## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske br. U-II-58/2000. od 23. veljače 2000. i Izdvojeno mišljenje uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske br. U-II-58/2000.

### NN 29/2000 (15.3.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske br. U-II-58/2000. od 23. veljače 2000. i Izdvojeno mišljenje uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske br. U-II-58/2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**609**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, Marijan Hranjski
dr. iur., dr. sc. Petar Klarić, mr. sc. Ivan Matija, Ivan
Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec, Emilija Rajić,
Vice Vukojević dr. iur. i Milan Vuković dr. iur.,
odlučujući povodom prijedloga Hrvatske odvjetničke
komore, za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti i zakonitosti
članka 3. stavka 2. Pravilnika o visini iznosa i načinu
isplate naknade za skrbnika, na sjednici održanoj dana 23.
veljače 2000. godine, donio je sljedeću

## ODLUKU

Pokreće se postupak za ocjenu ustavnosti i zakonitosti te
se ukida odredba članka 3. stavka 2. Pravilnika o visini
iznosa i načinu isplate naknade za skrbnika (»Narodne
novine«, broj 66/99).

Obrazloženje

Hrvatska odvjetnička komora (dalje: HOK) podnijela je prijedlog
za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti i zakonitosti odredbe
članka 3. stavka 2. Pravilnika o visini iznosa i načinu
isplate naknade za skrbnika (dalje: Pravilnik).

Članak 3. Pravilnika glasi:

»1. Naknada za skrbnika za poseban slučaj za obavljanje
pravnih poslova iznosa do 200% osnovice iz članka 16. stavka
1. Zakona o socijalnoj skrbi (»Narodne novine«, broj
73/97), ovisno o složenosti i trajanju poslova.

2. Naknada za obavljanje pravnih poslova skrbnika za poseban slučaj
koji je odvjetnik, iznosi polovicu iznosa propisane odvjetničke
tarife.

3. Naknada za skrbnika za poseban slučaj isplaćuje
se jednokratno po obavljenom poslu.«

Pravilnik je donio ministar rada i socijalne skrbi, temeljeći
svoje ovlaštenje na odredbi članka 171. stavka 2.
Obiteljskog zakona (»Narodne novine«, broj 162/98, dalje:
OB), a propis se primjenjuje od 1. srpnja 1999. godine.

Obrazlažući prijedlog, predlagatelj navodi da je prema
članku 27. Ustava Republike Hrvatske odvjetništvo
samostalna i neovisna služba, koja osigurava građanima
pravnu pomoć, u skladu sa zakonom.

Iz navedene ustavne odredbe, prema mišljenju predlagatelja,
slijedi da je odvjetništvo ustavna institucija te da se po
tome razlikuje od drugih državnih tijela i ustanova koje
imaju javne ovlasti (npr. tijela državne uprave, za koja
Ustav određuje da se njihovo ustrojstvo uređuje zakonom
(članak 114. Ustava), ili javno bilježništvo
i ustanove koje obavljaju poslove mirovinskog, invalidskog i zdravstvenog
osiguranja, a o kojima u Ustavu nema odredaba).

Predlagatelj ističe da je odvjetništvo samostalna
i neovisna služba te da su samostalnost i neovisnost svojstva
koja Ustav ne priznaje ni predsjedniku Republike niti Vladi, državnoj
upravi ili pučkom pravobranitelju. Takav status ima, osim
odvjetništva, još samo sudbena vlast (članak
115. stavak 2. Ustava).

Nadalje navodi da se odvjetništvo organizira i djeluje u
skladu sa zakonom. Međutim, iako je Zakonom o odvjetništvu
(»Narodne novine«, broj 9/94, dalje: ZO) i drugim zakonima
dopušteno uređivati odvjetničku djelatnost, predlagatelj
smatra da je to dopušteno isključivo u granicama koje
određuje Ustav, dakle, ne dirajući u samostalnost i
neovisnost odvjetništva.

Prema mišljenju predlagatelja, navedeno upućuje na
zaključak da predsjednik Republike, Vlada ili tijela državne
uprave nisu nadležni za donošenje propisa o odvjetništvu,
odnosno da su podzakonske norme u svezi s djelatnošću
odvjetništva ovlaštena propisivati samo nadležna
tijela HOK-a, u skladu s odredbama ZO-a.

Slijedom toga, predlagatelj drži da je osporavana odredba
članka 3. stavka 2. Pravilnika u nesuglasju s uvodno navedenim
člankom 27. Ustava te smatra da ju je donijelo nenadležno
tijelo.

Prijedlog je osnovan.

