## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2095/2010 od 21. veljače 2012.

### NN 25/2012 (28.2.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2095/2010 od 21. veljače 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

653

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo J. P. iz Z., kojeg zastupa S. N., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 21. veljače 2012. donio je

ODLUKU

I. Utvrđuje se da je podnositelju, višekratnim izjavama najviših dužnosnika Republike Hrvatske objavljenim u medijima od 17. do 22. lipnja 2007., povrijeđeno jamstvo pretpostavke nedužnosti zajamčeno člankom 28. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

II. Naknadu štete zbog povrede ustavnog prava iz točke I. ove izreke podnositelj ustavne tužbe može ostvariti u građanskoj parnici pred redovnim sudom.

III. U preostalom dijelu ustavna tužba se odbija.

IV. Ukida se rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2095/2010 od 30. lipnja 2010.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavna tužba podnesena je u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-Us 98/09-10 od 16. i 17. veljače 2010. Tom presudom, u točki IV. izreke, u cijelosti je odbijena žalba podnositelja podnesena protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: K-Us-5/08 od 15. svibnja 2009., te je prvostupanjska presuda, u pobijanom, a neukinutom i nepreinačenom dijelu, potvrđena. Izreka presude Vrhovnog suda glasi:

»I. Djelomično se prihvaća žalba opt. J. M., a u cijelosti žalbe optuženika R. P., I. P., A. P. i M. J., ukida se presuda suda prvog stupnja

a) u dijelu u kojemu su pod toč. 1. izreke proglašeni krivima opt. J. M. zbog kaznenog djela davanja mita iz čl. 348. st. 1. Kaznenog zakona i opt. R. P. zbog kaznenog djela primanja mita iz čl. 347. st. 1. Kaznenog zakona.

b) u dijelu u kojemu su pod toč. 4. izreke proglašeni krivima opt. I. P. zbog kaznenog djela zlouporabe položaja i ovlasti iz čl. 337. st. 1. Kaznenog zakona i izdavanja i neovlaštenog pribavljanja poslovne tajne, iz čl. 295. st. 1. Kaznenog zakona, a optuženici A. P. i M. J. zbog poticanja na izvršenje tih kaznenih djela, i u tim dijelovima predmet vraća sudu prvog stupnja na ponovno suđenje.

II. Uslijed odluke pod toč. I., te djelomičnim prihvaćanjem žalbe državnog odvjetnika preinačuje se presuda suda prvog stupnja u odluci o kazni tako da se opt. J. M. za kazneno djelo primanja mita iz čl. 347. st. 1. Kaznenog zakona, za koje je proglašen krivim pod toč. 5. izreke pobijane presude na temelju istog zakonskog propisa, utvrđuje kazna zatvora u trajanju od četiri godine, a za kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti iz čl. 337. st. 4. Kaznenog zakona, za koje je proglašen krivim pod toč. 8. izreke pobijane presude na temelju istog zakonskog propisa, utvrđuje kazna zatvora u trajanju od tri godine, a uzima kao utvrđena za kazneno djelo primanja mita, za koje je proglašen krivim pod toč. 1. izreke pobijane presude kazna zatvora u trajanju od pet godina, te se opt. J. M. uz primjenu čl. 60. st. 2. toč. c) Kaznenog zakona osuđuje na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od jedanaest godina.

Na temelju čl. 63. Kaznenog zakona u izrečenu kaznu optuženiku se uračunava vrijeme uhićenja te vrijeme provedeno u pritvoru i na izdržavanju kazne od 16. lipnja 2007. pa nadalje.

III. Uslijed odluke pod toč. I. žalba državnog odvjetnika podnesena zbog odluke o kazni u odnosu na optuženike R. P., I. P., A. P. i M. J. postala je bespredmetnom.

IV. U preostalom dijelu odbijaju se žalbe državnog odvjetnika i opt. J. M., a u cijelosti žalba opt. J. P. kao neosnovane te se u pobijanom a neukinutom i nepreinačenom dijelu, potvrđuje presuda suda prvog stupnja.«

Navedenom presudom Županijskog suda u Zagrebu podnositelj je proglašen krivim za kazneno djelo primanja mita, u pomaganju, iz članka 347. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-241/2000, 129/00., 51/01., 105/04., 84/05. i 71/06.; u daljnjem tekstu: KZ), u svezi s člankom 38. KZ-a i kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti, u pomaganju, iz članka 337. stavka 4. u svezi s člankom 38. KZ-a, te mu je utvrđena jedinstvena kazna zatvora u trajanju od tri godine.

2. U ustavnosudskom postupku zatražen je i dobiven na uvid spis Županijskog suda u Zagrebu.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojima je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava. Pri tome, ljudska prava ili temeljne slobode nisu povrijeđene onda kad se osporenom presudom krše zakonske norme, nego onda kad to kršenje dovodi do povrede ljudskog prava ili temeljne slobode zajamčene Ustavom.

