### NN 66/2020 (5.6.2020.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-4951/2014 od 10. ožujka 2020. i tri izdvojena mišljenja

Ustavni sud Republike Hrvatske

1336

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Vladimir Milanković iz Siska, kojeg zastupa Ljiljana Planinić, odvjetnica u Zagrebu, kao preuzimateljica odvjetničkog ureda Milenka Umićevića, odvjetnika u Zagrebu, na sjednici održanoj 10. ožujka 2020. donio je

ODLUKU

Ustavna tužba se odbija.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je Vladimir Milanković iz Siska (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupa Ljiljana Planinić, odvjetnica u Zagrebu, kao preuzimateljica odvjetničkog ureda Milenka Umićevića, odvjetnika u Zagrebu.

1.1. Ustavna tužba podnesena je u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž 282/14-8 od 10. lipnja 2014. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) kojom je djelomično prihvaćena žalba državnog odvjetnika i preinačena presuda Županijskog suda u Osijeku (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: K-Rz-3/11 od 9. prosinca 2013. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) u odluci o kazni na način da je podnositelju (prvookrivljeniku) za kazneno djelo iz članka 120. stavka 1. u vezi s člankom 28. stavkom 2. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 53/91., 39/92., 91/92., 31/93. – pročišćeni tekst, 35/93. – ispravak, 108/95., 16/96. – pročišćeni tekst i 28/96.; u daljnjem tekstu: OKZRH) – za koje je proglašen krivim prvostupanjskom presudom – na temelju članka 120. stavka 1. OKZRH-a utvrđena kazna zatvora u trajanju od 8 (osam) godina, a za kazneno djelo iz članka 122. u vezi s člankom 28. stavkom 2. OKZRH-a – za koje je također proglašen krivim prvostupanjskom presudom – na temelju članka 122. OKZRH-a utvrđena kazna zatvora u trajanju od tri (3) godine te osuđen jedinstvenom kaznom zatvora u trajanju od deset (10) godina u koju je uračunato vrijeme provedeno u pritvoru od 20. lipnja 2011. pa nadalje (točka I. izreke), dok su žalba državnog odvjetnika u ostalom dijelu i podnositeljeva žalba u cijelosti odbijene te je u pobijanom nepreinačenom dijelu prvostupanjska presuda potvrđena (točka II. izreke).

1.2. Prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim zbog počinjenja dva kaznena djela protiv čovječnosti i međunarodnog prava: ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. u vezi s člankom 28. stavkom 2. OKZRH-a – za koje mu je na temelju članka 120. OKZRH-a utvrđena kazna zatvora u trajanju od sedam (7) godina, i ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika iz članka 122. u vezi s člankom 28. stavkom 2. OKZRH-a – za koje je na temelju članka 122. OKZRH-a utvrđena kazna zatvora u trajanju od dvije (2) godine, te je osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od osam (8) godina, u koju je uračunato vrijeme u pritvoru od 20. lipnja 2011. pa nadalje.

Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis prvostupanjskog suda broj: K-Rz-3/11.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Od 1992. godine pokrenuto je više policijskih i sudskih istraga zbog ubojstava civilnih osoba na širem području Siska. U okviru jednog od takvih postupka protiv nepoznatog počinitelja radi istrage ratnog zločina protiv civilnog stanovništva na štetu članova obitelji Vila i svoju osobnu, 15. listopada 2002. svoj iskaz pred istražnom sutkinjom Županijskog suda u Sisku dao je Nenad Tintor. Izjavio je da su ga prvog četvrtka u kolovozu 1991. dva uniformirana muškarca u maskirnim uniformama odveli do njegovog stana, a zatim u Krizni štab u Sisku gdje su ga ispitivali, da je prenoćio u jednoj prostoriji u kojoj su se nalazili samo stol i stolica te je tamo proveo cijeli vikend, a u nedjelju navečer odvezen je u Omladinsku radnu akciju (u daljnjem tekstu: ORA), gdje su ga osobe u maskirnim uniformama i sa crnim čarapama preko lica vezale za žičanu ogradu u blizini rijeke Save i tako ga ostavili do jutra. Te maskirane osobe tukle su ga rukama, palicama i nogama, a narednog dana automobilom su ga odvezle u Sisak i ostavile u jednoj ulici.

2.1. Svjedok Milan Marić dao je iskaz pred istražnim sucem Županijskog suda u Sisku 24. prosinca 2002. u postupku protiv nepoznatog počinitelja radi ratnog zločina protiv civilnog stanovništva, uz prisustvo Županijskog državnog odvjetnika, te dvije osobe na zahtjev svjedoka – njegovog odvjetnika i jednog djelatnika Policijske uprave Sisak (u daljnjem tekstu: PU Sisak), a sve zbog prijetnji koje prima prilikom posjeta roditeljima u Sisku. Milan Marić preminuo je 31. srpnja 2005.

Kao svjedok naveo je da je 1991. godine bio pripadnik pričuvnog sastava policijskih snaga te da je jednom prilikom, noću, kada je u dvorištu zgrade Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: MUP) bilo petnaestak pripadnika pričuvnog sastava policije te se poveo razgovor o obitelji Vila, došao podnositelj ustavne tužbe i rekao da treba ići kod obitelji Vila »izvršiti pretres kuće«. Desetak pripadnika MUP-a, među kojima i svjedok, krenulo je kombijem i s dva osobna automobila, a došavši do kuće obitelji Vila, svjedok je stajao na travnjaku ispred kuće i vidio je podnositelja kako se odvezao jednim automobilom u pravcu suprotnom od centra grada.

Nekoliko pripadnika MUP-a je pokucalo i vrata je otvorila starija žena. Nakon otprilike pet minuta iz kuće se začula vika, a uskoro su ispaljena dva ili tri hica iz automatskog oružja. Nekoliko djelatnika MUP-a izvelo je više civila iz kuće, tri muškarca i jednu ženu, uvelo ih u kombi, nakon čega se svjedok s još jednom osobom odvezao drugim vozilom u jedan kafić u Sisku, a nakon sat vremena vratili su se u dvorište MUP-a te su tamo saznali da je obitelj Vila odvezena u ORA-u, pa su krenuli tamo. Dolaskom u krug ORA-e primijetio je kod nužnika jednog člana obitelji Vila kako stoji s još dvije muške osobe, pri čemu su svi bili bez odjeće. Vidio je da je jedna osoba u maskirnoj uniformi odvela tog člana obitelji Vila do nasipa i rekla mu da počne trčati i ako uspije pobjeći da će ostati živ, a nakon toga je čuo dva hica. Nakon toga je ušao u baraku, a kasnije se odvezao iz ORA-e s osobama s kojima je došao.

Svjedok je iskazivao o uhićenju Nenada Tintora, te o drugim likvidacijama na ORA-i i Jodnom od strane osoba u maskirnim uniformama.

2.2. Policijska uprava sisačko-moslavačka podnijela je 20. lipnja 2011. kaznenu prijavu protiv podnositelja i još dvije osobe, Đure Brodarca i Drage Bošnjaka, zbog sumnje da su počinili kaznena djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva i ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika 1991. i 1992. godine na području Siska i Banovine.

2.3. Istražni sudac Županijskog suda u Osijeku je 21. lipnja 2011. ispitao podnositelja koji je izjavio da boluje od PTSP-a, bolesti zglobova, te je radi bolova povremeno uzimao ketonal i apaurin za smirenje.

Protiv podnositelja je određen pritvor u kojem je ostao tijekom cijelog postupka.

2.4. Istražni sudac Županijskog suda u Osijeku je 22. lipnja 2011. donio rješenje o provođenju istrage protiv podnositelja, Đure Brodarca i Drage Bošnjaka, zbog sumnje da su počinili kazneno djelo ratnog zločina protiv civilnog stanovništva, a protiv Đure Brodarca postupak je obustavljen jer je 13. srpnja 2011. umro.

2.5. Podneskom od 4. srpnja 2011. podnositelj je putem braniteljice tražio da bude nazočan ispitivanju svjedoka tijekom istrage.

2.6. Zamolbom od 24. listopada 2011. Županijski sud u Osijeku zatražio je od Županijskog suda u Sisku da ispita svjedoka Nenada Tintora koji nije mogao pristupiti ispitivanju pred Županijskim sudom u Osijeku. U zamolbi je navedeno da se na ispitivanje pozovu branitelji okrivljenika. U odnosu na predmet ispitivanja svjedoka navedeno je:

»U tijeku istrage predloženo je ispitivanje u svojstvu svjedoka i ošt. NENADA TINTORA iz Siska ... Kako navedeni iz opravdanih razloga ne može pristupiti na ispitivanje u Županijski sud u Osijeku, to Vas molim da istoga pozovete i ispitate na okolnosti njegovih saznanja o okolnostima tko je i zašto ga je dana 1. 8. 1991. g. uhitio, te potom odveo u Krizni štab, a nakon toga u prostor ORE u Sisku. Svjedok i ošt. je potrebno da se detaljno i okolnosno izjasni vezano za opis osoba koje su ga uhitile, da li poznaje neku od osoba koje su ga uhitile, kako su bile odjevene, da li su bili u odori i kakvoj, kakvo su imali oružje i što su mu govorili, da li su te osobe imale kakav nalog za njegovo uhićenje, nalog za pretragu doma u Sisku ... te da li je izvršena pretraga tog doma i što je pronađeno, te gdje su ga poslije odveli, odnosno da li je odveden u Krizni štab u Rimskoj ulici gdje je sadašnja zgrada Poglavarstva Grada Siska. Potrebno je da se izjasni na okolnost točnog opisa gdje je bio odveden, u koju sobu, gdje se ta prostorija nalazi i s kojim osobama je tamo bio odnosno tko ga je ispitivao, da li zna nečiji identitet. Svjedok je potrebno da se izjasni da li poznaje Matu Damjanovića, Davora Crnojevića, Ivana Smolčića i osobu po prezimenu Galić. Svjedok je potrebno da se izjasni na okolnost koliko je dana bio u Kriznom štabu i da li je poslije toga odveden u ORU u Savskoj ulici u Sisku i što su mu tamo radili, odnosno neka to detaljno opiše, da li je tamo bio zlostavljan, kako i koliko dugo. Potrebno je svjedoka posebno pitati da okolnost da li mu je bilo rečeno u Kriznom štabu i na ORI zbog čega je uhićen, te na okolnost od kojih ljudi je bio uhićen, kojoj formaciji su isti pripadali i tko ga je na kraju pustio.«

2.7. Na temelju dokaza prikupljenih tijekom istrage, 16. prosinca 2011. Županijsko državno odvjetništvo u Osijeku (u daljnjem tekstu: ŽDO Osijek) podiglo je optužnicu protiv podnositelja i Drage Bošnjaka pred Županijskim sudom u Osijeku, protiv podnositelja zbog počinjenja kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. u vezi s člankom 28. stavka 2. OKZRH-a (točka 1, podtočke 1. – 22.) i zbog kaznenog djela ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika iz članka 122. u vezi članka 28. stavka 2. OKZRH-a (točka 1. podtočke 1.- 23.).

2.8. Tijekom postupka pred raspravnim sudom održano je više od 50 ročišta i ispitano je preko 140 svjedoka.

2.9. Županijski sud u Osijeku je 24. veljače 2012. odobrio odvoženje podnositelja ortopedu, te na rendgensko snimanje, 26. ožujka 2016. stomatologu, 30. ožujka 2012. traumatologu.

2.10. Podnositelj je 27. ožujka 2012. zatražio odobrenje za operaciju desnog kuka u Rijeci.

2.11. Na raspravi održanoj 21. svibnja 2012. zamjenik ŽDO-a Osijek je predložio da se ispitaju svjedoci i oštećenici, te da se pročita iskaz preminulih svjedoka Glige Jasića, Dragutina Videca i Milana Marića. Branitelji podnositelja usprotivili su se čitanju iskaza preminulih svjedoka jer pri njihovom ispitivanju obrana nije bila ni nazočna ni obaviještena o terminima ispitivanja. Također su predložili da se pozovu svjedoci Ivan Jarnjak, Ivan Vekić, Josip Manolić i Antun Tus, a svi na okolnosti formiranja PU Sisak, njen ustroj, te koje su bile ovlasti podnositelja i tko je bio odgovorna osoba u inkriminiranom razdoblju. Obrana je predložila da se ispitaju i svjedoci navedeni u prigovoru protiv optužnice:

– Stjepan Herceg i Borko Bakić na okolnosti odvođenja Dragana Rajšića;

– Dinko Horvat (djelatnik SZUP-a), Ratko Curić (djelatnik SOA-e) i Željko Sklepić (djelatnik SIS-a), svi na tvrdnju obrane da podnositelj nije imao ovlasti poduzimati bilo koje radnje u otkrivanju navedenih kaznenih djela, te da nikoga nije sprečavao u poduzimanju potrebnih mjera i radnji za utvrđenje neposrednih počinitelja,

– Joško Morić, Franjo Margušić, Vladimir Faber i Marko Rašić, na okolnost organizacije i funkcioniranja policijskog sustava u diskriminiranom razdoblju;

– Dražen Bošnjaković koji ima neposredna saznanja o funkcioniranju PU Sisak;

– Ante Bobetko koji bi mogao jasno razgraničiti ovlasti ZNG-e i policije;

– Andrija Prelošćan na okolnost osnivanja i funkcioniranja Kriznog štaba općine Sisak, Zajedničkog kriznog štaba za područje PU Sisak, Regionalnog kriznog štaba, te o razgraničenjima i preklapanju ovlasti sa Zapovjedništvom za banijsko-kordunsku regiju, te operativnom grupom za Sisak i Baniju:

– Stjepan Marić na okolnost pozicije, uloge i ovlasti podnositelja;

– Goran Silaj kao jedan od zapovjednika jedinice specijalne policije u inkriminiranom razdoblju;

– Marko Vuković, u inkriminirano razdoblje načelnik odjela operativnih poslova koji ima neposredna saznanja o svim relevantnim događajima;

– Nikola Vidović, u inkriminiranom razdoblju referent za pričuvni sustav, logistiku i raspored koji ima neposredna saznanja o popuni pričuvom, te tko je bio nadređen pričuvnim postrojbama:

– Željko Tomljenović koji ima neposredna saznanja o zaduživanju naoružanjem pričuve;

– Arsen Harčević, Meho Velić, Željko Cavrić, Čedo Jagdić na okolnost pozicije podnositelja u inkriminiranom razdoblju, njegovom položaju, ovlaštenjima i stvarnoj poziciji u sustavu vođenja i zapovijedanja;

– Boris Posavec na okolnost razmjene zarobljenika, te ulozi podnositelja u tim razmjenama.

Raspravno vijeće odgodilo je donošenje odluke o ovim dokaznim prijedlozima obrane, i da će ju donijeti naknadno tijekom postupka.

2.12. Na raspravu održanu 12. lipnja 2012. pozvan je, između ostalih, i svjedok Nenad Tintor koji se, iako uredno pozvan, nije odazvao pozivu.

2.13. Na raspravi održanoj 13. lipnja 2012. zamjenik ŽDO-a Osijek izjavio je da se protivi prijedlogu obrane da se kao svjedok ispita Ivan Jarnjak jer je 27. srpnja 2011. u pritvoru posjetio podnositelja, a protivi se i ispitivanju svjedoka Antuna Tusa, Ivana Vekića i Josipa Manolića jer u inkriminirano vrijeme nisu bili na području Siska, tako da činjenice koje bi se prema prijedlogu obrane trebale utvrđivati njihovim ispitivanjem nisu važne za odlučivanje u ovom postupku.

Braniteljica podnositelja je izjavila da je doista Ivan Jarnjak bio u posjeti podnositelju u istražnom zatvoru, ali da je razgovarao s njim u nazočnosti upravitelja Zatvora u Osijeku, te se razgovor vodio oko toga kako se podnositelj osjeća u zatvoru. Nadalje je izjavila da ustraje kod dokaznih prijedloga da se ispitaju kao svjedoci Antun Tus, Ivan Vekić i Josip Manolić.

Raspravno vijeće prihvatilo je dokazne prijedloge braniteljice podnositelja da se kao svjedoci ispitaju Ivan Jarnjak, Antun Tus, Ivan Vekić, Josip Manolić, Dinko Horvat, Ratko Curić i Željko Sklepić.

2.14. Podneskom od 3. srpnja 2012. branitelji podnositelja podnijeli su sljedeće dokazne prijedloge:

»1. saslušati kao svjedoka – eksperta JOŠKA MORIĆA (poziv na MUP RH), bivšeg pomoćnika ministra unutarnjih poslova za temeljnu policiju, na okolnost organizacije i funkcioniranja policijskog sustava u razdoblju od srpnja 1991. do lipnja 1992. godine te položaja načelnika PU Sisak i zamjenika načelnika PU Sisak 1991. i 1992. godine te njihov međusobni odnos subordinacije te posebno na okolnost njihove dužnosti i ovlasti kao članova u Regionalnom kriznom štabu kao i formalne i stvarne dužnosti u okviru Zapovjedništva za banijsko kordunsku regiju te na okolnost položaja i ovlasti Josipa Rohačeka u inkriminiranom razdoblju, budući da u spisu prileži Rješenje kojim je Josip Rohaček imenovan zamjenikom načelnika PU Sisak

2. saslušati kao svjedoka – eksperta VLADIMIRA FABERA (poziv na MUP RH) na okolnost organizacije i funkcioniranja policijskog sustava u razdoblju od srpnja 1991. do lipnja 1992. godine

3. saslušati kao svjedoka DINKA HORVATA iz Matulja, Stari Grad 32, 51211 Matulji, kao pripadnika SUZUP-a 1991. godine na okolnost saznanja o Vladimiru Milankoviću, njegovom položaju, ovlaštenjima i stvarnoj poziciji u sustavu odlučivanja i zapovijedanja u inkriminiranom razdoblju te na okolnost saznanja do kojih su pripadnici SUZUP-a došli u obavljanju svoje službe, a u svezi nestanka i ubojstva civila srpske nacionalnosti

4. saslušati kao svjedoka JOSIPA ROHAČEKA iz Zagreba, Horvaćanska 31 d na okolnost na kojoj je dužnosti angažiran u PU Sisak 1991. godine, koje su mu bile ovlasti i koliko je bio na tom mjestu te na okolnost saznanja o Vladimiru Milankoviću, njegovom položaju, ovlaštenjima i stvarnoj poziciji u sustavu odlučivanja i zapovijedanja u inkriminiranom razdoblju te na okolnost položaja Ivana Bobetka i Janka Bobetka

5. saslušati kao svjedoka STJEPANA KRPIČAKA (poziv na MUP RH), načelnika Sektora za poslove policije u MUP-u 1992. godine na okolnost ustroja policije u tom razdoblju i stanja u PU Sisak 1991. i 1992. godine te uloge i ovlasti načelnika policije Vladimira Milankovića

6. saslušati kao svjedoka FRANJU MARGUŠIĆA (poziv na MUP RH), visoko pozicioniranog djelatnika MUP-a 1991. i 1992. godine, na okolnost ustroja policije u tom razdoblju i stanja PU Sisak 1991. i 1992. godine te uloge i ovlasti zamjenika načelnika policije Vladimira Milankovića, kao i zamjenika načelnika Josipa Rohačeka

7. saslušati ŽELJKA MALINCA iz Siska, pomoćnika načelnika PU Sisak Đure Brodarca 1991/1992. godine na okolnost ustroja policije u tom razdoblju i stanja u PU Sisak te uloge i njegovog zamjenika načelnika policije Vladimira Milankovića te formalnog i stvarnog odnosa načelnika i zamjenika načelnika PU Sisak te na okolnost stvarnih ovlasti koje je Vladimir Milanković imao

8. saslušati kao svjedoka DRAŽENA BOŠNJAKOVIĆA, budući da je 1993. godine bio tajnik župana Đure Brodarca i ima neposredna saznanja o ovlastima načelnika i zamjenika načelnika PU Sisak te formalnog i stvarnog odnosa načelnika i zamjenika načelnika PU Sisak

9. saslušali kao svjedoka RATKA CURIĆA (pripadnika SOA-e) na okolnost saznanja o Vladimiru Milankoviću, njegovom položaju, ovlaštenjima i stvarnoj poziciji u sustavu odlučivanja i zapovijedanja u PU Sisak u inkriminiranom razdoblju, zatim na okolnost postupaka i ovlasti Kriznog štaba i njegovog predsjednika Ivana Bobetka te njegove bliske suradnice stanovite ‘Jasminke Peter’ te dovođenja nepoznatog broja 1397967985specijalaca’ u Sisak

10. saslušati kao svjedoka ŽELJKA SKLEPIĆA na okolnost saznanja o Vladimiru Milankoviću, njegovom položaju, ovlaštenjima i stvarnoj poziciji u sustavu odlučivanja i zapovijedanja u PU Sisak u inkriminiranom razdoblju, zatim na okolnost postupaka i ovlasti Regionalnog Kriznog štaba i njegovog predsjednika Ivana Bobetka te njegove bliske suradnice Jasminke Peter Kalinić

11. saslušati kao svjedoka ANTU BOBETKA iz Siska, na okolnost formiranja, funkcioniranja i ovlasti Zajedničkog štaba za područje PU Sisak i općina te odnosa tog tijela s Kriznim štabom Općine Sisak, Regionalnim kriznim štabom, sa Zapovjedništvom za banijsko kordunsku regiju, s Operativnom grupom za Sisak i Baniju

12. saslušati kao svjedoka ANDRIJU PRELOŠĆANA iz Siska, na okolnost osnivanja i funkcioniranja ovlasti Kriznog štaba Općine Sisak te odnosa tog tijela sa Zajedničkim štabom za područje PU Sisak i općina, Regionalnim kriznim štabom, sa Zapovjedništvom za banijsko kordunsku regiju te s Operativnom grupom za Sisak i Baniju

13. saslušati kao svjedoka STJEPANA MARIĆA iz Siska, Lađarska 29

14. saslušati kao svjedoka VLADU PALČIĆA iz Siska, Poljska 50, kao prvog zapovjednika jedinice specijalne policije 1991. godine

15. saslušati kao svjedoka GORANA SILAJA iz Siska, Trg hrvatskih branitelja, 12, kao jednog od zapovjednika jedinica specijalne policije 1991. i 1992. godine

16. saslušati kao svjedoka MARKA VUKOVIĆA iz Siska, u inkriminirano vrijeme načelnik odjela operativnih poslova u PU Sisačko-
 -moslavačkoj

17. saslušati kao svjedoka MARKA RAŠIĆA, načelnika PU Sisačko-moslavačke

18. saslušati kao svjedoka ČEDU JAGIĆA iz Siska, Ive Stipčića 40a, na okolnost saznanja o Vladimiru Milankoviću, njegovom položaju, ovlaštenjima i stvarnoj poziciji u sustavu odlučivanja i zapovijedanja u PU Sisak u inkriminiranom razdoblju

19. saslušati kao svjedoka ARSENA HARČEVIĆA iz Siska, na okolnost položaja Vladimira Milankovića 1991. godine s obzirom na glasine da je Srbin, bivši milicajac diplomant vojne akademije i 1397967985Kosovac’

20. saslušati kao svjedoka ŽELJKA CAVRIĆA iz Siska na okolnost položaja Vladimira Milankovića 1991. godine s obzirom na glasine da je Srbin, bivši milicajac diplomant vojne akademije i 1397967985Kosovac’

21. saslušati kao svjedoka MEHU VELIĆA iz Siska, Mošćenica, Augusta Šenoe 1, budući da ima neposredna saznanja o Vladimiru Milankoviću u inkriminiranom razdoblju jer je i sam bio djelatnik PU Sisak

22. saslušati kao svjedoka NIKOLU VIDOVIĆA iz Siska koji je u inkriminirano vrijeme bio referent za pričuvni sustav, logistiku i raspored i ima neposredna saznanja o popuni pričuvom te ovlastima zapovijedanja nad pričuvnim sastavom, kao i na okolnost položaja Vladimira Milankovića 1991. godine, s obzirom na glasine da je Srbin, bivši milicajac diplomant vojne akademije i 1397967985Kosovac’

23. saslušati kao svjedoka BORISA POSAVCA iz Siska na okolnost razmjene ratnih zarobljenika, budući da je i sam bio razmijenjen

24. saslušati kao svjedoka ŽELJKA TOMLJENOVIĆA iz Siska na okolnost zaduživanja oružja pričuvnog sastava MUP-a 1991. i 1992. godine

25. saslušati kao svjedoka ANTU BAKOVIĆA iz Zagreba, Vinogradi 66

26. saslušati kao svjedoka ONESTINA CVITANA, tadašnjeg ministra unutarnjih poslova i MARTINA ŠPEGELJA, zapovjednika ZNG u vrijeme donošenja tripartitne Zapovijedi od 16. srpnja 1991. godine (Cvitan, Đogan, Špegelj) kojom se formira Zapovjedništvo Banijsko-
 -kordunskog područja, na okolnost pravnih dosega i stvarnih učinaka predmetne zapovijedi na terenu, ovlasti predmetnih zapovjedništva i koji sustav osigurava iste ovlasti te vremena važenja predmetne zapovijedi

27. saslušati kao svjedoka TOMISLAVA KARAMARKA na okolnost organizacije i funkcioniranja policijskog sustava u razdoblju od srpnja 1991. do lipnja 1992. godine te položaja načelnika PU Sisak i zamjenika načelnika PU Sisak 1991. i 1992. godine te njihov međusobni odnos subordinacije te posebno na okolnost njihove dužnosti i ovlasti kao članova u Regionalnom kriznom štabu te formalne i stvarne dužnosti u okviru Zapovjedništva za banijsko kordunsku regiju.

28. saslušati kao svjedoka IVANA JARNJAKA na okolnost organizacije i funkcioniranja policijskog sustava u razdoblju od srpnja 1991. do lipnja 1992. godine te položaja načelnika PU Sisak i zamjenika načelnika PU Sisak 1991. i 1992. godine te njihov međusobni odnos subordinacije te posebno na okolnost njihove dužnosti i ovlasti kao članova u Regionalnom kriznom štabu te formalne i stvarne dužnosti u okviru Zapovjedništva za banijsko kordunsku regiju.

29. saslušati kao svjedoka IVANA VEKIĆA na okolnost organizacije i funkcioniranja policijskoga sustava u razdoblju od srpnja 1991. do lipnja 1992. godine te položaja načelnika PU Sisak i zamjenika načelnika PU Sisak 1991. godine te njihov međusobni odnos subordinacije te posebno na okolnost njihove dužnosti i ovlasti kao članova u Regionalnom kriznom štabu te formalne i stvarne dužnosti u okviru Zapovjedništva za banijsko kordunsku regiju.

30. saslušati kao svjedoka JOSIPA MANOLIĆA na okolnost organizacije i funkcioniranja policijskog sustava u razdoblju od srpnja 1991. do lipnja 1992. godine te položaja načelnika PU Sisak i zamjenika načelnika PU Sisak 1991. i 1992. godine te njihov međusobni odnos subordinacije te posebno na okolnost njihove dužnosti i ovlasti kao članova u Regionalnom kriznom štabu te formalne i stvarne dužnosti u okviru Zapovjedništva za banijsko kordunsku regiju.

31. saslušati kao svjedoka ANTUNA TUSA na okolnost načina i vremena formiranja ZNG-a, i odnosno OSRH, a u svezi uloge MUP-a RH i policijskih uprava u tom formiranju

32. saslušati kao svjedoka MIJU LATINA, u inkriminirano vrijeme operativac kriminalističke policije zadužen za otkrivanje kaznenih djela ratnog zločina

33. saslušati kao svjedoka MARTINA STAŠĆIKA, u inkriminirano vrijeme policijski službenik u PU Sisak (zapovjednik Policijske postaje)

34. saslušati kao svjedoka IVICU VUKOVIĆA, u inkriminirano vrijeme policijski službenik u PU Sisak, na okolnost sustava vođenja i zapovijedanja

35. saslušati kao svjedoka MARKA SREMIĆA I IVANA ŠANTEKA na okolnost sustava vođenja i zapovijedanja pričuvnim postrojbama

36. saslušati kao svjedoka ADAMA GAVRANOVIĆA i ZLATKA DIZDAREVIĆA na okolnost saznanja o inkriminiranim događajima

37. predlaže se žurno saslušati NENADA TINTORA, budući da je isti teško bolestan (karcinom), pa postoji opasnost da se kasnije neće moći izvršiti izvođenje ovog dokaza, zamolbenim putem pred Županijskim sudom u Sisku

38. saslušanje ŽELJKA PAVIČIĆA iz Siska, koji je mijenjao Dragu Matanovića dok je isti bio na bolovanju uslijed ranjavanja

39. saslušanje VJEKOSLAVA BLAŽEVIĆA, u inkriminirano vrijeme zapovjednika PU Sisak

40. službenim putem iz Ureda predsjednika RH zatražiti Odluke predsjednika RH Franje Tuđmana iz 1991. i 1992. godine, kojima se aboliraju i otpuštaju s izdržavanja kazne zatvora prije isteka kazne, kažnjenici koji će se uključiti u obranu suvereniteta RH, te o načinu angažiranja istih u okviru postrojbi MUP-a i OSRH

41. službenim putem zatražiti od MUP-a RH Odluku o prevođenju pričuvnog sastava JNA u pričuvni sastav MUP-a 1990. i 1991. godine

42. službenim putem zatražiti od MUP-a RH Odluku o povećanju broja pričuvnih policajaca 1990. i 1991. godine

43. službenim putem zatražiti od MUP-a RH Odluku ministra unutarnjih poslova (1991.godine) kojim se pričuvnim policajcima oduzimaju ovlasti i mogućnost samostalnog obavljanja policijskih poslova

44. službenim putem zatražiti od MUP-a RH personalni dosje za JADRANKA GARBINA kako bi se utvrdilo kada je napustio miliciju te kada se i na temelju kojeg rješenja zaposlio u MUP RH

45. službenim putem zatražiti od MUP-a RH personalni dosje za MLADENA GLOŽINIĆA kako bi se utvrdio njegov status u postrojbama MUP RH

46. službenim putem zatražiti od MUP-a RH podatke o formiranju postrojbe 1397967985Vukovi’, od kada se koristi naziv 1397967985Vukovi’ te jesu li amblemi iste postrojbe službene oznake koje su zaduživali od strane PU Sisak

47. službenim putem od Ureda za obranu Sisak zatražiti podatke o JURICI KRČELIĆU kako bi se utvrdilo kojoj je postrojbi pripadao 1991. i 1992. godine

48. službenim putem zatražiti podatke o formiranju postrojbe ‘Handžar divizije’

49. službenim putem od MUP-a RH zatražiti podatak o angažiranju JOSIPA ROHAČEKA u Sisak 1991. godine, s kojim ovlastima i dužnostima te na kojem formacijskom mjestu

50. službenim putem preko međunarodne pravne pomoći zatražiti saslušanje gospodina KERESTEŽIJANSA, tadašnjeg Veleposlanika Rusije koji je 1991. godine vršio nadzor nad Jodnom i Barutanom, na okolnost o događajima u ta dva objekta i pripadnicima postrojbi koje su boravili u tim objektima

51. od Županijskog državnog odvjetništva u Sisku zatražiti službene podatke o broju podnesenih kaznenih prijava o nepoznatim počiniteljima za ubojstva počinjena u razdoblju 1991. do 1992. godine koja su u vezi s ratnim zbivanjima te poduzetim radnjama od strane ŽDO

52. od Županijskog državnog odvjetništva u Sisku zatražiti službene podatke o broju optužnica za ratne zločine u kojima su oštećenici osobe srpske nacionalnosti

53. od Županijskog suda u Sisku zatražiti broj pravomoćnih odluka za ratne zločine koje s počinili pripadnici oružanih snaga RH u razdoblju od srpnja 1991. do lipnja 1992. godine

54. od Županijskog suda u Sisku zatražiti podatak o broju kaznenih postupaka koji su još i tijeku za ratne zločine koje su počinili pripadnici oružanih snaga

55. od Županijskog suda u Sisku zatražiti podatak i cijeli spis Kir ošt. Steve Miodraga, rođen 07. veljače 1951. koji tvrdi da je pred Županijskim sudom u Sisku saslušavan 1991. godine pred istražnim sucem Željkom Mlinarićem.«

2.15. U prijedlogu za ukidanje istražnog zatvora od 5. rujna 2012. podnositelj se pozvao na svoje zdravstveno stanje, te naveo da postoji potreba hitnog i složenog liječenja, uključujući i operativni zahvat i rehabilitaciju, zbog jake artroze desnog kuka. Županijski sud u Osijeku je 6. rujan 2012. zatražio liječničku dokumentaciju za podnositelja od Zatvorske bolnice u Zagrebu. Dopisom od 11. rujna 2012. Zatvorska bolnica u Zagrebu obavijestila je sud da podnositelj nikada nije pregledan u toj bolnici. Isti sud je 13. rujna 2012., po preporuci zatvorske liječnice, odredio prepratu podnositelja dermatologu radi obrade.

