## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-4891/2011-8 od 30. kolovoza 2012.

### NN 117/2012 (24.10.2012.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-4891/2011-8 od 30. kolovoza 2012.

117 24.10.2012 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-4891/2011-8 od 30. kolovoza 2012.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2548

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Lidije Vukičević Gašparović, predsjednice vijeća, Mirjane Čačić i Arme Vagner Popović, članica vijeća te sudskog savjetnika Ante Drezge, zapisničara, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Zagreb, Savska cesta 32, kojeg zastupa punomoćnica Maja Mandić, protiv rješenja tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: 344-01/10-01/1139, urbroj: 376-11-11-10, od 23. ožujka 2011., radi naknade za usluge terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 30. kolovoza 2012.

presudio je

I. Tužba se uvažava.

Poništava se rješenje Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: 344-01/10-01/1139, urbroj: 376-11-11-10, od 23. ožujka 2011.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženog tijela usvojen je zahtjeva Primatel d.o.o. te je utvrđeno da je tužitelj neopravdano Primatelu naplaćivao naknadu za uslugu terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama (AT4) iz Aneksa 4.– Dodatka 2. Ugovora o međusobnom povezivanju, u iznosu koji je veći od naknade za uslugu završavanja (terminacije) poziva u određenu javnu pokretnu komunikacijsku mrežu koju su operatori nacionalnih javnih pokretnih komunikacijskih mreža naplaćivali tužitelju sukladno odlukama o izmjenama standardnih ponuda operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža, uvećanu za cijenu prijenosa (tranzita) u nepokretnoj komunikacijskoj mreži tužitelja, tijekom cijelog razdoblja trajanja ugovora o međusobnom povezivanju (točka I. izreke rješenja), tužitelj je obvezan u roku od 30 dana od primitka rješenja ponuditi Primatelu dodatak ugovoru o međusobnom povezivanju na način da za uslugu terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama naplati cijenu završavanja (terminacije) poziva u određenu javnu pokretnu komunikacijsku mrežu koju operatori naplaćuju tužitelju uvećanu za cijenu prijenosa (tranzita) u nepokretnoj komunikacijskoj mreži tužitelja (točka II.), tužitelj je obvezan u roku od 30 dana od primitka rješenja izdati Primatelu odobrenje za preplaćeni iznos sredstava za uslugu iz točke I. tog rješenja, i to za razdoblje od dana sklapanja ugovora do dana donošenja rješenja (točka III.).

Tužitelj u tužbi prigovara zakonitosti osporenog rješenja zbog nepravilne primjene zakona, zbog toga što je akt donesen od nenadležnog tijela i nepostupanja po pravilima postupka prije donošenja rješenja, a osobito zbog nepravilno utvrđenoga činjeničnog stanja.

