## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-253/1997 od 14. veljače 2001.

### NN 20/2001 (14.3.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-253/1997 od 14. veljače 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

375

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odluči­va­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, kao predsjednik Vijeća te suci
Marijan Hra­njski, Ivan Mrko­njić, Vice Vukojević i Milan Vuković kao članovi
Vijeća, odlučujući o us­tav­noj tužbi D. D. iz Z., na sjednici održanoj dana
14. ve­ljače 2001. godine, donio je jednoglasno

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-1946/1996-4 od 19.
rujna 1996. godine;

– rješe­nje Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osigura­nja
radnika Hrvatske, Centralne službe u Z., klasa: 140-17/96-01/Ž-339485, urbroj:
UPII-341-99-03/1-96-19 od 28. ve­ljače 1996. godine;

– rješe­nje Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osigura­nja
radnika Hrvatske, Područne službe u Z., klasa: VO-MS-739090, urbroj:
UP-I-95/8834 od 23. siječ­nja 1996. godine.

II. Predmet se vraća nadležnom prvostupa­njskom tijelu na ponovni
postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. D. D. iz Z. podnio je ustavnu tužbu u svezi s presudom Upravnog suda
Republike Hrvatske, broj: Us-1946/1996-4 od 19. rujna 1996. godine, kojom je
odbijena ­nje­gova tužba u upravnom sporu protiv rješe­nja Republičkog fonda
mirovinskog i invalid­skog osigura­nja radnika Hrvatske, Centralne službe u Z.
(u da­lj­njem tekstu: RFMIORH), klasa: 140-17/96-01/Ž-339485, urbroj:
UPII-341-99-03/1-96-19 od 28. ve­ljače 1996. godine. Tim je rje­še­­njem
odbijena podnosite­ljeva žalba protiv rješe­nja RFMIORH, klasa: VO-MS-739090,
urbroj: UP-I-95/8834 od 23. siječ­nja 1996. godine, kojim je odbijen podnosite­ljev
zahtjev za određiva­nje starosne mirovine i doplatka za pomoć i ­nje­gu teme­ljem
Zakona o ostvariva­nju prava iz mirovinskog i invalidskog osigura­nja pripadnika
bivše JNA (»Narodne novine«, broj 96/93).

2. Podnosite­lj smatra da su mu osporenim aktima povrijeđena ustavna
prava iz članaka 3., 18., 19. stavka 2., 26. i 118. stavka 3. Ustava. Povrede
ustavnih prava obrazlaže tvrd­njom da su osporeni akti, kojima je odbijen ­nje­gov
zahtjev za određiva­nje starosne mirovine i doplatka za pomoć i ­nje­gu, uteme­ljeni
na pogrešnom tumače­nju zakona. Naime, prema obrazlože­njima prvostupa­nj­skog
i drugostupa­njskog rješe­nja, podnosite­lj ustavne tužbe je u razdob­lju od
1991. do 1995. godine boravio na okupiranom području Republike Hrvatske te
stoga, prema stajalištu tijela koja su donijela osporena rješe­nja, u
konkretnom slučaju nije ispu­njena jedna od pretpostavki propisanih odredbom
članka 2. Zakona o ostvariva­nju prava iz mirovinskog i invalidskog osigura­nja
pripadnika bivše JNA za određiva­nje mirovine i doplatka za pomoć i ­nje­gu –
prebivalište u Republici Hrvatskoj. U odnosu na takav stav upravnih tijela,
podnosite­lj ističe da je točno da je u navedenom razdob­lju boravio na
okupiranom području Republike Hrvatske, međutim, s obzirom na či­njenicu da je
na okupiranom području imao boravište, te či­njenicu da nije odjavio
prebivalište u Z., ­nje­govo je prebivalište i u tom razdob­lju bilo u Z.
Stoga, po miš­lje­nju podnosite­lja, u konkretnom slučaju nije bilo mjesta
odbija­nju ­nje­govog zahtjeva za određiva­nje mirovine i doplatka za pomoć i ­nje­gu
zbog toga što nije imao prebivalište u Republici Hrvatskoj.

Podnosite­lj ističe da razlozi zbog kojih RFMIORH i Upravni sud ­nje­gov
zahtjev smatraju neosnovanim, nisu isti, te da se on na razloge koje iznosi
Upravni sud nije mogao očitovati, a čime mu je, po ­nje­govom miš­lje­nju,
uskraćeno pravo na žalbu i sudsku zaštitu.

Što se tiče obrazlože­nja presude Upravnog suda, podnosite­lj u ustavnoj
tužbi ističe da u Zakonu o ostvariva­nju prava iz mirovinskog i invalidskog
osigura­nja pripadnika bivše JNA nije propisan rok u kojemu moraju biti ispu­njeni
uvjeti iz članka 2. toga Zakona, pa Upravni sud, tumačeći Zakon na način kao da
rok postoji, prema miš­lje­nju podnosite­lja, sam stvara pravne norme i tako
postupa suprotno odredbama članaka 3. i 118. stavka 3. Ustava. Podnosite­lj
smatra da takvo tumače­nje konkretnog Zakona dovodi i do nejednakosti građana pred
sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja  imaju javne ovlasti iz članka 26. Ustava.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Način i uvjeti preuzima­nja ostvarenih prava na mirovinu, doplatak za
pomoć i ­nje­gu i novčanu naknadu za tjelesno ošteće­nje pripadnika bivše JNA,
ostvarenih prije 8. listopada 1991. godine, u vrijeme donoše­nja osporenih
akata bili su uređeni Zakonom o ostvariva­nju prava iz mirovinskog i
invalidskog osigura­nja pripadnika bivše JNA.

