### NN 57/2016 (21.6.2016.), Presuda Visokog Upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-122/13-5 od 4. svibnja 2016.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1479

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Marine Kosović Marković, predsjednice vijeća, Lidije Vukičević i mr. sc. Inge Vezmar Barlek, članova vijeća, te sudske savjetnice Franciske Dominković, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Zagreb, Savska cesta 32, kojeg zastupa opunomoćenica Maja Mandić, protiv rješenja tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, klasa: UP/I-344-07/13-01/107, urbroj: 376-04-13-03 od 6. prosinca 2013., radi inspekcijskog nadzora, u sjednici vijeća održanoj 4. svibnja 2016.

presudio je

I. Tužbeni zahtjev se djelomično usvaja te se poništava točka II. i točka III. izreke rješenja Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-07/13-01/107, urbroj: 376-04-13-03 od 6. prosinca 2013. u dijelu u kojem se tužitelju nalaže da u određenim rokovima implementira te omogući produkciju funkcionalnosti i to »Storno funkcionalnost« i »Dostavljanje podataka o dostupnoj brzini prilikom odbijanja zahtjeva« (točka 13. i 14. Privitka broj 1. rješenja) o čemu je obvezan u određenim rokovima izvijestiti inspektora elektroničkih komunikacija.

U preostalom dijelu tužbeni zahtjev se odbija.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem točkom I. izreke utvrđuje se da tužitelj nije implementirao sve zahtijevane funkcionalnosti u B2B servise, čime je postupio suprotno obvezama propisanim u Analizi tržišta veleprodajnog širokopojasnog pristupa, Analizi veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi i Analizi tržišta pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Točkom II. izreke navedenog rješenja nalaže se tužitelju da implementira funkcionalnosti iz Privitka 1. ovog rješenja na način da omogući produkciju navedenih funkcionalnosti u rokovima navedenim u Privitku 1., čime će se omogućiti provođenje odredbi propisanih u Analizi tržišta veleprodajnog širokopojasnog pristupa, Analizi veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi i Analizi tržišta pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Prema točki III. izreke navedenog rješenja o provođenju mjera iz točke II. tog rješenja tužitelj je obvezan izvijestiti inspektora elektroničkih komunikacija u rokovima koji su definirani u Privitku 1. tog rješenja. Točkom IV. izreke rješenja određeno je da će u slučaju nepostupanja po rješenju, inspektor elektroničkih komunikacija izreći odgovornoj osobi tužitelja upravnu mjeru izraženu u novčanom iznosu u visini do dvadesetorostruke prosječne plaće u Republici Hrvatskoj u proteklom tromjesečju. Svaka slijedeća upravna mjera izriče se u dvostrukom iznosu.

Tužitelj u tužbi navodi da je izreka rješenja neodređena što je protivno odredbi članka 98. stavka 3. Zakona o općem upravnom postupku. Smatra da tuženik u svom rješenju nije utvrdio suprotno kojoj to konkretnoj obvezi je tužitelj postupio odnosno nije utvrdio kojom je konkretnom odlukom tuženika o analizi pojedinog mjerodavnog tržišta propisana obveza suprotno kojoj bi tužitelj svojom radnjom postupio. Nadalje navodi da tužitelju niti jednom odredbom ZEK-a, drugog propisa niti odlukom tuženika nije određena obveza implementirati u B2B servise funkcionalnosti i to »Storno funkcionalnost« (točka 13. Privitka 1.) i »Dostavljanje podataka o dostupnoj brzini prilikom odbijanja zahtjeva« (točka 14. Privitka 1.). Iz samog rješenja je vidljivo da je od tužitelja zatraženo da se očituje u kojem roku može omogućiti funkcionalnost povlačenja zahtjeva (storno funkcionalnost) i funkcionalnost dostavljanja podataka o dostupnoj brzini prilikom odbijanja zahtjeva s obzirom na uočenu potrebu operatora za implementacijom iste u B2B servise kako bi se olakšali procesi. Radi se o funkcionalnostima koje su operatori zatražili od tužitelja i čija implementacija je stvar poslovnog odnosa tužitelja i ostalih operatora. Smatra da je takvim postupanjem tuženik prekoračio svoje ovlasti iz članka 112. ZEK-a, jer inspektor u postupku inspekcijskog nadzora nije ovlašten određivati nove obveze. Nadalje, u odnosu na točku 15. Privitka 1. rješenja »Svi parametri definirani jedinstvenim veleprodajnim zahtjevom« ističe da bi ta funkcionalnost omogućila operatorima podnošenje veleprodajnog zahtjeva u elektroničkom obliku, bez potrebe prilaganja potpisanog papirnatog obrasca dok je odlukom Vijeća tuženika od 28. kolovoza 2012., propisana isključiva obveza tužitelja omogućiti podnošenje skeniranog obrasca jedinstvenog veleprodajnog zahtjeva putem B2B servisa. Tom odlukom je jedinstveni veleprodajni obrazac predviđen kao obrazac kojeg operator treba vlastoručno potpisati. Stoga smatra da je tuženik prekoračio svoje zakonske ovlasti. Predlaže Sudu da se osporeno rješenje poništi te da se s obzirom na složenost upravne stvari te boljeg razjašnjenja stanja stvari održi usmena rasprava.