Člankom 2. ZO-a propisano je da se samostalnost i neovisnost
odvjetništva ostvaruje osobito, između ostalog, kroz
samostalno i neovisno obavljanje odvjetničkog posla kao
slobodne djelatnosti i kroz ustrojstvo odvjetništva u HOK
kao samostalnu i neovisnu organizaciju odvjetnika na teritoriju
Republike Hrvatske.

Prema članku 7. stavku 1. ZO-a odvjetnici su dužni
pružati pravnu pomoć savjesno, sukladno Ustavu Republike
Hrvatske, zakonima, statutu i drugim općim aktima Komore,
te Kodeksu odvjetničke etike.

Člankom 18. stavkom 1. ZO-a određeno je da odvjetnici
imaju pravo na nagradu za svoj rad te na naknadu troškova
u svezi s obavljenim radom sukladno tarifi koju utvrđuje i
donosi Komora.

Iz pročišćenog teksta (iz 1996. godine) Tarife
o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika (»Narodne
novine«, broj 69/93, 87/93, 16/94 i 11/96, dalje: Tarifa),
slijedi da je Tarifu donio Izvršni odbor HOK-a, temeljem
ovlaštenja iz članka 18. i 19. Zakona o odvjetništvu
i Tbr. 49. Tarife, a potom i na osnovi članka 13. Odluke
o izmjenama i dopunama Tarife od 16. prosinca 1995. godine.

Na početku glave I. Tarife posebno je istaknuto kako odvjetniku
pripada nagrada za izvršeni rad po odredbama Tarife. U glavi
III. Tarife, u točki 3. Tbr. 48., uređen je slučaj
kada sud ili drugi organ odlučuje o naknadi troškova
zastupanja na teret protivne stranke. Pri tome je rečeno
da se u tom slučaju primjenjuje tarifa i vrijednost boda
koja je na snazi u vrijeme donošenja odluke o trošku
postupka.

Donoseći Pravilnik, nadležni ministar je ovlaštenje
za njegovo donošenje temeljio na odredbi članka 171.
stavka 2. OB-a, kojom je određeno da će ministar nadležan
za poslove socijalne skrbi propisati visinu iznosa i način
isplate naknade za skrbnika iz članka 170. stavka 2. i
članka 171. stavka 1. OB-a.

Prema poziciji unutar OB-a, njegovi članci 170. i 171.
OB-a smješteni su u glavu V.

Člankom 170. OB-a među ostalim je propisano da skrbnik
ima pravo na mjesečnu naknadu, ovisno o njegovu radu i
zalaganju u zaštiti štićenikovih prava i dobrobiti.

Odredbom članka 171. stavka 1. OB-a, pak, određena
je uvjetna obveza namirenja sredstava za naknade skrbniku, koji
je dužan svakih šest mjeseci podnijeti izvješće
o svojem radu i o stanju štićenikove imovine te je
propisano da će se ta sredstva namiriti na teret sredstava
socijalne skrbi. Ovo je propisano pod uvjetom da namirenje nije
moguće iz sredstava izrijekom navedenih u članku
165. OB-a, a to su: štićenikovi prihodi, sredstva dobivena
od osoba koje su po zakonu dužne uzdržavati štićenika,
sredstva socijalne skrbi, štićenikova imovina i drugi
izvori.

Međutim, treba reći da su u glavi V. OB-a smještene
one odredbe tog Zakona koje se odnose na institut skrbništva
u općem smislu. Tako točka I. te glave uređuje
prava i obveze skrbnika, točka II. uređuje podinstitut
skrbništva za maloljetne osobe, točka III. uređuje
podinstitut skrbništva i roditeljske skrbi za punoljetne
osobe, dok je točkom IV. uređen podinstitut skrbništva
za posebne slučajeve.

Iz navedene zakonske pozicije skrbništva za posebne slučajeve
vidljivo je da je ono organizirano kao poseban institut unutar
skrbništva u općem smislu.

Nadalje, člankom 191. stavkom 1. OB-a propisano je da će,
radi zaštite pojedinih osobnih i imovinskih prava i interesa
osobe kojoj najmanje tri mjeseca nije poznato boravište ili
koja nije dostupna, a nema opunomoćenika, centar za socijalnu
skrb imenovati skrbnika za poseban slučaj, kao i u drugim
slučajevima kad je to potrebno radi zaštite prava
i interesa pred sudom.

Ustavni sud je utvrdio da je osporenom odredbom članka
3. stavka 2. Pravilnika, ministar rada i socijalne skrbi, bez
posebnog zakonskog ovlaštenja, autonomno propisao da naknada
za obavljanje pravnih poslova skrbnika za poseban slučaj
- u slučaju da je taj skrbnik odvjetnik - iznosi tek polovicu
iznosa određenog temeljem odvjetničke tarife.

