## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-64744/2009 od 3. studenoga 2010.

### NN 125/2010 (10.11.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-64744/2009 od 3. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3254

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu: Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo E. M., za vrijeme boravka u Zatvorskoj bolnici u Z., na sjednici održanoj 3. studenoga 2010. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Utvrđuje se da je podnositelju E. M., tijekom izdržavanja pritvora i kazne zatvora u Zatvorskoj bolnici u Z., od 5. rujna 2008. do 5. ožujka 2010., neodgovarajućim smještajem bilo povrijeđeno ustavno pravo na čovječno postupanje i poštovanje dostojanstva, zajamčeno člankom 25. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

III. Na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) nalaže se Vladi Republike Hrvatske da:

– u primjerenom roku, ne duljem od tri godine, omogući nesmetano kretanje zatvorenika s posebnim potrebama u Zatvorskoj bolnici u Z.;

– uspostavi i djelotvorno provodi nadzor nad kvalitetom zdravstvene zaštite u cijelom zatvorskom sustavu.

IV. Ova odluka će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. E. M. podnio je ustavnu tužbu zbog nečovječnog postupanja u Zatvorskoj bolnici u Z. (u daljnjem tekstu: Zatvorska bolnica) tijekom pritvora od 4. rujna 2008. do pravomoćnosti presude Županijskog suda u Puli broj: K-64/08 od 17. veljače 2009., kojom je osuđen, te mu je izrečena kazna zatvora u trajanju od četiri godine zbog kaznenog djela iz članka 173. stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 71/06., 110/07. i 152/08.). Ta presuda potvrđena je presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-378/09-7 od 7. srpnja 2009., te je nakon toga podnositelj upućen na izdržavanje kazne zatvora u Zatvor u Z.

Podnositelj smatra da mu je takvim postupanjem povrijeđeno ljudsko dostojanstvo, zajamčeno člancima 25. i 35. Ustava Republike Hrvatske, te člankom 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

I. PRETPOSTAVKE ZA POKRETANJE POSTUPKA PRED USTAVNIM SUDOM

2. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

2.1. Odlučujući o pokretanju postupka Ustavni sud je, zbog utvrđivanja postojanja formalnih pretpostavki za podnošenje ove ustavne tužbe te provjere okolnosti je li se podnositelj prethodno obratio sucu izvršenja sa zahtjevom za zaštitu prava ili pritužbom zbog dokazivih povreda prava tijekom izvršenja kazne zatvora (vidi odluku Ustavnog suda broj: U-III-4182/2008, U-III-678/2009 od 17. ožujka 2009., »Narodne novine« broj 38/09., točka 20.), zatražio očitovanje suca izvršenja Županijskog suda u Puli.

3. U očitovanju od 10. veljače 2010., broj: 9 Su-248/10, zaprimljenom 15. veljače 2010., sudac izvršenja naveo je da su protiv podnositelja na Županijskom sudu u Puli vođena dva postupka izvršavanja kazne zatvora, i to pod brojevima Ik I-233/09 i Ik I-326/09 od kojih je predmet broj: Ik I-233/09 pravomoćno okončan, dok je drugi predmet u tijeku (upućivanje podnositelja na izdržavanje kazne zatvora u Kaznionicu u L. – P.).

Iz predmeta broj: Ik I-233/09, koji je sudac izvršenja dostavio uz očitovanje, proizlazi da se podnositelj obraćao podnescima sucu izvršenja u vezi sa svojim zdravstvenim problemima tijekom izvršenja kazne zatvora. Sudac izvršenja u očitovanju navodi da nije bilo moguće obaviti razgovor s podnositeljem od strane suca izvršenja Županijskog suda u Puli, jer se podnositelj nalazio u Zatvorskoj bolnici u Z. od 5. rujna 2008.

Osim toga, podnositelj se obratio sucu izvršenja Županijskog suda u Puli dopisom, koji je taj sud zaprimio 18. studenoga 2009., a u kojem je podnositelj zamolio da ga se uputi u Zatvor u Z., Odjel za psihosocijalnu dijagnostiku i programiranje, radi izvršavanja kazne zatvora. Međutim, prethodno je već, rješenjem suca izvršenja Županijskog suda u Puli broj: Ik I-233/09-8 od 22. listopada 2009. bilo odlučeno da se podnositelj uputi na izdržavanje kazne zatvora u Zatvor u Z., radi obavljanja stručnih poslova, te radi predlaganja pojedinačnog programa izvršavanja kazne zatvora i kaznionice odnosno zatvora u kojem će se kazna izvršavati. No, budući da se podnositelj već tada nalazio u Zatvorskoj bolnici, navedeno rješenje mu je upućeno preko suca izvršenja Centra za izvršavanje kazne zatvora Županijskog suda u Zagrebu.

Zaključno, sudac izvršenja u očitovanju od 10. veljače 2010., broj: 9 Su-248/10, navodi da nije provodio postupak u povodu pritužbe podnositelja, u smislu članka 15. Zakona o izvršavanju kazne zatvora (»Narodne novine« broj 128/99., 55/00., 59/00., 129/00., 59/01., 67/01., 11/02., 190/03., 76/07., 27/08. i 83/09.; u daljnjem tekstu: ZIKZ).

3.1. Ustavni sud stoga utvrđuje da je podnositelj iscrpio pravni put, te da su ispunjene pretpostavke za meritorno odlučivanje o ovoj ustavnoj tužbi.

II. PRIGOVORI PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE

4. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da je teški bolesnik, s dijagnozom spastična paraplegija, koja mu je utvrđena nakon ozljeda zadobivenih u prometnoj nesreći 1998. godine. U ustavnoj tužbi navodi da je od 4. rujna 2008. bio u Zatvoru u P., ali budući da u tom zatvoru nema uvjeta za zatvorenike s posebnim potrebama, upućen je u Zatvorsku bolnicu, kao jedinu bolnicu za smještaj zatvorenika u sustavu kaznionica i zatvora u Republici Hrvatskoj. Međutim, kako je bio ubrzo smješten na drugi kat Zatvorske bolnice, koja nema dizalo, nije mogao izlaziti iz te zgrade pa nije »vidio ni zraka ni sunca 15 mjeseci«. Navodi da je bio u sobi od 18 do 20 m2, u kojoj je bilo smješteno šest bolesnika i šest kreveta, te se nije mogao niti okrenuti s invalidskim kolicima u toj sobi. Naročito ističe da je prije dolaska u zatvor odnosno bolnicu normalno funkcionirao, samostalno pokrećući svoja kolica dva-tri kilometra dnevno, ali kako mu je ovdje bila uskraćena ta mogućnost, da je po cijele dane bio prisiljen ležati u krevetu u Zatvorskoj bolnici, te je zbog toga »nemjerljivo zdravstveno propao«.

Podnositelj navodi da je pet-šest mjeseci prisilno morao vršiti nuždu u pelene, budući da Zatvorska bolnica nije imala kolica za vršenje nužde ili su, kako podnositelj navodi imali, ali mu ih nisu htjeli dati na korištenje.

