovnu uspostavu isplate, pod uvjetom da je zapreku otklonio, isplata će biti uspostavljena, ali najviše za tri godine unatrag, neovisno o tome što je razdoblje neisplaćivanja, moguće, trajalo i duže.

Prema tome, članak 130. stavak 2. ZOMIO-a odnosi se na slučaj kada je skrivljenim ponašanjem korisnika nastupio gubitak dospjelog prava na isplatu.

8. Izloženo tumačenje preciznije je i jasnije izraženo u članku 87. »novog« Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 102/98., 127/00., 59/01., 109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04., 92/05., 79/07. i 35/08., u daljnjem tekstu: ZMO). U odnosu na članak 130. stavak 2. ZOMIO-a razlika je u tome što je člankom 87. ZMO-a razdoblje za koje je moguće ostvariti naknadnu isplatu ograničeno na 12 mjeseci, umjesto ranije 3 godine, a glasi:

»12. Zajedničke odredbe o korištenju, gubitku i ponovnom
određivanju prava

Članak 87.

(1) Mirovine i ostala novčana primanja iz mirovinskog osiguranja utvrđuju se u mjesečnoj svoti i isplaćuju unatrag.

(2) Dospjela primanja iz stavka 1. ovoga članka, koja nisu isplaćena zbog okolnosti koje je izazvao korisnik primanja, kao što je nedostavljena obavijest o promjeni adrese, nedostavljena potvrda o životu ili neobnovljena punomoć i drugo, mogu se naknadno isplatiti najviše za 12 mjeseci unatrag, računajući od dana podnošenja zahtjeva za isplatu.«

Razvidno je, dakle, da je riječ o gubitku već jednom stečenog (dospjelog) prava na isplatu i o njegovoj ponovnoj uspostavi, a ne o (prvom) stjecanju prava, kao u slučaju podnositelja ustavne tužbe.

9. Podnositelji ustavne tužbe pozvali su se na povredu članka 14. stavka 2. i članka 29. stavka 1. Ustava.

Ustavni sud je razmatrajući njihovu ustavnu tužbu imao, prije svega, u vidu činjenicu koja je je razvidna iz dokumentacije u spisu predmeta i iz navoda same ustavne tužbe – da su podnositelji u svojoj žalbi nadležnom tijelu odnosno u svojoj tužbi Upravnom sudu, u odnosu na pitanje isplate mirovine, isticali i ponavljali, kao jedini razlog pobijanja prvostupanjskog odnosno drugostupanjskog rješenja – primjenu materijalnopravne zakonske odredbe (članka 130. stavka 2. ZOMIO-a) koja očigledno za konkretan slučaj nije mjerodavna. Obrazlagali su pritom i zbog čega ona nije mjerodavna.

Unatoč takvim žalbenim navodima, nadležno drugostupanjsko tijelo očitovalo se o onome što podnositelji nisu niti osporavali – o pravilnosti utvrđenja dana od kojeg podnositeljima pripada pravo na mirovinu (a ne o pravilnosti utvrđenja dana od kojega im pripada pravo na isplatu mirovine). Nadalje, to je tijelo citiralo članak 130. stavak 2. ZOMIO-a, ne očitujući se zbog čega bi ta odredba ipak bila mjerodavna, te jednostavno utvrdilo da je pobijanim prvostupanjskim rješenjem, u smislu ove odredbe, pravilno određena isplata mirovine tri godine unatrag od podnošenja zahtjeva.

Upravni sud, odlučujući o tužbi podnositelja (sadržaja jednakog žalbi), osim što ponovno citira članak 130. stavak 2. ZOMIO-a, izrijekom navodi da je zahtjev podnesen »tek« 24. lipnja 1997. i time »onemogućena« isplata mirovine. Pritom Upravni sud napominje i to da su nadležna tijela »postupila u skladu s ranijom presudom ovog Suda«.

Upravni sud, dakle, ukazuje na svoju presudu broj: Us-4730/00 od 24. rujna 2002. – kojom je usvojio raniju tužbu istih podnositelja i poništio prethodno donesene upravne akte – isključivo zbog toga što u njima nije bilo »valjano« (odnosno uopće) obrazloženo kako je utvrđen dan od kojeg podnositeljima pripada pravo na isplatu obiteljske mirovine (a pri čemu Ustavni sud primjećuje da tim, ranijim rješenjima pravo na isplatu – toga puta s 1. srpnja 1997. – nije bilo određeno ni primjenom članka 129., niti primjenom članka 130. ZOMIO-a). Upravni se sud, međutim, u toj ranijoj presudi, na koju se sada poziva, nije očitovao ili dao uputu nadležnim tijelima na koji način i primjenom koje zakonske odredbe valja podnositeljima u ponovnom postupku odrediti isplatu obiteljske mirovine.

