## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1317/03 od 2. listopada 2003.

### NN 176/2003 (5.11.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1317/03 od 2. listopada 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2577

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlu­čivanje o ustavnim tužbama,
u sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst i Vice Vukojević, članovi Vijeća,
u postupku pokrenutom ustavnom tužbom B. B. iz D., kojeg zastupa R. K.,
odvjetnik u O., na sjednici održanoj 2. listopada 2003. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Osijeku, broj: Gž-1313/02-2
od 20. veljače 2003. godine.

2. U
konkretnom slučaju podnositelj je kao zakonski nasljednik iza svog oca D. B.,
zahtijevao od suda obvezati tuženu, Privrednu banku Zagreb d.d. - Podružnica 12
Osijek, na isplatu duga od 7.568,99 kuna sa pripadajućim zakonskim kamatama i
naknadom parničnog troška. Svoj tužbeni zahtjev od 30. ožujka 1999. godine,
podnositelj je temeljio na činjenicama da je njegov otac kod tužene imao
otvoren tekući račun, broj: 40-190-01533-1 na kojega je primao mirovinu, te da
je podnositelj sredstva na računu nasljedio kao zakonski nasljednik.

Presuđujući o tužbenom zahtjevu podnositelja Općinski
sud u Osijeku svojom presudom, broj: P-500/99-43 od 14. ožujka 2002. godine,
isti je odbio kao neosnovan. Protiv prvostupanjske presude podnositelj je uložio
žalbu koja je osporavanom presudom u cijelosti odbijena.

Iz obrazloženja sudskih rješidaba proizlazi da je
nesporna pravna pozicija podnositelja kao nasljednika iza njegovog oca koji je
preminuo 1994. godine. Međutim, nadalje se navodi da je tužena, sukladno
odredbama članka 10. i članka 11. Ugovora o isplati mirovina i drugih primanja
putem tekućih računa iz 1993. godine, sklopljenog sa Republičkim fondom
mirovinsko-invalid­skog osiguranja radnika Hrvatske, na zahtjev druge ugovorne
strane 1997. godine izvršila povrat sredstava uplaćenih na ime mirovine na
navedeni tekući račun. Naime, Ugovorom o isplati mirovina i drugih primanja
putem tekućih računa bilo je pred­viđeno da tužena u slučaju neisplaćivanja
sredstava sa računa preko razdoblja od šest mjeseci mora o tome obavijestiti
drugu ugovornu stranu, te da druga strana ima pravo zatražiti povrat uplaćenih
sredstava sa pripadajućom kamatom. Također, kao nesporna utvrđena je i činjenica
da sa predmetnog tekućeg računa sredstva nisu bila podizana od 2. srpnja 1991.
godine pa do 5. lipnja 1997. godine.

S obzirom na tako utvrđeno činjenično stanje sudovi
su izrazili pravno stajalište prema kojemu tužena nema prema podnositelju
obvezu isplate potraživanog iznosa, čime se ne dira u pravo podnositelja zahtijevati
isplatu spornog iznosa od strane Hrvat­skog zavoda za mirovinsko osiguranje.

3. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su
osporavanom presudom, uslijed pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog sta­nja,
te pogrešne primjene postupovnog i materijalnog prava, povrijeđena ustavna
prava sadržana u članku 48. stavku 1. i članku 55. stavku 1. Ustava Republike
Hrvatske.

Obrazlažući ustavnu tužbu podnositelj cijeni da je tužena
u obvezi isplatiti tražena sredstva neovisno o činjenici da su ta sred­stva vraćena
uplatitelju. Smatra da tužena nije smjela raspolagati sa sredstvima tekućeg računa
na način kako je u konkretnom slučaju učinjeno, te da se činidbom vraćanja
sredstava nije oslobodila obveze isplate sredstava koja su tužbenim zahtjevom
potraživana.

4. Zaključno, cijeneći osporavanu presudu kao i njoj
pret­hodeću prvostupanjsku presudu nezakonitima, podnositelj predlaže Sudu
podnesenu ustavnu tužbu usvojiti te osporavane presude ukinuti.