4. Ustavni sud u svojim odlukama opetovano ukazuje da ustavna tužba nije pravni lijek kojim bi se moglo tražiti ukidanje osporavane presude zato što bi redovni sud pri njezinu donošenju povrijedio zakonske odredbe, čime bi podnositelja navodno stavio u »neravnopravan položaj« uskratom nekog zakonskog prava (U-III-1125/1999 od 13. ožujka 2000.; »Narodne novine« broj 38/00.). U suprotnom, Ustavni sud bi bio pretvoren u »superrevizijski sud« što nije njegov ustavni položaj i zadaća. Ustavni sud može samo ispitivati je li u postupku pred redovnim sudom došlo do ustavno nedopuštenog miješanja u ljudska prava i temeljne slobode.

II. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. Podnositelj ustavne tužbe povrijeđenima smatra ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 29. stavcima 1. i 4., 35., 36. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava. Iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da podnositelj ukazuje na povredu jamstva pretpostavke nedužnosti zbog izjava nekih visokih državnih dužnosnika Republike Hrvatske u odnosu na predmetni kazneni postupak i njegov mogući ishod.

Povrijeđenim smatra i članak 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 13/03., 9/05., 1/06. i 2/10.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

5.1. Podnositelj navodi da je Vrhovni sud u suštini u osporenoj presudi ponovio razloge koje je u svojoj presudi naveo Županijski sud u Zagrebu, kao prvostupanjski sud, ističući da je stajalište oba suda da je podnositelj kao odvjetnik (Vrhovni sud naglašava kao »iskusni odvjetnik«) znao i morao znati da je ugovorom o depozitu, kojeg je sklopio po uputi klijenta i iznos koji je po tom ugovoru deponiran kod javnog bilježnika predstavljao mito, te da je time ostvario sve elemente kaznenog djela pomaganja u primanju mita.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi:

»Osuđujuća presuda u ovom konkretnom pravnom slučaju posredno mijenja definiciju odvjetničke struke, (čl. 27. Ustava Republike Hrvatske, čl. 1. i 2. Zakona o odvjetništvu), te otvara mogućnost (stvara opasnost) da se odvjetnike, da ne bi kojim slučajem završili u zatvoru, tjera da ispituju (istražuju) svoje stranke i njihove pravne poslove, te slijedom toga pravne poslove trećih osoba – sukontrahenata s kojima stranke sklapaju određene poslove, čime bi se odvjetništvo preobrazilo u svojevrsnu paradržavnu policijsku službu, i čime bi se Republika Hrvatska grubo ogriješila o svoje preuzete međunarodne obveze kao pravno uređene države.«

Podnositelj smatra da nije bio ravnopravan u odnosu na položaj drugih odvjetnika, te da je to utjecalo na njegov neravnopravan položaj pred sudom. Navodi da nije imao pravično suđenje jer postupovno nije tretiran ravnopravno s drugim sudionicima u postupku, konkretno drugim suoptuženicima i Državnim odvjetništvom, i to zato što je prvostupanjski sud u konkretnom slučaju ignorirao dokaze i navode koje je podnositelj predlagao. Ove navode podnositelj obrazlaže ukazujući na dokaze, te njihovu ocjenu tijekom kaznenog postupka, smatrajući da su sudovi pogrešno utvrdili činjenično stanje u postupku.

U ustavnoj tužbi podnositelj navodi i povredu članka 29. stavka 4. Ustava, obrazlažući da je tijekom kaznenog postupka njegova obrana predložila da se iz kaznenog spisa izdvoje kao nezakoniti dokazi u odnosu na podnositelja, budući da u odnosu na njega nisu bile naložene posebne izvidne mjere.

Podnositelj navodi:

»Nalozi istražnog suca čiju valjanost je podnositelj žalbe osporavao tijekom postupka u svojoj žalbi nemaju obrazloženje koje bi bilo u skladu sa citiranim standardima Ustavnog suda RH, pa i sudske prakse. Ne može se sudski nalog kojim se određuju, proširuju ili produljuju posebne izvidne mjere iz čl. 18. ZKP-a obrazlagati na način da se jednostavno konstatira da je USKOK podnio zahtjev za određivanje mjera iz čl. 180. st. 1. toč. 1., 2., 4. i 5. ZKP-a da prijedlogu prileži prijedlog MUP-a – Uprave Krim. policije sa službenim zabilješkama, izjavama i drugim prilozima, te da se izvid ovih kaznenih djela ne bi mogli provesti na drugi način, odnosno bili bi povezani sa nerazmjernim teškoćama.«