Ističe da je, kao teški bolesnik, prebolio upalu pluća, a da je bio smješten u sobi s bolesnicima koji su pušili, što je njemu štetilo. Napominje da je, zbog upale pluća, sedam mjeseci bio na respiratoru za disanje.

U ustavnoj tužbi navodi da su mu, u više navrata, u sobu stavljali osobe sa psihičkim problemima, koji su bili opasni i za sebe i za okolinu, što je kod podnositelja izazivalo strah i posljedičnu nesanicu.

Podnositelj naglašava da Zatvorska bolnica nema uvjete za osobe s posebnim potrebama, kao što je on. To potkrepljuje navodima da se nije mogao sam brijati jer do prije nekoliko mjeseci nije bilo čak ni ogledala po visini prilagođenog osobama s posebnim potrebama. Navodi da mu medicinsko osoblje nije htjelo pomoći u tome, pa da je morao tražiti pomoć drugih bolesnika, što je uvijek bilo stresno.

Ističe i da u sobama Zatvorske bolnice nema umivaonika, vode, niti sanitarnog čvora, a da mu je odlazak do kupaonice izuzetno teško padao, te da je morao druge bolesnike moliti da ga prebace iz kreveta u kolica i obrnuto, te da ih i za ostale potrebe mora moliti za pomoć.

III. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

5. Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice o čijem postojanju ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

6. Dana 29. svibnja 2010., na zahtjev Ustavnog suda, istražni sudac Županijskog suda u Puli ispitao je podnositelja kao svjedoka u Bolnici za ortopediju i rehabilitaciju u R. Zatražena su i primljena očitovanja ravnatelja Uprave za zatvorski sustav Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Uprava za zatvorski sustav) i pučkog pravobranitelja Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: pučki pravobranitelj) o prigovorima podnositelja ustavne tužbe.

1) Očitovanje podnositelja ustavne tužbe

7. Propisno opomenut na svjedočke dužnosti, podnositelj je na ispitivanju u cijelosti potvrdio navode svoje ustavne tužbe.

U zapisniku o ispitivanju podnositelja, kao svjedoka, broj: 9 Su-248/10 od 29. svibnja 2010., podnositelj je iskazao da je u pritvoru u Zatvoru u P. bio od 4. rujna 2008., a budući da u tom zatvoru nije bilo uvjeta za njegov boravak, odmah je drugi dan prevezen u Zatvorsku bolnicu, gdje je boravio osamnaest mjeseci.

Navodi da je kazneni postupak okončan osuđujućom presudom, kojom mu je izrečena kazna zatvora u trajanju o četiri godine. U odnosu na prethodnu osudu izrečena mu je jedinstvena kazna zatvora u trajanju od 5 godina i 10 mjeseci, a sve to za kaznena djela iz članka 173. stavka 2. Kaznenog zakona.

Ističe da je iz Zatvorske bolnice odlazio samo na dane glavne rasprave u Županijski sud u Pulu, a da je preostali dio pritvora, a kasnije i zatvora, izdržavao u Zatvorskoj bolnici.

Podnositelj je na saslušanju iznio tijek postupanja glede ostvarivanja prava u odnosu na uvjete boravka u zatvoru. Navodi da se obraćao i Ustavnom sudu, a potom i Europskom sudu za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud).

Ponavlja navode iz ustavne tužbe, napominjući da je cijelo vrijeme boravka u Zatvorskoj bolnici bio isključivo u zatvorenom prostoru, te mu nije omogućen izlazak na zrak niti šetnja. Napominje da je tetraplegičar, s deformacijom ruku, te od vrata na niže nema nikakvih osjetila, ne može kontrolirati fiziološke potrebe. Jedino se kreće koristeći invalidska kolica, i to tako da kotače okreće samo donjim dijelovima zgloba podlaktice prema šaci. Za presvlačenje, oblačenje i slične potrebe mora imati pomoć drugih osoba.

Navodi da je u Zatvorskoj bolnici u više navrata molio da mu se omogući šetnja na zraku ili izlazak na zrak u invalidskim kolicima, međutim da mu je odgovoreno da Zatvorska bolnica nema takvih uvjeta. Stoga da mu punih osamnaest mjeseci nije omogućen izlazak na zrak.

Posebno napominje da zna pisati i čitati, ali da zbog svoje bolesti ne može pisati, te je svoje pritužbe iskazivao uglavnom usmeno, a kasnije je koristio pomoć druge osobe koja je po njegovom diktatu pisala pritužbe.

Na neadekvatne uvjete žalio se i pučkom pravobranitelju, koji mu je odgovorio da će odmah doći u posjet, ali da je došao tek nakon što je podnositelj, nakon brojnih pritužbi, premješten u Kaznionicu u L. – P. Zbog takvog postupanja pučkog pravobranitelja podnositelj iskazuje da s njim poslije nije želio niti razgovarati.

Podnositelj detaljno iskazuje i poteškoće koje je u Zatvorskoj bolnici imao glede obavljanja velike i male nužde, uslijed čega je često dugo ostajao u upotrijebljenim pelenama, a da je tek nakon pet mjeseci dobio specijalna kolica. Često je za pomoć molio i druge zatvorenike.

Ponavlja i navode glede veličine sobe u kojoj je boravio, koja je bila između 18 i 20 m2, a da je s njim u sobi boravilo još 5 zatvorenika. U takvom prostoru nije mogao koristiti invalidska kolica, te je bio prisiljen veći dio dana i noći biti u sobi, što je dovelo do pogoršanja njegovog zdravstvenog stanja. U svjedočenju podnositelj navodi da je tako dobio otvorene rane na desnoj nozi, kraće vrijeme i na lijevoj, pa se to moralo sanirati liječničkom intervencijom. Navodi da je istina da mu je dnevno pola sata, svaki dan, dolazio fizioterapeut koji je radio s njim na razgibavanju tijela, ali da je to bilo premalo, u odnosu na ostatak dana koji je morao uglavnom ležati.

Na ove uvjete podnositelj se i pritužio, pa su mu u Zatvorskoj bolnici omogućili da s kolicima jedan sat dnevno može izaći na hodnik, ali da je taj hodnik mali. K tome, hodnik nije ni grijan te mu je po zimi bilo hladno.

Navodi da je do 17. veljače 2009. bio u zatvorenom prostoru Zatvorske bolnice u sobi intenzivne njege, što prema njegovu stanju invalidnosti, prema mišljenju podnositelja, nije bilo potrebno. Nakon što je 17. veljače 2009. osuđen, tražio je da ga se prebaci u sobu s televizorom, jer se televizor ne može gledati u sobi intenzivne njege. I zbog toga je podnositelj upućivao pritužbe i Zatvorskoj bolnici i pučkom pravobranitelju.

Iskazuje i da je tijekom izdržavanja pritvora, a potom i zatvora u Zatvorskoj bolnici u više navrata dijelio sobu s osobama koje su bile psihički bolesne, od kojih neki nisu bili vezani, kao mjera osiguranja. Mnogi od njih su govorili da će se ubiti, da će razbiti staklo, da će ozlijediti sebe ili druge, što je kod podnositelja izazivalo strah zbog kojeg nije mogao spavati.

