## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-1966/2008 od 26. studenoga 2010.

### NN 144/2010 (22.12.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-1966/2008 od 26. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3665

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo R. B. iz V., kojeg zastupa M. Z., odvjetnik iz P., na sjednici održanoj 26. studenoga 2010. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-121/08-3 od 6. ožujka 2008.

Tom je presudom, kao neosnovana, odbijena žalba podnositelja (optuženika u provedenom postupku), te je potvrđena presuda Županijskog suda u Puli broj: K-38/07 od 14. prosinca 2007.

Navedenom presudom prvostupanjskog suda podnositelj je oglašen krivim zbog počinjenja kaznenog djela protiv spolne slobode i spolnog ćudoređa – silovanje, opisanog u članku 188. stavcima 1. i 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ), te je na temelju istog zakonskog propisa osuđen na kaznu zatvora u trajanju od pet godina i šest mjeseci, te se podnositelj od 14. prosinca 2007. pa nadalje nalazi u pritvoru, odnosno u zatvoru (nakon donošenja osporene presude Vrhovnog suda).

Na temelju članka 122. stavka 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst, 178/04. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP), podnositelj je obvezan platiti stvarne troškove kaznenog postupka u iznosu od 8.588,00 kn.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim odlukama kaznenih sudova povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, te odredbe članaka 3. i 5. stavka 2. Ustava.

Povrede navedenih ustavnih prava obrazlaže žalbenim navodima koji se svode na tvrdnje o povredama postupovnog prava, pogrešno i nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju i pogrešnoj primjeni materijalnog prava. U vrlo opširnoj ustavnoj tužbi, podnositelj analizira pojedine dijelove dokaznog postupka i osporavanih presuda. U bitnome ističe kako je Vrhovni sud neosnovano potvrdio prvostupanjsku presudu, odnosno kako je suprotno sadržaju provedenih dokaza, koji su međusobno proturječni, utvrdio da je on počinio navedeno kazneno djelo.

Navodi da nema nikakvih materijalnih dokaza da je on počinio navedeno kazneno djelo te da je oštećenica, koja je u vrijeme kaznenog djela imala 15 godina, dobrovoljno s njim imala tri spolna odnosa. Tvrdi da ga niti jedan svjedok izravno ne tereti, te smatra neživotnom okolnost da ga je oštećenica prijavila tek nakon nekoliko mjeseci od počinjenog kaznenog djela. Smatra da se radi o lažnom prijavljivanju za kazneno djelo s ciljem ishođenja materijalne koristi, te da je preoštro kažnjen.

U odnosu na povrede kaznenog postupka, navodi da dokazi na osnovi kojih je donesena presuda nisu izvedeni pred sudskim vijećem koje je donijelo presudu. Navodi da je glavna rasprava održana pred vijećem sastavljenim od sudaca S. M. P. i O. V.-M. i sudaca porotnika M. L., D. V. i E. J., dok su dokazi saslušanjem svjedoka I. H., K. H. i S. D., čiji iskazi su pročitani na glavnoj raspravi, izvedeni 20. siječnja 2004. pred sudskim vijećem sastavljenim od sudaca D. D.-K. i D. K., te sudaca porotnika S. J., V. P. i R. G.

Na ponovljenom suđenju nakon ranije ukidne presude Vrhovnog suda, obrana podnositelja se nije suglasila s čitanjem iskaza navedenih svjedoka, već je tražila da se oni neposredno saslušaju.

Stoga smatra da je prvostupanjski sud povrijedio članak 351. stavak 1. ZKP-a koji glasi:

»Članak 351.

(1) Sud temelji presudu na činjenicama i dokazima koji su izneseni na glavnoj raspravi.