Ističe da je tijekom cijelog kaznenog postupka tvrdio da je ugovor o depozitu bio simulirani pravni posao. Smatra neprihvatljivim stajalište Vrhovnog suda da je taj ugovor realiziran kad je novac položen u javnobilježničkom uredu, te da pobude iz kojih je zaključen neki ugovor ne utječu na njegovu valjanost. Naglašava da »upravo činjenica da je iz Državnog proračuna dat novac kako bi ga pouzdanik na ime mita putem ‘ugovora o depozitu’ osigurao novac za M., pokazuje da se tu radi o simuliranom pravnom poslu«. Prema podnositeljevom mišljenju, a s obzirom da se u konkretnom slučaju prema njegovom mišljenju radi o simuliranom pravnom poslu, posebne izvidne mjere mogle su biti određene jedino na temelju Zakona o Uredu za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (»Narodne novine« broj 88/01., 12/02., 33/05., 48/05. i 76/07.; u daljnjem tekstu: ZUSKOK), a nikako na temelju Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP). Smatra da su rezultati koji su proizašli iz mjera određenih na zahtjev USKOK-a prema odredbama ZKP-a nezakoniti dokazi.

Nadalje, u ustavnoj tužbi navodi da je već u žalbi izrazio svoje stajalište da je kazneno djelo mita dovršeno samim primanjem obećanja mita, u konkretnom slučaju u trenutku kada je J. M. tražio novac od pouzdanika J. K., a ovaj je na to pristao. Kako je djelo u materijalnopravnom smislu već bilo dovršeno, podnositelj smatra da se tada ne može raditi o pomaganju, jer djelovanje poslije izvršenja kaznenog djela nije pomaganje, osim ako nije unaprijed obećano.

Zaključno u ustavnoj tužbi navodi:

»Dokazi tome, i to obilati dokazi objavljivani su, naročito na početku samog suđenja, putem sredstava javnog priopćavanja, i to u vidu političkih izjava niza vodećih političara u Hrvatskoj, uključivo predsjednika Vlade Republike Hrvatske, članova Vlade Republike Hrvatske, predsjednika Republike Hrvatske i drugih političara, koji političari su svojim izjavama izričito išli za time da utječu na rad suda, te da već unaprijed stvore uvjerenje o krivnji optuženih, te ‘potrebi’ da isti budu pod svaku cijenu osuđeni i to što maksimalnim propisanim kaznama.«

Od Ustavnog suda traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka.

Ustavna tužba je djelomično osnovana.

III. MJERODAVNO PRAVO

6. Mjerodavna odredba ZKP-a glasi:

»Članak 3.

(1) Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.

(...)«

IV. TOČKA I. IZREKE ODLUKE

7. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da je tijekom kaznenog postupka stvarana u javnosti negativna slika o njemu i ostalim optuženima u ovom kaznenom postupku, a sve potaknuto izjavama nekoliko važnih i visoko rangiranih predstavnika Vlade Republike Hrvatske i države, a što je utjecalo i na vođenje sudskog postupka.

Ustavni sud je, ocjenjujući osnovanost podnositeljevih navoda, pošao od tog navoda, te je u ustavnosudskom postupku utvrdio sljedeće:

1) Pretpostavka nedužnosti (članak 28. Ustava i članak 6. stavak 2. Konvencije)

8. Članak 28. Ustava glasi:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

Članak 6. stavak 2. Konvencije glasi:

»Članak 6.
Pravo na pošteno suđenje

(...)

2. Svatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.

(...)«

9. Ustavni sud primjećuje da su izjave na koje podnositelj ukazuje dali određeni visoki državni dužnosnici te da su objavljene u medijima. Ove izjave ne mogu poslužiti kao osnova za žalbu ili bilo koje drugo pravno sredstvo u kontekstu kaznenog postupka protiv podnositelja, ali mogu biti osnova za ustavnosudsko ispitivanje navodne povrede ustavnog jamstva pretpostavke njegove nedužnosti u smislu članka 28. Ustava.

U ovoj odluci Ustavni sud citira dio obrazloženja iz odluke Ustavnog suda broj: U-III-2026/2010 od 30. lipnja 2011.(»Narodne novine« broj 88/11.), koji glasi:

»a) Izjave državnih dužnosnika u medijima

12. 17. lipnja 2007. u J. l. objavljen je članak pod naslovom ‘Mito u HFP-u: 6 uhićenih’. U tom je članku citirana sljedeća izjava ravnatelja policije:

‘Da bi popili kavu s vama i pustili vas u igru, u namještanje poslova za kupnju imovine iz HFP-a, bilo je potrebno platiti 50 tisuća eura’, kazao je M. B., ravnatelj policije...’

U rubrici ‘Reagiranja’, u istom broju J. l., objavljeno je:

‘S. M.: HFP je centar korupcije: Prije nego što je do medija došla vijest o uhićenjima u HFP-u, predsjednik M. oštro je napao Fond u govoru na konferenciji Igmanske inicijative.

– HFP je centar korupcije u Hrvatskoj, hardware korupcije. Ne znamo gdje je software, došli smo samo do hardwarea i slomit ćemo ga – rekao je predsjednik M. Zatražio je kaznene postupke protiv onih koji su u privatizaciji koristili svoje položaje da bi sebi i drugima pribavili imovinsku korist.’

