## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-1492/2001, U-II-1620/2001, U-II-1657/2001, od 20. veljače 2002.

### NN 21/2002 (6.3.2002.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-II-1492/2001, U-II-1620/2001, U-II-1657/2001, od 20. veljače 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

509

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik
Suda, te suci Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Mario Kos, Jurica Malčić, Ivan
Matija, Jasna Omejec, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Vice
Vukojević i Milan Vuković, rješavajući u povodu prijedloga za pokreta­nje
postupka za ocjenu suglasnosti drugog propisa s Ustavom i zakonom, na sjednici
održanoj dana 20. ve­ljače 2002. godine, donio je

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokreta­nje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom i zakonom Uredbe o nazivima radnih mjesta i
koeficijentima složenosti poslova u javnim službama (»Narodne novine«, broj
38/01).

II. Ovo rješe­nje objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1. Sindikat zaposlenih u Hrvatskom mirovinskom osigura­nju, zastupan od
Josipa Klafurića, odvjetnika u Splitu, Sindikat zdravstva, socijalne zaštite i
mirovinsko-invalidskog osigura­nja Hrvatske, te Leonida Akrap iz Zagreba,
zastupana od Marijana Ružđaka, odvjetnika u Zagrebu, podnijeli su prijedloge za
pokreta­nje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom Uredbe o
nazivima radnih mjesta i koeficijentima složenosti poslova u javnim službama (u
nastavku teksta: Uredba).

2. Osporenu Uredbu, pozivom
na odredbe članka 6. stavka 2. i članka 7. stavka 2. Zakona o plaćama u javnim
službama (»Narodne novine«, broj 27/01), donijela je Vlada Republike Hrvat­ske,
te je ona objav­ljena u »Narodnim novinama«, broj 38/01 od 27. trav­nja 2001.
godine.

Prema odredbi članka 15.
osporene Uredbe, ona je stupila na snagu danom objave u Službenom listu
Republike Hrvatske – »Narodnim novinama«.

Predmet uređe­nja osporene
Uredbe prema članku 1. su nazivi radnih mjesta zaposlenika u javnim službama,
te koeficijenti složenosti poslova na tim radnim mjestima.

3. Sindikat zaposlenih u
Hrvatskom mirovinskom osigura­nju, u svom prijedlogu za pokreta­nje postupka za
ocjenu ustavnosti i zakonitosti osporene Uredbe od 29. lip­nja 2001. godine, u
bitnome ističe da su radnici u Hrvatskom zavodu za mirovinsko osigura­nje tim
propisom stav­ljeni u nepovo­ljniji položaj od onoga koje­g su imali prije
stupa­nja na snagu osporene Uredbe. Predlagate­lj smatra kako se određiva­njem
koeficijenta složenosti poslova u javnim službama, tom Uredbom bitno sma­njuju
prima­nja zaposlenika, što dovodi do pogorša­nja ­njihovog socijalnog statusa.
Predlagate­lj ističe da je navedeni Zavod pravna osoba *sui generis,* te
da mu se bez obzira na način ­nje­govog osniva­nja, mora priznati samostalnost
pri određiva­nju kriterija od kojih ovise materijalna prava ­nje­govih
zaposlenika. S obzirom na navedeno, predlagate­lj smatra kako osporena Uredba u
cijelosti nije u suglasnosti s odredbama članaka 54. i 55. Ustava Republike
Hrvatske.

Sindikat zdravstva, socijalne
zaštite i mirovinsko-invalid­skog osigura­nja Hrvatske, u svom prijedlogu od
18. srp­nja 2001. godine, ističe kako se osporenom Uredbom ne mogu propisivati
nazivi radnih mjesta i koeficijenti složenosti poslova u zdravstvenim
ustanovama. Podnosite­lj smatra da iz odredbe članka 56. Ustava proizlazi kako
se pravna materija, odnosno određiva­nje uvjeta koje moraju zadovo­ljavati
zaposlenici na određenom radnom mjestu, kao i određiva­nje kriterija od kojih
ovisi visina ­njihovih prima­nja, može uređivati samo zakonom ili kolektivnim
ugovorom, a nikako podzakonskim aktom. Ujedno, podnosite­lj cijeni kako su
odredbe osporene Uredbe u suprotnosti s odredbama Zakona o plaćama u javnim službama,
a na teme­lju koje­g su donesene.