Tužitelj u tužbi u bitnom navodi kako se u postupku koji je prethodio donošenju osporenog rješenja kao sporno javilo pitanje je li tužitelj, prilikom pružanja usluge prijenosa (tranzita) kroz svoju mrežu poziva zaprimljenih od strane Primatela te predaje istih u mrežu operatora javne pokretne komunikacijske mreže, mogao razlikovati radi li se o nacionalnim ili međunarodnim pozivima. Ovo pitanje bilo je ključno za utvrđivanje da li je cijena prijenosa (tranzita) poziva kroz mrežu tužitelja i predaje (završavanja) istih u mrežu operatora javne pokretne komunikacijske mreže bila opravdana ili neopravdana. Navodi da je tuženik utvrdio da je tužitelj, prilikom zaprimanja poziva od strane Primatela, mogao razlikovati radi li se o međunarodnim ili nacionalnim pozivima te da se u konkretnom slučaju radilo o nacionalnim pozivima, slijedom čega je zaključio da je tužitelj Primatelu neopravdano naplaćivao višu cijenu za uslugu završavanja (terminacije) poziva u mrežu operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža nego što je tužitelj sam bio dužan plaćati samim operatorima. Ističe da se u odnosu na pitanje da li je tužitelj u predmetnom slučaju mogao razlikovati radi li se o nacionalnim ili međunarodnim pozivima, tužitelj svojim podneskom od 18. siječnja 2011. godine očitovao da ne posjeduje specifikacije ostvarenih poziva sa razdiobom po izvoru prometa koji dolazi iz mreže Primatela i prenosi se preko mreže tužitelja u mreže operatora javne pokretne komunikacijske mreže niti je tužitelj u mogućnosti raditi takva mjerenja. Kako proizlazi iz obrazloženja osporenog rješenja tuženik je ovaj podnesak tužitelja dostavio na očitovanje Primatelu te je zatražio od Primatela dostavu specifikacija prometa prema CDR podacima od sklapanja ugovora do 18. veljače 2011., a Primatel se očitovao 7. ožujka 2011. te je u spis dostavio specifikaciju prometa prema CDR podacima s uključenim AMA datotekama za razdoblje od 9. veljače do 18. veljače 2011. Iz obrazloženja osporenog rješenja proizlazi da je tuženik CDR podatke koje dostavio Primatel uzeo kao relevantne i istinite. Tuženik u obrazloženju osporenog rješenja zaključke o dokazanim činjenicama izvodi upravo temeljem dokaza čije je izvođenje tuženik zatražio, a Primatel dostavio predmetnim podneskom. Temeljem navedenih dokaza tuženik zaključuje da je tužitelj, prilikom zaprimanja poziva od strana Primatela, mogao razlikovati radi li se o nacionalnim ili međunarodnim pozivima te da se u konkretnom slučaju radilo o isključivo nacionalnim pozivima.

Tužitelj ističe da mu tuženik nije omogućio očitovati se na podnesak Primatela od 7. ožujka 2011. godine niti mu je omogućio izjasniti se o iznesenom dokazu, odnosno točnosti podataka navedenih u CDR zapisima dostavljenim od strane Primatela kao i osnovanosti da se CDR zapisi, odnosno zapisi o svakom pozivu koje posjeduje Primatel, upotrijebe kao dokaz činjenice da je tužitelj mogao razlikovati da su pozivi koji dolaze iz mreže Primatela nacionalni, odnosno međunarodni. Budući da je tuženik upravo temeljem CDR zapisa dostavljenih od strane Primatela izveo zaključak da je tužitelj mogao razlikovati da se radi o nacionalnim, odnosno međunarodnim pozivima, a koji je zaključak bio ključan za donošenje rješenja, uskraćivanje tužitelju mogućnosti da se izjasni o navedenim CDR zapisima predstavlja nedostatak postupka koji je bio značajan za ispravno rješenje ovog spora.

Drži da je tuženik zaključke o utvrđenim činjenicama temeljem izvedenih dokaza donio bez da je tužitelju omogućio izjasniti se o iznesenim dokazima i pobijati točnost navoda koji se ne slažu s navodima tužitelja. Smatra da je na taj način tuženik grubo povrijedio članak 8. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09. – dalje u tekstu: ZUP), članak 52. stavak 1. i 2. ZUP-a te članak 17. stavak 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08. – dalje u tekstu: ZEK).

Smatra da je tuženik donijevši rješenje prekršio članak 7. stavak 1. i članak 20. stavak 1. i 2. ZEK-a. Tvrdi da je tuženik nadležan isključivo za rješavanje sporova između operatora u vezi s obvezama iz ZEK-a, a da se u konkretnom slučaju nije radilo o sporu u vezi s obvezama iz ZEK-a, slijedom čega tuženik nije bio stvarno nadležan za rješavanje ovog spora budući da je za njegovo rješavanje, sukladno članku 34.b stavak 1. točka 1. Zakona o parničnom postupku nadležan trgovački sud.

