### NN 82/2015 (24.7.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-68/13-8 od 3. lipnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1583

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Blanše Turić, predsjednice vijeća, Borisa Markovića i Sanje Štefan, članova vijeća, te više sudske savjetnice Jadranke Jelić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Savska cesta 32, Zagreb, kojeg zastupa Maja Mandić, po generalnoj punomoći Su-992/2009, protiv tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, sada Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, koju zastupa dr. sc. Dražen Lućić, predsjednik Vijeća, uz sudjelovanje zainteresirane osobe VIPnet d.o.o., Vrti put 1, koju zastupa Nikola Klisović, rukovoditelj odjela za pravne poslove, u predmetu rješavanja spora između operatora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 3. lipnja 2015.

presudio je

I. Odbija se kao neosnovana tužbeni zahtjev za poništenje rješenja, Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti klasa: UP/I-344-08/13-03/07, urbroj: 376-04-13-13 od 28. lipnja 2013.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem točkom I. izreke utvrđuje se da VIPnet d.o.o ima pravo na naknadu i to:

a) za zakašnjenje u realizaciji usluge širokopojasnog pristupa internetu (uključujući i uslugu samostalnog širokopojasnog pristupa) prema popisu korisnika i za razdoblje iz specifikacije Hrvatskog Telekoma d.d. od 10. lipnja 2013. uzimajući u obzir naknade za kašnjenje u realizaciji usluge iz članka 8.2.1. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa,

b) za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa u skladu s naknadama iz članka 8. 2.3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa pri čemu je u obračun ukupnog iznosa potrebno uključiti naknadu za sve korisnike za koje je VIPnet zahtijevao u specifikaciji od 18. travnja 2013., na način da se visina naknade za kašnjenje u otklonu kvara za 133 korisnika za koje je Hrvatski Telekom d.d. u svojoj specifikaciji od 10. lipnja 2013. utvrdio da smetnja/kvar nije u domeni odgovornosti HT-a, utvrđuje prema razdoblju trajanja kvara/smetnje koje je VIPnet utvrdio u svojoj specifikaciji od 18. travnja 2013., dok se za preostale korisnike naknada za kašnjenje u otklonu kvara/smetnji utvrđuje prema razdoblju koje je Hrvatski Telekom d.d. utvrdio u svojoj specifikaciji od 10. lipnja 2013.,

c) za zakašnjenje u realizaciji usluge najma korisničke linije prema popisu korisnika i razdoblju iz specifikacije Hrvatskog Telekoma d.d. od 10. lipnja 2013. uzimajući u obzir naknade za zakašnjenje iz članka 5. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu najma korisničke linije.

Točkom II. izreke rješenja naloženo je Hrvatskom Telekomu d.d. u roku od 8 dana od dana primitka ovog rješenja izvršiti obračun naknade sukladno točki I. ovog rješenja i obračunati iznos, isplatiti VIPnetu d.o.o. u navedenom roku.

Tužitelj u pravovremeno podnesenoj tužbi prvenstveno osporava tuženikovu nadležnost i ovlasti za odlučivanje o predmetnoj stvari smatrajući ga ništavim s obzirom da je donesena u stvari iz sudske nadležnosti, dok državno tijelo može postupati u nekoj stvari samo ako je na to izričito pravnim normama ovlašteno. Ističe da je predmetni spor pokrenuo VIPnet radi isplate naknade za kašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga, te otklanjanja kvarova/ smetnji, a tuženik je tužitelju naložio izvršiti obračun naknada i obračunati iznos isplatiti VIPnetu. Smatra da je predmet ovog spora isplata naknade (ugovorne kazne) za zakašnjenja u ispunjavanju određenih ugovornih obveza, a to nije obveza iz Zakona o elektroničkim komunikacijama, već obveza iz ugovora i Zakona o obveznim odnosima, dakle ne radi se o sporu iz članka 20. Zakona, slijedom čega bi bio nadležan za odlučivanje sud. S obzirom da nadležnost tuženika nije izričito propisana za odlučivanje o isplati naknade za kašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga drži da veza s obvezama iz Zakona o elektroničkoj komunikaciji je daleka i posredna slijedom čega nalazi rješenje ništavim. Pri tome upućuje na praksu Visokog upravnog suda pod poslovnim brojem Us-330/10 od 8. rujna 2011. iz koje je vidljivo da rješavanje pitanja ugovornog odnosa od strane tuženika nije u granicama nadležnosti samog tuženika.

