## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-172/2000 od 19. travnja 2000.

### NN 46/2000 (3.5.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-172/2000 od 19. travnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1070**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, u sastavu sudac dr. sc. Velimir Belajec,
kao predsjednik Vijeća te suci Marijan Hranjski, Ivan Mrkonjić,
dr. sc. Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao članovi
Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi A.
Č. iz Z., zastupanog od odvjetnika u Z. J. Š., na
sjednici Vijeća održanoj dana 19. travnja 2000. godine,
jednoglasno je donio sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

- presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: US-6315/1999-4
od 9. prosinca 1999. godine i

- rješenje ministra unutarnjih poslova, broj: 511-01-62-40201/2-99
od 9. lipnja 1999. godine.

III. Predmet se vraća Ministarstvu unutarnjih poslova Republike
Hrvatske na ponovni postupak.

Obrazloženje

1. A. Č. iz Z. podnio je pravodobnu i dopuštenu ustavnu
tužbu u povodu presude Upravnog suda Republike Hrvatske navedene
u izreci odluke, kojom je odbijena podnositeljeva tužba u
upravnom sporu protiv rješenja tuženog Ministarstva
unutarnjih poslova Republike Hrvatske, također navedenog u
izreci. Tim je rješenjem, donijetim 9. lipnja 1999. godine,
riješeno da A. Č., rođenom 12. siječnja
1960. godine u P., ovlaštenoj službenoj osobi Ministarstva
unutarnjih poslova Republike Hrvatske, Policijske uprave Z., Odjela
za suzbijanje gospodarskog kriminaliteta, prestaje služba
dana 10. lipnja 1999. godine, s pravom na mirovinu. Rješenje
je bilo donijeto pozivom na članak 68. Zakona o unutarnjim
poslovima (»Narodne novine«, broj 29/91 - pročišćeni
tekst, 73/91, 19/92, 33/92, 76/94, 161/98, Zakon o pravima iz
mirovinskog osiguranja djelatnih vojnih osoba i ovlaštenih
službenih osoba u broju 128/99, odluka Ustavnog suda u broju
29/2000) koji je propisivao da ovlaštenoj službenoj
osobi na temelju rješenja ministra unutarnjih poslova može
iznimno prestati radni odnos s pravom na mirovinu i prije ispunjenja
općih uvjeta za stjecanje mirovine ako ima najmanje 25 godina
mirovinskog staža od čega najmanje 10 godina mirovinskog
staža stečenog na poslovima i zadacima ovlaštene
službene osobe.

2. Rješenjem o kojem je riječ ustanovljeno je da je
»(…) imenovani ovlaštena službena osoba u
Ministarstvu unutarnjih poslova Republike Hrvatske (…) te
da ima navršenih preko 25 godina mirovinskog staža,
od čega preko 10 godina mirovinskog staža stečenog
na poslovima i zadacima ovlaštene službene osobe. S
obzirom na izloženo utvrđuje se da su ostvareni svi zakonski
uvjeti za donošenje rješenja o prestanku službe
s pravom na mirovinu sukladno odredbi članka 68. uvodno
citirano Zakona«. Upravni sud također je utvrdio da su
ispunjeni uvjeti za primjenu odredbe članka 68. Zakona
o unutarnjim poslovima, jer tužitelj ima mirovinski staž
31 godinu i 7 mjeseci, od čega 20 godina, 10 mjeseci i
9 dana na poslovima ovlaštene službene osobe, a da su
neosnovani navodi tužitelja da se radi o diskrecijskoj ocjeni
i o iznimnim okolnostima koje se moraju utvrditi.

3. Podnositelj ustavne tužbe smatra da su mu povrijeđena
prava iz članka 14. stavka 2., članka 18. stavka
1., članka 26. i članka 54. stavka 1. Ustava.