Ocjena Ustavnog suda temelji se na tumačenju odredbe članka
171. stavka 2. OB-a, kojom je izrijekom propisano da je ministar
nadležan za poslove socijalne skrbi ovlašten propisati
visinu i način isplate naknade za skrbnika iz članka
170. i stavka 1. članka 171. OB-a. Naime, odredbu članka
171. stavka 2. OB-a nije moguće tumačiti tako da
se navedeno ovlaštenje nadležnog ministra odnosi ujedno
i na uređivanje jednog od podinstituta skrbništva, odnosno
na uređenje prava skrbnika za poseban slučaj.

Niti jednom drugom odredbom OB-a nadležni ministar nije bio
ovlašten da donese propis u smislu osporene odredbe članka
3. stavka 2. Pravilnika, a koji propis bi se odnosio na skrbnika
za poseban slučaj u osobi odvjetnika.

Naime, iako članak 197. OB-a propisuje da se odredbe o
pravima, dužnostima i odgovornostima skrbnika primjenjuju
na odgovarajući način i na skrbnika za poseban slučaj,
a kako ni tom odredbom nije utvrđeno da se to odnosi i na
skrbnika za poseban slučaj kada je taj skrbnik odvjetnik,
Ustavni sud je ocijenio da niti ta odredba OB-a ne daje ovlaštenje
nadležnom ministru za donošenje osporavane odredbe Pravilnika.

Slijedom toga, Ustavni sud je utvrdio da je ministar rada i socijalne
skrbi donošenjem osporene odredbe Pravilnika prekoračio
svoje ovlasti te da je tu odredbu u svoju Tarifu mogao ugraditi
isključivo HOK.

Pravilnikom kao podzakonskim aktom ne mogu se mijenjati odredbe
ZO-a i propisivati (bilo na način da se ona smanjuje ili
povećava) odvjetnička tarifa u postupku u kojem o
njenoj visini odlučuje ministar, kada je razvidno da ministru
ZO-om ovlaštenje u tom smislu izrijekom nije dano.

Valja, također, reći da se pravilnikom kao podzakonskim
aktom ne može ograničavati autonomija odvjetništva,
određena člankom 27. Ustava.

Iz navedenog slijedi kako je ukinuta odredba članka 3.
stavka 2. Pravilnika u nesuglasju s člankom 27. Ustava,
a time je povrijeđeno i ustavno načelo određeno
člankom 5. stavkom 1. Ustava, kojim je propisano da ostali
propisi u Republici Hrvatskoj moraju biti u suglasnosti s Ustavom
i sa zakonom.

Stoga je Ustavni sud, temeljem članka 41. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99, dalje: Ustavni zakon), pokrenuo postupak za ocjenu
ustavnosti i zakonitosti, odlučivši kao u izreci.

Utvrdivši nesuglasnost osporene odredbe članka 3.
stavka 2. Pravilnika s ustavnim načelom određenim člankom
5. stavkom 1. Ustava i člankom 27. Ustava te ocijenivši
osporavanu odredbu Pravilnika nesuglasnom s člankom 171.
stavkom 2. Obiteljskog zakona i člankom 18. stavkom 1.
Zakona o odvjetništvu, Ustavni sud je temeljem članka
54. stavka 2. Ustavnog zakona osporenu odredbu Pravilnika ukinuo.

Broj: U-II-58/2000
Zagreb, 23. veljače 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

**IZDVOJENO MIŠLJENJE**uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske
broj: U-II-58/2000 od 23. veljače 2000.

U svezi Odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-58/2000,
donijete na sjednici Suda dana 23. veljače 2000. godine,
kojom se, na prijedlog Hrvatske odvjetničke komore, pokreće
postupak ocjene ustavnosti i zakonitosti čl. 3. st. 2.
Pravilnika o visini iznosa i načinu isplate naknade za
skrbnika, te se istovremeno ta odredba Pravilnika ukida, izdvojio
sam svoje mišljenje i glasovao protiv te Odluke Ustavnog
suda Republike Hrvatske.

Suglasno odredbama čl. 26. st. 4. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99)
dajem obrazloženje razloga za izdvajanje mišljenja s
time da se mišljenje uz Odluku objavi.

Ne želim ponavljati navode iz prijedloga predlagatelja koji
se odnose na samostalnost i neovisnost odvjetništva, jer
je nesporno da je odvjetništvo samostalna i neovisna služba.
Nesporno je da izvršna vlast i tijela državne upravne
vlasti nisu nadležna za donošenje propisa o odvjetništvu.