17. lipnja 2007. u nacionalnim dnevnim novinama 24 sata objavljen je članak pod naslovom ‘Uzeli milijune eura’. Citirana je sljedeća izjava Glavnog državnog odvjetnika:

‘– Da bi vas samo saslušali, odnosno otišli s vama na kavu, tražili su 50.000 eura (...)’

12.1. 17. lipnja 2007. u V. l., navedeno je:

‘Na novinarsko pitanje tko je akciju nazvao imenom ‘M.’, B. kaže da je ime dao zamjenik D. N., te da je akcija zaista provedena maestralno, no možda bi joj bolje ime bilo, kaže B., tri tenora... Ravnatelj USKOK-a D. C. istaknuo je da je riječ o zapanjujućoj količini protupravnog postupanja. USKOK, SOA i policija primjenjivali su sve oblike mjera. Koliko je ukupna šteta za državu počinjena (...)’

12.2. U S. D. od 17. lipnja 2007. objavljen je članak pod naslovom ‘S podmetnutih 800.000 eura agenti razbili korupcijski lanac šefova HFP-a’. U članku se navodi:

‘Tko je tko: od kancona do investicijskih fondova. (...) Ipak, J. M., potpredsjednik za pravne poslove, apsolutni je rekorder po duljini potpredsjedničkog staža...

(...) M.: Obračun tek počinje... ‘Centar korupcije, hardware korupcije, jest Fond za privatizaciju (...)’.’

12.3. 17. lipnja 2007. u N. l., pod naslovom ‘Ukida se Fond za privatizaciju’, navodi se:

‘Fond za privatizaciju više neće postojati! Objavio je to jučer premijer I. S. na izvanrednoj konferenciji za novinare sazvanoj zbog akcije M., ističući da je ta akcija spektakularna, ali da se tu neće stati, odnosno da će se nastaviti borba protiv organiziranog kriminala, korupcije i mita.

(...)

– Budući da je riječ o visokopozicioniranim dužnosnicima, od kojih su neki u Fondu i 17 godina (...)’

12.4. 18. lipnja 2007. u dnevnim novinama 24 sata objavljen je članak pod naslovom ‘Najveći korupcijski skandal’. Ponovno je citirana sljedeća izjava Glavnog državnog odvjetnika:

‘J. M. 17 je godina u Fondu i preživio je sve promjene. (...)

(...)

Državni odvjetnik M. B. rekao je kako su tijekom istrage osumnjičeni bili nezasitno pohlepni. Samo da bi započeli ikakav razgovor o poslu, tražili su 50.000 eura, kako su govorili, za kavicu.’

U istom, opširnom, članku navodi se i:

‘Tri tenora (kako ih je nazvao B.), M., G. i P. policija je uhitila u akciji M.’

12.5. 21. lipnja 2007. u V. l. objavljen je sljedeći citat iz izjave koju je dao I. S., predsjednik Vlade:

‘U Fondu za privatizaciju posrijedi je bio organizirani kriminal, rekao je premijer S. – Ne mora biti da su u svakom projektu zajedno sudjelovala trojica potpredsjednika Fonda, ali vjerojatno je da je svaki od njih radio s nizom drugih ljudi, pa se u tom smislu može govoriti o organiziranom kriminalu.’

12.6. 22. lipnja 2007. u J. l. objavljen je članak pod naslovom ‘Predsjednik M.: Tri tenora dobit će orkestar’. Mjerodavni dio članka glasi kako slijedi:

‘Z. – Istraga o korupciji će se proširiti i na druge institucije, nije dovoljno riješiti samo Hrvatski fond za privatizaciju. On je centar korupcije, no kao hobotnica proširen je dalje. Akcija M. samo je jedan pravac djelovanja, a bit će ih više. Melodija se zna i uštimava, a i partitura je zadana. Tri tenora dobit će orkestar – rekao je predsjednik M....’«

10. Ustavni sud ocjenjuje potrebnim podsjetiti na obrazloženje presude Peša protiv Republike Hrvatske (zahtjev br. 40523/08, 8. travnja 2010.) u kojoj je Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) utvrdio da je došlo do povrede prava podnositelja zahtjeva da ga se smatra nevinim. Stoga je došlo do povrede članka 6. stavka 2. Konvencije. Ustavni sud pri tome napominje da je riječ o kaznenom postupku u istom predmetu koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka, a koji je u javnosti nazvan »afera M.«.