2.16. Županijski sud u Osijeku je 2. listopada 2012. naložio sudsko-medicinsko vještačenja podnositelja radi utvrđenja je li i u kojem roku nužno potrebna operacija desnog kuka i bi li odgoda operativnog zahvata prouzročila posljedice na njegovo zdravstveno stanje, te u slučaju nužnosti operativnog zahvata, koliko je vrijeme rehabilitacije.

2.17. Po preporuci zatvorske liječnice, Županijski sud u Osijeku je 3. listopada 2012. naložio prepratu podnositelja u mikrobiološki laboratorij radi obrade.

2.18. Klinički bolnički centar Osijek je 15. listopada 2012. dostavio mišljenje da je kod podnositelja indicirana totalna zamjena desnog kuka, no da se ne radi o hitnom zahvatu.

2.19. Podnositelj je 5. prosinca 2012. uputio Županijskom sudu u Osijeku zahtjev za odobravanje liječenja izvan Zatvorske bolnice, te naveo da trpi iznimno velike bolove koje ni jaki analgetici ne ublažuju.

2.20. Nenad Tintor preminuo je 11. siječnja 2013.

2.21. Rasprava održana 4. veljače 2013. nakon prekida nije nastavljena jer je podnositelj uzeo jaki lijek protiv bolova uslijed čega nije mogao pratiti tijek rasprave.

2.22. Županijski sud u Osijeku je 7. veljače 2013. naložio da se podnositelj preprati u KBC Osijek, ambulantu za bol, anesteziologu i stomatologu, radi obrade.

2.23. Pozvan kao svjedok u postupku po prijedlogu obrane, Ivan Vekić dostavio je 14. veljače 2013. liječničku potvrdu da se ne može odazvati sudskom pozivu na raspravu 18. veljače 2013.

2.24. Podnositelj se raspravnom sudu obratio dopisom od 15. veljače 2013. u kojem je naveo da zbog izuzetno lošeg zdravstvenog stanja, bolova koje trpi nije u mogućnosti pratiti rasprave.

2.25. Na ročištu održanom 18. veljače 2013. podnositelj je izjavio da trpi jake bolove, da mu se teško koncentrirati i pratiti tijek rasprave, ali da ne želi da se rasprava tog dana odgodi, već da se održi, te da nije siguran hoće li ubuduće moći pristupiti. Sud je donio rješenje da će se provesti sudsko-medicinsko vještačenje na okolnost je li podnositelj sposoban pratiti tijek rasprave.

2.26. Rasprava zakazana za 19. i 20. veljače 2013. odgođena je zbog nepristupanja podnositelja koji je izjavio da zbog bolova nije u mogućnosti pristupiti.

2.27. Županijski sud u Osijeku je 21. veljače 2013. naložio da se podnositelj preprati u KBC Zagreb, Šalata, ortopedu; 25. veljače i 7. ožujka 2013. u KBC Osijek gastroenterologu; 11. ožujka 2013. stomatologu, te 13. ožujka 2013. na gastroskopiju i kolonoskopiju.

2.28. Nalazom i mišljenjem sudsko-medicinskog vještaka zaključeno je da podnositelj može pristupiti raspravi i pratiti njeno odvijanje, ali u ograničenom vremenu od najviše sat i pol.

2.29. Županijski sud u Osijeku je 15. travnja 2013. zatražio od Zatvora u Osijeku pisano izvješće o zdravstvenom stanju podnositelja, a 17. travnja 2013. naložio da se podnositelja preprati u KBC Osijek, ambulantu za bol. Traženo izvješće je dostavljeno 12. travnja 2013.

2.30. Na raspravi održanoj 29. travnja 2013. ispitan je svjedok Dinko Horvat.

2.31. Županijski sud u Osijeku je 29. travnja 2013. naložio da se podnositelj preprati u KBC Osijek, fizijatru; 7. svibnja 2013. anesteziologu; 15. svibnja 2013. na MR kralježnice.

2.32. Na raspravi održanoj 14. lipnja 2013. liječnik je pregledao podnositelja u 9.45 sati jer je tvrdio da zbog bolova nije u mogućnosti pratiti raspravu, te utvrdio da bi on mogao kratkotrajno sudjelovati u raspravi, ali da nije »baš u najboljoj kondiciji da prati i sudjeluje u raspravi«. Nakon toga je glavna rasprava nastavljena i dovršena u 10.35 sati.

2.33. Županijski sud u Osijeku je 17. lipnja 2013. naredio Zatvoru u Osijeku da poduzme sve potrebno kako bi podnositelj obavio operaciju desnog kuka 1. srpnja 2013. u Specijalnoj bolnici Nemec u Matuljima.

2.34. Rješenjem Uprave za zatvorski sustav podnositelj je privremeno premješten u Zatvor u Rijeci, a 1. srpnja 2013. izvršen je operativni zahvat ugradnje endoproteze kuka. Podnositelj je 3. srpnja 2013. zatražio odobrenje za stacionarno liječenju u Thallasotherapiji u Opatiji. Županijski sud u Osijeku je 4. srpnja 2013. dao suglasnost.

2.35. Rješenjem Uprave za zatvorski sustav od 22. srpnja 2013. podnositelj je premješten u Zatvor u Osijeku.

2.36. Podnositelj je 25. srpnja 2013. zatražio odobrenje za stacionarno liječenju u Daruvarskim toplicama, što je Županijski sud u Osijeku 30. srpnja 2013. odobrio. Podnositelj je, nakon dovršene stacionarne fizikalne terapije u Thalassotherapiji u Opatiji, vraćen u Zatvor u Osijeku 26. srpnja 2013. Županijski sud u Osijeku je 31. srpnja 2013. naložio da se podnositelj preprati u Bizovačke toplice; 6. kolovoza 2013. ortopedu; 13. kolovoza 2013. u Specijalnu bolnicu Nemec u Matuljima.

2.37. Na raspravi održanoj 26. kolovoza 2013. naloženo je braniteljima i zamjeniku ŽDO-a Osijek da sudu dostave pisane podneske s obrazloženim dokaznim prijedlozima kod kojih ustraju kako bi vijeće o istima moglo odučiti.

2.38. Podnositelj je ponovo 11. rujna 2013. zatražio odobrenje za stacionarno liječenje.

2.39. Podneskom od 11. rujna 2013. branitelji podnositelja dostavili su dokazne prijedloge da se kao svjedoci saslušaju već ranije predloženi Joško Morić, Vladimir Faber, Dinko Horvat, Franjo Margušić, Dražen Bošnjaković, Ratko Curić, Željko Sklepić, Andrija Prelošćan, Stjepan Marić, Goran Silaj, Marko Vuković, Čedo Jagić, Arsen Harčević, Željko Cavrić, Meho Velić, Nikola Vidović, Boris Posavec, Željko Tomljenović, Ante Baković, Onestin Cvitan, Tomislav Karamarko, Ivan Jarnjak, Josip Manolić, Antun Tus, Mijo Latin, Martin Stašćik, Ivica Vuković, Marko Sremić, te Željko Pavičić, Stjepan Herceg, također i novopredloženi svjedoci:

»1. ŽARKO PEŠA, Vis, Komiža, na okolnost sustava vođenja i zapovijedanja u PU Sisak u inkriminiranom razdoblju na području Sunje jer je isti bio zapovjednik obrane Sunje

2. ŽELJKO KRAPLJAN, Sisak, Trg bana Jelačića 3 na okolnost sustava vođenja i zapovijedanja u PU Sisak u inkriminiranom razdoblju na području Sunje

3. ISKRA SAVČIĆ, Sisak, A. i S. Radića 45, pastorka pok. Tintora koja ima neposredna saznanja o stradavanju istoga tijekom 1991.g. te o osobama koje su ga privele

4. JOSIP HAJENIĆ iz Siska, pripadnik 57. samb. koji je 17. rujna 1991.g. bio zapovjednik linije Petrinja – Sisak, pa ima saznanja o događanjima toga dana u Mošćenici

5. STJEPAN HERCEG iz Zagreba, koji je 1991. i 1992.g. Bio glavni državni odvjetnik te ima neposredna saznanja o odgovornim osobama za nestanak i smrt civila srpske nacionalnosti, kako to proizlazi iz njegovog dopisa SZ1 P RH od 02. listopada 1991., na stranici 4075 spisa

6. IVAN MIKŠIĆ iz Siska, sudac Vrhovnog suda RH, koji je bio istražni sudac u vrijeme smrtnog stradavanja obitelji Vila te je za očekivati da ima neposredna saznanja o poduzetim radnjama za pronalaženje počinitelja

7. MARKO LUKIĆ na okolnost funkcioniranja postrojbe Specijalne policije u inkriminiranom razdoblju

8. STJEPAN MIHELIČNIK, Sisak, A.G.Matoša 23 na okolnost vođenja i zapovijedanja posebnim jedinicama policije u inkriminiranom razdoblju

9. MLADEN MARKAČ na okolnost funkcioniranja Specijalne policije u inkriminiranom razdoblju

10. IVAN BOBETKO na okolnost zapovijedanja postrojbom 1397967985Vukovi’, budući da je isti u inkriminirano vrijeme bio predsjednik Kriznog stožera i ima neposredna saznanja o zapovijedanju istim postrojbama.«

2.40. Županijski sud u Osijeku je 12. rujna 2013. naložio da se podnositelj preprati u KBC Osijek, na odjel audiologije, radi pregleda, a 17. rujna 2013. stomatologu, a 24. rujna 2013. dao je odobrenje za premještaj podnositelja u Zatvor u Bjelovaru radi liječenja u Daruvarskim toplicama u koje je prepraćen 2. listopada 2013., gdje je liječen do 2. studenoga 2013.

2.41. Svjedok Ratko Curić, pozvan na raspravu zakazanu za 14. listopada 2013., nije pristupio. Svjedoci Goran Silaj, Arsen Harčević, Željko Cavrić, Meho Velić i Martin Stašćik, pozvani na raspravu zakazanu za 15. listopada 2013., nisu pristupili. Na raspravi je ispitan svjedok Čedo Jagić.

2.42. Podneskom od 15. listopada 2013. podnositelj je odustao od prijedloga da se ispita svjedok Ratimir Curić.

2.43. Svjedoci Ivica Vuković i Iskra Savčić, pozvani na raspravu zakazanu za 15. listopada 2013., nisu pristupili, a ispitani su svjedoci Željko Krapljan, Josip Hajenić, Mijo Latin, Željko Pavičić i Stjepan Miheličnik.

2.44. Županijski sud u Osijeku je 4. studenoga 2013. naložio da se podnositelj preprati u Zagreb radi pregleda kod privatnog liječnika.

2.45. Svjedok Arsen Harčević, pozvan na raspravu zakazanu za 6. studenoga 2013., nije pristupio, a ispitani su svjedoci Goran Silaj i Željko Cavrić.

2.46. Svjedoci Meho Velić, Žarko Peša, Iskra Savčić i Vladimir Faber, pozvani na raspravu zakazanu za 6. studenoga 2013., nisu pristupili, a ispitani su svjedoci Stjepan Marić i Martin Stašćik.

2.47. Svjedoci Arsen Harčević i Žarko Peša, pozvani na raspravu zakazanu za 6. studenoga 2013., nisu pristupili, a ispitan je svjedok Vladimir Faber.

2.48. Na raspravi održanoj 13. studenoga 2013. sudsko vijeće odbilo je dokazne prijedloge optužbe za ispitivanje 17 svjedoka smatrajući da su činjenice o kojima bi trebali svjedočiti u dovoljnoj mjeri utvrđene.

Vijeće je također odbilo dokazne prijedloge podnositelja da se ispitaju svjedoci Joško Morić, Franjo Margušić, Dražen Bošnjaković, Željko Sklepić, Andrija Prelošćan, Marko Vuković, Arsen Harčević, Žarko Peša, Meho Velić, Nikola Vidović, Boris Posavec, Željko Tomljenović, Ante Baković, Onestin Cvitan, Tomislav Karamarko, Ivan Jarnjak, Josip Manolić, Antun Tus, Ivica Vuković, Marko Sremić, Iskra Savčić, Stjepan Herceg, Ivan Mikšić, Marko Lukić i Marko Markač, smatrajući da su činjenice o kojima bi trebali svjedočiti u dovoljnoj mjeri utvrđene.

Nakon toga vijeće je donijelo rješenje da se pročitaju iskazi određenih svjedoka, uključujući i iskaz svjedoka Nenada Tintora od 15. listopada 2002. Obrana nije imala primjedbi na čitanje iskaza tog svjedoka.

2.49. Podneskom od 13. studenoga 2013. obrana je zatražila izdvajanje iz spisa zapisnika o ispitivanju svjedoka Milana Marića danog pred istražnim sucem Županijskog suda u Sisku 24. prosinca 2002., smatrajući taj dokaz nezakonitim jer je dan u prisutnosti odvjetnika svjedoka i jednog djelatnika PU Sisak.

2.50. Na raspravi održanoj 25. studenoga 2013. sudsko vijeće je odbilo dokazni prijedlog optužbe za ispitivanje još tri svjedoka smatrajući da činjenice o kojima bi ti svjedoci trebali svjedočiti nisu od važnosti za odlučivanje.

2.51. Na raspravi održanoj 26. studenoga 2013. ŽDO Osijek je djelomično izmijenio optužnicu. Obrani je ostavljen rok za očitovanje na izmijenjenu optužnicu, te je iduća rasprava zakazana za 2. prosinca 2013. Na toj raspravi obrana je predložila da se saslušaju svjedoci Mato Damjanović i Arsen Harčević u odnosu na subjektivnu odgovornost podnositelja u odnosu na neke točke optužbe, te da se od Ministarstva obrane i MUP-a zatraži podatak o statusu Milana Marića, a od HZMO-a podatak o njegovoj invalidnosti. Vijeće je ove dokazne prijedloge odbilo smatrajući da su činjenice o kojima je riječ već utvrđene ili nevažne za postupak. Nakon toga na raspravnom zapisniku je konstatirano: »Stranke suglasno izjavljuju da nemaju prijedloga za nadopunu dokaznog postupka.«.

2.52. Županijski sud u Osijeku je 3. prosinca 2013. naložio da se podnositelj preprati u KBC Osijek, na odjel neurokirurgije, radi obrade.

2.53. Prvostupanjski sud je presudom od 9. prosinca 2013. podnositelja proglasio krivim što je »kršeći pravila međunarodnog prava za vrijeme oružanog sukoba naredio da se primjenjuju protuzakonita zatvaranja i da se izvrši napad na pojedine civilne osobe, kojega je posljedica smrt tih osoba, nečovječno postupao prema civilnom stanovništvu te iako je bio dužan, propustio spriječiti da se civilno stanovništvo ubija, muči, da se primjenjuju protuzakonita zatvaranja civilnog stanovništva, te kršeći pravila međunarodnog prava, iako je bio dužan, propustio spriječiti da se ratni zarobljenik ubije, muči i da se prema njemu nečovječno postupa«, čime je počinio kazneno djelo ratnog zločina protiv civilnog stanovništva i kazneno djelo ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika te je osuđen na kaznu zatvora od osam (8) godina. Drugooptuženi Drago Bošnjak oslobođen je svih optužbi zbog nedostatka dokaza.

2.54. Prvostupanjski sud utvrdio je da je podnositelj predmetna kaznena djela počinio tako što je:

»u razdoblju od sredine srpnja 1991. do sredine lipnja 1992., tijekom obrane šireg područja Siska i Banovine od oružanih napada paravojnih formacija pobunjenog dijela lokalnog srpskog stanovništva i njemu pridruženih snaga Jugoslavenske narodne armije u zajedničkoj agresiji na ustavnopravni poredak i teritorijalnu cjelokupnost Republike Hrvatske, obnašajući u razdoblju od 18. srpnja do 1. listopada 1991. dužnost zapovjednika policijskih snaga na širem području Siska i Banovine na temelju zapovijedi ministra unutarnjih poslova Republike Hrvatske, ministra obrane Republike Hrvatske i zapovjednika Zbora narodne garde klas. oznake 8-01/91-01/03 i ur. broja 512-01-91-1 od 18. srpnja 1991., a kroz cijelo navedeno razdoblje i dužnost zamjenika načelnika Policijske uprave Sisak,

ovlašten time za izdavanje zapovijedi pripadnicima svih policijskih postrojbi i odgovoran za poštivanje i primjenu ratnog i humanitarnog međunarodnog prava o sigurnosti i zaštiti civila na tom području i za humano postupanje prema ratnim zarobljenicima,

znajući da uslijed agresije i okupacije sve većeg dijela Banovine te provođenja terora i protjerivanja nesrpskog stanovništva s okupiranih područja raste netrpeljivost prema građanima Siska srpske nacionalnosti, da je sigurnosno stanje u gradu zbog sve većeg priljeva prognanika, ratne psihoze, neizvjesnosti, straha i revolta izuzetno složeno, da su međunacionalni odnosi krajnje napeti, da je među građanima Siska hrvatske i ostalih nesrpskih nacionalnosti dijelom prisutna predodžba o kolektivnoj krivnji svih pripadnika srpske nacionalnosti za rat, slijedom čega je u razdoblju od početka srpnja do sredine kolovoza u Policijskoj upravi evidentirano najmanje petnaest slučajeva podmetanja eksploziva i miniranja obiteljskih kuća i lokala u vlasništvu građana Siska srpske nacionalnosti, da su u istom razdoblju evidentirani gotovo svakodnevni slučajevi pucanja iz vatrenog oružja po kućama, lokalima i osobnim vozilima u vlasništvu Srba, da je već 16. srpnja 1991. u Sisku podmetanjem eksploziva oštećena srpska pravoslavna crkva, da su tijekom samo dvije noći 27. i 28. srpnja na području Siska podmetanjem eksploziva oštećene kuća (...) caffe bar 1397967985Zeko’ u vlasništvu (...) buffet 1397967985Bezdan’ u najmu (...) obiteljska kuća, caffe bar ‘Novi most’ i osobno vozilo u vlasništvu (...) a iz vatrenog oružja je pucano po kućama (...) i vozilu (...)

istodobno svjestan da su njemu podređene policijske postrojbe najvećim dijelom sastavljene upravo od domaćih ljudi pogođenih dotadašnjim stradanjima, da među pripadnicima njemu podređenih postrojbi policije ima i manji broj pojedinaca koji su i ranije dolazili u sukob sa zakonom, pri čemu pripadnici pričuvnih policijskih postrojbi uopće nisu bili upoznati i podučeni o svojim obvezama koje proizlaze iz normi međunarodnog ratnog i humanitarnog prava,

znajući da na području Siska pripadnici njemu podređenih postrojbi sve učestalije neovlašteno i nasilno ulaze u kuće i stanove u kojima prebivaju pripadnici srpske nacionalnosti, provode nezakonitu pretragu njihovih domova radi pronalaska i oduzimanja vatrenog oružja pod izlikom njihove navodne suradnje s pobunjenim Srbima na okupiranom području, da se tijekom ovakvih nezakonitih postupanja ovi građani sve češće uhićuju i odvode iz svojih kuća i stanova i sa svojih radnih mjesta, te da njemu podređeni pripadnici policijskih postrojbi ista takva uhićenja provode na nekim kontrolnim punktovima u gradu, da se tako uhićene osobe privode i zatvaraju u improvizirane zatvore u barakama nekadašnjih omladinskih radnih akcija (1397967985ORA’) u Savskoj ulici, koje su korištene za obuku specijalnih jedinica Policijske uprave Sisak, i u zgradi lječilišta 1397967985Jodno’, jednom od sjedišta pričuvnog sastava policije,

premda znajući da se prema uhićenim osobama primjenjuju nezakoniti postupci, da su prilikom ispitivanja o navodnoj suradnji s neprijateljem izloženi uvredama, ponižavanju i zastrašivanju, da se neke od uhićenih osoba fizički i psihički zlostavljaju i da im se nanose teške tjelesne ozljede i u zgradi same Policijske uprave, da su između ostalih osoba ovakvim nezakonitim postupcima tijekom srpnja i početkom kolovoza bili izvrgnuti (...) i brojni drugi, te da je već 4. kolovoza 1991. prilikom jedne od ovakvih intervencija na kontrolnom punktu u Odri Sisačkoj neovlašteno uhićen i iz autobusa 1397967985Slavijatransa’ iz Petrinje izveden vozač (...) koga je nakon toga u društvenom domu u Odri brutalno pretuklo više nepoznatih pripadnika postrojbe pričuvne policije pod zapovjedništvom (...) te da je uslijed brojnih zadobivenih ozljeda iste večeri preminuo u sisačkoj bolnici,

iako svjestan da će uslijed svih naprijed navedenih okolnosti, u slučaju nepoduzimanja pravodobnih i adekvatnih mjera pripadnici njemu podređenih policijskih postrojbi nastaviti s provođenjem protupravnih radnji prema građanima Siska srpske nacionalnosti i nehumanim postupanjem prema ratnim zarobljenicima,

iako je bio dužan, protivno općepriznatim pravilima međunarodnog ratnog i humanitarnog običajnog prava o zaštiti civila i odgovornosti zapovjednika za postupke svojih podređenih za vrijeme oružanog sukoba, kršeći odredbe članka 3. stavka 1. točaka a) i c), članaka 13, 27., 31. i 32. IV. Ženevske konvencije o zaštiti građanskih osoba u vrijeme rata od 12. kolovoza 1949., odredbe članka 4. stavka 1. i stavka 2. točke a) i članka 13. Dopunskog protokola ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava nemeđunarodnih oružanih sukoba od 8. lipnja 1977. (Protokol II), odredbe članaka 75., 86. i 87. Dopunskog protokola ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba od 8. lipnja 1977. (Protokol I), te odredbe članka 3. stavka 1. točaka a) i c) i članka 13. III. Ženevske konvencije o postupanju s ratnim zarobljenicima od 12. kolovoza 1949., nije poduzeo ništa da se takva nezakonita postupanja spriječe, suzbiju i kazne, već je naprotiv, koristeći se svojim ovlastima zapovjednika svih policijskih postrojbi, sprječavao poduzimanje potrebnih mjera i radnji nužnih za utvrđivanje neposrednih počinitelja i na taj način odobravao nezakonite radnje sebi podređenih pripadnika navedenih postrojbi i ohrabrivao ih na poduzimanje takvih radnji, pristajući na to da oni nastave s takvim radnjama, te pristajući na posljedice takvih radnji, pri čemu je i osobno sudjelovao u zlostavljanju i napadima na pojedine civilne osobe, te naredio protuzakonita zatvaranja većeg broja civila srpske nacionalnosti«,

a sve na način konkretiziran u podtočkama od 1 – 1) do 1 – 23) točke 1. činjeničnog opisa izreke presude,

»dakle, kršeći pravila međunarodnog prava za vrijeme oružanog sukoba naredio da se primjenjuju protuzakonita zatvaranja i da se izvrši napad na pojedine civilne osobe, kojega je posljedica smrt tih osoba, nečovječno postupao prema civilnom stanovništvu te iako je bio dužan, propustio spriječiti da se civilno stanovništvo ubija, muči, da se nečovječno postupa prema njemu, da mu se nanose ozljede tjelesnog integriteta i da se primjenjuju protuzakonita zatvaranja civilnog stanovništva, te kršeći pravila međunarodnog prava, iako je bio dužan, propustio spriječiti da se ratni zarobljenik ubije, muči i da se prema njemu nečovječno postupa,«

Time je, prema ocjeni prvostupanjskog suda, radnjama »opisanim u točki 1. od podtočke 1-1) do podtočke 1-22) počinio kazneno djelo ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz čl. 120. st. 1. u vezi s čl. 28. st. 2. OKZ RH, a radnjom u točki 1. podtočki 1-23) kazneno djelo ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika iz čl. 122. u vezi s čl. 28. st. 2. OKZ RH«.

2.55. Prvostupanjski sud je svoja utvrđenja o odgovornosti podnositelja utemeljio na brojnim dokumentima, te iskazima brojnih svjedoka. Tako se u odnosu na likvidaciju članova obitelji Vila, osim na okolnost pronalaska mrtvih tijela i obdukcijske nalaze, pozvao na iskaze još 16 svjedoka: Steve Lakića, Ivice Bišćana, Josipa Košutića, Šaše Krstulovića, Damira Meseca, Ivice Jazdeca, Josipa Ćorkovića, Predraga Meničanina, Seada Burzića, Zlatka Goluba, Anite Horvat, Jelke Rupčić, Siniše Dugančića, Dubravka Prepušta, Milana Marića i Miroslava Njokoša.

Osim toga, u odnosu na ulogu podnositelja, pozvao se na okolnost da u službenim evidencijama PU Sisak, osim upisa u dnevnik događaja od 24. kolovoza 1991. da je Željko Vila usmrtio Zdravka Slivara, nema nikakvih podatka o odvođenju i likvidaciji obitelji Vila te iste noći, i da se nakon pronalaženja leševa članova obitelji Vila, njihovo ubojstvo ne povezuje s događajem od 24. kolovoza 1991., a da osim konstatacije o nepoznatom počinitelju i mjestu počinjenja, daljnjeg procesuiranja tog događaja od strane policije nije bilo.

2.56. ŽDO Osijek podnijelo je žalbu 7. ožujka 2014. zbog odluke o kazni, te u odnosu na oslobađajući dio presude za okrivljenog Dragu Bošnjaka.

2.57. Podnositelj je 10. ožujka 2013. podnio žalbu protiv prvostupanjske presude po odvjetniku Milenku Umićeviću zbog povrede kaznenog zakona i odluke o kazni.

Argumentacija u odnosu na povredu kaznenog zakona odnosi se na utvrđenje činjenica koje se tiču točnog položaja i funkcije podnositelja i u vezi s time njegove zapovjedne odgovornosti. U odnosu na kazneno djelo ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika u žalbi se tvrdi da vojnici JNA nisu imali status boraca suprotne strane u oružanom sukobu jer Republika Hrvatska u kritično vrijeme još nije raskinula državnopravne odnose s bivšom Jugoslavijom, već je do toga došlo tek 8. listopada 1991.

2.58. Podnositelj je također podnio žalbu 11. ožujka 2013. po odvjetnici Nataši Čućić, zbog bitne povrede odredaba parničnog (sic!) postupka, povrede materijalnog prava, nepotpuno i netočno utvrđenog činjeničnog stanja, odluke o kaznenoj sankciji i odluke o troškovima.

2.59. Bitne povrede kaznenog postupka vidi u tome:

– što se presuda temelji na iskazu svjedoka Milana Marića koji nije ispitan po odredbama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 62/03. – pročišćeni tekst, 178/04. – članak 82. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP/97) jer je njegovom ispitivanju u istrazi pred istražnim sucem prisustvovao njegov odvjetnik i jedan policijski službenik;

– da je taj svjedok bio psihijatrijski liječen, devedeset postotni invalid zbog PRSP-a koji je počinio suicid, što sve dovodi u pitanje njegovu vjerodostojnost;

– što prvostupanjski sud temelji presudu na preslikama različitih isprava, te na novinskim člancima;

– pritisak medijskog linča na pravosuđe,

– jer u istrazi nije bio pozivan na ispitivanje svjedoka;

– jer su odbijeni dokazni prijedlozi obrane i optužbe;

– jer zbog zdravstvenog stanja nije bio u stanju pratiti glavnu raspravu;

– jer nije prihvaćen njegov zahtjev da se žurno sasluša svjedok Nenad Tintor koji je bio teško bolestan, te prije nego što je ispitan pred raspravnim vijećem umro, a koji je mogao svjedočiti da za njegovo zlostavljanje nije bio odgovoran podnositelj, već druga osoba.

2.60. U pogledu povrede materijalnog prava ističe da se nije mogao primijeniti Dopunski protokol od 8. lipnja 1977. Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. koji se odnosi na zaštitu žrtava međunarodnih oružanih sukoba i vojne zapovjednike, dok se u inkriminiranom razdoblju na širem području Siska nije radilo o međunarodnom oružanom sukobu, već o sukobu s pobunjenim dijelom srpskog lokalnog stanovništva i njemu pridruženih snaga JNA, niti je podnositelj bio vojni zapovjednik.

2.61. U odnosu na pogrešno i nepotpuno utvrđeno činjenično stanje podnositelj detaljno i opširno analizira činjenice i ocjenu dokaza od strane prvostupanjskog suda te tvrdi da nije dokazano da je on imao zapovjedne ovlasti, i da je povrijeđeno načelo in dubio pro reo.

2.62. U odgovoru na žalbu od 31. ožujka 2014. u odnosu na žalbenu osnovu pogrešne primjene materijalnog prava ŽDO Osijek između ostalog naveo je, da je problematiziranje primjene Dopunskog protokola Ženevskim konvencijama u podnositeljevoj žalbi neutemeljeno, te je opovrgnuto recentnom sudskom praksom i hrvatskih sudova i Međunarodnog kaznenog suda za bivšu Jugoslaviju (odluke Žalbenih vijeća u predmetu Tadić, te u predmetu Hadžihasanović, Alagić i Kubura). Osim toga, navodi se u odgovoru na žalbu podnositelja, u potpunosti se zanemaruje da se u izreci presude inkriminira i postupanje protivno općepriznatim pravilima međunarodnog ratnog i humanitarnog prava o zaštiti civila i odgovornosti zapovjednika za postupke svojih podređenih za vrijeme oružanog sukoba, te da ja obveza svih civiliziranih članica međunarodne zajednice ugraditi u svoje nacionalno pravo odredbe opće prihvaćenih pravila međunarodnog običajnog i konvencijskog prava. U Republici Hrvatskoj zakonodavni je okvir i prije nego što su u kazneno zakonodavstvo ugrađene odredbe o neizravnoj zapovjednoj odgovornosti omogućavao procesuiranje i primjenu odredbi pravila ratnog i humanitarnog prava kroz članak 28. OKZRH-a koji se odnosi na sva kaznena djela iz posebnog dijela, te predstavlja dovoljan okvir za utvrđivanje kaznene odgovornosti zbog propuštanja poduzimanja aktivne radnje u situacijama kada je počinitelj dužan poduzeti takvu radnju.

