## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000.

### NN 50/2000 (17.5.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1125**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smiljko Sokol, predsjednik
Suda te suci Velimir Belajec, Marijan Hranjski, Jurica Malčić,
Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejac, Emilija Rajić,
Vice Vukojević i Milan Vuković, u povodu prijedloga
Vesne Alaburić iz Zagreba i Jagode Vukušić iz
Zagreba, za ocjenu ustavnosti zakona, na sjednici održanoj
10. svibnja 2000. godine, donio je sljedeću

## ODLUKU

Pokreće se postupak za ocjenu ustavnosti te se ukidaju odredbe
članka 204. stavka 2. i 3. Kaznenog zakona (»Narodne
novine«, broj 110/97 i 27/98-ispr.).

Obrazloženje

1. Prijedlog za pokretanje postupka ocjene ustavnosti zakonskih
odredbi navedenih u izreci podnesen je zbog sumnje u suglasnost
tih odredbi s člancima 14., 35. te 38. stavak 1. i 3. (prva
rečenica) Ustava.

2. Odredbama članka 204. Kaznenog zakona (u nastavku: KZ),
propisano je:

(1) Kazneni postupak za kaznena djela protiv časti i ugleda
iz članka 199. do 202. ovoga Zakona pokreće se privatnom
tužbom.

(2) Ako su kaznena djela iz članka 199. i 200. ovoga Zakona
počinjena prema predsjedniku Republike Hrvatske, predsjedniku
Sabora Republike Hrvatske, predsjedniku Vlade Republike Hrvatske,
predsjedniku Ustavnog suda Republike Hrvatske, predsjedniku Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, u svezi s njihovim radom ili položajem,
kazneni postupak poduzima državni odvjetnik po službenoj
dužnosti, a po prethodno pribavljenoj pisanoj suglasnosti
tih osoba.

(3) Osobe iz stavka 2. ovoga članka do pravomoćnosti
sudske odluke mogu povući suglasnost za kazneni progon.

(4) Ako su kaznena djela iz članka 199. do 202. ovoga Zakona
počinjena prema umrloj osobi kazneni postupak može
se pokrenuti privatnom tužbom bračnog druga, djece,
roditelja, posvojitelja, posvojenika, braće ili sestara
umrle osobe.

3. Podnositelji prijedloga kao razloge osporavanja ustavnosti
navedenih zakonskih odredbi u bitnome navode:

- osporene odredbe odstupaju od ustavnih načela kojima
se jamči ravnopravnost građana i jednakost svih pred
zakonom jer je tim odredbama za pojedine kategorije građana
s obzirom na njihov društveni položaj propisan različit
postupak u zaštiti jednog te istog osobnog dobra tj. njihovog
ugleda i časti, za što nema utemeljenja ni u jednoj
odredbi Ustava;

- različiti načini pokretanja kaznenog progona za
ista kaznena djela za različite kategorije građana
u kaznenopravnoj praksi rezultiraju njihovom bitnom neravnopravnošću
i nejednakošću pred zakonom;

- osporenim odredbama se petorica navedenih državnih dužnosnika
u pogledu zaštite njihova ugleda i časti s jedne strane,
stavljaju u izrazito povlašteniji položaj u odnosu na
sve ostale građane, dok ih se s druge strane, istodobno deprivilegira
tj. uskraćuju im se neka prava koja uživaju svi drugi
građani;

- ne postoji ni jedan razborit razlog (ili pretežniji legitimni
državni interes) koji bi kazneni progon po službenoj
dužnosti u slučajevima klevete i uvrede petorice državnih
dužnosnika u svezi s njihovim radom ili položajem opravdao
kao neophodan tj. ne-
odgodivo potreban radi zaštite njihove časti i ugleda,
jer oni to mogu učiniti kao i svi drugi građani, uključujući
i sve ostale najviše državne dužnosnike;

- odluka suda ne ovisi o činjenici da li je kazneni postupak
pokrenut privatnom tužbom ili optužnim prijedlogom državnog
odvjetnika, a čast i ugled oklevetanog ili uvrijeđenog
bit će u kaznenom postupku zaštićeni jednako
učinkovito neovisno o načinu njegovog pokretanja;

- osporene odredbe samim svojim postojanjem u pravnom sustavu,
kao i svojom dosadašnjom primjenom, nesporno proizvode značajne
autocenzorske (zamrzavajuće) učinke na slobodu izražavanja,
zajamčenu Ustavom;

