## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3062/2006 od 2. travnja 2008.

### NN 47/2008 (25.4.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3062/2006 od 2. travnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1613**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. J. iz S. B., kojeg
zastupa odvjetnik Z. M. iz S. B., na sjednici održanoj 2. travnja 2008. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-692/03-2 od 3.
studenoga 2005. te se predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni
postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske
broj: Rev-692/03-2 od 3. studenoga 2005., kojom je usvojena revizija tuženika
INA – Industrije nafte d.d. Z., preinačene presude Županijskog suda u Slavonskom
Brodu broj: Gž-79/03 od 10. ožujka 2003. i Općinskog suda u Slavonskom Brodu
broj: P-432/02 od 17. svibnja 2002. te odbijen tužbeni zahtjev tužitelja D. J.
(podnositelja ustavne tužbe) da je tuženik INA Industrija nafte d.d. Z. dužan
predati podnositelju u posjed, slobodne od osoba i stvari, nekretnine upisane u
z.k.ul.br. 537 k.o. L., u naravi benzinska postaja s opremom.
Nižestupanjski sudovi usvojili su tužbeni zahtjev podnositelja te naložili
tuženiku predaju navedenih nekretnina u posjed podnositelja, uz naknadu
parničnog troška.
2. Podnositelj smatra da su mu presudom Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava
propisana odredbama članaka 14. stavka 2. i 48. stavka 1. Ustava te odredba
članka 3. Ustava Republike Hrvatske. To stoga što smatra pogrešnim stajalište
Vrhovnog suda da je raspolaganje spornim nekretninama bilo pod zabranom,
propisanom Uredbom o zabrani raspolaganja nekretninama na teritoriju Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 36/91., u daljnjem tekstu: Uredba). Navodi da
je Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske 25. siječnja 2002. izdalo
suglasnost, kojom je izvršeno izuzimanje od zabrane raspolaganja navedenim
nekretninama, nakon čega se podnositelj upisao u zemljišne knjige kao njihov
vlasnik. Budući da je Vrhovni sud, zanemarivši postojanje te suglasnosti, prema
mišljenju podnositelja, neosnovano mu osporio pravo vlasništva na navedenim
nekretninama, pobijanom presudom smatra povrijeđenima navedena ustavna prava.
Predlaže ukidanje osporene presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske i vraćanje
predmeta tom sudu na ponovni postupak.
3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u
Slavonskom Brodu broj: P-432/02 te spis Ministarstva pravosuđa, Uprave za
građansko pravo, klasifikacijske oznake: 940-01/99-01/0227.
 *Ustavna tužba je osnovana.*

4. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon) propisuje:
*(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, (...), kojim je odlučeno o njegovim
pravima i obvezama (...), povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom.*
5. U postupku, koji je prethodio ustavnosudskom sudovi su odlučivali o tužbenom
zahtjevu podnositelja, kojim je tražio predaju u posjed nekretnina koje su,
prema navodima podnositelja, njegovo vlasništvo, a nalaze se u posjedu tuženika.