Ističe i nedostatke higijenskih sredstava i nedostatak prostora za obavljanje osobne higijene te manjak osoblja.

Podnositelj navodi da je u Kaznionicu u L. – P. premješten 5. ožujka 2010., te pohvalno govori o uvjetima u toj ustanovi.

Zbog narušenog zdravlja tražio je, i dobio, prekid izdržavanja kazne, u razdoblju od 15. svibnja do 3. lipnja 2010., za koje vrijeme se nalazio u Bolnici za ortopediju i rehabilitaciju u R., gdje mu je pružena potpuna rehabilitacija i oporavak prethodno narušenog zdravstvenog stanja.

2) Očitovanje ravnatelja Uprave za zatvorski sustav

8. U očitovanju ravnatelja Uprave za zatvorski sustav o položaju i statusu Zatvorske bolnice, klasa: 050-01/10-01/3, urbroj: 514-13-01-01/1-10-2 od 17. veljače 2010. navedeno je da je ZIKZ-om propisano da se kazna zatvora izvršava u kaznionicama i zatvorima, koji su ustrojstvene jedinice Uprave za zatvorski sustav, kao jedinstvene upravne organizacije u sastavu Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske; u daljnjem tekstu: Ministarstvo pravosuđa (članak 19. stavak 1.), koje osniva i ukida Vlada Republike Hrvatske. ZIKZ propisuje da se oboljeli zatvorenici liječe, u pravilu, u Zatvorskoj bolnici, u kojoj se izvršava i sigurnosna mjera obveznog psihijatrijskog liječenja, kad je izrečena uz kaznu zatvora, te da nadzor nad pružanjem zdravstvene zaštite zatvorenicima obavlja ministarstvo nadležno za poslove zdravstvene zaštite (članak 18. stavak 7.). Nadalje, u očitovanju se navodi da je Vlada Republike Hrvatske, Uredbom o unutarnjem ustrojstvu Ministarstva pravosuđa (»Narodne novine« broj 77/08. i 107/09.) ustrojila Zatvorsku bolnicu kao kaznionicu (članak 91. stavak 2.), u kojoj je ustrojen Odjel za zdravstvenu zaštitu zatvorenika (članak 106. stavci 1. i 2. i članak 112.).

U očitovanju ravnatelj navodi da je smještaj zatvorenika primjeren ljudskom dostojanstvu i zdravstvenim standardima. Budući da je taj smještaj utvrđen u okviru materije iz prava zatvorenika, odlučivanje u povodu pritužbe zatvorenika ili zahtjeva za sudsku zaštitu zatvorenika o povredi ljudskog dostojanstva, u vezi s lošim uvjetima za vrijeme smještaja u Zatvorskoj bolnici, u nadležnosti je suca izvršenja.

3) Očitovanje pučkog pravobranitelja

9. Zamjenik pučkog pravobranitelja je na zahtjev Ustavnog suda posjetio Zatvorsku bolnicu, gdje je razgovarao s upraviteljicom Zatvorske bolnice i suradnicima te je posjetio Kaznionicu u L. – P., u kojoj podnositelj ustavne tužbe sada izdržava kaznu zatvora.

U očitovanju, broj: P.P.-21-03-1272/09-4 od 9. ožujka 2010., zamjenik pučkog pravobranitelja navodi da je tijekom posjeta Zatvorskoj bolnici, 8. ožujka 2010., utvrđeno da je podnositelj ustavne tužbe u statusu pritvorenika zaprimljen u Zatvorsku bolnicu 5. rujna 2008., a otpušten je 5. ožujka 2010. Prema riječima upraviteljice podnositelj ustavne tužbe upućen je iz Zatvora u P. u Zatvorsku bolnicu jer u Zatvoru u P. nisu osigurani minimalni uvjeti za smještaj te obavljanje njege i samozbrinjavanja nepokretnih osoba (podnositelj je tetraplegičar). Dakle, razlozi upućivanja u Zatvorsku bolnicu nisu medicinske prirode i podnositelj ustavne tužbe nije upućen na liječenje, već je upućen kako bi mu se osigurali nešto bolji uvjeti smještaja. Tijekom boravka u Zatvorskoj bolnici redovito je provođena fizikalna terapija, o čemu postoji medicinska dokumentacija.

Po dolasku u Zatvorsku bolnicu podnositelj je bio smješten u sobu intenzivne njege na Odjelu kirurgije, no ubrzo je premješten u drugu sobu također na Odjelu kirurgije, u kojoj je proveo preostali dio vremena u Zatvorskoj bolnici (soba 203). Podnositelj je bio smješten u sobi površine 19,30 m2, zajedno sa još 5 pacijenata. Soba je bila pretrpana i nemoguće je bilo kretati se u invalidskim kolicima. Zbog prenapučenosti Zatvorske bolnice nije moguće odvajanje pušača i nepušača, pa je tako podnositelj, koji je nepušač, boravio u sobi s pušačima, pri čemu zamjenik pučkog pravobranitelja naglašava da je pušenje na odjelima dopušteno. Budući da se u Zatvorskoj bolnici nalazi veliki broj osoba s izrečenom sigurnosnom mjerom obveznog psihijatrijskog liječenja, u sobi s podnositeljem, po potrebi su bili smještani psihijatrijski bolesnici, iako nisu kirurški pacijenti.

Veći dio dana sobe su bile zaključane, a u njima nije bilo tekuće vode ni sanitarnog čvora. Prema dobivenim podacima, podnositelj je osobnu toaletu obavljao samostalno, a pelene nije nosio tijekom dana, već eventualno preko noći. Prema prikupljenim podacima, podnositelj se sam umivao, a u početku boravka u Zatvorskoj bolnici redovito (gotovo svakodnevno) tuširao se uz pomoć medicinskog osoblja. No tada je, prema tvrdnjama medicinskog tehničara, odbio pomoć medicinskog osoblja prilikom kupanja, iako mu je ista i nadalje svakodnevno nuđena. U konkretnom slučaju nije bilo moguće utvrditi je li medicinsko osoblje brijalo podnositelja ili su mu u tome pomagali ostali pacijenti. Tijekom obilaska Odjela utvrđeno je da postoji ogledalo postavljeno u visini koja omogućava osobama u kolicima obavljanje osobne njege. No, prema riječima zaposlenika, to je učinjeno unazad nekoliko mjeseci.

Nadalje, zamjenik pučkog pravobranitelja u izvješću navodi da je Odjel kirurgije smješten na drugom katu Zatvorske bolnice u kojoj nema dizala. Nepokretne i teško pokretne pacijente medicinski tehničari uz čestu pomoć pravosudne policije, nose s drugog kata u prizemlje prema potrebi. Tijekom boravka u Zatvorskoj bolnici (godinu i pol dana) podnositelj niti jedan put, prema navodima upraviteljice, nije iznesen u dvorište kako bi boravio u prostoru predviđenom za šetnju. Prema riječima upraviteljice, podnositelj to nije niti jednom tražio. Jednako tako, u izvješću se napominje da se nepokretne osobe ne mogu kretati po prostoru za šetnju jer je popločen neravnim pločama koje onemogućavaju kretanje kolicima. Šetnja podnositelja odvijala se u hodniku na Odjelu, u vrijeme predviđeno za šetnju (jedan sat prije podne i jedan sat poslije podne), te mu je uz to omogućeno dodatnih dva puta po 20 minuta kretanja po hodniku radi medicinske rehabilitacije.