Nadalje, tužitelj drži da je pogrešno primijenjeno materijalno pravo s obzirom da tuženik nije primijenio odredbu članka 353. Zakona o obveznim odnosima koja govori o ugovornoj kazni o kojoj se očito u predmetnoj stvari radi. VIPnet nikada nije osporio tužiteljevu tvrdnju da zadržava svoje pravo na naknadu to jest ugovornu kaznu. Smatra da je sporno pravno pitanje primjene odredi Zakona o obveznim odnosima o ugovornoj kazni, a obrazloženje tuženika da ne treba primijeniti navedeni Zakona je potpuno neutemeljeno i promašeno. Tuženik uopće nije utvrdio pa niti obrazložio radi li se o ugovornoj kazni ili ne, odnosno primjenjuju li se odredbe Zakona o obveznim odnosima o ugovornoj kazni na sporne naknade za zakašnjenje u pružanju veleprodajnih usluga.

Nadalje, tužitelj nalazi da je pogrešno primijenjena odredba članka 98. stavka 3. Zakona o općem upravnom postupku koja propisuje da izreka mora biti kratka i određena, a protivno tome je osporeno rješenje tako koncipirano da ne sadrži čak ni parametre za izračunavanje iznosa koje tužitelj mora platiti po osporenom rješenju pa isto nije izvršivo, a stranka je dovedena u položaj da ne zna pouzdano koliko treba platiti.

Tužitelj navodi da činjenično stanje nije u potpunosti ispitano i utvrđeno te obrazlaže da je platio iznos od 17.523,78 kn na ime odgovarajućih naknada za kašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga i za zakašnjenje u otklanjaju kvarova/smetnji što je VIPnet potvrdio pa smatra nespornim da VIPnet uopće nije postavio zahtjev za isplatom navedenog iznosa dok je tuženik taj iznos obuhvatio izrekom rješenja. Tužitelj predlaže Sudu da održi raspravu ako zauzme stajalište da pogrešna primjena materijalnog prava te formalni i procesno-pravni nedostaci osporenog rješenja nisu sami za sebe dovoljan razlog za oglašavanja rješenja ništavim, odnosno za poništenje istog bez rasprave.

Zaključno, predlaže da prvenstveno Sud oglasi ništavim osporavano rješenje, a podredno da ga poništi.

Tuženik pozvan na odgovor u smislu odredbe članka 32. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14. – dalje u tekstu: ZUS), protivi se tužbi prvenstveno ukazujući na odredbu članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12. i 80/13. – dalje u tekstu: ZEK) koji upravo daje ovlaštenje i obvezu donijeti odluku o rješenju spora između dvaju ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ZEK-a. Navodi da je u osporavanom rješenju detaljno obrazložio da se naknade za kašnjenje koje su predmet spora temelje na odredbama Zakona o elektroničkim komunikacijama, konkretno spor se odnosi na regulatorne obveze tužitelja kao operatora sa značajnom tržišnom snagom, a koje su određene sukladno članku 56. Zakona. Okvirni sadržaj regulatornih obveza propisan je člancima 58. (regulatorna obveza transparentnosti), 59. (regulatorna obveza nediskriminacije) i 61. (regulatorna obveza pristupa i korištenje posebnih dijelova mreže), a konkretizirana je odlukama o analizama mjerodavnih tržišta. Smatra da je nadležan za postupanje u ovom sporu, a rješenje se temelji na načelima i ciljevima iz članka 5. Zakona, jer je doneseno u cilju sprječavanja diskriminacije operatora i razvoja učinkovitog tržišnog natjecanja, koji ciljevi predstavljaju bitna načela u članku 5. stavku 2. točkama 2. i 3. Zakona. U odnosu na navod tužitelja da je nadležnost tuženika iznimka u odnosu na sudsku nadležnost navodi da upravo odredba članka 20. stavka 5. Zakona, ne isključuje pravo bilo koje stranke na pokretanje sudskog postupak pred nadležnim sudom, odnosno da je u svakom konkretnom slučaju moguće razdvojiti pravnu stvar o kojoj je ovlašten odlučivati tuženik od pravne stvari o kojoj je ovlašten odlučivati sud. Osporava također i značaj priloženih sudskih odluka iz razloga koje podrobno navodi, a također se osvrće i na navode u vezi primjene odredbe članka 353. Zakona o obveznim odnosima.

Nadalje, vezano uz prigovore tužbe na izreku osporenog rješenja navodi kako su parametri za izračunavanje dužnih iznosa vrlo jasno određeni te povezani s točnim člancima Standardnih ponuda, u kojima se točno navode brojke potrebne za izračun krajnjeg iznosa, a što uzimajući u obzir i javno objavljeno stručno mišljenje tuženika o načinu izračuna naknada za zakašnjenje u otklanjaju kvarova/smetnji od 12. ožujka 2013. (klasa: 011-02/13-04/08, urbroj: 376-12/VŠ-13-1) ne ostavljajući prostor proizvoljnom tumačenju načina izračuna.