U odgovoru na tužbu tuženik navodi da se spor odnosi na regulatorne obveze tužitelja, kao operatora sa značajnom tržišnom snagom, a koje regulatorne obveze su tužitelju određene sukladno odredbama članka 56., 58., 59. i 61. ZEK-a. Navodi da je izreka osporenog rješenja određena, tužitelj nije implementirao sve zahtijevane funkcionalnosti u B2B servise te su mu naloženi rokovi implementacije, a kako se obveze koje je potrebno ispuniti u odnosu na B2B servise jasno navode u analizama koje su tužitelju dobro poznate, a što je dodatno sadržano i u obrazloženju osporenog rješenja, jasno je o kojim funkcionalnostima se radi jer je sastavni dio osporenog rješenja Privitak 1. Uvjeti i rokovi primjene web servisa odnosno B2B servisa određeni su ranijom odlukom Vijeća HAKOM-a, klasa: 023-01/11-02/76, urbroj: 376-12/VŠ-11-10(MW) od 7. prosinca 2011. Nadalje, što se tiče implementacija »Storno funkcionalnost« i »Dostavljanje podataka o dostupnoj brzini prilikom odbijanja zahtjeva«, upućuje na odredbu članka 112. stavka 1. točka 22. ZEK-a, prema kojoj tuženik može narediti poduzimanje mjera u skladu sa svrhom inspekcijskog nadzora. Svrha nadzora je u slučaju utvrđivanja neispunjenja određenih obveza osigurati njihovo ispunjenje što bi u predmetnom slučaju značilo uspostavljanje cjelovitog B2B servisa, koje bi sada u konačnici ispunio svoju svrhu brze elektroničke razmjene zahtjeva za veleprodajnu uslugu i ostalih podataka između tužitelja i operatora korisnika. U tom smislu je uočena potreba implementacije tih funkcionalnosti kako bi se olakšali procesi, što je utvrđeno uvidom u komentare operatora korisnika tijekom postupka predmetnog nadzora te u komentarima na javnim raspravama u pojedinim postupcima koji se vode pred HAKOM-om. Implementacija spornih funkcionalnosti olakšava i ubrzava postupak realizacije veleprodajnih usluga, zbog kojih je uopće uspostavljena mogućnost korištenja B2B servisa. Na taj način izbjegava se prepreka razvoju tržišnog natjecanja koje je Vijeće HAKOM-a prepoznalo u analizama mjerodavnih tržišta. U odnosu na implementaciju funkcionalnosti »Svi parametri definirani jedinstvenim veleprodajnim zahtjevom«, tuženik ističe kako u osporenom rješenju nije od tužitelja zatražio da ukloni obrazac u skeniranom obliku, uvažavajući potrebu izmjene standardnih ponuda tužitelja koje trenutno sadržavaju odredbe prema kojima se veleprodajni zahtjev podnosi na obrascu iz Standardne ponude. Tuženik je osporenim rješenjem isključivo utvrdio obvezu tužitelja na implementiranje svih parametara iz papirnatog veleprodajnog zahtjeva u B2B sustav, a što upravo proizlazi iz odluke o jedinstvenoj proceduri. Naime, u izreci iste se jasno navodi kako »Zahtjev za predmetnu uslugu, kao i svi drugi zahtjevi/odgovori T-Coma u svrhu pružanja usluga iz Standardne ponude podnose se i obrađuju isključivo putem tzv. B2B pristupa«. U istoj se spominje dostava obrasca potpisanog od strane operatora, ali isto ne isključuje obvezu prilagodbe B2B sustava u kojem će biti navedeni svi parametri određeni jedinstvenim veleprodajnim zahtjevom. Osim toga, sam tužitelj je od tuženika zatražio produljenje rokova za implementaciju ove funkcionalnosti što mu je i odobreno rješenjem tuženika od 23. prosinca 2013. i 21. siječnja 2014. Predlaže da se tužbeni zahtjev odbije.

