## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-6/1993. od 16. veljače 1994.

### NN 15/1994 (1.3.1994.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-6/1993. od 16. veljače 1994.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, odlučujući o ustavnoj tužbi A. G. iz
K. S. na sjednici održanoj 16. veljače 1994. godine donio je ovu

## ODLUKU

I. Usvaja se ustavna tužba i ukidaju se:

1. presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-3357/92. od 8.
listopada 1992. godine;

2. rješenje Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika
Hrvatske - Centralne službe u Zagrebu, brojKlasa: 140-04/90-01/2-289087.
Ur.br: UPII-34199-03/1-90 od 16. srpnja 1992. godine.

II.Predmet se vraća Centralnoj službi na ponovni postupak.

III. Ova će se odluka objaviti u "Narodnim novinama"

Obrazloženje

Podnositelj ustavne tužbe ističe da je presudom navedenom u točki 1.
pod 1. izreke odluke odbijena njegova tužba podnesena protiv rješenja navedenog
u točki 1. pod 2. izreke odluke, a kojim je odbijena njegova žalba izjavljena
protiv rješenja Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osiguranja
radnika Hrvatske - Područna služba u Splitu broj : IN-47337 od 25. travnja
1990. godine. Ovim rješenjem podnositelju je od 21. 11. 1989. godine priznato
pravo na invalidsku mirovinu zbog gubitka radne sposobnosti uslijed bolesti.
Podnositelj ustavne tužbe smatra da je kod njega do gubitka radne sposobnosti
došlo uslijed profesionalnog oboljenja zbog utjecaja kemijskih tvari, posebice
monomera vinil-klorida (V.C.M.) iz PVC praha, kojima je bio izložen dugi
niz godina na radnome mjestu. Trovanje kloriranim ugljikovodicima, kojima
bez sumnje pripada i V.C.M. priznato je kao profesionalno oboljenje točkom
14. Liste profesionalnih bolesti ("Narodne novine", broj 53/91).
Podnositelj ustavne tužbe nadalje ističe da uslijed povreda postupka počinjenih
od nadležnih tijela Fonda i Upravnog suda Republike Hrvatske, i pored pribavljenih
stručnih medicinskih mišljenja, nije nedvojbeno i sigurno otklonjena moguća
profesionalna etiologija oboljenja tužitelja od kronične bolesti krvi tj.
od kroničnog mijelitisa. Podnositelj ustavne tužbe zaključuje da je neotklanjanjem
navedene dvojbe, što je posljedica postojanja dva bitno suprotna medicinska
stručna mišljenja, u ovome slučaju počinjena je povreda postupka, posebice
članka 191. stavak 1. i 2. Zakona o općem upravnom postupku. Prema navedenim
zakonskim odredbama ako se mišljenja vještaka bitno razlikuju (što je ovdje
slučaj) odnosno kad zbog složenosti slučaja ili potrebe obavljanja analize
(što je ovdje također slučaj) obnovit će se vještačenje, a može se zatražiti
i mišljenje koje znanstvene ili stručne ustanove. U provedenom postupku
nije postupljeno po navedenim zakonskim odredbama, čime je učinjena gruba
povreda postupka. Posljedica počinjene povrede postupka je neutemeljenost
na zakonu osporenog drugostepenog rješenja Republičkog fonda mirovinskog
osiguranja radnika Hrvatske (dalje: Republički fond) i presude Upravnog
suda Republike Hrvatske (dalje: Upravni sud). Time je počinjena povreda
odredbe stavka 1. članka 19. Ustava Republike Hrvatske. prema kojoj pojedinačni
akti državne uprave i tijela koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljena
na zakonu. Zbog počinjenih povreda Zakona i Ustava onemogućeno mu je da
ostvari pravo na invalidsku mirovinu zbog profesionalnog oboljenja, tvrdi
podnositelj ustavne tužbe. Ustavna tužba je pravodobna, a iscrpljen je
i pravni put u smislu odredaba članka 28. stavak 2. i 3. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj 13/91).
Ustavna tužba je osnovana. Iz presuda Upravnog suda Us-194/92 i Us-3357/92
