## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2536/2010 od 6. ožujka 2014.

### NN 41/2014 (31.3.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2536/2010 od 6. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

769

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Lj. b. d.d. sa sjedištem u Lj., koju zastupa M. P., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 6. ožujka 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnijela je Lj. b. d.d. sa sjedištem u Lj. (u daljnjem tekstu: podnositeljica), koju zastupa M. P., odvjetnik u Z. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev-x 453/09-2 od 2. ožujka 2010., kojom je odbijena revizija podnositeljice i potvrđena presuda Županijskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) broj: Gž-6223/07-2 od 18. prosinca 2007., kojom je djelomično potvrđena i djelomično preinačena presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: P-3964/05 od 5. travnja 2007.

Presudom prvostupanjskog suda usvojen je tužbeni zahtjev tužitelja te je naloženo podnositeljici da tužitelju isplati iznos od 27.999,13 eura s deviznom kamatom na ime oročenih štednih uloga (pobliže opisano u izreci prvostupanjske presude). Presudom drugostupanjskog suda potvrđena je prvostupanjska presuda u dijelu kojim je tužitelju dosuđen navedeni iznos (27.999,13 eura), te u dijelu odluke o trošku postupka, dok je preinačena u dijelu odluke o zakonskim zateznim kamatama na dosuđeni iznos glavnice (pobliže opisano u točkama II. i III. izreke drugostupanjske presude).

1.1. Podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi da su joj osporenom presudom povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. Predmet spora, u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, bio je zahtjev tužitelja da mu podnositeljica (tuženica – Lj. b. – G. f. Z.) isplati iznos od 27.999,13 eura (iznos glavnice – oročene devizne štednje i po viđenju i ugovorene kamate) zbog onemogućavanja raspolaganja sredstvima i kamatama po osnovi oročenja (ugovora o oročenoj štednji) zajedno sa zakonskom zateznom kamatom.

U postupku je utvrđeno:

– da su tužitelj i podnositeljica (tada – Lj. b. – O. b. Z., poslovna jedinica O.) od 24. kolovoza 1989. u ugovornom odnosu po osnovi štednog uloga po viđenju (iznos od 2.652,44 DEM), koji i dalje egzistira. Istog dana (24. kolovoza 1989.) tužitelj i podnositeljica sklopili su i ugovor o oročenoj deviznoj štednji – ugovor o oročavanju deviznih sredstava s deviznim obračunom kamate (na iznos od 46.000,00 DEM, na rok od 36 mjeseci), koji je raskinut s danom 24. kolovoza 1992., po proteku roka oročenja (kao i prethodno po zahtjevu tužitelja za ukidanjem – saldaciju deviznog računa – devizne štedne knjižice od 15. ožujka 1991.);

– da je tužitelj, nakon proteka oročenja i raskida navedenog ugovora o oročenju devizne štednje zatražio od podnositeljice prijenos deviznih sredstava s njegovog računa otvorenog kod podnositeljice na tužiteljev devizni račun otvoren u Njemačkoj kod B. b. – Podružnica bankarskog društva B. AG;

– da je tužitelj zatražio i prijenos deviznih sredstava, koji su se nalazili na deviznoj knjižici po viđenju također na njegov devizni račun otvoren u Njemačkoj (zahtjev od 22. lipnja 1995.);

– da podnositeljica nije prenijela devizna sredstva tužitelju te ih je odbila isplatiti, navodeći u odgovorima na zahtjev tužitelja radi prijenosa deviznih sredstava da će prijenos i isplata biti mogući jedino u slučaju kada bude riješen status Lj. b. u Republici Hrvatskoj (odnosno nakon dogovora između Republike Hrvatske i Republike Slovenije).