2.63. Presudom Vrhovnog suda od 10. lipnja 2014. potvrđena je prvostupanjska presuda uz povećanje kazne podnositelju na deset (10) godina zatvora.

2.64. U odnosu na iskaz svjedoka Milana Marića mjerodavni dijelovi presude Vrhovnog suda glase:

»Točno je da su ispitivanju svjedoka prisustvovali odvjetnik (...) i djelatnik PU Sisak (...) i to na traženje samog svjedoka, a kako to slijedi iz zapisnika o njegovom ispitivanju (list 1809 spisa). Članak 198. stavak 4. ZKP/97 određuje tko može biti nazočan ispitivanju svjedoka, a članak 238. stavak 1. ZKP/97 određuje tko ne smije biti prisutan ispitivanju svjedoka (‘svjedoci se ispituju svaki posebno i bez ostalih svjedoka’). Niti jedna odredba ne zabranjuje da ispitivanju svjedoka pri provođenju istražne radnje na njegovo traženje prisustvuje odvjetnik ‘koji ga inače zastupa’ ili policijski službenik. Stoga istražni sudac nije postupio protivno ZKP/97 kada je dopustio da ispitivanju svjedoka budu prisutne osobe na zahtjev svjedoka, a koje tada, a niti kasnije, nisu imale procesno svojstvo svjedoka. Dakle, ispitivanje svjedoka Milana Marića kao istražna radnja u predmetu Kir-847/02 nije provedeno suprotno odredbama ZKP/97 pa optuženikova žalba u tom dijelu nije osnovana. To je pravilno utvrdio i prvostupanjski sud kada je tijekom rasprave odbio prijedlog odbrane za izdvajanje tog zapisnika kao nezakonitog. Prvostupanjski sud je tu odluku obrazložio na raspravi i u pobijanoj presudi, postupivši tako sukladno odredbama ZKP/97.

Nije osnovana niti žalba optuženika u dijelu u kojem tvrdi da ‘sud temelji presudu u podtočkama 1-4, 1-5 i 1-6 isključivo’ na iskazu tog svjedoka. Naime, prvostupanjski sud za te podtočke izvodi i raščlanjuje iskaze petnaestoro svjedoka i dokumentaciju (listovi 28 do 34 prvostupanjske presude). S obzirom na sadržaje tih dokaza i raščlambu prvostupanjskog suda, bez ikakve dvojbe slijedi da iskaz svjedoka (...) nije isključivi temelj za utvrđivanje odlučnih činjenica u navedenim podtočkama.«

2.65. U odnosnu na korištenje preslika isprava:

»Žalitelj u stvari prigovara vjerodostojnosti izvedenih dokaza. ZKP/97 ne zabranjuje uporabu novinskih članaka kao dokaza, a niti preslike isprava. Doduše, u članku 330. stavak 1. ZKP/97 određeno je da se u izvorniku podnose ‘dopisi koji imaju značenje dokaza’, ali ovdje se ne radi o preslikama dopisa koji se podnose sudu već o preslikama dokumentacije i raznih isprava koje nisu sastavljane za potrebe suda. Prema tome, izvođenje dokaza čitanjem preslika isprava i dokumentacije te novinskih članaka nije nezakonito, pa optuženik nije u pravu kada tvrdi da su to nezakoniti dokazi.

2.66. U odnosu na okolnost da određeni svjedoci nisu iskazivali na raspravi već su njihovi iskazi pročitani:

»Iako ne izrijekom, ipak je jasno da optuženik u žalbi ukazuje na navodnu povredu konfrontacijskog prava. Ono je sastavnica stožernog načela kaznenog postupka (pravo na pošteno suđenje). Konfrontacijska klauzula nalazi se u članku 29. stavak 2. alineja 6. Ustava (...) i članku 6. stavak 3. (d) Europske konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda (...) Ta klauzula jamči optuženiku pravo na ispitivanje svjedoka optužbe i da zahtijeva da se osigura nazočnost i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe. Da bi se radilo o povredi konfrontacijskog prava, osuđujuća presuda se mora temeljiti isključivo ili u odlučujućoj mjeri na iskazu svjedoka kojeg obrana nije imala mogućnost ispitati. Mogućnost obrane označuje situaciju u kojoj optuženik sam ili preko stručnih pomoćnika (branitelja) ima mogućnost barem jednom u postupku ispitati svjedoka koji ga tereti isključivo ili u odlučujućoj mjeri. Idealno bi bilo da oni tu mogućnost ostvare zajedno jer optuženik najčešće nema stručna pravna znanja za ispitivanje, ali najčešće ima saznanja o detaljima događaja. Ipak, nije nužno da tu mogućnost imaju i optuženik i branitelj već je dovoljno da to bude ili optuženik ili branitelj jer EKLJP i Ustav, a i prihvaćena praksa Europskog suda za ljudska prava te Ustavnog suda Republike Hrvatske, a i ovog suda, određuju da konfrontacijsko pravo pripada obrani.

Imajući to na umu, ovaj sud je ocjenjivao je li optuženiku povrijeđeno to pravo te time prekršeno načelo jednakosti oružja i povrijeđeno pravo na pravično suđenje. Takve povrede ovaj sud nije našao. Naime, tijekom istrage ispitan je 131 svjedok. Na ispitivanju 124 svjedoka u istrazi bio je prisutan jedan od branitelja optuženika, a na nekim od ispitivanja braniteljica ili branitelj su postavljali pitanja i stavljali prigovore na iskaze svjedoka. To je vidljivo iz zapisnika o ispitivanju svjedoka (njih više od četrdeset (...) Većina tih svjedoka je ispitana na raspravi na kojoj su bili branitelji optuženika, a i optuženi Vladimir Milanković pa je obrana i tu imala mogućnost ispitivanja svjedoka i stavljanja primjedbi na njihov iskaz, a iz raspravnih zapisnika je vidljivo da je to pravo i korišteno. Stoga u odnosu na 124 svjedoka ispitanih svjedoka nije povrijeđeno konfrontacijsko pravo obrane.

Nadalje, na raspravi su pročitani iskazi četrnaestero svjedoka bez suglasnosti obrane, a na temelju članka 331. stavak 1. točka 1. ZKP/97. Na čitanje iskaza četvero svjedoka obrana nije imala primjedbi pa se tu ne može govoriti da je istican prigovor povrede konfrontacijskog prava (svjedoci Nenad Tintor, Dragutin Videc, Gligo Jasić i Dušanka Furlan). Naime, konfrontacijsko pravo nije apsolutno i njega se obrana može odreći. Ako na pročitani iskaz nije bilo prigovora niti primjedbi u smislu povrede konfrontacijskog prava, tada je opravdano zaključiti da se obrana tog prava odrekla.

Na čitanje iskaza ostalih deset svjedoka, obrana je na raspravi stavila prigovor da ih nije imala priliku ispitati ili primjedbe na vjerodostojnost sadržaja njihovih iskaza. Iz zapisnika o ispitivanju u istrazi svjedoka Miodraga Stojanovića (list 2409), Svete Mijića (list 2756), Branka Bogičevića (list 3543), Ane Drobnjak (list 3891), Drage Tintor (list 3857) i Milje Cvetojević (list 2953) razvidno je da su ispitivanju bili prisutni ili braniteljica ili branitelj optuženika, pa je postojala mogućnost da ih obrana ispita. Stoga niti u odnosu na te svjedoke nije povrijeđeno konfrontacijsko pravo.

Nadalje, ispitivanje svjedoka Slobodana Radojčića i Danice Oljača provedeno je kao hitna istražna radnja, a na ispitivanje Slobodana Radojčića istražni sudac nije pozvao branitelje optuženika, jer je svjedok boravio u Republici Hrvatskoj samo jedan dan pa branitelji iz Siska i Zagreba ne bi stigli na ispitivanje koje je bilo u Osijeku (list 2811). Iako u takvoj situaciji postoje druge mogućnosti koje istražni sudac nije pokušavao, primjerice ispitivanja video linkom, ipak nisu povrijeđene ustavne i konvencijske odredbe jer taj svjedok nije isključivi ili u odlučujućoj mjeri temelj za utvrđenje činjeničnog stanja, jer je ovaj svjedok jedan od osmero svjedoka ispitanih u odnosu na točku 1-7 izreke prvostupanjske presude. Osim tih iskaza, za tu točku pročitana je određena dokumentacija, pa je očito da bi osuda za tu točku bila moguća i bez iskaza svjedoka Slobodana Radojčića. Ta ocjena odnosi se i za svjedokinju Danicu Oljaču koja je jedna od sedmero svjedoka ispitanih na okolnosti iz točke 1-3. Osim tih dokaza, prvostupanjski sud je pročitao i određenu dokumentaciju te je jasno da iskaz Danice Oljača nije isključivi ili u odlučujućoj mjeri dokaz na kojem se temelji utvrđenje činjeničnog stanja u odnosu na ovu točku optužbe. Isto vrijedi i za svjedoka Milana Marića čijem ispitivanju obrana nije imala mogućnost prisustvovati, a to je ocijenjeno ranije u ovoj odluci.

Konačno, niti svjedok Stevo Brajović, čijem ispitivanju obrana nije bila prisutna, također nije svjedok u odnosu na kojeg bi bilo povrijeđeno konfrontacijsko pravo jer on uopće ne tereti optuženog Vladimira Milankovića. Stoga ne može biti govora o tome da je taj iskaz isključivi ili u odlučujućoj mjeri temelj za osudu optuženika.«

2.67. U odnosnu na odbijanje dokaznih prijedloga obrane:

»Optuženik u žalbi prigovara i odbijanju dokaznih prijedloga obrane, smatrajući da mu je time povrijeđeno pravo na obranu. No, niti iz jedne zakonske odredbe ne proizlazi dužnost suda da prihvati dokazne prijedloge stranaka, ali ako ih odbije za to mora dati valjane razloge. To se posebno odnosi na dokazne prijedloge obrane jer odbijanje baš svih dokaznih prijedloga obrane, bez valjanog obrazloženja razloga takvog odbijanja, može predstavljati kršenje Ustavom Republike Hrvatske i Konvencijom o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenog prava na pravično suđenje (sukladno praksi Europskog suda za ljudska prava /dalje u tekstu: ESLJP/, primjerice u predmetima Borisova v. Bulgaria, Topić v. Croatia, Horvatić v. Croatia). No, o tome se ovdje ne radi jer je prvostupanjski sud prihvatio veći broj dokaznih prijedloga obrane. Osim toga, prvostupanjski sud nije prihvatio niti sve dokaze optužbe pa da bi iz toga mogla proizlaziti povreda načela jednakosti oružja, jer je veći broj dokaznih prijedloga optužbe također odbijen, a za sve te odluke prvostupanjski sud je dao i valjane razloge koje prihvaća i ovaj sud.«

2.68. U odnosu na zapovjedne ovlasti podnositelja:

»Osim dokumentacije koju navodi prvostupanjski sud, a koja ukazuje na zapovjedne ovlasti optuženika, postoji i dokaz iz kojeg jasno slijedi da je optuženik bio zapovjednik policijske brigade (listovi 847 i 3298 spisa). Uz mnoštvo iskaza svjedoka koji potvrđuju stvarne zapovjedne ovlasti optuženika, a koje prvostupanjski sud pravilno prihvaća (listovi 66 do 68 prvostupanjske presude), odlučan je dokaz u vidu zapovijedi koju je potpisao optuženi Vladimir Milanković (list 1791). Njome optuženik zapovijeda ustrojstvo specijalne jedinice policije – pričuvni sastava 1397967985Vrtić’ te imenuje uz zapovjednika i njihove zamjenike. U točki 3. zapovijedi jasno određuje da ‘svako angažiranje može se izvršiti samo po zapovjedi načelnika PU ili zamjenika’. Iz toga slijedi da je zapovjedne ovlasti za angažman pričuvnih policijskih postrojbi imao optuženi Vladimir Milanković. Zato žalbeni navodi koji opširno tumače da je pokojni (...) jedini koji je imao zapovjedne ovlasti nisu osnovani jer i iz ovog dokumenta slijedi da je te ovlasti imao i optuženik. Iz iskaza svjedoka koje prvostupanjski sud pravilno ocjenjuje i prihvaća slijedi da je on te ovlasti i koristio boraveći na terenu u vrijeme poduzimanja određenih 1397967985akcija’ koje su inkriminacije u ovom postupku.

Osim toga, na listu 1747 nalazi se zapovijed Ministra unutarnjih poslova i Ministra obrane u kojoj je navedeno: ‘Za zapovjednika policije određuje se Milanković Vladimir’. Žalitelj smatra da ta zapovijed ‘nije nikada zaživjela’, ali pročitana dokumentacija, a osobito iskazi svjedoka koje prvostupanjski sud detaljno raščlanjuje pokazuju suprotno. Optuženi Vladimir Milanković je imao formalne zapovjedne ovlasti i stvarno ih je koristio. Stoga pribavljane dodatne dokumentacije o ustrojstvu policije i izvođenje dokaza za koje žalitelj smatra da su trebali biti provedeni doista nije trebalo provoditi jer sve što je provedeno u postupku je u potpunosti dostatno za utvrđivanje odlučnih okolnosti i donošenje pravno odlučnih zaključaka. Prvostupanjski je sud tako i postupio te donio pravilnu i zakonitu odluku u pogledu činjeničnih i pravnih utvrđenja koju je valjano obrazložio, a koju žalitelj nije doveo u pitanje.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu osporenim presudama povrijeđene temeljne slobode i ljudska prava zajamčeni člankom 29. stavkom 1., člankom 29. stavkom 2. alinejama 1., 2., 4., 5. i 6. i člankom 29. stavkom 4. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te člankom 6. stavcima 1. i 3. točkom d) Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

3.1. U ustavnoj tužbi detaljno analizira utvrđeno činjenično stanje i tvrdi da je nepotpuno i pogrešno utvrđeno; da su sudovi veću dokaznu vrijednost pridavali dokazima optužbe; da su sudovi arbitrarno ocijenili dokaze, te povrijedili načelo in dubio pro reo; prigovara vjerodostojnosti i autentičnosti dokumentacije u spisu koja se nalazi samo u preslici; da su sudovi podatke navedene u novinskim člancima uzeli kao dokazane činjenice.

3.2. Podnositelj se posebno osvrće na primjenu međunarodnog prava za koju navodi da je arbitrarna, da se na njega do 8. listopada 1992. nije mogao primijeniti Dopunski protokol I. Ženevskoj konvenciji, te da sudovi nisu obrazložili zbog čega bi se taj Protokol mogao primijeniti (za ovaj prigovor vidi opširnije točku 8.).

3.3. Ističe da zbog lošeg zdravstvenog stanja i bolova koje je uslijed toga trpio nije mogao efikasno pratiti suđenje.

3.4. Podnositelj ističe da sudovi koji su odlučivali u postupku protiv njega nisu bili neovisni jer su bili pod pritiskom medija i izvršne vlasti.

3.5. Navodi da mu nije omogućeno ispitivanje svjedoka u istrazi jer nije bio pozivan tom ispitivanju, a iskazi nekih od tih svjedoka na raspravi su samo pročitani. Posebno u tom smislu ističe svjedoke Nenada Tintora i Milana Marića. Navodi da se presuda u odnosu na zločine prema obitelji Vila temelji isključivo na iskazu svjedoka Milana Marića, te da je iskaz svjedoka Milana Marića koji je u istrazi saslušan u prisutnosti svog odvjetnika i predstavnika optužbe dan protivno odredbama ZKP-a/97.

3.6. Prigovara da su odbijeni dokazni prijedlozi obrane za ispitivanje određenih svjedoka (vidi točku 14.), te da o dokaznim prijedlozima obrane nije donesena nikakva odluka, a u tom smislu navodi sljedeće prijedloge obrane:

»1. pribaviti službenim putem iz Ureda predsjednika RH Odluke predsjednika RH Franje Tuđmana iz 1991. i 1992. godine, kojima se aboliraju i otpuštaju s izdržavanja kazne zatvora prije isteka kazne, kažnjenici koji će se uključiti u obranu suvereniteta RH, te o načinu angažiranja istih u okviru postrojbi MUP-a i OSRH

2. službenim putem zatražiti od MUP-a RH Odluku o prevođenju pričuvnog sastava JNA u pričuvni sastav MUP-a 1990. i 1991. godine

3. službenim putem zatražiti od MUP-a RH Odluku o povećanju broja pričuvnih policajaca 1990. i 1991. godine

4. službenim putem zatražiti od MUP-a RH Odluku ministra unutarnjih poslova (1991. godine) kojim se pričuvnim policajcima oduzimaju ovlasti i mogućnost samostalnog obavljanja policijskih poslova

5. službenim putem zatražiti od MUP-a RH personalni dosje za (...) kako bi se utvrdilo kada je napustio miliciju te kada se i na temelju kojeg rješenja zaposlio u MUP RH

6. službenim putem zatražiti od MUP-a RH personalni dosje za (...) kako bi se utvrdio njegov status u postrojbama MUP RH

7. službenim putem zatražiti od MUP-a RH podatke o formiranju postrojbe 1397967985Vukovi’, od kada se koristi naziv 1397967985Vukovi’ te jesu li amblemi iste postrojbe službene oznake koje su zaduživali od strane PU Sisak

8. službenim putem od Ureda za obranu Sisak zatražiti podatke o (...) kako bi se utvrdilo kojoj je postrojbi pripadao 1991. i 1992. godine

9. službenim putem zatražiti podatke o formiranju postrojbe ‘Handžar divizije’

10. službenim putem od MUP-a RH zatražiti podatak o angažiranju (...) u PU Sisak 1991. godine, s kojim ovlastima i dužnostima te na kojem formacijskom mjestu

11. službenim putem preko međunarodne pravne pomoći zatražiti saslušanje (...) tadašnjeg Veleposlanika Rusije koji je 1991. godine vršio nadzor nad Jodnim i Barutanom, na okolnost o događajima u ta dva objekta i pripadnicima postrojbi koje su boravile u tim objektima

12. od Županijskog državnog odvjetništva u Sisku zatražiti službene podatke o broju podnesenih kaznenih prijava po nepoznatim počiniteljima za ubojstva počinjena u razdoblju 1991. do 1992. godine koja su u vezi s ratnim zbivanjima te poduzetim radnjama od strane ŽDO

13. od Županijskog državnog odvjetništva u Sisku zatražiti službene podatke o broju Optužnica za ratne zločine u kojima su oštećenici osobe srpske nacionalnosti

14. od Županijskog suda u Sisku zatražiti broj pravomoćnih odluka za ratne zločine koje su počinili pripadnici oružanih snaga RH u razdoblju od srpnja 1991. do lipnja 1992. godine

15. od Županijskog suda u Sisku zatražiti podatak o broju kaznenih postupaka koji su još u tijeku za ratne zločine koje su počinili pripadnici oružanih snaga RH

16. od Županijskog suda u Sisku zatražiti podatak i cijeli spis Kir ošt. (...) koji tvrdi da je pred Županijskim sudom u Sisku saslušavan 1991. godine pred istražnim sucem (...)

17. zatražiti službenim putem medicinsku dokumentaciju za svjedoka (...) (koji je počinio samoubojstvo)«

3.7. Podnositelj također ističe da presuda Vrhovnog suda nije dostatno obrazložena jer nije odgovoreno na sve žalbene prigovore obrane, i to:

»da u postupku nije utvrđena formalna niti stvarna pozicija (položaj, dužnost i ovlast) Vladimira Milankovića i to iz razloga što ŽDO na spis nije dostavilo, a sud pri donošenju odluke nije uzeo u obzir opće akte MUP-a i zakone koji su bili na snazi u inkriminirano vrijeme i to:

• Zakon o unutarnjim poslovima od 22. travnja 1991 (NN 29/1991)

• Zakon o obrani 20. rujna 1991 (NN 49/91)

• Sistematizacija radnih mjesta u PU Sisak 1991 i 1992. g.

• Pravilnik o unutarnjoj organizaciji i načinu rada MUP-a 1991/1992

• Pravilnik o poslovima koje obavljaju ovlaštene službene osobe

• Uredbe iz nužde Predsjednika RH (NN 55/91)

• Uputa o organizaciji, opremanju i osposobljavanju Posebnih jedinica policije u Policijskim upravama od 5. 3. 1991. g.

• Naredba ministra unutarnjih poslova od 15. 11. 1991. g. O formiranju Specijalne jedinice policije (zapovijed ministra unutarnjih poslova dokument Operativni štab MUP-a RH broj 511-01-35-34902/91 od 15. 11. 1991. g.

• Ustroj Specijalne jedinice policije od 22. srpnja 1992. g.

• Pravilnik o pričuvnom sastavu policije (NN 13/92)

Bez tih dokumenata nije bilo moguće utvrditi ustroj PU Sisak, a bez nespornog utvrđenja ustroja nije moglo biti utvrđeno i nije utvrđena formalna i faktična pozicija podnositelja, te koje postrojbe su bile dijelom PU Sisak.

B/ Vrhovni sud RH nije odgovorio na žalbeni navod da nije utvrđen ustroj PU Sisak, također ne navodi na temelju kojih to dokaza je utvrđen ustroj PU Sisak, pa slijedom niti koje su sve postrojbe bile dijelom unutarnje organizacije iste PU.

Temelj paušalnog nabrajanja postrojbi u okviru PU Sisak, bez sustava i ne na jednom mjestu u presudi, posljedica je nedostatka valjane dokumentacije ali bitnim dijelom i zbog nerazumijevanja odnosa između Policije i ZNG. Naime oba ova organizacijska oblika djelovali su u okviru MUP-a RH, ali međusobno odvojeni sa odvojenim sustavom vođenja i zapovijedanja. Svaki od tih oblika imao je svoj ustroj, te svoj pričuvni i djelatni sastav. Jedino što povezuje ta dva organizacijska oblika jest činjenica da je popuna pričuvnog sastava ZNG-a izvršena iz dijela mobiliziranih pripadnika pričuvnog (rezervnog sastava Policije) jer ZNG nije mogao biti popunjen na drugi način, ali nakon mobilizacije taj dio pričuvnih (rezervnih) snaga Policije nije više bio dijelom pričuvnog sastava Policije, već dijelom pričuvnog sastava ZNG (iako su svi tako mobilizirani imali iskaznice rezervnog sastava policije). Taj proces formiranja ZNG pa slijedom i kasnije HV-a trebalo je detaljno proučiti, kako bi se nesporno utvrdilo tko je zapovijedao kojim postrojbama. Međutim to nikoga, pa na žalost niti Vrhovni sud nije zanimalo, već je paušalno, gotovo lakonski zauzeo neutemeljeno stajalište da su sve pričuvne postrojbe dio policijskog organizacijskog sustava. Obrana je u žalbi dala konkretan primjer (...). Naime, po dokumentaciji u spisu on je nesporno bio pripadnik 57. samb ZNG i to zapovjednik jednog od vodova smješten u Topolovcu i jedan od 5 djelatnih pripadnika te postrojbe sa potpisanim ugovorom od 10. lipnja 1991. g., a na spiskovima koji su priloženi u spisu i to na listu 3294 (...) vodi se kao pripadnik pričuvnog sastava Policijske Ispostave Topolovac. To samo potvrđuje navod obrane, koji Vrhovni sud potpuno zanemaruje, da su Policijske ispostave u naravi bile postrojbe, odnosno ispostave ZNG, jer nisu postojale Policijske ispostave pričuvnog sastava PU Sisak. O tom žalbenom argumentu Vrhovni sud ne zauzima nikakvo stajalište, a utvrđenje te činjenice je krucijalno za ovaj postupak.

C/ Vrhovni sud RH nije argumentirano odgovorio na žalbeni navod da Plan ratne formacije policijskih snaga za Sisak (sa lista 846-850) spisa, nikada nije bio temelj postupanja PU Sisak, jer PU Sisak nikada nije djelovala po ratnoj formaciji, ali čak i da jest, po tom Planu je predviđeno ‘da je zapovjednik svih postrojbi na početku rata do formiranja HV, a nakon formiranja HV zapovjednik policijskih snaga (...)’ a ne kako to pogrešno i neutemeljeno, na štetu podnositelja prihvaća VS RH, podnositelj. Glavni stožer OS RH osnovan je 21. rujna 1991.g. na čelu sa (...) pa od tada (...) više nije zapovjednik svih postrojbi već zapovjednik policijskih snaga, dakle (...) a ne kako to pogrešno navodi VSRH Vlado Milanković.

Vrhovni sud RH također navodi da je podnositelj bio ‘zapovjednik policijske brigade’, a da se ne navodi koji je to organizacijski oblik i u okviru koje to formacije. Vrhovni sud RH selektivno opisuje dokaze koji su dijelom spisa. Naime policijska brigada ‘koje je I. okr. zapovjednik’ je dio Plana ratne formacije. Vrhovni sud RH zaboravlja utvrditi od kada vremenski potječe Plan ratne formacije (sa lista 846-850). Plan ratne formacije sačinjen je 29. rujna 1991.g. dakle prije sastavljanja toga Plana već su se dogodila sva kaznena djela opisana u podtočkama 1-1 do 1-16. Dakle prije 29. rujna 1991.g. nije postojala policijska brigada, niti Plan ratne formacije policijskih snaga za Sisak, pa slijedom prije tog datuma niti podnositelj nije mogao biti zapovjednik nečega što nije postojalo. Vrhovni sud RH ne odgovara na takav žalbeni navod.

Kada već govori o dokumentu sa lista 847, tada Vrhovni sud RH neutemeljeno izvlači iz cijelog dokumenta na stranicama 847-
 -850, samo onaj dio koji njemu odgovara za osuđujuću presudu. Da je detaljnije razmatran taj dokument, tada bi bila vidljiva na popisu i imena nekih osoba koje su u postupku saslušavane kao svjedoci, pa bi njihovi iskazi dobili drugačiju dokaznu snagu. Naime, ako svjedok (...) naveden u tom dokumentu kao zapovjednik bataljuna, iskaže da po tom Planu PU Sisak nije djelovao, ako to isto navodi i svjedok (...) naveden u spornom dokumentu kao zapovjednik policijskog bataljuna PS Petrinja, ako to isto navede i svjedok (...) tada i obrana podnositelja ima drugu težinu. Međutim Vrhovni sud RH, što je vidljivo iz obrazloženja presude, nije pročitao sav dokazni materijal (što je bilo i nemoguće u kratkom vremenu od dana kada je spis došao na VS do dana donošenja odluke), jer iznosi potpuno netočne činjenice suprotne činjeničnom supstratu.

Jednako tako kada sud navodi list spisa 3298 kao dokaz da je podnositelj bio zapovjednik brigade, valja navesti da se takav dokaz ne nalazi na tim listovima jer je na listovima 3297 i 3298 Evidencija svih pripadnika koji su prošli kroz postrojbu PI Viktorovac (ali je dokument izrađen tek u siječnju 1994. g.), dakle taj list spisa ne govori ništa o policijskoj brigadi kao dijelu Plana ratne formacije PU Sisak.

D/ Vrhovni sud RH nije argumentirano, u konfrontaciji izvedenih dokaza, odgovorio na žalbeni navod obrane da tripartitna Zapovijed ministra unutarnjih poslova RH, ministra obrane RH i zapovjednika ZNG od 18. srpnja 1991. g. (list 1747-1749) kojom se uspostavlja Zapovjedništvo za Banijsko-kordunsko područje nikada nije zaživjela. Posebno se upozorava da Vrhovni sud RH (na stranici 7) i pogrešno navodi da se radi o zapovijedi Ministra unutarnjih poslova i Ministra Obrane, a to nije nevažan propust jer ima značajne konotacije. Vrhovni sud RH propušta bitnu činjenicu da se radi o tripartitnoj zapovijedi, dakle propušta da je potpisnik te zapovijedi i zapovjednik ZNG-a. To nije nebitna činjenica, jer pokazuje da u to vrijeme potpuno samostalno i organizirano djeluje i ZNG sa svojom zapovjednom linijom i svojim pričuvnim i djelatnim sastavom. Također je to bitno jer pokazuje da je u okviru ZNG na djelu sustav vođenja i zapovijedanja, dakle u ZNG su zapovjednici, a u policiji nema zapovjednika (već načelnici odjela i načelnici odsjeka). Saslušan kao svjedok (...) jasno je iskazao da to zapovjedništvo nikada nije zaživjelo, a on to nesporno znade jer se i na njega imala odnositi predmetna zapovijed.

E/ Vrhovni sud RH neargumentirano je uveo u organizacijsku strukturu PU Sisak potpuno nepostojeću organizacijsku jedinicu tzv 1397967985Vrtić’ i to kao ‘specijalnu jedinicu policije – pričuvni sastav 1397967985Vrtić’, a sve temeljem nevjerodostojnog dokumenta na listu 1791, koji nema niti urudžbeni broj, niti datum, koji Vrhovni sud drži 1397967985odlučnim’ za dokaz da je podnositelj zapovijedao policijskom brigadom. Budući da Vrhovni sud RH nije razmatrao pozitivne zakonske propise kao i važeće opće akte u inkriminirano vrijeme to je propustio utvrditi da u PU Sisak nije bilo specijalne jedinice policije do veljače 1992. g. kada je ustrojena Specijalna jedinica policije 1397967985Ose’, kao jedina specijalna jedinica policije u PU Sisak ikad osnovana. Naime tek u studenom 1991. g. Naredbom ministra unutarnjih poslova od 15. 11. 1991. g. formirane postrojbe specijalne policije. Svaki drugi navod, bilo kojeg svjedoka je neistinit i proizvoljan i ne odgovara stvarnom stanju na terenu. Vrhovni sud nije razmatrao te žalbene navode niti ih provjeravao uvidom u dokumentaciju koja se nalazi u spisu. Vrhovni sud izabire dokumentaciju kojom može potvrditi svoj stav o odgovornosti podnositelja, a na štetu podnositelja propušta ocijeniti i sve druge dokaze koji se nalaze u spisu.

F/ Vrhovni sud nije odgovorio na žalbene navode obrane, da PU Sisak, niti načelnik, a naročito ne zamjenik načelnika nisu zapovijedali postrojbom 1397967985Vukovi’, niti je ona bila dijelom sustava vođenja i zapovijedanja u PU Sisak, pa u tom smislu niti objekt 1397967985Jodno’ nije bio mjesto sjedišta policijskih postrojbi. Potpuno neutemeljeno stav i zaključak VS RH o postrojbi 1397967985Vukovi’ kao specijalnoj postrojbi policije ili čak antiterorističkoj postrojbi PU Sisak, jer takvih u okviru PU Sisak u inkriminiranom vremenu nije bilo.

G/ Vrhovni sud nije odgovorio na žalbene navode da na području tzv. ORA nakon 04. lipnja 1991. g. nije bilo postrojbi niti djelatne niti pričuvne policije, da taj objekt nakon tog datuma nije bio mjesto smještaja policijskih postrojbi PU Sisak. Ta je činjenica nesporno utvrđena u dokaznom postupku, ali sve dokaze materijalne i personalne koji to potvrđuju VS RH prešućuje i potpuno zanemaruje na štetu podnositelja.