proizlazi da je taj sud uvažavajući tužbe dva puta ukidao rješenja Republičkog
fonda kojima su odbijene žalbe tužitelja. Sud je, naime, ocijenio da činjenično
stanje u provedenom postupku nije pravilno ni potpuno utvrđeno. Tuženi
organ temeljio je svoja rješenja na nalazu i mišljenju Više invalidske
komisije, koja nije prihvatila navode o profesionalnoj etiologiji oboljenja
tužitelja jer da (do sada) nije nedvojbeno dokazano da izloženost monomerima
vinil-klorida može biti uzrok navedene bolesti tužitelja. Medutim, po pravnom
shvaćanju Upravnog suda izraženom u presudi Us-1688/91 od 27. 7.1991. u
postupku je trebalo, suprotno shvaćanju Više invalidske komisije, a imajući
u vidu najnovija dostignuća medicinske znanosti utvrditi da li se sa sigurnošću
može potvrditi profesionalna etiologija bolesti tužitelja ili je sa sigurnošću
isključiti. Uvažavajući tužbu po drugi puta Upravni sud u obrazloženju
presude Us-194/92 od 23. 04. 1992. utvrdio je da i nakon ponovljenoga postupka
nisu otklonjene proturječnosti u spisu jer i nadalje postoje bitno različita
stručna mišljenja u odnosu na ocjenu da li se promjene u zdravstvenom stanju
tužitelja, s obzirom na poslove koje je obavljao, mogu smatrati profesionalnom
bolešću. Stoga sud naređuje da se u nastavku postupka zatraži mišljenje
Medicinskog fakulteta u Zagrebu i da ta znanstvena ustanova, nakon pregleda
postoječe po potrebi pribavi novu medicinsku dokumentaciju, te izvrši analizu
stručnoga stajališta KBC "Firule" - Split (dr. Labud Kurajica)
i Više invalidske komisije od 11. studenog 1991. godine, te s obzirom na
postignuta znanstvena dostignuća, da mišljenje da li je bolest tužitelja
mogla nastati i kao posljedica štetnog utjecaja sirovina čijem je utjecaju
tužitelj bio dugotrajno izložen obavljajući poslove na svom radnom mjestu.
Republički fond nije postupio po traženju suda, tj. pravnom shvaćanju suda
i primjedbama suda u vezi sa dopunom postupka i nije zatražio mišljenje
Medicinskog fakulteta kao relevantne znanstvene ustanove, već je pribavio
mišljenje od 7. 7.1992. svoga konzultanta interniste hematologa dr. Marka
Koprčine iz Kliničke bolnice "Sestre milosrdnice". Zaključak
konzultanta je da prema dosadašnjim saznanjima među kroničnim toksičkim
učincima vinil-klorida se ne spominje i kronična mijeloza. Viša invalidska
komisija prihvatila je zaključak konzultanta i ostala kod svoga ranije
danog mišljenja da je uzrok gubitka radne sposobnosti tužitelja bolest,
a ne profesionalna bolest uslijed trovanja vinil-klorida djelovanju kojega
je tužitelj, što je nedvojbeno, bio izložen dugi niz godina na njegovom
radnom mjestu. Osporenom (trećom) presudom Us-3357/92 od 8. 10. 1992. Upravni
je sud odbio tužbu protiv osporenog rješenja Republičkog fonda broj UP/II-341-99-03/1-90
od 16. srpnja 1992. godine kojim je odbijena žalba tužitelja protiv rješenja
Područne službe u Splitu broj IN-47337 od 25. travnja 1990. godine kojim
je utvrđeno da tužitelj ima pravo na invalidsku mirovinu zbog bolesti.
Upravni je sud naime, sada prihvatio mišljenje Više invalidske komisije,
koje ranije nije prihvaćao, prema kojem za sada nije nedvojbeno utvrđeno
da bi izloženost vinil-kloridu moglo prouzročiti kroničnu bolest mijelozu
kao profesionalno oboljenje. Upravni sud pri tome ističe kako je Viša invalidska
komisija u nastavku postupka postupila u skladu s Pravilnikom o organizaciji,
sastavu i radu stručnih organa vještačenja i mirovinskom i invalidskom
osiguranju ("Narodne novine", broj 45/83 i 32/84), ali zanemaruje
činjenicu da Komisija ni u ponovljenom postupku ne postupa prema pravnom
shvaćanju suda, dapače postupa protivno primjedbama suda, o čemu će kasnije
biti još riječi.

