## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-496/1998 od 16

### NN 22/1999 (5.3.1999.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-496/1998 od 16

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Mladen Žuvela, dopredsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić i Ivan Marijan
Severinac, odlučujući o prijedlogu Josipa Krnića iz Samobora, na sjednici
održanoj dana 16. veljače 1999. donio je sljedeće

## **RJEŠENJE**

I.

Pokreće se postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom Republike Hrvatske
odredbi članka 2. i članka 13. stavka 2. Zakona o prebivalištu i boravištu
građana ("Narodne novine", br. 53/91 i 26/93).

II.

Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka ocjene suglasnosti s
Ustavom Republike Hrvatske odredbe članka 3. Zakona o prebivalištu i boravištu
građana ("Narodne novine", br. 53/91 i 26/93).

III.

Ovo rješenje objavit će se u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Josip Krnić iz Samobora podnio je prijedlog za ocjenu ustavnosti odredaba
članaka 2., 3. i 13. stavka 2. Zakona o prebivalištu i boravištu građana
("Narodne novine", br. 53/91).

Osporavane odredbe glase:

*"Članak 2.*

*Prebivalište je mjesto u kojem se građanin naselio s namjerom da
u njemu stalno živi i u kojem ima osigurano stalno stanovanje.*

*U smislu ovoga zakona smatra se da građanin ima osigurano stalno
stanovanje ako ima useljiv stan po osnovi vlasništva, ugovora o najmu,
ili drugoj valjanoj pravnoj osnovi.*

*Članak 3.*

*Hrvatskom državljaninu koji nema prebivalište u smislu članka 2.
ovoga zakona u Republici Hrvatskoj policijska uprava ili policijska stanica
Ministarstva unutarnjih poslova (u daljem tekstu: nadležno tijelo) utvrdit
će prebivalište u mjestu:*

*1. u kojem se naselio s namjerom da se u njemu stalno nastani, ako
su ispunjeni i drugi uvjeti propisani zakonom;*

*2. njegovog uobičajenog boravišta, ako se prebivalište ne može odrediti
prema odredbi točke 1. ovoga stavka;*

*3. prebivališta njegovog bračnog druga, ako se prebivalište ne može
odrediti prema odredbama točaka 1. i 2. ovoga stavka;*

*4. prebivališta njegovih roditelja, ako se prebivalište ne može odrediti
prema odredbama točaka 1. do 3. ovoga stavka;*

*5. u kojem je upisan u matičnu knjigu rođenih, ako se prebivalište
ne može odrediti prema odredbama točaka 1. do 4. ovoga stavka;*

*6. u kojem je upisan u knjigu državljana u Republici Hrvatskoj, ako
se prebivalište ne može odrediti prema odredbama točaka 1. do 5. ovoga
stavka.*

*Žalba protiv rješenja o utvrđivanju prebivališta ne zadržava izvršenje
rješenja.*

*Članak 13.*

*Nadležno tijelo odbit će rješenjem prijavu prebivališta ako podnositelj
prijave u propisanom roku ne podnese dokaze o ispunjavanju uvjeta iz članka
2. ovoga zakona.*

*Nadležno tijelo može odbiti prijavu prebivališta ako na traženje
toga tijela podnositelj prijave ne podnese dokaze i o svome zaposlenju
ili drugom izvoru prihoda.*

*Nadležno tijelo će po službenoj dužnosti donijeti rješenje o brisanju
iz evidencije o prebivalištu ako utvrdi da je podnositelj prijave dao netočne
i neistinite podatke.".*

Predlagatelj navodi da je u člancima 2. i 3. ograničeno ustavno pravo
na slobodno kretanje jer da se to pravo veže ne samo uz volju građanina,
već i uz njegovo imovno stanje, definirano kao "imati osigurano stanovanje".
Takvo ograničenje da nije utemeljeno na odredbi članka 32. stavka 3. Ustava
jer da ta odredba predviđa izuzetke u koje se ne može uvrstiti ograničenje
utvrđeno osporenom zakonskom odredbom.

Posebno u svezi članka 3. navodi da kada nadležno tijelo utvrđuje prebivalište,
onda građanin ne mora imati "osigurano stalno stanovanje" pa se pita zašto
mora imati osigurano stalno stanovanje kada sam određuje svoje prebivalište.

Ukazuje da je u osporavanom stavku 2. članka 13. prebivalište građana
vezano za "zaposlenje građana ili drugi izvor prihoda", što da je suprotno
člancima 14. i 32. Ustava.

Prijedlog je djelomično osnovan.

Prvo treba naglasiti da Ustav ne poznaje termin "prebivalište", već
samo "boravište". Stoga, pod ustavni termin "boravište" treba podvesti
i zakonski termin "prebivalište", u značenju trajnog boravišta u mjestu
u kojem građanin ima namjeru trajno živjeti, za razliku od boravišta kako
ga definira Zakon o prebivalištu i boravištu građana u članku 5.

Dakle, i prebivalište iz članka 2. stavka 1. i boravište iz članka 5.
Zakona o prebivalištu i boravištu građana treba smatrati boravištem u smislu
odredbe članka 32. stavka 1. Ustava.

1. Glede odredbe članka 2. stavka 1., prema kojoj se prebivalištem definira
mjesto u kojem građanin, između ostalog, ima osigurano stalno stanovanje,
Sud izražava sumnju da je takvim određenjem povrijeđena odredba članka
32. stavka 1. Ustava, koja govori o pravu slobodnog kretanja i biranja
boravišta pa i odredba stavka 3. istog članka Ustava koja omogućuje propisivanje
ograničenja prava kretanja, ali samo ako je to nužno radi zaštite pravnog
poretka, ili zdravlja, prava i sloboda drugih.

