## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-519/1998 od 15. ožujka 2000.

### NN 39/2000 (11.4.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-519/1998 od 15. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**895**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, Marijan Hranjski
dr. iur., dr. sc. Petar Klarić, Jurica Malčić,
mr. sc. Ivan Matija, Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna
Omejec, Emilija Rajić, Vice Vukojević dr. iur. i Milan
Vuković, dr. iur., odlučujući o ustavnoj tužbi
T.R. iz Z., zastupanog po punomoćniku R.Ž., odvjetniku
iz Z., na sjednici održanoj dana 15. ožujka 2000. godine,
donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se odluka Državnog sudbenog vijeća o imenovanju
sudaca Trgovačkog suda u Z., broj: ID-102/1998 od 2. travnja
1998. godine, u dijelu u kojem se odnosi na podnositelja ustavne
tužbe.

III. Predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću
na ponovni postupak raspravljanja i glasovanja o kandidatu - podnositelju
ustavne tužbe i njegovom imenovanju za suca Trgovačkog
suda u Z., na temelju liste kandidata ministra pravosuđa klasa:
700-04/95-01/171, urbroj: 514-05-01-96-2 od 29. siječnja
1996. godine i u okviru uvjeta propisanih oglasom Ministarstva
pravosuđa Republike Hrvatske, klasa: 700-04/95-01/171, urbroj:
514-05-02/9-95-2 od 20. lipnja 1995. godine, objavljenim u »Narodnim
novinama«, broj 43/95.

Obrazloženje

Ustavna tužba podnijeta je u svezi s odlukom Državnog
sudbenog vijeća (nastavno: DSV) broj: ID-102/1998 od 2.
travnja 1998. godine, kojom su imenovani suci Trgovačkog
suda u Z.

Osporenom odlukom DSV je odlučio o imenovanju sudaca Trgovačkog
suda u Z. u ponovljenom postupku, prema odluci Ustavnog suda broj:
U-III-152/1996 od 26. ožujka 1997. godine, na temelju liste
kandidata ministra pravosuđa od 29. siječnja 1996.
godine i u okviru uvjeta propisanih oglasom Ministarstva pravosuđa
od 20. lipnja 1995. godine. Istom odlukom DSV je odlučio
i o imenovanju sudaca Trgovačkog suda u Z. prema oglasu
Ministarstva pravosuđa od 19. srpnja 1996. godine, objavljenom
u »Narodnim novinama«, broj 61/96.

Osporenom odlukom, s obje liste kandidata osam je osoba imenovanih
za suce Trgovačkog suda u Z. Podnositelj nije imenovan
za suca tog suda.

U ustavnoj tužbi podnositelj kao prvo navodi da mu nije bio
omogućen uvid u spise predmeta. Ističe da se DSV-u
obratio s dva dopisa koji su ostali bez odgovora, te moli Sud
da mu, nakon pribave spisa predmeta, omogući uvid u spis
nakon čega bi dopunio ustavnu tužbu.

Zatim ističe da mu nije poznato u kojem je postupku DSV
odlučivao, jer su se pred tim tijelom nalazile dvije podnositeljeve
ponude: prva, na koju se odnosi odluka Suda broj: U-III-152/1996,
i druga na oglas od 19. srpnja 1996. godine.

Nadalje smatra da su se gosp. P. i gosp. M. trebali izuzeti od
odlučivanja o njegovom imenovanju, i to zbog toga jer je
podnositelj kao predsjednik vijeća sudjelovao u donošenju
odluke u predmetu u kojem je jedna od stranaka bio brat gosp.
P.; a gosp. M. nije sudjelovao na prvoj sjednici DSV na kojoj
je odlučivano o podnositelju, osim toga je svoja stajališta
da podnositelj ne može biti sucem, obrazlagao ishodom određenih
sporova što ih je kao zastupnik vodio kod Trgovačkog
suda.

Zaključno, podnositelj smatra da DSV nije poštivao
naloge i upute Ustavnog suda iz odluke od 26. ožujka 1997.
godine, te da ocjena njegovog rada nije dana na valjan, potpun
i zakonit način. Stoga smatra da je povreda njegovih ustavnih
prava učinjena u povratu.

Tijekom postupka, sukladno tada važećim odredbama članka
55. točaka 2. i 3. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 29/94) od DSV-a je zatražena
dostava spisa predmeta i izjašnjenje o navodima ustavne tužbe.

U dostavljenom izjašnjenju DSV prvenstveno ističe
nenadležnost Suda, odnosno pomanjkanje akta u smislu tada
važeće odredbe članka 28. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 13/91) i predlaže da se ustavna tužba odbaci.