Leonida Akrap, u svom
prijedlogu od 23. srp­nja 2001. godine, predlaže pokreta­nje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom i zakonom članka 3. točke a), točke c) i točke d)
osporene Uredbe. Predlagate­ljica smatra kako se osporenom Uredbom nisu mogli
odrediti položaji, već samo nazivi radnih mjesta. Drži da su položaji radna
mjesta na kojima se nalaze osobe koje uprav­ljaju ustrojbenim jedinicama u državnim
tijelima, a da se takvo uređe­nje ne može primijeniti i na javne službe. Nada­lje
navodi kako su osporenom Uredbom diskriminirani djelatnici u zdravstvu, a prema
osobama koje rade na fakultetu ili drugim obrazovnim ustanovama. Također, ističe
se da su zdravstveni djelatnici u povo­ljnijem položaju od onih koji službuju,
u kako to predlagate­ljica naziva »nezdravstvenim djelatnostima«. Prema
predlagate­ljici, osporenim odredbama u neravnopravan položaj stav­ljeni su
posebno zdravstveni suradnici, kao osobe koje nisu završile obrazova­nje
zdravstvenog usmjere­nja, a koje kao medicinski fizičari, tehničari, psiholozi
ili klinički inži­njeri, sudjeluju pri pruža­nju zdravstvene zaštite u
zdravstvenim ustanovama. Ujedno, predlagate­ljica ističe kako nazivi u
osporenim odredbama Uredbe nisu istovjetni s nazivima koje propisuje Zakon o
zdravstvenoj zaštiti (»Narodne novine«, broj 1/97 – pročišćeni tekst). S
obzirom na navedeno, predlagate­ljica smatra da su osporene odredbe u
suprotnosti s odredbama članka 5. stavka 1., članka 14. i članka 16. Ustava.

4. Zak­ljučno, predlagate­lji
predlažu Sudu pokrenuti postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom i zakonom
osporene Uredbe, te tu Uredbu ukinuti ili poništiti.

5. Sindikat zaposlenih u
Hrvatskom mirovinskom osigura­nju i Leonida Akrap u svojim prijedlozima su
predložili i donoše­nje privremene mjere, pozivom na odredbe članka 43.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99), a prema kojima Sud može, do donoše­­nja konačne odluke, privremeno
obustaviti izvrše­­nje pojedinačnih akata ili rad­­nji koje se poduzimaju na
osnovi zakona ili drugog propisa, čija se suglasnost s Ustavom, odnosno zakonom
ocje­­njuje, ako bi ­­njihovim izvrše­­njem mogle nastupiti teške i nepoprav­­ljive
pos­­ljedice.

*Prijedlozi nisu osnovani.*

6. Zakon o plaćama u javnim
službama (»Narodne novine«, broj 27/01) stupio je na snagu danom objave, 30. ožujka
2001. godine. Predmet uređe­­nja tog zakona prema članku 1. su načela za određiva­­nje
plaća­­ službenika i namještenika u javnim službama.

Prema članku 2. tog Zakona
javne službe su javne ustanove i druge pravne osobe kojima se sredstva za plaće
osiguravaju u državnom proračunu, Hrvatski zavod za mirovinsko osigura­­nje,
Hrvatski zavod za zapoš­­ljava­­nje, Hrvatski zavod za zdravstveno osigura­­nje
i javne ustanove kojima se sredstva za plaće osiguravaju iz sredstava Hrvatskog
zavoda za zdravstveno osigura­­nje.

Ovlašte­­nje za donoše­­nje
osporene Uredbe sadržano je u članku 6. stavku 2. i članku 7. stavku 1. Zakona
koji glase:

»*Nazivi pojedinih radnih mjesta i stručni uvjeti potrebni za raspored
na ta radna mjesta utvrđuju se posebnim zakonom i ured­bom Vlade.«*

*»Vrijednost koeficijenata radnih mjesta utvrđuje uredbom Vlada«.*

Predmet uređe­­nja osporene Uredbe prema odredbi članka 1. jesu nazivi
radnih mjesta službenika i namještenika u javnim službama, te koeficijenti složenosti
poslova na tim radnim mjestima.

Iz navedenog proizlazi da je Vlada Republike Hrvatske zakonom izričito
ovlaštena urediti pita­­nja propisana osporenom Uredbom. Ujedno proizlazi da je
osporena Uredba donesena na način, u sadržaju i granicama određenim Zakonom,
kao uredba za izvrše­­nje zakona.

S obzirom da je u konkretnom
slučaju osporenu Uredbu donijelo nadležno tijelo na način i u granicama
propisanima Zakonom, tijekom ustavnosudskog postupka je utvrđeno da osporena
Uredba s formalne strane nije u nesuglasju s odredbama članka 5. stavka 1.
Ustava, a prema kojima u Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u suglasnosti s
Ustavom, a ostali propisi s Ustavom i sa zakonima.