- iako članak 38. Ustava izrijekom ne spominje autocenzuru
ni zamrzavajuće učinke, nesporno je da su oni obuhvaćeni
pojmom cenzure, u dokaz čega se ukazuje na Europsku konvenciju
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i način
odlučivanja Europskog suda za ljudska prava u vezi s člankom
10. stavak 1. te Konvencije;

- zbog uglavnom nepostojanja klasične cenzure, njen najsuptilniji,
a posljedično najpogubniji oblik je upravo autocenzura,
pod kojom se podrazumijeva svako odustajanje od objavljivanja
informacija ili mišljenja motivirano neprofesionalnim razlozima,
već isključivo strahom od mogućih negativnih
posljedica (kaznenog progona, kaznenih sankcija, ucjena, gubitka
radnog mjesta ili položaja);

- nesporno je da su pravo na slobodno izražavanje i pravo
na zaštitu ugleda i časti dva temeljna ljudska prava,
koja su djelomično i suprotstavljena, u smislu da je svako
od njih ujedno i ograničenje drugoga, pri čemu je
sporno pitanje mjere i načina ograničavanja jednog
prava radi zaštite drugoga;

- privilegirani režim pravne zaštite ugleda i časti
petorice dužnosnika u svezi s njihovim radom i položajem,
propisan osporenim odredbama, ne samo da neopravdano olakšava
kazneni progon za takva kaznena djela, nego i proizvodi značajne
autocenzorske (zamrzavajuće) učinke na slobodu izražavanja.

4. Prije iznošenja stajališta o osnovanosti izloženog
prijedloga, napominje se da je Ustavni sud već odlučivao
o ustavnosti zakonskih odredaba kojima se propisivao način
pokretanja kaznenog postupka u slučajevima kada su kaznena
djela klevete i uvrede počinjena prema navedenim državnim
dužnosnicima.

5. Ustavni sud je 10. srpnja 1996. godine donio rješenje
broj: U-I-274/1996, objavljeno u »Narodnim novinama«,
broj 61/96, kojim nije prihvatio prijedlog za ocjenu ustavnosti
članka 77. stavak 2. i 3. tada važećeg Krivičnog
zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 55/77,
50/78, 52/87, 43/89, 8/90, 9/91 i 28/96), a u svezi s člankom
4. Zakona o izmjenama i dopunama Krivičnog zakona Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 28/96).

Razlozi temeljem kojih je Ustavni sud utvrdio da navedeni prijedlog
nije osnovan, navedeni su u obrazloženju toga rješenja.

6. Prema odredbi članka 52. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99),
Ustavni sud može ocjenjivati suglasnost zakona s Ustavom,
odnosno suglasnost drugih propisa s Ustavom i zakonom i u slučaju
kada je određeni zakon ili drugi propis već ranije bio
predmetom ustavnosudske ocjene.

7. Sukladno navedenoj odredbi Ustavnog zakona, Ustavni sud je
povodom uvodno navedenog prijedloga, ponovno ocjenjivao ustavnost
odredbi kojima se u sada važećem Kaznenom zakonu na
istovjetan način propisuje pokretanje kaznenog postupka
kada su kaznena djela uvrede ili klevete počinjena u svezi
s radom ili položajem navedenih dužnosnika Republike
Hrvatske.

8. Osnovom razloga istaknutih u predmetnom prijedlogu, Ustavni
sud je utvrdio da je prijedlog osnovan.

9. U ocjeni ustavnosti osporenih odredbi KZ treba prije svega
poći od temeljnih ustavnih vrednota iz članka 3.
Ustava, kao što su sloboda, jednakost, poštivanje prava
čovjeka te vladavina prava. Svako od njih, kao i u zajednici
s ostalim najvišim ustavnim vrednotama iz članka 3.
Ustava, temelji su ustavnog poretka Republike Hrvatske kao demokratske
države.

10. Utvrđujući temeljne slobode i prava čovjeka
i građanina, Ustav je u zajedničkim odredbama propisao:

- u članku 14.: svaki čovjek i građanin u Republici
Hrvatskoj ima sva prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji
kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom
uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju,
naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama;
svi su pred zakonom jednaki;

- u članku 16.: slobode i prava mogu se ograničiti
samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi
te pravni poredak, javni moral i zdravlje;

- u članku 35.: svakomu se čovjeku jamči
štovanje i pravna zaštita njegovog osobnog i obiteljskog
života, dostojanstva ugleda i časti;

- u članku 38.: jamči se sloboda mišljenja
i izražavanja misli (stavak 1.); sloboda izražavanja
misli obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava
priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa i slobodno
osnivanje svih ustanova javnog priopćavanja (stavak 2.);
zabranjuje se cenzura (stavak 3., prva rečenica).

