## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-437/1996. Od 8. ožujka 2000.

### NN 31/2000 (22.3.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-437/1996. Od 8. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**658**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, dr. sc. Petar
Klarić, Jurica Malčić, mr. sc. Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec, Emilija Rajić,
Vice Vukojević dr. iur. i Milan Vuković dr. iur.,
u postupku povodom ustavne tužbe M. B. iz O., T. b. I. M.
4, na sjednici Vijeća, održanoj 8. ožujka 2000.
godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

1. Ustavna tužba se usvaja.

2. Ukida se odluka Državnog sudbenog vijeća, broj:
ID-36/1996 od 16. svibnja 1996. godine o imenovanju sudaca općinskih
sudova u dijelu kojim se pod točkom I. imenuje sudac Općinskog
suda u O., a odnosi se na neimenovanje podnositeljice ustavne
tužbe.

3. Predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću
na ponovni postupak radi raspravljanja i glasovanja o kandidatkinji
- podnositeljici ustavne tužbe M. B. na temelju liste kandidata
ministra pravosuđa od 18. travnja 1996. i u okviru uvjeta
propisanih oglasom Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske,
koji je objavljen u »Narodnim novinama«, br. 98/95 od
5. prosinca 1995. godine.

Obrazloženje

M. B. je podnijela ustavnu tužbu u povodu odluke Državnog
sudbenog vijeća broj: ID-36/96 od 16. svibnja 1996. godine,
kojom su imenovani suci općinskih sudova u B., Č.,
D., Đ., G., K., K., O. i V., a u kojem postupku je bila kandidat
za suca Općinskog suda u O. Kako podnositeljica ustavne
tužbe nije imenovana za suca Općinskog suda u O., smatra
da su joj osporenom odlukom povrijeđena ustavna prava iz članaka
14., 18., 26. i 44. Ustava, kao i temeljne vrednote ustavnog poretka
iz članka 3. Ustava.

Obrazlažući povrede ustavnih prava, podnositeljica
u bitnome navodi da se u njenom slučaju nije vodilo računa
o njenoj stručnosti i rezultatima rada kao dugogodišnjeg
suca navedenog suda (predočeni statistički podaci),
čime osporava poštivanje zakonom propisanih uvjeta
za imenovanje sudaca iz članaka 8., 49., 50. stavak 1.
i 52. Zakona o sudovima (»Narodne novine«, br. 3/94,
100/96, 115/97 i 131/97). Podnositeljica posebno ukazuje da osporena
odluka ne sadrži imena ni obrazloženje za one koji nisu
imenovani, zbog čega nije mogla utvrditi razloge svoga
neimenovanja, iako je ispunjavala sve propisane uvjete za obnašanje
te dužnosti, niti da li je postupak imenovanja proveden na
zakonit način, a njena srpska nacionalnost, ističe,
nije mogla biti pravovaljan razlog za njeno neimenovanje.

Stoga predlaže ukidanje osporene odluke u dijelu koji se
odnosi na imenovanje suca Općinskog suda u O. te vraćanje
predmeta Državnom sudbenom vijeću na ponovni postupak.

Ustavna tužba je temeljem odredbi članka 55. tada
važećeg Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 29/94) dostavljena na očitovanje
Državnom sudbenom vijeću, od kojega je ujedno pribavljen
i spis u predmetu imenovanja sudaca navedenih općinskih
sudova.

Državno sudbeno vijeće (dalje: DSV) u svom izjašnjenju
broj: UT-9/96 od 9. listopada 1996. godine ponovno je izrazilo
mišljenje o nenadležnosti Ustavnog suda za odlučivanje
o ustavnim tužbama podnijetima povodom odluka Državnog
sudbenog vijeća, ukazujući time na nedopuštenost
takve ustavne tužbe s osnove članka 28. stavak 1.
tada važećeg Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 13/91).

