## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-64929/2009 od 14. siječnja 2010.

### NN 15/2010 (1.2.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-64929/2009 od 14. siječnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

384

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Davor Krapac, Ivan Matija i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo M. R., kojeg zastupa odvjetnik B. P. iz Zajedničkog odvjetničkog ureda G. M. i B. P. iz R., na sjednici održanoj 14. siječnja 2010., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Rijeci broj: Kv-Us-136/09 od 25. studenoga 2009., kojim je odbijena podnositeljeva žalba (kao i žalbe još dvoje suokrivljenika) protiv rješenja istražnog suca istog suda broj: Kio-Us-2/09 od 13. studenoga 2009. godine.

Prvostupanjskim rješenjem je u tijeku istrage – na temelju članka 106. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP) i članka 28. stavka 2. Zakona o Uredu za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (»Narodne novine«, broj 88/01., 12/02., 33/05., 48/05. i 76/07.) – produljen za dva mjeseca pritvor protiv podnositelja (i još četvero suokrivljenika) iz razloga propisanih člankom 102. stavkom 1. točkama 3. i 4. ZKP-a (te protiv još jednog suokrivljenika samo iz razloga propisanih člankom 102. stavkom 1. točkom 4. ZKP-a), tako da isti može trajati najdulje do 15. siječnja 2010. u odnosu na podnositelja (i još četvero suokrivljenika, odnosno do 16. siječnja 2010. u odnosu na jednog suokrivljenika).

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 16., 22. i 24. stavkom 3. Ustava Republike Hrvatske. Iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da je podnesena i zbog povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnositelj, u bitnome, navodi kako u osporenim odlukama nije u odnosu na njega obrazloženo opravdano postojanje bojazni da će ponoviti kazneno djelo koje mu se stavlja na teret te da ne postoje posebno teške okolnosti djela radi kojih je neophodno produljiti pritvor. Ističe da su se tijekom čitavog trajanja istražnog postupka pritvorski razlozi obrazlagali za sve pritvorene okrivljenike skupno radi čega se takva rješenja nisu mogla s uspjehom analizirati niti je iz istih razvidna osnovanost produljenja pritvora, kao i da se on uopće ne tereti za kazneno djelo iz domene zlouporabe opojnih droga, ali se produljenje pritvora obrazlaže kao i za ostale suokrivljenike koji se terete za takvo kazneno djelo. Također ističe kako je neosuđivana osoba te kako je u pritvoru već 11 mjeseci pa da, respektirajući načelo razmjernosti, nije opravdano dalje njegovo zadržavanje u pritvoru.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

4. Odbijajući žalbu protiv rješenja istražnog suca o pritvoru Županijski sud u Rijeci je u drugostupanjskom rješenju naveo kako su podnositelj i suokrivljenica osnovano sumnjivi da su počinili kazneno djelo udruživanja za počinjenje kaznenih djela iz članka 333. stavka 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ), a ostali suokrivljenici kazneno djelo zlouporabe opojnih droga iz članka 173. stavaka 2. i 3. KZ-a te kako je rješenje o provođenju istrage u odnosu na njih postalo pravomoćno, čime je u smislu članka 102. stavka 1. ZKP-a ispunjena osnovna zakonska pretpostavka za određivanje i produljenje pritvora.

Nadalje je naveo kako se podnositelj tereti da je »prijetio S. P. radi naplate navodnog duga, koji potom preuzima ukupno 302 grama opojne droge kokain koju je zračnim putem iz Republike Argentine trebao prenijeti u Republiku Hrvatsku, čime su okrivljeni na taj način doprinijeli ostvarenju zajedničkog plana«. Županijski sud u Rijeci ocjenjuje kako navedene okolnosti te dugotrajnost razdoblja tijekom kojeg je djelovala predmetna zločinačka organizacija (od 2005. godine do 15. siječnja 2009.), kao i osobito iskazana upornost okrivljenika u činjenju inkriminirane djelatnosti, ukazuju da se u konkretnom slučaju radi o osobitim okolnostima koje u svojoj ukupnosti opravdavaju bojazan da bi podnositelj boravkom na slobodi ponovio kazneno djelo, slijedom čega je protiv njega neophodno produljenje pritvora temeljem pritvorske osnove propisane u članku 102. stavku 1. točki 3. ZKP-a.

U pogledu neophodnosti produljenja pritvora i temeljem pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a Županijski sud u Rijeci je naveo kako se posebno teške okolnosti djela ogledaju »u predmetu inkriminacije koju čini najmanje 25 kg opojne droge kokain, vrijednosti najmanje 500.000 eura, namijenjene prodaji krajnjim konzumentima na ilegalnom tržištu na području Republike Hrvatske, kao i duljini inkriminirane kriminalne aktivnosti, organiziranosti okrivljenika i točno razrađenoj podjeli uloga, a koje okolnosti predstavljaju sadržaje koji u znatnoj mjeri nadilaze radnju i popratne okolnosti koje se utvrđuju kod počinjenja kaznenog djela za koje se žalitelje tereti«.

Glede načela razmjernosti, Županijski sud u Rijeci je naveo kako boravkom u pritvoru nešto više od 10 mjeseci isto nije ugroženo jer osim vremena provedenog u pritvoru valja uzeti u obzir i razmjer između konkretne težine inkriminiranih kaznenih djela i potrebe određivanja i trajanja pritvora.

5. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenim rješenjima podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Naime, prema ocjeni Ustavnog suda, sudovi su osporena rješenja donijeli poštujući na temelju članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a ograničenu primjenu pritvora, utvrdivši osobite okolnosti (članstvo u zločinačkoj organizaciji koja se kontinuirano u duljem vremenskom razdoblju od oko 5 godina bavila preprodajom opojne droge te visok stupanj upornosti i organiziranosti) koje opravdavaju bojazan da će podnositelj ponoviti kazneno djelo – reiteracijska opasnost, kao i ograničenje propisano člankom 102. stavkom 2. ZKP-a, tj. postojanje opasnosti od počinjenja kaznenog djela protiv imovine ili drugog kaznenog djela za koje je zapriječena kazna od najmanje tri godine zatvora.

Nadalje, Ustavni sud ocjenjuje kako su osporene odluke donesene u skladu s praksom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, prema kojoj pri odlučivanju o primjeni pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a sama okolnost težine djela nije dovoljna za opstojnost mjere pritvora, nego se kao činjenica iz koje proizlazi bojazan ponavljanja specifičnih kaznenih djela mora utvrditi barem pripadnost organiziranoj kriminalnoj skupini (rješenja broj: II Kž-692/06 od 18. studenoga 2006., II Kž-715/06 od 25. rujna 2006., II Kž-678/06 od 13. rujna 2006.).

Također su, prema ocjeni Ustavnog suda, sudovi valjano obrazložili posebno teške okolnosti djela koje čine neophodnim produljenje mjere pritvora protiv podnositelja na temelju članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.

Ustavni sud utvrđuje da su sudovi, u osporenim odlukama, obrazložili svoja stajališta za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene materijalnog prava.

6. Podnositelj smatra da je pri produljenju pritvora, u konkretnom slučaju, povrijeđeno načelo razmjernosti iz članka 16. stavka 2. Ustava, koji glasi:

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.

Pri odlučivanju o pritvoru (pa i u slučaju kad nedvojbeno postoji neka od zakonskih osnova za pritvor iz članka 102. stavka 1. ZKP-a), dužnost je nadležnog suda poštivati načelo razmjernosti i umjesto mjere pritvora, koju je ovlašten odrediti, naložiti provođenje blaže mjere ako se njome može postići ista svrha.

Prema odredbi članka 101. stavka 3. ZKP-a, pri odlučivanju o pritvoru, posebno o njegovom trajanju, vodit će se računa o razmjeru između težine počinjenog kaznenog djela, kazne koja se, prema podacima kojima raspolaže sud, može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja pritvora.

Imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja te navedene zakonske odredbe, Ustavni sud ocjenjuje da su nadležni sudovi, odlučujući o produljenju pritvora, utvrdili prikladnost navedene mjere (okolnost da se inkriminirano ponašanje može podvesti pod opis nekog od kataloških kaznenih djela) te ustanovili da je preliminarno oduzimanje slobode nužno (jer ne može biti zamijenjeno lakšom mjerom) te da je u razmjeru s kaznom koja bi mogla biti izrečena podnositelju u konkretnom slučaju (uravnoteženost). Iz postupanja sudova može se zaključiti da je, stavljanjem u korelaciju navedenih okolnosti sa zakonskim ciljem primjene mjere pritvora, o oduzimanju slobode, u konkretnom slučaju, odlučeno sukladno ustavnim i zakonskim propisima.

Stoga, ovaj Sud ocjenjuje da je mjera, koja je poduzeta u konkretnom slučaju (pritvor), u svojoj cjelokupnosti razmjerna postizanju opravdanog cilja te da osporenim rješenjima nije došlo do ograničenja slobode ili prava podnositelja, protivno odredbama članka 16. stavka 2. Ustava.

7. Osporene rješidbe ukazuju kako su nadležna tijela u zakonom propisanom postupku utvrdila postojanje osnovane sumnje (pokrenut kazneni postupak protiv podnositelja) da je podnositelj počinio kazneno djelo za koje ga se tereti, da postoje osobite okolnosti koje opravdavaju bojazan da će podnositelj ponoviti kazneno djelo i posebno teške okolnosti djela te da je u pitanju kazneno djelo za koje je prema zakonu moguće izreći kaznu zatvora od šest mjeseci do pet godina.

Na temelju navedenog, tijekom ustavnosudskog postupka utvrđeno je da je podnositelju u konkretnom slučaju mjera pritvora određena od strane nadležnih tijela sudbene vlasti i na način određen mjerodavnim propisima ZKP-a. Oduzimanjem slobode po odluci suda, pod uvjetima i na način utvrđen zakonom, ne povrjeđuju se ustavna prava sadržana u članku 22. Ustava Republike Hrvatske.

8. U ustavnoj tužbi podnositelj nije naveo ustavnopravno relevantne razloge na temelju kojih bi se moglo utvrđivati postojanje povrede ustavnih prava iz članka 24. stavka 3. Ustava.

9. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

10. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-64929/2009

Zagreb, 14. siječnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 15/2010-384