Prema odredbi članka 2. toga Zakona, korisniku koji je pravo na mirovinu
i druga novčana prima­nja (doplatak za pomoć i ­nje­gu i novčanu naknadu za
tjelesno ošteće­nje) ostvario u Zajednici socijalnog osigura­nja vojnih
osiguranika prije 8. listopada 1991. godine i kojemu je ta Zajednica obustavila
isplatu mirovine i drugih novčanih prima­nja, odredit će se ta prava u visini
utvrđenoj na način propisan u članku 3. tog Zakona, ako ispu­njava s­ljedeće
uvjete:

– da ima prebivalište na teritoriju Republike Hrvatske,

– da je ostvario pravo na mirovinu u Zajednici socijalnog osigura­nja
vojnih osiguranika prije 8. listopada 1991. godine,

– da je Zajednica socijalnog osigura­nja vojnih osiguranika obustavila
isplatu mirovine i drugih novčanih prima­nja,

– da protiv ­nje­ga nije nadležno tijelo državne vlasti pokrenulo
postupak zbog poduzima­nja ili priprema­nja kaž­njivih djela ili propuštene
činidbe propisane u glavama XIV., XV. i XVIII. tada važeće­g Osnovnog krivičnog
zakona Republike Hrvatske (»Na­rod­ne novine«, broj 31/93 – pročišćeni tekst i
35/93), te glavi XIX. tada važeće­g Krivičnog zakona Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 32/93 – pročišćeni tekst i 38/93) i Zakona o kaznenim
djelima podrivačke i terorističke djelatnosti protiv državnog suvereniteta i
teritorijalne cjelovitosti Republike Hrvatske (»Na­rod­ne novine«, broj 74/92).

U članku 3. istog Zakona,
određeno je da se mirovina iz članka 2. tog Zakona određuje u visini 63,22% od
pripadajuće svote mirovine u mjesecu prosincu 1991. godine.

4. Predmet upravnog postupka
bio je zahtjev podnosite­lja ustavne tužbe za određiva­nje starosne mirovine i
doplatka za pomoć i ­nje­gu teme­ljem Zakona o ostvariva­nju prava iz
mirovinskog i invalidskog osigura­nja pripadnika bivše JNA.

Osporena rješe­nja RFMIORH-a
kojima je odbijen podnosite­ljev zahtjev teme­lje se na stajalištu da je
podnosite­lj, svojim odlaskom na okupirano područje Hrvatske 1991. godine,
napustio teritorij Republike Hrvatske, te stoga u konkretnom slučaju nije ispu­njen
uvjet podnosite­ljevog prebivališta u Republici Hrvatskoj, kao ni uvjet
obustave isplate mirovine u smislu odredbe članka 2. Zakona o ostvariva­nju
prava iz mirovinskog i invalidskog osigura­nja pripadnika bivše JNA.

Osvrćući se na tvrd­nju iz osporenog prvostupa­njskog i drugostupa­njskog
rješe­nja da kod podnosite­lja nije ispu­njen uvjet prebivališta na teritoriju
Republike Hrvatske, treba reći da ta tvrd­nja nema uporišta u spisu predmeta.
Naime, nije sporno da je podnosite­lj od 1991. godine boravio na okupiranom
području Republike Hrvatske, međutim, iz te či­njenice nije moguće izvesti zak­ljučak
koji izvode donosite­lji osporenih akata da je podnosite­lj napustio Republiku
Hrvatsku, te da stoga nije ispu­njen uvjet prebivališta u Republici Hrvatskoj.

Polazeći od neospornih či­njenica da je podnosite­lj od 1991. godine
boravio na okupiranom području Republike Hrvatske, te da mu je 1995. godine
Zajednica socijalnog osigura­nja vojnih osiguranika obustavila isplatu
mirovine, Ustavni sud ne prihvaća stajalište izraženo u osporenim rješe­njima
da u konkretnom slučaju nije ispu­njen uvjet obustave isplate mirovine na način
propisan odredbom članka 2. Zakona o ostvariva­nju prava iz mirovinskog i
invalidskog osigura­nja pripadnika bivše JNA, budući da je podnosite­lj
napustio Republiku Hrvatsku.