Glede konkretnih navoda iz ustavne tužbe, ukazano je na odredbe
članka 6. Poslovnika Državnog sudbenog vijeća
(»Narodne novine«, br. 85/94), kojima je propisano da
se odluke donose većinom glasova nazočnih članova
DSV-a te da podnositeljica ustavne tužbe nije imenovana iz
razloga što nije dobila potrebitu većinu glasova. Još
je dodano kako prema odredbi članka 8. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću (»Narodne novine«, br. 58/93),
predsjednik ili član DSV-a ne smije biti pozvan na odgovornost
za izraženo mišljenje ili glasovanje.

Osporavajući u cijelosti postojanje povreda navedenih ustavnih
prava, DSV je predložilo da se ustavna tužba odbaci
kao nedopuštena, odnosno odbije kao neosnovana.

Suglasno odredbama Odluke o sudjelovanju međunarodnih stručnjaka
u postupku zaštite manjinskih prava pred Ustavnim sudom Republike
Hrvatske, koju je Ustavni sud donio 22. listopada 1996. i 7. travnja
1997. godine, o predmetu su raspravljali i svoje Mišljenje
dali i međunarodni savjetnici Venecijanske komisije Vijeća
Europe i to: Armando Marques Guedes i Matthew Russell, koji su
sudjelovali i u savjetodavnoj raspravi koja se pred ovim Sudom
održala 27. svibnja 1999. godine. Međunarodni savjetnici
smatraju da u predmetnom slučaju postoji povreda ustavnih
prava.

U provedenom postupku razmotreni su i analizirani navodi i prijedlozi
iz ustavne tužbe i isprava danih u privitku tužbe, zatim
očitovanja DSV-a, kao i mišljenja međunarodnih
stručnjaka te je izvršen uvid u isprave spisa DSV-a
u dijelu koji se odnosi na označeni postupak imenovanja,
posebice zapisnik DSV-a od 16. svibnja 1996. godine.

Ustavna tužba je osnovana.

Člankom 3. Ustava Republike Hrvatske utvrđene su najviše
vrednote ustavnog poretka, kao što su sloboda, jednakost,
nacionalna ravnopravnost, poštivanje prava čovjeka,
vladavina prava i druge, koje su izvorišta za utvrđivanje
temeljnih sloboda i prava čovjeka i građanina, priznata
Ustavom Republike Hrvatske. Tako prema članku 14. Ustava,
svaki čovjek i građanin u Republici Hrvatskoj ima sva
prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji kože, spolu,
jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom
ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom
položaju ili drugim osobinama, te su svi pred zakonom jednaki.
Osnovom toga, pripadnicima svih nacionalnih manjina je u članku
15. stavak 1. Ustava zajamčena ravnopravnost.

Podnositeljica je u svojoj ustavnoj tužbi istakla i povredu
ustavnog prava na pravnu zaštitu iz članka 18. stavak
1. Ustava, kojim se jamči pravo na žalbu protiv pojedinačnih
pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili
drugim ovlaštenim tijelom; zatim povredu Ustavom zajamčene
jednakosti pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima
koja imaju javne ovlasti (članak 26. Ustava), kao i ustavnog
prava svakog građanina Republike Hrvatske da pod jednakim
uvjetima sudjeluje u obavljanju javnih poslova te bude primljen
u javne službe (članak 44. Ustava).

Ustavni sud u okvirima ustavne ovlasti iz članka 125. al.
3. Ustava da štiti ustavne slobode i prava čovjeka
i građanina (ustavna prava), a sukladno članku 59.
stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99), o povredi tih prava odlučuje
povodom ustavne tužbe svakoga tko smatra da mu je odlukom
sudbene ili upravne vlasti, kao i drugih tijela koja imaju javne
ovlasti, povrijeđeno neko od tih ustavnih prava.

