### NN 58/2016 (24.6.2016.), Presuda Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-1106/14-9 od 27. travnja 2016.

58 24.06.2016 Presuda Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-1106/14-9 od 27. travnja 2016.

UPRAVNI SUD U ZAGREBU

1495

PRESUDA

Upravni sud u Zagrebu, po sucu toga suda Vlahu Bassegli Gozze te Danijeli Šipušić, zapisničarki, u upravnom sporu tužitelja OT – OPTIMA TELEKOM d.d. u Zagrebu, Bani 75a, koje zastupa opunomoćenica Irena Bošnjaković zaposlenica društva, protiv tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije u Zagrebu, Ulica Roberta Frangeša Mihanovića 9, uz sudjelovanje zainteresirane osobe Janka Mamića iz Velike Gorice, A. G. Matoša 9, kojeg zastupa opunomoćenica Slavica Pintur, odvjetnica u Velikoj Gorici, Trg kralja Tomislava 41, radi rješavanja spora između korisnika i operatera, 27. travnja 2016.,

presudio je

I Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje odluke Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/12-01/1736, urbroj: 376-05/SAH-13-06, od 9. travnja 2013.

II Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Točkom I osporene odluke usvojen je prigovor zainteresirane osobe izjavljen radi nemogućnosti raskida ugovora, sklopljenog s tužiteljem, radi pružanja telekomunikacijskih javnih usluga za broj 01/6252 080 te se točkom II iste nalaže tužitelju da, u roku od 15 dana, omogući raskid pretplatničkog odnosa, bez plaćanja naknade zbog prijevremenog raskida. Citirana odluka obrazložena je utvrđenjem kako žalitelj nije dokazao produljenje ugovornog odnosa, odnosno postupanje sukladno članku 41. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Osporavajući zakonitost citiranog rješenja tužitelj smatra kako je u cijelosti osnovana naplata naknade radi prijevremenog raskida ugovornog odnosa, jer je u cijelosti pogrešan zaključak tuženika kako tužitelj i zainteresirana osoba, nisu produljili ranije ugovoreni odnos. Posebno ističe kako je ugovor sredstvima daljinske komunikacije uobičajen način poslovanja te je u konkretnom slučaju sklopljen pristankom obiju strana, sukladno članku 36. Zakona o zaštiti potrošača. Tužitelj navodi kako je pretplatnik 12. srpnja 2011., obaviješten putem telefona, pri čemu je u cijelosti upoznat s ponuđenim uslugama i pogodnostima pri sklapanju ugovora na daljnja 24 mjeseca, a na koje produljenje je zainteresirana osoba tada izričito pristala. Smatra kako je tim pristankom sklopljen ugovor na daljinu. Navodi kako je nakon zaključenja pretplatnik iskoristio pogodnosti produljenog ugovora, a što ukazuje kako je evidentno bio upoznat s ugovornim obvezama. Isto tako ukazuje i kako je zainteresirana osoba izgubila pravo na raskid bez naknade i iz razloga što je tri mjeseca po sklapanju ugovora, odnosno 12. listopada 2011., istekao propisani rok za raskid propisan člankom 46. Zakona o zaštiti potrošača te drži da je propustom navedenih utvrđenja tuženik nepotpuno utvrdio činjenično stanje. Konačno tužitelj navodi kako subjektivno saznanje zainteresirane osobe o produljenju ugovorne obveze proizlazi i iz informacije zaprimljene od drugog operatera, a sukladno kojoj je zainteresirana osoba odustala od prijenosa na drugog operatera, navodeći kao razlog odustanka postojanje druge ugovorne obveze. Predlaže Sudu da uvaži navode tužbe, usvoji tužbeni zahtjev i poništi osporeno rješenje.