U vezi s navedenim uvjetima u Zatvorskoj bolnici zamjenik pučkog pravobranitelja naglasio je da unatoč činjenici da pučki pravobranitelj godinama ukazuje na potrebu hitne adaptacije cijele zgrade Zatvorske bolnice (budući da se radi o ustanovi zatvorenog tipa koja mora odgovarati i medicinskim standardima) te ukazuje na nužnost povećanja smještajnih kapaciteta, nisu učinjeni veći sustavni radovi. Tijekom prošlih godina prostorije su obojane, popravljeno je krovište, te se obavljaju manji, nužni popravci. Postojeći neodgovarajući uvjeti u Zatvorskoj bolnici, kao npr. nedostatak dizala, mogu uzrokovati povredu ili ograničavanje prava osoba kojima je oduzeta sloboda, a nalaze se u Zatvorskoj bolnici.

Jednako tako, zamjenik pučkog pravobranitelja zaključuje da u cijelom zatvorskom sustavu ne postoje odgovarajući uvjeti za smještaj i izdržavanje kazne ili pritvora odnosno istražnog zatvora osoba s ovom kategorijom invaliditeta. Stoga je nužno, na temelju međunarodno preuzetih obveza Republike Hrvatske, a sukladno članku 14. Konvencije o pravima osoba s invaliditetom žurno osigurati razumnu prilagodbu prostornih uvjeta za smještaj osoba s invaliditetom. U suprotnom, boravak u zatvorskom sustavu za osobe s tom kategorijom invaliditeta mogao bi predstavljati kršenje članka 3. Konvencije.

U očitovanju zamjenik pučkog pravobranitelja na kraju napominje da je podnositelj 5. ožujka 2010. upućen na izdržavanje kazne u Kaznionicu u L. – P. gdje također ne postoje uvjeti za smještaj osoba s takvom kategorijom invaliditeta, te da jedino poboljšanje predstavlja činjenica da je smještaj zatvorenika u Kaznionici tzv. »paviljonski«, te se sve prostorije nalaze u prizemlju. Na taj će način izlazak podnositelja na zrak biti olakšan, no prema riječima upravitelja i nadalje će mu pomoć pružati drugi zatvorenici.

Zamjenik pučkog pravobranitelja naveo je da je, putem godišnjeg Izvješća pučkog pravobranitelja za 2008. godinu, Hrvatski sabor izviješten o uvjetima u Zatvorskoj bolnici. Podaci navedeni u godišnjem Izvješću temelje se na pregledu Zatvorske bolnice obavljenom u siječnju 2009. godine.

4) Rezultati nadzora nad stanjem u Zatvorskoj bolnici

10. U ustavnosudskom postupku uzeta je u obzir i okolnost da nad Zatvorskom bolnicom redovite preglede mora obavljati Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi). Iz zapisnika o obavljenom zdravstveno-inspekcijskom pregledu, klasa: 520-02/10-02/13, urbroj: 534-05-2-1/5-10-1 od 24. ožujka 2010., proizlazi da je posljednji inspekcijski nadzor Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi proveden u ožujku 2010. godine, dok je, prema utvrđenju iz navedenog očitovanja pučkog pravobranitelja, zadnji nadzor Središnjeg ureda Uprave za zatvorski sustav proveden u siječnju 2009. godine.

10.1. Ustavni sud podsjeća da je pregled Zatvorske bolnice obavio i Europski odbor za sprječavanje mučenja i neljudskog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja (European Committee for the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment; u daljnjem tekstu: CPT). U svojem nalazu i mišljenju od 10. travnja 2001. CPT je Vladi Republike Hrvatske uputio pitanje glede funkcioniranja nadzora od strane Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi nad Zatvorskom bolnicom i kako to izgleda u praksi, da budu obaviješteni o posebnim obukama osoblja koje radi na osiguranju na psihijatrijskom odjelu. CPT je primijetio da se u Zatvorskoj bolnici ne vode registri u koje bi se upisivalo svako fizičko sputavanje, poduzeta mjera, te sve točne okolnosti tog slučaja, vrijeme kada je mjera poduzeta, kada je završena i sl. CPT je preporučio da sigurnosno osoblje u Zatvorskoj bolnici ne nosi palice unutar odjela ili, ako se to ne može izbjeći, da nose palice koje mogu biti skrivene od pogleda. Zatraženo je točno izvješće o broju osoblja u Zatvorskoj bolnici, o broju medicinskih sestara koje rade na psihijatrijskom odjelu, te koliko je njih prošlo posebnu obuku za rad na tom odjelu. CPT je pozvao hrvatske vlasti da razmisle o mogućnosti zapošljavanja žena unutar osoblja u osiguranju.

Nadalje, u preporuci poduzimanja određenih koraka, CPT je naveo potrebu odvajanja maloljetnih pacijenata od punoljetnih, odgovarajuće odvajanje odjela po različitim kategorijama pacijenata na psihijatrijskom odjelu, potom da ne bude više od četiri pacijenta u sobi od 20 m2. Preporučili su da sobe pacijenata budu uređene na poticajnije načine, te da pacijentima bude omogućeno zadržati više osobnih stvari.

U izvješću CPT navodi da su sanitarni prostori u Zatvorskoj bolnici bili u vrlo lošem stanju, te da su na to ukazali već u izvješću iz 1997. godine. CPT je preporučio da se obnove sanitarni prostori u Zatvorskoj bolnici. U izvješću je ukazano i na potrebu ozbiljnih mjera u rehabilitiranju i drugim terapeutskim aktivnostima za psihijatrijske bolesnike u Zatvorskoj bolnici, a glede svih pacijenata koji su u školskoj dobi da im se omoguće obrazovne aktivnosti. CPT je primijetio da aktivnosti na otvorenom prostoru i za somatske i za psihijatrijske bolesnike nisu adekvatne, te da bi dnevno trebalo najmanje sat vremena vježbati na otvorenom. Također, CPT je iskazao potrebu da ga se izvijesti o redovitim posjetima neovisnih tijela vlasti, te njihovog zaprimanja pritužbi bolesnika i pregledavanja svih prostorija (cjelovito izvješće CPT-a na http:/www.cpt.coe.int/en/states/hrv.htm).

Vlada Republike Hrvatske je na ta upozorenja odgovorila izjavom o njenoj neprekidnoj i trajnoj dobroj volji da uočene probleme otkloni ili umanji.

5) Pripremni sastanak u Ustavnom sudu, održan 14. lipnja 2010.

