## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3699/2006 od 1. travnja 2009.

### NN 55/2009 (8.5.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3699/2006 od 1. travnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1310

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Snježana Bagić, Mario Kos, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo C. P., odvjetnik iz G., T. R., kojeg zastupa V. P., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 1. travnja 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj Gžovr-2380/06 od 29. kolovoza 2006. godine

– rješenje Općinskog suda u Zagrebu broj Ovrv-28166/04 od 12. lipnja 2006. godine

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj Gžovr-2380/06 od 29. kolovoza 2006., kojim je odbačena, kao nedopuštena, žalba odvjetnice V. P., izjavljena protiv rješenja Općinskog suda u Zagrebu broj Ovrv-28166/04 od 12. lipnja 2006. godine.

Tim je rješenjem odbačen, kao nedopušten, ovršni prijedlog, koji je podnijela odvjetnica V. P. u ime ovrhovoditelja C. P., odvjetnika iz G., T. R., u ovršnom predmetu protiv ovršenice D. G. iz Z., a radi ovrhe na temelju vjerodostojne isprave (nepodmirenog računa za obavljene odvjetničke usluge pred sudom u T.).

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da, protivno tvrdnjama sudova iz osporenih rješenja, u spisu predmeta, uz ovršni prijedlog i vjerodostojnu ispravu, postoji uredna punomoć za zastupanje, koja sadrži sve potrebne elemente naznačene u tim rješenjima, štoviše sadrži i elemente specijalne punomoći, iako obveza izdavanja specijalne punomoći za ovršni postupak nije propisana Zakonom o parničnom postupku (članak 95. stavak 1. – »Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03., u daljnjem tekstu: ZPP). Stoga je nejasno, kako smatra podnositelj, i iz obrazloženja osporenih rješenja ni na koji način nije razvidno, koji to nedostatak spornu punomoć čini nevaljanom.

Smatra da je nezakonitim odbacivanjem ovršnog prijedloga, zbog nepostojećih nedostataka punomoći, povrijeđeno njegovo ustavno pravo zajamčeno člankom 26. Ustava Republike Hrvatske, kao i pravo na pošteno suđenje zajamčeno člankom 6. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelju povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u dokumentaciju u spisu predmeta Ustavni sud utvrdio je sljedeće:

Ovršnom prijedlogu koji je za podnositelja podnijela odvjetnica V. P. priložena je punomoć, izdana 10. prosinca 2004. Njome se ovlašćuju odvjetnice Zajedničkog odvjetničkog ureda V. P. i M. J. J. iz Z. za zastupanje u ovršnom postupku pred Općinskim sudom u Zagrebu, radi ovrhe, kao i da u ime ovrhovoditelja u tom postupku primaju novac. Nakon ovih navoda slijedi žig s tekstom »Avv. C. P.« preko kojeg se nalazi vlastoručni potpis istovjetan potpisu na vjerodostojnoj ispravi u privitku (računu za izvršene odvjetničke usluge), koja je također opremljena istim potpisom i žigom »Studio Legale Avv. C. P., 34170 G., V. D. d'A. 42 (...)«.

Zaključkom od 12. siječnja 2005. Općinski sud u Zagrebu pozvao je ovrhovoditelja, putem punomoćnika, da u roku od osam dana dostavi valjanu punomoć i odobrenje za već poduzete radnje, uz naznaku da punomoć »treba sadržavati ime, prezime, osnov ovlaštenja osobe za izdavanje punomoći, čitak potpis i biti ovjerena žigom ovrhovoditelja« (a odobrenje provedenih radnji da treba sadržavati iste podatke izdavatelja kao i punomoć). Sud je upozorio ovrhovoditelja na posljedice propuštanja u smislu članka 19. stavka 1. Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 57/96., 29/99. i 173/03.), u svezi s člankom 98. stavkom 4. i člankom 358. stavcima 1. i 3. ZPP-a.

Rješenjem od 7. ožujka 2005. isti sud odbacio je ovšni prijedlog kao nedopušten, uz obrazloženje da u ostavljenom roku nije postupljeno prema navedenom zaključku.

U povodu žalbe, Županijski sud u Zagrebu, rješenjem broj Gžovr-748/05 od 19. travnja 2005., ukinuo je rješenje od 7. ožujka 2005., uz obrazloženje da prvostupanjski sud nije smio odbaciti ovršni prijedlog po izostanku odgovora odvjetnice V. P., već je bio dužan pozvati ovrhovoditelja osobno da se izjasni odobrava li podneseni ovršni prijedlog.

Zaključak od 12. siječnja 2005. godine upućen je 25. kolovoza 2005. ovrhovoditelju diplomatskim putem, te ga je ovrhovoditelj primio 27. veljače 2006. godine.

Općinski sud u Zagrebu je 12. lipnja 2006. godine donio novo rješenje (osporeno ustavnom tužbom), kojim odbacuje ovršni prijedlog budući da sudu nije dostavljena uredna punomoć niti odobrenje, sukladno zaključku od 12. siječnja 2005. godine.