Opći stručni uvjeti za rad na određenim radnim mjestima u javnim službama
utvrđeni su odredbom članka 6. stavka 1. Zakona o plaćama u javnim službama,
dok je vrijednost koeficijenta složenosti tih poslova uređena odredbom članka
7. stavka 4. tog Zakona, s time da je zakonodavac ovlastio Vladu Republike
Hrvatske razraditi te opće zakonske uvjete za sva radna mjesta u javnim službama.

Analizom osporene Uredbe je
utvrđeno da normativni sadržaj koji se odnosi na radna mjesta te potrebne
uvjete za rad na tim mjestima i složenost samog rada, ne izlaze iz zakonom
propisanih okvira, te upravo predstav­­ljaju razradu Zakonom propisanih općih
mjerila. Slijedom navedenog utvrđeno je kako odredbe osporene Uredbe nisu u
nesuglasju ili suprotnosti s odredbama Zakona o plaćama u javnim službama, na
teme­­lju kojih je donesena.

7. U materijalnopravnom
smislu predlagate­­lji prvenstveno ističu kako je utvrđiva­­njem stručnih
uvjeta i koeficijenta složenosti poslova za određena radna mjesta osporenom
Uredbom uvedena nejednakost između pojedinih skupina zaposlenika na koje se ona
odnosi.

Jednakost pojedinaca u društvu
glede prava koja proizlaze iz rada nije Ustavom apsolutno zajamčena, pogotovo u
slučajevima kada se zbog specifičnosti uvjeta obav­­lja­­nja određenog posla
traže različite sposobnosti pojedinog zaposlenika. Načelno, složenost određenih
poslova, a pogotovo utvrđiva­­nje naziva pojedinih radnih mjesta nije
ustavnopravno pita­­nje. Iznos plaće koji proizlazi iz radnog odnosa ovisi o
gospodarskoj snazi društva i nizu drugih čimbenika koji čine gospodarsku
politiku države, tim više što se osporenom Uredbom razrađuju načela za određiva­­nje
plaća zaposlenicima u javnim službama za koja se sredstva za plaće osiguravaju
u državnom proračunu i sredstvima Hrvatskog zavoda za zdravstveno osigura­­nje,
kako je to propisano u članku 2. Zakona.

U konkretnom slučaju, radna mjesta u javnim službama utvrđena su s
obzirom na specifičnosti djelatnosti pojedine pravne osobe. S obzirom na
zahtjevnost radnih zadataka pojedinog radnog mjesta, utvrđena je potrebna stručna
sprema koju zaposlenici moraju imati kao i stupa­­nj složenosti poslova koje na
pojedinom radnom mjestu obav­­ljaju. Stav­­lja­­nje u međusobni odnos složenosti
određenih radnih mjesta, i utvrđiva­­nje ­­njihove vrijednosti, može dovesti do
razlike u plaći zaposlenika. Međutim, razlika u plaći nije ustavnopravno pita­­nje
dok se ­­njome ne zadire u ­­ljudska prava i teme­­ljne slobode građana zajamčenih
Ustavom, a što odredbama sadržanim u osporenoj Uredbi nije uči­­njeno.

Također, mije­­nja­­nje visine plaće, s obzirom na osporenom Uredbom
utvrđenu zahtjevnost pojedinog radnog mjesta, ne može se smatrati ograniče­­njem
prava zaposlenika u javnim službama koja proizlaze iz radnog odnosa. Ovo iz
razloga što je plaća razmjerna složenosti poslova koje određeno radno mjesto
zahtijeva.

Slijedom navedenoga je utvrđeno kako osporena Uredba nije u nesuglasju s
odredbama članka 14. Ustava, a kojim se jamči opća jednakost građana, kao i
jednakost svih pred zakonom. Ujedno je utvrđeno da osporena Uredba nije u
nesuglasju niti s odredbama članka 16. Ustava prema kojima se slobode i prava
mogu ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ­­ljudi
te pravni poredak, javni moral i zdrav­­lje, te da svako takvo ograniče­­nje
mora biti razmjerno naravi potrebe za ograniče­­njem u svakom pojedinačnom slučaju.

8. U svojim prijedlozima predlagate­­lji ističu kako osporena Uredba
nije u suglasju s odredbama članka 54. Ustava i člankom 55. stavkom 1. Ustava.

