## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-206/2007 od 27. svibnja 2009.

### NN 85/2009 (17.7.2009.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-206/2007 od 27. svibnja 2009.

85 17.07.2009 Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:
U-III-206/2007 od 27. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2116

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću za rješavanje postupovnih pretpostavki za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Ivan Matija, predsjednik Vijeća, te sutkinje Snježana Bagić i Nevenka Šernhorst, članice Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. M. iz Z., kojeg zastupa D. G., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 27. svibnja 2009. godine, jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-574/06-2 od 19. listopada 2006. godine, kojom je odbijena revizija podnositelja izjavljena protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžr-438/04-2 od 28. ožujka 2006. godine. Tom presudom odbijena je podnositeljeva žalba te je potvrđena presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Pr-3390/01 od 13. studenoga 2003. godine.

Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja (tužitelja), kojim je tražio poništenje tuženikove (B. 1862 d.d. Z.) odluke o izvanrednom otkazu ugovora o radu od 3. veljače 1998. kao nezakonite, poništenje odluke tuženog od 25. veljače 1998., vraćanje podnositelja na rad na radno mjesto »tehnolog III« u strojarskom održavanju – Sektor održavanja i energetike te isplatu na ime naknade plaće u iznosu od 228.877,00 kn zajedno sa zakonskim zateznim kamatama koje teku od dana dospijeća svakog pojedinog obroka neisplaćene plaće do isplate.

Prvostupanjskim rješenjem odbijena je privremena mjera kojom se nalaže tuženiku da podnositelja vrati na radno mjesto »tehnolog III« u strojarskom održavanju – Sektor održavanja i energetike te prijetnja izricanja novčane kazne tuženiku i odgovornoj osobi u slučaju nepostupanja po nalogu suda, kojom se nalaže da podnositelju za vrijeme radnog spora tuženik isplaćuje naknadu u mjesečnom neto iznosu od 3.662,00 kuna počevši od 12. ožujka 1998. do pravomoćnosti presude u ovom radnom sporu.

2. Podnositelj smatra da mu je osporenim presudama povrijeđeno ustavno pravo, zajamčeno člankom 54. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelj navodi da je invalid rada koji je proveo na radu kod tuženika dvadeset i četiri (24) godine. Ističe kako tuženik nije prilikom donošenja Odluke o otkazu pribavio prethodnu suglasnost zaposleničkog vijeća ili nadležne službe zapošljavanja, već samo suglasnost sindikalnog povjerenika. Ističe da sudovi nisu utvrdili činjenicu postojanja zaposleničkog vijeća kod tuženika, a sukladno tome, niti postojanje suglasnosti zaposleničkog vijeća prema članku 78. stavku 1. Zakona o radu (Narodne novine« broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82/01., 114/03., 142/03., 30/04., 137/04.-pročišćeni tekst i 68/05.-odluka Ustavnog suda). Smatra da zbog tog propusta sudovi nisu bili u mogućnosti cijeniti valjanost odluke o otkazu ugovora o radu tuženika, sukladno članku 145. stavku 11. Zakona o radu, koji sankcionira nepostojanje savjetovanja sa zaposleničkim vijećima pri donošenju odluka poslodavaca, ništavošću istih, na što je sud dužan paziti po službenoj dužnosti.

Ustavna tužba nije dopuštena.

3. Odredbe članka 62. stavaka 2. i 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisuju:

Ako je zbog povrede ustavnih prava dopušten drugi pravni put, ustavna tužba može se podnijeti tek nakon što je taj pravni put iscrpljen. U stvarima u kojima je dopušten upravni spor, odnosno revizija u parničnom ili izvanparničnom postupku, pravni put je iscrpljen nakon što je odlučeno i o tim pravnim sredstvima.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku predmet spora je tužbeni zahtjev podnositelja radi poništenja odluke o izvanrednom otkazu ugovora o radu, poništenja odluke kojom je odbijen zahtjev podnositelja za zaštitu prava protiv odluke o otkazu, kao i zahtjev za vraćanje na radno mjesto i isplatu naknade plaće.