6. Člankom 161. stavkom 1. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima
(»Narodne novine«, broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01. i
79/06., u daljnjem tekstu: Zakon o vlasništvu) propisano je:
*Vlasnik ima pravo zahtijevati od osobe koja posjeduje njegovu stvar da mu ona
preda svoj posjed te stvari.*Člankom 162. stavkom 1. Zakona o vlasništvu propisano je:
*Da bi u postupku pred sudom ili drugim nadležnim tijelom ostvario svoje pravo da
od osobe koja posjeduje njegovu stvar zahtijeva da mu ona preda svoj posjed te
stvari, vlasnik mora dokazati da je stvar koju zahtijeva njegovo vlasništvo i da
se nalazi u tuženikovom posjedu.*
7. Općinski sud u Slavonskom Brodu presudom broj: P-432/02 od 17. svibnja 2002.
usvojio je tužbeni zahtjev podnositelja te naložio tuženiku da podnositelju
preda u posjed navedene nekretnine jer je nespornim utvrdio da je podnositelj
vlasnik nekretnina, koje se nalaze u posjedu tuženika. Radi utvrđenja ima li
tuženik pravo na posjed tih nekretnina, sud je proveo postupak u kojemu je
utvrdio da se tuženik nalazi u njihovom posjedu na temelju ugovora o zakupu,
sklopljenog 4. srpnja 2001. između tuženika i E. d.d. S., međutim, da
zakupodavatelj nije pravni prednik E. S., niti knjižni prednik podnositelja,
odnosno da nikada nije bio upisan kao vlasnik tih nekretnina.
Slijedom tih utvrđenja, sud je zauzeo stajalište da zakupodavatelj nije imao
ovlast sklopiti ugovor o zakupu s tuženikom i sporne nekretnine predati mu u
posjed pa je, pozivom na mjerodavne odredbe Zakona o vlasništvu, tužbeni zahtjev
podnositelja utvrdio osnovanim.
Isti sud je rješenjem od 30. travnja 2002. odredio privremenu mjeru radi
osiguranja nenovčanog potraživanja podnositelja zabranom poduzimanja radnji
kojima bi se promijenilo postojeće posjedovno stanje ili sporne nekretnine dale
u podzakup. U obrazloženju tog rješenja sud navodi da je podnositelj upisan u
zemljišne knjige kao vlasnik uz suglasnost Ministarstva pravosuđa.
8. Županijski sud u Slavonskom Brodu presudom broj: Gž-79/03 od 10. ožujka 2003.
odbija žalbu tuženika te potvrđuje presudu i rješenje prvostupanjskog suda.
9. Vrhovni sud Republike Hrvatske je u osporenoj presudi zauzeo stajalište da su
presude nižestupanjskih sudova donijete uz pogrešnu primjenu materijalnog prava,
koje stajalište obrazlaže sljedećim navodima:
*»U ovom vlasničkopravnom sporu, u kojem vlasnik traži predaju u posjed
nekretnina pobliže opisanih u izreci ove presude (dalje: sporne nekretnine), u
reviziji je sporno pravno pitanje je li tužitelj vlasnik predmetnih nekretnina,
te imaju li tuženici u odnosu na iste neko pravo koje ih ovlašćuje na njihovo
posjedovanje. Odlučujući o sporu, sudovi su utvrdili da je tužitelj u zemljišnoj
knjizi upisan kao vlasnik spornih nekretnina i iz toga izveli zaključak da
tužitelj ima pravo vlasništva na spornim nekretninama.«*
Taj zaključak nižestupanjskih sudova Vrhovni sud smatra nepravilnim, navodeći da
*»kod tužbe o vlasništvu (rei vindicatio) tužitelj mora dokazati svoje pravo
vlasništva, što znači da mora dokazati pravni osnov stjecanja (titulus), način
stjecanja (modus) i vlasništvo prednika (dominium auctoris)«.* Smatra da nije
dovoljno dokazati samo modus stjecanja, tj. da je tužitelj kao vlasnik upisan u
zemljišnu knjigu, što su učinili nižestupanjski sudovi, već da kod stjecanja
prava vlasništva na temelju pravnog posla, kao što je to u konkretnom slučaju,
tužitelj mora dokazati *»da postoji objektivno valjan pravni osnov stjecanja«*,
koji, prema mišljenju Vrhovnog suda, u konkretnom slučaju ne postoji.
Prema utvrđenjima Vrhovnog suda, stjecanje prava vlasništva na spornim
nekretninama podnositelj temelji na Ugovoru o zamjeni nekretnina od 21. siječnja
1999., sklopljen sa ZTP »E.« B. L., Poslovni centar »B.«, S. B., pravni sljednik
RO »E.«, OOUR »E. S. B«., koje nekretnine se nalaze na teritoriju Republike
Hrvatske, a u vlasništvu su pravne osobe čije je sjedište u Bosni i Hercegovini.
Budući da je u vrijeme kad je ugovor o zamjeni sklopljen (21. siječnja 1999.) na
snazi bila navedena Uredba, Vrhovni sud smatra da je taj Ugovor ništav, zbog
čega »ne postoji objektivno valjan pravni osnov stjecanja prava vlasništva
spornih nekretnina« te da podnositelj nije dokazao da je vlasnik istih pa je
tužbeni je zahtjev, preinakom prvostupanjske i drugostupanjske presude, kao
neosnovan odbijen.
Završno je Vrhovni sud naveo da *»prilikom ocjene valjanosti Ugovora o zamjeni
nekretnina od 21. siječnja 1999. ovaj sud je imao u vidu da tužitelj nije
dokazao da su odlukom Vlade Republike Hrvatske predmetne nekretnine izuzete od
zabrane iz čl. 1. Uredbe«.*
10. Uredbom od 17. srpnja 1991. bilo je propisano:
*Članak 1. stavci 1. i 2.
Zabranjuje se raspolaganje i opterećenje (prodaja, zamjena, darovanje, prijenos
prava korištenja i raspolaganja, osnivanje hipoteke i sl.) nekretninama na
teritoriju Republike Hrvatske koje su u vlasništvu, posjedu, na korištenju ili
upravljanju organa i institucija federacije, republika i pokrajina Kosova i
Vojvodine.
Zabrana iz stavka 1. ovog članka odnosi se i na poduzeća kao i druge pravne
osobe sa sjedištem izvan Republike Hrvatske. (...)*

