## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1524/2014 od 15. travnja 2014.

### NN 55/2014 (5.5.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1524/2014 od 15. travnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1050

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Miroslav Šeparović, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Davor Krapac i Antun Palarić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo A. B. iz C., Općina V., kojeg zastupa A. K., odvjetnik Odvjetničkog društva K. & partneri d.o.o. iz Z., na sjednici održanoj 15. travnja 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Utvrđuje se da je A. B. iz C., Općina V., u razdoblju od 12. studenoga 2013. do 2. travnja 2014. bilo povrijeđeno pravo na slobodu, zajamčeno člankom 22. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), sljedećim pojedinačnim aktima:

– rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II Kž-71/14-4 od 14. veljače 2014. i

– rješenjem Županijskog suda u Splitu broj: Kv-Us-8/14 od 31. siječnja 2014.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je A. B. iz C., Općina V., državljanin Republike Hrvatske (ustavna tužba zaprimljena je u Ustavnom sudu 28. ožujka 2014.) protiv rješenja kojima je podnositelju produljen pritvor u tijeku kaznenog postupka koji se pred Županijskim sudom u Splitu vodio pod brojem K-Us-10/08.

Riječ je o sljedećim rješenjima:

– rješenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: II Kž-71/14-4 od 14. veljače 2014., kojim je djelomično prihvaćena žalba podnositelja te preinačeno prvostupanjsko rješenje na način da se podnositelju pritvor produljuje samo na temelju pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP/97),

– rješenju Županijskog suda u Splitu (u daljnjem tekstu: Županijski sud) broj: Kv-Us-8/14 od 31. siječnja 2014. kojim je produljen pritvor protiv podnositelja na temelju pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točaka 3. i 4. ZKP/97 (točka I. izreke).

U točki II. izreke rješenja Županijskog suda, prijedlog branitelja podnositelja za ukidanje pritvora je ocijenjen bespredmetnim uslijed odluke pod točkom I. izreke.

1.1. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima kaznenih sudova povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

II. OSPORENA RJEŠENJA NADLEŽNIH SUDOVA

2. Izvanraspravno vijeće Županijskog suda, odlučujući po službenoj dužnosti na temelju članka 107. stavka 2. ZKP/97 postoje li razlozi za daljnjim zadržavanjem podnositelja ustavne tužbe u pritvoru, donijelo je osporeno rješenje broj: Kv-Us-8/14 od 31. siječnja 2014., kojim se podnositelju, kao okrivljeniku, produljuje pritvor na temelju pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točaka 3. i 4. ZKP/97 (točka I. izreke). To je obrazložilo sljedećim razlozima:

»Kod Županijskog suda u Splitu pod poslovnim brojem K-Us-10/08 vodi se kazneni postupak protiv okrivljenika A. B. i dr., zbog kaznenog djela zlouporabe opojnih droga iz članka 173. stavak 3 u vezi st. 2. KZ/97, a po optužnici Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta broj UK-1/08 od 14. svibnja 2008. godine.

U navedenom predmetu, nakon što mu je rješenjem Županijskog suda u Splitu pritvor zamijenjen mjerama opreza, Vrhovni sud Republike Hrvatske je rješenjem broj II Kž-316/10-3 od 07. svibnja 2010. godine protiv okrivljenika A. B. produljio pritvor temeljem pritvorske osnove iz čl. 102. st. 1. toč. 3. i 4. Zakona o kaznenom postupku (‘Narodne novine’ br. 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst i 115/06. – dalje u tekstu: ZKP/97).

Budući da je isti bio nedostupan sudu, temeljem naloga Županijskog suda u Splitu od 16. srpnja 2010. godine za okrivljenikom A. B. raspisana je tjeralica, a po kojoj je dana 12. studenog 2013. godine uhićen u Republici Njemačkoj, te je dana 16. siječnja 2014. godine priveden u prostorije Zatvora u Splitu.

Kako se okrivljenik A. B. nalazi u pritvoru, izvanraspravno vijeće je po službenoj dužnosti, a na temelju članka 107. stavka 2. ZKP/97 odlučivalo postoje li razlozi za daljnjim zadržavanjem istog u pritvoru.

(...)