(...)«

Kako podnositelj nije dao suglasnost da se u ponovljenom postupku pročitaju iskazi navedenih svjedoka sukladno članku 348. stavku 1. točki 4. ZKP-a, povrijeđeno je načelo neposrednosti (članak 351. stavak 1. ZKP-a) te je time ujedno povrijeđeno i pravo na pravično suđenje.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka kaznenih sudova.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnesene na temelju članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela podnositelja došlo do nedopuštenog posizanja u Ustavom zaštićena ljudska prava i temeljne slobode. Pri tome se Ustavni sud u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Nakon provedenog dokaznog postupka sud prvog stupnja analizirao je i ocijenio obranu podnositelja, saslušao oštećenicu i svjedoke, proveo psihologijsko vještačenje po sudskom vještaku te proveo druge dokaze relevantne za navedeni postupak, kako svaki dokaz zasebno tako i u njihovoj međusobnoj ukupnosti i povezanosti, te je zaključio da je podnositelj počinio radnje opisane u izreci prvostupanjske presude, te da su u tim radnjama sadržana obilježja kaznenog djela silovanja iz članka 188. stavaka 1. i 4. KZ-a.

U žalbenom postupku Vrhovni sud ocijenio je da je sud prvog stupnja na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje, koje pouzdano proizlazi iz provedenih dokaza i njihove savjesne analize i ocjene, pravilno primijenio odgovarajuće odredbe ZKP-a i KZ-a.

Kao prvo, a ispitujući pobijanu presudu po službenoj dužnosti, drugostupanjski sud je utvrdio da u provedenom postupku nije počinjena apsolutno bitna postupovna povreda iz članka 367. stavka 1. točke 11. ZKP-a, niti bilo koja druga postupovna povreda na koju u smislu članka 379. stavka 1. točke 1. ZKP-a sud pazi po službenoj dužnosti.

U odnosu na žalbeni prigovor da radnja nasilne obljube obuhvaćena produljenim kaznenim djelom silovanja nije dovoljno opisana u izreci presude, Vrhovni sud utvrđuje da činjenični opis kriminalnog djelovanja podnositelja u tom dijelu, iako možda sumaran, nije nerazumljiv te da nije sporno da se radi o nasilnom spolnom odnošaju pri čemu je podnositelj primijenio fizičku silu da bi skršio otpor oštećenice, a potom joj se i verbalno prijetio da će ubiti nju i njezine roditelje ako bude o tome nekome pričala. Stoga podnositelj neosnovano u ustavnoj tužbi ponavlja iste žalbene navode.

Također, Vrhovni sud je osporenom presudom utvrdio da su sve činjenice potpuno i pravilno utvrđene sukladno ranijem ukidnom rješenju istoga suda broj: Kž-547/04 od 15. travnja 2007. U ponovljenom postupku je na nedvojben način dokazano da je podnositelj u tri navrata izvršio nasilne spolne odnošaje s oštećenicom znajući pri tom da ona nema navršenih 15 godina života tj. da je maloljetna osoba. Okolnost da nema materijalnih tragova o učinu kaznenog djela silovanja prema Vrhovnom je sudu logična posljedica proteka vremena do podnošenja kaznene prijave, a oštećenica i nije tvrdila da joj je podnositelj osim šamara nanio bilo kakve druge ozljede.

U odnosu na tvrdnju podnositelja da se radi o lažnom terećenju od strane oštećenice Vrhovni sud utvrđuje da u postupku nije utvrđen kakav ozbiljan motiv. Koristoljubivost oštećenice nije ničim dokazana, osobito uzevši u obzir da u kaznenom postupku nije postavila imovinskopravni zahtjev te uzevši u obzir sve neugodnosti koje oštećenici donosi provedeni kazneni postupak.

U odnosu na okolnost da je oštećenica prijavu protiv podnositelja podnijela tek nakon više mjeseci od događaja, Vrhovni sud smatra da je to logično s obzirom na njezinu maloljetnost te da se ona očito sramila činjenice da je u toj mladoj dobi »izgubila nevinost posljedicom agresivnog čina optuženika«. Također je kod oštećenice nakon inkriminiranog događaja, započeo ozbiljan psihički problem zbog kojega je višekratno psihijatrijski liječena i nekoliko puta pokušala suicid.

