## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-350/2007 od 9. ožujka 2001.

### NN 36/2011 (28.3.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-350/2007 od 9. ožujka 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

843

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Antun Palarić, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić i Davor Krapac, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli B. d.d. iz P., koje zastupa direktor A. K., na sjednici održanoj 9. ožujka 2011. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Puli broj: Gž-495/05-2 od 27. studenoga 2006.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Puli na ponovno odlučivanje.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Puli (u daljnjem tekstu: Županijski sud) broj: Gž-495/05-2 od 27. studenoga 2006., kojom je prihvaćena žalba radnice Lj. K. – tuženice u parnici iz radnog odnosa i preinačena presuda Općinskog suda u Puli (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: P-2314/03-8 od 24. studenoga 2004., na način da je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja – poslodavca.

Presudom prvostupanjskog suda od 24. studenoga 2004. prihvaćen je tužbeni zahtjev podnositelja, te je, na ime ugovorne kazne ugovorene ugovorom o radu za slučaj ne ispunjenja obveze ostanka tuženice na radu najmanje tri godine, naloženo tuženici isplatiti podnositelju iznos od 37.778,37 kn sa zakonskim zateznim kamatama.

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi izrijekom navodi da mu je osporenom presudom povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, a iz sadržaja i navoda ustavne tužbe razvidno je kako smatra povrijeđenim ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnositelj u bitnome navodi kako nema zakonske zabrane niti je protivno moralu ugovorom o radu predvidjeti ugovornu kaznu za neispunjavanje obveza radnika da ostane na radu kod poslodavca u ugovorenom roku, te da je, u konkretnom slučaju ugovorna kazna ugovorena radi zaštite ulaganja podnositelja u stručno osposobljavanje tužene. Ukazuje na presudu Županijskog suda u Puli broj: Gž-1608/04-2 od 8. kolovoza 2005., kojom je postupajući po žalbi protiv presude Općinskog suda u Puli broj: P-2310/03 od 24. veljače 2004., odlučujući o jednakoj činjeničnoj i pravnoj stvari navedeni sud zauzeo drugačije pravno stajalište.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Puli broj: P-2314/03.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

5. Iz spisa predmeta razvidno je kako su podnositelj i tuženica 19. lipnja 2002. sklopili ugovor o radu radi obavljanja poslova administratora u stanici za tehnički pregled vozila.

Članak 5. navedenog Ugovora o radu glasi:

»Članak 5.

Ugovorne strane suglasno utvrđuju da je, prema postojećem stručnom znanju i radnom iskustvu, Radniku za obavljanje poslova radi kojih je zasnovao radni odnos neophodna dodatna stručna i praktična edukacija. Poslodavac preuzima obvezu da o svom trošku provede ovu edukaciju Radnika.

Ugovorne strane sporazumno utvrđuju da je za amortizaciju troškova edukacije Radnika potrebno da radnik kod Poslodavca ostane na radu određeno vrijeme te se stoga Radnik obvezuje da će kod Poslodavca ostati najmanje 3 (tri) godine od zaključenja ovog ugovora.

Radnik se obvezuje da će Poslodavcu isplatiti ugovornu kaznu u iznosu od 5.000 EUR-a za slučaj da Radnik otkaže ovaj ugovor prije isteka roka iz prethodnog stavka. Radi osiguranja eventualne novčane tražbine poslodavca prema Radniku po osnovu ove ugovorne kazne, ustanovljava se pravo retencije u korist Poslodavca na ukupnom iznosu novčanih tražbina koje prema Poslodavcu bude imao Radnik u trenutku otkazivanja ugovora o radu prije roka iz prethodnog stavka.

Radnik se odriče prava na osporavanje visine ugovorne kazne kao i prava na kamate za slučaj povrata novčanog iznosa koji je zadržan po pravu retencije iz prethodnog stavka.«

Tuženica je 7. srpnja 2003. otkazala navedeni ugovor o radu.

Prema ocjeni prvostupanjskog suda ugovorna odredba o ugovornoj kazni nije protivna Zakonu o radu (»Narodne novine« broj 38/95., 54/95., 65/95., 102/98., 17/01., 82/01., 114/03., 123/03., 142/03., 137/04. i 68/05.), stoga je tuženica obvezana podnositelju isplatiti ugovorom utvrđeni iznos ugovorne kazne, u kunskoj protuvrijednosti.

Drugostupanjski sud je u obrazloženju presude kojom preinačuje prvostupanjsku presudu i odbija tužbeni zahtjev, naveo:

»... Zakonom o radu propisana je mogućnost ugovaranja ugovorne kazne... ali je takvo ugovaranje... vezano isključivo za slučaj poštivanja ugovorne zabrane utakmice, dok u ovom slučaju nije sporno da takva zabrana utakmice... nije ugovorena. Dakle, po stavu ovog suda... tužitelj nije mogao ugovarati plaćanje... ugovorne kazne, jer ista nije predviđena Zakonom o radu, a za radnika je takvo ugovaranje nepovoljnije od onog koje je predviđeno Zakonom o radu, (...) Osim toga, ovaj sud je stanovišta da je takvo ugovaranje ugovorne kazne... ništavo, ne samo zato što je protivno naprijed navedenim odredbama Zakona o radu, već iz razloga što je nemoralno, jer ugovara za jednu ugovornu stranu nepripadajuću materijalnu korist iza koje ne stoji nikakva protuvrijednost, (...) slijedom toga je u tom dijelu ugovor djelomično ništav (...)«

Slijedom navedenog drugostupanjski sud prihvatio je žalbu tuženice i preinačio presudu prvostupanjskog suda.

