## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1136/2002 od 28. lipnja 2004.

### NN 100/2004 (20.7.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1136/2002 od 28. lipnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1919

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar
Klarić, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić,
Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i Milan Vuković, odlučujući o
ustavnoj tužbi M. B. iz B., kojeg zastupa A. N., odvjetnik iz Z., na sjednici
održanoj 28. lipnja 2004. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski sud u Zagrebu dužan je donijeti
presudu u predmetu koji se vodi pred tim sudom pod brojem: Pn-4977/03 (ranije:
Pn-2777/95) u najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od jedne (1) godine,
računajući od prvoga idućeg dana nakon dana objave ove odluke u »Narodnim
novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. –
pročišćeni tekst), podnositelju ustavne tužbe, M. B. iz B., T. t. 4, određuje
se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1.
Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01. – pročišćeni tekst), u
iznosu od 4.400,00 kuna.

IV. Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit
će isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva podnositelja Ministarstvu financija Republike Hrvatske za njezinu
isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu temeljem
članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narod­ne
novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) radi
nedonošenja odluke suda u razumnom roku.

U ustavnoj tužbi navodi da je 31. ožujka 1995.
godine Op­ćin­skom sudu u Zagrebu, pod brojem: Pn-2777/95, podnio tužbu protiv
Republike Hrvatske radi naknade štete prouzročene uniš­tenjem specijalnog
vozila za pčelarenje sa 98 košnica i sa pčelama, do kojeg je došlo postavljanjem
eksplozivne naprave na specijalno vozilo od strane nepoznatog počinitelja.

Podnositelj navodi da je u povodu njegove tužbe
Općinski sud u Zagrebu dana 8. srpnja 1996. godine donio rješenje o prekidu
postupka, te od donošenja navedenog rješenja pa do podnošenja ustavne tužbe,
dana 20. svibnja 2002. godine, nadležni sud u predmetnoj pravnoj stvari nije
postupao.

Podnositelj smatra da se nedonošenjem meritorne
odluke u razumnom roku vrijeđa odredba članka 3. Ustava i njegova ustavna prava
zajamčena odredbama članka 14. stavka 2., članka 26., članka 29. stavka 1., te
članka 48. Ustava. Stoga predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, naloži
Općinskom sudu u Zagrebu donošenje sudske presude u predmetu, broj: Pn-2777/95,
u roku od jedne godine od donošenja odluke Ustavnog suda, te odredi primjerenu
naknadu podnositelju u iznosu od 150.000,00 kuna.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku,
pokrenutom temeljem članka 63. Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje
su pravno relevantne za odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositelja,
zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske:

– 31. ožujka 1995. podnositelj je pokrenuo
postupak pred Općinskim sudom u Zagrebu, protiv Republike Hrvatske, tužbom radi
naknade štete prouzročene uništenjem specijalnog vozila za pčelarenje sa 98
košnica i sa pčelama, do kojeg je došlo 2. ožujka 1993. godine, postavljanjem
eksplozivne naprave na specijalno vozilo od strane nepoznatog počinitelja. Uz
tužbu podnositelj je dostavio nalaz i mišljenje sudskog vještaka prometne
struke i nalaz i mišljenje sudskog vještaka pčelarske struke, koja su izrađena
u postupku osiguranja dokaza pred Općinskim sudom u Bjelovaru, pod brojem
R1-26/93,

– 24. listopada 1995. godine održano je ročište
na kojem je tuženik dao odgovor na tužbu, te je sud donio rješenje da od
Policijske postaje Bjelovar zatraži zapisnik o izvršenom očevidu i
dokumentaciju u svezi štetnog događaja,

– 12. veljače 1996. godine zaprimljeno je
izvješće o štetnom događaju od Policijske postaje Bjelovar, broj:
511-02-10/II-20/65-95.IK od 6. veljače 1996.

– 8. srpnja 1996. godine sud je donio rješenje o
prekidu postupka primjenom članaka 1. i 2. Zakona o izmjeni Zakona o obveznim
odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96.),

– do dana podnošenja ustavne tužbe, 20. svibnja
2002. godine, postupak je i dalje bio u prekidu,

– provjerom (dana 19. travnja 2004.) kod
Općinskog suda u Zagrebu utvrđeno je da je predmet signiran pod novim brojem:
Pn-4977/03, te da je slijedeće ročište zakazano za dan 20. listopada 2004.

3. PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3.1. Podnositelj je pokrenuo postupak pred
Općinskim sudom u Zagrebu 31. ožujka 1995. godine tužbom podnesenom temeljem
članka 180. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91.,
3/94.), koji je glasio:

»Članak 180.