Prihvaćanjem mišljenja Više invalidske komisije, kojeg ranije nije prihvaćao,
a koje je bitno suprotno od stručnog mišljenja specijaliste medicine rada
prema kojem bolest tužitelja ima profesionalnu etiologiju u ovome je slučaju
činjenično stanje ostalo i dalje sporno i nepotpuno utvrđeno. U predmetu,
naime, i dalje postoje dva bitno suprotna stručna mišljenja. Bez novoga
stručnog mišljenja koje treba biti rezultat znanstvenih saznanja o sadašnjim
dostignućima medicine kao i stručne analize postojećih suprotnih mišljenja
još uvijek nije utvrđen uzrok bolesti tužitelja. Ovo posebice zato jer
u stručnom mišljenju KBC -"Firule" Split izričito stoji da VCM
pripada kloriranim ugljikovodicima i da je trovanje istima priznato Listom
profesionalnih bolesti kao profesionalna bolest, pod rednim brojem 14.
Liste. Stoga je i utvrđenje i zaključak da uzrok bolesti tužitelja nije
utjecaj kemijskih tvari kojima je dugotrajno bio izložen, preuranjen i
nije utemeljen na zakonu.

Pričinjena je time povreda postupka iz odredbe članka 191. stavak 1.
i 2. Zakona o općem upravnom postupku. Posebice povrede stavka 2. kada
nije postupljeno po presudi i uputi suda tj. da se zbog složenosti slučaja
zatraži stručna analiza, ocjena i mišljenje Medicinskog fakulteta u Zagrebu.
Ne postupajući po pravnom shvaćanju suda i njegovim primjedbama u vezi
s postupkom nadležno tijelo Republičkog fonda počinilo je i povredu odredbe
članka 62. Zakona o upravnim sporovima ("Narodne novine", broj
53/91). Prema toj zakonskoj odredbi to je tijelo, naime, vezano pravnim
shvaćanjem suda i njegovim primjedbama u vezi s postupkom.

Ni osporena presuda Upravnog suda nije utemeljena na zakonu. Naime,
prema odredbi članka 63. istoga zakona taj je sud osporeni akt, koji je
donesen protivno pravnom shvaćanju ili protivno primjedbama suda u vezi
s postupkom, trebao poništiti ako sam nije mogao stvar riješiti presudom.

Takvim postupanjem, neutemeljenim na zakonu, kako Republičkog fonda
tako i Upravnog suda, po ocjeni Ustavnog suda Republike Hrvatske, povrijedene
su odredbe članka 19. posebice stavka 1. Ustava Republike Hrvatske, što
je imalo za posljedicu usvajanje tužbe, ukidenje osporenih akata i vraćanje
predmeta nadležnom tijelu na ponovni postupak (čl. 30. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske - "Narodne novine", broj 13/91).
U nastavku postupka nadležno će tijelo ponovno razmotriti žalbu tužitelja
i ujedno postupiti po primjedbama i u skladu s pravnim shvaćanjima Upravnog
suda navedenim u presudi toga suda od 23. travnja 1992. broj: Us-194/92-6
imajući u vidu (i) obvezatnost odluka ovog Ustavnog suda (čl. 25. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske).

Objava ove odluke temelji se na odredbi članka 20. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvstske.

Broj : U-III-6/1993.

Zagreb, 16. veljače 1994.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**Jadranko Crnić, v. r**

Odluka, NN 15/1994-293