## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1198/1999 od 4. svibnja 2000.

### NN 52/2000 (23.5.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1198/1999 od 4. svibnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1178**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, u sastavu dopredsjednik Suda dr. sc.
Petar Klarić, kao predsjednik Vijeća te suci Jurica
Malčić, mr. sc. Ivan Matija, Emilija Rajić
i Milan Vuković, kao članovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi »M.« d.o.o. iz P., zastupanog
po direktoru G. Č. iz P., G. Č. iz P. i B. Č.
iz A., svi zastupani po punomoćniku I. Ž., odvjetniku
iz P., na sjednici Vijeća održanoj 4. svibnja 2000.
godine, donio je jednoglasno sljedeću

## ODLUKU

1. Ustavna tužba se odbija.

2. Pretpostavke iz članka 59. stavak 4. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske nisu ispunjene.

Obrazloženje

Ustavnom sudu Republike Hrvatske podnijeli su ustavne tužbe,
temeljem članka 59. stavak 4. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99
- nastavno: Ustavni zakon), »M.« d.o.o. iz P., zastupan
po direktoru G. Č. iz P., G. Č. iz P. i B. Č.
iz A., svi zastupani po punomoćniku I. Ž., odvjetniku
iz P.

U ustavnoj tužbi navode da niti nakon tri godine nije odlučeno
o žalbi podnositelja ustavne tužbe u predmetu P-880/94,
čime se grubo vrijeđaju njihova ustavna prava te da
nastupaju i da su nastupile, upravo iz tih razloga, za njih teške
i nepopravljive posljedice.

Nadalje, navode da niti nakon više godina nisu dovršeni
sudski postupci u predmetima P-878/94 i P-779/97, a koji se vode
pred Općinskim sudom u P., čime se grubo i u tim
slučajevima vrijeđaju njihova ustavna prava iz članaka
3., 14., 26., 35., 46. i 49. Ustava Republike Hrvatske, te da
nastupaju i da su nastupile, upravo iz tih razloga, za njih teške
i nepopravljive posljedice.

U smislu članka 65. točke 2. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske dostavljena je ustavna tužba naznačenim
sudovima da se izjasne o njezinim navodima.

Županijski sud u P. dostavio je odgovor županijskog
i općinskog suda o navedenim predmetima.

Predmet P-880/94 riješen je u drugostupanjskom postupku 19.
studenog 1997. u odnosu na žalbu podnositelja ustavne tužbe
kao i žalbe tužene Republike Hrvatske na način
da su uvažene žalbe i ukinuta presuda suda prvog stupnja
u pobijanom dosuđujućem dijelu u cijelosti, kao i u
odluci o parničnom trošku, te u tom dijelu predmet
vraćen istom sudu na ponovno suđenje.

Nakon vraćanja na ponovni postupak prvostupanjski sud zakazao
je raspravu 16. lipnja 1998. te drugu skoro godinu dana poslije
4. lipnja 1999., koje obje nisu održane zbog nedolaska vještaka.

Predmet nije riješen sve do 29. listopada 1999. kada je u
»Narodnim novinama«, broj 112/99 objavljen Zakon o dopunama
Zakona o obveznim odnosima u kojem je propisano da se iza članka
184. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj
53/91, 73/91, 3/94 i 7/96) dodaju članci 184a. u 184b.
koji određuju da se prekidaju postupci koji se vode protiv
Republike Hrvatske radi naknade štete koju su uzrokovali
pripadnici hrvatskih oružanih i redarstvenih snaga u vojnoj
i redarstvenoj službi ili u svezi s obavljanjem vojne ili
redarstvene službe tijekom Domovinskog rata od 17. kolovoza
1990. do 30. lipnja 1996. Postupci će se nastaviti nakon
donošenja posebnog zakona kojim će se urediti odgovornost
za navedene slučajeve štete.

Po navodima Općinskog suda u P., a temeljem navedenih propisa,
u predmetu P-880/94 nastupio je prekid postupka prema odredbi
članka 214. stavka 2. Zakona o parničnom postupku
(»Narodne novine«, broj 53/91).

U odnosu na predmet V-P-868/94 Općinski sud u P., je dostavio
odgovor i dodatno izvješće od 20. siječnja i
18. travnja 2000., prema kojima je postupak tekao ovako:

Tužba je zaprimljena u Općinskom sudu u P. u studenom
1994. godine. Javno pravobraniteljstvo u P. odgovorilo je na tužbu
13. rujna 1995. te dopunilo odgovor 3. listopada 1995. U listopadu
1995. tužitelj se očitovao na navode odgovora na tužbu.
Na ročištu od 8. veljače 1996. godine određeno
je knjigovodstveno vještačenje.

Nalaz vještaka dostavljen je sudu 3. srpnja 1996., dok je
tužitelj podneskom od 26. rujna iste godine potvrdio primitak
nalaza vještaka te ujedno smanjio tužbeni zahtjev na
iznos od 1.601.765,00 kn.

Podneskom od 21. studenog 1996. tužitelj je uputio sudu požurnicu,
a potom još jednu 10. ožujka 1997.

Dana 23. svibnja 1997. tužitelj je pozvan na plaćanje
troškova vještačenja u iznosu od 16.490,00 kn.
U međuvremenu, po izvješću vještaka, tužitelj
je platio dio računa u iznosu od 7.200,00 kn. Dana 3. travnja
1998. sud je donio rješenje kojim je naložio tužitelju
isplatu od 9.290,00 kn vještaku za izvršeno vještačenje.
Prema obavijesti vještaka od 4. svibnja 1999. tužitelj
niti do tada nije platio dužan iznos za nalaz vještaka,
što znači niti nakon dvije godine od naložene
isplate ovu nije u potpunosti izvršio.