Za štetu nastalu smrću, tjelesnom povredom ili
oštećenjem odnosno uništenjem imovine fizičke osobe uslijed akata nasilja ili
terora te prilikom javnih demonstracija i manifestacija odgovara društveno-politička
zajednica čiji su organi po važećim propisima bili dužni spriječiti takvu
štetu.«

Zakonom o izmjeni Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 7/96.), koji je stupio na snagu 3. veljače 1996.
godine, bilo je propisano:

»Članak 1.

U Zakonu o obveznim odnosima (»Narodne novine«,
broj 53/91., 73/91. i 3/94.) članak 180. briše se.

Članak 2.

Postupci za naknadu štete pokrenuti po odredbama
članka 180. Zakona o obveznim odnosima, prekidaju se.

Postupci iz stavka 1. ovoga članka nastavit će se
nakon što se donese poseban propis kojim će se urediti odgovornost za štetu
nastalu uslijed terorističkih akata.«

Zakonom o dopunama Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 112/99.) koji je stupio na snagu 6. studenoga 1999.
godine, bilo je propisano:

»Članak 2.

Obvezuje se Vlada Republike Hrvatske da posebne
zakone iz članka 1. (članka 184.a. stavka 2. i 184.b. stavka 2.) ovoga Zakona,
te članka 2. stavka 2. Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 7/96.) podnese radi donošenja najkasnije u roku od šest mjeseci
od dana stupanja na snagu ovoga Zakona.«

3.2. Hrvatski sabor, na sjednici održanoj dana
14. srpnja 2003. godine, donio je Zakon o odgovornosti za štetu nastalu uslijed
terorističkih akata i javnih demonstracija (»Narodne novine«, broj 117/03.),
koji je stupio na snagu 31. srpnja 2003. godine, a kojim je propisano:

»Članak 10.

Sudski postupci radi naknade štete prekinuti
stupanjem na snagu Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 7/96.) nastavit će se po odredbama ovoga Zakona.«

Iz navedenog slijedi da je Zakonom o izmjeni
Zakona o obveznim odnosima određen prekid postupaka u kojima je odlu­čivano o
naknadi štete nastale uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija do
stupanja na snagu Zakona o odgovornosti za štetu nastalu uslijed terorističkih
akata i javnih demonstracija, odnos­no da je navedenim zakonom bilo određeno da
se spomenuta vrsta postupaka mora prekinuti tijekom razdoblja od sedam (7)
godina, pet (5) mjeseci i dvadeset pet (25) dana.

3.3. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu
temeljem članka 63. Ustavnog zakona zbog povrede ustavnog prava na donošenje
sudske odluke u razumnom roku, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava
Republike Hrvatske.

Članak 29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske
propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama (...).«

Članak 63. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 63.

(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po
ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima
i obvezama stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno
odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje
teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni
sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede
njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama
podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog
proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za njezinu
isplatu.«

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Povredu ustavnog prava na donošenje sudske
odluke u razumnom roku Ustavni sud razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog
pojedinog slučaja.

Razmatrajući navode ustavne tužbe i
dokumentaciju koja prileži tužbi, Ustavni sud je utvrdio da su u konkretnom
slučaju ispunjene pretpostavke za postupanje u smislu odredbi članka 63.
Ustavnog zakona.

4.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Podnositelj ustavne tužbe pokrenuo je parnični
postupak radi naknade štete 31. ožujka 1995. godine. Ustavna tužba podnijeta je
20. svibnja 2002. godine. Ustavni sud utvrđuje da je od dana pokretanja
parničnog postupka do dana podnošenja ustavne tužbe proteklo ukupno sedam (7)
godina, jedan (1) mjesec i dvadeset (20) dana.

Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku
čini dio unutarnjega pravnog poretka Republike Hrvatske od dana stupanja na
snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
i Protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97.,
6/99.-pročiš­ćeni tekst i 8/99.-ispravak, u daljnjem tekstu: Europska
konvencija), a to je 5. studenoga 1997. godine. Pravo na donošenje sudske
odluke u razumnom roku je ustavno pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga
2000. godine. Ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5.
studenoga 1997. godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih
postupaka temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom
poretku Republike Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

Stoga, računajući od 5. studenoga 1997. do dana
podnošenja ustavne tužbe, pravno relevantno razdoblje koje Ustavni sud razmatra
u konkretnom ustavnosudskom postupku obuhvaća četiri (4) godine, šest (6)
mjeseci i petnaest (15) dana.

4.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

Prema članku 117. stavku 3. Ustava Republike
Hrvatske, sudovi sude na temelju Ustava i zakona.

Prekid parničnog postupka u predmetu koji se
vodio pred Općinskim sudom u Zagrebu pod brojem: Pn-2777/95 nastupio je po sili
zakona (ex lege) dana 3. veljače 1996. godine, stupanjem na snagu Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima.