5. U osporenoj presudi kojom je odbio podnosite­ljevu tužbu u upravnom
sporu, Upravni sud ističe da je RFMIORH pravilno postupio odbivši podnosite­ljev
zahtjev, međutim stav toga suda o neosnovanosti zahtjeva teme­lji se na drugim
razlozima. Upravni sud navodi da iz odredbe Zakona o ostvariva­nju prava iz
mirovinskog i invalidskog osigura­nja pripadnika bivše JNA kojom je propisano
da se osobama koje ispu­njavaju uvjete iz članka 2. toga Zakona, mirovina
određuje u visini od 63,22% od pripadajuće­g iznosa mirovine u mjesecu prosincu
1991. godine, proizlazi da se mirovina određuje od 1. siječ­nja 1992. godine,
pa stoga svi uvjeti iz članka 2. Zakona moraju biti ispu­njeni do 1. siječ­nja
1992. godine. Kako je u konkretnom slučaju jedan od uvjeta iz te zakonske
odredbe (obustava isplate mirovine i doplatka za pomoć i ­nje­gu) ispu­njen tek
30. rujna 1995. godine, stajalište je Upravnog suda da se podnosite­lju ne može
odrediti isplata mirovine teme­ljem Zakona o ostvariva­nju prava iz mirovinskog
i invalidskog osigura­nja pripadnika bivše JNA.

Stajalište je Ustavnog suda
da ni iz odredbe članka 2. Zakona o ostvariva­nju prava iz mirovinskog i
invalidskog osigura­nja pripadnika bivše JNA, a niti iz odredbe članka 3.
stavka 1. istog Zakona kojom je propisan način određiva­nja visine mirovine, ne
proizlazi zak­ljučak da bi uvjeti propisani odredbama članka 2. Zakona koji su
propisani za preuzima­nje ranije ostvarenih prava, trebali biti ispu­njeni do
1. siječ­nja 1992. godine.

Istovjetno stajalište o tome
da »uvjet, prema kojem bi mirovina trebala biti preuzeta najkasnije s 31.
prosincem 1991. godine a ne i nakon tog dana, nije propisan u navedenom članku
2. Zakona o ostvariva­nju prava iz mirovinskog i invalidskog osigura­nja
pripadnika bivše JNA, ni u ostalim ­nje­govim odredbama, a ne proizlazi postoja­nje
takvog uvjeta niti iz članka 3. stavka 1. istog Zakona, jer se u ­njemu samo
propisuje način određiva­nja visine mirovine koja se preuzima«, Ustavni sud je
zauzeo i u svojoj odluci, broj: U-III-616/1995 od 26. studenoga 1997. godine.

6. Slijedom iznijetog, Ustavni sud je utvrdio da su tijela koja su
donijela osporena rješe­nja, pogrešno tumačeći, a time i pogrešno primje­njujući
mjerodavni propis, odbila podnosite­ljev zahtjev suprotno zakonu, te su na taj
način povrijedila ­nje­govo ustavno pravo iz članka 26. Ustava. Ustavno jamstvo
jednakosti iz članka 26. Ustava je razrada i primjena opće­g načela jednakosti
(članak 14. stavak 1. Ustava) na područje sudske i druge pravne zaštite. Radi
se o posebnom slučaju načela jednakosti koje svakome jamči jednaku zaštitu
prava u postupku pred sudovima, drugim državnim tijelima i tijelima koja imaju
javne ovlasti.

7. Odbivši podnosite­ljevu tužbu i potvrdivši zakonitost nezakonitog
upravnog akta bez uporišta u relevantnim propisima, Upravni sud je svojom
presudom u povodu koje je podnijeta ustavna tužba, povrijedio i ustavno pravo
podnosite­lja na sudsku kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti
ili tijela koja imaju javne ovlasti iz članka 19. stavka 2. Ustava.

8. Glede podnosite­ljeve tvrd­nje o povredi odredaba članka 3. i 118.
stavka 3. Ustava, za istaknuti je s­ljedeće:

U odredbi članka 3. Ustav ne utvrđuje slobode i prava čovjeka i
građanina. Naime, u tom članku Ustav utvrđuje najviše vrednote ustavnog poretka
koje se razrađuju i određuju u drugim odredbama Ustava, a posebice u onima
kojima se jamče slobode i prava čovjeka i građanina. Odredba članka 3. Ustava
služi kao teme­lj za tumače­nje Ustava i kao smjernica zakonodavcu pri razradi
ustavnih prava građana te je i upućena državnim tijelima, a ne neposredno
građanima. Odredba članka 118. stavka 3. Ustava propisuje načelo zakonitosti za
sudbenu vlast, odnosno teme­ljne smjernice i dužnost sudova da postupaju i
odlučuju zakonito. Navedena ustavna odredba ne sadrži slobode i prava koja su
Ustavom zajamčena fizičkoj ili pravnoj osobi. Stoga eventualne povrede tih
ustavnih odredaba nisu predmet ustavnosudskog postupka.

9. Što se tiče navoda iz
ustavne tužbe da je u konkretnom slučaju povrijeđeno i ustavno pravo na žalbu
iz članka 18. Ustava, va­lja reći da ovaj Sud nije našao postoja­nje te povrede
budući da je podnosite­lj u upravnom postupku koristio to pravno sredstvo.

10. Slijedom iznijetog,
Ustavni sud Republike Hrvatske je, teme­ljem odredaba članaka 69. i 72.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99), odlučio kao u izreci.

Broj: U-III-253/1997
Zagreb, 14. ve­ljače 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 20/2001-375