Naime, iz osporavane odredbe proizlazi da građanin, koji u nekom mjestu
nema osigurano stalno stanovanje, ne može u tom mjestu prijaviti prebivalište,
dakle, ne može slobodno birati svoje prebivalište, što opet znači da se
ne može slobodno kretati.

Točno je da se ustavno pravo kretanja može ograničiti ako je to nužno
radi zaštite pravnog poretka, ili zdravlja, prava i sloboda drugih, kako
to određuje članak 32. stavak 2. Ustava.

Međutim, ne može se zaključiti da bi činjenica neimanja osiguranog stalnog
stanovanja mogla ugroziti pravni poredak, zdravlje, prava i slobode drugih,
u toj mjeri da bi se građaninu u takvoj situaciji trebalo uskratiti prijavu
prebivališta, odnosno, da bi uskrata takve prijave predstavljala zaštitu
navedenih dobara od građanina koji u mjestu u kojem želi prijaviti prebivalište
nema osigurano trajno stanovanje.

Dakle, može se posumnjati u postojanje ustavne osnove za ograničavanje
biranja prebivališta na način da se to uvjetuje osiguranim stalnim stanovanjem,
bez obzira što je notorno da građanin u mjestu u kojem želi trajno živjeti
mora negdje i stanovati.

Također, nije jasno da li se odbijanjem prijave prebivališta građaninu
koji u odnosnom mjestu nema osigurano stalno stanovanje, ograničava pravo
na njegovo slobodno kretanje i biranje boravišta iz razloga što bi se prijavom
prebivališta kad on nema stalno stanovanje ugrozio pravni poredak, ili
zdravlje, ili pak prava i slobode drugih, ili za to postoje neki drugi
razlozi, koji se, međutim, iz odredaba Zakona o prebivalištu i boravištu
građana, ne mogu razabrati.

2. Što se tiče navoda da građanin ne mora imati osigurano stalno stanovanje,
u slučaju kada mu nadležno tijelo određuje prebivalište temeljem odredaba
stavka 1. članka 3., smatramo da taj navod nije osnovan jer su tim odredbama
samo predviđeni načini utvrđivanja prebivališta hrvatskom državljaninu
koji u Republici Hrvatskoj nema prebivalište u smislu članka 2. Zakona.
Dakle, ne radi se o prisilnom određivanju prebivališta, kojim bi se vrijeđalo
ili ograničavalo neko ustavno pravo, a ni sam predlagatelj ne navodi s
kojim ustavnim odredbama osporavana odredba ne bi bila suglasna.

Stoga, Sud ocjenjuje da prijedlog za pokretanje postupka ocjene ustavnosti
članka 3. stavka 2. Zakona o prebivalištu i boravištu građana nije osnovan.

3. U svezi članka 13. stavka 2. Zakona o prebivalištu i boravištu građana,
predlagatelj smatra da je suprotan članku 14. i članku 32. Ustava jer da
nadležnom tijelu daje diskreciono pravo u određivanju prebivališta građana,
vezano uz zaposlenje ili dokaz o drugom prihodu.

Prema toj odredbi, nadležno tijelo može odbiti prijavu prebivališta
ako na traženje tog tijela podnositelj ne podnese dokaze o svome zaposlenju
ili drugom izvoru prihoda, dakle, nadležno tijelo ima ovlaštenje slobodno
ocijeniti hoće li, ili neće, u nekom slučaju zatražiti od podnositelja
prijave dokaz o njegovom zaposlenju ili drugom izvoru prihoda pa, ukoliko
podnositelj na zahtjev takav dokaz ne podnese, može nadležno tijelo odbiti
prijavu.

Iz osporavane odredbe ne može se zaključiti o granicama ovlaštenja,
ni u kojem je cilju dano nadležnom tijelu ovlaštenje da donese rješenje,
po slobodnoj ocjeni, kojim će odbiti prijavu prebivališta iako građanin
ispunjava uvjete iz članka 2. stavka 1. Zakona, ali na traženje nadležnog
tijela ne pridonese dokaz o svom zaposlenju ili drugom izvoru prihoda.

Dakle, sloboda kretanja, odnosno biranja boravišta, mogla bi se primjenom
osporavane odredbe ograničiti zbog činjenice da građanin nema dokaza o
zaposlenju ili stalnom izvoru prihoda.

Za takvo ograničavanje ustavne slobode kretanja i biranja boravišta,
Sud ne nalazi osnove u članku 32. stavku 3. Ustava, a ni u jednoj njegovoj
drugoj odredbi.

Naprotiv, Sud izražava sumnju da je osporavana odredba u nesuglasju
s odredbom članka 32. stavka 1., odredbama članka 14. i temeljnom vrednotom
jednakosti iz članka 3. Ustava.

Stoga je, temeljem odredbe članka 45. stavka 1. Poslovnika Ustavnog
suda Republike Hrvatske ("Narodne novine", br. 29/94), odlučeno kao u izreci
ovog rješenja.

Odluka o objavi ovog rješenja temelji se na odredbi članka 20. stavka
1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine",
br. 13/91).

Broj: U-I-496/1998
Zagreb, 16. veljače 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Dopredsjednik
**Mladen Žuvela,** v. r .

Rješenje, NN 22/1999-483