*Članak 2.*

*Vlada Republike Hrvatske može na prijedlog zainteresiranog tijela ili osobe
odlučiti da se određena nekretnina izuzme od zabrane utv*rđene člankom 1. ove
uredbe.
(...)
11. Dana 27. travnja 2000. Vlada Republike Hrvatske donijela je Odluku o
izuzimanju od zabrane raspolaganja nekretninama na teritoriju Republike Hrvatske
pravnih osoba sa sjedištem u Republici Sloveniji, Republici Makedoniji i Bosni i
Hercegovini (»Narodne novine«, broj 46/00., u daljnjem tekstu: Odluka o
izuzimanju).
Tom Odlukom propisano je:

*I.*

*Izuzimaju se od zabrane raspolaganja nekretnine iz članka 1. Uredbe o zabrani
raspolaganja nekretninama na teritoriju Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 36/91) na kojima pravo korištenja, raspolaganja ili upravljanja imaju
pravne osobe sa sjedištem u Republici Sloveniji, Republici Makedoniji i Bosni i
Hercegovini, a koje su stečene naplatnim pravnim putem, ako je to u interesu
Republike Hrvatske, njenih građana ili pravnih osoba sa sjedištem u Republici
Hrvatskoj.*

*II.*

*Ovlašćuje se ministar pravosuđa, uprave i lokalne samouprave da u svakom
pojedinom slučaju raspolaganja nekretninama iz točke I. ove Odluke utvrdi jesu
li ispunjeni uvjeti propisani tom točkom i postoje li kakve pravne zapreke, te
na temelju toga, i prethodno pribavljenog mišljenja Ministarstva gospodarstva i
Državnog pravobraniteljstva Republike Hrvatske, izda suglasnost za raspolaganje
tim nekretninama.
(...)*12. Vrhovni sud Republike Hrvatske osporenom je presudom preinačio presude
nižestupanjskih sudova i odbio tužbeni zahtjev podnositelja ustavne tužbe na
temelju stajališta da podnositelj nije dokazao da je vlasnik spornih nekretnina,
jer je utvrđeno da »ne postoji objektivno valjan pravni osnov stjecanja prava
vlasništva spornih nekretnina«, odnosno da podnositelj »nije dokazao da su
odlukom Vlade Republike Hrvatske predmetne nekretnine izuzete od zabrane iz čl.
1. Uredbe«.
Navedena stajališta Vrhovnog suda protivna su činjeničnim utvrđenjima
nižestupanjskih sudova i navodima podnositelja u revizijskom postupku. Naime,
Vrhovni sud prilikom ocjene valjanosti Ugovora o zamjeni nekretnina iz 1999.
pogrešno utvrđuje da podnositelj nije dokazao da su sporne nekretnine izuzete od
zabrane raspolaganja propisane Uredbom budući da je, na temelju Odluke o
izuzimanju, ministrica pravosuđa 25. siječnja 2002. na taj Ugovor dala
suglasnost klasa: 940-01/99-01/0227, urbroj: 514-03-03/10-02-5, čime su te
nekretnine izuzete od zabrane raspolaganja. Nadalje je iz spisa razvidno da je
uknjižba prava vlasništva podnositelja na spornim nekretninama uslijedila nakon
izdavanja navedene suglasnosti, a prvostupanjski sud je odredio privremenu mjeru
upravo imajući u vidu tu suglasnosti Ministarstva pravosuđa.
13. U konkretnom slučaju utvrđeno je da je podnositelj ustavne tužbe u zakonom
propisanom postupku pred nadležnim sudom dokazao da je pravo vlasništva spornih
nekretnina stekao na pravno valjani način, odnosno da je na ugovor o zamjeni
spornih nekretnina ovlašteno državno tijelo (Ministarstvo pravosuđa) dalo
suglasnost, da je suglasnost dana u skladu s ovlastima propisanim aktom Vlade