DSV je državno tijelo čije su ovlasti u djelokrugu
sudbene vlasti određene Ustavom i zakonom. Stoga je i odluka
DSV-a o imenovanju sudaca, a protiv koje nije propisana druga
pravna zaštita, odluka tijela državne vlasti o kojoj
ovaj Sud odlučuje u postupku ustavnosudske zaštite
ustavnih prava. Iako odluka DSV-a pripada krugu tzv. akata vladanja,
ona je istodobno i pravno vezani akt državnog tijela koje
je u postupku imenovanja vezano postupovnim pravilima, te kao
i svi ostali akti vladanja bilo kojeg državnog tijela podliježe
ocjeni ustavnosti i zakonitosti sa stajališta ustavnosti
i zakonitosti postupka i načina donošenja.

Osim toga, kroz ustroj posebnog državnog tijela u okviru
sudbene vlasti, sastavljenog od istaknutih pravnika, s ovlaštenjem
da imenuje i razrješava suce i državne odvjetnike te
da odlučuje o njihovoj disciplinskoj odgovornosti (članak
121. stavka 1. Ustava, članak 12. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću), naglašeno je, kako načelo
neovisnosti sudbene vlasti u okviru ukupne trodiobe vlasti, tako
i ideja da istaknuti pravosudni djelatnici i drugi pripadnici
pravničke struke, kompetentno i neovisno o drugim državnim
tijelima i na temelju pravila struke odlučuju o imenovanju
i razrješenju pravosudnih djelatnika.

Odlučivanje uz uvjete i po postupku u kojem se osigurava
stručnost, neovisnost i dostojnost za obnašanje sudačke
dužnosti (članak 8. Zakona o sudovima), a prema stručnim
kriterijima i prema pravilima struke, imanentno je u radu DSV-a.
Kada DSV postupa mimo tih kriterija, odnosno bez stručnih
argumenata, ili kada se u njegovim odlukama ne vidi na temelju
kojih razloga su donesene, a pogotovo ako te odluke proturječe
jedinim razlozima struke koji su u postupku izneseni, bez obrazloženja
zašto ti razlozi nisu uvaženi, ono postupa protivno
cilju i svrsi zbog koje je osnovano (detournement de pouvoir)
te čini i grubu povredu pravila postupka, koja uvijek postoji
kada za donošenje odluke ne postoje mjerodavni razlozi, odnosno
kada oni postoje, ali su nejasni i proturječni.

Osporenom odlukom DSV-a donijetom na temelju odredbi članka
121. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske i članka 12. alineja
1. Zakona o Državnom sudbenom vijeću, izvršeno
je, pored ostalog, i imenovanje jednog suca Općinskog suda
u O. Podnositeljica ustavne tužbe, kao jedan od sudionika
toga postupka, nije imenovana za suca navedenog suda, već
je u skladu s odredbom članka 18. stavak 1. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću samo izvještena o donošenju odluke
o imenovanjima uz dostavu te odluke.

Uvidom u spis DSV-a utvrđeno je da je podnositeljica ustavne
tužbe bila uvrštena na listu ministra pravosuđa
od 18. travnja 1996. kao kandidat koji ispunjava uvjete za imenovanje
za suca Općinskog suda u O., zatim da su priložena
većim dijelom pozitivna pismena mišljenja predsjednice
Općinskog suda u O. kao i predsjednika Županijskog
suda u B. o podnositeljici kao kandidatkinji, koji, međutim,
na samoj sjednici DSV-a u konačnim prijedlozima nisu podržali
kandidaturu podnositeljice ustavne tužbe.

Naime, u zapisniku sa 27. sjednice DSV-a od 16. svibnja 1996.
(str. 28.) zabilježeno je usmeno izlaganje predsjednice Općinskog
suda u O. u kojem je navela kako na kvalitetu i kvantitetu rada
podnositeljice ustavne tužbe nema zamjerki, već na
njen odnos prema drugim djelatnicima i predsjednici tog suda te
ponašanje izvan službe koje se odnosi na godinu 1990.
i ponašanje u vrijeme izbornih i predizbornih aktivnosti.
Spomenuto je i pokretanje postupka za razrješenje podnositeljice,
koji postupak, kako je rečeno, nikad nije dovršen.
Konkretniji navodi u dokaz takvih izjava nisu zabilježeni,
niti je o njima bilo ikakve daljnje rasprave.