Europski sud je u odnosu na povredu pretpostavke nedužnosti u obrazloženju navedene presude podsjetio na svoju dotadašnju praksu, navodeći:

»(a) Opća načela

138. Sud ponavlja da je predmnijeva nevinosti upisana u stavku 2. članka 6. jedan od elemenata poštenog kaznenog suđenja koje se traži u stavku 1. (vidi predmete Deweer v. Belgium, 27. veljače 1980., Series A br. 35., stavak 56. i Allenet de Ribemont v. France, 10. veljače 1995., Series A br. 308, stavak 35.). U svom relevantnom aspektu članak 6., stavak 2. ima za cilj spriječiti podrivanje poštenog suđenja izjavama koje prejudiciraju, a dane su u bliskoj vezi s postupkom (vidi predmete Khuzhin and Others v. Russia, br. 13470/02, stavak 93., 23. listopad 2008. i Matijašević v. Serbia, br. 23037/04, stavak 45., ECHR 2006-X). Njime se zabranjuje preuranjeno izražavanje od strane samoga suda mišljenja da je osoba ‘optužena za kazneno djelo’ kriva prije nego joj je to dokazano prema zakonu (vidi predmet Minelli v. Switzerland, 25. ožujka 1983., Series A br. 62) ali također obuhvaća i izjave državnih dužnosnika koje ohrabruju javnost da vjeruje da je osumnjičenik kriv i prejudiciraju ocjenu činjenica od strane nadležne sudbene vlasti (vidi naprijed citirani predmet Allenet de Ribemont, stavak 41. i predmete Daktaras v. Lithuania, br. 42095/98, stavke 41.-43., ECHR 2000-X i Butkevičius v. Lithuania, br. 48297/99, stavak 49., ECHR 2002-II).

139. Sloboda izražavanja, zajamčena člankom 10. Konvencije uključuje slobodu primati i davati informacije. Stoga članak 6., stavak 2. ne može spriječiti vlasti da informiraju javnost o kaznenim istragama koje su u tijeku, ali traži da to čine uz svu potrebnu diskreciju i oprez, ako će biti poštivana predmnijeva nevinosti (vidi naprijed citirani predmet Allenet de Ribemont stavak 38. i predmet Karakaş and Yeşilirmak v. Turkey, br. 43925/985, stavak 50., 28. lipnja 2005.).

140. Sud je smatrao da je u demokratskom društvu neizbježno priopćiti informacije kad su podignute ozbiljne optužbe za zlouporabu položaja i ovlasti (vidi naprijed citirani predmet Butkevičius, stavak 50.).

141. Treba učiniti temeljno razlikovanje između izjave da je netko tek osumnjičen za počinjenje kaznenog djela i jasne izjave, dok nema pravomoćne osude, da je pojedinac počinio kazneno djelo o kojemu je riječ. Sud je dosljedno naglašavao važnost biranja riječi od strane javnih dužnosnika u njihovim izjavama prije nego je nekoj osobi suđeno i ona utvrđena krivom za neko određeno kazneno djelo (vidi naprijed citirani predmet Daktaras i predmete Böhmer v. Germany, br. 37568/97, stavke 54. i 56., 3. listopad 2002. i Nešťák v. Slovakia, br. 65559/01, stavke 88. i 89., 27. veljače 2007.). Isto je tako naglasio važnost poštivanja predmnijeve nevinosti tijekom tiskovne konferencije od strane državnih dužnosnika (vidi naprijed citirani predmet Butkevičius, stavke 50.-52. i predmete Lavents v. Latvia, br. 58442/00, stavak 122., 28. studeni 2002. i Y.B. and Others v. Turkey, br. 48173/99 i 48319/99, stavke 49. 51., 28. listopada 2004.). Ipak, predstavlja li neka izjava javnog dužnosnika povredu načela predmnijeve nevinosti mora bit utvrđeno u kontekstu konkretnih okolnosti u kojima je dana pobijana izjava (vidi predmet Adolf v. Austria, 26. ožujka 1982., stavci 36.-41., Series A br. 49). U svakom slučaju, izražena mišljenja ne mogu predstavljati izjave od strane javnog dužnosnika o tome da je podnositelj zahtjeva kriv, što bi ohrabrilo javnost da vjeruje da je on ili ona kriv i prejudiciralo ocjenu činjenica od strane nadležne sudbene vlasti (vidi naprijed citirani predmet Butkevičius, stavak 53.). (...)«

Zatim je ta opća načela primijenio na konkretan slučaj:

»(b) Primjena tih načela na ovaj predmet

142. Sud uviđa da je podnositelj zahtjeva imao važan položaj u državnoj agenciji koja se bavi privatizacijom sve imovine u državnom vlasništvu i da su njegove aktivnosti bile od velikog interesa za opću javnost. U vrijeme navodnog kaznenog djela od najviših se državnih dužnosnika, uključujući posebice Glavnog državnog odvjetnika i Ravnatelja policije, tražilo da obavještavaju javnost o navodnom djelu i kaznenom postupku koji je iz njega slijedio. Međutim, ova dužnost da se obavještava javnost ne može opravdati sve moguće izbore riječi, nego treba biti obavljena tako da se poštuje pravo osumnjičenika da ih se smatra nevinima.