2.1. Prvostupanjski sud usvojio je tužbeni zahtjev tužitelja na temelju članka 1035. stavka 2. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.; u daljnjem tekstu: ZOO), a u svezi s kamatama na devizna sredstva na temelju članka 278. ZOO-a. Prvostupanjski sud je, nadalje, posebno uzeo u obzir i članak 4. ugovora o oročavanju deviznih sredstava od 24. kolovoza 1989. te je u obrazloženju presude istaknuo:

»U vezi navedenog valja navesti da je odredbom čl. 1035. stav 2. Zakona o obveznim odnosima navedeno da je ugovorom o novčanom depozitu banka stekla pravo raspolaganja deponiranim novcem i dužna ga je vratiti prema uvjetima predviđenim u ugovoru.

Tumačeći odredbe Ugovora o oročavanju deviznih sredstava s deviznim obračunom kamate od 24.08.1989. g., sklopljenog između stranaka, sud je mogao utvrditi a posebno iz odredbe čl. 4 da su stranke predvidjele raspolaganje oročenim deviznim sredstvima poslije isteka roka oročenja. Iz nesporno korespondencije stranaka proizlazi da je tužitelj u više navrata i to još od 15.03.1991. g. kod poslovnice Lj. b. u Njemačkoj (...) tražio prebacivanje svojih deviznih sredstava na račun B. b. Podružnica bankarskog društva B. AG, a da to tužena nije učinila.

Po mišljenju ovog suda s obzirom da to ista nije učinila niti nakon proteka roka oročenja iz navedenog Ugovora o oročavanju deviznih sredstava, dakle niti nakon 24.08.1992.g., a za prihvatiti je kao životno uvjerljivo da je tužitelj namjeravao i dalje nastaviti oročavati svoja devizna sredstva ali u drugoj banci u B. u Njemačkoj gdje živi i radi, valjalo je prihvatiti tužbeni zahtjev osnovanim da je tužena doista neosnovano odbila isplatiti tužitelju kroz cijelo ovo razdoblje pa i do zaključenja glavne rasprave devizna sredstva tužitelja, te je valjalo tuženoj naložiti ovom presudom da to učini, a upravo temeljem navedene odredbe čl. 1035 Zakona o obveznim odnosima, odnosno temeljem čl. 4 prije navedenog Ugovora o oročavanju.

Ukoliko tužena zbog zakonskih prepreka nije mogla prenijeti devizna sredstva tužitelja na račun banke druge države tada je s tim trebala upoznati tužitelja te mu u tom slučaju isplatiti novac u gotovini s kojim bi onda on raspolagao kako želi.

(...)

Isto tako sud smatra osnovanim i dio tužbenog zahtjeva koji se odnosi na iznos od 2.652,44 DEM koji predstavlja iznos ... koji se nalazio na deviznoj štednoj knjižici po viđenju kod tužitelja, a za koji je također tužitelj ... zatražio prijenos ...«

2.2. Drugostupanjski sud odbio je žalbu podnositeljice i potvrdio prvostupanjsku presudu u dijelu kojim je tužitelju dosuđen iznos glavnice, kao i u dijelu odluke o trošku postupka, dok je preinačena u dijelu odluke o zakonskim zateznim kamatama na dosuđeni iznos glavnice. Drugostupanjski sud ocijenio je da je prvostupanjski sud pravilno utvrdio činjenično stanje i primijenio materijalno pravo (u odnosu na dosuđenu glavnicu) te da nije počinio bitne povrede odredaba parničnog postupka.

2.3. Vrhovni sud odbio je reviziju podnositeljice i potvrdio presudu drugostupanjskog suda te je u obrazloženju presude naveo:

»... pravilno su sudovi nižeg stupnja obvezali tuženika da tužitelju isplati devizni iznos koji predstavlja neisplaćeni iznos njegova novčanog depozita s kamatom koja se plaća na devizne štedne uloge po viđenju od dospijeća za svaki od iznosa novčanog depozita kao u izreci presude suda drugog stupnja.