Sukladno odredbi članka 6. Zakon o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10. i 143/12.), tužitelju je dostavljen odgovor na tužbu tuženika, čime je tužitelju dana mogućnost da se izjasni o zahtjevima i navodima drugih stranaka te o svim činjenicama i pravnim pitanjima koja su predmet upravnog spora.

Tužitelj nije dostavio očitovanje na navode koje je u odgovoru na tužbu dao tuženik.

Tužbeni zahtjev je djelomično osnovan.

Odredbom članka 112. stavka 1. točke 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11., 133/12. i 80/13.-dalje: ZEK), koji se u konkretnom slučaju primjenjuje, propisano je da je u obavljanju inspekcijskog nadzora inspektor ovlašten narediti uklanjanje drugih utvrđenih nepravilnosti, nedostataka ili propusta u primjeni ovoga Zakona, propisa donesenih na temelju ovoga Zakona i drugih propisa za nadzor kojih je ovlašten. Prema točki 22. navedenog članka Zakona, inspektor je ovlašten narediti poduzimanje drugih mjera i poduzimati druge radnje u skladu sa svrhom inspekcijskog nadzora.

Prvenstveno sud otklanja prigovor tužitelja da je izreka osporenog rješenja neodređena jer da nije utvrđeno suprotno kojoj to konkretnoj obvezi je tužitelj postupio. Naime, izrekom osporenog rješenja je jasno određeno da tužitelj nije implementirao sve zahtijevane funkcionalnosti u B2B servise a što mu je bilo i određeno u Analizi tržišta veleprodajnog širokopojasnog pristupa, Analizi veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi i Analizi tržišta pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Stoga mu je s tim u svezi i određeno da te funkcionalnosti implementira, da omogući produkciju istih u točno određenim rokovima time da su u Privitku 1. tog rješenja točno navedene funkcionalnosti uz propisane obveze koje nisu implementirane s točno određenim rokovima za implementaciju i izvještavanje inspektora, a koji Privitak je sastavni dio predmetnog osporenog rješenja.

Nadalje, suprotno tvrdnji tužitelja osporeno rješenje je detaljno obrazloženo na način kako to propisuje odredba članka 98. stavka 5. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09.) budući da je u obrazloženju osporenog rješenja precizno i iscrpno navedeno u odnosu na sve predmetne analize u čemu se sastojala obveza tužitelja za implementiranje zahtijevanih funkcionalnosti u B2B servise, u kojim analizama su tužitelju bili određeni i rokovi za implementiranje, koje obveze tužitelj nije u potpunosti izvršio, a koje utvrđenje prihvaća i ovaj Sud budući da takvo stanje stvari proizlazi iz podataka spisa predmeta dostavljenih ovom Sudu. Nadalje, tužitelju je u postupku koji je prethodio donošenju osporenog rješenja omogućeno da se izjasni o svim činjenicama, okolnostima i pravnim pitanjima važnim za rješavanje ove stvari o čemu se tužitelj i detaljno očitovao tuženiku svojim podneskom od 22. studenoga 2013.

Prigovor tužitelja da je tuženik prekoračio svoje ovlasti time što je naložio da tužitelj u B2B servise implementira funkcionalnost »Svi parametri definirani jedinstvenim veleprodajnim zahtjevom« (točka 15. Privitka 1. rješenja) jer bi ova funkcionalnost omogućila operatorima podnošenje veleprodajnog zahtjeva u elektroničkom obliku, bez potrebe prilaganja potpisanog papirnatog obrasca, nije osnovan. Osnovano tuženik u odgovoru na tužbu ističe da implementacijom ove funkcionalnosti nije od tužitelja zatraženo uklanjanje obrasca u skeniranom obliku jer to niti ne proizlazi iz osporenog rješenja. Naime, sukladno odluci tuženika, klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 od 28. kolovoza 2012. (odluka o provođenju jedinstvene procedure) određeno je da se zahtjev za predmetnu uslugu, kao i svi drugi zahtjevi/odgovori tužitelja u svrhu pružanja usluga iz Standardne ponude podnose i obrađuje isključivo putem tzv. B2B pristupa i to sukladno uvjetima primjene B2B servisa definiranim odlukom vijeća HAKOM-a od 7. prosinca 2011., klasa: 023-01/11-02/76, urbroj: 376-12/VŠ-11-10 (MW). Osporenim rješenjem, u odnosu na implementaciju navedene funkcionalnosti, utvrđena je obveza implementacije svih parametara iz papirnatog veleprodajnog zahtjeva u B2B servis, što je sukladno naprijed navedenoj odluci time da iz osporenog rješenja ne proizlazi da bi tuženik zatražio uklanjanje obrasca u skeniranom obliku. Osim toga i sam tužitelj je u odnosu na naprijed navedenu implementaciju predmetne funkcionalnosti zatražio od tuženika produženje roka implementacije navedene funkcionalnosti što mu je rješenjem tuženika od 23. prosinca 2013. i 21. siječnja 2014. i odobreno.