143. Sud isto tako ima na umu da su izjave o kojima je riječ dane samo jedan dan (u slučaju Ravnatelja policije i Glavnog državnog odvjetnika) i četiri dana (u drugim slučajevima) nakon uhićenja podnositelja zahtjeva. Međutim, bilo je osobito važno u ovoj početnoj fazi, čak i prije nego je pokrenut kazneni postupak protiv podnositelja zahtjeva, da se ne daju nikakvi javni navodi koji bi se mogli tumačiti kao da, po mišljenju određenih važnih javnih dužnosnika, potvrđuju njegovu krivnju (vidi, mutatis mutandis, naprijed citirani predmet Butkevičius, stavak 51.).

144. Sud bilježi da su u ovome predmetu pobijane izjave dali Glavni državni odvjetnik, Ravnatelj policije, Predsjednik Vlade i Predsjednik Republike, u kontekstu neovisnom od samog kaznenog postupka. Sud će sada nastaviti ispitivati odvojeno svaku od tih izjava koje su dale dotične osobe.

145. Sud bilježi da je Ravnatelj policije citiran da je rekao ‘Da bi popili kavu s vama i pustili vas u igru, u namještanje poslova za kupnju imovine iz HFP-a bilo je potrebno platiti 50 tisuća eura’, a to je izjava koja je upućivala na već uhićene potpredsjednike HFP-a. Glavni državni odvjetnik je citiran da je rekao ‘osumnjičeni bili nezasitno pohlepni. Samo da bi započeli ikakav razgovor o poslu, tražili su 50.000 eura’.

146. Sud ne može prihvatiti tvrdnje Vlade da ime podnositelja zahtjeva nije bilo spomenuto i da u to vrijeme nije bio poznat identitet osumnjičenika. Sud bilježi da je podnositelj zahtjeva bio uhićen pod sumnjom da je uzimao mito u svojstvu jednoga od potpredsjednika HFP-a dana 16. lipnja 2007. godine i da su stoga pobijane izjave Ravnatelja policije i Glavnog državnog odvjetnika, objavljene 18. lipnja 2007. godine u članku koji se ticao navodnih kaznenih aktivnosti visoko pozicioniranih zaposlenika HFP-a jasno upućivale, inter alia, na podnositelja zahtjeva.

147. Izjave Ravnatelja policije i Glavnog državnog odvjetnika nisu bile ograničene na to da opišu status postupka koji je bio u tijeku ili ‘stanje sumnje’ protiv podnositelja zahtjeva, nego su bile iznošene kao utvrđena činjenica, bez ikakve zadrške glede toga jesu li osumnjičenici počinili radnju uzimanja mita, radi čega je podnositelj bio uhićen.

148. Glede izjava Predsjednika Vlade, Sud primjećuje da je on ustvrdio da je u HFP-u bilo organiziranog zločina i iako je priznao da tri potpredsjednika možda nisu sudjelovala u svakom projektu, on je također implicirao da su bili uključeni u organizirani zločin. Sud primjećuje da je jasno da se ova izjava također ticala podnositelja zahtjeva, budući je on bio jedan od tri potpredsjednika HFP-a i pobijane izjave su upućivale na kriminalnu aktivnost u vezi s kojom je podnositelj zahtjeva bio uhićen.

149. Glede pobijane izjave Predsjednika Mesića, Sud primjećuje da je on imenovao HFP kao središte korupcije i implicirao da su tri tenora bili dio toga. Iako je koristio metaforične izraze jasno je da je izraz ‘tri tenora’ upućivao na tri uhićena potpredsjednika HFP-a, od kojih je jedan bio podnositelj zahtjeva. Sud smatra da izričaj pobijane izjave ide dalje od toga da se samo kaže da je podnositelj zahtjeva osumnjičen glede optužbi za korupciju. Upotrijebljeni izrazi označavaju tri potpredsjednika HFP-a, implicirajući da su bili dio korupcije u HFP-u.

150. Sud smatra da su ove izjave od strane javnih dužnosnika predstavljale izjavu o krivnji podnositelja zahtjeva i prejudicirale ocjenu činjenica od strane nadležne sudbene vlasti. Budući da su dužnosnici o kojima je riječ bili na visokim položajima, oni su trebali postupati s osobitim oprezom u svom izboru riječi za opisivanje kaznenog postupka protiv podnositelja zahtjeva koji je u tijeku. Međutim, s obzirom na sadržaj njihovih izjava, kako je to podcrtano u prednjem tekstu, Sud nalazi da su njihove izjave sigurno ohrabrile javnost da vjeruje da je podnositelj zahtjeva kriv prije nego mu je krivnja dokazana u skladu sa zakonom.«

11. Navedena utvrđenja primjenjiva su i na konkretan slučaj. Izjavama visokih državnih dužnosnika citiranim u prethodnim točkama obrazloženja ove odluke u odnosu na podnositelja ustavne tužbe narušeno je načelo pravičnog postupka u predmetu, te je »potkopano povjerenje javnosti u pravosuđe« (v. Europski sud u predmetu Times Newspaper, § 63.).