U ponovnom postupku primijenjen je članak 130. stavak 2. ZOMIO-a, a ni nadležno drugostupanjsko tijelo, kao niti Upravni sud, nisu se očitovali o jasnim žalbenim odnosno tužbenim navodima podnositelja i nisu odgovorili na pitanje koje glasi: Je li i zbog čega jest odnosno nije članak 130. stavak 2. ZOMIO-a mjerodavan za određivanje isplate mirovine u konkretnom slučaju? Nedostatak svojeg pravnog stajališta o tom pitanju Upravni sud nije nadomjestio niti pozivanjem na svoju raniju presudu, budući da ni u toj ranijoj presudi Upravni sud nije izrazio nikakvo stajalište o određivanju isplate obiteljske mirovine.

10. Ustavni sud ističe da postupci pred sudbenim, upravnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti moraju biti u skladu s načelima vladavine prava, koja se može poistovjetiti i s dobrim radom pravosuđa odnosno uprave, pa bi prava zajamčena u tom smislu Ustavom i međunarodnim pravnim aktima koji obvezuju Republiku Hrvatsku bila iluzorna i teorijska (umjesto stvarna i učinkovita), kada ne bi postojala obveza sudbene odnosno upravne vlasti da obrazlaže svoje odluke. Iako nije riječ o zahtjevu da se podrobno odgovori na svaku tvrdnju predočenu pred sudom odnosno nadležnim tijelom, ova obveza ipak pretpostavlja pravo stranke u postupku da njezini navodi budu pažljivo ispitani.

U protivnom, riječ je o arbitrarnoj odluci, koja dovodi u pitanje načela dobrog rada pravosuđa odnosno uprave i pravičnost suđenja (odlučivanja), zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Ustavni sud primjećuje da je u konkretnom slučaju odlučivano o dva temeljna pravna pitanja – pravu na mirovinu i pravu na isplatu te mirovine, te da postoji spor glede jednog od ta dva temeljna pitanja – o pravu na isplatu, preciznije, o pravu koje je mjerodavno za određivanje isplate mirovine.

Jedino se na to pitanje odnosio glavni, štoviše, jedini žalbeni prigovor podnositelja, na kojeg (unatoč Ustavom zajamčenom pravu na učinkovitu žalbu – članak 18. stavak 1. Ustava) nije odgovorilo drugostupanjsko tijelo HZMO – tijelo s javnim ovlastima, koje provodi upravne postupke i donosi pojedinačne, upravne akte, kojima odlučuje o pravima i obvezama stranaka. Međutim, na istovjetni (i jedini) tužbeni prigovor podnositelja nije odgovorio niti Upravni sud, kao tijelo sudbene vlasti, čijoj su kontroli, u smislu članka 19. stavka 2. Ustava, upravni akti podvrgnuti iz razloga što donositelji upravnih akata, uključujući HZMO, nisu tijela sudbene vlasti.

Prema tome, odluke koje se osporavaju ustavnom tužbom ne sadrže obrazloženja iz kojih bi proizlazilo da su donositelji tih odluka meritorno razmotrili prigovore podnositelja, odnosno ne sadrže obrazloženja iz kojih bi proizlazili bilo kakvi, a napose ne jasni i određeni razlozi za stajalište o neosnovanosti tih prigovora.

11. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja (odlučivanja), pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i drugim tijelima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje (odlučivanje). Pritom nije svaka povreda ustavnopravno relevantna, već je to samo ona koja svojim značenjem, intenzitetom i/ili opsegom dovodi do povrede podnositeljevog Ustavom zajamčenog prava na pravično suđenje.

Prema ocjeni Ustavnog suda, u konkretnom slučaju postupanje nadležnih tijela, osobito Upravnog suda, bilo je takvo da je rezultiralo odlukama koje se mogu ocijeniti arbitrarnima, a kao cjelina, takvo postupanje podnositeljima ustavne tužbe nije osiguralo stvarnu i učinkovitu pravnu zaštitu i nije udovoljilo zahtjevima ustavnog jamstva pravičnog suđenja odnosno odlučivanja, propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava, već je, naprotiv, dovelo do povrede ustavnih prava podnositelja.

12. Slijedom izloženih razloga, a na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke.

13. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2097/2007

Zagreb, 12. siječnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
mr. sc. Nevenka Šernhorst, v. r.

Odluka, NN 11/2011-239