H/ Vrhovni sud nije odgovorio na žalbeni navod da podnositelj nije znao niti mogao znati da su pripadnici policije počinili navedene zločine. Naime, niti do danas nema podataka tko su počinitelji navedenih zločina, a dok se nesporno ne utvrdi tko su počinitelji ne može se paušalno za to teretiti zamjenik načelnika PU (naročito uz nesporno utvrđenu činjenicu da isti nije bio jedini zamjenik načelnika i da je postojao i pomoćnik načelnika).

I/ Vrhovni sud nije odgovorio na žalbene navode, da je u inkriminirano vrijeme postojalo nekoliko linija zapovijedanja, a svakako najjača je bila linija zapovijedanja Regionalnog kriznog štaba i njegovog predsjednika (...) Čak je i svjedok, tadašnji ministar unutarnjih poslova (...) nedvojbeno u svom iskazu naveo da je upravo (...) zapovijedao 1397967985Vukovima’ a ne (...) niti Vladimir Milanković. Taj iskaz svjedoka potpuno je zaobiđen u obrazloženju presude. Nitko od svjedoka saslušanih u postupku nije nedvojbeno iskazao da je podnositelj zapovijedao Vukovima. Svjedoci su u pravilu odgovarali ‘mislim, čini mi se ali nisam siguran, pa tko bi drugi’ ili tome slično.

J/ Vrhovni sud nije odgovorio na žalbene navode koji se odnose na bitnu činjenicu razlikovanja Posebnih jedinica policije od Specijalne policije, te VS RH ta dva organizacijska oblika policije potpuno neutemeljeno smatra jednim istovjetnim oblikom, zanemarujući materijalne dokaze koji potvrđuju navode obrane (zakone koje sud mora poznavati i koristiti ih u postupku).

K/ Vrhovni sud nije odgovorio na žalbene navode koji se odnose na razlikovanje sustava vođenja i zapovijedanja unutar policije i vojske. Naime VS RH ne razlikuje zapovijedanje od upravljanja policijskim snagama, te ne razlikuje dvije vrste policijskih zadaća – redarstvene i bojne. U tijeku dokaznog postupka saslušan kao svjedok (...) nedvojbeno kao stručnjak u tom području, te je obrazložio razlikovanje ta dva oblika subordinacije u Policiji, ali isto je potpuno zanemareno na štetu podnositelja. U tom pravcu je bilo predloženo saslušanje još svjedoka (...) ali VSRH je potvrdio stajalište prvostupanjskog suda da je činjenično stanje u dovoljnoj mjeri utvrđeno da saslušanje drugih svjedoka nije bilo potrebno. Međutim na taj način je ostalo potpuno neutvrđena činjenica da li zamjenik načelnika PU ima zapovjedne prerogative i ako ima kada ih ima.

L/ Vrhovni sud nije odgovorio na žalbene navode koji se tiču prigovora na utvrđeni način i metodologiju rada u PU Sisak u inkriminirano vrijeme. Naime, potpuno je pogrešno u prvostupanjskoj presudi postavljen način rada u PU Sisak u inkriminiranom razdoblju, ali sve to kako bi se opravdao a priori zauzet stav o zapovjednoj odgovornosti zamjenika načelnika PU Sisak. Zanemarena je krucijalna činjenica policijskog postupanja, a to je da se sav policijski posao obavlja u Policijskim postajama. Policijska uprava u svom sjedištu nema ljudstva i nema sa kim zapovijedati, jedino su stručne službe u Upravi. Jedini zapovjednici u policiji su zapovjednici policijskih postaja. Po policijskim postajama razmještena je i pričuvna policija, koja djeluje zajedno sa djelatnim policajcima. Međutim kako je trebalo opravdati osuđujuću presudu i zapovjednu odgovornost protivno svim dokazima u spisu sav policijski posao je iz postaja prebačen u upravu.«

3.8. Podnositelj zaključno predlaže ukidanje osporenih presuda i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

IV. MJERODAVNO PRAVO

a) Mjerodavno međunarodno pravo

4. Članak 3. Ženevske konvencije o zaštiti građanskih osoba u vrijeme rata od 12. kolovoza 1949. (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 1/92. i 5/94.) glasi:

»Članak 3

U slučaju oružanog sukoba koji nema međunarodni karakter i koji izbije na području jedne od visokih stranaka ugovornica, svaka stranka sukoba dužna je primjenjivati barem ove odredbe:

1. S osobama koje izravno ne sudjeluju u neprijateljstvima, uključujući pripadnike oružanih snaga koji su položili oružje i osobe koje su izvan bojnog ustroja (‘hors de combat’) zbog bolesti, rana, lišenja slobode ili bilo kojega drugog razloga, u svakoj će se prilici postupati čovječno, bez ikakvoga nepovoljnog razlikovanja utemeljenoga na rasi, boji kože, vjeroispovijedi ili uvjerenju, spolu, rođenju ili imovinskom stanju, ili bilo kojem drugom sličnom kriteriju. U tu su svrhu prema gore navedenim osobama zabranjeni i ostaju zabranjeni, u svako doba i na svakom mjestu, ovi čini:

a) nasilje protiv života i tijela, osobito sve vrste ubojstava, sakaćenja, okrutnog postupanja i mučenja.

(...)

c) povrede osobnog dostojanstva, osobito uvredljivi i ponižavajući postupci

(...)«

4.1. Članci 86. i 87. Dopunskog protokola I. Ženevskoj konvenciji (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 1/92., 17/93. i 5/94.), glase:

»Članak 86.

Nečinjenje

1. Visoke stranke ugovornice i stranke sukoba moraju suzbijati teške povrede i poduzimati potrebne mjere za suzbijanje ostalih povreda Konvencija i ovoga Protokola, koje su posljedica nečinjenja kad postoji dužnost činjenja.

2. činjenica da je povredu Konvencija ili ovoga Protokola počinio neki podčinjeni ne oslobađa njegove pretpostavljene kaznene ili, ovisno o slučaju, disciplinske odgovornosti ako su znali ili imali informacije koje su im u danim okolnostima omogućavale da zaključe da je taj podčinjeni počinio ili da će počiniti takvu povredu i ako nisu poduzeli sve moguće mjere u okviru svojih ovlasti kako bi spriječili ili suzbili tu povredu.

Članak 87.

Dužnosti zapovjednika

1. Visoke stranke ugovornice i stranke sukoba moraju od vojnih zapovjednika, što se tiče pripadnika oružanih snaga pod njihovim zapovjedništvom i drugih osoba pod njihovom kontrolom, zahtijevati da spriječe povrede Konvencija i ovoga Protokola te da ih, prema potrebi, suzbiju i prijave nadležnim vlastima.

2. Radi sprečavanja i suzbijanja povreda, visoke stranke ugovornice i stranke sukoba moraju od zapovjednika, razmjerno razini njihove odgovornosti, zahtijevati da osiguraju da pripadnici oružanih snaga pod njihovim zapovjedništvom budu upoznati sa svojim obvezama na temelju Konvencija i ovoga Protokola.

3. Visoke stranke ugovornice i stranke sukoba moraju od svakog zapovjednika, koji je doznao da će njegovi podčinjeni ili druge osobe pod njegovom kontrolom izvršiti ili da su izvršile povredu Konvencija ili ovoga Protokola, zahtijevati da poduzme potrebne mjere kako bi se spriječilo takvo kršenje Konvencija i ovoga Protokola i, kad je to umjesno, da pokrene disciplinski ili kazneni postupak protiv prekršitelja.«

b) Mjerodavno domaće pravo

5. Članci 28., 120. i 122. OKZRH-a glase:

»Način izvršenja krivičnog djela

Članak 28.

(1) Krivično se djelo može počiniti činjenjem ili nečinjenjem.

(2) Krivično djelo može biti počinjeno nečinjenjem samo kad počinitelj propusti činjenje koje je bio dužan izvršiti.«

»Ratni zločin protiv civilnog stanovništva

Članak 120.

(1) Tko kršeći pravila međunarodnoga prava za vrijeme rata, oružanoga sukoba ili okupacije naredi da se izvrši napad na civilno stanovništvo, naselje, pojedine civilne osobe ili osobe onesposobljene za borbu, kojega je posljedica smrt, teška tjelesna ozljeda ili teško narušavanje zdravlja ljudi, napad bez izbora cilja kojim se pogađa civilno stanovništvo, da se civilno stanovništvo ubija, muči ili da se nečovječno postupa prema njemu, ili da se nad njim obavljaju biološki, medicinski ili drugi znanstveni pokusi, da se uzimaju tkiva ili organi radi transplantacije, ili da mu se nanose velike patnje ili ozljede tjelesnoga integriteta. ili zdravlja, da se provodi raseljavanje ili preseljavanje ili prinudno odnarodnjivanje ili prevođenje na drugu vjeru, prinuđivanje na prostituciju ili silovanje da se primjenjuju mjere zastrašivanja i terora, uzimaju taoci, primjenjuje kolektivno kažnjavanje, protuzakonito odvođenje u koncentracione logore i druga protuzakonita zatvaranja, će se provodi lišavanje prava na propisno i nepristrano suđenje, prinuđivanje na službu u oružanim snagama neprijateljske sile ili u njezinoj obavještajnoj službi ili administraciji, da se prinuđuje na prinudni rad, izgladnjuje stanovništvo, provodi konfiskacija imovine, da se pljačka imovina stanovništva, protuzakonito i samovoljno uništava ili prisvaja u velikim razmjerima imovinu što nije opravdano vojnim potrebama, uzima nezakonite i nerazmjerno velike kontribucije i rekvizicije, smanjuje vrijednost domaćega novca ili protuzakonito izdaje novac, ili tko počini neko od navedenih djela, kaznit će se zatvorom najmanje pet godina ili kaznom zatvora od dvadeset godina.

(2) Kaznom iz stavka (1) ovoga članka kaznit će se tko kršeći pravila međunarodnog prava za vrijeme rata, oružanoga sukoba ili okupacije naredi da se izvrši napad na objekte posebno zaštićene međunarodnim pravom i objekte i postrojenja s opasnom snagom kao što su brane, nasipi i nuklearne elektrane, da se bez izbora cilja pogađaju civilni objekti koji su pod posebnom zaštitom međunarodnog prava, nebranjena mjesta i demilitarizirane zone, dugotrajno i velikih razmjera oštećenje prirodne okoline koje može štetiti zdravlju ili opstanku stanovništva ili tko počini neko od navedenih djela.

(3) Tko kršeći pravila međunarodnoga prava za vrijeme rata, oružanoga sukoba ili okupacije, kao okupator, naredi ili izvrši preseljenje dijelova svojega civilnog stanovništva na okupirani teritorij, kaznit će se zatvorom najmanje pet godina.«

»Ratni zločin protiv ratnih zarobljenika

Članak 122.

Tko kršeći pravila međunarodnoga prava naredi da se ratni zarobljenici ubijaju, muče ili da se prema njima nečovječno postupa, nad njima obavljaju biološki, medicinski ili drugi znanstveni pokusi, da se uzimaju tkiva ili organi radi transplantacije, da im se nanose velike patnje ili ozljede tjelesnoga integriteta ili zdravlja, da se prinuđuju na obavljanje službe u neprijateljskim oružanim snagama, ili da se lišavaju prava na propisano i nepristrano suđenje, ili tko počini neko od navedenih djela, kaznit će se zatvorom najmanje pet godina ili kaznom zatvora od dvadeset godina.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. U ustavnoj tužbi istaknuti prigovori podnositelja otvaraju po ocjeni Ustavnog suda, pitanje povrede prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavcima 1. i 2. alinejama 4. i 6. Ustava i člankom 6 stavcima 1. i 3 točkama c) i d) Konvencije.

6.1. Mjerodavne odredbe Ustava glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o ... optužbi zbog kažnjivog djela.

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

(...)

– da se brani sam ...

(...)

– da ispituje ili dade ispitati svjedoke optužbe i da zahtijeva da se osigura nazočnost i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe

– (...)«

6.2. Članak 6. stavci 1. i 3. točke c) i d) Konvencije glase:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. (...) u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... ispita njegov slučaj.

(...)

3. Svatko optužen za kazneno djelo ima najmanje sljedeća prava:

(...)

c) da se brani sam ...

d) da ispituje ili dade ispitati svjedoke optužbe i da se osigura prisustvo i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe;

(...)«

A. POGREŠNO I NEPOTPUNO UTVRĐENO ČINJENIČNO STANJE; OCJENA DOKAZA I NAČELO IN DUBIO PRO REO; PRAVO NA OBRAZLOŽENU SUDSKU ODLUKU U POGLEDU ČINJENIČNOG STANJA

7. Podnositelj se iscrpno žali na utvrđenje činjenica i ocjenu dokaza prvostupanjskog suda za koje ističe da su pogrešni, a te navode je već istaknuo i u žalbi pred Vrhovnim sudom. Detaljno se osvrće na gotovo sva činjenična utvrđenja prvostupanjskog suda posebno na utvrđenje njegove zapovjedne odgovornosti, te navodi da su zaključci prvostupanjskog suda o odlučnim činjenicama proizvoljni. Posebno ističe da su brojni dokumenti koji priležu spisu u preslici, a ne u izvorniku, te da je to suprotno zahtjevima pravičnosti postupka iz članka 6. Konvencije kao što je Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) utvrdio u predmetu Georgios Papageorgiou protiv Grčke (br. 59506/00, presuda od 9. svibnja 2003.). Također smatra da sudovi nisu smjeli za dokaz koristiti novinske napise, pa tako niti intervju s njim.

7.1. Ustavni sud ističe da je sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen na postupovna jamstva pravičnog suđenja. U odnosu na prigovor pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja i ocjene dokaza, zadaća Ustavnog suda nije utvrđivati činjenice i tumačiti pravo u konkretnim sudskim predmetima, već je to prvenstveno zadaća redovnih sudova. Kad ne bi bilo tako, Ustavni sud djelovao bi kao sud trećeg ili četvrtog stupnja i ne bi poštovao ustavna ograničenja koja su nametnuta njegovu djelovanju. Stoga zadaća Ustavnog suda nije da ocjenjuje pitanja kao što su ocjena dokaza i težina koju redovni sudovi pridaju određenim dokazima (usporedi s predmetom ESLJP-a Zubac protiv Hrvatske [Vv], br. 40160/12, § 79., presuda od 5. travnja 2018.), već je ograničena na ispitivanje je li postupak, kao cjelina, uzevši u obzir i način na koji su dokazi pribavljeni, bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

7.2. Ustavni sud podsjeća da bi se utvrđenje činjenica i ocjena dokaza redovnih sudova moglo smatrati proizvoljnim na način da utječe na pravičnost konkretnog postupka, tek kad bi pogrešni zaključci tih sudova o odlučnim činjenicama bili toliko očigledni da se mogu okarakterizirati kao nedvojbena pogreška (manifest error) drugim riječima takva pogreška koju nijedan razuman sud ne bi nikada mogao učiniti (usporedi s predmetima ESLJP-a Khamidov protiv Rusije, br. 72118/01, § 170., presuda od 15. studenoga 2007. i Bochan protiv Ukrajine /br. 2/ [Vv], br. 22251/08, § 62., presuda od 5. veljače 2015.).

7.3. U odnosu na prigovor podnositelja da određeni dokumenti u spisu nisu u izvorniku već u preslici te da je to suprotno stajalištima ESLJP-a iz presude Georgios Papageorgiou protiv Grčke (navedeno), Ustavni sud opaža da je u toj presudi ESLJP našao povredu podnositeljevog prava na pošteno suđenje zajamčenog člankom 6. stavkom 1. Konvencije jer podnositelj, kojeg se teretilo za prijevaru u vezi s korištenjem vrijednosnih papira, nije imao uvid u izvornik navodno krivotvorenih čekova, a prezentiranje izvornika bilo je od najvećeg značenja za obranu jer bi to okrivljenom omogućilo da pokaže kako on nije bio taj koji je dao nalog za isplatu spornih čekova, već zaposlenici banke. Međutim u predmetu istog podnositelja u kojem se, između ostalog, žalio da nije imao uvid u izvornike nekih dokumenata, ESLJP utvrdio je da nije došlo do povrede članka 6. stavka 1. Konvencije jer su ti dokumenti bili uništeni, a okrivljeni je imao mogućnost uvida u preslike (vidi Georgios Papageorgiou protiv Grčke /br. 2/, br. 21032/08, § 35., presuda od 15. listopada 2009.).

7.4. U pogledu načelnih stajališta u toj presudi (kao i brojnim drugim presudama ESLJP-a) navedeno je da pravo na kontradiktorni postupak prema članku 6. stavku 1. Konvencije uključuje da stranke u postupku imaju pravo uvida u sav dokazni materijal i mogućnost komentiranja svih dokaza (Georgios Papageorgiou protiv Grčke, navedeno, § 35.). U odnosu na podnositelja, Ustavni sud primjećuje da je on imao mogućnost uvida u sav dokazni materijal u spisu predmeta, također i mogućnost davati svoje viđenje tih dokaza. Tako je i u više navrata prigovarao okolnosti što su određeni dokumenti u spisu u preslici, a ne u izvorniku. Te navode ponovio je i u žalbi na prvostupanjsku presudu, a Vrhovni sud odgovorio je na te navode da izvođenje dokaza čitanjem preslika isprava i dokumentacije, te novinskih članaka nije nezakonito (vidi za iscrpnije obrazloženje naprijed točku 2.65.).

7.5. Iz toga proizlazi da okolnost što su neki dokumenti u spisu u preslici a ne u izvorniku, nije bila od utjecaja na pravo podnositelja na pravično suđenje. Nadalje, u pogledu navoda podnositelja koji se tiču ocjene dokaznog materijala, Ustavni sud ističe da je upravo na redovnim sudovima da ocijene dokazni materijal i stvore, na temelju dokaza, zaključak o krivnji okrivljenika u kaznenom postupku. Koje će dokaze smatrati vjerodostojnima, a koje ne, upravo je zadaća redovnih sudova. Stoga su navodi podnositelja o dokaznoj snazi pojedinih dokaza, uključujući i novinske članke na koje se poziva prvostupanjski sud, izvan ocjene Ustavnog suda.

7.6. U odnosu na prigovor podnositelja da odluke redovnih sudova nisu adekvatno obrazložene u odnosu na činjenično stanje, Ustavni sud primjećuje da se većina primjedbi podnositelja odnosi na utvrđenje redovnih sudova o njegovoj zapovjednoj odgovornosti (vidi naprijed točku 3.7.). U odnosu na zapovjednu odgovornost podnositelja prvostupanjski sud se oslonio na brojne dokumente te iskaze svjedoka. Vrhovni sud, prihvaćajući činjenična utvrđenja prvostupanjskog suda, još je dodatno naglasio dokaznu snagu podnositeljeve zapovjedi za ustrojstvom specijalne jedinice policije (pričuvnog sastava »Vrtić«) kojom podnositelj imenuje uz zapovjednika i njihove zamjenike i prema kojoj je za svako angažiranje tih snaga potrebna zapovijed načelnika PU ili zamjenika, a koju je zapovijed podnositelj potpisao, iz čega Vrhovni sud zaključuje da je zapovjedne ovlasti za angažman pričuvnih policijskih postrojbi imao podnositelj. Vrhovni sud nadalje naglašava zapovijed ministra unutarnjih poslova i ministra obrane u kojoj je navedeno da se za zapovjednika policije određuje upravo podnositelj (vidi naprijed točku 2.68.). Ustavni sud ne može prihvatiti navode podnositelja da bi oslanjanje na brojne dokaze na temelju kojih redovni sudovi izvode svoje zaključke o zapovjednoj odgovornosti podnositelja u bilo kom pogledu bili arbitrarni.

7.7. Ustavni sud zaključno primjećuje da je prvostupanjski sud dao iscrpno obrazloženje za svoja činjenična utvrđenja i ocjenu dokaza, te se to obrazloženje ni po čemu ne može smatrati arbitrarnim na način koji bi mogao dovesti do povrede prava podnositelja na pravično suđenje. Isto tako, Vrhovni sud adresirao je sve relevantne navode podnositelja iz žalbe na prvostupanjsku presudu u odnosu na žalbenu osnovu pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, te je prihvatio zaključke prvostupanjskog suda. Sudovi su također dali dostatna obrazloženja za svoja utvrđenja o krivnji podnositelja za pojedina kaznena djela i zašto su dokazi koji potvrđuju optužbu u osuđujućem dijelu dostatni i prihvatljivi. Stoga su neprihvatljivi navodi podnositelja da redovni sudovi nisu dali dovoljna obrazloženja u pogledu bilo kojeg činjeničnog pitanja.

7.8. Stoga Ustavni sud utvrđuje da su gore navedeni prigovori podnositelja neosnovani.

B. ARBITRARNA PRIMJENA MEĐUNARODNOG PRAVA

8. U odnosu na arbitrarnu primjenu materijalnog prava podnositelj navodi:

»U pogledu povrede međunarodnog prava kao materijalnog prava

Iz činjeničnog opisa presude, a poglavito u dijelu u kojem se navodi ‘tijekom obrane šireg područja Siska i Banovine od oružanih napada paravojnih formacija pobunjenog dijela lokalnog srpskog stanovništva i njemu pridruženih snaga JNA u zajedničkoj agresiji na ustavnopravni poredak i teritorijalnu cjelokupnost Republike Hrvatske’ razvidno je, da se u cijelom inkriminiranom razdoblju ne radi o međunarodnom oružanom sukobu, već se radi o sukobu sa pobunjenim dijelom lokalnog srpskog stanovništva i njemu pridruženih snaga JNA. Unatoč tome, kao blankentna norma u presudi se navodi Dopunski protokol Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. godine o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba od 08. lipnja 1977. (Protokol I.). Protokol I sadržava dva važna članka koji se odnose na zapovjednu odgovornost – garantnu odgovornost. U članku 86. koji nosi naziv ‘Nepoduzimanje mjera’, u stavku 1. navodi se da će stranke potpisnice suzbijati teške povrede i poduzimati mjere neophodne za suzbijanje svih ostalih povreda Konvencija ili ovog Protokola koje su rezultat nepoduzimanja mjera kada ih po dužnosti treba poduzeti. Činjenica da je povredu Konvencija ili ovog Protokola počinio potčinjeni ne oslobađa njegove zapovjednike od kaznene ili disciplinske odgovornosti, ako su znali ili imali obavijesti koje su im omogućivale da zaključe, prema okolnostima u tome trenutku, da je potčinjeni izvršio ili da će izvršiti takvu povredu i ako nisu poduzeli sve moguće mjere u okviru svoje moći da spriječe ili suzbiju povredu (članak 86. stavak 2.). Članak 87. Protokola određuje da će stranke zahtijevati od svih vojnih zapovjednika da poduzmu različite mjere u svrhu sprječavanja zločina ili kažnjavanja počinitelja, uključujući i pokretanje kaznenog postupka. Iako se članci 86. i 87. odnose na 1397967985zapovjednika’, a samo na jednom mjestu na ‘vojne zapovjednike i pripadnike oružanih snaga pod njihovim zapovjedništvom’, iz konteksta je jasno da su odredbe članaka 86. i 87. mišljene u odnosu na vojne zapovjednike. Nadalje, Protokol 1 odnosi se na međunarodne oružane sukobe i na vojne zapovjednike, za razliku od Protokola II koji se odnosi na oružane sukobe koji nisu međunarodni i ne određuje sličnu odgovornost zapovjednika.

U konkretnoj inkriminaciji podnositelju se stavlja na teret razdoblje od srpnja 1991. g. do sredine lipnja 1992.g., zapovjedna odgovornost (garantna odgovornost) u podtočkama 1-1, 1-2, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-10, 1-12, 1-13, 1-14, 1-15, 1-16. 1-17, 1-18, 1-20, 1-21, 1-22, 1-23 iz Protokola I, iako nesporno do međunarodnog priznanja RH 15. siječnja 1992.g. nemamo na spomenutom području međunarodni oružani sukob (ili barem do dana 8. listopada 1991. godine, kada Republika Hrvatska raskida državnopravne sveze na temelju kojih je zajedno s ostalim republikama i pokrajinama tvorila dosadašnju SFRJ).

U tom smislu za razdoblje od 18. kolovoza 1991 .g. do listopada 1991, g. (podtočke 1-1 do podtočke 1-19), nema zakonodavnog okvira za pozivanje na odgovornost podnositelja temeljem garantne odgovornosti kakvu propisuje Protokol I za međudržavne oružane sukobe.

lako je nesporno, da se na konkretnu inkriminaciju ne može primjenjivati Protokol I., kao niti njegove odredbe 86. i 87. jer se odnose na međudržavni sukob i samo na vojne zapovjednike, a na to je upirala obrana, u obrazloženju presude nema niti jednog navoda o tome zašto se primjenjuje Protokol I. kao blanketna norma. Budući da samo Protokol I definira i propisuje institut zapovjedne odgovornosti na način kako se to podnositelju stavlja na teret, bez mogućnosti primjene odredaba tog Protokola I. nema zapovjedne odgovornosti podnositelja.

Dakle, radi se o pogrešnoj primjeni materijalnog prava, jer bez Protokola I nema zapovjedne odgovornosti onakve kakva se podnositelju stavlja na teret.«

8.1. Ustavni sud uvodno primjećuje da kazneno djelo ratnog zločina sadrži formulaciju »tko kršeći pravila međunarodnog prava«, što znači da zakonska obilježja ovog kaznenog djela nisu iscrpljena samo dispozicijom koja se nalazi u Kaznenom zakonu, već upućuje i na druge odredbe kojima se upotpunjuju bitna obilježja ovog kaznenog djela. Ukoliko inkriminirani postupci počinitelja ne predstavljaju istovremeno i kršenje pravila međunarodnog prava ne bi se radilo o ratnom zločinu, već eventualno o nekom drugom kaznenom djelu.

8.2. U konkretnom predmetu podnositelj je osuđen za ratne zločine od sredine srpnja 1991. do sredine lipnja 1992. Prvostupanjski sud utvrdio je da je podnositelj postupao protivno općepriznatim pravilima međunarodnog ratnog i humanitarnog običajnog prava o zaštiti civila i odgovornosti zapovjednika za postupke svojih podređenih za vrijeme oružanog sukoba, kršeći odredbe članka 3. stavka 1. točaka a) i c), članaka 13., 27., 31. i 32. IV. Ženevske konvencije o zaštiti građanskih osoba u vrijeme rata od 12. kolovoza 1949., odredbe članka 4. stavka 1. i stavka 2. točke a) i članka 13. Dopunskog protokola Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava nemeđunarodnih oružanih sukoba od 8. lipnja 1977. (Protokol II), odredbe članaka 75., 86. i 87. Dopunskog protokola Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba od 8. lipnja 1977. (Protokol I), te odredbe članka 3. stavka 1. točaka a) i c) i članka 13. III. Ženevske konvencije o postupanju s ratnim zarobljenicima od 12. kolovoza 1949.

8.3. Podnositelj problematizira primjenu Dopunskog protokola I. na događaje prije 8. listopada 1991. jer smatra da se samo odredbe tog protokola odnose na garantnu odgovornost zapovjednika, a da su se one mogle primijeniti samo na događaje nakon 8. listopada 1991.

8.4. Ustavni sud je u odluci broj: U-III-4150/2010 i dr. od 12. siječnja 2015. (»Narodne novine« broj 6/15.) zauzeo sljedeća načelna stajališta:

»a) Datum kad je Republika Hrvatska stekla svojstva suverene države u smislu međunarodnog prava (8. listopada 1991.) nesporna je povijesno-pravna činjenica koja je jasno ustanovljena te međunarodno potvrđena i prihvaćena. Ona mora biti dosljedno poštovana u sudskoj praksi te služiti nacionalnim sudovima u njihovoj interpretaciji Ustava, zakona i drugih izvora prava koje primjenjuju u konkretnim sudskim postupcima u kojima se to pitanje postavlja.

b) Oružani sukob na području Republike Hrvatske imao je nemeđunarodni karakter do 8. listopada 1991. Nakon toga, taj je sukob imao međunarodni karakter.

(...)

4. Članak 120. stavak 1. OKZRH-a (blanketna pravna norma) jedan je od izvora materijalnog prava za tijela kaznenog progona i sudove u kaznenim postupcima za ratne zločine. Primjena pojedinih ‘pravila međunarodnog prava’, na koja se poziva ta zakonska odredba, u sudskoj praksi znači:

a) zajednički članak 3. Ženevskih konvencija iz 1949. dopušteno je primjenjivati na događaje i prije i poslije 8. listopada 1991.;

b) na događaje prije 8. listopada 1991. primjenjuje se Dopunski protokol II. uz Ženevske konvencije o zaštiti žrtava nemeđunarodnih oružanih sukoba;

c) na događaje poslije 8. listopada 1991. primjenjuje se Dopunski protokol I. uz Ženevske konvencije o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba;

d) pravila običajnog međunarodnog ratnog i humanitarnog prava izvor su prava u Republici Hrvatskoj. Ona su, u skladu s člankom 115. stavkom 3. Ustava, važeći izvor prava za nacionalne sudove i u primjeni članka 120. OKZRH-a.«

8.5. Stoga se u ovom predmetu postavlja, kao značajno, pitanje zapovjedne odgovornosti i mogućnosti primjene međunarodnog ratnog i humanitarnog prava na unutarnje oružane sukobe. Do određenih dvojbi došlo je zbog činjenice da je međunarodno konvencijsko pravo najvećim dijelom pokrivalo međunarodne oružane sukobe, dok je u vezi s oružanim sukobima koji nemaju međunarodni karakter broj međunarodnih ugovora znatno manji i svodi se na zajednički članak 3. Ženevskih konvencija i Dopunski protokol II. tim konvencijama. Odredbe o zapovjednoj odgovornosti propisane su Protokolom I., a nema ih u Protokolu II. koji se primjenjuje na nemeđunarodne oružane sukobe.

8.6. Međutim, činjenica je da je institut zapovjedne odgovornosti odavno postao dio međunarodnog običajnog prava, a 1977. godine ovo pravilo pretočeno je i u konvencijsko pravo, odredbama članaka 86. i 87. Dopunskog protokola ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba (Protokol I.). Upravo je iz ovih razloga značajna praksa Međunarodnog kaznenog suda za bivšu Jugoslaviju (u daljnjem tekstu: MKSJ). Primjerice, u predmetu protiv Envera Hadžihasanovića i dr. od 16. srpnja 2003. broj: IT-01-47-AR72 (Decision on Interlocutory Appeal Challenging Jurisdicition in Relation to Command Responsibility – Odluka o inerlokutornoj žalbi u odnosu na nadležnost u vezi sa zapovjednom odgovornošću), u kojoj su optuženici osporavali mogućnost primjene zapovjedne odgovornosti u unutarnjem oružanom sukobu te dovodili u pitanje načelo legaliteta s obzirom na to da u vrijeme počinjenja kaznenog djela zapovjedna odgovornost nije bila propisana nijednom konvencijom koja se odnosi na unutarnje oružane sukobe. Međutim, MKSJ odbio je takav prigovor i potvrdio svoje jasno i dosljedno stajalište da je zapovjedna odgovornost već dulji niz godina znatno prije oružanih sukoba na prostoru bivše Jugoslavije dobro utvrđeno pravilo međunarodnog običajnog prava i da nema nikakve dvojbe da se primjenjuje na svaki oružani sukob širih razmjera neovisno o tome radi li se o međunarodnom ili nemeđunarodnom sukobu, te navodi:

»28. Žalitelji se oslanjanju na činjenicu da na doktrinu zapovjedne odgovornosti upućuju članci 86. i 87. Dopunskog protokola I. Ženevskih konvencija iz 1949., ali ne i Protokol II. Kako se prvi odnosi na međunarodne oružane sukobe, a drugi na unutrašnje oružane sukobe, žalitelji tvrde da ta razlika ide u prilog stavu da praksa država zapovjednu odgovornost smatra dijelom međunarodnog običajnog prava koje se odnosi na međunarodne državne sukobe, a ne smatra je dijelom međunarodnog običajnog prava koje se odnosi na unutarnje oružane sukobe.