5. Za potrebe ovosudnog postupka pribavljen je spis
Općin­skog suda u Osijeku, broj: P-500/99.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

6. Prema odredbama članka 62. stavka 1. i stavka 2.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02 - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može po
iscrpljivanju dopuštenog pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako
smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice
lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima,
kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog
kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena
Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu)
samoupravu.

Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih
ili izvanrednih pravnih lijekova nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih
akata tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne)
samouprave i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i temeljnih
sloboda zajamčenih Ustavom.

Slijedom navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pružanja
ustavnosudske zaštite, na temelju činjeničnog stanja utvrđenog u postupku iz
kojega je proizašla osporavana odluka i unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj
tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama došlo do
ustavno nedopu­štenog posizanja u ljudska prava i temeljne slobode.

7. Ovdje Sud smatra potrebnim istaknuti da se
osporavajući razlozi podnositelja izneseni u ustavnoj tužbi iscrpljuju u žalbenim
razlozima propisanim člankom 353. stavkom 1. Zakona o parničnom postupku
(»Narodne novine«, broj 53/91, 91/92 i 112/99). Na osporavajuće razloge
podnositelja isticane u ustavnoj tužbi već je odgovorio Županijski sud u
Osijeku, valjano obraz­loživši razloge za donošenje svoje presude.

8. Člankom 48. stavkom 1. Ustava jamči se pravo
vlasništva.

Ustavni sud navedeno pravo na ustavnopravnoj razini štiti
na način da priječi tijelima državne vlasti ograničavanje ili oduzimanje tog
prava, osim ako je ograničavanje ili oduzimanje zasnovano na zakonu. U slučaju
zadiranja u vlasništvo od strane drugih pravnih subjekata (fizičkih ili pravnih
osoba) radi se, u pravilu, o imovinskim sporovima privatnog prava. Ustavni sud
ispituje i takvu odluku sudbene i druge vlasti kada ocijeni da je osporena
odluka, prosuđujući je kroz zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih
Ustavom, utemeljena na nepravilnom ili neprihvatljivom pravnom stajalištu.

Međutim, u spornoj pravnoj situaciji nadležna tijela
sudbene vlasti nisu odlučivala o postojanju prava vlasništva podnositelja jer
ono u konkretnom slučaju nije bilo sporno, niti je postojanje tog prava bilo
predmet provedenog parničnog postupka. Razlog odbijanja tužbenog zahtjeva bio
je nepostojanje obveze tuženika za isplatu traženog iznosa iz razloga
nepostojanja nezakonitosti u povratu sredstava njihovom uplatitelju.

Slijedom iznijetoga, tijekom ustavnosudskog postupka
je utvrđeno da podnositelju u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno prava
sadržano u članku 48. stavku 1. Ustava.

9. Člankom 55. stavkom 1. Ustava jamči se
zaposlenicima pravo na zaradu kojom mogu sebi i obitelji osigurati slobodan i
dostojan život. S obzirom na sadržaj navedenog ustavnog prava i predmet
provedenog parničnog postupka iz kojeg je proizašla osporavana odluka, tijekom
ustavnosudskog postupka je utvrđeno da u ustavnoj tužbi podnositelj nije naveo
niti jedan ustavnopravno relevantan razlog koji bi upućivao na postojanje
povrede ustavnog prava sadržanog u članku 55. stavku 1. Ustava.

10. Slijedom svega iznijetoga, utvrdivši da
podnositelju osporavanom presudom Županijskog suda u Osijeku nisu povrije­đena
ustavna prava iz članka 48. stavka 1. i članka 55. stavka 1. Ustava, na temelju
odredaba članka 73. i članka 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I.
izreke.

Točka
II. izreke utemeljena je na odredbama članka 29. stav­ka 1. Ustavnog zakona.

Broj:
U-III-1317/2003
Zagreb, 2. listopada 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 176/2003-2577