Ustavni sud u toj ocjeni polazi od toga da nespominjanje imena podnositelja ustavne tužbe nipošto ne znači da javnosti ne bi bio poznat njegov identitet tim više što se u javnim medijima opširno pisalo o njegovom uhićenju pod sumnjom da je pomagao ostalim osumnjičenicima u aferi »M.«. Stoga su sporne izjave visokih državnih dužnosnika, objavljene 18. lipnja 2007. jasno implicirale navodne kaznene aktivnosti svih sudionika u okviru njihove kriminalne organizacije pa prema tome i podnositelja ustavne tužbe. Time je nedvojbeno ukazano na njegovu krivnju u postupku koji je tek započeo. To je objektivno moglo utjecati na tijela kaznenog postupka i javnost da u podnositeljevu krivnju vjeruju i prije nego što je dokazana u skladu sa zakonom.

11.1. Kao nepobitnu činjenicu da se podnositelj kroz medije izuzetno isticao kao sudionik afere »M.« navodimo sljedeće isječke iz medija:

J. l., 18. lipnja 2007. na naslovnoj stranici naslov: »Tajna akcija M.... Sedmero pod istragom... Osim potpredsjednika HFP-a... uhićeni su odvjetnici A. P., J. P....«.

S. D., 18. lipnja 2007. na naslovnici: »(...) S trojcem iz fonda uhićeno i dvoje odvjetnika... U pritvoru J. P. iz Z....«.

U N. 19/6, naslovnica glasi:

»Ekskluzivno Detalji akcije ‘M.’ 3 mil. eura mita, 2 prikrivena agenta – 350 tisuća eura pronađeno je kod sedmero uhićenih, a tajni agenti su im do dana uhićenja predali ukupno više od milijun eura od dogovorena tri milijuna eura mita«

U tekstu, na stranici 12. navodi se:

»... Na temelju prikupljenih informacija tijekom vikenda uhićeni su J. M., R. P., I. G., svi potpredsjednici Fonda za privatizaciju, I. P., šef službe za prodaju nekretnina u Fondu, odvjetnici J. P. iz Z. i A. P. iz B., te M. J.«

U H. l. od 6. prosinca 2007., na stranici 18., navodi se:

»Afere – EKSKLUZIVNO

Privodi se kraju istraga akcije M. – (...)

Kako se krčmila naša imovina?

Ovih je dana pred istražnim sucem svjedočio i predsjednik HFP-a G. I. Nakon niza saslušanja, istraga M. privodi se kraju. Operativna akcija pod imenom razotkrivanja korupcije i kriminala u državnim institucijama, konkretno u Hrvatskom fondu za privatizaciju, otkrivena je javnosti sredinom lipnja ove godine kada su uhićena trojica potpredsjednika fonda J. M., R. P. i I. G., zagrebački odvjetnik J. P. (...)«

14. prosinca 2007. (članak R. Š./HTV), naslov: »M. i P. daju iskaz u aferi M.«.

U V. l. od 16. veljače 2008. pod nazivom »Tenori se pozivali na S. i K.«, u posebno izdvojenom i povećanom tekstu navodi se:

»Vijeće Županijskog suda u Zagrebu jučer je produljilo pritvor J. M., R. P., I. G., I. P., A. P. i J. P. Svima je pritvor produljen zbog teških okolnosti počinjenja djela.«

U N. l. od 17. kolovoza 2008. u tekstu pod naslovom: »Sudionici afere M. uskoro na slobodi?« navodi se:

»(...)

Kod okrivljenih u aferi M. poseban je problem što je većina njih pritvorena zbog teških okolnosti kaznenog djela tek nakon podizanja optužnice. Do tad su bili pritvoreni zbog drugih pritvorskih razloga, neki zbog utjecaja na svjedoke, drugi zbog opasnosti od ponavljanja djela. (...) – Zbilja iskreno smatram da obrazloženje pod kojim je J. P. prije bio pritvoren zbog opasnosti od ponavljanja djela, ne može sad poslužiti kao razlog za pritvaranje zbog teških okolnosti djela. A upravo se to mom branjeniku dogodilo, s tim da obrazloženje glasi da je djelo počinio u funkciji odvjetnika, rekla je P. odvjetnica J. N. (...) Uz to, u vrijeme dok je bio u pritvoru zbog opasnosti od ponavljanja djela, P. je već bio izbačen iz Hrvatske odvjetničke komore, pa nije jasno na koji bi to način mogao ponoviti djelo u funkciji odvjetnika, kako je to sud obrazložio. (...)«

U J. l. od 14. prosinca 2008. pod nazivom »Slučaj M. Na sudu slijedi preslušavanje novih razgovora« navodi se:

»(...) Riječ je o novcu, 300 novčanica od po 500 eura, koje pouzdanik USKOK-a J. K. deponira za M. do zaključenja prvog ugovora ruskih investitora s HFP-om, u čemu sudjeluje i optuženi odvjetnik J. P. (...)«

V. l., 18. ožujka 2010.: naziv članka: »Slučaj M.«, kao podnaslov se navodi: »Od cijele mreže koja je bila optužena ostaju na kraju samo J. M. i odvjetnik J. P.«.