29. Žalbeno vijeće potvrđuje stav Raspravnog vijeća da je zapovjedna odgovornost bila dio međunarodnog običajnog prava koje se odnosi na međunarodne oružane sukobe i prije usvajanja Protokola I. Dakle, kao što je smatralo i Raspravno vijeće, članci 86. i 87. Protokola I su u tom pogledu samo formulirali postojeće stanje, a nisu stvarali novo pravo. Slično tome, činjenica da Protokol II ne spominje zapovjednu odgovornost u vezi s unutarnjim oružanim sukobima ne utječe nužno na pitanje da li je zapovjedna odgovornost već bila dio međunarodnog običajnog prava koja regulira unutarnje oružane sukobe. Žalbeno vijeće smatra da, u razdoblju mjerodavnom za ovu optužnicu, ona to jest bila, i da taj zaključak nije doveden u pitanje djelovanjem čimbenika koji su doveli do previda kakvi se, iz raznih razloga, ponekad događaju prilikom sastavljanja međunarodnih instrumenata.

30. Kada tome ne bi bilo tako, Žalbeno vijeće bi trebalo da zaključi da, ‘kao što tvrdi obrana, nije zločin ako zapovjednik u unutarnjem sukobu ne spriječi svoje podčinjene u počinjenju ubojstava ili ih za to ne kazni,’ tj. čak ako zapovjednik i zna ili ima razloga da zna za ubojstva. Žalbeno vijeće ne smatra da bi trebalo zauzeti, imajući u vidu najnoviji razvoj međunarodnog prava, takvo malo vjerojatno stajalište.«

Stajalište da je zapovjedna odgovornost dio običajnog međunarodnog prava potvrđena je i u drugim presudama MKSJ (vidi primjerice Delalić i drugi, br. IT-96-21-T od 16. studenoga 1998., §§ 333-343; i Duško Tadić, br. IT-94-1-T od 7. svibnja 1997.) i presudama Međunarodnog kaznenog suda za Ruandu (vidi, primjerice, presudu Akayesu, br. ICTR- 96-4-T od 2. rujna 1998., §§ 612. i 613.).

8.7. Ustavni sud prihvaća stajalište MKSJ-a da je zapovjedna odgovornost bila dio međunarodnog običajnog prava koje se odnosi na međunarodne i nemeđunarodne oružane sukobe i prije usvajanja Dopunskih protokola. Kako su pravila običajnog međunarodnog ratnog i humanitarnog prava izvor prava u Republici Hrvatskoj, te, u skladu s člankom 115. stavkom 3. Ustava važeći izvor prava za nacionalne sudove i u primjeni članka 120. OKZRH-a, kao što je već istaknuto u odluci Ustavnog suda navedenoj u točki 8.4., to su se pravila običajnog međunarodnog ratnog i humanitarnog prava imala primjenjivati i na kaznena djela počinjena prije 8. listopada 1991.

8.8. Iz naprijed navedenog slijedi da je podnositelj odgovarao po garantnoj odgovornosti i za djela počinjena prije 8. listopada 1991. bez obzira što se, prema stajalištu Ustavnog suda iz odluke navedene u točki 8.4., na događaje prije 8. listopada 1991. ne primjenjuju protokoli o zaštiti žrtava nemeđunarodnih oružanih sukoba, jer je garantna odgovornost podnositelja u tom razdoblju proizlazila iz pravila običajnog međunarodnog ratnog i humanitarnog prava. Upravo je i Ustavni sud u naprijed navedenoj odluci u točki 8.4. već utvrdio da su pravila običajnog međunarodnog ratnog i humanitarnog prava izvor prava u Republici Hrvatskoj.

8.9. Stoga slijedi da su navodi podnositelja o arbitrarnoj primjeni materijalnog prava u vezi s njegovom garantnom odgovornosti u razdoblju do 8. listopada 1991. neosnovani.

C. PRAVO OKRIVLJENIKA DA SUDJELUJE U POSTUPKU

9. Podnositelj navodi da ga je njegovo zdravstveno stanje kontinuirano ometalo u efikasnom praćenju suđenja i ispitivanju mnogobrojnih svjedoka, što je bilo poznato sudskom vijeću pred kojim se vodio postupak, ali je suđenje uz nekoliko izuzetaka teklo kao da je bio »u potpunosti sposoban pratiti njegov tijek«, što se u obrazloženjima predmetnih presuda uopće ne navodi, iako je na to kontinuirano ukazivao za vrijeme cjelokupnog trajanja kaznenog postupka.

9.1. Članak 29. Ustava i članak 6. Konvencije, u svojoj cjelini, jamče pravo okrivljenika da stvarno sudjeluje u kaznenom postupku protiv sebe (usporedi s presudama ESLJP-a Pullicino protiv Malte, br. 45441/99, odluka od 15. lipnja 2000.; Stanford protiv Ujedinjenog Kraljevstva, br. 16757/90, § 26., presuda od 23. veljače 1994., Series A no. 282-A; i Kočevski protiv Bivše jugoslavenske Republike Makedonije, br. 36309/10, § 44., odluka od 24. svibnja 2016.). Od najveće važnosti je da okrivljeni u kaznenom postupku bude prisutan na raspravi (usporedi s Idalov protiv Rusije [Vv], br. 5826/03, § 170, presuda od 22. svibnja 2012.). Pravo sudjelovanja u postupku uključuje i pravo okrivljenika da sluša i prati postupak (usporedi s navedenima Pullicino protiv Malte; Stanford protiv Ujedinjenog Kraljevstva, § 26. i Kočevski protiv Bivše jugoslavenske Republike Makedonije, § 44.).

9.2. U odnosu na navode podnositelja da zbog bolesti nije mogao pratiti tijek rasprave, Ustavni sud opaža da je podnositelj 27. ožujka 2012. zatražio odobrenje za operaciju desnog kuka u Rijeci (vidi naprijed točku 2.13.), te se u prijedlogu za ukidanjem mjere istražnog zatvora od 5. rujna 2012. pozvao na svoje zdravstveno stanje. Raspravni sud promptno je reagirao na te navode, te je već 6. rujna 2012. zatražio liječničku dokumentaciju za podnositelja od Zatvorske bolnice u Zagrebu. Međutim, u toj bolnici nije bilo nikakvih podataka o podnositelju jer se on tamo nije liječio. Raspravni je sud također 2. listopada 2012. naložio sudsko-medicinsko vještačenje podnositelja, te je vještak utvrdio da može pristupiti raspravi i pratiti njeno odvijanje, ali u ograničenom vremenu od najviše sat i pol. U međuvremenu je nekoliko rasprava je odgođeno zbog zdravstvenog stanja podnositelja (vidi naprijed točku 2.26.). Nakon dobivenog vještačkog nalaza održana je jedna rasprava (vidi naprijed točku 2.30.), te je zatim podnositelju odobren operativni zahvat u privatnoj bolnici u Matuljima, a nakon toga i rehabilitacija. Po obavljenoj operaciji rasprave su nastavljene.

9.3. Također, tijekom cjelokupnog suđenja, podnositelj, koji je bio u istražnom zatvoru, upućivan je na zdravstvene preglede i obrade (vidi naprijed točke 2.8., 2.14., 2.16., 2.21., 2.26., 2.30., 2.39., 2.43. i 2.51.).

9.4. Ustavni sud primjećuje da je podnositelj bio osobno nazočan svakoj raspravi, a da je raspravni sud poduzeo odgovarajuće mjere da adresira zdravstvene probleme podnositelja, te nema nikakvih naznaka da podnositelj nije mogao prisustvovati raspravama ili pratiti njihov tijek. K tome, raspravama su nazočili i izabrani branitelji podnositelja.

9.5. Imajući u vidu sve gore navedene okolnosti, Ustavni sud zaključuje da pravo podnositelja da osobno sudjeluje u kaznenom postupku koji se vodio protiv njega ni na koji način nije bilo povrijeđeno.

D. PRAVO NA NEPRISTRANI SUD

10. Podnositelj ističe da sudovi koji su odlučivali u kaznenom postupku protiv njega nisu bili neovisni jer u središtu postupka nisu bila njegova prava kao okrivljenika, već da je ishod i tijek postupka bio dirigiran političkim odlukama da se »pod svaku cijenu« procesuiraju ratni zločini. Također je bio prisutan medijski interes, kao i interes udruga civilnog društva koje zastupaju prava žrtava i čiji predstavnici su kontinuirano pratili tijek suđenja. Po mišljenju podnositelja ove okolnosti ukazuju na to da su sudovi bili pod pritiskom izvršne vlasti i oštećenika.

10.1. Ustavni sud naglašava da, iako su sudovi jedini pozvani donijeti sud o okrivljenikovoj krivnji, oni ipak ne djeluju u izolaciji te je stoga prihvatljivo da se o predmetu kaznenih postupaka raspravlja i drugdje, kao na primjer u specijaliziranim publikacijama, dnevnim i drugim novinama ili u javnosti općenito (usporedi s Pullicino protiv Malte, navedeno; Craxi protiv Italije, br. 34896/97, § 99., presuda od 5. prosinca 2012.; i Kaçiu i Kotorri protiv Albanije, navedeno, § 157.). Ne samo da sredstva javnog informiranja imaju zadaću priopćiti takve informacije, već ih i javnost ima pravo primati. Izvještavanje o sudskim postupcima, uključujući i komentiranje, pridonosi njihovoj javnosti i u potpunom je skladu sa zahtjevom iz članka 29. stavak 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije da sudske rasprave trebaju biti javne (usporedi s Pullicino protiv Malte, navedeno; i Kaçiu i Kotorri, navedeno, § 157.).

10.2. S druge strane, okrivljenici u kaznenim postupcima imaju pravo na nepristrani sud, i to treba imati na umu kada se o kaznenim postupcima izvještava i komentira u sredstvima javnog informiranja jer granice dopuštenog, u tom kontekstu, ne smiju dovesti do toga da umanje jamstva pravičnog suđenja ili da umanje povjerenje javnosti u ulogu sudova (usporedi s predmetima ESLJP-a Worm protiv Austrije, br. 22714/93, § 50., presuda od 29. kolovoza 1997.; Reports of Judgments and Decisions 1997-V; i Pullicino protiv Malte, navedeno).

10.3. U predmetnom postupku podnositelj je, s još dvije, a kasnije jednom osobom, terećen za počinjenje teških kaznenih djela – ratnog zločina protiv civilnog stanovništva i ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika. Razumljivo je da je stoga kazneni postupak protiv podnositelja privukao pozornost javnosti i medija. Međutim, podnositelj nije pokazao da bi napisi u medijima na bilo koji način utjecali na odluku sudova u kaznenom postupku protiv njega.

10.4. Okolnost da se prvostupanjski sud pozivao na neke novinske članke objavljene prije početka postupka protiv podnositelja ni na koji način ne utječe na zaključak o novinskim člancima koji se tiču suđenja.

10.5. Nadalje, prisutnost predstavnika udruga koje se bave pravima žrtava te samih oštećenika ili njihovih srodnika ni na koji način nije nespojiva s pravima obrane u kaznenom postupku, i ne može sama po sebi imati utjecaj na nepristranost suda.

10.6. Ustavni sud također primjećuje da je prvostupanjski sud drugooptuženog Dragu Bošnjaka oslobodio optužbe zbog nedostatka dokaza, te je po žalbi ŽDO-a Osijek Vrhovni sud potvrdio oslobađajuću presudu u odnosu na tog optuženika. Iz toga također proizlazi da, suprotno navodima podnositelja, sudovi nisu »po svaku cijenu« nastojali doći do osuđujuće presude, već su na temelju brižljive ocjene dokaznog materijala došli do zaključka o podnositeljevoj krivnji.

10.7. Zaključno, Ustavni sud smatra da podnositeljevo pravo na nepristrani sud nije bilo povrijeđeno.

E. PRAVO OBRANE NA ISPITIVANJE
 SVJEDOKA OPTUŽBE

I. Načelna stajališta

11. Ustavni sud podsjeća da je njegova zadaća, u skladu s člankom 29. stavkom 1. Ustava, prvenstveno ocijeniti pravičnost kaznenog postupka u cjelini, uključujući i način na koji su pribavljeni dokazi imajući na umu ne samo prava obrane već i interes javnosti i žrtava za pravilnim progonom kaznenih djela (usporedi s predmetima ESLJP-a Schatschaschwili protiv Njemačke [Vv], br. 9154/10, § 101., presuda od 15. prosinca 2015., i Paić protiv Hrvatske, br. 47082/12, § 27., presuda od 29. ožujka 2016.).

11.1. Ustavni sud ponavlja da članak 29. stavak 2. alineja 6. Ustava podrazumijeva da, prije nego što optuženi može biti osuđen, svi dokazi protiv njega moraju u pravilu biti izvedeni u njegovoj prisutnosti na javnoj raspravi u svrhu kontradiktornog raspravljanja (usporedi s Schatschaschwili protiv Njemačke [Vv], navedeno, § 103., i Paić protiv Hrvatske, navedeno, § 28.).

11.2. U predmetu Paić protiv Hrvatske (navedeno) ESLJP je iznio sljedeća načelna stajališta:

»2. Ocjena Suda

(a) Opća načela

26. Sud ponavlja da su jamstva iz stavka 3. točke d) članka 6. posebni aspekti prava na pošteno suđenje priznatog stavkom 1. ove odredbe; stoga će razmotriti podnositeljev prigovor temeljem obiju odredbi uzetih zajedno (vidi predmet Schatschaschwili protiv Njemačke [VV], br. 9154/10, stavak 100., 15. prosinca 2015.).

27. Zadaća Suda u skladu s člankom 6. stavkom 1. jest prvenstveno ocijeniti poštenost kaznenog postupka u cjelini. Prilikom takvog ocjenjivanja Sud će razmotriti postupak u cjelini, uključujući i način na koji su pribavljeni dokazi, imajući na umu ne samo prava obrane već i interes javnosti i žrtava za pravilnim progonom kaznenih djela (ibid., stavak 101.).

28. Sud ponavlja da članak 6. stavak 3. točka d) sadrži načelo da, prije nego što optuženi može biti osuđen, svi dokazi protiv njega moraju u pravilu biti izvedeni u njegovoj prisutnosti na javnoj raspravi u svrhu kontradiktornog raspravljanja (ibid., stavak 103.).

29. Načela koja se primjenjuju u slučajevima kada svjedok optužbe nije prisustvovao suđenju i kada su izjave koje je prethodno dao prihvaćene kao dokaz sažeta su i precizirana u presudi Velikog vijeća od 15. prosinca 2011. u predmetu Al-Khawaja i Tahery (Al-Khawaja i Tahery protiv Ujedinjenog Kraljevstva [VV], br. 26766/05 i 22228/06, ECHR 2011). Prema načelima razvijenim u toj presudi potrebno je u tri koraka preispitati usklađenost s člankom 6. stavcima 1. i 3. točkom d) Konvencije postupka u kojem su se izjave svjedoka koji nije bio prisutan i ispitan na suđenju koristile kao dokaz (ibid., stavak 152.). Sud mora ispitati

(i) je li postojao valjan razlog za odsutnost svjedoka i, posljedično, prihvaćanje neprovjerenog iskaza odsutnog svjedoka kao dokaza (ibid., stavci 119. – 125.);

(ii) je li iskaz odsutnog svjedoka predstavljao jedini ili odlučujući temelj za optuženikovu osudu (ibid., stavci 119. i 126. – 147.); i

(iii) je li bilo dovoljno uravnotežujućih čimbenika, uključujući jaka postupovna jamstva, koji bi nadoknadili teškoće koje obrana trpi kao posljedicu prihvaćanja neprovjerenog iskaza, te koji bi osigurali da je suđenje u cjelini bilo pošteno (ibid., stavak 147.).

30. Čak i ako nisu postojali valjani razlozi za odsutnost svjedoka, Sud je i dalje pozvan procijeniti predstavlja li iskaz svjedoka jedini ili odlučujući dokaz za osudu okrivljenika i je li bilo dovoljno uravnotežujućih čimbenika kojima bi se osigurala poštena i pravilna ocjena pouzdanosti takvog dokaza (vidi naprijed citirani predmet Schatschaschwili, stavci 113. i 116.).

31. Što se tiče redoslijeda tri koraka iz Al-Khawaja testa, Sud je utvrdio da, s obzirom da su sva tri koraka testa međusobno povezana i, uzeta zajedno, služe da se utvrdi je li kazneni postupak o kojem je riječ u cjelini bio pošten ili ne, može biti prikladno, u danom predmetu, ispitati korake drugim redoslijedom, posebice ako jedan od koraka osobito ukazuje na poštenost ili nepoštenost postupka (ibid., stavak 118.).

(...)

34. Valjan razlog za odsutnost svjedoka mora postojati iz perspektive raspravnog suda, to jest, sud je morao imati valjanu činjeničnu ili pravnu osnovu zbog koje nije bio u stanju osigurati prisutnost svjedoka na suđenju. Ako je u tom smislu postojao valjan razlog za izostanak svjedokinje, slijedi da je postojao valjan razlog ili opravdanje da raspravni sud prihvati neprovjerene izjave odsutnog svjedoka kao dokaz (vidi naprijed citirani predmet Schatschaschwili, stavak 119.). Postoji niz razloga zašto svjedok ne mora prisustvovati suđenju. Svjedok je možda umro u međuvremenu ili se boji za svoju sigurnost (vidi naprijed citirani predmet Al-Khawaja i Tahery, stavci 120.-125.). Svjedok može biti odsutan zbog zdravstvenih razloga (vidi, primjerice, predmete Bobeş protiv Rumunjske, br. 29752/05, stavci 39.-40., 9. srpnja 2013.; Vronchenko protiv Estonije, br. 59632/09, stavak 58., 18. srpnja 2013.; i Matytsina protiv Rusije, br. 58428/10, stavak 163., 27. ožujka 2014.) ili zbog toga što ga se nije moglo pronaći.

35. Potreba da vlasti ulože sve razumne napore kako bi osigurale prisutnost svjedoka na suđenju nadalje podrazumijeva da domaći sudovi pomno razmotre razloge navedene za nemogućnost svjedoka da prisustvuje suđenju, uzimajući u obzir specifičnu situaciju svakog svjedoka (vidi naprijed citirani predmet Schatschaschwili, stavak 122.).

36. Prema činjeničnom stanju ovog predmeta, čini se da E.R. nije prisustvovala suđenju podnositelju jednostavno zato što je raspravni sud nije pozvao. (...)

(...)

40. Što se tiče pitanja je li iskaz odsutne svjedokinje koji je prihvaćen kao dokaz predstavljao jedini ili odlučujući temelj za osudu okrivljenika ili nije (drugi korak Al-Khawaja testa), Sud je utvrdio da se pojam 1397967985jedini’ dokaz treba shvatiti kao jedini dokaz protiv okrivljenika (vidi naprijed citirani predmet Al-Khawaja i Tahery, stavak 131.). 1397967985Odlučujući’ dokaz treba usko tumačiti na način da označava dokaz takvog značaja ili važnosti da je vjerojatno da će odrediti ishod predmeta (vidi naprijed citirani predmet Schatschaschwili, stavak 123.).

(...)

42. Sud nadalje mora utvrditi, u trećem koraku, je li bilo dovoljno uravnotežujućih čimbenika da nadoknade teškoće u kojima je obrana djelovala, što je bio rezultat prihvaćanja odlučujućeg iskaza odsutne svjedokinje. Veliko vijeće je u predmetu Schatschaschwili utvrdilo sljedeće elemente kao mjerodavne u ovom kontekstu: pristup raspravnog suda neprovjerenom dokazu, dostupnost i snaga daljnjih inkriminirajućih dokaza i postupovne mjere koje su poduzete kako bi se nadoknadila nemogućnost izravnog unakrsnog ispitivanja svjedoka na suđenju (vidi naprijed citirani predmet Schatschaschwili, stavak 145.).«

II. Primjena načelnih stajališta na predmetni postupak

12. Podnositelj je u ustavnoj tužbi naveo da neki svjedoci koji su ispitani u istrazi nisu iskazivali na raspravi. Ustavni sud ističe da prigovori podnositelja, kako bi mogli biti ispitani od Ustavnog suda, moraju biti određeni i obrazloženi. Podnositelj je u ustavnoj tužbi imenovao jedino svjedoke Nenada Tintora i Milana Marića kao svjedoke koje nije imao mogućnosti ispitati, te je jedino u odnosu na njih određeno naveo na koje okolnosti su svjedočili. Stoga će Ustavni sud ispitati samo navode u odnosu na ta dva svjedoka. Ostali navodi o nemogućnosti ispitivanja svjedoka optužbe su neodređeni i općeniti, te ih Ustavni sud ne može ispitati.

(a) U odnosu na svjedoka Nenada Tintora

13. Nenad Tintor je ispitan kao svjedok u kaznenom predmetu protiv nepoznatog počinitelja, prije nego što je započela istraga protiv podnositelja (vidi naprijed točku 2.), te stoga tom ispitivanju podnositelj nije mogao biti prisutan. U kaznenom postupku protiv podnositelja, raspravni sud je uputio zamolbu Županijskom sud u Sisku za ispitivanje tog svjedoka (vidi naprijed točku 2.8.), te ga pozivao na raspravu (vidi naprijed točku 2.12.). Međutim, svjedok je umro tijekom prvostupanjskog postupka pa je njegov iskaz pročitan na raspravi održanoj pred Županijskim sudom u Osijeku 13. studenoga 2013. (vidi naprijed točku 2.48.).

13.1. Ustavni sud nadalje ističe da se stranka u postupku, uključujući i okrivljenog u kaznenom postupku, može odreći nekog svog prava, izričito ili prešutno. To odricanje mora biti dobrovoljno i nedvojbeno, ali može biti implicitno, to jest proizlaziti iz određenog ponašanja stranke u postupku. Također, mora biti utvrđeno na nedvosmislen način i ne smije biti suprotno bilo kojem važnom javnom interesu (usporedi s predmetima ESLJP-a Simeonovi protiv Bugarske [Vv], br. 21980/04, § 115., presuda od 12. svibnja 2017., i Dvorski protiv Hrvatske [Vv], br. 25703/11, § 100., presuda od 20. listopada 2015.).

13.2. Iz gore navedenog ponašanja podnositelja i njegovih branitelja, a osobito iz okolnosti da obrana nije stavila nikakve primjedbe na čitanje iskaza svjedoka Nenada Tintora, Ustavni sud zaključuje da je podnositelj kao okrivljenik u kaznenom postupku pristao na čitanje iskaza svjedoka Nenada Tintora (usporedi s odlukom Ustavnog suda broj: U-III-1421/2019 i U-III-1422/2019 od 10. srpnja 2019., točka 7.5., www.usud.hr).

(b) U odnosu na svjedoka Milana Marića

14. Ustavni sud primjećuje da je i Milan Marić ispitan kao svjedok u kaznenom predmetu protiv nepoznatog počinitelja pred istražnim sucem Županijskog suda u Sisku 15. listopada 2002. (vidi naprijed točku 2.1.). Tom ispitivanju podnositelj nije mogao prisustvovati jer tada u odnosu na njega još nije započela istraga. Milan Marić preminuo je 31. srpnja 2005., također prije nego što je istraga protiv podnositelja započela.

14.1. Ustavni sud stoga zaključuje da je postojao valjani razlog zbog kojeg svjedok Milan Marić nije mogao svjedočiti na glavnoj raspravi.

14.2. Podnositelj ističe da je iskaz tog svjedoka jedini dokaz koji ga tereti za zločin prema obitelji Vila. Međutim, Ustavni sud opaža da se u odnosu na događaje koji se tiču obitelji Vila raspravni sud oslanja i na druge dokaze, i to iskaze još petnaest svjedoka: Steve Lakića, Ivice Bišćana, Josipa Košutića, Šaše Krstulovića, Damira Meseca, Ivice Jazdeca, Josipa Ćorkovića, Predraga Meničanina, Seada Burzića, Zlatka Goluba, Anite Horvat, Jelke Rupčić, Siniše Dugančića, Dubravka Prepušta i Miroslava Njokoša (vidi naprijed točku 2.56.).

14.3. U odnosu na specifičnu ulogu podnositelja s obzirom na njegovu funkciju, osim iskaza svjedoka Milana Marića, raspravni sud oslonio se i na iskaz svjedoka Ivice Bišćana te posebno na okolnost da u službenim evidencijama PU Sisak, osim upisa u dnevnik događaja od 24. kolovoza 1991. da je Željko Vila usmrtio Zdravka Slivara, nema nikakvih podatka o odvođenju i likvidaciji obitelji Vila te iste noći, i da se, nakon pronalaska leševa članova obitelji Vila, njihovo ubojstvo ne povezuje se s događajem od 24. kolovoza 1991. te da, osim konstatacije o nepoznatom počinitelju i mjestu počinjenja, daljnjeg procesuiranja od strane policije nije bilo.

14.4. Podnositelj ističe da je iskaz svjedoka Milana Marića nezakonit jer su njegovom ispitivanju pred sucem istrage bili prisutni odvjetnik i djelatnik PU Sisak. U pogledu toga Ustavni sud prihvaća navode Vrhovnog suda o razlozima za zaključak da navedeni dokaz nije nezakonit.

14.5. Podnositelj je imao mogućnosti iznositi svoje primjedbe na iskaz svjedoka, te je prigovarao vjerodostojnosti iskaza radi psihičke bolesti svjedoka. Međutim, upravo je na redovnim sudovima da ocjenjuju dokaznu snagu pojedinih dokaza, odnosno hoće li će neki dokaz prihvati ili ne. Uz to, iskaz ovog svjedoka ni u kojem pogledu nije bio odlučan za utvrđivanje kaznene odgovornosti podnositelja jer su se redovni sudovi za svoja utvrđenja oslonili na brojne dokumente u spisu, kao i iskaze brojnih svjedoka.

14.6. Zaključno, Ustavni nalazi da podnositeljevo pravo da ispituje svjedoke optužbe nije bilo povrijeđeno.

F. PRAVO NA RAVNOPRAVNOST PROCESNIH ORUŽJA

15. Uloga Ustavnog suda nije da odlučuje koje dokaze treba izvesti a koje ne, već da, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, uključujući i način na koji su izvedeni dokazi, ocijeni je li taj postupak bio pravičan (usporedi s predmetima ESLJP-a Van Mechelen i drugi protiv Nizozemske, br. 21363/93, 21364/93, 21427/93 i 22056/93, § 50., presuda od 23. travnja 1997., Reports 1997-III; Lisica protiv Hrvatske, br. 20100/06, § 49., presuda od 25. veljače 2010.; Topić protiv Hrvatske, br. 51355/10, § 41., presuda od 10. listopa­da 2013.; i Murazaliyeva protiv Rusije [Vv], br. 36658/05., § 139., presuda od 18. prosinca 2018.).

15.1. Kada raspravni sud odbije dokazni prijedlog obrane, potrebno je provesti test, u tri koraka (usporedi s Murtazaliyeva protiv Rusije [Vv], navedeno, § 158.; i Abdullayev protiv Azerbejdžana, br. 6005/08, § 59., presuda od 7. ožujka 2019.) kako slijedi.

1. Je li obrana obrazložila svoj zahtjev da se izvede određeni dokaz?

15.2. U tom smislu potrebno je ocijeniti je li obrana tražila izvođenje dokaza u skladu s odredbama važećeg Zakona o kaznenom postupku i obrazložila svoj zahtjev da se izvede određeni dokaz, je li objasnila značaj tog dokaza za utvrđenje odlučnih činjenica u postupku, to jest onih o kojima ovisi odluka o biti stvari ili koji mogu ojačati poziciju obrane (usporedi s Murtazaliyeva protiv Rusije [Vv], navedeno, § 141.).

15.3. Ocjena je li obrana dala dovoljne razloge da se izvede neki dokaz ovisit će o svim okolnostima pojedinog predmeta, uključujući mjerodavne odredbe Zakona o kaznenom postupku, stadij postupka, strategiju obrane i ponašanje stranaka tijekom postupka. Međutim, mjerodavnost određenog dokaza može biti toliko očigledna da će čak i oskudni navodi obrane biti dovoljni (usporedi s Murtazaliyeva protiv Rusije [Vv], navedeno, § 161.).

2. Jesu li redovni sudovi razmotrili važnost predloženog dokaza i dali dovoljne razloge za odbijanje tog dokaznog prijedloga obrane?

15.4. Kada je obrana tražila izvođenje dokaza, a taj zahtjev nije obijestan, dovoljno je obrazložen, te mjerodavan za ishod postupka i može ojačati poziciju obrane, sudovi moraju dati dovoljne razloge za odbijanje takvog dokaznog prijedloga obrane (usporedi s Topić protiv Hrvatske, navedeno, § 42., i Gregačević protiv Hrvatske, br. 58331/09, § 68., presuda od 10. srpnja 2012.).

15.5. Ustavni sud podsjeća da je utvrđivanje činjenica i ocjena dokaza, uključujući i prihvaćanje ili odbijanje dokaznih prijedloga, prije svega zadaća redovnih sudova. Članak 29. Ustava niti članak 6. Konvencije ne traže prihvaćanje svakog dokaznog prijedloga obrane, niti traže od redovnih sudova da daju detaljan odgovor na svaki prijedlog obrane (usporedi s Murtazaliyeva protiv Rusije [Vv], navedeno, § 165.).

15.6. Potrebno je osigurati procesnu ravnopravnost stranaka, između ostalog, i na način da se dokazni prijedlozi obrane tretiraju pod istim uvjetima kao dokazni prijedlozi optužbe (usporedi s Jasper protiv Ujedinjenog Kraljevstva [Vv], br. 27052/95, § 51., presuda od 16. veljače 2000., i Abdullayev protiv Azerbejdžana, navedeno, § 59.).

15.7. Zadatak redovnih sudova je da ocijene relevantnost dokaznog prijedloga obrane (usporedi s Murtazaliyeva protiv Rusije [Vv], navedeno, § 163.). Takva ocjena uključuje razmatranje okolnosti svakog pojedinog predmeta, te razlozi za odbijanje dokaznog prijedloga moraju odgovoriti na navode obrane. Stoga, što su jači i teži argumenti obrane, to detaljniji i uvjerljiviji trebaju biti razlozi za odbijanje dokaznog prijedloga (usporedi s Murtazaliyeva protiv Rusije [Vv], navedeno, §§ 164. i 166.).

3. Je li pravičnost postupka sagledanog u cjelini umanjena odlukom da se odbije dokaz koji je predložila obrana?

15.8. U svakom predmetu potrebno je ocijeniti kakav je utjecaj odbijanja dokaznog prijedloga obrane na pravičnost postupka u cjelini (usporedi s Murtazaliyeva protiv Rusije [Vv], navedeno, § 167.; Dvorski protiv Hrvatske [Vv], navedeno, § 82.; i Schatschaschwili protiv Njemačke, navedeno, § 101.). Pravičnost postupka ne može se temeljiti na ocjeni samo pojedinog aspekta postupka ili jednog izoliranog incidenta (usporedi s predmetom ESLJP-a Ibrahim i drugi protiv Ujedinjenog Kraljevstva [Vv], br. 50541/08, 50571/08, 50573/08 i 40351/09, § 251., presuda od 13. rujna 2016.).

