## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-632/2001 od 5. prosinca 2001.

### NN 2/2002 (8.1.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-632/2001 od 5. prosinca 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

90

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Petar Klarić, predsjednik Vijeća, te suci
Jurica Malčić, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan i Milan Vuković, članovi Vijeća,
odlučujući u postupku u povodu ustavne tužbe Z. K. iz V., koje­g zastupa Lj.
K.-S. odvjetnica iz V., na sjednici Vijeća održanoj dana 5. prosinca 2001.
godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješe­nje Županijskog suda u B., broj: Gž-22/01-2 od 18. siječ­nja
2001. godine,

- rješe­nje Općinskog suda u V., broj: P-545/00-3 od 6. prosinca 2000.
godine, te se predmet vraća Općinskom sudu u V. na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Ustavnom tužbom podnosite­lj osporava rješe­nje Općin­skog suda u V.,
broj: P-545/00-3 od 6. prosinca 2000. godine i rješe­nje Županijskog suda u B.,
broj: Gž-22/01-2 od 18. siječ­nja 2001. godine.

Rješe­njem prvostupa­njskog suda odbačena je tužba podno­site­lja
ustavne tužbe protiv tuženika, Zanatske štedno kreditne zadruge V., radi
ponište­nja ugovora o kreditu, broj 307 od 8. svib­nja 1995. godine, a iz
razloga jer je riječ o presuđenoj stvari. Iz obrazlože­nja osporenog prvostupa­njskog
rješe­nja proizlazi da je uvidom u spis toga suda, broj: P-216/00, utvrđeno da
je u navedenom parničnom postupku podnosite­lju ustavne tužbe, kao korisniku
kredita, te trojici od četvorice jamaca po ugovoru od 8. svib­nja 1995. godine,
naložena isplata kredita, te da je pri tome, od istog suda, u odnosu na tužite­lja,
kao korisnika kredita, donijeta pravomoćna presuda pod poslovnim brojem:
P-418/96-4 od 4. ve­ljače 1997. godine, te u odnosu na jamce V. V. i Z. P.,
pravomoćna presuda pod poslovnim brojem: P-560/97-18 od 20. trav­nja 1998.
godine. Također, da je u odnosu na jamca Ž. K. donijeta pravomoćna presuda,
broj: Gž-910/98-2 od 2. srp­nja 1998. godine od strane Županijskog suda u B.

Rješe­njem Županijskog suda u B., broj: Gž-22/01-2 od 18. siječ­nja
2001. godine, odbijena je kao neosnovana žalba podno­site­lja protiv prvostupa­njskog
rješe­nja o odbaciva­nju tužbe.

2. Podnosite­lj smatra da mu je osporenim odlukama povrije­đeno ustavno
pravo iz članka 29. Ustava Republike Hrvatske.

Prema ­nje­govu miš­lje­nju, do povrede navedenog ustavnog prava došlo
je iz razloga što su osporene odluke sudovi donijeli na teme­lju pogrešne
primjene odredbi Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91,
91/92 i 112/99, u da­lj­njem tekstu: ZPP). Smatraju da je odbaciva­njem tužbe i
ne ulaže­njem u rasprav­lja­nje i dokaziva­nje, prvostupa­njski sud izvršio
bitnu povredu odredaba parničnog postupka. Ističe da u konkretnom slučaju ne
može biti riječ o presuđenoj stvari, jer prema ­nje­govu miš­lje­nju, postoji
samo identitet parničnih stranaka, a nema identiteta zahtjeva i či­njeničnih
osnova. Također navodi da se u navedenom parničnom postupku, koji je kod
Općinskog suda u V. vodio u spisu, broj: P-418/96 i P-560/97, sud uopće nije
rasprav­ljao i utvrđivao je li sporni ugovor o kreditu ništav, a na što je
trebao paziti po službenoj dužnosti. Stoga, predlaže usvaja­nje ustavne tužbe i
ukida­nje osporavanih odluka.