Na kraju rasprave o kandidatima za suca Općinskog suda u
O. pristupilo se glasovanju u kojem podnositeljica ustavne tužbe
nije dobila potrebitu većinu glasova nazočnih članova
DSV-a (ni jedan glas »za«).

Iz navedenog proizlazi da se iz natječajnih materijala
ne vidi kojim se stručnim ili drugim razlozima ravnalo
DSV pri donošenju odluke kojom podnositeljica ustavne tužbe
(koja u tom sudu obnaša sudačku dužnost od 1986.
godine) nije ponovno imenovana sucem, štoviše odluka
je u suprotnosti s razlozima iz pozitivnih pismenih mišljenja
spomenutih predsjednika sudova, koja su opet proturječna
njihovim usmenim izlaganjima, što sve zajedno predstavlja
povredu pravila postupka.

Ustavni sud je u svojoj odluci broj: U-III-188/1995 od 29. ožujka
1995. godine zauzeo stajalište po kojem odluka o tome da
se sudac ne imenuje ne mora biti obrazložena, poglavito zato
što se odluke u natječajnom postupku (a takav je i
postupak imenovanja sudaca) u pravilu ne donose u pisanom obliku
pa niti ne mogu imati obrazloženje. Umjesto toga sudionici
natječaja imaju pravo uvida u natječajne spise te
na temelju razloga koji proizlaze iz tih spisa mogu izjaviti odgovarajuće
pravno sredstvo (u ovom slučaju ustavnu tužbu). No
to, sukladno prethodno izloženom, pretpostavlja da natječajni
spisi sadrže konkretne razloge na temelju kojih je odluka
donijeta.

Ovo se posebno odnosi na slučajeve u kojima se odlučuje
o imenovanju (odnosno neimenovanju) kandidata koji već obnašaju
sudačku dužnost, kao u ovom predmetu, jer odluka kojom
sudac nije ponovno imenovan povlači za sobom posljedicu
prestanka sudačke dužnosti po sili zakona, a to znači
i prestanak radnog odnosa (arg. iz članaka 10. i 102. Zakona
o sudovima).

Neprihvatljivo je, suprotno je temeljnim ustavnim pravima čovjeka
i građanina da bilo kome, a pogotovo sucu koji je dugi niz
godina obavljao sudačku dužnost, prestane radni odnos,
a da mu se ne omogući da sazna razloge prestanka i time
omogući efikasno izjavljivanje pravnog lijeka.

Osim toga, osporena odluka u suprotnosti je sa stajalištem
Ustavnog suda izraženim u citiranoj odluci.

Takvom odlukom podnositeljici ustavne tužbe povrijeđena
su ustavna prava iz članka 18. stavak 1. (pravo na učinkovitu
pravnu zaštitu), članak 19. stavak 1. (zakonitost
pojedinačnih akata) te članka 44. Ustava Republike
Hrvatske (pravo na dostupnost javnih dužnosti pod jednakim
uvjetima).

Usvojivši ustavnu tužbu zbog povreda ovih ustavnih prava,
Ustavni sud nije razmatrao navode podnositeljice ustavne tužbe
glede povrede ostalih ustavnih vrednota i ustavnih prava istaknutih
u ustavnoj tužbi, kao i Ustavom zajamčene ravnopravnosti
pripadnika svih nacionalnih manjina (članak 15. stavak
1. Ustava), za koju, uostalom, podnositeljica nije dala pravno
valjane razloge, a niti u spisu DSV-a o tome postoje relevantni
dokazi.

Odluku kao u izreci Ustavni sud je donio na temelju odredbe članka
72. navedenog Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-437/1996
Zagreb, 8. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 31/2000-658