11. Ustavni sud je u konkretnom slučaju utvrdio da osporene
zakonske odredbe nisu suglasne navedenim odredbama Ustava, zbog
čega je potrebno izmijeniti stajališta zauzeta u citiranoj
ustavnosudskoj odluci.

12. Odredbama članka 204. KZ-a propisan je način
pokretanja postupka za kaznena djela protiv časti i ugleda,
koji, međutim, nije jednak za sve one koji smatraju da im
je netko povrijedio njihovu čast ili njihov ugled.

Tako kada je riječ o kaznenim djelima uvrede, klevete,
iznošenja osobnih ili obiteljskih prilika ili predbacivanja
kaznenog djela, svaki građanin može zaštitu svoje
časti ili ugleda zatražiti pred sudom na način
da sam privatnom tužbom pokrene kazneni postupak.

Međutim, kada su kaznena djela uvrede ili klevete počinjena
prema predsjedniku Republike i ostalim navedenim državnim
dužnosnicima, a u svezi s njihovim radom i položajem,
propisan je drugačiji postupak. Kazneni postupak ne pokreću
oni sami, već to umjesto njih čini državni odvjetnik
po službenoj dužnosti. Za kazneni progon navedeni državni
dužnosnici državnom odvjetniku daju svoju pisanu suglasnost,
koju mogu i povući sve do pravomoćnosti sudske odluke.

13. Osnovano stoga podnositelji prijedloga ukazuju na nejednakost
građana glede ostvarivanja Ustavom zajamčene pravne
zaštite osobnih dobara kao što su ugled i čast.
Ta Ustavom nedopuštena nejednakost pred zakonom postoji isključivo
zbog društvenog položaja navedenih osoba, koje su upravo
zbog toga manje izložene obvezama i odgovornostima koje kazneni
postupak stavlja pred onoga koji traži utvrđivanje nečije
kaznenopravne odgovornosti, a time i izricanje zakonom propisane
kazne.

Iz osporenih zakonskih odredbi nedvojbeno proizlazi da ustavno
pravo na štovanje i zaštitu ugleda i časti građani
ne ostvaruju pod jednakim zakonskim uvjetima i na isti način.

Bez obzira što je prema osporenim odredbama poseban postupak
propisan samo za slučaj kada su kaznena djela uvrede ili
klevete počinjena u svezi s radom i položajem navedenih
državnih dužnosnika, Ustavni sud je ocijenio da su i
takve odredbe nesuglasne navedenim ustavnim odredbama. To stoga
što je ravnopravnost građana u ostvarivanju svih njihovih
ustavnih prava i sloboda, što podrazumijeva i jednakost pred
zakonom, u Ustavu Republike Hrvatske zajamčena bez ikakvih
ograničenja.

Ograničenja ustavnih prava i sloboda moguća su i
dopuštena samo i jedino pod uvjetima propisanim člankom
16. Ustava, što međutim, ne obuhvaća i navedene
slučajeve.

14. Za ostvarivanje Ustavom zajamčenih osobnih sloboda
i prava bitan je navedeni članak 35. Ustava, kojim se svakomu
jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog
i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti.
Stoga je ocijenjeno da su osnovani navodi iz prijedloga o nesuglasnosti
osporenih zakonskih odredbi s Ustavom zajamčenom pravnom
zaštitom osobnih sloboda i prava čovjeka i građanina.

15. Glede članka 38. Ustava, Ustavni sud smatra da propisivanje
posebne pravne zaštite na način kako je to učinjeno
u osporenom slučaju, u određenom smislu može značiti
i ograničavanje ustavne slobode mišljenja i izražavanja
misli, zajamčene u stavku 1. toga članka.

16. U svezi s nejednakošću valja reći i to da
nejednakost koja je u svezi s položajem ili funkcijom neke
osobe ne mora uvijek biti protuustavna. To, primjerice, potvrđuje
posebna pravna zaštita koju kroz institut imuniteta Ustav
priznaje zastupnicima u Hrvatskom državnom saboru te sucima
i sudovima.