Izvanraspravno vijeće je odlučilo pritvor spram okrivljenika produljiti, ocjenjujući nakon pregleda spisa da i nadalje postoje razlozi za produljenje pritvora temeljem pritvorske osnove iz članka 102. stavak 1. točka 3. i 4. ZKP/97.

Naime, okrivljenicima se predmetnom optužnicom stavlja na teret zlouporaba opojnih droga iz čl. 173. st. 3. KZ/97, glavna rasprava je zakazana za dan 18. veljače 2014. godine, a USKOK u međuvremenu nije promijenio navedenu kvalifikaciju, koju ovo vijeće nije ovlašteno mijenjati u ovom trenutku. Stoga maksimalno trajanje pritvora u konkretnom slučaju je tri godine, sukladno čl. 109. st. 1. toč 5. ZKP/97.

Nadalje, iz podataka u spisu, proizlazi da su se okrivljenici B. B., pok M. M., D. P., I. C., te A. B. udružili u organiziranu skupinu koja je u inozemstvu nabavljala i dalje, na području Republike Hrvatske, preprodavala opojnu drogu kokain i heroin, pri čemu su okr. A. B. i okr. D. P. nabavljali opojnu drogu, a radi se o količinama od najmanje 53,1 grama heroina i 22,8 grama kokaina, pa kada se u vidu ima da je okr. A. B. nezaposlen i bez primanja, tada sve navedene okolnosti opravdavaju bojazan da bi boravkom na slobodi okr. A. B. mogao počiniti isto ili slično kazneno djelo.

S obzirom na ukupnu količinu teške i opasne droge heroin i kokain od oko 76 grama, iz koje količine se može pripraviti velik broj pojedinačnih doza i na taj način ugroziti zdravlje velikog broja ljudi, kao i na brojnost okrivljenika te njihove uloge i organiziranost u razgranatoj inkriminiranoj djelatnosti koja zbog toga predstavlja veliku društvenu opasnost, sve navedene okolnosti nadilaze uobičajene okolnosti pri izvršenju ovakvog kaznenog djela i predstavljaju posebno teške okolnosti.

(....)«

2.1. Vrhovni sud je ocijenio da je žalba podnositelja djelomično osnovana, te je osporenim rješenjem preinačio prvostupanjsko rješenje na način da se podnositelju ustavne tužbe pritvor produljuje samo na temelju zakonske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP/97. Vrhovni sud je u rješenju, između ostalog, naveo:

»(...)

Prije svega, valja istaknuti da je, kao pretpostavka za primjenu mjere pritvora, dovoljan relevantan stupanj osnovane sumnje koji je opravdan potvrđenom optužnicom i podacima u spisu, dok drugostupanjski sud prilikom odlučivanja o žalbi na pritvor nije ovlašten ulaziti u činjenično stanje u spisu te pitanje kaznene odgovornosti, kao što nije ovlašten ni zadirati u pravnu i zakonsku kvalifikaciju djela bez obzira na stupanje na snagu novog Kaznenog zakona s danom 1. siječnja 2013. Prema tome nije osnovana žalba optuženika zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, dok žalbeni prigovor vezano za pravnu kvalifikaciju kaznenog djela nije od utjecaja prilikom preispitivanja odluke o daljnjoj primjeni mjere pritvora. Naime, kod tog odlučivanja dostatan je relevantan stupanj osnovane sumnje, kao što je već navedeno, proizlazi iz potvrđene optužnice, dok je pitanje pravne kvalifikacije djela predmet raspravljanja u postupku pred prvostupanjskim sudom.

(...)«

Nadalje, u obrazloženju se ističe:

»(...)