15.9. Ocjena pravičnosti postupka sagledanog u cjelini osigurava da se gore navedeni test ne provodi suviše kruto ili mehanički. Iako će zaključci o prva dva pitanja često dovoditi do istog rezultata pri ocjeni postupka u cjelini, ipak će u nekim, doduše iznimnim, okolnostima ta opća ocjena dovesti do drugačijeg zaključka (usporedi s Murtazaliyeva protiv Rusije [Vv], navedeno, § 168.).

b) Primjena navedenih načelnih stajališta na predmetni postupak

16. Podnositelj ističe da je njegovo pravo na obranu bilo povrijeđeno jer je raspravni sud odbio dokazne prijedloge da se ispitaju svjedoci Joško Morić, Franjo Margušić, Dražen Bošnjaković, Željko Sklepić, Andrija Prelošćan, Marko Vuković, Arsen Harčević, Žarko Peša, Meho Velić, Nikola Vidović, Boris Posavec, Željko Tomljenović, Ante Baković, Onestin Cvitan, Tomislav Karamarko, Ivan Jarnjak, Josip Manolić, Antun Tus, Ivica Vuković, Marko Sremić, Iskra Savčić, Stjepan Herceg, Ivan Mikšić, Marko Lukić i Marko Markač.

16.1. Podnositelj također ističe da o nekim njegovim dokaznim prijedlozima sudovi nisu uopće odlučili (vidi listu tih prijedloga pod točkom 3.5.).

16.2. Tijekom predmetnog kaznenog postupka podnositelj je zatražio ispitivanje ukupno pedeset i dva svjedoka, od kojih je raspravni sud ispitao dvanaest (Željka Cavrića, Vladimira Fabera, Josipa Hajenića, Dinka Horvata, Čedu Jagdića, Željka Krapljana, Miju Latina, Stjepana Marića, Stjepana Miheličnika, Željka Pavičića, Gorana Silaja i Martina Stašćika), dok je od ispitivanje svjedoka Ratka Curića obrana odustala. Ispitivanje 24 svjedoka po prijedlogu obrane (Ante Bakovića, Dražena Bošnjakovića, Onestina Cvitana, Arsena Harčevića, Stjepana Hercega, Tomislava Karamarka, Marka Lukića, Josipa Manolića, Franje Margušića, Ivana Mikšića, Joška Morića, Žarka Peše, Borisa Posavca, Andrije Prelošćana, Iskre Savčić, Željka Sklepića, Marka Sremića, Željka Tomljenovića, Antuna Tusa, Mehe Velića, Nikole Vidovića, Ivice Vukovića i Marka Vukovića) raspravni sud odbio je smatrajući da je činjenično stanje u dovoljnoj mjeri utvrđeno. U odnosu na preostalih 16 svjedoka predloženih od obrane, raspravni sud nije donio nikakvu odluku (svjedoci Borka Bakić, Vjekoslav Blažević, Ante Bobetko, Ivan Bobetko, Zlatko Dizdarević, Adam Gavranović, Ivan Jarnjak, Stjepan Krpičak, Željko Malinac, Mladen Markač, Vlado Palčić, Marko Rašić, Josip Rohaček, Ivan Šantek, Martin Špegelj i Ivan Vekić).

16.3. U odnosu na prijedlog obrane da se na raspravu pozove i ispita navedenih 16 svjedoka o kojima raspravni sud nije donio nikakvu odluku, Ustavni sud primjećuje da u pogledu svjedoka Vjekoslava Blaževića, Zlatka Dizdarevića, Adama Gavranovića i Vladu Palčića podnositelj nije naveo na koje bi okolnosti ti svjedoci trebali svjedočiti, te stoga raspravni sud nije trebao dati obrazloženje zbog čega ih neće saslušati.

16.4. Što se tiče preostalih 12 svjedoka po prijedlogu obrane u odnosu na koje raspravni sud nije donio nikakvu odluku, te u odnosu na navedenih 24 svjedoka koje je odbio ispitati jer činjenično stanje bilo dovoljno utvrđeno, podnositelj je predložio ispitivanje tih svjedoka na okolnosti koje se tiču njegove pozicije i funkcije. Ustavni sud opaža da je na te okolnosti proveden veći broj dokaza, i to svjedočkih iskaza te materijalnih dokaza koji se sastoje od brojne dokumentacije (vidi također naprijed točku 6.7.). Raspravni je sud također u obrazloženju dao jasne i detaljne razloge o poziciji i ulozi podnositelja u inkriminiranim događajima.

16.5. U odnosu na dokazni prijedlog obrane da se pribave određeni dokumenti i podaci, Ustavni sud primjećuje da podnositelj nije naveo koje bi se okolnosti rasvijetlile tim dokaznim prijedlozima, te stoga raspravni sud nije trebao dati obrazloženje zbog čega ih nije prihvatio.

16.6. Ustavni sud se također osvrće na odluku ESLJP-a u kojoj je ESLJP zaključio da se podnositelj kao stranka u parničnom postupku dobrovoljno odrekao svog ranijeg zahtjeva da se provede medicinsko vještačenje jer je na završnom ročištu izjavio da nema daljnjih dokaznih prijedloga (vidi Nikola Kovačević protiv Hrvatske, br. 58411/12, § 28., odluka od 28. ožujka 2017.).

16.7. U odnosu na podnositelja, Ustavni sud najprije primjećuje da je sporne dokazne prijedloge iznio u odgovoru na optužnicu, na raspravi od 21. svibnja 2012., te u podnescima od 3. srpnja 2012. i 11. rujna 2013.

16.8. Na završnom ročištu održanom 2. prosinca 2013. obrana podnositelja predložila je da se saslušaju svjedoci Mato Damjanović i Arsen Harčević u odnosu na subjektivnu odgovornost podnositelja u vezi s nekim točkama optužbe, te da se od Ministarstva obrane i MUP-a zatraži podatak o statusu Milana Marića, a od Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje podatak o njegovoj invalidnosti. Raspravno vijeće je ove dokazne prijedloge odbilo smatrajući da su činjenice o kojima je riječ već utvrđene ili nevažne za postupak. Nakon toga, na raspravnom zapisniku je konstatirano: »Stranke suglasno izjavljuju da nemaju prijedloga za nadopunu dokaznog postupka.«. Ustavni sud nadalje primjećuje da ni u završnoj riječi obrana podnositelja nije predložila izvođenje dokaza navedenih u točkama 14. i 14.1. Stoga Ustavni sud smatra da se na opisani način na završnom ročištu podnositelj odrekao ranijih zahtjeva za izvođenje daljnjih dokaza.

16.9. U svakom slučaju, imajući u vidu sve naprijed navedene okolnosti, Ustavni sud smatra da je obrani dana prilika za iznošenje dokaznih prijedloga i da se osvrne na dokazne prijedloge optužbe te da iznosi svoje argumente. Raspravni sud je dio dokaznih prijedloga obrane uvažio, a dio odbio. Također je odbio dokazne prijedloge optužbe da se ispita 20 svjedoka. Pred raspravnim sudom ispitano je više od 140 svjedoka u prisustvu obrane i optužbe, kojima je obrana imala mogućnost postavljati pitanja i stavljati primjedbe na njihove iskaze. U dokaznom postupku također je pribavljen vrlo veliki broj materijalnih dokaza u obliku raznih dokumenata, te je obrana imala uvid u svu dokumentaciju. Prvostupanjski sud je svoju presudu utemeljio na iskazima ispitanih svjedoka i na dokumentaciji u spisu, te dao valjane razloge za svoja utvrđenja. U načinu vođenja postupka nema nikakvih naznaka da je raspravni sud povrijedio načelo ravnopravnosti procesnih oružja stranaka. Stoga Ustavni sud zaključuje da u ovom postupku, time što nisu izvedeni svi dokazi koje je predlagala obrana, nije povrijeđeno pravo na ravnopravnost procesnih oružja stranaka.

VI. ZAKLJUČAK

17. Slijedom toga, na temelju članka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno je kao u izreci ove odluke.

Broj: U-III-4951/2014
 Zagreb, 10. ožujka 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), pisano obrazlažem

IZDVOJENO MIŠLJENJE

U ODNOSU NA ODLUKU USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE U PREDMETU BROJ: U-III-4951/2014 OD 10. OŽUJKA 2020.

U ovom predmetu većinom glasova sudaca Ustavnog suda Republike Hrvatske odbijena je ustavna tužba podnositelja Vladimira Milankovića iz Siska.

S većinskim mišljenjem ne slažem se iz sljedećih razloga:

I. Smatram da je osnovan prigovor podnositelja da mu je osporenim presudama povrijeđeno pravo na pravičan postupak zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske. Ovo iz razloga što je podnositelj kao optuženik tijekom prvostupanjskog postupka predlagao da se brojne isprave koje je druga strana u postupku (državni odvjetnik) priložio u neovjerenim preslikama (kopijama) pribave i da se izvrši uvid u njihove izvornike, a čemu nije udovoljeno, već je prvostupanjski sud vršio uvid u neovjerene fotokopije, preko čega je olako prešao i drugostupanjski sud.

Naime, prema izričitoj odredbi članka 329. stavka 1. ZKP-a (pod naslovom »Dokazivanje ispravom«) isprave koje služe za utvrđivanje činjenica čuvaju se kako se ne bi oštetile ili uništile ili kako bi se sačuvao njihov sadržaj u neizmijenjenom obliku, a po potrebi tijelo koje vodi postupak izraditi će presliku isprave, a izvornik će vratiti podnositelju te isprave. Odakle proizlazi da se isprave koje služe kao dokaz krivnje u kaznenom postupku prilažu u izvorniku a ne u fotokopiji, te da je obrana imala pravo izvršiti uvid u izvornike tih isprava.

Stoga nema nikakve dvojbe da su u ovako ozbiljnom kaznenom postupku, za najteže kazneno djelo, prvostupanjski, a potom i drugostupanjski sud grubo povrijedili ovu izričitu zakonsku odredbu, a time i pravo obrane na pravičan i fer postupak jer su prilikom preslikavanja (fotokopiranja) isprave moguće manipulacije što nije slučaj sa izvornim ispravama. Redovni sudovi nisu imali nikakvog razloga odbiti prijedlog obrane da se pribave izvornici i izvrši uvid u iste.

II. Također moram izraziti i svoje duboko neslaganje sa stajalištima izraženima u točki 8.4. ustavnosudske odluke, koja se poziva na ranije zauzeto načelno stajalište Ustavnog suda da je »... Republika Hrvatska stekla svojstvo suverene države u smislu međunarodnog prava 8. listopada 1991. godine ... nesporna je povijesno pravna činjenica koja je jasno ustanovljena te međunarodno potvrđena i prihvaćena ... ona mora biti dosljedno poštovana u sudskoj praksi ...« te da »... oružani sukobi na području Republike Hrvatske imao je nemeđunarodni karakter do 8. listopada 1991.«. Naime, nije riječ o nespornoj pravnoj, a niti nespornoj povijesnoj činjenici, niti je ta činjenica međunarodno potvrđena i prihvaćena, a pravne posljedice takvog stajališta mogu biti vrlo značajne.

Iz tog načelnog stajališta, moglo bi se pogrešno zaključivati da su Srbija i Crna Gora koristeći se Jugoslavenskom narodnom armijom (u daljnjem tekstu: JNA) i paravojne postrojbe pobunjenih Srba u Hrvatskoj, sa agresijom započele nakon 8. listopada 1991. godine, a sve borbene operacije protiv legalnih redarstvenih snaga Republike Hrvatske sa ciljem okupacije velikog dijela teritorija Republike Hrvatske do tog datuma da su bile legitimne.

Pravne posljedice, ogledaju se i u tome da bi tek od 8. listopada 1991. godine oružani sukob, kojega je Republika Hrvatska imala sa tzv. JNA, paravojnim postrojbama pobunjenih Srba u Republici Hrvatskoj, te dobrovoljačkim postrojbama iz Srbije i Crne Gore (koje su djelovale koordinirano i koje su sve bile podređene zapovjedništvu tzv. JNA) prerastao u međunarodni oružani sukob. To ima za posljedicu da se uz Ženevske konvencije o zaštiti žrtava rata iz 1949. godine od 8. listopada 1991. godine primjenjuje Dopunski protokol Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba (Protokol I), a do 8. listopada 1991. Primjenjivao bi se Protokol II koji se odnosi na unutarnje oružane sukobe.

Ovakvo stajalište krije i moguću daljnju posljedicu, a to je da Republika Srbija i Republika Crna Gora ne mogu odgovarati za ratne štete koje su počinjene do 8. listopada 1991. godine, a koje su bile ogromne jer su do 8. listopada 1991. godine paravojne postrojbe tzv. SAO Krajine, zajedno sa pripadnicima JNA i teritorijalne obrane tzv. SAO Krajine, te dobrovoljačkim postrojbama iz Srbije i Crne Gore već okupirale približno trećinu teritorija Republike Hrvatske na kojemu su uspostavili svoju vojnu i političku vlast, štoviše najviša tijela vlasti tzv. Republike Srpske Krajine već su donijele odluke o odcjepljenju od Republike Hrvatske i pripajanju Srbiji.

Pravo Hrvatske na samoodređenje, koje uključuje i pravo na odcjepljenje, neotuđivo je i nepotrošivo, ono je zadržano i pridržano, jer onaj koji se suverenom voljom odlučio s nekim udružiti, istim pravom može se od njega razdružiti, onog trenutka kada shvati da mu takvo udruživanje nije od interesa.

Stoga Ustavnom odlukom o proglašenju samostalne i suverene Republike Hrvatske, koja je proglašena Deklaracijom o proglašenju samostalne i suverene Republike Hrvatske koju je Hrvatski sabor donio 25. lipnja 1991. godine Hrvatska nije povrijedila odredbe međunarodnog niti unutarnjeg prava, Hrvatska je prilikom razdruživanja imala pravo zadržati sav svoj teritorij. Ustavna odluka od 25. lipnja 1991. godine donesena je »… u skladu s neotuđivim, nepotrošivim, nedjeljivim i neprenosivim pravom hrvatskog naroda na samoopredjeljenje, uključujući i pravo na razdruživanje i udruživanje s drugim narodima i državama te suverenitetom Republike Hrvatske koji pripada svim njezinim državljanima, izvršavajući volju naroda očitovanom na referendumu od 19. svibnja 1991. godine …«. Od tog trenutka svim drugim stranama bilo je jasno da je Republika Hrvatska samostalna i suverena država, dakle neovisna, to je obznanjeno urbi et orbi.

To je datum kada se Republika Hrvatska u međunarodnopravnom smislu ponovno rodila kao neovisna država jer je tako odlučilo njezino najviše zakonodavno tijelo u postupku koji je predviđen za donošenje i izmjenu Ustava, ustavnom odlukom koja po pravnoj snazi ima rang samog Ustava. Pritom Republika Hrvatska nije bila obavezna nijednu državu pitati za dozvolu da proglasi svoju neovisnost.

Pomicanje tog datuma na 8. listopada 1991. godine Ustavni sud u svojoj odluci koju djelomično citira ova odluka temelji na tvrdnji da je Brijunska deklaracija odgodila primjenu Ustavne odluke i Deklaracije, što je više nego pogrešno.

Naime, eventualna deklarirana spremnost Predsjednika Republike da se na tri mjeseca suspendiraju jednostrani postupci Hrvatske i da se pristupi mirnom rješenju krize, jer je rat u Sloveniji već započeo, akt je koji nema pravnu snagu derogirati Ustavnu odluku. Ovo stoga što je Ustavna odluka konstitutivni akt, po pravnoj snazi iznad zakona, a Brijunska deklaracija je izjava, objava, obzirom na trenutak i okolnosti u kojima je nastala bez ikakve pravne snage i bez ikakvog konkretnog učinka, sa eventualno moralno obvezujućom snagom, usput rečeno hrvatska strana potpisala ju je pod prisilom – prijetnjom vojne intervencije tzv. JNA, tada moćne vojne sile, na razoružani hrvatski narod.

Uostalom, Brijunska deklaracija uopće nije suspendirala proces razdruživanja, suspendirala je samo režim kojega je na granici prema Austriji i Italiji uspostavila Republika Slovenija u tzv. desetodnevnom ratu, jer se pojam suspenzije spominje isključivo u Aneksu I, toč. 4. u svezi sigurnosti na granici, dok se u preostalom dijelu govori se o realizaciji, a ne suspenziji razdruživanja.

Taj »suspendirajući« dio Brijunske deklaracije glasi: »4. SIGURNOST NA GRANICAMA: Uspostavit će se situacija koja je važila prije 25. lipnja 1991. Za vrijeme razdoblja suspenzije (od tri mjeseca) obavit će se pregovori, da bi se omogućio regularan transfer svih nadležnosti JNA na ovom polju. Čvrsto opredjeljenje ostaje i za uspostavljanje takvog režima na granici, koji se zasniva na evropskim standardima.«.

Ustavna odluka je pravni akt konstitutivne snage, deklaracija uopće nije pravni akt, on je izjava moralno obvezujuće snage. Deklaracija je proglas, objava dvije ili više država o nekom međunarodno važnom pitanju, u konkretnom slučaju izjava da će se razdruživanje bivših jugoslavenskih republika provesti mirno, dogovorno i u skladu s međunarodnim pravom, uz posredovanje Europske zajednice. Deklaracijom se ne može derogirati Ustavna odluka, ustavnu odluku može derogirati samo ustavotvorna skupština – Sabor Republike Hrvatske, a on to nikada nije učinio.

Stoga Republika Hrvatska Brijunskom deklaracijom nije izgubila neovisnost konstituiranu i deklariranu urbi et orbi 25. lipnja 1991. godine.

Ali sve i da je (a nije) Brijunskom deklaracijom izrijekom proglašen moratorij na postupak razdruživanja, niti jednom riječju nije stavljena izvan snage Ustavna odluka o samostalnosti i suverenosti (što je sinonim za neovisnost), posebno ne one njene odredbe kojima se Republika Hrvatska proglašava samostalnom i suverenom državom, koja proglašava da na njenom teritoriju važe samo njezini zakoni i oni savezni zakoni koji nisu u suprotnosti sa ustavnim poretkom Republike Hrvatske ili koji nisu stavljeni izvan snage i to je onaj sadržaj ustavne odluke koji se u Brijunskoj deklaraciji niti ne spominje, niti može biti derogiran čak i da se to izravno navodi.

To znači da se od tog trenutka 25. lipnja 1991. godine u Republici Hrvatskoj primjenjuju savezni zakoni kao zakoni Republike Hrvatske, temeljem Ustavne odluke, pa griješe svi oni koji tvrde da je Republika Hrvatska sve do 8. listopada 1991. godine uz republičke zakone primjenjivala i savezne zakone (kao savezne), što im je dokaz da Republika Hrvatska nije bila suverena i samostalna.

Onog trenutka kada je Republika Hrvatska, postupajući po međunarodnom pravu i pravu civiliziranih društava, temeljem održanog referenduma, proglasila svoju suverenost i neovisnost, svim državama svijeta, svim drugim asocijacijama uključujući dakle i ostatak SFRJ, a posebice Republici Srbiji i Crnoj Gori, koje su joj to priječile, bilo je jasno da Republika Hrvatska više nije članica asocijacije zvane SFRJ, da počinje razdruživanje, koje su htjeli spriječiti pod svaku cijenu, uključujući i agresivni rat koji su vodili protiv Republike Hrvatske, uz pomoć tzv. JNA, koja je postala njihova vojska onog časa kada su Republika Slovenija i Republika Hrvatska proglasile neovisnost, i kada je Slovenija dva dana po proglašenju neovisnosti napadnuta od tzv. JNA u desetodnevnom ratu.

Da je proglašenje samostalnosti i suverenosti proizvelo i međunarodnopravne posljedice proizlazi iz činjenice da je 26. lipnja 1991. godine Slovenija, sada kao neovisna država, priznala Hrvatsku, a Hrvatska Sloveniju, a 30. srpnja 1991. priznala ih je i Latvija. Daljnji dokaz je i to da se tzv. JNA povukla iz Slovenije nakon tri tjedna, odlukom Predsjedništva SFRJ, što je još jedan dokaz da primjena Ustavnih odluka Hrvatske i Slovenije nije suspendirana niti formalno niti faktički.

Stoga činjenica da je Republika Hrvatska 8. listopada 1991. godine donijela odluku o raskidu svih državnopravnih sveza sa državama bivše SFRJ je jednostrana izjava suverene i neovisne države, koja je konstituirana 25. lipnja 1991. godine i više je dokaz nego negacija naše teze.

Uostalom, istog dana 8. listopada 1991. godine Hrvatski sabor je izglasao i Zaključke o oružanoj agresiji na Republiku Hrvatsku, u kojima utvrđuje da su Srbija i tzv. JNA izvršile agresiju na Hrvatsku, i kojom se tzv. JNA proglašava agresorskom i okupatorskom vojskom. Sva državna tijela, pa tako i Ustavni i Vrhovni sud dužni su respektirati Zaključke Sabora koji se odnose na tako važno pitanje od konstitutivnog značaja, značajnu za opstojnost države – da je agresija već izvršena i prije 8. listopada 1991. godine.

Šteta je što Sabor tada, ali niti nakon toga, nije utvrdio kada je agresija počela, ali je ipak utvrdio da je svakako počela prije 8. listopada 1991. godine.

Po našem mišljenju, svaki oružani napad na hrvatske redarstvene snage nakon 25. lipnja 1991. godine, bez obzira da li ga je poduzela tzv. JNA, ili njezinoj komandi podređene postrojbe pobunjenih Srba ili dobrovoljne postrojbe koje je naoružala tzv. JNA provodeći osvajačku politiku Srbije, čin je agresije na Hrvatsku. Od 25. lipnja 1991. godine radi se o međunarodnom oružanom sukobu na koji se primjenjuje Protokol I, a na sve ranije zločine Protokol II.

Postupak razdruživanja ni dan danas nije do kraja završen, jer su ostala još neka neriješena pitanja, čak i sa Republikom Slovenijom (Piranski zaljev) i kada bismo trenutak konačnog razdruživanja uzeli kao taj dan, onda taj dan još uvijek ne bi došao.

III. Zaključno smatram da je ustavnu tužbu trebalo usvojiti i ukinuti pobijane odluke zbog povrede prava na pravičan i fer postupak.

Zagreb, 16. ožujka 2020.

Sudac
 dr. sc. Branko Brkić, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), u pisanoj formi obrazlažem

IZDVOJENO MIŠLJENJE

U ODNOSU NA ODLUKU USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE U PREDMETU BROJ: U-III-4951/2014 OD 10. OŽUJKA 2020.

Ustavni sud Republike Hrvatske, na sjednici održanoj 10. ožujka 2020. donio je, većinom glasova, Odluku broj: U-III-4951/2014 kojom je odbio ustavnu tužbu podnositelja Vladimira Milankovića iz Siska, podnesenu u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž 282/14-8 od 10. lipnja 2014. Na sjednici sam glasovao protivno većini, zalažući se za usvajanje ustavne tužbe iz razloga koje ću navesti u ovom mišljenju.

Podnositelj Vladimir Milanković iz Siska podnio je ustavnu tužbu u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž 282/14-8 od 10. lipnja 2014. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) kojom je djelomično prihvaćena žalba državnog odvjetnika i preinačena presuda Županijskog suda u Osijeku broj: K-Rz-3/11 od 9. prosinca 2013. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) u odluci o kazni, na način da je podnositelju za kazneno djelo iz članka 120. stavka 1. u vezi s člankom 28. stavkom 2. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 53/91., 39/92., 91/92., 31/93. – pročišćeni tekst, 35/93. – ispravak, 108/95., 16/96. – pročišćeni tekst i 28/96.; u daljnjem tekstu: OKZ RH), za koje je proglašen krivim prvostupanjskom presudom, utvrđena kazna zatvora u trajanju od osam (8) godina, a za kazneno djelo iz članka 122. u vezi s člankom 28. stavkom 2. OKZ RH-a, za koje je također proglašen krivim prvostupanjskom presudom, na temelju članka 122. OKZ RH-a utvrđena kazna zatvora u trajanju od tri (3) godine te je osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od deset (10) godina. U ostalom dijelu odbijena je žalba državnog odvjetnika, dok je podnositeljeva žalba odbijena u cijelosti te je u nepreinačenom dijelu potvrđena prvostupanjska presuda.

Podnositelj ustavne tužbe oglašen je krivim za kaznena djela iz članka 120. stavka 1. u vezi s člankom 28. stavkom 2. OKZ RH-a i članka 122. u vezi s člankom 28. stavkom 2. OKZ RH-a. Izrekom prvostupanjske presude podnositelju se stavlja na teret počinjenje kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva i kaznenog djela ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika počinjenih kršenjem pravila međunarodnog prava za vrijeme oružanog sukoba koja su izvršena na način da je podnositelj propustio činjenje koje je bio dužan izvršiti.

PRIMIJENJENO PRAVO

Osnovni krivični zakon Republike Hrvatske (OKZ RH)

Ratni zločin protiv civilnog stanovništva

Članak 120. stavak 1. OKZ RH-a glasi:

»Tko kršeći pravila međunarodnoga prava za vrijeme rata, oružanoga sukoba ili okupacije naredi da se izvrši napad na civilno stanovništvo, naselje, pojedine civilne osobe ili osobe onesposobljene za borbu, kojega je posljedica smrt, teška tjelesna ozljeda ili teško narušavanje zdravlja ljudi, napad bez izbora cilja kojim se pogađa civilno stanovništvo, da se civilno stanovništvo ubija, muči ili da se nečovječno postupa prema njemu, ili da se nad njim obavljaju biološki, medicinski ili drugi znanstveni pokusi, da se uzimaju tkiva ili organi radi transplantacije, ili da mu se nanose velike patnje ili ozljede tjelesnog integriteta ili zdravlja, da se provodi raseljavanje ili preseljavanje ili prinudno odnarodnjivanje ili prevođenje na drugu vjeru, prinuđivanje na prostituciju ili silovanje da se primjenjuju mjere zastrašivanja i terora, uzimaju taoci, primjenjuje kolektivno kažnjavanje, protuzakonito odvođenje u koncentracione logore i druga protuzakonita zatvaranja, oduzima pravo na pravedno i nepristrano suđenje, prinuđivanje na službu u oružanim snagama neprijateljske sile ili u njezinoj obavještajnoj službi ili administraciji, da se prinuđuje na prinudni rad, izgladnjuje stanovništvo, provodi konfiskacija imovine, da se pljačka imovina stanovništva, protuzakonito i samovoljno uništava ili prisvaja u velikim razmjerima imovinu što nije opravdano vojnim potrebama, uzima nezakonite i nerazmjerno velike kontribucije i rekvizicije, smanjuje vrijednost domaćeg novca ili protuzakonito izdaje novac, ili tko počini neko od navedenih djela, kaznit će se zatvorom najmanje pet godina ili kaznom zatvora od dvadeset godina.«

Ratni zločin protiv ratnih zarobljenika

Članak 122. OKZ RH-a glasi:

»Tko kršeći pravila međunarodnoga prava naredi da se ratni zarobljenici ubijaju, muče ili da se prema njima nečovječno postupa, nad njima obavljaju biološki, medicinski ili drugi znanstveni pokusi, da se uzimaju tkiva ili organi radi transplantacije, da im se nanose velike patnje ili ozljede tjelesnoga integriteta ili zdravlja, da se prinuđuju na obavljanje službe u neprijateljskim oružanim snagama, ili da se lišavaju prava na propisano i nepristrano suđenje, ili tko počini neko od navedenih djela, kaznit će se zatvorom najmanje pet godina ili kaznom zatvora od dvadeset godina.«

Članak 28. OKZ RH-a glasi:

»(1) Krivično se djelo može počiniti činjenjem ili nečinjenjem.

(2) Krivično djelo može biti počinjeno nečinjenjem samo kad počinitelj propusti činjenje koje je bio dužan izvršiti.«

Ženevska konvencija o zaštiti građanskih osoba u vrijeme rata od 12. kolovoza 1949. (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 1/92. i 5/94.)

»Članak 3.

U slučaju oružanog sukoba koji nema međunarodni karakter i koji izbije na području jedne od visokih stranaka ugovornica, svaka stranka sukoba dužna je primjenjivati barem ove odredbe:

1. S osobama koje izravno ne sudjeluju u neprijateljstvima, uključujući pripadnike oružanih snaga koji su položili oružje i osobe koje su izvan bojnog ustroja (hors de combat) zbog bolesti, rana, lišenja slobode ili bilo kojeg drugog razloga, u svakoj će se prilici postupati čovječno, bez ikakvoga nepovoljnog razlikovanja utemeljenog na rasi, boji kože, vjeroispovijedi ili uvjerenju, spolu, rođenju ili imovinskom stanju, ili bilo kojem drugom sličnom kriteriju.

U tu su svrhu prema gore navedenim osobama zabranjeni i ostaju zabranjeni, u svako doba i na svakom mjestu, ovi čini:

a) nasilje protiv života i tijela, osobito sve vrste ubojstava, sakaćenja, okrutnog postupanja i mučenja;

b) uzimanje talaca;

c) povrede osobnog dostojanstva, osobito uvredljivi i ponižavajući postupci;

d) izricanje i izvršavanje kazni bez prethodnog suđenja pred redovito ustanovljenim sudom, onemogućavanje svih sudskih jamstava priznatih kao nužnih od civiliziranih naroda.

2. Ranjenici i bolesnici prikupit će se i zbrinuti.

Svaka nepristrana humanitarna organizacija, kao što je Međunarodni odbor Crvenog križa može strankama sukoba ponuditi svoje usluge.

S druge strane, stranke sukoba nastojat će posebnim sporazumima osnažiti sve ili dio ostalih odredaba ove Konvencije.

Primjena prethodnih odredaba ne utječe na pravni položaj stranaka sukoba.«

Dopunski protokol Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba (Protokol I):

»Članak 86.

Nečinjenje

1. Visoke stranke ugovornice i stranke sukoba moraju suzbijati teške povrede i poduzimati potrebne mjere za suzbijanje ostalih povreda Konvencija i ovog Protokola, koje su posljedica nečinjenja kad postoji dužnost činjenja.

2. Činjenica da je povredu Konvencija ili ovog Protokola počinio neki podčinjeni ne oslobađa njegove pretpostavljene kaznene ili, ovisno o slučaju, disciplinske odgovornosti ako su znali ili imali informacije koje su im u danim okolnostima omogućavale da zaključe da je taj podčinjeni počinio ili da će počiniti takvu povredu i ako nisu poduzeli sve moguće mjere u okviru svojih ovlasti kako bi spriječili ili suzbili tu povredu.

Članak 87.

Dužnosti zapovjednika

1. Visoke stranke ugovornice i stranke sukoba moraju od vojnih zapovjednika, što se tiče pripadnika oružanih snaga pod njihovim zapovjedništvom i drugih osoba pod njihovom kontrolom, zahtijevati da spriječe povrede Konvencija i ovoga protokola te da ih, prema potrebi, suzbiju i prijave nadležnim vlastima.

2. Radi sprečavanja i suzbijanja povreda, visoke stranke ugovornice i stranke sukoba moraju od zapovjednika, razmjerno razini njihove odgovornosti, zahtijevati da osiguraju da pripadnici oružanih snaga pod njihovim zapovjedništvom budu upoznati sa svojim obvezama na temelju Konvencije i ovog Protokola.