Podneskom od 25. rujna 1998. ponovno je požureno dovršenje
predmeta.

Zadnje ročište u ovom predmetu održano je 7.
svibnja 1999. na kojem je doneseno rješenje da će se
od Porezne uprave u P. pribaviti podaci o ostvarenoj dobiti tužitelja
za 1993. i 1994. godinu te o prihodima za siječanj, veljaču,
ožujak, travanj i svibanj 1994. nakon čega će
knjigovodstveni vještak sačiniti dopunu nalaza i mišljenja.
Nakon više požurivanja od strane suda, od Porezne uprave
u P. dobiveni su podaci u siječnju 2000. godine. Dana 10.
travnja 2000. knjigovodstvenom vještaku upućen je dopis
radi provedbe dopune vještačenja zajedno s pribavljenim
podacima od Porezne uprave. Sudac navodi da će glavnu raspravu
zakazati po primitku nalaza vještaka.

U odnosu na predmet P-779/97 Općinski sud je izvijestio
da je tužitelj dana 15. listopada 1999. pozvan na plaćanje
pristojbe na tužbu u iznosu od 10.000,00 kn, te da do slanja
izvješća tu pristojbu nije platio, a što je zakonska
zapreka postupanju suda.

Ustavna tužba nije osnovana.

Odredba članka 59. Ustavnog zakona propisuje da Ustavni
sud iznimno može pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi
i prije nego li je iscrpljen pravni put ako tvrdi da je potpuno
razvidno da se pobijanim aktom, odnosno nedonošenjem akta
u razumnom roku grubo vrijeđaju ustavna prava ili slobode
i da bi nepokretanjem postupka za podnositelja tužbe mogle
nastupiti teške i nepopravljive posljedice.

Iz uvida u priloge uz ustavnu tužbu kao i odgovora Općinskog
suda u Požegi, razvidno je, u odnosu na predmet P-880/94,
da su u vođenju postupka bile znatne praznine, nastale bez
krivnje podnositelja ustavne tužbe, te da se bezuspješno
saslušavanje vještaka u predmetu proteže na dugi
vremenski period u kojem sudac zakazuje ročišta s
razmakom od godine dana, a da ne izvede dokaz saslušanjem
vještaka.

Međutim, u međuvremenu donošenje navedene odredbe
Zakona o dopuni Zakona o obveznim odnosima onemogućuje
daljnje vođenje postupka po sili zakona, te se on ne može
nastaviti dokle god je na snazi naznačena zakonska odredba
o prekidu postupka, pa stoga Ustavni sud utvrđuje ustavnu
tužbu u odnosu na ovaj predmet neosnovanom.

U odnosu na predmet P-878/94 Sud je utvrdio da je dugotrajnom
vođenju postupka pridonio i sam tužitelj, kako je gore
navedeno, kao i druge okolnosti neovisne o angažmanu suca
(traženja podataka od Porezne uprave, dovršenje dopune
nalaza vještaka). Stoga, po ocjeni Suda u ovom slučaju
nema pretpostavki za pokretanje postupka po ustavnoj tužbi
prema članku 59. stavak 4. Ustavnog zakona, jer se ne može
smatrati, pod iznijetim okolnostima, da akt - u ovom slučaju
presuda - nije donesen u razumnom roku, što je jedna od predviđenih
pretpostavki pokretanja postupka po ustavnoj tužbi prije
dovršenja dopuštenog pravnog puta.

U odnosu na predmet P-779/97 Sud je, pozivom na odredbu iz članka
9. Zakona o sudskim pristojbama (»Narodne novine«, broj
74/95) osnovano odbio postupati dok tužitelj ne plati odgovarajuću
pristojbu, a koju je prema članku 4. istog Zakona bio dužan
platiti u trenutku predaje tužbe sudu. Istina, Sud je bio
dužan, prema odredbi članka 39. stavka 4. istog Zakona,
pozvati podnositelja podneska pisanom opomenom, da u roku od 8
dana od dana dostave opomene plati pristojbu, što je učinjeno
tek 15. listopada 1999. godine.

Zaključno se ističe da u postupcima u sva tri predmeta,
u vrijeme podnošenja ustavne tužbe, nije ispunjena pretpostavka
o nedonošenju sudske odluke u razumnom roku, pa sljedstveno
tome, ni da se time grubo vrijeđaju ustavna prava podnositelja
koja navodi u svojoj ustavnoj tužbi. Naime, Sud je pri ocjeni
razumnosti roka uzeo u obzir trajanje postupka, činjeničnu
i pravnu složenost spora, opterećenost sudova, ponašanje
sudionika u postupku, kao i činjenicu da je jedan od njih
prekinut (P-880/94) intervencijom zakonodavca i utvrdio da se
trajanje postupka od gotovo pet godina (u predmetima P-880/94
i P-878/94) ne može u cijelosti pripisati nedovoljnoj ažurnosti
suda. Nedvojbeno je, da je i tužitelj sa svoje strane, navlastito
nepravodobnim i neurednim podmiriteljem troškova vještačenja
odnosno neplaćanjem sudskih pristojbi, dobrim dijelom pridonio
tolikom trajanju postupaka.

Iz navedenih razloga Sud je, pozivom na odredbu iz članka
71. Ustavnog zakona, odlučio kao u izreci.

Broj: U-III-1198/1999
Zagreb, 4. svibnja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 52/2000-1178