11. Dana 14. lipnja 2010. u Ustavnom sudu održan je pripremni sastanak, na temelju članka 69. alineje 2. Ustavnog zakona, u cilju izjašnjenja zainteresiranih osoba glede podnositeljeve ustavne tužbe kao i ustavnih tužbi drugih podnositelja radi istovjetnih ili sličnih razloga u pogledu povrede zabrane nečovječnog postupanja sa zatvorenicima, podnesenih u predmetima broj: U-III-3717/2009, U-III-64744/2009, U-III-1411/2010 i U-III-2126/2010.

Pripremnom sastanku nazočili su predstavnici Ministarstva pravosuđa, Uprave za zatvorski sustav, Središnjeg ureda, Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi, zamjenik pučkog pravobranitelja, upraviteljica Zatvorske bolnice, upravitelji Zatvora u Dubrovniku, Zatvora u Gospiću i Kaznionice u Lepoglavi, suci izvršenja Županijskog suda u Dubrovniku, Županijskog suda u Gospiću, Županijskog suda u Puli i Županijskog suda u Varaždinu.

11.1. Ravnatelj Uprave za zatvorski sustav, Središnjeg ureda naveo je da je pogreška počinjena kada se izgradila Zatvorska bolnica, bez ugrađenog dizala. Istaknuo je da je na taj nedostatak višekratno upozoravao nadležna državna tijela, ali je uvijek dobio odgovor da nema sredstava za gradnju dizala. Uz to je priznao da je prenapučenost zatvora i kaznionica u Republici Hrvatskoj veliki problem jednako kao i nedostatak djelatnika pravosudne policije i tretmanskog osoblja. Nedostaje i velik broj liječnika, te psihologa. Ukupno, od 3400 predviđenih radnih mjesta za osoblje, sustav funkcionira s nešto manje od 2600 ljudi u sustavu s kojima »opslužuje« 5150 zatvorenika (smještenih u postojećim kapacitetima za 3351 zatvorenika).

11.2. Predstavnica Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi na pripremnom je sastanku navela da je u ožujku 2010. godine bila, kao zdravstveni inspektor, u nadzoru u Zatvorskoj bolnici. Nadzor je, međutim, na zahtjev Ministarstva pravosuđa i Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske, proveden kao ciljani nadzor vezan uz propisivanje narkotika u zatvorskom sustavu, a ne u pogledu poštovanja ostalih medicinskih standarda. Obavijest o nalazu stručnog povjerenstva bila je upućena Upravi za zatvorski sustav.

Navela je da su u Zatvorskoj bolnici bili prije toga dva puta u zadnjih osam godina te da je posljednji nadzor bio 2005. godine. To je također bio ciljani nadzor na temelju jedne predstavke zatvorenika, što znači da nije obavljen nadzor nad kompletnom bolnicom. Zaključila je da joj nije poznato da bi postojale inicijative da se, u suradnji Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi i Ministarstva pravosuđa, uspostavi jedan stalni periodični sustav nadzora s kojim bi se unaprijedilo udovoljavanje preporukama iz izvješća CPT-a 2003. i 2007. godine o stanju u hrvatskim zatvorima.

11.3. Zamjenik pučkog pravobranitelja na pripremnom sastanku naveo je da je obišao Zatvorsku bolnicu te Kaznionicu u L. – P. gdje se u vrijeme pokretanja postupka nalazio podnositelj. Utvrdio je da zatvorski sustav u Republici Hrvatskoj nema uvjeta za smještaj ovakvog bolesnika, kojeg treba nositi na WC, treba mu specijalna kupaonica, što nemaju, a nemaju niti dizalo za komunikaciju između prizemlja i katova bolničke zgrade. Napominje da je podnositelj smješten u Zatvorsku bolnicu samo zato da bi možda »imao malo bolje uvjete«.

11.4. Sudac izvršenja Županijskog suda u Puli istaknuo je da se u slučaju podnositelja radi o tetraplegičaru, invalidu koji ima oduzete ruke i noge kao posljedice ozljede vratne kralježnice. Podnositeljev predmet je kao sudac izvršenja Županijskog suda u Puli zaprimio 24. rujna 2009., s naznakom da se podnositelj nalazi u Zatvorskoj bolnici. Nakon što je od podnositelja zaprimio podnesak u kojem je zatražio razgovor u vezi sa zdravstvenim problemima, sudac izvršenja je od Zatvora u Puli zatražio izvješće o razlozima zbog kojih se podnositelj nalazi u Zatvorskoj bolnici. Odgovoreno mu je da se podnositelj nalazi u Zatvorskoj bolnici od 5. rujna 2008. pa nadalje, a u pogledu zdravstvenog stanja upućen je izravno u Zatvorsku bolnicu. Zatvorska bolnica ga je obavijestila da se kod podnositelja, zaprimljenog na kirurški odsjek (zbog nedostatka zatvorskih uvjeta za invalidne osobe) ne provodi nikakva medicinska terapija, a njegov povratak u Zatvor u P., odakle je i zaprimljen, može se očekivati »kada se osiguraju uvjeti za prihvat zatvorenika s posebnim potrebama koje zahtijevaju invalidne osobe«.

I sudac izvršenja je na pripremnom sastanku naglasio da uvjeti smještaja u Zatvorskoj bolnici ne zadovoljavaju potrebe dotičnog zatvorenika. Problem kako zatvorenika kao što je podnositelj uopće uputiti na izvršavanje kazne zatvora, s obzirom da ZIKZ u članku 42. stavku 2. točki 1. predviđa da sudac izvršenja poduzima radnje i odlučuje o upućivanju na izdržavanje kazne zatvora, sudac izvršenja Županijskog suda u Puli riješio je tako što je suca izvršenja Županijskog suda u Zagrebu, na čijem je području Zatvorska bolnica, zamolio da u Zatvorskoj bolnici posjeti podnositelja te mu uruči rješenje o upućivanju. To je bilo u listopadu 2009. godine. Mjesec dana kasnije, u studenom 2009. godine zaprimljen je podnesak podnositelja u kojem traži upućivanje u dijagnostički centar u R., gdje bi se pronašla adekvatna ustanova za izdržavanje kazne zatvora i u kojoj bi mogao »normalno funkcionirati«. U podnesku je podnositelj ponovio kako petnaest mjeseci »nije bio na svježem zraku«, pa je taj podnesak prihvatio kao pritužbu na rješavanje svog statusa pritvorenika, a ne osobe upućene na izdržavanje kazne zatvora. U tom smjeru sudac izvršenja je ponovno zamolio Županijski sud u Zagrebu da poduzme »potrebne mjere«.

11.5. Upraviteljica Zatvorske bolnice, na pripremnom sastanku je kronološki navela činjenice i okolnosti vezane uz podnositelja kao pacijenta Zatvorske bolnice. Podnositelj je 4. rujna 2008. bio zaprimljen u Zatvor u Puli u statusu pritvorenika zbog kaznenog djela iz članka 173. stavka 2. Kaznenog zakona. No, kako se radilo o invalidnoj osobi, već je sljedeći dan, 5. rujna 2008., dovezen u Zatvorsku bolnicu i zaprimljen na Odjel kirurgije. Tom prilikom je dijagnosticirano da je riječ o osobi s tetraplegijom koja se manifestirala slabošću mišića ruku i nogu, ali se pacijent preostalom snagom ruku mogao kretati u invalidskim kolicima, sam se hraniti i brijati, dok mu je trebala pomoć kod premještanja iz kolica u krevet, kod oblačenja i kod kupanja. Premda mu noge nisu bile pokretne, stolicu i mokrenje voljno je regulirao, a ne refleksno. Podnositelj je boravio u Zatvorskoj bolnici tijekom cijelog postupka do konačnog upućivanja u Kaznionicu u L. – P., tako da se taj boravak produžio sve do 5. ožujka 2010.