4. Prema odredbi članka 14. stavka 2. svi su pred zakonom
jednaki, a prema odredbi članka 26. Ustava svi su građani
i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim
tijelima koja imaju javne ovlasti. Podnositelj smatra da su prava
iz ovih odredaba povrijeđena time što su akti, kojima
se odlučivalo o prestanku njegova radnog odnosa, bili ne
samo bez valjanog nego bez ikakvog obrazloženja, pa mu je
time uskraćeno pravo na jednaku pravnu zaštitu. Povredu
članka 18. stavka 1. Ustava, kojim se jamči pravo
na žalbu, vidi u tome da je podnio jedini dopušteni
pravni lijek u njegovu slučaju, tj. pokrenuo je upravni
spor, čime je samo formalno ostvario svoje pravo na pravni
lijek, jer se nije radilo o učinkovitom pravnom lijeku.
Upravni sud odlučivao je o aktu u čijem obrazloženju
nisu bili navedeni razlozi zbog kojih je donijet akt upravo takvog
sadržaja. Prema odredbi članka 54. stavka 1. svatko
ima pravo na rad i slobodu rada, a povredu te odredbe podnositelj
vidi u činjenici da se o prestanku njegova radnog odnosa
odlučivalo bez volje podnositelja da stekne pravo na mirovinu,
bez provedenog postupka i bez obrazloženja. Govoreći
o povredi svojih prava iz radnog odnosa podnositelj spominje -
pored ostalog - i to da mu nije omogućeno korištenje
godišnjeg odmora; doista, prema osporenom rješenju o
prestanku njegove službe, služba mu je prestala već
idućeg dana.

5. Ustavna tužba je osnovana.

6. Odredba članka 68. Zakona o unutarnjim poslovima predviđala
je da ovlaštenoj službenoj osobi na temelju rješenja
ministra unutarnjih poslova može iznimno prestati radni odnos
s pravom na mirovinu, i prije ispunjenja općih uvjeta za
stjecanje mirovine, pod uvjetima navedenim u toj zakonskoj odredbi.
Već sam način na koji je odredba bila sročena,
dakle da se radilo o iznimnom slučaju prestanka radnog
odnosa, pretpostavljao je navođenje razloga zbog kojih do
prestanka radnog odnosa dolazi, a osobito je to bilo nezaobilazno
u slučajevima kad je do prestanka radnog odnosa dolazilo
protivno volji osoba na koje se prestanak odnosio. Podnositelj
ustavne tužbe tvrdio je u pravnom lijeku kojim se mogao koristiti,
tj. u tužbi u upravnom sporu, da nisu postojale iznimne okolnosti
iz navedene zakonske odredbe, niti su takve okolnosti iz rješenja
Ministarstva bile vidljive, odnosno prije rješenja nije proveden
postupak u kojem su trebale biti utvrđene.

7. S tim u svezi ovaj Sud već je zauzeo stajalište
da je neprihvatljivo, i da je suprotno temeljnim ustavnim pravima
čovjeka i građanina, da bilo kome prestane radni odnos,
a da mu se ne omogući da sazna razloge prestanka i time
omogući učinkovito izjavljivanje pravnog lijeka.
I dalje, da se ustavno pravo na žalbu, odnosno drugi pravni
lijek, ne može učinkovito ostvariti bez obrazloženja
u rješenjima upravnih tijela, jer se samo putem obrazloženja
utvrđuje da li se je upravno tijelo vodilo načelom
zakonitosti i ujedno postupalo tako da u vođenju postupka
i u odlučivanju stranci omogući zaštititi svoja
prava. Dakle, osoba kojoj prestaje radni odnos mora imati mogućnost
da se u obrani svojih prava iz radnog odnosa u postupku prestanka
radnog odnosa izjasni o razlozima prestanka, a bez takve mogućnosti
vrijeđa joj se pravo na rad. Stajalište je ovog Suda
da se takvim postupanjem štite interesi osoba koje brane
svoja prava, ali ne samo njih, takvim postupanjem štite se
i interesi same službe.

8. Značajno je da je i Ministarstvo unutarnjih poslova,
u ožujku 1998. godine, svim policijskim upravama dostavilo
naputak za prestanak službe sukladno članku 68. Zakona
o unutarnjim poslovima u kojem je izrijekom navedeno da samo ispunjavanje
uvjeta glede mirovinskog staža, koji su propisani tim člankom,
nije dovoljan razlog da bi se udovoljilo prijedlogu za umirovljenje,
već da prijedlog za umirovljenje mora sadržavati obrazloženje
koje će potkrijepiti taj prijedlog, no u konkretnom predmetu
ovaj naputak nije bio poštivan.

9. Utvrdivši na temelju iznijetog da je podnositelju povrijeđeno
pravo na rad, a s tim u svezi da su mu povrijeđena i druga
prava navedena u ustavnoj tužbi, Sud je odlučio kao
u izreci.

10. Ova se odluka temelji na odredbama članaka 69., 70.,
72. i 73. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99).

Broj: U-III-172/2000
Zagreb, 19. travnja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 46/2000-1070