Navodi da su Primatel i tužitelj 23. svibnja 2006. sklopili ugovor o međusobnom povezivanju svojih nepokretnih elektroničkih komunikacijskih mreža te da su ugovorili usluge koje tužitelj pruža pod uvjetima reguliranim od strane tuženika, kao i usluge koje tužitelj pruža pod komercijalnim uvjetima. Usluga prijenosa (tranzita) poziva kroz mrežu tužitelja i završavanje (terminacije) poziva u mrežu operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža, čija je cijena bila predmet spora u postupku koji je prethodio donošenju rješenja, je usluga koju tužitelj pruža na komercijalnoj osnovi. Tako je predmetna usluga ugovorena kao dodatna usluga tužitelja koja je predmet komercijalnog dogovora između tužitelja i Primatela (članak 2. stavak 3. Ugovora) i čiju je cijenu tužitelj ovlašten odrediti i mijenjati u skladu s tržišnim uvjetima (članak 2.3 Aneksa 4. Ugovora). U tom smislu je predmetna cijena određena prema komercijalnim uvjetima te je u sebi ujedno sadržavala i određeni trošak završavanja (terminacije) poziva u mreže operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža. Primatel je imao izbor sklopiti ugovor sa pojedinim operatorom javnih pokretnih komunikacijskih mreža te za završavanje (terminiranje) poziva u njihovu mrežu plaćati cijenu koja je bila propisana od strane tuženika i ugrađena u standardne ponude istih operatora ili sklopiti ugovor sa tužiteljem i plaćati naknadu za terminiranje poziva u njihove mreže sukladno ponudi tužitelja. Primatel je slobodno izabrao sklopiti ugovor sa tužiteljem i ostati u njemu.

Tužitelj drži da je zaključak tuženika u obrazloženju osporenog rješenja da budući da tužitelj ne pruža uslugu terminacije prometa u javne pokretne komunikacijske mreže, na istoj nije niti smio dodatno zarađivati, već ju je dužan naplatiti u istom iznosu koji sam plaća operatorima javnih pokretnih komunikacijskih mreža, u suprotnosti sa osnovnim načelom obveznog prava prema kojem sudionici u prometu slobodno uređuju obvezne odnose (članak 2. Zakona o obveznim odnosima). Tužitelj nema obvezu operatorima, pa tako niti Primatelu, pružati uslugu prijenosa (tranzita) poziva kroz mrežu tužitelja uz uslugu završavanja (terminacije) poziva u mreži operatora pokretnih komunikacijskih mreža, slijedom čega se radilo o komercijalnoj usluzi. Budući da je cijena usluge završavanja (terminacije) poziva u mreže operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža, za slučaj nacionalnih poziva, bila regulirana od strane tuženika, tužitelj je tim operatorima bio dužan, za nacionalne pozive koji završavaju (terminiraju) u njihove mreže, plaćati reguliranu cijenu, no nije bio dužan, u slučaju kada tu uslugu omogućuje drugim operatorima pod komercijalnim uvjetima, naplatiti im istu cijenu.

Ističe da u obrazloženju rješenja tuženik nije naveo koju je odredbu ZEK-a tužitelj prekršio odredivši cijenu za predmetnu uslugu u iznosu od 0,95 kn/min, odnosno da je tuženik rješenje donio u sporu u kojem nije nadležan čime je povrijedio članka 7. stavak 1. i članak 20. stavak 1. i 2. ZEK-a, te da je tuženik odredivši rješenjem da je tužitelj neopravdano naplaćivao naknadu koja je formirana sukladno komercijalnim uvjetima, grubo povrijedio članak 2. ZOO-a, odnosno načelo slobode uređivanja obveznih odnosa.

Tužitelj predlaže Sudu poništiti osporeno rješenje.