12. Ustavni sud je mišljenja da su citiranim izjavama, u svojem uobičajenom kontekstu, navedeni visoki dužnosnici Republike Hrvatske utjecali na nepristranost tijela kaznenog postupka prema podnositelju. Stoga je podnositelju povrijeđeno jamstvo pretpostavke nedužnosti iz članka 28. Ustava i članka 6. stavka 2. Konvencije.

13. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

V. TOČKA III. IZREKE ODLUKE

14. Ustavni sud ocjenjivao je eventualne povrede ustavnog prava podnositelja s aspekta povrede članka 29. stavka 1. Ustava.

Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči... o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

Podnositelj navodima kojima obrazlaže povredu ovog ustavnog prava u bitnome navodi pogrešno utvrđeno činjenično stanje u kaznenom postupku. Ističe, ponavljajući žalbene navode, da iz sadržaja ugovora o depozitu sud nije mogao zaključiti komu je bio namijenjen deponirani iznos, te da se zapravo radi o simuliranom pravnom poslu. Ovakvu obranu podnositelja Vrhovni sud je u osporenoj presudi ocijenio neuvjerljivom, a podnositelj u ustavnoj tužbi ne navodi niti jedan ustavnopravno relevantan razlog kojim bi obrazložio povredu prava na pravično suđenje.

15. Navedene povrede ustavnog prava podnositelja na obranu i suđenje slobodno od nezakonitih dokaza Ustavni sud je ocjenjivao s aspekta povrede članka 29. stavka 4. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

(...)

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.

(...)«

Ustavni sud upozorava da je Vrhovni sud ocijenio neosnovanim žalbeni razlog podnositelja glede povrede postupka zbog temeljenja presude na nezakonitim dokazima. Vrhovni sud je naveo da je točno da je ZUSKOK-u lex specialis u odnosu na ZKP, ali da podnositelj (kao i ostali žalitelji) gubi iz vida da je u članku 41. stavku 1. ZUSKOK-a propisano da istražni sudac može, osim mjera iz članka 180. stavka 1. ZKP-a, odrediti još dvije mjere koji nisu propisane u ZKP-u, a to su pružanje simuliranih poslovnih usluga i sklapanje simuliranih pravnih poslova. Navodeći posebne izvidne mjere koje su primijenjene u konkretnom predmetu, Vrhovni sud navodi da se one ne spominju u ZUSKOK-u, te da ih je sud mogao naložiti jedino na temelju odredaba ZKP-a. Vrhovni sud napominje da samo u slučaju da je istražni sudac naložio provođenje nekih od mjera koje su propisane u članku 41. stavku 1. ZUSKOK-a, tada bi bio dužan primijeniti ZUSKOK.

Vrhovni sud je neosnovanim ocijenio i podnositeljev žalbeni prigovor da nalozi za izvršenje mjera koje je izdao istražni sudac ne udovoljavaju pravnom standardu kojeg je u svojoj praksi utvrdio Ustavni sud.

Ustavni sud prihvaća argumentirano obrazloženje osporene presude Vrhovnog suda, ocjenjujući da se u presudama redovnih sudova, koje su utemeljene na zakonu i donijete nakon provedenog dokaznog postupka sukladno odredbama ZKP-a, ne nalazi ni jedna od povreda ustavnih prava podnositelja zajamčenih člankom 29. Ustava.

16. Prema ocjeni Ustavnog suda, pravna stajališta, obuhvaćena ocjenom Ustavnog suda u dijelu na koji se odnosi točka III. izreke ove odluke, navedena u osporenim presudama nadležnih sudova zasnivaju se na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da su nadležni sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Stoga, Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju osporenim presudama u navedenom dijelu nisu povrijeđena niti druga, u ustavnoj tužbi, navedena ustavna i konvencijska prava, te u svim dijelovima koji se odnose na navode koje podnositelj ponavlja u ustavnoj tužbi, smatra pravilnim i dostatnim obrazloženje osporene presude Vrhovnog suda.

17. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki III. izreke.

18. Rok za podnošenje tužbe za naknadu štete pred redovnim sudom (točka II. izreke ove odluke) počinje teći od dana objave ove odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

19. Budući da je odlučeno o ustavnoj tužbi, sukladno članku 67. Ustavnog zakona, prestale su postojati pretpostavke za ostavljanje na snazi rješenja broj: U-III-2095/2010 od 30. lipnja 2010., kojim je privremeno odgođena ovrha pravomoćne presude Županijskog suda u Zagrebu broj: K-Us-5/08 od 15. svibnja 2009.

20. Odluka o objavi iz točke IV. izreke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2095/2010
Zagreb, 21. veljače 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 25/2012-653