Međutim, pravilno je prvostupanjski sud utvrdio postojanje zakonskih uvjeta za primjenom mjere pritvora protiv optuženog A. B. po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP/07. Naime, optuženiku se stavlja na teret kazneno djelo zlouporabe opojnih droga iz članka 173. stavak 3. KZ/97, što je izrazito društveno opasno kazneno djelo, za koje se ovaj optuženik udružio s ostalim optuženicima u razdoblju od polovice kolovoza do polovice prosinca 2007. u organiziranu skupinu koja je u inozemstvu nabavljala i na području Republike Hrvatske preprodavala opojnu drogu kokain i heroin, pri čemu je opt. A. B. nabavljao navedenu drogu u količinama od najmanje 53,1 grama heroina i 22,8 grama kokaina. Ako se uzme u obzir i to da je optuženi A. B. nezaposlen i bez primanja, tada sve navedene okolnosti u svojem zbiru čine one osobite okolnosti koje opravdavaju bojazan da će on boravkom na slobodi ponoviti ista ili istovrsna kaznena djela. (...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima kaznenih sudova povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 26. i 29. stavkom 1. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da su u konkretnom slučaju pogrešno primijenjene mjerodavne odredbe ZKP/97, smatrajući da: »... produljenje pritvora nije više moguće s obzirom na protek maksimalno zakonom predviđenog vremena za koje pritvor može biti određen.«.

U ustavnoj tužbi ističe:

»(...)

Podnositelj naime, smatra kako je sukladno čl. 3. st. 2. KZ-a propisana obligatorna primjena zakona koji je blaži za počinitelja, a da upravo na sudu leži teret da tijekom cijelog postupka pazi na pravilnu primjenu zakona i propisa. (...) Cijeneći nevezanost suda pravnom kvalifikacijom djela, a posebno uvažavajući činjenicu da je nesporno novi KZ, kako u pogledu krajnje predviđene sankcije, tako posljedično u pogledu mjera koje se protiv okrivljenika mogu odrediti tijekom postupka, sudsko vijeće je već u ovoj fazi postupka imalo ne samo mogućnost, već i obvezu sukladno čl. 117. Ustava RH i čl. 3. st. 2. KZ-a, razriješiti pitanje primjene odgovarajućeg zakona. (...) podnositelj se našao u situaciji da pored nesporne činjenice da je novi KZ za istoga povoljniji, ne samo u pogledu krajnje sankcije, već i u pogledu trajanja pritvora, prvostupanjski sud odbija utvrditi blaži zakon, te isti primjeniti na počinitelja, dok drugostupanjski sud otklanjajući ovlaštenje za zadiranje u pravnu kvalifikaciju uopće ne rješava pitanje da li takva obveza doista postoji na strani prvostupanjskog suda. Iz odluke jedino proizlazi kako VSRH nije ovlašten mijenjati pravnu kvalifikaciju dok se uopće nije osvrnuo na pitanje da li je svojim propuštanjem već prvostupanjski sud počinio pogreške koje njegovo rješenje čine nezakonitim. Imajući u vidu kako je istek zakonom predviđenog vremena maksimalnog pritvora nastalog uslijed stupanja na snagu povoljnijeg zakona jedini žalbeni osnov koji je podnositelj u žalbi istaknuo, proizlazi da Vrhovni sud RH uopće nije odlučio o žalbi podnositelja jer je u potpunosti izostala sudska ocjena žalbenih navoda.

Ogluha na argumente podnositelja najočitije se ogleda iz rješenja Vrhovnog suda u kojem se navodi kako prigovor vezan uz pravnu kvalifikaciju nije od utjecaja na preispitivanje odluke o produljenju mjere pritvora, jer je za odlučivanje dostatan relevantan stupanj osnovane sumnje. Vrhovni sud očito propušta uzeti u obzir da i pored relevantnog stupnja osnovane sumnje o prigovoru vezanom uz pravnu kvalifikaciju izvorno ovisi najdulje trajanje pritvora, pa ovisno o pravnoj kvalifikaciji i pored takve osnovane sumnje pritvor protiv podnositelja ne bi mogao biti produljen.

Za istaknuti je kako je podnositelj u žalbi na rješenje Županijskog suda u Splitu istaknuo već postojeća rješenja Vrhovnog suda RH posl broj Kž-544/98 i Kž– 542/98, a u kojim se rješenjima izvanraspravno vijeće upustilo u ocjenu pravne kvalifikacije djela, ...«

Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine osporeno rješenje Vrhovnog suda.

IV. USTAVNOPRAVNO RELEVANTNE ČINJENICE

4. Ustavni sud je postupajući po ustavnoj tužbi podnositelja ustavne tužbe utvrdio da je nakon što je podnositelj podnio ustavnu tužbu (28. ožujka 2014.) Županijski sud u kaznenom predmetu, koji se pred tim sudom vodio protiv podnositelja i još tri okrivljenika pod posl. brojem K-Us-10/08, na ročištu održanom 2. travnja 2014. u 13,00 sati objavio nepravomoćnu presudu.