3. Visoke stranke ugovornice i stranke sukoba moraju od svakog zapovjednika, koji je doznao da će njegovi podčinjeni ili druge osobe pod njegovom kontrolom izvršiti ili da su izvršile povredu Konvencija ili ovog Protokola, zahtijevati da poduzme potrebne mjere kako bi se spriječilo takvo kršenje Konvencija i ovog Protokola i, kad je to umjesno, da pokrene disciplinski ili kazneni postupak protiv prekršitelja.«

Podnositelj ustavne tužbe oglašen je krivim prvostupanjskom presudom za počinjenje kaznenih djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva (iz članka 120. stavka 1. u vezi s člankom 28. stavkom 2. OKZ RH-a) i ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika (iz članka 122. u vezi s člankom 28. stavkom 2. OKZ RH-a). U odnosu na utvrđenu krivnju, prvostupanjska presuda potvrđena je drugostupanjskom presudom, protiv koje je podnositelj izjavio ustavnu tužbu.

Prvostupanjskom presudom utvrđena je kaznena odgovornost podnositelja pod točkom 1. podtočkama 1-1) do 1-22) za ratne zločine protiv civilnog stanovništva i podtočkom 1-23) za ratni zločin protiv ratnih zarobljenika. U svim naznačenim podtočkama prvostupanjske presude (osim podtočaka 1-9 i 1-19) sud je utvrdio da su »nepoznati pripadnici pričuvne postrojbe PU Sisak 1397967985Vukovi’, neutvrđeni pripadnici pričuvnog sastava policije, nepoznati pripadnici PU Sisak, veći broj pripadnika pričuvne postrojbe 1397967985Vukovi’, više neutvrđenih pripadnika interventne grupe PU Sisak, više nepoznatih pripadnika djelatnog i pričuvnog sastava PU Sisak, dvije nepoznate uniformirane osobe, itd. itd.«

U svim naznačenim podtočkama sud nije bio u stanju identificirati niti jednog neposrednog počinitelja kaznenog djela, čak štoviše, u jednom slučaju nije uspio utvrditi niti identitet žrtve s kojom se nečovječno postupalo (1-19), a što se također stavlja na teret podnositelju. Sud nije uspio utvrditi niti identitet počinitelja kaznenog djela iz podtočke 1-23, koje se također, kao kazneno djelo ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika, stavlja na teret podnositelju.

Zbog svega naznačenog, sud nije mogao teretiti podnositelja za počinjenje kaznenih djela kako su ona navedena točkom 1. podtočkama 1-1) do 1-23) prvostupanjske presude te je njegovu krivnju utvrdio primjenom propisa o zapovjednoj odgovornosti, povezujući kaznena djela s člankom 28. stavkom 2. OKZ RH-a.

POGREŠNO I NEPOTPUNO UTVRĐENO ČINJENIČNO STANJE

Ustavni sud u svojim odlukama često ističe da je sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen na postupovna jamstva pravičnog suđenja. U odnosu na prigovor pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja i ocjene dokaza, zadaća Ustavnog suda nije utvrđivati činjenice i tumačiti pravo u konkretnim sudskim predmetima, već je to prvenstveno zadaća redovnih sudova. Kad ne bi bilo tako, Ustavni sud djelovao bi kao sud trećeg ili četvrtog stupnja i ne bi poštivao ustavna ograničenja koja su nametnuta njegovu djelovanju. Stoga zadaća Ustavnog suda nije da ocjenjuje pitanja kao što su ocjena dokaza i težina koju redovni sudovi pridaju određenim dokazima, već je ograničena na ispitivanje je li postupak, kao cjelina, uzevši u obzir i način na koji su dokazi pribavljeni, bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

Ustavni sud podsjeća da bi se utvrđenje činjenica i ocjena dokaza od strane redovnih sudova moglo smatrati proizvoljnim na način da utječe na pravičnost konkretnog postupka, tek kad bi pogrešni zaključci tih sudova o odlučnim činjenicama bili toliko očigledni da se mogu okarakterizirati kao nedvojbena pogreška (manifest error) drugim riječima takva pogreška koju niti jedan razuman sud ne bi ikada mogao učiniti.

Naznačena jasna i precizno utvrđena stajališta Ustavnog suda Republike Hrvatske potvrđena su i stabilnom praksom Europskog suda za ljudska prava. Ona se učestalo ističu u odlukama Ustavnog suda, ali su, u ovom konkretnom predmetu izlišna, štoviše, potpuno izvan konteksta. U ovom slučaju ne radi se o postupku kojim bi Ustavni sud utvrđivao činjenice ili ocjenjivao dokaze i time narušavao ograničenja svog djelovanja. Naprotiv, radi se o sagledavanju kaznenog postupka kao cjeline, za čije je razumijevanje neophodno temeljito analiziranje utvrđenih činjenica i izvedenih dokaza koji su predstavljali osnovu za primjenu materijalnog prava. Bez razumijevanja svih elemenata provedenih postupaka, propisa i razloga na kojima se oni temelje, nemoguće je udovoljiti zadaći Ustavnog suda odgovora na pitanja mogućih povreda ljudskih prava i sloboda zaštićenih Ustavom. Uvjeren sam da je Ustavni sud svojim obrazloženjem u potpunosti zanemario smisao svog djelovanja, sublimirajući kompleksan i zahtjevan rad na razumijevanju svih elemenata provedenih postupaka i njihov odnos s obzirom na zaštićene vrijednosti, na »jednostavnu formulu« utvrđivanja činjenica i ocjene dokaza. Takovo poimanje nadležnosti u svim je postupcima, a osobito u predmetima osude za teška kaznena djela, neprihvatljivo te držim da su podnositelju time povrijeđena prava iz članka 29. Ustava Republike Hrvatske.

POGREŠNA PRIMJENA MATERIJALNOG PRAVA

Podnositelj ustavne tužbe osuđen je za ratne zločine u razdoblju od sredine srpnja 1991. godine do sredine lipnja 1992. godine. Prvostupanjski je sud utvrdio da je podnositelj postupao protivno općepriznatim pravilima međunarodnog ratnog i humanitarnog običajnog prava o zaštiti civila i odgovornosti zapovjednika za postupke svojih podređenih za vrijeme oružanog sukoba, kršeći odredbe članka 3. stavka 1. točaka a) i c), članaka 13., 27., 31. i 32. IV. Ženevske konvencije o zaštiti građanskih osoba u vrijeme rata od 12. kolovoza 1949., odredbe članka 4. stavka 1. i stavka 2. točke a) i članka 13. Dopunskog protokola ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava nemeđunarodnih oružanih sukoba od 8. lipnja 1977. (Protokol II), odredbe članaka 75., 86. i 87. Dopunskog protokola ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba od 8. lipnja 1977. (Protokol I) te odredbe članka 3. stavka 1. točaka a) i c) i članka 13. III. Ženevske konvencije o postupanju s ratnim zarobljenicima od 12. kolovoza 1949.

Činjenični opis prvostupanjske presude navodi da je podnositelj ustavne tužbe kriv što je, u razdoblju od sredine srpnja 1991. godine do sredine lipnja 1992. godine, tijekom obrane šireg područja Siska i Banovine od oružanih napada paravojnih formacija pobunjenog dijela lokalnog srpskog stanovništva i njemu pridruženih snaga Jugoslavenske narodne armije u zajedničkoj agresiji na ustavnopravni poredak i teritorijalnu cjelokupnost Republike Hrvatske, obnašajući u razdoblju od 18. srpnja do 1. listopada 1991. dužnost zapovjednika policijskih snaga na širem području Siska i Banovine na temelju zapovjedi ministra unutarnjih poslova Republike Hrvatske, ministra obrane Republike Hrvatske i zapovjednika Zbora narodne garde klas. Oznake 8-01/91-01/03 i ur. broja 512-01-91-1 od 18. srpnja 1991., a kroz cijelo navedeno razdoblje i dužnost zamjenika načelnika Policijske uprave Sisak, ovlašten time za izdavanje zapovjedi pripadnicima svih policijskih postrojbi i odgovoran za poštivanje i primjenu ratnog i humanitarnog međunarodnog prava, te je

znao da raste netrpeljivost prema građanima Siska srpske nacionalnosti, da su međunacionalni odnosi krajnje napeti, da su u Policijskoj upravi evidentirani slučajevi podmetanja eksploziva i miniranja obiteljskih kuća i lokala, pucanja iz vatrenog oružja po kućama, lokalima i osobnim vozilima i vlasništvu Srba, da pripadnici pričuvnih policijskih postrojbi nisu upućeni i upoznati o svojim obvezama koje proizlaze iz normi međunarodnog ratnog i humanitarnog prava,

znao da na području Siska pripadnici njemu podređenih postrojbi sve učestalije neovlašteno i nasilno ulaze u kuće u kojima prebivaju pripadnici srpske nacionalnosti, provode nezakonitu pretragu njihovih domova radi pronalaska i oduzimanja vatrenog oružja pod izlikom njihove navodne suradnje s pobunjenim Srbima na okupiranom području, znao da se prema uhićenim osobama primjenjuju nezakoniti postupci, da se uhićene osobe fizički i psihički zlostavljaju i da im se nanose teške tjelesne ozljede…

nije poduzeo ništa da se takva nezakonita postupanja spriječe, suzbiju i kazne, već je sprječavao poduzimanje potrebnih mjera i radnji nužnih za utvrđivanje neposrednih počinitelja i na taj način odobravao nezakonite radnje sebi podređenih pripadnika navedenih postrojbi i ohrabrivao ih na poduzimanje takvih radnji, pristajući na to da oni nastave s takvim radnjama te pristajući na posljedice takvih radnji, pri čemu je i osobno sudjelovao u zlostavljanju i napadima na pojedine civilne osobe te naredio protuzakonita zatvaranja većeg broja civila srpske nacionalnosti.

Osim ozbiljnih prigovora o djelovanju policijskih snaga, vojnih jedinica organiziranih u različitim sastavima i drugih postrojbi koje su djelovale na području Siska i Banovine, osobito imajući u vidu vremenski okvir formiranja snaga obrane od agresije na ustavnopravni poredak i okupaciju velikih dijelova odnosnog područja, koje ni prvostupanjski niti drugostupanjski sud nisu odlučno vrednovali u odluci o krivnji, podnositelj ističe i jedan od ključnih prigovora o kojem se Vrhovni sud Republike Hrvatske uopće nije očitovao.

Naime, podnositelju se stavlja na teret razdoblje od srpnja 1991. godine do sredine lipnja 1992. godine za koje vrijeme ga se smatra krivim po zapovjednoj (garantnoj) odgovornosti na temelju odredbi Dopunskog protokola Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba od 8. lipnja 1977. (Protokol I). Posebno ističem do sada usvojeno gledište (premda postoje mnogi znanstveni prijepori), koje je potvrdio i Ustavni sud u odluci broj: U-III-4150/2010 od 12. siječnja 2015., čiji relevantan dio glasi:

»a) Datum kad je Republika Hrvatska stekla svojstva suverene države u smislu međunarodnog prava (8. listopada 1991.) nesporna je povijesno-pravna činjenica koja je jasno ustanovljena te međunarodno potvrđena i prihvaćena.

b) Oružani sukob na području Republike Hrvatske imao je nemeđunarodni karakter do 8. listopada 1991. Nakon toga, taj je sukob imao međunarodni karakter.«

Zapovjedna odgovornost uređena je ranije citiranim člancima 86. i 87. Protokola I koji se primjenjuje na međunarodne oružane sukobe, iz čega jasno proizlazi da se njegove norme ne mogu primjenjivati na sukobe koji nemaju takav karakter. Posljedično tome, datum stjecanja svojstva suverenosti Republike Hrvatske jasno isključuje mogućnost primjene odredbi o zapovjednoj odgovornosti u ovom konkretnom slučaju. Potpuno je jasno da se na inkriminirano razdoblje imaju primijeniti odredbe Protokola II koji ne sadrži odredbe o zapovjednoj odgovornosti osoba uključenih u unutarnji sukob, a najmanje o tome govori članak 13. Protokola II kako se to navodi u obrazloženju ove odluke Ustavnog suda.

U obrazloženju odluke Ustavnog suda navode se neki razlozi za odbijanje ustavne tužbe podnositelja koji zahtijevaju poseban komentar. Naime, odluka se obrazlaže i argumentom da je institut zapovjedne odgovornosti odavno postao dio međunarodnog običajnog prava, a da je to pravilo 1977. godine pretočeno i u konvencijsko pravo, odredbama članaka 86. i 87. Dopunskog protokola ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba (Protokol I). Nastavno se navodi velik značaj prakse Međunarodnog kaznenog suda za bivšu Jugoslaviju (dalje u tekstu: MKSJ) čiji je stav »da je zapovjedna odgovornost već duži niz godina znatno prije oružanih sukoba na prostoru bivše Jugoslavije dobro utvrđeno pravilo međunarodnog običajnog prava i da nema nikakve dvojbe da se primjenjuje na svaki oružani sukob širih razmjera neovisno o tome radi li se o međunarodnom ili nemeđunarodnom sukobu.« Ustavni je sud prihvatio takvo stajalište MKSJ-a.

Postoji nekoliko važnih razloga zašto se ne mogu suglasiti s ovakvim stajalištima Ustavnog suda. U ovom konkretnom slučaju radi se o pitanju zapovjedne odgovornosti u unutarnjim oružanim sukobima osoba koje nisu vojni zapovjednici kako ih se navodi u dokumentima međunarodnog kaznenog prava. Kada se raspravlja o zapovjednoj odgovornosti, svi ovi elementi moraju biti uzeti u obzir kod procjene osobne odgovornosti. Međutim, i bez tih pojedinosti, važnih u konkretnom slučaju, ostaje pitanje može li se prihvatiti tvrdnja da je zapovjedna odgovornost postala dijelom međunarodnog običajnog ratnog i humanitarnog prava.

»Međunarodni običaji bili su dugo vremena glavni i pretežni izvor međunarodnog prava…

Međutim, da bi međunarodni običaj postao izvorom prava, potrebno je da se steknu dva elementa: s jedne strane činjenični ili materijalni element, a s druge strane psihološki ili intelektualni element. Činjenični element jest postojanje općeg i konstantnog običaja u kontinuitetu njegove primjene u vremenu i u općenitosti primjene u prostoru…

Psihološki ili intelektualni element sastoji se u uvjerenju o obligatornosti običaja i prihvaćanju tog obveznog karaktera od samih subjekata međunarodnog prava. To je tzv. opinio juris sine necessitatis kao nužni uvjet da se jedna običajem ustaljena praksa pretvori u obvezatno pravno pravilo« (Dr. Bogdan Zlatarić: Međunarodno krivično pravo, Prvi dio, Informator, 1979.).

»Običajno pravo nastaje ponavljanim vršenjem koje prati pravna svijest (opinio juris). Vršenje može biti i propustom, ali je uvijek potrebna svijest o tome da je određeno ponašanje u skladu s propisom međunarodnoga prava, da se nešto čini zato jer tako određuje međunarodno pravo. U tom smislu treba razumjeti i izraz statuta Međunarodnog suda (čl. 38.) međunarodni običaj kao dokaz opće prakse prihvaćene kao pravo.« (Juraj Andrassy: Međunarodno pravo, sedmo izdanje, Zagreb 1978.).

Za naš slučaj neophodno je odgovoriti na nekoliko pitanja koja su postavljena u ovom postupku. Prvo, na koga se odnosi institut zapovjedne odgovornosti kako je ona postavljena u međunarodnim ugovorima koji predstavljaju izvor prava i u kaznenim stvarima. Svi relevantni dokumenti zapovjednu odgovornost pripisuju vojnim zapovjednicima i s njima izjednačenim osobama, u pravilu vezanim uz vojne strukture i strogo formaliziranu hijerarhiju. Velika većina dokumenata zapovjednu odgovornost veže uz vojne međunarodne sukobe iz kojih i proizlazi mogućnost vladanja i upravljanja vojnim strukturama. Niti jedan od ovih preduvjeta nije ostvaren u našem postupku.

Drugo osobito važno pitanje predstavlja tvrdnja da je institut zapovjedne odgovornosti postao dio međunarodnog običajnog prava. Naprijed navedene definicije običajnog prava govore suprotno. Nema ustaljene i dokazane međunarodne prakse koja bi govorila u prilog teze stvaranja međunarodnog običaja, a osobito je važno da nedostaju oba elementa, materijalni i intelektualni, kao preduvjeti neophodni za stvaranje međunarodnog običaja.

Pri tome je osobito važno osvrnuti se na argument iz obrazloženja odluke Ustavnog suda da je i praksa Međunarodnog kaznenog suda za bivšu Jugoslaviju potvrdila činjenicu da je zapovjedna odgovornost »dobro utvrđeno pravilo međunarodnog običajnog prava.« Samo osnivanje i postojanje tog tijela (pravilno: International Criminal Tribunal for the former Yugoslavia), kao i motivi i ciljevi njegova rada, govore u prilog tezi da je njegova praksa pravno ograničena, a posebno zbog prostorno i vremenski limitiranog djelovanja, svojim odlukama ne može stvarati niti oblikovati međunarodno običajno pravo. Konstatacija koja navodi da je Protokolom I iz 1977. godine institut zapovjedne odgovornosti pretočen u konvencijsko pravo (iako se to ne može smatrati kodifikacijom postojećeg međunarodnog običajnog prava) i da se pojedine odluke MKSJ-a pozivaju na postojanje zapovjedne odgovornosti, ne predstavlja niti izbliza »ponavljano vršenje koje prati pravna svijest« ni »opći i konstantan običaj u kontinuitetu primjene u vremenu i općenitosti primjene u prostoru« te nije valjan argument za tvrdnju da je zapovjedna odgovornost postala pravilo međunarodnog običajnog prava. Praksu država koje sudjeluju u međunarodnim sukobima i njihov odnos prema ovom institutu vjerujem da nije potrebno ni spominjati.

Konačno, ostaje pitanje koje se pravo ima primijeniti na osobu osuđenu u ovim kaznenim postupcima. Naprijed je već navedeno da su kaznena djela za koja je podnositelj osuđen počinjena u vremenskom razdoblju od sredine srpnja 1991. godine do sredine lipnja 1992. godine, u vremenu kada se oružani sukob smatra unutarnjim oružanim sukobom, kako je to već ranije naznačeno. U tom slučaju mora se primijeniti, osim Ženevskih konvencija i Protokol II koji se odnosi na nemeđunarodne oružane sukobe, a koji ne sadrži odredbe o zapovjednoj odgovornosti koje su primijenjene u presudama protiv podnositelja.

Zbog svega navedenog mišljenja sam da je odluka Ustavnog suda u ovom predmetu pogrešna te da su podnositelju povrijeđena prava zaštićena člankom 29. Ustava Republike Hrvatske.

Zagreb, 17. ožujka 2020.

Sudac
 Davorin Mlakar, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) iznosim

IZDVOJENO MIŠLJENJE

U ODNOSU NA ODLUKU USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE U PREDMETU BROJ: U-III-4951/2014 OD 10. OŽUJKA 2020.

Na sjednici Suda glasovao sam suprotno većini zbog protivljenja izreci i obrazloženju Odluke prvenstveno (ali ne samo) zbog drukčijeg pristupa pitanju neizravne (tzv. stricto sensu) zapovjedne odgovornosti u odnosu na one radnje neposrednih nepoznatih počinitelja kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva (članak 120. OKZRH-a) koje su prema opisu iz optužnice i pravomoćne osude počinjene tijekom trajanja tzv. nemeđunarodne faze oružanog sukoba u Hrvatskoj (do 8. listopada 1991.).

Ovdje je riječ je o ukupno 14 pojedinačnih radnji kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva poduzetih od strane »nepoznatih« osoba iz redovnog i pričuvnog sastava sisačke policije (podtočke 1. – 7. i 10. – 17. izreke osporene prvostupanjske presude) koje uključuju nezakonita lišenja slobode, mučenja i ubojstva civilnih osoba, poglavito srpske nacionalnosti u Gradu Sisku u razdoblju od 18. kolovoza do 6. listopada 1991.

Te zločine podnositelj nije zapovjedio, nije ih osobno počinio, niti u njima sudjelovao.

Za njih je osuđen isključivo po osnovi neizravne zapovjedne odgovornosti, dakle odgovornosti koja mu je pripisana (imputirana, uračunana) za djela koja su počinile druge osobe – njegovi podređeni.

Nakon okončane ustavnosudske obrade predmeta proizlazi da je u konkretnom slučaju protupravnost s aspekta međunarodnog ratnog i humanitarnog prava kao konstitutivno obilježje predmetnog kaznenog djela (u odnosu na uvodno istaknute inkriminirane radnje) ostvarena:

– prema činjeničnom opisu navedenom u izreci pravomoćne prvostupanjske osuđujuće presude (kao i u korespondirajućem obrazlaganju primijenjenog materijalnog prava) – kršenjem međunarodnog ugovornog (kodificiranog) prava i to konkretno članaka 86. i 87. Dopunskog protokola Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava međunarodnih oružanih sukoba (Protokol I) od 8. lipnja 1977. (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 5/94.),

– suprotno tome, prema obrazloženju većinske ustavnosudske odluke – kršenjem »dobro utvrđenog« pravila međunarodnog običajnog prava koje je, prema konstataciji iz većinske odluke, uspostavljeno i prije oružanog sukoba u Hrvatskoj 1991. godine, pa čak i prije cit. Dopunskog protokola iz 1977. godine.

Držim da je ustavnu tužbu trebalo prihvatiti i osporene kaznene presude sudova prvoga i drugog stupnja ukinuti.

S većinskom odlukom i njezinim pristupom ne slažem se ni na formalnopravnom ni na supstancijalnom planu iz sljedećih razloga.

1) Prvostupanjska kaznena presuda, unatoč jasnim prigovorima obrane a bez ikakvog obrazloženog osvrta na te prigovore, osuđuje podnositelja temeljem neizravne zapovjedne odgovornosti za predmetna djela ratnih zločina po dopunskom Protokolu I koji ratione materiae uopće ne može biti primijenjen na nemeđunarodne oružane sukobe jer se već po svom nazivu na njih ne odnosi. (Na njih se odnosi Dopunski protokol Ženevskim konvencijama od 12. kolovoza 1949. o zaštiti žrtava nemeđunarodnih oružanih sukoba /Protokol II od 8. lipnja 1977., »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 5/94./ koji ne poznaje ovaj oblik zapovjedne odgovornosti.) To se stajalište iskristaliziralo kao izričita praksa Vrhovnog suda a potvrđuje ga ustavnosudska odluka u ovoj stvari u kojoj je neizravna zapovjedna odgovornost isključivo opravdana navodnim pravilom međunarodnog običajnog ali ne i ugovornog /kodificiranog/ prava (kojim se rukovodio tužitelj pri koncipiranju optužnice i po toj osnovi ishodio osuđujuću presudu).

2) Unatoč pravno konkretiziranim iscrpnim žalbenim prigovorima obrane (list 5717. i 5718. kaznenog spisa) u pravcu nepostojanja kaznenog djela temeljem neizravne zapovjedne odgovornosti s bitnom posljedicom povrede načela zakonitosti (nullum crimen sine lege), Vrhovni sud je u osporenoj odluci kojom odbija žalbu branitelja a prihvaća tužiteljevu (pooštravajući pritom kaznu zatvora za daljnje dvije godine) u cijelosti prešutio ove bitne žalbene navode što je zapanjujuća povreda principa pravičnog suđenja u važnom segmentu prava na obrazloženu sudsku odluku (članak 29. Ustava).

3) Suprotno svojoj beziznimno strogoj praksi ukidanja argumentacijski insuficijentnih odluka kao pojavnih oblika »sudačke samovolje«, Ustavni sud ovdje ostaje nijem i s »povezom na očima« u odnosu na izričiti prigovor arbitrarnosti odluke Vrhovnog suda zbog ignoriranja žalbene supstance u vezi s primjenom materijalnog prava (str. 17. – 19. ustavne tužbe od 25. srpnja 2014. podnesene po branitelju Umičeviću).

4) Osim toga, Ustavni sud je i izravno intervenirao u suđenje vlastitom drukčijom konstrukcijom materijalnopravne osnove podnositeljeve neizravne zapovjedne odgovornosti kao instituta utemeljenog u međunarodnom običajnom pravu, a ne u Protokolu I uz Ženevske konvencije kako je odlučeno pravomoćnom osuđujućom presudom. Time je Ustavni sud, nastupajući kao redovni sud trećeg stupnja pune jurisdikcije, zanemario supsidijarnost svoje uloge i uslijed toga dospio u poziciju opasne nadređenosti sudbenoj vlasti.

5) Ovdje je primijenjen znatno drukčiji kriterij ustavnosudskog pristupa bitnim pitanjima mjerodavnog međunarodnog ratnog i humanitarnog prava (poglavito primjeni dopunskih protokola uz Ženevske konvencije) od onoga demonstriranog u činjenično i pravno usporedivom i skoro podudarnom predmetu ratnih zločina protiv civilnog stanovništva u Osijeku (ljeto/jesen 1991.) oznake U-III-4150/2010 od 12. siječnja 2015. (»slučaj Glavaš«). U toj odluci nema ni riječi o navodnoj utemeljenosti stricto sensu zapovjedne odgovornosti u međunarodnom običajnom pravu što je bit ustavnosudskog stajališta u ovom predmetu. Zbog »problematičnog« obrazloženja po pitanju neizravne zapovjedne odgovornosti u nemeđunarodnoj fazi oružanog sukoba u Hrvatskoj, ustavna tužba je u predmetu »Glavaš« usvojena, osporene kaznene presude ukinute, a predmet vraćen na ponovno suđenje. Ovdje je, uvjeren sam, trebalo jednako postupiti ili, zbog potrebe da pravda bude vidljiva, izložiti razloge za uočljivu promjenu ustavnosudskog pristupa u podudarnoj materiji.

6) Za tezu o ukorijenjenosti predmetnog instituta u običajnom pravu većinska odluka nema racionalnih argumenata baziranih na lege artis dokazivanju postojanja običajnog prava. Navodno pravilo međunarodnog običajnog prava o neizravnoj zapovjednoj odgovornosti važeće tempore criminis nije ni pokušano dokazati na jedini logičan i razumno mogući način primjeren samoj biti međunarodnog običajnog prava i sukladno standardima koji se u ovoj materiji neizostavno primjenjuju. Onaj na kojem leži teret dokazivanja pravila običajnog prava (to je ovdje samo Ustavni sud) u kaznenopravnom kontekstu morao bi dokazati tri bitne okolnosti:

I. konkretnu jedinstvenu, raširenu i trajnu praksu država i drugih subjekata međunarodnog prava u primjeni ovoga oblika zapovjedne odgovornosti i u nemeđunarodnim oružanim sukobima,

II. uvjerenje o pravnoj nužnosti i obvezatnosti takve prakse (opinio iuris sive necessitatis),

III. stvarnu uspostavljenost takvog međunarodnog običaja u vrijeme počinjenja kaznenog djela (tempore criminis).

7) Umjesto da se usmjeri na dokazivanje svoje teze prema uzusima međunarodnog prava, argumentacijska linija većinske odluke oslonjena je na pozivanje na gotova interpretativna rješenja međunarodnog ad hoc tribunala u Haagu bez ispitivanja njihove uvjerljivosti, što je u svojoj biti pseudoargument (»ipse dixit«) kojim se zaobilazi meritum rasprave. Stajalište »Međunarodnog kaznenog suda za progon osoba odgovornih za teška kršenja međunarodnog humanitarnog prava na području bivše Jugoslavije od 1991.« (u daljnjem tekstu: MKSJ) iz predmeta protiv E. Hadžihasanovića i dr. (IT-01-47-AR72, odluka od 16. srpnja 2003.) koje bez ikakvih relevantnih dokaza pokušava argumentirati ukorijenjenost spornog instituta u međunarodnom običajnom pravu, prema lako dokučivom rezonu većine, predstavlja samo po sebi (pozivom na neupitni autoritet međunarodnog suda) konkluzivni dokaz točnosti koncepcije koju preuzimanjem stajališta MKSJ-a prihvaća i nacionalni ustavni sud.

8) Nedostatak bilo kakvih provjerljivih dokaza za većinsku tezu isključivo baziranu na podrazumijevajućoj ekspertnoj superiornosti MKSJ-a s jedne strane, te suprotstavljeno stajalište respektabilnog autoriteta u ovom pravnom području (Damaška), koje je za razliku od haaškog, besprijekorno obrazloženo sukladno znanstvenoj razini međunarodno relevantnog stručnog časopisa za komparativno pravo (The Shadow Side of Command Responsibility, 49 Am. J. Comp. L.455/2001., str. 493.), s druge strane, prilično jasno upućuje na zaključak da je sporna teza većinskog stajališta, krajnje dogmatski navezana na haaške kanone, ostala posve nedokazana.

9) Zaključno, s obzirom na to da međunarodno pravo (bez kršenja kojega nema ni kaznenog djela iz članka 120. OKZRH-a) tempore criminis nije propisivalo neizravnu zapovjednu odgovornost u nemeđunarodnim oružanim sukobima na razini ugovornog (kodificiranog) prava a niti kao institut međunarodnog običajnog prava, vrlo je očit nedostatak materijalnopravne utemeljenosti za kazneni progon, suđenje i penalizaciju podnositelja ustavne tužbe u odnosu na uvodno istaknuta kaznena djela za koja je osuđen. Time je povrijeđeno fundamentalno kaznenopravno načelo zakonitosti koje dopušta pozivanje na kaznenu odgovornost samo za ona postupanja koja su u vrijeme njihova poduzimanja bila kriminalizirana određenom pravnom normom kao mjerodavnim pravom (nullum crimen sine lege certa, nullum crimen sine praevia lege poenali). Članak 31. stavak 1. Ustava jasno normira nemogućnost kažnjavanja za djelo koje prije nego je počinjeno nije bilo utvrđeno zakonom ili međunarodnim pravom kao kazneno djelo. Svrha ove ustavne norme je najuže povezana s načelom vladavine prava i usmjerena pružanju učinkovite zaštite protiv samovoljnog progona, osude i kažnjavanja. Ovo je jamstvo nepovrediva bit hrvatskog Ustava koja mora ostati nenarušena i neograničena i u slučaju izravne ugroze za opstanak države (članak 17. stavak 3. Ustava).

Detaljnija argumentacija gore navedenih razloga za ovo izdvojeno mišljenje je sljedeća.

S obzirom na prijepore izražene tijekom rasprave o pojedinim razdobljima oružanog sukoba u Hrvatskoj u smislu njihova (ne)međunarodnog karaktera, držim potrebnim naglasiti da je, neovisno o neospornoj činjenici vanjske agresije na Hrvatsku koja je obilježila oružani sukob od njegova početka, s međunarodnopravnog gledišta nedvojbeno da je Republika Hrvatska postala subjekt međunarodnog prava i stekla svojstva suverene države u smislu međunarodnog prava 8. listopada 1991. kao datuma sukcesije država. Toga je datuma istekao rok tromjesečne (određene Brijunskom deklaracijom od 7. srpnja 1991.) suspenzije učinaka deklaracije o nezavisnosti Republike Hrvatske od 25. lipnja 1991. To je jasno očitovano u mjerodavnom Mišljenju br. 8 Arbitražne komisije Konferencije o miru u Jugoslaviji (»Badinterova komisija«) od 4. srpnja 1992., kao i u Izvješću Ustavnog suda broj: U-X-2271/2002 od 10. listopada 2002. (»Narodne novine« broj 133/02.), u kojem je osobito upućeno na sadržaj Zaključka Sabora Republike Hrvatske od 5. prosinca 1991. (»Narodne novine« broj 66/91.) kojim je određeno »da je 8. listopada 1991. godine Stjepanu Mesiću prestala funkcija člana i predsjednika Predsjedništva bivše SFRJ« (točka 11. cit. Izvješća).