Tuženik, u odgovoru na tužbu, ukazuje kako bez obzira na različite mogućnosti sklapanja ugovora, ugovor uvijek mora sadržavati elemente propisane Zakonom o obveznim odnosima, ali i Zakonom o zaštiti potrošača. Posebno ističe kako tužitelj nije dokazao da je korisnik zaprimio obavijest o aktivaciji usluge, ali isto tako ni da postoji dokaz da su stranke doista sklopile ugovor sredstvima daljinske komunikacije. U cijelosti prihvaćajući navod tužitelja kako je raskid moguć isključivo u prva tri mjeseca od dana sklapanja ugovora, tuženik ukazuje kako je takva odredba u konkretnom slučaju neprimjenjiva, jer tužitelj ne može dokazati okolnost da je ugovor uopće sklopljen, iz kojeg razloga ne može tražiti niti naknadu radi njegovog privremenog raskida. Predlaže Suda da odbije tužbu, iz razloga navedenih u obrazloženju odluke.

Zainteresirana osoba, u svom odgovoru na tužbu, navodi kako tužitelj nije dokazao da bi sa njim 12. srpnja 2011., sklopio ugovor na daljinu, niti da mu je dostavio pisanu potvrdu o prethodnoj usmenoj obavijesti. Bez obzira na navedeno smatra da bi za produljenje neke ugovorne obveze trebao postojati izričit pristanak druge ugovorne strane, a koji pristanak on nikada nije dao. Naime, zainteresirana osoba ukazuje kako boluje od Alzheimerove bolesti te da se i ne javlja na telefonske pozive, iz kojeg razloga se on nije javio niti na poziv tužitelja, već je to učinila njegova sestra Ana Belas. Stoga se u cijelosti pridružuje navodima tuženika i predlaže Sudu da odbije tužbu, iz razloga navedenih u obrazloženju osporenog rješenja.

Sud je, 20. travnja 2016., održao usmenu i javnu raspravu, zaključenu u prisutnosti opunomoćenice tuženika, odsutnosti uredno pozvanog tužitelja i odsutnosti uredno pozvane zainteresirane osobe, čime je strankama, u skladu s odredbom članka 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10., 143/12. i 152/14.), dana mogućnost da se izjasne o zahtjevima i navodima drugih stranaka te o svim pitanjima koja su predmet ovog upravnog spora.

Radi ocjene zakonitosti osporene odluke Sud je u istu izvršio uvid te je, radi točnog utvrđenja činjeničnog stanja, izvršio uvid u spis tuženika i priložene isprave.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja Sud je, sukladno članku 55. stavak 3. Zakona o upravnim sporovima, utvrdio da tužbeni zahtjev nije osnovan.

Člankom 41. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11. i 133/12. – u daljnjem tekstu Zakon), propisano je da se prava i obveze iz pretplatničkog odnosa između operatora javnih komunikacijskih usluga i pretplatnika tih usluga uređuju njihovim međusobnim ugovorom.

Člankom 41. stavak 4. Zakona određeno je da su sastavni dijelovi pretplatničkog ugovora opći uvjeti poslovanja, uvjeti korištenja usluga i cjenik usluga za koje se taj ugovor sklapa. Pretplatnički ugovor mora sadržavati odredbe koje su utvrđene posebnim zakonom kojim je uređena zaštita potrošača, te drugim posebnim propisima. Obvezno trajanje pretplatničkog ugovora ne može biti dulje od dvije godine, pri čemu operatori javnih komunikacijskih usluga moraju nuditi i pretplatničke ugovore u trajanju od jedne godine. Ugovori sklopljeni putem sredstava daljinske komunikacije, ili elektroničke trgovine, kao i ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostora operatora, moraju sadržavati odredbe u skladu s posebnim propisima.

Člankom 44. stavak 1. Zakona o zaštiti potrošača (»Narodne novine«, broj 79/07., 125/07., 79/09., 89/09. i 78/12.), propisano je da potrošač mora dobiti potvrdu prethodne obavijesti u pisanom ili u nekom drugom, potrošaču dostupnom trajnom mediju, što je moguće prije, a najkasnije u trenutku isporuke proizvoda, odnosno najkasnije na dan početka pružanja usluge, ako mu potvrda prethodne obavijesti u tom obliku nije bila dostavljena prije sklapanja ugovora.