4.1. Presudom Županijskog suda podnositelj ustavne tužbe oglašen je krivim za počinjenje jednog kaznenog djela protiv javnog reda – počinjenja kaznenog djela u sastavu zločinačkog udruženja – opisano i kažnjivo po članku 329. stavku 1. točki 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/11., u daljnjem tekstu: KZ/11) u svezi s kaznenim djelom protiv zdravlja ljudi – neovlaštene proizvodnje i prometa drogama – djelo opisano u članku 190. stavcima 1. i 2. KZ/11, te je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od 3 (tri) godine i 6 (šest) mjeseci.

U izreci presude navodi se da se podnositelju na temelju članka 54. KZ/11 u izrečenu kaznu zatvora uračunava vrijeme provedeno u pritvoru u razdoblju od 7. siječnja 2008. do 20. travnja 2010. i od 12. studenoga 2013. do 2. travnja 2014.

4.2. Na istom ročištu sudsko vijeće donijelo je i rješenje izreka kojeg glasi:

»Ukida se pritvor protiv okrivljenika A. B. i B. B., te se ovi imaju odmah pustiti na slobodu.«

U pisanom otpravku rješenja broj: K-Us-10/08 od 2. travnja 2014 kojim se ukida pritvor podnositelju ustavne tužbe Županijski sud u obrazloženju navodi:

»Nakon okončanja glavne rasprave sud je okrivljenike proglasio krivima za kazneno djelo iz čl. 329. st. 1. točka 4. u svezi s čl. 190. st. 2. st. 1. Kaznenog zakona (‘Narodne novine’, br. 125/11 i 144/12 – u daljnjem tekstu: KZ/11), te je okrivljenika A. B. osudio na kaznu zatvora u trajanju od tri godine i šest mjeseci, ...

Okrivljenici A. B. i B. B. se nalaze u pritvoru, pa je prilikom donošenja presude valjalo odlučiti o daljnjoj mjeri pritvora.

Kako se okrivljenici A. B. i B. B. nalaze u pritvoru više od dvije godine, to je, sukladno čl. 109. st. 1. točka 4. Zakona o kaznenom postupku (‘Narodne novine’ br. 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 115/06. – u daljnjem tekstu: ZKP/97), protiv njih trebalo ukinuti pritvor i odmah ih pustiti na slobodu.

Naime, okrivljenici A. B. i B. B. su proglašeni krivima za kazneno djelo za koje je propisana kazna zatvora u trajanju od tri godine do petnaest godina, a prema naprijed citiranoj zakonskoj odredbi, pritvor za takva kaznena djela do donošenja presude suda prvoga stupnja može trajati najdulje dvije godine.

(...)«

4.3. Slijedom navedenih utvrđenja, telefonskom provjerom u Zatvoru u Splitu (3. travnja 2014.) utvrđeno je da je podnositelj suglasno rješenju Županijskog suda u Splitu broj: K-Us-10/08 od 2. travnja 2014. pušten na slobodu iz Zatvora u Splitu zajedno s okrivljenikom B. B.

Podnositelj je Zatvor u Splitu napustio dana 2. travnja 2014. u 15.25 sati.

V. NADLEŽNOST USTAVNOG SUDA ZA ODLUČIVANJE O USTAVNOJ TUŽBI NAKON ŠTO SU RJEŠENJA O PRITVORU/ISTRAŽNOM ZATVORU PRESTALA VAŽITI

5. Ustavni sud je odlukom broj: U-III-5449/2013 od 13. siječnja 2014. (»Narodne novine« broj 6/14.) promijenio svoju dotadašnju praksi, u odnosu na predmete u kojima se traži ustavnosudska zaštita protiv odluka o određivanju pritvora/istražnog zatvora (stajalište izraženo u točkama 5. – 7. obrazloženja).

Primjenjujući navedeno stajalište na konkretan slučaj Ustavni sud je dužan meritorno ispitati prigovore podnositelja ustavne tužbe protiv osporenih rješenja o produljenju njegova pritvora, iako su ta rješenja prestala važiti 2. travnja 2014., nakon podnošenja ustavne tužbe, a prije okončanja postupka pred Ustavnim sudom. Štoviše, sam podnositelj ustavne tužbe taj je dan pušten na slobodu.