Glede navoda revidenta koji se odnose na stanje tržišta deviza u vremenu raspada jedinstvenog deviznog tržišta bivše SFRJ koji je posljedica propisa koji su bili na snazi u bivšoj SFRJ valja reći da po ocijeni ovog suda ti razlozi nisu od odlučnog značaja.

To stoga što obzirom da je presuda suda prvog stupnja u ovom predmetu donesena 5. travnja 2007., da je presuda suda drugog stupnja donesena 18. prosinca 2007. i da su u tom vremenu svi razlozi na koje se poziva tuženik otpali, pri tome imajući u vidu da ni u kojem trenutku obveza tužene nije prestala kao niti obveza plaćanja kamata na novčani polog tužitelja jer tijek kamata ni u jednom trenutku nije prekinut.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

3. Obrazlažući istaknute povrede ustavnih prava, podnositeljica u ustavnoj tužbi uglavnom ponavlja prigovore koje je isticala i u žalbenom i revizijskom postupku, temeljeći svoje navode na tvrdnji da su sudovi tijekom postupka počinili bitne povrede odredaba parničnog postupka te da su pogrešno protumačili i primijenili materijalno pravo. Stoga smatra da su presude Vrhovnog suda i nižestupanjskih sudova arbitrarne. Ističe da »predmet ima jasno međunarodno obilježje« te da sudovi u svojim presudama nisu naveli na temelju »koje odredbe ZRSZ-a su utvrdili koje je pravo mjerodavno za odlučivanje u ovom predmetu«. Nadalje, navodi da drugostupanjska presuda, kao i presuda Vrhovnog suda odstupaju od pravnih shvaćanja iznesenih u presudi Velikog vijeća Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u presudi Kovačić i drugi protiv Slovenije (presuda, 3. listopada 2008., zahtjev br. 44574/98, 45133/98 i 48316/99). Među ostalim, poziva se i na odluke Ustavnog suda broj U-III-1162/2001 od 5. prosinca 2001., U-III-1290/2003 od 19. lipnja 2009. i U-I-473/1993, U-I-485/1993, U-I-498/1993, U-I-11/1994, U-I-42/1994, U-I-787/1995, U-I-11/1996 od 12. srpnja 2001., kao i na odredbe Aneksa C Ugovora o pitanjima sukcesije. U ustavnoj tužbi navodi da:

»... je pogrešno shvaćanje nižestupanjskih sudova i Vrhovnog suda Republike Hrvatske o tome da su samo odredbe Zakona o obveznim odnosima mjerodavne za ovaj spor.

(...) je i podnositelj kao i sve banke u bivšoj SFRJ bez ikakve vlastite odgovornosti doveden u situaciju da ne može ostvariti svoja potraživanja od Narodne banke Jugoslavije na osnovi deponiranih deviznih depozita građana, te bez svoje krivnje ne može izvršiti obveze prema građanima kao deponentima.

... podnositelj ne može utjecati na vrijeme ispunjenja i na način ispunjenja ... međudržavnog ugovora u smislu odredbe članka 7. Aneksa C Ugovora o pitanjima sukcesije, kojom je određeno da države sljednice bivše SFRJ trebaju podijeliti i financijsku pasivu koju čine i devizni depoziti građana deponirani kod Narodne banke Jugoslavije, po osnovu devizne štednje položene u nekoj od ispostava banaka u bilo kojoj od država sljednica prije datuma njena proglašenja.

Zbog navedenog podnositelj nije stjecaoc koji bi sredstva deviznih depozita građana mogao vraćati ni sukladno članku 137. Zakona o obveznim odnosima (...)