U odnosu na prigovor nedostatka izlaska na otvoreno u Zatvorskoj bolnici upraviteljica Zatvorske bolnice izjavila je da podnositelj »nije iskazivao želju da mu se omogući šetnja na vanjskoj šetnici«, već je izlazio u invalidskim kolicima u druge prostorije bolnice izvan bolesničke sobe, i to dva do tri puta na dan što mu je odobreno mimo kućnog reda. Zatvorska bolnica nema dizalo. No, osim podnositelja u Zatvorskoj bolnici bilo je još invalidnih osoba koje su, ako su zatražile da izađu na otvoreno, zaposlenici bolnice nosili stubištem kako bi vani boravili vrijeme propisano za šetnju. Podnositelj je zazirao od toga, ali je ipak nošen niz stepenice kada je sprovođen na Županijski sud u Puli i kada je jednom u banci htio podići novčana sredstva. Priznajući nedostatak dizala kao veliki problem Zatvorske bolnice, upraviteljica se prisjetila slučaja bolesnog zatvorenika koji je bio težak oko 170 kg i koji nije htio hodati, pa kad ga je trebalo voziti na sud, on je jednostavno sjeo na pod, a sva su nosila pucala pod njim.

Upraviteljica je pojasnila kako je podnositelj boravio na Odjelu kirurgije koja je na drugom katu zgrade (u prizemlju je upravni i servisni dio). Na Odjelu kirurgije zaposlen je liječnik fizijatar, specijalist za fizikalnu medicinu i rehabilitaciju. Zatvorska bolnica ima fizioterapeute i medicinske tehničare. Kod podnositelja kao pacijenta svakodnevno je provođena fizikalna terapija i vježbe disanja. Podnositelj međutim nije imao volju svaki dan vježbati, a na to ga se nije prisiljavalo jer se niti jedna mjera liječenja ne smije primijeniti bez pristanka zatvorenika, osim u slučajevima predviđenim propisima iz područja zdravstva (članak 109. stavak 2. ZIKZ-a). On je štoviše, kod dolaska, odbio vađenje krvi, davanje mokraće i dodatne preglede. Kasnije je na neke pristao. No, osobno se nije žalio niti liječnicima niti medicinskim sestrama, niti nekome drugome da mu nešto nedostaje, te je upraviteljica bila zatečena kada je u pregled bolnice zbog podnositelja došao zamjenik pučkog pravobranitelja.

Glede podnositeljeve pritužbe o neadekvatnoj mogućnosti održavanja osobne higijene upraviteljica je navela da su podnositelju prvih nekoliko tjedana davane pelene po potrebi, dok nije ustalio određeni ritam fizioloških potreba. Upraviteljica je osporila navod podnositelja da bolnica nema pokretnog uređaja, stolca s posudom za vršenje nužde, izjavivši da takve »princeze« bolnica ima i koristi ih. Međutim, podnositelj nuždu ne vrši refleksno jer su njegovi refleksi u kralježnici ugasli tako da je on tijekom vremena uvježbao voljno vršenje nužde. Što se tiče kupanja i ostalih higijenskih potreba podnositelju je uvijek pomagalo medicinsko osoblje. Doduše, Zatvorska bolnica nije u potpunosti prilagođena potrebama invalida, ali su rađene neke preinake, tako da je preuređena kupaonica za invalide koja ima pristup sa svih strana, postoji i tuš u koji se može doći s invalidskim kolicima, isto tako i sanitarni čvor, a baš radi podnositelja u bolnici je, u kupaonici, montirano jedno posebno ogledalo na visini od otprilike 70 cm, koje je bilo u njegovoj visini u kolicima, da bi mogao vršiti jutarnju toaletu, umivanje i sl. Imao je svakodnevnu terapiju, fizikalnu, po liječniku fizijatru, koji je određivao koje vrste vježbi treba raditi. Međutim, bilo je dana kada podnositelj baš i nije imao volje vježbati. Tijekom boravka bio je kooperativan, u smislu da nije prigovarao. S njim nije bilo nikakvih konflikata, bio je miran, pomagalo mu se maksimalno, medicinska skrb obavljana je stručno i korektno. Svi su se djelatnici, s obzirom na podnositeljevu invalidnost, trudili da mu vrijeme u toj ustanovi bude što ugodnije, odnosno da mu se olakša boravak, dok se nisu stekli pravni uvjeti za premještaj u Kaznionicu u L. – P.

Upraviteljica je osporila navod podnositelja da je imao upalu pluća i bio na respiratoru. Naprotiv, on je samo išao na vježbe disanja i jačanja muskulature prsnoga koša, a jedino što je pretrpio bila je prehlada i u jednom navratu infekcija mokraćnih puteva kad je liječen antibioticima. Njegovo zdravstveno stanje tijekom boravka uglavnom je bilo stabilno.

U odnosu na Zatvorsku bolnicu upraviteljica je ponovila da je bolnica prenapučena i da je teško odvajati pušače od nepušača. Podnositelj je bio, kada je došao, smješten u sobu s četiri kreveta u kojima su bili nepušači, ali je on tražio da ga se premjesti u drugu sobu, jer je u toj sobi televizor bio u kvaru. Radi praćenja televizije podnositelj je tražio da ide u sobu sa šest kreveta. To mu je i udovoljeno, ali je vođena briga o tome da on ima pristup s kolicima svome krevetu. Njegovo premještanje iz kreveta u stolicu ili na kolica vršilo je medicinsko osoblje i bilo mu je uvijek na usluzi kad je on to zatražio. Oni bi ga premjestili iz kreveta u kolica i dogovorili se otprilike koliko bi vremena tako proveo. Onda su ga obilazili i nudili mu da li će ga vratiti nazad u krevet. To znači da podnositelj nije bio stalno u krevetu.