5.1. Člancima 33. stavkom 1. i 35. stavcima 1. i 3. Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 150/05., 16/07., 113/08. i 153/09.), propisano je:

»Članak 33.

(1) Na sjednicama sudskih odjela razmatraju se pitanja od interesa za rad odjela a posebice:..., raspravljanje o spornim pravnim pitanjima, ujednačavanje sudske prakse i pitanja važna za primjenu propisa pojedinih pravnih područja iz nadležnosti suda,...

(...)

Članak 35.

(1) Sjednica odjela ili sudaca saziva se i kad se utvrdi da o pitanjima primjene zakona postoje razlike u shvaćanjima između pojedinih vijeća ili sudaca, ili kad jedno vijeće ili sudac odstupi od ranije prihvaćenog pravnog shvaćanja.

(...)

(3) Pravno shvaćanje prihvaćeno na sjednici sudskog odjela... i županijskog suda obvezno je za sva drugostupanjska vijeća ili suce pojedince toga odjela.«

6. Polazeći od razloga i navoda ustavne tužbe Ustavni sud usporedio je presude Općinskog suda u Puli broj: P-2310/03 od 24. veljače 2004. i Županijskog suda u Puli broj: Gž-1608/04-2 od 8. kolovoza 2005. s predmetom podnositelja.

Prema ocjeni Ustavnog suda riječ je o predmetu istovjetne činjenične i pravne naravi (isplate ugovorne kazne zbog radnikovog otkazivanja ugovora o radu prije isteka roka do kojeg se tim ugovorom obvezao ostati na radu kod poslodavca), u kojem je Županijski sud u Puli u presudi broj: Gž-1608/04-2 od 8. kolovoza 2005. zauzeo pravno stajalište prema kojem u ugovoru o radu navedeni naziv ugovorna kazna ne uzrokuje ništavost te odredbe ugovora, jer je pod tim nazivom ugovoreno pravo poslodavca na povrat novčanih sredstava uloženih u stjecanje znanja, iskustva i sposobnosti radnika potrebnih za obavljanje poslova ugovorenog radnog mjesta, u unaprijed određenom iznosu.

Uzimajući u obzir navedeno, Ustavni sud je utvrdio da Županijski sud u Puli u obrazloženju osporene presude nije naveo razloge zbog kojih je zauzeo drugačije pravno stajalište (o sadržaju ugovorne odredbe o ugovornoj kazni), od stajališta navedenog u presudi tog suda broj: Gž-1608/04-2 od 8. kolovoza 2005. donesenoj u predmetu istovjetne činjenične i pravne naravi. Također, iz drugostupanjske presude nije razvidno da bi odstupanje od prethodno iskazanog pravnog stajališta bilo uzrokovano naknadno prihvaćenim pravnim stajalištem sjednice odjela ili sudaca tog suda.

Stoga Ustavni sud utvrđuje da je osporenom presudom podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

6.1. Pri tome Ustavni sud ističe da vladavina prava kao jedna od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske sadrži obvezu sudova da, u slučajevima kada tumače i primjenjuju propise, postupaju na način da jamče poštovanje ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

Pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava ne može se ostvariti ukoliko nadležni sud, bez navođenja razloga za odstupanje od prethodno iskazanog pravnog stajališta, zauzima različita pravna stajališta u predmetima iste činjenične i pravne naravi.

Stoga, Ustavni sud ocjenjuje da je takvo postupanje protivno načelu vladavine prava propisanog člankom 3. Ustava, kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelja za tumačenje Ustava.

Navedeno načelno stajalište Ustavni sud zauzeo je u odluci broj U-III-2768/2005 od 5. lipnja 2008., »Narodne novine« broj 72/08.

Ustavni sud napominje da je prema stajalištu Europskog suda za ljudska prava, zauzetom u odluci broj: 48101/07 od 1. srpnja 2010. §44 – Vusić protiv Republike Hrvatske:

»... jedno od temeljnih vidova vladavine prava načelo pravne sigurnosti, načelo koje je implicitno sadržano u Konvenciji (vidi Beian v. Romania (no. 1), br. 30658/05, § 39, ECHR 2007-XIII (izvadci)). Ako nema mehanizma koji osigurava dosljednost, proturječne odluke u sličnim predmetima koje je donio isti sud, koji uz to predstavlja zadnju instancu u dotičnoj pravnoj stvari, mogu dovesti do povrede tog načela i time potkopati povjerenje javnosti u pravosuđe (vidi, na primjer, Beian, prethodno citirano, §§ 36-39; Tudor Tudor v. Romania, br. 21911/03, § 29, 24. ožujka 2009.; te Iordan Iordanov and Others v. Bulgaria, br. 23530/02, §§ 47-53, 2. srpnja 2009.), a to je povjerenje jedna od bitnih sastavnica države utemeljene na vladavini prava.«

7. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao točkama I., II. i III. izreke. Odluka o objavi – točka IV. izreke donesena je na temelju članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-350/2007

Zagreb, 9. ožujka 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
Antun Palarić, v. r.

Odluka, NN 36/2011-843