Zato podnositelj smatra da su za ovaj predmet i za pravni poredak Republike Hrvatske mjerodavna pravna shvaćanja Europskog suda za ljudska prava koja su iznesena u presudi ... u predmetu Kovačić i drugi protiv Slovenije ... od 03. listopada 2008. godine jer je u § 256. navedene presude ... jasno navedeno da je Evropski sud za ljudska prava prihvatio stajalište Rezolucije 1410 (2004) Parlamentarne skupštine Vijeća Europe (...), jasno navodeći da se pitanje naknade za deviznu štednju građana toliko tisuća pojedinaca mora riješiti dogovorom među državama nasljednicama bivše SFRJ.«

Stoga predlaže da Ustavni sud ustavnu tužbu usvoji te ukine presudu Vrhovnog suda, kao i presude drugostupanjskog i prvostupanjskog suda.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. S obzirom na navode ustavne tužbe, Ustavni sud razmatrao je ustavnu tužbu s aspekta eventualne povrede prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, ocijenivši da je navedeni članak mjerodavan u konkretnom slučaju.

Članak 29. stavak 1. Ustava u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Ustavni sud ističe da je sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen na jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak, razmatran kao jedinstvena cjelina, bio vođen na način koji je podnositeljima osigurao pravično suđenje.

Također, u okviru prava na pravično suđenje Ustavni sud ovlašten je ispitivati primjenu zakona i drugih propisa, radi ocjene je li nadležni sud u konkretnom slučaju u odnosu na podnositelja arbitrarno (samovoljno) primijenio mjerodavni zakon odnosno drugi propis. Ustavni sud podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

U spornoj pravnoj situaciji presuđivala su tijela sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Razvidno je da je Vrhovni sud osporenu presudu donio sukladno mjerodavnim odredbama materijalnog i postupovnog prava te da je pravno stajalište obrazloženo valjano, jasno i na ustavnopravno prihvatljiv način. Također je razvidno da je podnositeljica bila u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu te poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati redovni pravni lijek protiv presude prvostupanjskog suda, kao i reviziju protiv presude drugostupanjskog suda. Prema ocjeni Ustavnog suda, osporena presuda Vrhovnog suda (te prvostupanjska i drugostupanjska presuda) obrazložene su na ustavnopravno prihvatljiv način, a u primjeni i tumačenju mjerodavnog prava nije utvrđena arbitrarnost ili samovoljnost.

Ustavni sud nije našao okolnosti koje bi upućivale na povredu navedenog ustavnog prava podnositeljice iz razloga što je ocijenio ustavnopravno prihvatljivim stajalište Vrhovnog suda da su nižestupanjski sudovi, na temelju članka 1035. stavka 2. ZOO-a (u svezi s člankom 4. ugovora o oročavanju deviznih sredstava s deviznim obračunom kamate od 24. kolovoza 1989.), pravilno ocijenili osnovanim tužbeni zahtjev tužitelja te obvezali podnositeljicu da tužitelju isplati dosuđeni devizni iznos s kamatom, s obzirom da su tijekom postupka utvrdili da podnositeljica nije na zahtjev tužitelja, te nakon isteka navedenog ugovora o oročenju deviznog štednog uloga, deponirana novčana sredstva (oročeni devizni štedni ulog i štedni ulog po viđenju) prenijela s deviznog računa otvorenog kod podnositeljice (G. F. Z.) na devizni račun tužitelja (otvoren u banci u B.).

Ustavni sud napominje da je Vrhovni sud u presudi broj: Rev 2029/10-2 od 29. svibnja 2012., u kojem se predmetu također radilo o neispunjenju obveze tuženika (također Lj. b. d.d., G. F. Z.) iz ugovornog odnosa s tužiteljem (obveza isplate novčanih sredstava s devizne štedne knjižice otvorene kod tuženika), istaknuo da »suglasnost država sljednica bivše SFRJ (da će o tim pitanjima pregovarati) nije od utjecaja na obvezu tuženika iz ugovornog odnosa sa tužiteljem, koja nije prestala, a niti je time nastupila promjena dužnika«. Vrhovni sud u navedenoj presudi, nadalje, ističe da »budući da se tuženikova obveza sastoji u isplati novčanih sredstava kao generičke stvari, sudovi pravilno zaključuju da ona ne prestaje čak i kad sve što dužnik ima od takvih stvari propadne zbog okolnosti za koje on ne odgovara ... Stoga se u ovom slučaju ne može govoriti o nemogućnosti ispunjenja ... već o posljedicama zakašnjenja dužnika u ispunjenju novčane obveze (...) Prema tome, pravilno su nižestupanjski sudovi primijenili materijalno pravo (čl. 1038. st. 2. ZOO) kada su prihvatili tužbeni zahtjev ...«.