Na pripremnom sastanku upraviteljica je odgovorila i na neka pitanja o općem stanju u Zatvorskoj bolnici. Tako je izjavila: da je kapacitet bolnice oko 140 kreveta (od čega je u tom trenutku bilo 133 zauzeto); da bolnica nema dovoljno opreme niti kadra premda trenutačno ima zaposlenih 15 liječnika i 27 medicinskih sestara (po pravilniku joj nedostaje još 10 liječnika i 11 sestara), pa kada se moraju poduzeti neki specijalistički ili subspecijalistički zahvati (npr. iz područja neurokirurgije i torakalne kirurgije), bolesnici se šalju u ustanove javnog zdravstva, gdje provedu kraće vrijeme na liječenju i po stabilizaciji stanja vraćaju se u Zatvorsku bolnicu; da je na internom odjelu dosta bolesnika s kardiološkim bolestima, hipertoničara, stanja predinfarkta, infarkta, ima malignih bolesti. Ima dosta karcinoma pluća, bronha, dijabetičara. Ima kirurgije, traume i prihvata, post trauma, raznih prijeloma i poslije toga fizikalne rehabilitacije. Postoji suradnja i s Klinikom za infektivne bolesti; u bolnici se tretira »široka paleta svih psihičkih poremećaja«, počevši od poznate »penalne reakcije« osobe koja je prvi put lišena slobode do psihoza, poremećaja osobnosti, shizofrenije, pa do počinitelja kaznenih djela proglašenih po članku 458. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06.) neubrojivima. Potonji su velik problem, jer oni u Zatvorsku bolnicu dolaze odmah po lišenju slobode te u njoj borave kao svojevrsnom preventivnom zatvoru, dok im presuda u kaznenom postupku ne postane pravomoćna i ne budu upućeni na čuvanje i liječenje u psihijatrijsku ustanovu. Čak se događa da kad istražni sudac rutinski odredi da se pritvor neubrojivog počinitelja ima izvršiti u psihijatrijskoj ustanovi, Psihijatrijska bolnica u Vrapču ga pošalje u Zatvorsku bolnicu bez obzira na to što će pacijent nakon sudskog postupka opet otići u Vrapče. Takve osobe zauzimaju u Zatvorskoj bolnici do dvadesetak kreveta u trajanju po šest do osam mjeseci, ako se netko žali i dulje, godinu dana.

Zatvorska bolnica ima i Odjel forenzičke psihijatrije koji je ustanovljen prije nekoliko godina. To su bolesnici kojima je određena uz kaznu zatvora i obavezna mjera psihijatrijskog liječenja po članku 75. Kaznenog zakona. I te osobe su dio bolesničke populacije koja u Zatvorskoj bolnici zauzima dosta prostora, a ranije su bile liječene u psihijatrijskim ustanovama javnog zdravstva.

IV. MJERODAVNO PRAVO

12. Članak 23. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 23.

Nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvu obliku zlostavljanja...

(...)«

Članka 25. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 25.

Sa svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupati čovječno i poštivati njegovo dostojanstvo.

(...)«

Članak 3. Konvencije glasi:

»Članak 3.

Nitko se ne smije podvrgnuti... ponižavajućem postupanju ili kazni.«

Mjerodavni su i članci 74. (smještaj zatvorenika), 75. (smještaj zatvorenika – osoba s invaliditetom), 76., 77., te 103.-108., 112. i 115. (liječenje i postupak s bolesnima) ZIKZ-a.

Mjerodavan je i članak 30. stavak 2. Pravilnika o kućnom redu u zatvorima za izvršavanje pritvora (»Narodne novine« broj 135/99.) koji glasi:

»Članak 30.

(...)

Sobe za smještaj pritvorenika moraju ispunjavati prostorne, zdravstvene i higijenske uvjete.«

Osim navedenih mjerodavnih propisa, Ustavni sud uzima u obzir i Europska zatvorska pravila iz 2006. godine (objavljeno u Hrvatskom ljetopisu za kazneno pravo i praksu, vol. 13, broj 2/2006, str. 727-743., izvorni tekst na engleskom: www.coe.int), koja je prihvatio Odbor ministara Vijeća Europe preporukom Rec (2006) 2 od 11. siječnja 2006.

U III. dijelu Europskih zatvorskih pravila, pod nazivom »Osiguravanje zdravstvene zaštite«, sadržano je pravilo 46.1., koje glasi:

»Oboljeli zatvorenik kojem je potrebna specijalistička terapija bit će premješten u specijalističku instituciju ili u civilnu bolnicu ako potreban tretman nije dostupan u zatvoru ili kaznionici.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

13. Članci 23. stavak 1. i 25. stavak 1. Ustava sadrže jednu od temeljnih vrijednosti demokratskog društva. Njima je u apsolutnom smislu zabranjeno mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje, bez obzira na okolnosti i ponašanje žrtve; u izvršavanju kazni i mjera lišenja slobode država mora osigurati da osoba lišena slobode boravi u zatvoru ili pritvoru u uvjetima koji osiguravaju poštovanje njezina ljudskog dostojanstva.

I članak 3. Konvencije zabranjuje mučenje te nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje. Europski sud u svojoj praksi zastupa stajalište da zatvorenici općenito zadržavaju sva temeljna prava i slobode zajamčene Konvencijom, osim prava na slobodu, čije ograničenje potpada pod zaštitu članka 5. Konvencije. Već je u predmetu Kudła protiv Poljske (presuda, veliko vijeće, 26. listopada 2000., zahtjev br. 30210/96), Europski sud izrekao da izvršenje zakonito izrečene kazne zatvora ne smije prijeći »neizbježni element trpljenja ili poniženja« koji je povezan s takvim oblikom legitimnog postupanja države prema zatvorenicima te da država ima pozitivnu obavezu osigurati da se lišenje slobode zatvorenika odvija u uvjetima koji su sukladni s poštovanjem ljudskog dostojanstva, da ga način i metoda izvršenja ne podvrgava trpljenju ili nedaćama u intenzitetu koji premašuje neizbježnu razinu inherentnu lišenju slobode u zakonito primijenjenoj mjeri zatvora i da s obzirom na praktične zahtjeve boravka u zatvoru, zdravlje i dobrobit zatvorenika budu odgovarajuće osigurani (§§ 93-94.). Europski sud čvrsto smatra da zatvorenici nikada »ne mogu biti zlostavljani i podvrgnuti nečovječnoj ili ponižavajućoj kazni ili uvjetima protivnim članku 3. Konvencije« (predmet Hirst protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda, veliko vijeće, 6. listopada 2005., zahtjev br. 74025/01, § 69.).

Stoga, Ustavni sud ima u vidu odluke Europskog suda u tom pogledu, posebice one koje se općenito odnose na položaj zatvorenika s različitim zdravstvenim problemima, kao što su npr. tetraplegija zatvorenika žrtve thalidomida (predmet Price protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda, 10. srpnja 2001., zahtjev br. 33394/96, § 25.) ili paraplegija zatvorenika (predmet Engel protiv Mađarske, presuda, 20. svibnja 2010., zahtjev br. 46857/06, §§ 27-30.), visoka životna dob od 86 godina zatvorenika narušenog zdravlja (predmet Farbtuhs protiv Latvije, presuda, 2. prosinca 2004., zahtjev br. 4672/02), leukemija (predmet Mouisel protiv Francuske, presuda, 14. studenoga 2002., zahtjev br. 67263/01, § 40.) ili one koje se odnose neposredno na Republiku Hrvatsku. U pogledu potonjih, Ustavni sud podsjeća, primjerice, na presudu Europskog suda u predmetu Testa protiv Hrvatske (presuda, 12. srpnja 2007., zahtjev br. 20877/04), u kojoj je, u odnosu na podnositeljicu u tom predmetu, izrekao »... da svi zatvorenici moraju imati zatvorske uvjete koji su u skladu s člankom 3. Konvencije« (§ 62.), da »... pomanjkanje potrebne medicinske skrbi i pomoći u vezi s kroničnom bolešću od koje podnositeljica boluje, povezano sa zatvorskim uvjetima koje mora trpjeti (više od dvije godine) umanjuju ljudsko dostojanstvo...« te da se »... zbog naravi, trajanja i težine nedopuštenog postupanja kojemu je bila podvrgnuta, te kumulativnih negativnih učinaka na zdravlje (to) postupanje može okarakterizirati kao neljudsko i ponižavajuće« (§ 63.). Također, Europski sud je u predmetu Cenbauer protiv Hrvatske (presuda, 9. ožujka 2006., zahtjev br. 73786/01) potvrdio svoje načelno stajalište iz predmeta Kudła protiv Poljske o pozitivnoj obavezi države na poduzimanje svih potrebnih koraka zaštite zdravlja i dobrobiti zatvorenika, obzirom na praktične zahtjeve boravka u zatvoru (§ 44.).