Podredno se DSV očitovao na navode ustavne tužbe te
ističe da je podnositelj mogao u prostorijama DSV-a dobiti
uvid u sve materijale, ali da on to nije učinio. Zatim,
da nije odlučno je li DSV odlučivao o prvom zahtjevu
podnositelja, odnosno po odluci Ustavnog suda ili o drugom zahtjevu
podnositelja. Bitnim smatra činjenicu da je DSV raspravio
o svakom podnositelju zahtjeva za suca, pa kad je odlučio
o prvom zahtjevu podnositelja više nije mogao raspravljati
o drugom zahtjevu.

U odnosu na prigovor izuzeća navodi se da ni Predsjednik
DSV-a ni gosp. M. nisu raspravljali o podnositelju na sjednici
DSV-a pa nisu ni mogli utjecati na ostale članove vijeća.
Sve da su se i izuzeli u odlučivanju - glasovanju to ne
bi bilo od utjecaja na donošenje konačne odluke, jer
podnositelj nije dobio niti jedan glas »za«.

Ustavna tužba je osnovana

Prije razmatranja postojanja povreda ustavnih prava na koja se
ustavnom tužbom ukazuje, ovaj je Sud utvrdio da je prigovor
DSV-a o nenadležnosti Ustavnog suda neosnovan.

Naime, DSV je državno tijelo čije su ovlasti u djelokrugu
sudbene vlasti određene Ustavom i zakonom. Stoga je i odluka
DSV-a o imenovanju sudaca, a protiv koje nije propisana druga
pravna zaštita, odluka tijela državne vlasti o kojoj
ovaj Sud odlučuje u postupku ustavnosudske zaštite
ustavnih prava. Iako odluka DSV-a pripada u krug tzv. akata vladanja,
ona je istodobno i pravno vezani akt državnog tijela koje
je u postupku imenovanja vezano postupovnim pravilima, te kao
i svi ostali akti vladanja bilo kojeg državnog tijela podliježe
ocjeni ustavnosti i zakonitosti sa stajališta ustavnosti
i zakonitosti postupka i načina donošenja.

U konkretnom slučaju osporena odluka DSV-a donijeta je
u postupku izvršenja odluke Suda broj: U-III-152/1996 od
26. ožujka 1997. godine. Tom odlukom Suda podrobno su izloženi
razlozi na temelju kojih je Sud utvrdio da su u postupku koji
je prethodio donošenju ukinute odluke DSV-a povrijeđena
ustavna prava podnositelja.

Obvezatnost i dužnost provedbe odluka Ustavnog suda proizlazi
iz odredaba članka 125. i 126. Ustava Republike Hrvatske.
Ustavni zakon o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99, nastavno: Ustavni zakon) odredbom članka
30. stavka 1. izričito utvrđuje da su odluke Ustavnog
suda obvezatne i da ih je dužna poštovati svaka fizička
i pravna osoba.

U provedbi odluke Ustavnog suda, kada je Sud utvrdio postojanje
povreda Ustavom zajamčenih prava, pravna stajališta
Suda o povredi tih prava obvezna su za tijelo čiji je akt
ukinut (članak 73. stavak 2. Ustavnog zakona).

U donošenju osporene odluke DSV nije poštovao pravne
stavove koje je Sud izložio u odluci broj: U-III-152/1996,
čime je zanemario navedene odredbe Ustava i Ustavnog zakona,
a time su podnositelju ustavne tužbe opetovano povrijeđena
ustavna prava iz članaka 14., 26., 28., 35. i 44. kao i
odredbe članaka 115. i 119. stavak 1. Ustava Republike
Hrvatske.

Naime, u navedenoj odluci Sud je, između ostalog, ocijenio
da je protivno pravnoj sigurnosti da se mišljenje zasniva
na neobrazloženim golim tvrdnjama koje moralni lik kandidata
karakteriziraju u potpuno negativnom kontekstu.

Uvidom u spis predmeta DSV-a, utvrđeno je da je predsjednica
Trgovačkog suda u Z., na traženje Ministarstva pravosuđa
u ponovljenom postupku povodom odluke Ustavnog suda, dostavila
pismeno mišljenje u neizmijenjenom obliku, odnosno ono mišljenje
(pozitivno) temeljem kojega je bila sastavljena lista kandidata
ministra pravosuđa od 29. siječnja 1996. godine.

Predsjednik Visokog trgovačkog suda dostavio je pismeno
mišljenje u kojem je ponovio navode usmenog mišljenja
danog na sjednici DSV-a od 8. veljače 1996. godine, pri
čemu analizira i komentira valjanost pojedinih sudskih
odluka u čijem je donošenju sudjelovao podnositelj.