U odnosu na visinu izrečene kazne podnositelju Vrhovni sud smatra da je ona pravilno odmjerena s obzirom na upornost podnositelja »...koji u kraćem vremenskom periodu tri puta siluje oštećenicu i pri tome se koristi činjenicom njezine poslovne podređenosti i ovisnosti budući je ona bila kod njega zaposlena« te »iako je oženjen, optuženik redovno održava spolne odnose i sa drugim svojim uposlenicama, o čemu one iskreno govore u postupku«. Također je podnositelj iskoristio maloljetnu oštećenicu koja je bila bez životnog i spolnog iskustva, te joj je davao i opojne droge na uživanje, a kao posljedica inkriminiranih radnji je došlo do nekoliko pokušaja suicida oštećenice. Sve je te okolnosti Vrhovni sud ocijenio kao one okolnosti koje su dovele do kazne od pet godina i šest mjeseci zatvora, a u tom vremenu će podnositelj moći shvatiti »nedopustivost i odioznost svojih postupaka«.

5. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 29. stavka 1. Ustava, koja odredba je mjerodavna za ocjenu osnovanosti podnesene ustavne tužbe, Ustavni sud utvrdio je da osporenim odlukama podnositelju nije povrijeđeno to ustavno pravo.

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

U konkretnom slučaju, krivnja podnositelja je utvrđena u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred nadležnim Županijskim sudom u Puli. Podnositelju je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati uz branitelja, izjašnjavati se i predlagati dokaze u odnosu na odlučujuće činjenice, te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje. Iz presude prvostupanjskog suda razvidno je koje dokaze je taj sud proveo i na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze te činjenice o kojima ovisi opstojnost kaznenog djela, prvostupanjski sud je za svoja utvrđenja i stajališta dao valjane pravne razloge.

Vrhovni sud potvrdio je prvostupanjsku presudu, te je svoja utvrđenja da ne postoje bitne povrede odredaba kaznenog postupka i povrede kaznenog zakona, kao i da je činjenično stanje potpuno i pravilno utvrđeno, jasno obrazložio, očitovavši se pritom o svim žalbenim navodima podnositelja.

6. U odnosu na navod iz ustavne tužbe da podnositelj nije mogao ispitati oštećenicu na glavnoj raspravi te da mu je stoga povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 2. alinejom 6. Ustava, valja reći da je oštećenica ispitana pred istražnim sucem Županijskog suda u Puli 18. prosinca 2002. te da je poziv za to saslušanje uredno primio i branitelj podnositelja odvjetnik M. I., ali na to saslušanje nije pristupio niti je opravdao svoj izostanak.

Ispitivanju oštećenice koja je tada imala 16 godina prisustvovao je zamjenik županijskog državnog odvjetnika u P. te psihologinja Centra za socijalnu skrb u P. M. V. I. iz P. Iskaz se sastoji od deset gusto pisanih stranica koje su sve potpisane od strane oštećenice, a na kojima je dala detaljan prikaz svog odnosa s podnositeljem koji joj je bio poslodavac, te svega što joj se desilo kod izvršenja kaznenih djela protiv spolne slobode. Podnositelj je na temelju članka 155. stavka 5. ZKP-a imao pravo uvida u zapisnik s tim iskazom već prije podignute optužnice, te tijekom cijele glavne rasprave.

U odnosu na kaznena djela protiv spolne slobode a na štetu malodobnih osoba, Europski sud za ljudska prava je u presudi u predmetu Kovač protiv Hrvatske (presuda, 12. srpnja 2007., zahtjev br. 503/05), iznio sljedeće stajalište:

»U odgovarajućim slučajevima, načelo poštenog suđenja nalaže da se interesi obrane dovedu u ravnotežu s interesima svjedoka ili žrtava koji su pozvani svjedočiti. U tom pogledu, Sud je uzeo u obzir posebne značajke kaznenog postupka koji se odnosi na seksualna kaznena djela. Žrtva takav postupak često doživljava kao teško iskušenje, osobito ako se protiv svoje volje mora suočiti s optuženikom. Te će značajke biti još naglašenije u predmetu u kojemu se pojavljuje maloljetnik. U ocjeni pitanja je li ili nije u takvom postupku okrivljeniku pošteno suđeno, moraju se uzeti u obzir interesi žrtve. Sud stoga prihvaća da se u kaznenom postupku koji se odnosi na seksualno zlostavljanje mogu poduzeti određene mjere u svrhu zaštite žrtve, uz uvjet da se takve mjere mogu uskladiti s odgovarajućim djelotvornim ostvarivanjem prava na obranu. U osiguranju prava na obranu, od pravosudnih se tijela može zatražiti da poduzmu mjere koje će kompenzirati teškoće s kojima se obrana bori (vidi S. N. protiv Švedske, br. 3409/96, paragraf 47, ECHR 2002-V s dodatnim referencama).«