5.1. Budući da osporena rješenja o produljenju podnositeljeva pritvora više ne važe, odnosno ne proizvode pravne učinke, na konkretan slučaj primjenjuje se članak 76. stavak 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

Članak 76. stavak 3. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 76.

(...)

(3) U slučaju da osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja više ne proizvodi pravne učinke, Ustavni sud u odluci utvrđuje njegovu neustavnost, navodeći u izreci ustavno pravo koje je podnositelju tim aktom povrijeđeno.«

VI. MJERODAVNO PRAVO

a) ZKP/97

6. Mjerodavni članak 109. stavak 1. točke 4. i 5. ZKP/97 glasile su:

»Članak 109.

(1) Do donošenja presude suda prvoga stupnja pritvor može trajati najdulje:

(...)

4) dvije godine ako se za kazneno djelo može izreći kazna zatvora preko osam godina,

5) tri godine ako se za kazneno djelo može izreći kazna dugotrajnog zatvora.

(...)«

b) KZ/97

6.1. Mjerodavni članak 173. KZ/97 glasio je:

»Zlouporaba opojnih droga

Članak 173.

(1) Tko neovlašteno posjeduje tvari ili pripravke koji su propisom proglašeni opojnim drogama, kaznit će se novčanom kaznom ili kaznom zatvora do jedne godine.

(2) Tko neovlašteno proizvodi, prerađuje, prodaje ili nudi na prodaju, ili radi prodaje kupuje, drži ili prenosi, ili posreduje u prodaji ili kupnji, ili na drugi način neovlašteno stavlja u promet tvari ili pripravke koji su propisom proglašeni opojnim drogama, kaznit će se kaznom zatvora od najmanje tri godine.

(3) Ako je kazneno djelo iz stavka 2. ovoga članka počinilo više osoba koje su se udružile radi činjenja tih djela, ili je počinitelj toga kaznenog djela organizirao mrežu preprodavatelja ili posrednika, počinitelj će se kazniti kaznom zatvora najmanje pet godina, ili kaznom dugotrajnog zatvora.

(...)«

c) KZ/11

6.2. Mjerodavne članci KZ/11 glase:

»Načelo primjene blažeg zakona i vremensko važenje kaznenog zakonodavstva

Članak 3.

(1) Prema počinitelju se primjenjuje zakon koji je bio na snazi u vrijeme kad je kazneno djelo počinjeno.

(2) Ako se zakon nakon počinjenja kaznenog djela, a prije donošenja pravomoćne presude, izmijeni jednom ili više puta, primijenit će se zakon koji je najblaži za počinitelja.

(3) Ako se u slučajevima iz stavka 2. ovoga članka izmijeni naziv ili opis kaznenog djela, sud će ispitati postoji li pravni kontinuitet tako da činjenično stanje podvede pod biće odgovarajućeg kaznenog djela iz novog zakona pa ako utvrdi da postoji, primijenit će zakon koji je blaži za počinitelja. Nema kaznenog djela ako pravni kontinuitet ne postoji.

(...)«

»Neovlašteno posjedovanje, proizvodnja i trgovanje drogama i tvarima zabranjenim u športu

Članak 190.

(1) Tko neovlašteno posjeduje tvari koje su propisom proglašene drogom ili tvarima zabranjenim u športu, kaznit će se kaznom zatvora do šest mjeseci.

(2) Tko neovlašteno proizvodi, prerađuje, uvozi ili izvozi tvari iz stavka 1. ovoga članka, kaznit će se kaznom zatvora do tri godine.

(...)«

»Počinjenje kaznenog djela u sastavu zločinačkog udruženja

Članak 329.

(1) Tko znajući za cilj zločinačkog udruženja ili njegove kriminalne aktivnosti počini kazneno djelo u sastavu takvog udruženja ili potakne drugoga na počinjenje kaznenog djela u sastavu takvog udruženja kaznit će se:

(...)