Razmatrajući dio zapisnika DSV-a (str. 30. zapisnika) koji
se odnosi na raspravljanje o podnositelju ustavne tužbe,
Sud je utvrdio da temelj raspravljanja o podnositelju nije bila
njegova stručnost, uspješnost u radu, rezultati rada,
niti posebne odlike, primjerice objavljeni znanstveni i stručni
radovi i slično, već neobrazložene tvrdnje o
nedoličnom ponašanju podnositelja, o »avangardnom«
načinu vođenja postupaka te činjenica da je
bio »Gverićeva desna ruka«.

Iz zapisnika, nadalje, proizlazi da je DSV svoju odluku o podnositelju
kao kandidatu za suca temeljio i na pismenom mišljenju predsjednika
Visokog trgovačkog suda koje, osim usmeno iznesenih neobrazloženih
tvrdnji, sadrži i prosudbe o valjanosti pojedinih sudskih
odluka u čijem je donošenju sudjelovao podnositelj.

Slijedom navedenog, Ustavni sud je utvrdio da se iz natječajnih
materijala ne vidi kojim se stručnim ili drugim razlozima
rukovodio DSV pri donošenju odluke kojom podnositelj ustavne
tužbe, koji je više godina obnašao sudačku
dužnost, nije ponovno imenovan sucem.

Naime, Državno sudbeno vijeće ustrojeno je u Republici
Hrvatskoj na temeljima odredaba članaka 4. i 121. Ustava
Republike Hrvatske, sa zadaćama utvrđenim u članku
12. Zakona o Državnom sudbenom vijeću (»Narodne
novine«, broj 58/93), a s osnovnom idejom da istaknuti pravosudni
djelatnici i drugi pripadnici struke kompetentno i neovisno, ravnajući
se isključivo pravilima struke, odlučuju o imenovanjima
i razrješenjima pravosudnih djelatnika. Stoga, kada DSV postupa
mimo relevantnih kriterija, bez stručnih argumenata, tada
DSV postupa protivno cilju i svrsi svog postojanja.

Ustavni sud je u svojoj odluci broj: U-III-188/1995 od 29. ožujka
1995. godine zauzeo stajalište po kojem odluka o tome da
se sudac ne imenuje ne mora biti obrazložena, poglavito zato
što se odluke u natječajnom postupku (a takav je i
postupak imenovanja sudaca) u pravilu ne donose u pisanom obliku,
pa niti ne mogu imati obrazloženje. Umjesto toga, sudionici
natječaja imaju pravo uvida u natječajne spise te
na temelju razloga koji proizlaze iz tih spisa mogu izjaviti odgovarajuće
pravno sredstvo (u ovom slučaju ustavnu tužbu). No
to pretpostavlja da natječajni spisi sadrže jasne
razloge na temelju kojih je odluka donijeta.

Ovo se posebno odnosi na slučajeve u kojima se odlučuje
o imenovanju (odnosno neimenovanju) kandidata koji već obnašaju
sudačku dužnost, kao u konkretnom slučaju,
jer odluka kojom sudac nije ponovno imenovan povlači za
sobom pravnu posljedicu prestanka sudačke dužnosti
po sili zakona, a to znači i prestanak radnog odnosa.

Povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe, Sud je
utvrdio i u okolnosti što je osporena odluka donijeta u postupku
raspravljanja i glasovanja po dva oglasa, odnosno dvije liste
kandidata ministra pravosuđa.

Naime, osim što je DSV ponovio postupak u svezi s odlukom
Suda, istodobno se osporena odluka odnosi i na novi oglas Ministarstva
pravosuđa od 19. srpnja 1996. godine i novu listu ministra
pravosuđa. Oglašavanjem slobodnih sudačkih mjesta
i istodobnim odlučivanjem o kandidatima s obje liste ministra
pravosuđa, uvelike se povećala konkurencija među
kandidatima, a time su se i bitno smanjile mogućnosti podnositelja
ustavne tužbe da kao kandidat u ponovljenom postupku, temeljem
odluke Suda kojom je utvrđena povreda njegovih ustavnih prava,
bude imenovan za suca Trgovačkog suda u Z.

Slijedom svega navedenog, Ustavni sud je utvrdio da su podnositelju
ustavne tužbe povrijeđena ustavna prava na čiju
povredu ukazuje pa je iz tih razloga, na temelju odredaba članaka
69. i 72. Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci.

Broj: U-III-519/1998
Zagreb, 15. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 39/2000-895