Premda se zabrana mučenja, nečovječnog i ponižavajućeg postupanja iz članka 3. Konvencije i članka 23. stavka 1. Ustava ne može tumačiti kao opća obaveza za državu da zbog medicinskih razloga prekine izvršenje zatvorske kazne zatvoreniku ili da ga premjesti u civilnu bolnicu, ipak se ocjena kompatibilnosti zdravlja zatvorenika s njegovim duljim boravkom u zatvoru, koja uzima u obzir zatvorenikov medicinski status, prije i tijekom upućivanja na izdržavanje kazne zatvora, mogućnost odgovarajuće medicinske pomoći i njege u zatvoru te prikladnost daljnjeg izvršenja kazne zatvora, sagledava s obzirom na stanje zatvorenikovog zdravlja (predmet Sławomir Musiał protiv Poljske, presuda, 20. siječnja 2009., zahtjev br. 28300/06, § 88.), te se ne smije provesti tako da teret dokazivanja takve nekompatibilnosti padne na teret zatvorenika.

U tom smislu Ustavni sud ocjenjuje da su navodi ravnatelja Uprave za zatvorski sustav i upraviteljice Zatvorske bolnice na pripremnom sastanku 14. lipnja 2010. u Ustavnom sudu pokazali da je kvaliteta medicinske pomoći podnositelju bila na zadovoljavajućem stupnju. Međutim, oni su također potvrdili da je podnositelj, kao tetraplegičar, bio smješten na drugi kat bolničke zgrade bez dizala, da je bio smješten u prostoriji u kojoj je broj kreveta bio takav da je gotovo onemogućavao korištenje invalidskih kolica, da je često bio upućen na milost i pomoć ostalih zatvorenika u toj prostoriji u pogledu obavljanja svojih osnovnih potreba kao što je pranje, brijanje, oblačenje i vršenje nužde (potonje posebice sve do časa u kojem se, prema navodima upraviteljice Zatvorske bolnice, »priviknuo« na bolnički režim »refleksnog pražnjenja crijeva«) te da nije mogao uopće izaći na otvoreno bez fizičkog nošenja u invalidskim kolicima od strane bolničkog osoblja ili drugih zatvorenika.

Takva situacija, koja je trajala dulje vrijeme, od 5. rujna 2008. do 5. ožujka 2010., ne samo što je kod podnositelja, zbog potpune ovisnosti o drugim osobama u opisanim situacijama, mogla stvoriti osjećaj poniženosti nego je i predstavljala objektivni izraz nečovječnog postupanja (usp. presudu Europskog suda u predmetu Engel protiv Mađarske, § 27.). Premda je od samog prijema podnositelja u Zatvorsku bolnicu bilo jasno da ta bolnica nema odgovarajuće uvjete za skrb o osobama s posebnim potrebama, naročito osobama u invalidskim kolicima, koje se ne mogu same kretati, podnositelj je u toj bolnici proveo osamnaest mjeseci, sve do 5. ožujka 2010., kad je premješten u Kaznionicu u L. – P. Kroz cijelo to vrijeme, uz prostorna ograničenja same Zatvorske bolnice, prekomjerni broj bolesnika u sobama, sputanost i nemogućnost izlaska na otvoreno, povezano s nepostojanjem dizala u zgradi Zatvorske bolnice i činjenicom da je podnositelj bio smješten na drugom katu bolnice, podnositelj je morao trpjeti nelagode prilagođavanja na režim osobne higijene i održavanja čistoće, potpuno neprilagođen osobama s posebnim potrebama – unatoč izričitim zakonskim odredbama da se zatvorenicima – osobama s invaliditetom osigurava smještaj primjeren vrsti i stupnju njihove invalidnosti (članak 75. ZIKZ-a).

14. Stoga, Ustavni sud iz razloga navedenih u prethodnim točkama ocjenjuje da su podnositelju, zbog neodgovarajućih uvjeta smještaja i života, što se odrazilo i na kvalitetu medicinske njege u Zatvorskoj bolnici, koji u svojoj ukupnosti predstavljaju nečovječno postupanje, bila povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 23. i 25. stavkom 1. Ustava, kao i člankom 3. Konvencije.

15. Prethodno navedena utvrđenja u pogledu postupanja s podnositeljem u Zatvorskoj bolnici Ustavni sud povezuje s dvije činjenice: a) da su na pripremnom sastanku u Ustavnom sudu predstavnici Ministarstva pravosuđa izjavili kako je tom ministarstvu još od gradnje Zatvorske bolnice bio poznat problem nedostatka dizala, ali da do danas nisu pronađena proračunska sredstva za njegovu izgradnju, te b) da je predstavnica Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi iznijela obavijesti o tome da u ovom trenutku postoji slab i neučinkovit javnomedicinski nadzor nad zatvorskim sustavom u Republici Hrvatskoj.

S tim u vezi, Ustavni sud upozorava na dužnost Vlade Republike Hrvatske da uskladi i nadzire poslove državne uprave (članak 9. Zakona o sustavu državne uprave, pročišćeni tekst, »Narodne novine« broj 190/03.). U te poslove nadležnih ministarstava – Ministarstva pravosuđa i Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi – pripada, uz ostalo, obavljanje upravnog nadzora te drugi upravni i stručni poslovi (članak 1. stavak 1. istog zakona).

16. To je razlog što se u ovoj odluci nalaže Vladi Republike Hrvatske da uspostavi učinkovit nadzor nad kvalitetom zdravstvene zaštite nad cijelim zatvorskim sustavom, da u primjerenom roku, ne duljem od tri godine, omogući nesmetano kretanje osoba s posebnim potrebama, a posebice da, zbog očite potrebe za dizalom, osigura sredstva potrebna za njegovu izgradnju u Zatvorskoj bolnici.

17. Ustavni sud napominje da podnositelj ima pravnu mogućnost ostvarivanja prava na primjerenu naknadu zbog nečovječnih uvjeta smještaja i života u Zatvorskoj bolnici, koje može ostvariti u redovnom sudskom postupku.

18. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke ove odluke. Na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki III. izreke.

19. Odluka o objavi iz točke IV. izreke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-64744/2009

Zagreb, 3. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 125/2010-3254