4. za kazneno djelo za koje je propisana gornja granica kazne deset ili dvanaest godina kaznom zatvora od tri do petnaest godina,

(...)«

VII. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Polazeći od okolnosti konkretnog slučaj razvidno je da se protiv podnositelja pred Županijskim sudom vodio kazneni postupak pod poslovnim brojem K-Us-10/08 po optužnici Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (u daljnjem tekstu: USKOK) broj: UK-1/08 od 14. svibnja 2008. zbog osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo iz članka 173. stavka 3. u vezi sa stavkom 2. KZ/97, a za koje je kazneno djelo KZ/97 bila propisana kao minimalna kazna, kazna zatvora u trajanju od pet godina odnosno kao maksimalna kazna, kazna dugotrajnog zatvora.

Podnositelju je u tijeku postupka bio određen pritvor u kojem je boravio od 7. siječnja 2008. do 20. travnja 2010. kada mu je rješenjem Županijskog suda u Splitu pritvor zamijenjen mjerom opreza.

Nakon što je Vrhovni sud rješenjem broj: II-Kž-316/10-3 od 7. svibnja 2010. protiv podnositelja produljio pritvor na temelju pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točaka 3. i 4. ZKP/97, za podnositeljem koji je bio nedostupan sudu na temelju naloga Županijskog suda od 16. srpnja 2010. raspisana je tjeralica.

Podnositelj je po tjeralici uhićen dana 12. studenoga 2013. u Republici Njemačkoj, te je u Zatvor u Splitu priveden 16. siječnja 2014. U tom se Zatvoru podnositelj nalazio i kad su donesena osporena rješenja o produljenju njegovog pritvora, kao i u trenutku objave nepravomoćne prvostupanjske presude, 2. travnja 2014.

Do donošenja nepravomoćne presude podnositelj je u pritvoru boravio u dva razdoblja.

Prvo razdoblje bilo je od 7. siječnja 2008. do 20. travnja 2010. i ukupno je trajalo 2 (dvije) godine 2 (dva) mjeseca i 13 (trinaest) dana.

Drugo razdoblje odnosi se na vrijeme od podnositeljevog uhićenja u Republici Njemačkoj 12. studenoga 2013. (na temelju rješenja Vrhovnog suda broj: II-Kž-316/10-3 od 7. svibnja 2010. i raspisane tjeralice) do donošenja nepravomoćne presude i rješenja o ukidanju pritvora 2. travnja 2014. i trajalo ukupno 4 (četiri) mjeseca i 21 (dvadesetijedan) dan.

Iz naprijed navedenog slijedi da je tijekom postupka pred prvostupanjskim sudom podnositelj ukupno bio lišen slobode odnosno nalazio se u pritvoru 2 (dvije) godine 7 (sedam) mjeseci i 4 (četiri) dana, a što je za 7 (sedam) mjeseci i 4 (četiri) dana duže od maksimalnog zakonom dopuštenog trajanja pritvora u konkretnom slučaju (članak 109. stavak 1. točka 4. ZKP/97).

To znači da je u trenutku objave nepravomoćne presude (2. travnja 2014.) kojom je podnositelj proglašen krivim za kazneno djelo za koje je KZ/11 propisana kazna zatvora u trajanju od tri godine do petnaest godina podnositelj bio lišen slobode u ukupnom trajanju dužem od dvije godine.

Slijedom navedenih utvrđenja, ocjena je Ustavnog suda da iz činjenica konkretnog slučaja kao nesporno proizlazi da je podnositelj ustavne tužbe bio lišen slobode odnosno boravio u pritvoru preko maksimalnog zakonom dopuštenog roka (članak 109. stavak 1. točka 4. ZKP/97).

8. Pri tome je ocjena Ustavnog suda da polazeći od okolnosti konkretnog slučaja u ovom ustavnosudskom postupku nije ustavnopravno relevantna činjenica da je rok od dvije godine protekao još za vrijeme boravka podnositelja u pritvoru u prvom razdoblju (od 7. siječnja 2008. do 20. travnja 2010.) odnosno do trenutka kada je u odnosu na podnositelja ustavne tužbe mjera pritvora zamijenjena mjerom opreza.

Naime, u to je vrijeme na snazi još bio KZ/97 koji je za kazneno djelo koje se podnositelju stavljalo na teret propisivao kao minimalnu kaznu, kaznu zatvora u trajanju od pet godina, odnosno, kao maksimalnu kaznu, kaznu dugotrajnog zatvora. Stoga je za to vrijeme mjerodavan članak 109. stavak 1. točka 5. ZKP/97.