Članak 54. Ustava glasi:

*»Svatko ima pravo na rad i slobodu rada.*

*Svatko slobodno bira poziv i zaposle­­nje i svakomu je pod jednakim
uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost.«*

Članak 55. stavak 1. Ustava glasi:

»*Svaki zaposleni ima pravo na zaradu kojom može osigurati sebi i
obite­­lji slobodan i dostojan život.«*

Sadržajno, stavkom 1. članka 54. Ustava jamči se pravo pojedincu, pod
uvjetima poduzetničke i tržišne slobode koji su člankom 49. stavkom 1. Ustava
utvrđeni teme­­ljem gospodarskog ustrojstva Republike Hrvatske, poduzimati
gospodarske djelatnosti u punoj slobodi i pod jednakim uvjetima sa svim ostalim
građanima. Stavkom 2. navedenog članka jamči se sloboda bira­­nja poziva i
dostupnost svakog radnog mjesta ili dužnosti, ali pod jednakim uvjetima koji su
utvrđeni zakonom.

S obzirom na sadržaj navedenih ustavnih prava, tijekom ustavnosudskog
postupka je utvrđeno da osporena Uredba, kojom se razrađuju stručni uvjeti za
rad na određenom mjestu i određuju stup­­njevi složenosti poslova, na način
utvrđen Zakonom i unutar Zakonom utvrđenih okvira, a koji vrijede jednako za
sve zaposlenike u javnim službama prema ­­njihovim sposobnostima, nije u
nesuglasju s odredbama članka 54. stavka 1. Ustava. Također je utvrđeno kako
sadržajno osporena Uredba nema utjecaja na ustavna jamstva slobode bira­­nja
poziva ili dostupnost radnog mjesta svakome pod jednakim uvjetima, jer se ­­njome
propisuju uvjeti za zaposlenike u javnim službama.

Člankom 55. stavkom 1. Ustava jamči se zarada za obav­­ljeni rad kao i
jednakost pri stjeca­­nju zarade bez diskriminacije po bilo kojoj osnovi.

Tijekom ustavnosudskog postupka je utvrđeno da način razrađiva­­nja
zakonskih mjerila pri određiva­­nju složenosti pojedinih radnih mjesta u javnim
službama, a kako je to propisano osporenom Uredbom, nije u nesuglasju s naznačenom
ustavnom odredbom. Tim više, što su polazišta za utvrđiva­­nje plaće
zaposlenika u javnim službama propisana odredbom članka 5. Zakona o plaćama u
javnim službama. Prema navedenoj odredbi, polazište za utvrđiva­­nje osnovice
za izračun plaće su prijedlog proračuna za s­­ljedeću godinu, sporazum o
politici plaća, te prosječna mjesečna isplaćena bruto plaća zaposlenih u
Republici Hrvatskoj u prethodnoj godini, utvrđena po Državnom zavodu za
statistiku, dok se sama osnovica utvrđuje kolektivnim ugovorom.

9. Zak­­ljučno, neosnovanim je utvrđen i prigovor predlagate­­lja da se
pita­­nja uređena osporenom Uredbom nisu mogla propisati podzakonskim aktom, već
samo zakonom ili kolektivnim ugovorom, a sukladno odredbi članka 56. stavka 1.
Ustava. Naime, iz naprijed navedenoga proizlazi da je osporenom Uredbom razrađena
materija na teme­­lju izričite zakonske ovlasti i unutar općih mjerila utvrđenih
zakonom, što nije u nesuglasju s navedenom odredbom Ustava, prema kojoj se
socijalna prava zaposlenih uređuju zakonom i kolektivnim ugovorom.

10. S obzirom na navedeno, prijedlozi predlagate­­lja za pokreta­­nje
postupka ocjene suglasnosti s Ustavom i zakonom Uredbe o nazivima radnih mjesta
i koeficijentima složenosti poslova u javnim službama, utvrđeni su
neosnovanima.

Slijedom iznijetoga, a utvrdivši kako osporeni propis nije u nesuglasju
s, u prijedlogu predlagate­­lja, navedenim odredbama Ustava i odredbama Zakona
o plaćama u javnim službama, riješeno je kao u točki I. izreke.

Točka I. izreke ovog rješe­­nja teme­­lji se na odredbama članka 41.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Točka II. izreke ovog rješe­­nja teme­­lji se na odredbama članka 28.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

11. O prijedlozima predlagate­­lja za privremenom obustavom izvrše­­nja
pojedinačnih akata ili rad­­nji koje se poduzimaju na osnovi drugog propisa, čija
se suglasnost s Ustavom i zakonom ocje­­njuje, nije odlučivano s obzirom na
sadržaj izreke ovog rješe­­nja.

Broj: U-II-1492/2001
         U-II-1620/2001
         U-II-1657/2001
Zagreb, 20. ve­­ljače 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smi­­ljko Sokol,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Rješenje, NN 21/2002-509