Dakle, u konkretnom slučaju, primjena i tumačenje mjerodavnog materijalnog prava (prvenstveno ZOO-a, u svezi s ugovornim odredbama proizašlih iz navedenog ugovornog odnosa) provedena je u skladu sa standardom, kojeg je utvrdio Vrhovni sud – izvršavajući člankom 116. stavkom 1. Ustava propisanu zadaću osiguravanja jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni.

Stoga se stajalište Vrhovnog suda ne može ocijeniti samovoljnim i arbitrarnim niti je ono u suprotnosti s odredbama Ustava na koje se podnositeljica u ustavnoj tužbi poziva.

4.1. U ustavnoj tužbi podnositeljica po prvi put navodi da konkretan predmet ima međunarodno obilježje, s obzirom da se radi o novčanoj tražbini tužitelja koji ima prebivalište u inozemstvu (u B.) te da je podnositeljica strana pravna osoba sa sjedištem u Republici Sloveniji. U tom smislu ističe prigovor da u svojim presudama Vrhovni sud i nižestupanjski sudovi nisu naveli na temelju koje odredbe Zakona o rješavanju sukoba Zakona s propisima drugih zemalja u određenim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91. i 88/01.; u daljnjem tekstu: ZRS) su utvrdili koje je pravo mjerodavno za odlučivanje u ovom predmetu te zbog toga smatra da su presude sudova arbitrarne. S obzirom da podnositeljica nije tijekom postupka, kao niti u žalbi protiv prvostupanjske presude i reviziji protiv drugostupanjske presude isticala navedeni prigovor, Ustavni sud utvrđuje da se na ove okolnosti ne može osnovano pozivati kao na razloge zbog kojih bi došlo do povrede njezinih ustavnih prava.

Ustavni sud, ipak, napominje da je u pogledu pitanja određivanja nadležnosti suda Republike Hrvatske u sporovima s međunarodnim elementom Vrhovni sud zauzeo stajalište u odluci broj: Rev x 251/2009-2 od 16. rujna 2009. (koja se odnosi na istovrstan slučaj ispunjenja novčane obveze po osnovi deviznih depozita koje su fizičke osobe položile kao devizne depozite kod strane banke, a u njezinim poslovnicama u Republici Hrvatskoj), u kojoj je istaknuo da u takvim pitanjima »treba poći od članka 55. ZRS-a prema kojem u sporovima protiv fizičke i pravne osobe koja ima sjedište u inozemstvu za obveze koje su nastale u Republici Hrvatskoj ili koje se moraju izvršiti na teritoriju Republike Hrvatske, nadležnost suda Republike Hrvatske postoji ako ta osoba ima na teritoriju Republike Hrvatske svoje predstavništvo ili zastupništvo ili ako je u Republici Hrvatskoj sjedište tvrtke kojoj je povjereno obavljanje njezinih poslova«.