Međutim, nitko ne može osporiti zakonodavnoj vlasti,
da na prijedlog izvršne vlasti, zakonom pravno određuje
način djelovanja u određenoj oblasti djelatnosti, pa
tako ni u oblasti djelatnosti socijalne skrbi, braka i pravnih
odnosa u braku, odnosa roditelja i djece, posvojenja, skrbništvo
te postupke nadležnih tijela u svezi s obiteljskim odnosima
i skrbništvom. Slijedom toga donijeti su Zakon o socijalnoj
skrbi (»Narodne novine«, broj 73/97) i Obiteljski zakon
(»Narodne novine«, broj 162/98), jedan i drugi, poslije
stupanja na snagu Zakona o odvjetništvu, koji je objavljen
u »Narodnim novinama«, br. 9/94.

U samom Zakonu o odvjetništvu, u čl. 18. u stavci
prvoj kaže se: »Odvjetnici imaju pravo na nagradu za
svoj rad te na naknadu troškova u svezi s obavljenim radom
sukladno tarifi koju utvrđuje i donosi Komora«, ali odmah
u nastavku, u stavci 2. tog članka se odstupa od tog načela
ili propisa, te se određuje: »Za obrane po službenoj
dužnosti, visinu nagrade za rad odvjetnika utvrđuje Ministarstvo
pravosuđa«.

Prema tome, u samom Zakonu o odvjetništvu, u odnosu na tarifu
za nagradu za rad odvjetnika, ugrađena je zaštita interesa
države kada je pružanje pravne pomoći, potrebno
odrediti na drukčiji način, kao što je to određivanje
obrane po službenoj dužnosti kod obveznih obrana, prema
ZKP-u, ili u slučajevima o kojima govori Zakon o socijalnoj
skrbi, odnosno, Obiteljski zakon.

Za razliku od stajališta izraženog u Odluci Ustavnog
suda o tome da je odredba čl. 3. stavka 2. Pravilnika u
nesuglasju s člankom 27. Ustava, te u nesuglasju s pravnim
standardom izraženim u čl. 5. Ustava, ističem
da u Europi postoje različiti sustavi u svezi načina
određivanja odvjetničke tarife u kojima je zastupljeno
slobodno ugovaranje visine honorara između odvjetnika i stranke.
Donekle taj princip je nazočan i u našem Zakonu o
odvjetništvu, u čl. 19. Zato ne vidim razloga da se
način određivanja nagrade za rad odvjetnika, koji se
dobrovoljno prihvati skrbništva, pravno ne bi mogao Zakonom
o skrbništvu, odnosno Obiteljskim zakonom, regulirati na
drukčiji način.

Smatram bitnim istaknuti da se skrbnikom imenuje osoba koja ima
osobine i sposobnosti za obavljanje skrbništva i »koja
pristane biti skrbnikom«, (čl. 156. Obiteljskog zakona).
To se odnosi i na odvjetnike. Prema tome kad je odvjetnik skrbnik
on ne vrši odvjetnički rad u smislu Zakona o odvjetništvu,
nego su njegov rad i obveze podvrgnute odredbama Zakona o socijalnoj
skrbi, odnosno Obiteljskog zakona. Time je i sama nagrada za rad
pod odredbama tih zakona a ne Zakona o odvjetništvu i tarife
za nagradu za rad odvjetnika.

Ne mogu se shvaćati odredbe Obiteljskog zakona u mehaničkom
smislu riječi i ustrajati na tome da su odredbe čl.
170., 171., 191. i 197. smještene u različitim točkama
i podinstitutima Obiteljskog zakona, jer su sve te odredbe smještene
u Petom dijelu Obiteljskog zakona pod zajedničkim nazivnikom
Skrbništvo. Zato sve te odredbe treba u tom smislu i raščlanjivati.
Ministarstvo rada i socijalne skrbi, temeljem čl. 171.
st. 2. i čl. 197. Obiteljskog zakona ovlašteno je
donijelo Pravilnik o visini iznosa i načinu isplate naknade
za skrbnika, pa iz tih razloga smatram da je Ministar za rad i
socijalnu skrb imao zakonsku obvezu i dužnost donijeti Pravilnik
o visini iznosa i načinu isplate naknade za skrbnika.

Odredbe čl. 3. st. 2. citiranog Pravilnika ne smatram u
ničemu protuustavnima, jer se njima ne vrijeđa ni samostalnost
ni neovisnost odvjetništva. Zato sam glasovao protiv donošenja
ovakve Odluke.

Zagreb, 23. veljače 2000.

Sudac Ustavnog suda
Republike Hrvatske
**Milan Vuković dr. iur.,** v. r.

Odluka, NN 29/2000-609