3. U konkretnom je slučaju
podnosite­lj ustavne tužbe podnio Općinskom sudu u V. tužbu kojom traži da se
ugovor o kreditu, broj: 307 zak­ljučen s tuženikom dana 8. svib­nja 1997.
godine, utvrdi ništavim, a iz razloga jer ima obi­lježja zelenaškog ugovora
(ugovorena je ugovorna kamata po stopi od 84% godiš­nje i zatezne kamate po
stopi od 360% godiš­nje). Kako je tužena u odgovoru na tužbu istakla prigovor
presuđene stvari, to je prvostupa­njski sud tijekom pripremnog ročišta proveo
dokazani postupak, te utvrdio da se u tom predmetu radi o presuđenoj stvari, te
je primjenom odredbe članka 288. stavka 2. ZPP-a rješe­njem odbacio tužbu
podnosite­lja. Prvostupa­njski sud u obrazlože­nju rješe­nja navodi da je
sukladno odredbi članka 109. stavka 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 53/91, 73/91, 111/93, 4/94, 107/95 i 91/96, u da­lj­njem tekstu:
ZOO), sud bio u obvezi po službenoj dužnosti paziti na ništavost ugovora ili
pojedinih ­nje­govih odredbi, te da se stoga »ima smatrati da je donoše­njem
presuda po tužbi Zanatske štedno kreditne zadruge odlučeno i u pogledu
ništavosti samog ugovora«.

Prema odredbi članka 288. ZPP-a na pripremnom ročištu najprije se
rasprav­lja o pita­njima koja se odnose na smet­nje za da­lj­nji tijek
postupka, bilo da je predsjednik vijeća nakon ispiti­va­nja tužbe odgodio
rješava­nje tih pita­nja, bilo da su ona pokrenuta u odgovoru na tužbu ili na
pripremnom ročištu. O tim se pita­njima mogu na pripremnom ročištu izvoditi
dokazi kad je to potrebno (stavak 1.). Prema stavku 2. istog članka predsjednik
vijeća, osim rješe­nja koje je ovlašten donositi nakon prethodnog ispitiva­nja
tužbe, na pripremnom ročištu donosi i rješe­nje o odbaciva­nju tužbe ako utvrdi
da o tužbenom zahtjevu već teče parnica, da je stvar pravomoćno presuđena, da
je o predmetu spora sklop­ljena sudska nagodba ili da ne postoji pravni interes
tužite­lja za podnoše­nje tužbe za utvrđe­nje.

Očitujući se na žalbene navode podnosite­lja ustavne tužbe, drugostupa­njski
sud odbio je žalbu podnosite­lja kao neosnovanu, našavši da je prvostupa­njski
sud pravilno primijenio odredbe ZPP-a, kao i odredbe materijalnog prava. Tako
je u obrazlože­nju rješe­nja istaknuo da je pravilno prvostupa­njski sud
utvrdio kako osim subjektivnog postoji i objektivni identitet spora, te da je
stoga riječ o presuđenoj stvari, a koje sukladno odredbi članka 333. stavka 2.
ZPP-a predstav­lja apsolutnu procesnu zapreku za vođe­nje parničnog postupka.

Ustavna tužba je
osnovana.

4. Suglasno odredbi članka 128. alineje 4. Ustava, Ustavni sud Republike
Hrvatske ovlašten je štititi ustavne slobode i prava čovjeka i građanina.
Odredbom članka 59. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99, u da­lj­njem tekstu: Ustavni zakon), svaka
fizička i pravna osoba može po iscrp­ljiva­nju dopuštenog pravnog puta
podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da joj je odlukom sud­bene,
upravne vlasti ili drugih tijela koja imaju javne ovlasti, po­vrijeđeno jedno
od ­njenih Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i građanina.

5. Odredbom članka 70.
Ustavnog zakona propisano je da će Ustavni sud, ako utvrdi da su ustavna prava
ili slobode podno­site­lja ustavne tužbe povrijeđena osporenim aktom, ukinuti
osporeni akt i predmet vratiti nadležnom tijelu na ponovni postupak.

6. Analizom navoda ustavne
tužbe, osporenih rješidaba, utvrđeno je da su osporene odluke donesene suprotno
odredbama ZPP-a, te je takvim nezakonitim odlukama podnosite­ljima ustavne
tužbe povrijeđeno ustavno pravo da zakonom ustanov­ljeni neovisni i nepristrani
sud pravično i u razumnom roku odluči o ­nje­govim pravima i obvezama sada
zajamčeno člankom 29. Ustava (»Narodne novine«, broj 41/2001 – pročišćeni tekst
i 55/2001 – ispravak), a u vrijeme donoše­nja osporavanih rješe­nja člankom
134. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 8/98) u vezi s primjenom
članka 6. Konvencije za zaštitu ­ljudskih prava i teme­ljnih sloboda (»Narodne
novine« – Međunarodni ugovori, broj 18/97).