U odnosu na odluku Ustavnog suda broj: U-III-1162/2001 od 5. prosinca 2001., na koju se podnositeljica poziva u ustavnoj tužbi, Ustavni sud napominje da se u tom slučaju radi o predmetu s utvrđenim međunarodnim obilježjem, jer su sve pravne osobe koje se navode u konkretnom ugovoru o ustupu prava i obveza iz ugovora o kreditu strane pravne osobe te je kao mjerodavno pravo za ugovor o kreditu i ugovor o ustupanju potraživanja ugovoreno njemačko pravo i nadležnost arbitražnog suda. Dakle, ne radi se o istovjetnoj situaciji, koja bi se mogla primijeniti na konkretan slučaj te se ne može prihvatiti prigovor podnositeljice da u ovom konkretnom slučaju sudovi nisu poštovali stajališta Ustavnog suda izražena u navedenoj odluci.

4.2. Podnositeljica se u ustavnoj tužbi poziva i na odluku Ustavnog suda broj: U-III-1290/2003, a koja se odnosi na neodobravanje naknadnog prijenosa deviznog štednog uloga u javni dug Republike Hrvatske. U tom konkretnom slučaju, podnositelj (slovenski državljanin) nije ispunjavao jedan od više propisanih uvjeta za odobrenje navedenog naknadnog prijenosa devizne štednje iz podružnice slovenske banke u Republici Hrvatskoj na hrvatsku banku u Republici Hrvatskoj, a to je hrvatsko državljanstvo. Stoga se ne radi o činjenično i pravno istovjetnoj situaciji kao u konkretnom slučaju.

U pogledu pozivanja podnositeljice na odluku Ustavnog suda broj: U-I-473/1993, U-I-485/1993, U-I-498/1993, U-I-11/1994, U-I-42/1994, U-I-787/1995, U-I-11/1996 od 12. srpnja 2001., koja se odnosi na postupak ocjene suglasnosti s Ustavom Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 106/93., članak 23. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo, broj 58/95.), Ustavni sud napominje da se navedeni Zakon ne odnosi na konkretan spor te, stoga, pozivanje podnositeljice na navedenu odluku nije relevantno u konkretnom slučaju.

Nadalje, podnositeljica u ustavnoj tužbi citira pojedine odlomke presude ESLJP-a Kovačić i drugi protiv Slovenije (presuda, 3. listopada 2008., zahtjev br. 44574/98, 45133/98 i 48316/99) te navodi da osporena drugostupanjska presuda, kao i presuda Vrhovnog suda odstupaju od pravnih shvaćanja iznesenih u navedenoj presudi ESLJP-a. Iz presude ESLJP-a proizlazi da su ti predmeti brisani s liste predmeta ESLJP-a zbog nedostatka pravnog interesa podnositelja zahtjeva za vođenje postupka, s obzirom da su im u međuvremenu isplaćeni devizni depoziti zajedno s pripadajućim kamatama, kao i da je postupak za povrat deviznih depozita u tijeku. Ustavni sud napominje da je navedena presuda ESLJP-a donesena nakon što su prvostupanjski i drugostupanjski sud već donijeli presude u konkretnom slučaju, na što je ukazao i Vrhovni sud u osporenoj presudi. Vrhovni sud utvrdio je, nadalje, da uvažavajući sve okolnosti i razloge (pa tako i presudu ESLJP-a u kojoj se, među ostalim, izražava stajalište da se pitanje naknade za deviznu štednju građana mora riješiti dogovorom između država), na koje se podnositeljica poziva i u ustavnoj tužbi, obveza podnositeljice (isplata glavnice i kamata) postoji i nije ni u kojem trenutku prestala.

Sagledavajući postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku kao jedinstvenu cjelinu te cijeneći sadržaj osporene odluke, Ustavni sud ocjenjuje da podnositeljici, u konkretnom slučaju, nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

5. S obzirom na predmet spora i okolnosti konkretnog slučaja, a imajući u vidu utvrđenja Ustavnog suda navedena u točki 4. ovog obrazloženja, Ustavni sud ocjenjuje da u konkretnom slučaju nisu mjerodavna ostala, u ustavnoj tužbi navedena ustavna prava.

6. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno je kao u izreci.

7. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-2536/2010

Zagreb, 6. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 41/2014-769