U povodu žalbe, Županijski sud u Zagrebu donio je osporeno rješenje od 29. kolovoza 2006., kojim žalbu odbacuje, uz obrazloženje da »niti uz žalbu nije dostavljena uredna punomoć za zastupanje«, pa odvjetnica V. P. nije ovlaštena za njezino podnošenje.

5. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

Navedena postupovna jamstva, sukladno citiranoj odredbi članka 29. stavka 1. Ustava, sukladno sadržaju i smislu članka 6. stavka 1. Konvencije, kao i sukladno ustaljenom stajalištu i praksi Europskog suda za ljudska prava, trebaju svima osigurati pravo da svaki zahtjev koji se odnosi na njihova prava i obveze građanske prirode podnesu sudu. Oblike tako zajamčenog »prava na sud« čini i pravo na pokretanje postupka pred sudom, i pravo na rješavanje spora od strane suda, kao i pravo na pristup sudu u ovršnim postupcima to jest pravo na provedbu sudskih odluka (odnosno drugih akata koji se prema unutarnjem pravu države provode sudskom ovrhom), a moguće je u oblike »prava na sud« uvrstiti i pravo na djelotvoran pravni lijek (članak 13. Konvencije), shvaćen također kao zahtjev koji se odnosi na prava i obveze građanske prirode.

Pravo na pristup sudu uređuje se unutarnjim zakonodavstvom države te stoga ne mora biti i nije apsolutno, već je podložno dopuštenim ograničenjima. Granicu dopustivosti pojedinog ograničenja označava zahtjev da ono bude propisano na takav način i u takvoj mjeri da ne narušava samu bit prava, da teži legitimnom cilju i da postoji razumni odnos razmjernosti između upotrijebljenog sredstva ograničavanja i cilja koji se njime nastoji ostvariti.

U navedenom smislu, kao jedan od mogućih modusa ograničavanja pristupa sudu, u cijelosti je prihvatljiv zahtjev kojeg postavlja zakonodavstvo Republike Hrvatske – da stranka koja ne može ili ne želi osobno nastupati pred sudom ili drugim nadležnim tijelom u nekom postupku koji se odnosi na njezina prava i obveze, mora opunomoćiti drugu osobu, koja za to udovoljava zakonskim uvjetima, na način da joj izda akt propisanog oblika i sadržaja, kojim će ova pred nadležnim tijelom legitimirati svoje svojstvo punomoćnika i svoje ovlasti koje proizlaze iz zakona i dobivenog mandata.

6. Polazeći od utvrđenja izloženih u točki 3. ovog obrazloženja, Ustavni sud ocjenjuje da je u konkretnom slučaju došlo do neprihvatljivog ograničavanja ustavnog i konvencijskog prava na pristup sudu u svim njegovim vidovima (podnošenja zahtjeva, uporabe djelotvornog pravnog lijeka, odlučivanja o zahtjevu), u opsegu i intenzitetu koji je narušio samu bit tog prava, a na način koji je protivan i nerazmjeran legitimnom cilju normativnog uređenja pravnog instituta punomoći (mandata) u pravnom poretku Republike Hrvatske, u njegovom materijalnopravnom sadržaju i procesnoj ulozi.

Naime, osporenim odlukama podnositelju odnosno njegovoj punomoćnici u potpunosti je onemogućen pristup sudu, na način da prvostupanjski sud odbija prihvatiti odlučivanje o samom zahtjevu (ovršnom prijedlogu) za koji je nadležan – zbog nedostataka punomoći, a zatim nadležni drugostupanjski sud odbija prihvatiti odlučivanje o pravnom lijeku (žalbi), kojom se pobija stajalište o nedostacima punomoći, ali sud te razloge ne razmatra – zbog nedostataka punomoći.

Pritom, prema ocjeni Ustavnog suda, niti jedna od osporenih odluka ne sadrži obrazloženje iz kojeg bi bilo razvidno o kojim se točno nedostacima sporne punomoći radi. Naime, sastojci punomoći koji se navode kao nedostatni u konkretnom slučaju, u cijelosti su i na način uobičajen i prihvaćen u sudskoj praksi, navedeni u spornoj punomoći, te je iz njezinog sadržaja nedvojbeno jasno tko je punomoćnik, tko je opunomoćitelj – ovrhovoditelj, u kojem postupku i koje su ovlasti punomoćnika.

7. Na osnovi razloga izloženih u točkama 5. i 6. ovog obrazloženja, Ustavni sud ocijenio je da su podnositelju povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbom članka 29. stavka 1. Ustava.

8. Budući da je Ustavni sud utvrdio navedenu povredu, ustavna tužba nije razmatrana s gledišta istaknute povrede prava zajamčenog odredbom članka 26. Ustava.

9. Zbog izloženog, a na temelju članka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke.

10. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3699/2006

Zagreb, 1. travnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 55/2009-1310