Tuženik u odgovoru na tužbu osporava prigovore tužitelja. U bitnom navodi da je spor operatora riješio zakonito te je upravni postupak proveo u skladu sa ZEK-om i ZUP-om. Navodi da je prema tužiteljevim tvrdnjama sporan dokaz Primatelova specifikacija prometa prema CDR podacima koje je Primatel dostavio. Ističe da je tijekom postupka zatražio od tužitelja izvođenje ovog dokaza, a da se tužitelj očitovao da ne posjeduje specifikacije prometa predmetne usluge s razdiobom po izvoru prometa koji dolazi iz mreže Primatela, a koji se tranzitira preko tužiteljeve mreže u nacionalne javne pokretne komunikacijske mreže, tj. nije u mogućnosti raditi takva mjerenja. Naglašava kako operatori s tužiteljem ugovaraju usluge međusobnog povezivanja temeljem tužiteljeve standardne ponude, a da je prema odredbama standardne ponude tužitelj obvezan voditi podatke o svim pozivima (CDR zapisi), pa da tvrdnja tužitelja kako nema navedene podatke nije točna. Smatra da je nedvojbeno tužitelj imao vremena i mogućnosti dostaviti sve dokaze pomoću kojih bi se utvrdilo ili moglo utvrditi razlikovanje nacionalnih ili međunarodnih poziva.

Tuženo tijelo naglašava da je nacionalni regulator na tržištu elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, a da u okviru svojih nadležnosti prema članku 12. stavku 1. točki 5. u svezi s člankom 20. ZEK-a rješava sporove između operatora. Spor između tužitelja i Primatela je spor u svezi pružanja predmetne usluge, a predmetna usluga je bila regulirana tužiteljevom standardnom ponudom na koju tuženo tijelo daje suglasnost. U upravnom postupku tuženo je tijelo utvrdilo da je tužitelj neopravdano zarađivao na usluzi koju nije niti pružao s obzirom da je ostvario određeni prihod od te usluge, koji prihod je zadržao sebi, a nije ga morao proslijediti operatorima nacionalnih javnih pokretnih komunikacijskih mreža. Navedeni prihod odnosi se na razliku u cijeni koju je naplaćivao od Primatela i cijeni koju je tužitelj plaćao operatorima javnih pokretnih komunikacijskih mreža. Jedini dodatni prihod koji je tužitelj imao pravo ostvariti u odnosu na cijenu predmetne usluge je prihod od usluge prijenosa (tranzita) poziva kroz vlastitu mrežu koja je u određenom razdoblju bila regulirana i čija je cijena bila određena u iznosu od 0,05 kn/min.

Ističe da navod tužitelja kako je Primatel predmetnu uslugu mogao ugovoriti s drugim operatorima na tržištu nije relevantan jer ta mogućnost ne daje tužitelju ovlaštenje da cijenu tranzita naplaćuje više od iznosa koji mu je tuženo tijelo odlukom odredilo.

Tuženik predlaže Sudu tužbu odbiti kao neosnovanu.

Zainteresirani Primatel d.o.o., Zaprešić, Drage Švajcara 1, kojeg zastupa direktor Alan Bubanović, u odgovoru na tužbu navodi da se u potpunosti slaže i podržava rješenje tuženog tijela od 23. ožujka 2011. godine.

Tužba je osnovana.

Iz podataka spisa predmeta, dostavljenih Sudu uz odgovor na tužbu, proizlazi da je ovdje zainteresirana osoba podnijela zahtjev radi rješavanja spora protiv tužitelja u svezi naknade usluge terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama. Osporenim rješenjem tuženo tijelo je riješilo spor između operatora na način da je usvojilo zahtjev ovdje zainteresirane osobe, utvrdilo da je tužitelj neopravdano naplaćivao predmetne usluge, naložilo tužitelju da ovdje zainteresiranoj osobi ponudi dodatak ugovoru o međusobnom povezivanju i izda odobrenje za preplaćeni iznos sredstava, sve na način pobliže naveden u izreci osporenog rješenja.

Sud nalazi da osporeno rješenje sadrži bitne nedostatke koji sprečavaju ocjenu zakonitosti tog rješenja budući da osporeno rješenje nije valjano obrazloženo.