Člankom 44. stavak 4. Zakona o zaštiti potrošača određeno je da u slučajevima u kojima je dužan izdati potvrdu prethodne obavijesti, teret dokaza izdavanja te obavijesti je na trgovcu.

U ovom predmetu nije sporno kako tužitelj nema materijalan dokaz da je dostavio potvrdu prethodne obavijesti zainteresiranoj osobi najkasnije u trenutku isporuke proizvoda, odnosno najkasnije na dan početka pružanja usluge, ako mu potvrda prethodne obavijesti u tom obliku nije bila dostavljena prije sklapanja ugovora.

Tužitelj ukazuje kako je, bez obzira na nepostojanje takvog dokaza, potrošaču prethodna obavijest izdana putem telefonske obavijesti, 12. srpnja 2011., kojom prilikom je, prije sklapanja ugovora, pretplatnik upoznat sa svim bitnim elementima ugovora, iz kojeg razloga takvu obavijest naknadno nije trebalo dostavljati.

Prvotno, Sud uočava kako se prethodna obavijest ne može korisniku izdati telefonski, ni prije, ali ni nakon sklapanja ugovora. Naime, naprijed citiranim člankom 44. stavak 1. Zakona o zaštiti potrošača nedvosmisleno je propisano da potrošač mora dobiti potvrdu prethodne obavijesti u pisanom, ili u nekom drugom potrošaču dostupnom trajnom mediju te se taj oblik traži i za izdavanje obavijesti prije sklapanja ugovora. Sud smatra kako je ovakav medij Zakonom propisan upravo radi zaštite potrošača na način da mu se pruži objektivan dokaz sklopljenog ugovora. Budući tužitelj nije dokazao postojanje obavijesti na trajnom mediju, a koje postojanje obavijesti, sukladno članku 44. stavak 4. Zakona o zaštiti potrošača, mora dokazati, osporeno rješenje Sud ocjenjuje na Zakonu osnovanim.

S obzirom na prigovore sadržane u tužbi, Sud navodi kako je tuženik, u svom odgovoru na tužbu, točno zaključio kako tužitelj nije dokazao ni okolnost da bi stranke uopće sklopile ugovor o pružanju javnih usluga, a koji ugovor je navodno sklopljen telefonskim putem 12. srpnja 2011., posebno imajući na umu navode odgovora na tužbu zainteresirane osobe, sukladno kojima je navedeno kako se zainteresirana osoba ne može javiti na telefonske pozive, već to čini njegova sestra. Iz ovog razloga logično ne postoji mogućnost utvrđenja sadrži li ugovor elemente propisane člankom 41. stavak 4. Zakona.

Nadalje, Sud ocjenjuje kako okolnost da je tužitelju dostavljena informacija drugog operatera, koja informacija upućuje o subjektivnom saznanju zainteresirane osobe o produljenju predmetnog ugovora, ne utječe na okolnost kako je tužitelj propustio tuženiku dostaviti prethodnu obavijest. Isto tako nije od utjecaja ni tužiteljevo pozivanje na članak 46. Zakona o zaštiti potrošača, jer isti nije dokazao da je ugovor s pretplatnikom uopće produljen.

Budući da ni ostali prigovori sadržani u tužbi ne utječu na pravilnost osporene odluke, Sud nalazi da u ovoj upravnoj stvari nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Odluka o objavi presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Stoga je, temeljem odredbe članka 57. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima, odlučeno kao u izreci ove presude.

UPUTA O PRAVNOM LIJEKU

Protiv ove presude dopuštena je žalba Visokom upravnom sudu Republike Hrvatske. Žalba se podnosi putem ovog suda, u dovoljnom broju primjeraka za sud i sve stranke u sporu, u roku od 15 dana od dana dostave presude.

Poslovni broj: UsI-1106/14-9
Zagreb, 27. travnja 2016.

Sudac
Vlaho Bassegli Gozze, v. r.