Donoseći rješenje o prekidu postupka dana 8.
srpnja 1996. godine, nadležni Općinski sud u Zagrebu postupio je u skladu sa
zakonom, a njegovo rješenje o prekidu postupka imalo je deklaratorno značenje.

Tim Zakonom određeni prekid postupka, do
donošenja novog propisa, onemogućio je nadležni sud da tijekom prekida poduzima
radnje usmjerene na rješavanje podnesenoga tužbenog zahtjeva te da odluči o tom
zahtjevu.

4.3. UTJECAJ ZAKONOM ODREĐENOG PREKIDA POSTUPKA
NA POVREDU USTAVNOG PRAVA

U ovoj pravnoj stvari Ustavni sud ocjenjuje
postoje li zbog zakonom određenog prekida postupka pretpostavke za postupanje
Suda u skladu s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona te je li zbog takvog
prekida postupka povrijeđeno člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo
podnositelja da o njegovim pravima i obvezama u razumnom roku odluči neovisni i
nepristrani sud.

U svezi s pitanjem postojanja pretpostavke za
postupanje u skla­du s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona u slučaju zakonom
određenog prekida postupka, Sud smatra da se tako određenim prekidom postupka
može povrijediti člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo na suđenje u
razumnom roku. Naime, tijekom zakonom određenog prekida nadležni sud ne može
postupati, pa ako je takav prekid neopravdano dugotrajan može doći do povrede
prava na suđenje u razumnom roku. Iako se u ovom slučaju neodlučivanje u
razumnom roku ne može pripisati sudu, već je posljedica intervencije
zakonodavca u započeti sudski postupak, takvom se intervencijom može
povrijediti pravo na suđenje u razumnom roku. Stoga postoje odredbama članka
63. stavka 1. Ustavnog zakona utvrđene pretpostavke za postupanje po podnesenoj
ustavnoj tužbi i prije nego što je iscrpljen pravni put.

U svezi s pitanjem je
li u ovom slučaju došlo do povrede prava na suđenje u razumnom roku, Sud
utvrđuje da je u uvjetima podnošenja, temeljem članka 180. Zakona o obveznim
odnosima, velikog broja tužbi protiv Republike Hrvatske za naknadu štete
prouzročene terorističkim aktima, a kojima su potraživani relativno značajni
iznosi naknada šteta, postojalo opravdanje za dodatno zakonsko uređenje te
odgovornosti, pa i za određivanje prekida započetih postupaka do donošenja
novog propisa. Međutim, tako određeni prekid postupka svojim trajanjem nije
smio onemo­gućiti ostvarivanje Ustavom zajamčenog prava na suđenje u razumnom
roku. O navedenom ograničenju vodio je računa i Hrvatski sabor kada je na
sjednici  održanoj 22. listopada 1999.
godine obvezao Vladu Republike Hrvatske da najkasnije u roku od šest mjeseci
podnese Saboru prijedlog zakona kojim će se urediti to pitanje. Nakon proteka
zakonom određenog roka u kojem je Vlada bila dužna Hrvatskom saboru podnijeti
prijedlog novog zakonskog uređenja i time omogućiti nastavak prekinutih
postupaka, podnositelj je bio u neizvjesnosti hoće li se i kada će se nastaviti
prekinuti postupak.

Vodeći računa o svim ovim okolnostima te o
činjenici da je zakonom određen prekid sudskog postupka radi naknade šteta prou­zročenih
terorističkim aktima i javnim demonstracijama tra­jao sedam (7) godina, pet (5)
mjeseci i dvadeset pet (25) dana te da je prekid obuhvatio cjelokupno pravno
relevantno razdoblje od stupanja na snagu Europske konvencije do podnošenja
ustavne tužbe u trajanju od četiri (4) godine, šest (6) mjeseci i petnaest (15)
dana, Ustavni sud utvrđuje da je takvim zakonom određenim prekidom postupka
povrijeđeno člankom 29. stavkom. 1. Ustava zajamčeno pravo podnositelja da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom roku odluči o
njegovim pravima i obvezama. Takvim zakonom određenim prekidom postupka u ovom je
slučaju podnositelju povrijeđeno i pravo na pristup sudu, koji je dio prava na
sud, također zajamčenog odredbom članka 29. stavka 1. Ustava o temeljnom
ljudskom pravu na pravično suđenje.

5. Imajući u vidu sve navedene činjenice i
okolnosti, u smis­lu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, donesena je
odluka kao pod točkama I. i II. izreke ove odluke.

6. Sukladno odredbi članka 63. stavka 3.
Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

7. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se
na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-1136/2002
Zagreb, 28. lipnja 2004.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić, v. r.**

Odluka, NN 100/2004-1919