Prema odredbi članka 98. stavka 5. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09. – dalje u tekstu: ZUP) obrazloženje sadržava kratko izlaganje zahtjeva stranke, utvrđeno činjenično stanje, razloge koji su bili odlučujući pri ocjeni pojedinih dokaza, razloge zbog kojih nije usvojen koji od zahtjeva stranaka, razloge donošenja zaključaka u tijeku postupka te propise na temelju kojih je riješena upravna stvar. Kad žalba ne odgađa izvršenje rješenja, obrazloženje sadržava i pozivanje na zakon koji to propisuje.

Prema odredbi članka 20. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08. – dalje u tekstu: ZEK) u slučaju spora između dvaju ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovoga Zakona, Agencija mora, na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu, donijeti konačnu odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana pokretanja postupka rješavanja spora, pri čemu se rok rješavanja spora može produljiti samo u iznimnim okolnostima.

Prema odredbi članka 20. stavka 3. ZEK-a u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. ovoga Zakona. Svaka obveza, koju Agencija određuje operatoru u svrhu rješenja spora, mora se temeljiti na odredbama ovoga Zakona.

U konkretnom slučaju tuženo je tijelo osporenim rješenjem tužitelju odredilo obveze u svrhu rješenja spora pri čemu u obrazloženju tog rješenja nije navelo odredbe ZEK-a na kojima se te obveze tužitelja temelje.

Osim toga, iz obrazloženja osporenog rješenja i podataka spisa predmeta proizlazi da osnovano tužitelj u tužbi ukazuje da mu tuženik nije omogućio očitovati se na podnesak ovdje zainteresirane od 7. ožujka 2011. godine niti mu je omogućio izjasniti se o podnesenom dokazu, odnosno CDR zapisima dostavljenim od strane ovdje zainteresirane osobe. Budući da je tuženik upravo temeljem tih CDR zapisa utvrdio činjenično stanje, po ocjeni ovog Suda, uskraćivanje tužitelju mogućnosti da se izjasni o navedenom dokazu predstavlja nedostatak postupka. Naime, osnovano tužitelj ukazuje na povredu odredbi članka 52. stavka 1. i 2. ZUP-a.

Odredbom stavka 1. članka 52. ZUP-a propisano je da stranka ima pravo sudjelovati u ispitnom postupku sve do donošenja odluke o upravnoj stvari, davati izjave i objašnjenja, iznositi činjenice i okolnosti koje su bitne za rješavanje upravne stvari te pobijati točnost navoda koji se ne slažu s njezinim navodima. Prema odredbi stavka 2. članka 52. ZUP-a službena osoba dužna je omogućiti stranci izjašnjavanje o svim okolnostima i činjenicama koje su iznesene u ispitnom postupku, o prijedlozima za izvođenje dokaza i podnesenim dokazima, sudjelovanje u izvođenju dokaza i postavljanje pitanja drugim strankama, svjedocima i vještacima preko službene osobe, a uz dopuštenje službene osobe i neposredno, kao i upoznavanje s rezultatom izvođenja dokaza i izjašnjavanje o tim rezultatima.

Slijedom navedenog, osporenim rješenjem povrijeđen je zakon na štetu tužitelja.

U nastavku postupka tuženo će tijelo odlučiti o zahtjevu ovdje zainteresirane osobe, pri čemu rješenje treba obrazložiti sukladno odredbi članka 98. stavka 5. ZUP-a, a u postupku koji rješenju prethodi treba postupiti prema pravilima postupka.

Trebalo je stoga temeljem članka 39. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92., dalje: Zakon), koji se primjenjuje temeljem odredbe članka 90. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10.), tužbu uvažiti i osporeno rješenje poništiti, s time da tuženo tijelo donese novo rješenje pridržavajući se prema članku 62. Zakona pravnog shvaćanja Suda i njegovih primjedaba glede postupka.

Broj: Us-4891/2011-8

Zagreb, 30. kolovoza 2012.

Predsjednica vijeća
Lidija Vukičević Gašparović, v. r.

Presuda, NN 117/2012-2548