U vezi s tim je Vrhovni sud u svojoj praksi (I Kž 520/09 od 3. kolovoza 2010., I Kž 219/13 od 16. travnja 2014., I Kž 1008/08 od 18. studenoga 2009.) postavio jasno pravilo da je 8. listopada 1991. u Republici Hrvatskoj oružani sukob iz nemeđunarodnog prerastao u međunarodni s bitnim učinkom na pitanje primjene mjerodavnih dopunskih protokola uz Ženevske konvencije u vezi sa stradavanjima civila prije i poslije toga datuma. Prema toj praksi, Protokol II (primjenjiv isključivo na nemeđunarodne oružane sukobe) primjenjuje se na sve radnje koje sadržajno predstavljaju ratne zločine poduzete prije 8. listopada 1991., a Protokol I (primjenjiv isključivo na međunarodne oružane sukobe) poslije toga datuma. Od utvrđenja vremenskog razdoblja u kojem je Republika Hrvatska stekla svojstvo suverene države u smislu međunarodnog prava ovisi ocjena karaktera oružanog sukoba koji se odvijao na njezinom teritoriju, a o toj ocjeni zaključno ovisi primjena mjerodavnog prava odlučnog za prosudbu postojanja kaznenog djela ratnog zločina i kaznene odgovornosti osobe koja se za to djelo tereti.

Opisana sudska praksa Vrhovnog suda nije ni ustavnopravno problematična, kako to proizlazi iz odluke Ustavnog suda od 12. siječnja 2015. donesene u predmetu broj: U-III-4150/2010 (točke 98., 101., 111. i 114.).

Pravni temelj podnositeljeve konkretne odgovornosti za kaznena djela za koja je osuđen prema specifikaciji optužnice i posljedične osuđujuće presude leži u kršenju odredaba iz članaka 86. i 87. Protokola I kako je to i izrijekom označeno u izreci te konstatirano u obrazloženju prvostupanjske presude (str. 75., predzadnji odlomak te presude, list 5659. sudskog spisa).

Citirana jasna pravila Protokola I kao pravila međunarodnog ugovornog (kodificiranog) prava za međunarodne oružane sukobe nalažu nadređenom zapovjedniku da sukladno svojim ovlastima poduzme »sve moguće mjere« kako bi spriječio ili suzbio povredu Konvencija ili ovoga Protokola od strane njemu podređenih, ako je znao ili trebao znati (has known or should have known) što se dogodilo. Ako povrijedi ovu obvezu, i on sam potpada pod odgovornost za ratni zločin prema članku 120. OKZRH-a (»ratni zločin protiv civilnog stanovništva«) čije je bitno obilježje (bez kojega nema kaznenog djela) upravo kršenje pravila međunarodnog prava koja zato moraju biti konkretizirana u činjeničnom opisu djela u optužnici i osuđujućoj presudi.

Protokol I – a po njemu je podnositelj izrijekom optužen i osuđen za uvodno navedena djela – ratione materiae nije primjenjiv za razdoblje nemeđunarodnog oružanog sukoba.

Uz već spomenute odluke Vrhovnog suda okvirne naravi (u vezi s karakterom oružanog sukoba i posljedično generalno primjenjivog međunarodnog prava), to je i konkretizirano u odluci broj: Kž-rz 4/2018 od 12. lipnja 2018. (predmet Vasiljković), u kojoj je Vrhovni sud izričit i nedvosmislen: »… odgovornost zapovjednika za radnje poduzete u vremenu do 8. listopada 1991. g. nije moguće utvrđivati pozivom na odredbe članaka 86. i 87. Protokola I …« (cit. odluka, str. 20.).

Isti zaključak implicite proizlazi i iz odluke Ustavnog suda broj: U-III-4150/2010 (predmet Glavaš) od 12. siječnja 2015. kojom je negirana utemeljenost kaznene osude po osnovi neizravne zapovjedne odgovornosti za djela koja su prema opisu iz optužnice počinjena prije 8. listopada 1991. Ovo zato što je na to razdoblje oružanog sukoba u Hrvatskoj ratione materiae primjenjiv samo Protokol II koji, za razliku od Protokola I, nema odredbe o neizravnoj zapovjednoj odgovornosti (točke 124. – 126 cit. odluke). U tom ustavnosudskom predmetu izričito je naglašena različitost Protokola I i Protokola II (povezano s razlikovanjem međunarodnih i nemeđunarodnih oružanih sukoba) uz isticanje nedopustivosti prakticiranja istodobne primjene oba Protokola na isti događaj ili pak njihove »kombinirane« primjene »po vlastitom nahođenju« primjenjivača propisa (točka 126. cit. odluke).

U istom predmetu, u uvjetima podjednako »defektnog« obrazlaganja ključnih parametara optuženikove zapovjedne odgovornosti i njezinih pravnih temelja, Ustavni sud je zaključio:

a) da »... u osporenoj presudi Vrhovnog suda nedostaje obrazloženje relevantnih i dostatnih razloga koji bi opravdali primjenu pravne osnove (naglasio M.Š.) na kojoj se temeljila zapovjedna odgovornost podnositelja Glavaša u prvostupanjskoj presudi.« (točka 124. cit. odluke), kao i

b) da »... nije na Ustavnom sudu da usmjerava opći razvitak kaznenog pravosuđa u Republici Hrvatskoj u pravnom području vezanom uz ratne zločine ... za razvitak i usmjeravanje sudske prakse u tom pravnom području te za njezinu izgradnju i ujednačavanje je nadležan je i odgovoran Vrhovni sud kao najviši sud u zemlji u skladu s člankom 116. stavkom 1. Ustava.« (točka 102. cit. odluke).

Iz toga slijedi da je suprotno standardu iz predmeta Glavaš, osporena presuda ne samo ostala »nedirnuta« usprkos nedostatku razloga o ključnim žalbenim prigovorima u vezi s primjenom materijalnog prava na pitanje pravne osnove stricto sensu zapovjedne odgovornosti, nego je podnositelj naknadnom pravnom konstrukcijom Ustavnog suda – koji se izravno upustio u »usmjeravanje sudske prakse« što je u predmetu Glavaš određeno zaštićenom zonom Vrhovnoga suda – izložen procesno nekorektnom iznenađenju (»unfair surprise«) jer je bitno obilježje činjeničnog opisa kaznenog djela za koje je terećen (koje je moralo biti predmetom kontradiktornog raspravljanja) zaključno uspostavljeno i definirano tek u fazi ustavnosudskog odlučivanja u kojoj nije imao nikakvu mogućnost polemizirati s takvom konstrukcijom koju nije kreirao nositelj kaznenog progona nego Ustavni sud. Time je Ustavni sud zapravo ušao u područje izravnog ispitivanja pravilnosti primjene materijalnog prava i pronalaženja pretpostavki podnositeljeve kaznene odgovornosti za što nedvojbeno nije nadležan.

Ustavnosudska uloga nije nadomještati ili ispravljati tumačenja sudova u primjeni zakona, a pogotovo »krpati« nedostatke u optužnicama, nego ispitati:

a) je li u konkretnom slučaju poštovan zakonski okvir države, a osobito

b) je li taj okvir tumačen u skladu s Ustavom i Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u daljnjem tekstu: Konvencija), i

c) jesu li u granicama koje optuženicima jamče Ustav i Konvencija podnositelju bila osigurana sva jamstva pravičnog suđenja i svi mehanizmi pravne zaštite predviđeni pozitivnim hrvatskim zakonodavstvom.

Zbog toga se nikako ne mogu složiti s pristupom koji se svodi na neprimjereni aktivizam ustavnog suda i izravno kreiranje sudske prakse bez vezanosti činjeničnim okvirom inkriminacije postavljenim u kaznenom postupku. U taj činjenični okvir (a ne u pravnu oznaku kojom sud nije vezan) ovdje ulazi i specifikacija prekršenih pravila međunarodnog prava jer tako nalaže blanketna narav kaznenog djela iz članka 120. OKZRH-a (»Tko kršeći pravila međunarodnog prava ...«) u kojem je kršenje određenih pravila međunarodnog prava bitni element inkriminacije te ima značaj objektivnog uvjeta kažnjivosti bez kojega nema kaznenog djela i koji mora biti podvrgnut kontradiktornom raspravljanju u kojem je onus probandi na strani tužitelja. To je jasno stajalište usvojene sudske i ustavnosudske prakse (VSRH, I Kž-213/01, i U-III-386/1998 od 5. srpnja 2000.).

U supstancijalnom pogledu, tempore criminis nesumnjivo nije postojalo ni pravilo međunarodnog ugovornog (kodificiranog) ni međunarodnog običajnog prava o neizravnoj zapovjednoj odgovornosti u nemeđunarodnim oružanim sukobima.

Većinska odluka točno navodi da konstatacija o postojanju takvoga »dobro utvrđenog« pravila međunarodnoga običajnog prava koja čak prethodi dopunskim Protokolima uz Ženevske konvencije predstavlja bit »jasnog i dosljednog« stajališta MKSJ-a zbog čega ga i Ustavni sud bezrezervno prihvaća kao vlastito stajalište o ovoj problematici (točke 8.6. i 8.7.). Problem, međutim, leži u nedostatku ne samo uvjerljivih, nego bilo kakvih lege artis argumenata haaške odluke iz predmeta prezentiranog kao leading case, pa »jasnoća i dosljednost« (u ponavljanju konkluzija bez premisa) nisu od pomoći u putu do istine u ovoj stvari.

Odluke međunarodnog ad hoc tribunala za bivšu Jugoslaviju nisu izvor prava za hrvatske sudove, nisu sakrosanktne pa ih treba ocjenjivati prema snazi uvjerljivosti njihovih argumenata čija dokazna moć u ovom slučaju nije impresivna.

Stajalište MKSJ-a prihvaćeno u većinskoj odluci nije bazirano na argumentu koji počiva na valjanom dokazu postojanja predmetnog pravila o neizravnoj zapovjednoj odgovornosti u nemeđunarodnim oružanim sukobima kao pravne norme međunarodnog običajnog prava.

Bez takvog dokaza navedeno stajalište nije prihvatljivo.

Notorno je da dokazivanje određenog postupanja kao pravila (pravne norme) međunarodnog običajnog prava obuhvaća dva bitna empirijski provjerljiva segmenta – 1. stalnu i beziznimnu te ponavljanu praksu što većeg broja subjekata međunarodnog prava u vršenju određenog običaja (objektivni element), i 2. uvjerenje u pravnu obveznost takve prakse (opinio iuris kao subjektivni element).

Riječima neospornog autoriteta za ova pitanja – Andrassya, koji polazi od definicije običaja prema članku 38. Statuta Međunarodnog suda (kao »dokaza opće prakse prihvaćene kao pravo«) »Običajno pravno pravilo nastaje tako da se postupa u određenom pravcu duže vrijeme, da nema protivnog postupanja i da se na temelju toga porodilo uvjerenje kako se takvim postupanjem ispunjava pravna dužnost, a da je protivno postupanje zapravo kršenje te dužnosti odnosno norme koja je nalaže.« (Međunarodno pravo, 1978., str. 15).

U presudi Međunarodnog suda iz 1969. godine o razgraničenju epikontinentalnog pojasa Sjevernog mora (broj 74) dopušta se stvaranje pravila običajnog prava i u kraćem vremenu, ali je pritom »... ipak neophodno potrebno da u tom razdoblju ... praksa država bude česta i stvarno jednaka u pravcu odredbe na koju se poziva, a osim toga treba da se očitovala na takav način da pokazuje opće priznanje da se radi o pravnom pravilu ili pravnoj obvezi.« (cit. prema Andrassy, isto djelo, str. 17).

Suglasje doktrine, prakse (stalnog) Međunarodnog suda pravde i Statuta toga suda (kao integralnog dijela Povelje UN-a) o bitnom sadržaju pojma međunarodnog običajnog prava nedvojbeno pokazuje da se postojanje određenog međunarodnopravnog običaja ne može uvjerljivo i ozbiljno dokazati bez pozivanja na kontinuiranu, jednoobraznu i stalnu praksu subjekata međunarodnog prava koja je konkretno empirijski provjerljiva. Proglasiti opinio iuris za neki model postupanja kojeg nameće imperativ svrsishodnosti, pravičnosti, političke ili druge koristi, ali bez podloge u objektivnoj komponenti stvarne i ponavljane beziznimne praktične primjene od strane dostatnog broja subjekata međunarodnog prava ne znači dokazati običaj u međunarodnopravnom smislu. To držim notornim!

Da je institut neizravne zapovjedne odgovornosti u nemeđunarodnim sukobima doista bio utemeljen u međunarodnom običajnom pravu prije oružanog sukoba u Hrvatskoj (1991. godine) pa čak i prije dopunskih Protokola uz Ženevske konvencije (1977. godine) kako to prikazuje većinska odluka i njezin haaški presedan iz predmeta Hadžihasanović, osporenu tezu bi bilo moguće lako dokazati upućivanjem na relevantnu praksu subjekata međunarodnog prava. S obzirom na »tvrde« prigovore obrane tijekom kaznenog postupka upravo po ovom pitanju, takav dokaz je bio naprosto nužan.

S obzirom na to da nije naveden ni jedan jedini slučaj iz međunarodne prakse koja bi bila relevantna za dokazivanje postojanja spornog pravila međunarodnog običajnog prava, zaključujem da tempore criminis (razdoblje do 8. listopada 1991.) nije bilo važećeg pravila međunarodnog običajnog prava o neizravnoj zapovjednoj odgovornosti u nemeđunarodnim oružanim sukobima koje bi podnositelj mogao prekršiti i time se izložiti načelno dopuštenom kaznenom progonu i suđenju koje nije posljedica arbitrarnosti i samovolje represivne vlasti države.

Ovo zaključujem na osnovi činjenice da ni u cit. odluci MKSJ-a u predmetu protiv E. Hadžihasanovića nije pružen nikakav dokaz za običajnu narav (u istom vremenskom razdoblju) neizravne zapovjedne odgovornosti koja je od strane ad hoc tribunala promovirana u »dobro utvrđenu« normu međunarodnog običajnog prava stariju i od Dopunskih protokola iz 1977. godine. Već sama činjenica da je u Statut ad hoc Tribunala kao njegovog osnivačkog akta usvojenog od Vijeća sigurnosti UN-a izričito unesena i posebna odredba o ovoj vrsti zapovjedne odgovornosti (članak 7. Statuta MKSJ-a) sama po sebi govori da je ova normativna eksplicitnost (primijenjena i u članku 6. Statuta ad hoc tribunala za Rwandu) očita posljedica upravo ozbiljnog deficita, a ne postojanja »dobro utvrđene« i dugogodišnje uhodane prakse – gotovo notornog običaja kakvim se pokušalo predstaviti ovaj kaznenopravni institut u predmetu Hadžihasanović.

Izvjesno je da izostanak upućivanja na barem jedan slučaj konkretne prakse nekog međunarodnopravnog subjekta u primjeni predmetnog običaja nije stvar propusta ili previda, koji načelno nije isključen ni kod međunarodne razine suđenja, nego je posrijedi potpuni nedostatak prakse koja bi mogla biti upotrijebljena u ovom kontekstu.

Na to me navodi način postupanja MKSJ-a u dokazivanju da je tzv. zajednički zločinački pothvat (u daljnjem tekstu: z.z.p.) primjenjiv kao institut međunarodnog običajnog prava.

Prema iscrpnom opisu postupanja i argumentacije Žalbenog vijeća Tribunala u predmetu Tadić, u znanstvenoj studiji Akademije pravnih znanosti Hrvatske (autora Bojanić, Derenčinović, Horvatić, Krapac i Seršić) »Teorija zajedničkog zločinačkog pothvata i međunarodno kazneno pravo-izazovi i kontroverze« (Zagreb, MMVII, str. 64.), proizlazi da se Žalbeno vijeće MKSJ-a radi identifikacije bitnih elemenata z.z.p.-a – koji je za razliku od neizravne zapovjedne odgovornosti ostao nespecificiran u statutarnim odredbama osnivačkog akta ad hoc tribunala »okrenulo međunarodnom običajnom pravu«, čija se pravila »mogu nazrijeti na osnovi raznih elemenata: uglavnom su to sudska praksa i nekoliko slučajeva međunarodnog zakonodavstva« (Odluka Tadić II, par. 194.).

Kao dokaz da je z.z.p. suštinski ukorijenjen u međunarodnom običajnom pravu i da je izvan svake sumnje postao dio toga prava, Žalbeno vijeće se, s dvojbenom uvjerljivošću (prema mišljenju autora cit. monografije neuspješno), pozivalo na neke odluke sudova u postupcima za zločine počinjene tijekom II. svjetskog rata, na nekoliko nacionalnih pravnih sustava u kojima je doktrina z.z.p.-a postala pozitivnopravni institut, kao i na neke međunarodne ugovore – Rimski statut Međunarodnog kaznenog suda i Međunarodnu konvenciju o suzbijanju terorističkih napada eksplozivnim napravama (cit. monografija, str. 64.).

Iz izloženoga u vezi sa z.z.p.-om jasno proizlazi da se MKSJ – nesumnjivo dobro upoznat s načinom na koji se dokazuje je li neka praksa izvan svake sumnje ostvarila status pravila međunarodnog običajnog prava – upuštao u pokušaj lege artis dokazivanja pravila običajnog međunarodnog prava ako je imao raspoložive i »likvidne« dokaze na okolnost stalne i jednoobrazne prakse subjekata međunarodnog prava koja je rezultirala stvaranjem uvjerenja u pravnu obvezatnost (opinio iuris) tako uspostavljenog standarda postupanja.

Očigledno je stoga, da u slučaju neizravne zapovjedne odgovornosti Tribunal nije imao na što konkretno uputiti i da bi takvo dokazivanje bilo nemoguće (»probatio diabolica«), pa je razumno pretpostaviti da se od toga moralo odustati.

Daljnji argument za tezu koju zastupam odnosi se na Damaškinu znanstvenu analizu iz ranije cit. teksta objavljenog u američkom časopisu za komparativno pravo iz 2001. godine. Na osnovi povijesnog pregleda primjene doktrine neizravne zapovjedne odgovornosti u međunarodnom pravu Damaška konkretno zaključuje da u vremenskom razdoblju prije posljednjeg desetljeća dvadesetog stoljeća (a to je odlučno za prosudbu potpada li podnositelj pod ovaj oblik odgovornosti) ovaj institut (kao aspekt opće doktrine zapovjedne odgovornosti) nije imao onaj intenzitet »ukorijenjenosti i raširenosti u međunarodnoj praksi da bi mu se mogao priznati status običaja« pa su »suprotne tvrdnje neopravdane«. Situacija se, prema toj analizi, mijenja, ali dakako pro futuro, tek praksom ad hoc međunarodnih tribunala za ratne zločine (za bivšu Jugoslaviju i Rwandu) u čijim je osnivačkim aktima izričito propisana odgovornost nadređenog zapovjednika po ovoj osnovi.

Bitni dio Damaškinog teksta glasi: »What does the swift historical scan we have just overseen suggest about the status of imputed command responsibility doctrine in international law prior to the last decade of the twentieth century? ... the just complete sketch compels the conclusion that this aspect of the doctrine, in the period under consideration, was neither so deeply rooted in international practice nor so widespread, as to deserve recognition of customary status ... Claims that the doctrine in all its forms was earlier firmly entrenched in international law seem therefore unjustified.« (The Shadow Side of Command Responsibility, str. 493.).

Na osnovi izloženoga zaključujem kako je ključna konstatacija većinske odluke, prema kojoj je institut neizravne zapovjedne odgovornosti »... već dulji niz godina znatno prije oružanih sukoba na prostoru bivše Jugoslavije dobro utvrđeno pravilo međunarodnog običajnog prava i da nema dvojbe da se primjenjuje na svaki oružani sukob širih razmjera neovisno o tome radi li se o međunarodnom ili nemeđunarodnom sukobu ...« u cijelosti pretenciozna, neutemeljena i nedokazana.

Štoviše, na doktrinarnom planu se najbitniji prijepor u vezi s ovim institutom odnosio upravo na pitanje je li taj oblik zapovjedne odgovornosti bio obuhvaćen međunarodnim običajnim pravom u vrijeme oružanog sukoba u Hrvatskoj (i šire na prostoru bivše Jugoslavije) koji je potpao pod jurisdikciju ad hoc tribunala u Haagu. Značaj toga prijepora reflektirao se na krucijalno pitanje poštovanja ustavno zajamčenog načela zakonitosti iz članka 31. stavka .1. Ustava, odnosno članka 7. Konvencije, osobito u aspektu zabrane ex post facto primjene zakona. Ne sumnjam da je taj prijepor bio i jedan od povoda za Damaškin tekst.

Rezimirajući izložene razloge kojima sam se rukovodio pri glasovanju na sjednici Suda, zaključujem da je u odnosu na uvodno označeni i ujedno dominantni dio inkriminacije za koji je osuđen, podnositelj Milanković bio izložen kaznenom progonu, suđenju i penalizaciji povredom članka 31. stavka 1. Ustava (načelo zakonitosti, nullum crimen sine lege). Osuđujuća presuda je na radnje počinjenja kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva poduzete tijekom nemeđunarodnog oružanog sukoba u Hrvatskoj prije 8. listopada 1991. pogrešno primijenila Protokol I kao pravilo međunarodnog ugovornog prava koje regulira neizravnu zapovjednu odgovornost u međunarodnim oružanim sukobima, a većinska ustavnosudska odluka je pogrešno nekritički preuzela stajalište MKSJ-a kojim je taj tribunal, kršeći načelo zakonitosti i ne ispitujući praksu država i opinio iuris, sam ustanovio i posljedično »proglasio« da je neizravna zapovjedna odgovornost u nemeđunarodnim oružanim sukobima na području bivše Jugoslavije početkom 90-ih godina 20. stoljeća ukorijenjena u općem običajnom međunarodnom pravu.

Dakle, pravilo običajnog međunarodnog prava je utvrđeno bez pokušaja da se praksa koja bi potvrdila mogućnost nastanka navodnog običaja dokaže onako kako to nalažu općeusvojeni standardi međunarodnog prava.

Štoviše, relevantne analize pokazuju da takvog pravila međunarodnog običajnog prava tempore criminis nije bilo. Ono je eventualno moglo nastati tek na osnovi postupaka Vijeća sigurnosti UN-a koje je 1993. godine osnovalo prve ad hoc međunarodne kaznene tribunale i u njihove statute ugradilo odredbe o neizravnoj zapovjednoj odgovornosti. Ne osporavam da su navedene odredbe osnivačkih akata ad hoc tribunala i njihova primjena u osuđujućim presudama mogle dovesti do statuiranja neizravne zapovjedne odgovornosti kao pravila općeg običajnog međunarodnog prava i da danas moguće nema prijepora o međunarodnopravnoj utemeljenosti ovog oblika zapovjedne odgovornosti.

Tempore criminis, međutim, takvo pravilo međunarodnog običajnog prava nedvojbeno nije postojalo pa se zato ni ne može dokazati. Kasnije eventualno uspostavljeno pravilo običajnog međunarodnog prava ne može djelovati retroaktivno jer to zabranjuje načelo zakonitosti (nullum crimen sine lege praevia) koje je izvan svake sumnje norma međunarodnog običajnog prava.

Zaključno, u vrijeme koje je u činjeničnom opisu iz dispozitiva pravomoćne osuđujuće presude navedeno kao vrijeme počinjenja kaznenog djela nije postojala norma o ovom obliku zapovjedne odgovornosti u nemeđunarodnim oružanim sukobima kao norma ugovornog (kodificiranog), a niti kao norma običajnog međunarodnog prava, što znači da prije počinjenja kaznenog djela za koje je optužen, podnositelju nisu bili, niti mogli biti poznati materijalnopravni standardi pozivanja na kaznenu odgovornost u konkretnom slučaju. Zbog toga posljedično nisu bili ispunjeni ni zahtjevi koji izviru iz subjektivnog aspekta načela zakonitosti – predvidivost (forseeability) i dostupnost (accessibility) jer su u pitanju djela za koja optuženik nije mogao očekivati da su kažnjiva u vrijeme njihova počinjenja. Daljnji zahtjevi iz ovoga konteksta određenog načelom zakonitosti odnose se na jasnoću i određenost propisa o kaznenom djelu i kazni (nullum crimen sine lege certa et stricta). U predmetu Kokkinakis protiv Grčke (broj 14307/88, presuda od 25. svibnja 1993.), Europski sud za ljudska prava je naglasio da članak 7. Konvencije utjelovljuje načelo zakonitosti (nullum crimen sine lege) čiji su zahtjevi i kriteriji zadovoljeni pod uvjetom da je kazneno djelo jasno definirano u času počinjenja tako da osoba može iz formulacije relevantne odredbe i uz eventualnu pomoć sudske interpretacije prava, znati zbog kojeg djela ili propusta može biti pozvana na kaznenu odgovornost.

Navedeno pokazuje da su u dijelu koji sam elaborirao u ovom izdvojenom mišljenju u konkretnom slučaju prekršeni svi gore spomenuti standardi jer je podnositelj ustavne tužbe procesuiran i penaliziran bez valjane pravne osnove iz koje bi tempore criminis proizlazilo postojanje konstitutivnog obilježja kaznenog djela iz članka 120. OKZRH-a koje mu je inkriminirano u postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi.

Sljedeći razlog moga protivljenja izreci i obrazloženju većinske odluke proizlazi iz njezinog zanemarivanja karakteristika dokaznog materijala kaznenoga spisa koje po mojoj ocjeni daju za pravo prigovorima podnositeljeve obrane o nedostatku valjanoga uporišta za zaključak da je kazneno djelo i kaznena odgovornost ovdje utvrđena s punom izvjesnošću, odnosno primjenom standarda utvrđenja izvan razumne sumnje koji je nužan uvjet za donošenje zakonite osuđujuće presude.

Potiskivanje in dubio pro reo pristupa u ovom predmetu rezultiralo je time da su nesigurne hipoteze, generalizacije na bazi manjkavih premisa i dekontekstualizirani segmenti pojedinih cjelovitih događaja kao i drugi oblici spoznajnog ekonomiziranja prikazani s posebno naglašenom sigurnošću kao gotove i nepobitne istine koje isključuju svaku alternativnu interpretaciju događaja, posebice onu koju sugerira obrana.

To je lančanom reakcijom dovelo do takvih nedostataka u argumentiranju ključnih okolnosti kaznene osude, neotklonjenih u drugostupanjskoj odluci Vrhovnog suda (unatoč dostatnim i jasnim žalbenim prigovorima na tu okolnost), koji su – s motrišta provedenog postupka kao cjeline – imali za svoju posljedicu povredu ustavnog prava na pravičan sudski postupak u aspektu prava na dostatno i relevantno obrazloženje kaznene osuđujuće presude za ratni zločin zbog kojega je izrečena visoka zatvorska kazna.

Činjenica koja dominira samim opisom inkriminacije je neidentificiranost izravnih počinitelja pojedinačnih zločina (»nepoznate uniformirane osobe«).

To po logici stvari dovodi u pitanje mogućnost pouzdanog dokazivanja i utvrđenja efektivne kontrole i djelotvornog nadzora koji implicira stvarnu poziciju hijerarhijske moći pretpostavljenog nad podređenima (koji su ovdje nepoznati) što je bitan zahtjev za pozivanje na kaznenu odgovornost nadređenog čelnika po osnovi njegove neizravne zapovjedne odgovornosti. Ta odgovornost nije i ne može biti izjednačena s onom gotovo objektivnom (»fiksnom«) odgovornošću iz privatnopravnih relacija (culpa in vigilando prema objektiviziranom standardu dužne pažnje), odakle je i preuzeto načelo »respondeat superior« i implantirano u kaznenopravni kontekst anglosaksonskog common law sustava odakle je raznim putovima i mehanizmima prodrlo u kontinentalno europsko pravo.

Ovo tim više što su u samim počecima oružanog sukoba u Hrvatskoj – u uvjetima spontane i kolektivne nužne samoobrane naroda bez prethodno postojeće standardno ustrojene jedinstvene oružane sile te još uvijek u državnopravnim okvirima Jugoslavije i njezinim i dalje važećim legalnim zabranama naoružavanja federalnih jedinica (i formiranja njihovih vlastitih postrojbi), naročito u neuralgičnim točkama poput Vukovara, Osijeka, Gospića, Siska – u obranu Hrvatske bile uključene različite naoružane i uniformirane skupine (policija stalna i pričuvna, ZNG, HOS, Narodna zaštita, pojedine dobrovoljačke po različitim osnovama organizirane obrambene naoružane postrojbe i dr.) koje su u tom početnom kraćem razdoblju obrane od agresije, a svakako tempore criminis nužno djelovale bez jedinstvenog hijerarhijski strukturiranog nadzora i upravljanja odnosno podređene različitim komandnim autoritetima (MUP, Ministarstvo obrane, Krizni stožer) sve dok ta početna entropija nije otklonjena uspostavom organizirane jedinstvene vojne sile u pravom smislu riječi. Primjena zahtjevnih kriterija stricto sensu zapovjedne odgovornosti primjerene organiziranim vojnim strukturama na situacije iz kaotičnog početnog razdoblja nacionalnog obrambenog rata nužno zahtijeva savjesno i temeljito istraživanje – koje je ovdje izostalo – svih aspekata konkretnog slučaja radi utvrđenja postoje li uvjeti za pozivanje na takvu vrstu odgovornosti.

Imajući pritom u vidu iskaze upućenih svjedoka temeljem njihova profesionalnog iskustva i poznavanja konkretne sisačke situacije u spornom razdoblju (npr. ratni ministar policije Vekić, zapovjednik postrojbi specijalne policije Faber) koji drukčije od činjeničnog opisa iz optužnice određuju značaj podnositeljeve uloge u ratnim zbivanjima marginalizirajući njezinu rukovodeću dimenziju te naglašavajući pritom (Vekić) kompleksnost problematike zapovjednih struktura i njihovih odnosa tempore criminis, kao i da je zapovjedna moć u značajnoj mjeri bila koncentrirana u rukama čelnika regionalnog kriznog stožera – koje je iskaze bez valjanog opravdanja prvostupanjski sud zanemario shortcut floskulom kako su ti iskazi usmjereni pogodovanju optuženika – ocjenjujem neprihvatljivim zaključak o odgovornosti podnositelja ustavne tužbe za optužnicom imputirane zločine za koje je policija provela raspoloživu kriminalističku obradu (uviđaj, obdukcija, fotoelaborat i dr.) i u vezi s time podnijela kaznene prijave nadležnom državnom odvjetništvu.

Veza između podnositelja kao tzv. garanta po zapovjednoj liniji i neposrednih nepoznatih počinitelja nije dokazana na nesumnjiv način koji bi opravdao izricanje kaznene osude.

Zagreb, 17. ožujka 2020.

Sudac
 Miroslav Šumanović, v. r.