Pretpostavke za ostvarivanje toga imuniteta, koji je isključivo
vezan za položaj odnosno funkciju zastupnika i sudaca, pobliže
su određene u članku 75. odnosno 119. Ustava. Ustavno
pravo na imunitet nije priznato radi zaštite tih osoba kao
građana, već zbog toga da im ta posebna pravna zaštita
omogući učinkovitije obnašanje njihovih dužnosti.
U tim slučajevima riječ je o funkcionalnoj nejednakosti,
koja je opravdana, jer se zasniva na prirodi posla, koji obnašaju
pojedini dužnosnici (zastupnici i suci), te njegovoj zaštiti,
a koja je priznata u ustavima svih zemalja razvijene demokracije.

17. Međutim, kada je riječ o nejednakosti u osporenom
smislu, Ustavni sud smatra da nejednakost, odnosno različitost
koja proizlazi iz osporenih odredbi glede pokretanja kaznenog
postupka za određena kaznena djela, nije opravdana položajem
ili funkcijom te osobe. Uvreda i kleveta su kaznena djela protiv
časti i ugleda neke osobe, dakle, osobna su kaznena djela,
vezana za osobu oštećenika, te nije sukladno Ustavu
da navedeni državni dužnosnici glede njih imaju drugačiju
pravnu zaštitu nego što je imaju ostali građani
Republike Hrvatske.

18. Ustavni sud je ocijenio da nisu osnovani navodi iz prijedloga
o nesuglasnosti osporenih zakonskih odredbi s odredbom stavka
3. članka 38. Ustava (prva rečenica), kojom je zabranjena
cenzura, a u smislu da osporene odredbe proizvode određene
autocenzorske (zamrzavajuće) učinke na Ustavom zajamčenu
slobodu izražavanja.

Iako je postojanje cenzure u opreci s karakteristikama i vrijednostima
demokratskih društava, zbog čega je cenzura u većini
zemalja izrijekom zabranjena, opće je shvaćanje da
cenzura i dalje postoji te se o cenzuri najčešće
govori kao o pojavnosti vezanoj za djelatnosti javnog priopćavanja
ili tiskanja, premda u raznim prikrivenim oblicima.

19. Stajalište o neosnovanosti navoda o autocenzorskom učinku
osporenih odredbi Ustavni sud temelji na ocjeni da zbog subjektivne
prirode pojma autocenzure, shvaćene kao kontroliranje izražavanja
misli i emocija, koje se ostvaruje na način i u mjeri kako
to svojevoljno odredi njihov autor, nije moguće na pravnovaljan
i objektivan način utvrditi da li i u kojoj mjeri neka
konkretna zakonska odredba dovodi do autocenzure, odnosno zamrzavajućeg
učinka glede slobode izražavanja. Pretpostavke o tome
nisu s ustavnopravnog motrišta dostatan temelj za njihovo
ukidanje.

20. Sloboda mišljenja i izražavanja jamči se
i u Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda (u nastavku: Konvencija). Tako prema članku 9.1.
te Konvencije, svatko ima pravo na slobodu mišljenja, dok
prema članku 10.1. svatko ima pravo na slobodu izražavanja.

Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti,
ono može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima
ili kaznama propisanim zakonom, koji su u demokratskom društvu
nužni radi interesa državne sigurnosti, teritorijalne
cjelovitosti ili javnog reda i mira, radi sprječavanja
nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala,
radi zaštite ugleda ili prava drugih, radi sprječavanja
odavanja povjerljivih informacija ili radi očuvanja autoriteta
i nepristranosti sudbene vlasti (članak 10.2.).

Iz članka 9.2. Konvencije također je razvidno da je
ograničenje navedenih sloboda moguće samo ako su
ona propisana zakonom te koja su u demokratkom društvu nužna
radi zaštite viših interesa i ciljeva, kao što
su javni red i mir, zdravlje, moral ili zaštita prava i sloboda
drugih.

21. Europski sud za ljudska prava, kada rješava o zahtjevima
za zaštitu ljudskih prava i sloboda, mora voditi računa
o mogućim ograničenjima zajamčenih sloboda
i prava koja su propisana domicilnim pravom. U ispitivanju pretpostavki
za tu zaštitu, utvrđuje se prije svega jesu li ograničenja
propisana zakonom i jesu li nužna u demokratkom društvu,
jer, prema stajalištu toga Suda, dopuštena su i nužna
samo ona zakonska ograničenja slobode izražavanja
za kojima postoji neodgodiva društvena potreba, i koja su
razmjerna i dostatna za zaštitu nekog legitimnog cilja kao
što je, primjerice, ugled i čast drugih.

22. Sukladno navedenom, Ustavni sud je na temelju odredbe članka
53. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
odlučio kao u izreci.

Broj: U-I-241/2000
Zagreb, 10. svibnja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 50/2000-1125