Primjenjujući to stajalište na konkretan slučaj podnositelja, Ustavni sud utvrđuje da je podnositelj mogao putem branitelja sudjelovati u ispitivanju oštećenice pred istražnim sucem i da je nakon toga tijekom postupka na raspolaganju imao njezin opširni iskaz, prema kojem je mogao pripremati svoju obranu.

Stoga Ustavni sud nalazi da nije došlo do povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 2. alinejom 6. Ustava.

6.1. U žalbi protiv prvostupanjske presude podnositelja je zastupao branitelj M. Z., odvjetnik iz P. Iz sadržaja same žalbe razvidno je da je žalba izjavljena zbog bitne povrede odredaba kaznenog postupka, pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja, povrede kaznenog zakona i odluke o kazni. Niti jednom rečenicom u žalbi se ne navodi da dokazi na temelju kojih je donesena presuda nisu izvedeni pred istim sudskim vijećem koje je donijelo presudu te da bi time bio povrijeđen članak 351. stavak 1. ZKP-a.

6.2. Iz navedenoga proizlazi da podnositelj nije taj prigovor iz ustavne tužbe iznio niti na glavnoj raspravi pred prvostupanjskim sudom niti u žalbi na presudu nego po prvi put u ustavnoj tužbi. Tim propustima podnositelj je bitno umanjio mogućnost redovnih sudova da reagiraju na povredu zakona koju je istaknuo tek u ustavnoj tužbi. Članak 379. stavak 1. ZKP-a propisuje da drugostupanjski sud mora po službenoj dužnosti ispitati postojanje nekih bitnih povreda kaznenog postupka, među koje ne spada povreda članka 310. stavka 1. ZKP-a na koju podnositelj ukazuje u ustavnoj tužbi, već je riječ o procesnoj povredi na čije postojanje drugostupanjski sud pazi samo na prijedlog žalitelja.

Premda poštivanje prava čovjeka i vladavina prava, kao najviše vrednote ustavnog poretka, Republici Hrvatskoj i njezinim državnim (pravosudnim) tijelima nalažu stalnu dužnost da skrbe za točnost presuda njezinih sudova u pogledu rješavanja pravnih pitanja – u koja spadaju i pitanja pravilnog vođenja dokaznog postupka i donošenja presude na glavnoj raspravi – ipak se načelo stranačke dispozitivnosti u žalbenom stadiju kaznenog postupka, kako ga je ustanovio zakonodavac, ne smije ograničiti ekstenzivnim tumačenjem navedene dužnosti sudova niti se pred Ustavnim sudom ustavnopravnim tumačenjem zakonskih normi može određivati – proširivati ili sužavati – koncept stranačke autonomije kojeg zakonodavac zastupa u konstrukciji (sudskog) kaznenog postupka. Slično je stajalište zauzeo Ustavni sud u odluci broj: U-III-857/2008 od 1. listopada 2008. (»Narodne novine« broj 123/08.)

6.3. Stoga Ustavni sud ocjenjuje da navedenim propustom podnositelj nije iscrpio dopušteni pravni put u dijelu svojih prigovora prvostupanjskoj i drugostupanjskoj presudi. No, kako je ustavnu tužbu razmotrio u cijelosti, imajući u vidu i druge iznesene razloge koje je ocijenio neosnovanima, nije ju na temelju članka 72. Ustavnog zakona u tom dijelu odbacio kao nedopuštenu nego je, utvrdivši da osporenim presudama podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. i člankom 29. stavkom 2. alinejom 6. Ustava, na temelju odredbi članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučio o ustavnoj tužbi u cijelosti kao u točki I. izreke. Odluka o objavi, točka II. izreke, temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1966/2008

Zagreb, 26. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 144/2010-3665