8.1. Međutim, u međuvremenu je na snagu stupio »novi« Kazneni zakon (1. siječnja 2013.).

Nakon stupanja na snagu KZ/11 podnositelj je »ponovno« na temelju rješenja Vrhovnog suda od 7. svibnja 2010. i raspisane tjeralice, lišen slobode uhićenjem u Republici Njemačkoj (12. studenoga 2013.) te je pritvoren.

Iz osporenih rješenja (rješenje Županijskog suda u Splitu broj: Kv-Us-8/14 od 31. siječnja 2014. i Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II Kž-71/14-4 od 14. veljače 2014.) razvidno je da nadležno državno odvjetništvo (USKOK) nije stupanjem na snagu KZ/11 (1. siječnja 2013.) odnosno neposredno nakon njegova stupanja na snagu izvršilo pravnu prekvalifikaciju kaznenog djela koje se podnositelju stavlja na teret. To nije učinilo ni nakon ponovnog uhićenja podnositelja (12. studenoga 2013.) u Republici Njemačkoj na temelju rješenja Vrhovnog suda od 7. svibnja 2010.

Štoviše, to ne proizlazi niti iz osporenih rješenja o produljenju pritvora (Županijskog suda od 31. siječnja 2014., odnosno Vrhovnog suda od 14. veljače 2014.) podnositelju ustavne tužbe.

Naime, stupanjem na snagu KZ/11, za kazneno djelo koje se podnositelju stavljalo na teret kao najviša zapriječena kazna propisana je kazna zatvora u trajanju od tri godine do petnaest godina, a ne više kazna zatvora u trajanju od pet godina do kazne dugotrajnog zatvora, kako je to bilo propisano KZ/97 koji je prestao važiti 1. siječnja 2013. Stoga je, polazeći od članka 109. stavka 1. točke 4. ZKP/97, pritvor u konkretnom slučaju mogao najdulje trajati dvije godine.

Iz izreke nepravomoćne prvostupanjske presude Županijskog suda u Splitu broj: K-Us-10/08 od 2. travnja 2014. proizlazi da je USKOK izmijenio pravnu kvalifikaciju kaznenog djela koje se podnositelju stavlja na teret, tek nakon donošenja osporenih rješenja kojima se podnositelju produljuje pritvor (podnositelj ustavne tužbe tom je presudom proglašen krivim za počinjenje kaznenog djela u sustavu zločinačkog udruženja opisanog i kažnjivog po članku 329. stavku 1. KZ/11 u svezi s kaznenim djelom protiv zdravlja ljudi – neovlaštene proizvodnje i prometa drogama – djelo opisano u članku 190. stavcima 1. i 2. KZ/11).

9. Polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, te od načela vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelja za tumačenje Ustava (članak 3. Ustava), Ustavni sud utvrđuje da je u konkretnom slučaju mjerodavan članak 22. Ustava, koji glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

10. Ustavni sud utvrđuje da je već u trenutku lišenja podnositelja slobode po drugi put (12. studenoga 2013.), vrijeme koje je podnositelj proveo u pritvoru prelazilo najdulje moguće trajanje pritvora propisano mjerodavnim člankom 109. stavkom 1. točkom 4. ZKP/97 (vidi točke 8. i 8.1. obrazloženja).

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da je podnositelj osporenim rješenjima Županijskog suda u Splitu broj: Kv-Us-8/14 od 31. siječnja 2014. i Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II Kž-71/14-4 od 14. veljače 2014., kojima mu je produljen pritvor pozivom na članak 109. stavak 1. točku 5. ZKP/97 i na temelju kojih je bio lišen slobode bilo povrijeđeno ustavno pravo na slobodu zajamčeno člankom 22. Ustava.

11. Ustavni sud nije razmatrao ostale prigovore podnositelja ustavne tužbe jer je donio odluku kojom je utvrdio povredu podnositeljeva ustavnog prava na slobodu.

12. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

13. Objava odluke (točka II. izreke) utemeljena je na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1524/2014

Zagreb, 15. travnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

Odluka, NN 55/2014-1050