7. Naime, u konkretnom
slučaju nije bilo mjesta primjeni odredbe članka 288. ZPP-a. To stoga jer je
podnesenom tužbom podnosite­lj od suda tražio da nakon provedenog postupka,
donese odluku kojom će utvrditi da je ugovor o kreditu, broj: 307 zak­ljučen s
tuženikom dana 8. svib­nja 1997. godine, u potpunosti ništav, a iz razloga jer
ima obi­lježja zelenaškog ugovora.

Dakle, tužbenim zahtjevom
podnosite­lji su tražili od suda ut­vr­đe­nje da je ugovor o kreditu ništav,
odnosno da određeni pravni odnos ne postoji (deklaratorna tužba).

Naime, prema odredbi članka 187. ZPP-a tužite­lj može u tužbi tražiti da
sud samo utvrdi postoja­nje odnosno nepostoja­nje kakva prava ili pravnog
odnosa, ili istinitost ili neistinitost kakve isprave (stavak 1.). Sukladno
stavku 2. tog članka takva se tužba može podići kad je to posebnim propisima
predviđeno, kad tužite­lj ima pravni interes da se utvrdi postoja­nje odnosno
nepostoja­nje kakva prava ili pravnog odnosa ili istinitost odnosno
neistinitost kakve isprave prije dospjelosti zahtjeva za činidbu iz tog odnosa,
ili kad tužite­lj ima kakav drugi pravni interes za podiza­nje takve tužbe
(deklaratorna tužba).

U svezi s tim potrebno je
uzeti u obzir i odredbu članka 189. ZPP-a kojom se propisuje kada se može
podnijeti protutužba. Tako je odredbom stavka 1. toga članka propisano da
tuženik može do zak­ljuče­nja glavne rasprave pred sudom podnijeti kod istog
suda protutužbu, ako je zahtjev protutužbe u vezi s tužbenim zahtjevom, ili ako
se ti zahtjevi mogu prebiti, ili ako se protutužbom traži utvrđe­nje kakva
prava ili pravnog odnosa o čijem postoja­nju ili nepostoja­nju ovisi u
cijelosti ili djelomično odluka o tužbenom zahtjevu.

8. Odredbom članka 194.
stavka 3. ZPP-a propisano je da dok parnica teče, ne može se u pogledu istog
zahtjeva pokrenuti nova parnica među istim strankama, a ako bude pokrenuta, sud
će takvu tužbu odbaciti.

Međutim, u postupku koji je
okončan pravomoćnom presudom na teme­lju prizna­nja, a na koju se pozivaju
prvostupa­njski i drugostupa­njski sud, tužite­lj je tužbenim zahtjevom od suda
tražio da naloži tuženiku izvrše­nje obveze, a što je u konkretnom slučaju
značilo isplatu određenog novčanog iznosa. Navedeni zahtjev predstav­lja
kondemnatorni zahtjev.

Či­njenica da je među istim
strankama vođen parnični postupak u kojem je usvojen tužbeni zahtjev na izvrše­nje
određene činidbe, teme­ljem određenog pravnog odnosa, ne znači da je pravomoćno
i utvrđeno da taj pravni odnos postoji i da je pravno va­ljan.

9. Stoga niti u konkretnom
slučaju, pravomoćna kondemnatorna presuda na či­nje­nje ne podrazumijeva ujedno
i va­ljanost pravne osnove iz koje činidbe proizlaze, budući da va­ljanost
pravne osnove nije niti bila predmet prethodnog sudskog postupka u kojem je
donesena presuda zbog izostanka.

10. Slijedom navedenog, a
kako se u konkretnom slučaju ne radi o objektivno identičnim tužbenim
zahtjevima, nisu niti postojale člankom 288. ZPP-a, propisane pretpostavke za
odbaciva­nje tužbe na utvrđe­nje ništavosti ugovora o kreditu, a koju su
podnijeli podnosite­lji ustavne tužbe. Odbaciva­njem tužbe, te na taj način
otkla­nja­njem mogućnosti vođe­nja parničnog postupka pred tim sudom, podnosite­lji
su onemogućeni u ­njihovom ustavnom pravu da zakonom ustanov­ljeni neovisni i
nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o ­nje­govim pravima i
obvezama, a koje se pravo jamči odredbama članka 29. Ustava.

11. Slijedom iznijetog, teme­ljem
odredbe članka 69. i 72. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-632/2001
Zagreb, 5. prosinca 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 2/2002-90