Međutim, Sud nalazi osnovanim prigovore tužitelja u odnosu na obvezu implementiranja funkcionalnosti naznačene u Privitku 1. osporenog rješenja i to »Storno funkcionalnost« i »Dostavljanje podataka o dostupnoj brzini prilikom odbijanja zahtjeva« (točka 13. i 14. Privitka 1.).

Naime, tužitelj u tužbi navodi da niti jednom odredbom ZEK-a drugog propisa niti odlukom tuženika tužitelju nije određena obveza implementirati u B2B servise funkcionalnost »Storno funkcionalnost« (točka 13. Privitka 1.) i »Dostavljanje podataka o dostupnoj brzini prilikom odbijanja zahtjeva« (točka 14. Privitka 1.). I iz obrazloženja osporenog rješenja ne proizlazi da bi tužitelju implementiranje navedenih funkcionalnosti bilo određeno nekom prethodnom odlukom tuženika već proizlazi da je od tužitelja, u tijeku postupka, zatraženo da se s obzirom na uočenu potrebu operatora za implementacijom predmetnih funkcionalnosti u B2B servise, u cilju olakšanja procesa, očituje u kom roku može omogućiti implementaciju navedenih funkcionalnosti. Naime, i sam tuženik u odgovoru na tužbu ističe da je uočena potreba implementacije predmetnih funkcionalnosti navedenih pod točkom 13. i 14. Privitka 1. osporenog rješenja kako bi se olakšali procesi a što je utvrđeno uvidom u komentare operatora korisnika tijekom postupka nadzora te u komentarima na javnim raspravama u pojedinim postupcima koji se vode kod tuženika. Ne ulazeći u eventualnu opravdanost navoda tuženika da se implementacijom spornih funkcionalnosti olakšava brži postupak realizacije veleprodajnih usluga Sud ističe da to nije ujedno i zakonom propisano ovlaštenje tuženika jer je javnopravno tijelo ovlašteno nalagati poduzimanje upravnih ili inspekcijskih mjera ako utvrdi da tužitelj sukladno odredbama Zakona odnosno odluka tuženika ne ispuni svoju obvezu koja mu je određena odgovarajućom odlukom tuženika. Naime, tuženik je u inspekcijskom postupku ovlašten nadzirati izvršava li tužitelj svoje obveze koje mu je tuženik svojim aktima odredio i s tim u svezi poduzimati odgovarajuće mjere prema tužitelju u cilju ispunjenja određenih obveza tužitelja. Međutim, tuženik nije ovlašten u postupku inspekcijskog nadzora tužitelju određivati nove obveze već samo one koje su propisane zakonom ili nekom prethodnom odlukom tuženika, što tužitelj u tužbi osnovano ističe.

Konačno uzimajući u obzir sadržaj tužbe te odgovara na tužbu tuženika kao i podatke spisa predmeta proizlazi da je strankama omogućeno očitovanje o svim podnescima zaprimljenim tijekom ovog upravnog spora pa je Sud spor riješio bez rasprave budući da su u konkretnom slučaju raspravljena sva bitna pitanja koja su od značaja za rješenje predmetne upravne stvari a razlozi zbog kojih se osporena odluka pobija ne zahtijevaju daljnja činjenična utvrđenja, jer iz sadržaja tužbe kao i iz odgovora na tužbu proizlazi da je u konkretnom slučaju sporna primjena prava.

Imajući na umu sve naprijed navedeno Sud je ocijenio da je tužbeni zahtjev tužitelja djelomično osnovan i to u odnosu na obvezu tužitelja o implementaciji funkcionalnosti navedenih pod točkom 13. i 14. Privitka 1. koji je sastavni dio predmetnog osporenog rješenja. U preostalom dijelu tužbeni zahtjev tužitelja nije osnovan jer je tuženik tijekom postupka iscrpno obrazložio svoja stajališta i zaključke na kojima je utemeljio odluku time da je svim strankama omogućeno da se izjasne o svim činjenicama, okolnostima i pravnim pitanjima važnim za rješavanje ove upravne stvari, a koje utvrđenje prihvaća i ovaj Sud.

Slijedom izloženog Sud je na temelju odredbe članka 58. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10., 143/12. i 152/14.) presudio kao u izreci.

Odluka o objavi presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Poslovni broj: UsII-122/13-5

Zagreb, 4. svibnja 2016.

Predsjednica vijeća

Marina Kosović Marković, v. r.