Republike Hrvatske (Odluka o izuzimanju), koji je donijet na temelju navedene
Uredbe, slijedom kojeg postupka je podnositelj osnovano upisan u zemljišne
knjige kao vlasnik.
14. Donoseći odluku kao u izreci, Ustavni sud je imao u vidu da je u slučaju
podnositelja ustavne tužbe do stjecanja spornih nekretnina došlo na pravno
valjani način jer je on kao građanin učinio sve što je bilo potrebno s obzirom
na specifičnost predmetne pravne situacije: sklopio je pravni posao (ugovor o
zamjeni nekretnina) i zatražio suglasnost nadležnog državnog tijela sukladno
članku 2. navedene Uredbe. U trenutku sklapanja tog ugovora, suglasnosti, dakle,
nije bilo, ali se, unatoč toga, na to ne može protezati maksima »quod ab initio
vitiosum est, tractu temporis non posse convalescere« jer iz same činjenice
traženja suglasnosti proizlazi svjesnost podnositelja ustavne tužbe da je
predmetni ugovor sklopljen pod suspenzivnim uvjetom te da će pravni posao
postati perfektan tek kada taj uvjet otpadne, a to je izdavanje potrebne
suglasnosti.
Stoga su u konkretnom slučaju bile ispunjene sve zakonske pretpostavke za
zamjenu spornih nekretnina, kao i za stjecanje prava vlasništva.
15. Člankom 14. stavkom 2. Ustava zajamčena je jednakost svih pred zakonom.
Prema stajalištu Ustavnog suda, sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 14.
stavkom 2. Ustava ograničen je na ustavnopravno prihvatljivo tumačenje i
primjenu mjerodavnog materijalnog prava.
16. Člankom 48. stavkom 1. Ustava zajamčeno je pravo vlasništva.
Ustavni sud, na temelju članka 48. Ustava, štiti pravo vlasništva na
ustavnopravnoj razini na način da priječi tijelima državne vlasti ograničavanje
ili oduzimanje tog prava, osim ako je ograničavanje ili oduzimanje zasnovano na
zakonu. U slučaju zadiranja u vlasništvo od strane drugih pravnih subjekata
(fizičkih ili pravnih osoba) radi se, u pravilu, o imovinskim sporovima
privatnog prava. Ustavni sud ispituje i takvu odluku sudbene i druge vlasti kad
ocijeni da je osporena odluka, prosuđujući je kroz zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom, utemeljena na neprihvatljivom pravnom
stajalištu.
17. Polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u parničnom postupku koji je
prethodio ustavnosudskom postupku, Ustavni sud je utvrdio da osporena presuda
Vrhovnog suda Republike Hrvatske nije donesena sukladno mjerodavnim propisima,
odnosno da je utemeljena na neprihvatljivom pravnom stajalištu.
Stoga je Ustavni sud utvrdio da su osporenom presudom Vrhovnog suda Republike
Hrvatske podnositelju povrijeđena ustavna prava, zajamčena člankom 14. stavkom
2. i člankom 48. stavkom 1. Ustava.
18. Odredbe članka 3. Ustava (najviše vrednote ustavnog poretka Republike
Hrvatske), ne sadrže ustavna prava i ne mogu biti temelj ustavnopravne zaštite
propisane člankom 62. Ustavnog zakona..
19. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci (točke I. i II.).
20. Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka III.).

Broj: U-III-3062/2006
Zagreb, 2. travnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 47/2008-1613
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)