Prvostupanjski sud je utvrdio da je podnositelj kod tuženika zaposlen od 1. veljače 1974., gdje je obavljao poslove na radnom mjestu »tehnolog III«, temeljem sklopljenog ugovora o radu, te da je tuženik podnositelju, odlukom od 3. veljače 1998., izvanredno otkazao ugovor o radu zbog teške povrede obveza iz radnog odnosa. Prvostupanjski sud navodi da je tuženik o namjeravanom otkazu obavijestio sindikalnog povjerenika te se isti suglasio s odlukom o otkazu ugovora o radu, kao i da je odlukom tuženika od 25. veljače 1998. odbijen zahtjev podnositelja za zaštitu prava protiv odluke o otkazu. Nakon provedenog dokaznog postupka prvostupanjski sud je utvrdio da je podnositelj 20. siječnja 1998., za vrijeme trajanja radnog vremena, u alkoholiziranom stanju, u prostorijama tuženika, vrijeđao zaposlenike tuženika, koji su se zatekli, nazivajući ih uvredljivim imenima, fizički ih napadao i potom, namjerno razbio staklena vrata, ozlijedivši pritom ruku. Prema utvrđenju prvostupanjskog suda podnositelj je već ranije bio disciplinski kažnjavan zbog alkoholiziranosti na radnom mjestu, pa i razbijanju stakla na vratima, te je i pismeno upozoravan od strane tuženika na obvezu urednog izvršavanja radnih obveza pod prijetnjom otkaza. Prvostupanjski sud je zaključio da su ispunjene pretpostavke iz članka 107. Zakona o radu, koje opravdavaju izvanredni otkaz ugovora o radu. Sukladno tome, prvostupanjski sud odbio je tužbeni zahtjev podnositelja.

Drugostupanjski sud je potvrdio prvostupanjsku presudu ocijenivši da je činjenično stanje pravilno i potpuno utvrđeno te da je materijalno pravo pravilno primijenjeno.

Vrhovni sud odbio je reviziju podnositelja kao neosnovanu. Vrhovni sud smatra da je prvostupanjski sud pravilno utvrdio činjenično stanje i pravilno primijenio materijalno pravo kada je odbio tužbeni zahtjev podnositelja, kao i da je drugostupanjski sud u dovoljnoj mjeri ocijenio sve žalbene navode koji su od odlučnog značenja, pravilno primijenio materijalno pravo te da nije učinio bitnu povredu odredaba parničnog postupka.

5. Glede prigovora podnositelja da sudovi nisu utvrdili postojanje suglasnosti zaposleničkog vijeća, kojeg ističe u ustavnoj tužbi, Ustavni sud napominje da podnositelj taj prigovor nije iznio niti tijekom postupka pred prvostupanjskim sudom, niti u žalbi na prvostupanjsku presudu, kao niti u reviziji pred Vrhovnim sudom, nego po prvi put u ustavnoj tužbi. Tim propustima podnositelj je bitno umanjio mogućnost redovnih sudova da reagiraju na eventualnu povredu zakona koju je istaknuo tek u ustavnoj tužbi.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da podnositeljeva ustavna tužba protiv presude Vrhovnog suda nije dopuštena, jer nije ispunjena jedna od pretpostavki za podnošenje ustavne tužbe, a to je iscrpljenost dopuštenog pravnog puta. Naime, podnositelj je navedeni prigovor mogao navesti u žalbi podnesenoj drugostupanjskom sudu ili u reviziji podnesenoj Vrhovnom sudu, što podnositelj nije učinio.

6. S obzirom na činjenicu da u konkretnom slučaju podnositelj prigovor, koji ističe tek u ustavnoj tužbi, nije izjavio u žalbi niti u reviziji odnosno nije iscrpio dopušteni pravni put, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki I. izreke.

7. Rješenje o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-206/2007

Zagreb, 27. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Ivan Matija, v. r.

Rješenje, NN 85/2009-2116