U odnosu na navod tužitelja da VIPnet uopće nije postavio zahtjev za isplatom iznosa na ime naknade za kašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga i kašnjenje u otklanjaju smetnji, tuženik obrazlaže da je upravo iz zahtjeva VIPneta vidljivi iznos koji mu je tužitelj platio te je za preostali sporni dio pokrenuo spor te je sasvim jasno da će ukupan iznos koji je potrebno naknaditi Vipnetu biti umanjen za već isplaćeni iznos. Slijedom navedenog predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.

Odgovor na tužbu dala je i zainteresirana osoba VIPnet d.o.o. i u bitnome ističe da je nadležnost tuženika u predmetnom sporu jasno određena člankom 20. stavka 1. ZEK-a, i odlukama tuženika, odnosno regulatornim obvezama tužitelju su propisani rokovi i uvjeti realizacije veleprodajnih usluga te obveza plaćanja i konkretni iznos i naknada za zakašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga i otklanjanju kvarova nastalih na veleprodajnim uslugama. Ističe da je ugovor između tužitelja i VIPneta sačinjen temeljem jedinstvenog obrasca teksta ugovora, a koji činjenično čini sastavni dio Standardne ponude tužitelja za usluge veleprodajnog širokopojasnog pristupa, dakle ugovor predstavlja pisani dokument o sklopljenom sporazumu o uvjetima pristupa regulatornim obvezama, a koje su opisane i definirane unutar Standardne ponude tužitelja.

Odgovori tuženog i zainteresirane osobe dostavljeni su tužitelju na očitovanje, u smislu odredbe članka 6. ZUS-a.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Sud je spor riješio bez održavanja rasprave temeljem odredbe članka 36. stavka 1. točke 4. ZUS-a, s obzirom na to da tužitelj osporava samo primjenu prava, činjenice su nesporne, a navodi da ne traži raspravu pod uvjetom da sud usvoji tužbeni zahtjev te oglasi rješenje ništavim, odnosno poništi osporeno rješenje. Prema shvaćanju ovoga Suda ne može se održavanje rasprave uvjetovati donošenjem odluke u korist jedne stranke, već se rasprava mora održati samo u slučaju kada je stranka izričito i bezuvjetno traži.

Ocjenjujući osnovanost tužbe na osnovi sadržaja spisa predmeta i u upravnom postupku utvrđenog činjeničnog stanja, priloženih isprava, a sve u okviru navoda i razloga iz tužbe, Sud ne nalazi da bi u provedenom postupku došlo do povrede pravila postupka, odnosno do pogrešne primijene materijalnog prava.

Prema podacima spisa predmeta proizlazi da je 18. travnja 2013. društvo VIPnet d.o.o podnijelo tuženiku zahtjev za pokretanje regulatornog spora u vezi s plaćanjem računa za zakašnjenje u isporuci reguliranih veleprodajnih usluga i naknade za otklanjanje smetnji i kvarova u isporuci regularnih veleprodajnih usluga protiv tužitelja te je uz zahtjev priložilo specifikaciju zatraženih naknada za kašnjenje.

Nakon što je tuženik održao usmenu raspravu na koju su pristupile obje strane te nakon analize svih činjeničnih i pravnih pitanja temeljem članka 20. ZEK-a donio osporavano rješenje kojim je utvrđeno da VIPnet kao podnositelj zahtjeva ima pravo na naknadu za zakašnjenje u realizaciji reguliranih veleprodajnih usluga i pravo na naknadu za kašnjenje u otklonu smetnji i kvarova kod tih usluga te su u izreci navedeni parametri obračuna naknade.

Tužitelj i u tužbi osporava nadležnost tuženiku za postupanje u ovom predmetu, smatrajući da se ne radi o sporu u svezi s obvezama iz ZEK-a, već da je predmet spora isplata naknade (ugovorne kazne) koja nije obveza iz ZEK-a već obveza iz Ugovora i Zakona o obveznim odnosima.

Ocjenjujući sve provedeno, Sud prvenstveno ne prihvaća prigovore tužitelja o nenadležnosti tuženika za odlučivanje u predmetnoj stvari. Naime, prema odredbi članka 20. stavka 1. ZEK-a, HAKOM je nadležan za rješavanje sporova između operatora pa je tako propisano da u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkim komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovoga Zakona ili spora između tih operatora ili drugih pravnih osoba koje se koriste uslugom pristupa i/ili međupovezivanja na temelju ovoga Zakona, Agencija mora, na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu, donijeti odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od 4 mjeseca od dana pokretanja postupka rješavanja spora. Rok rješavanja spora može se produljiti samo u iznimnim okolnostima. Prema stavku 3. istog članka ZEK-a, u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. ovog Zakona te svaka obvezam koju Agencija određuje operatoru u svrhu rješenja spora, mora se temeljiti na odredbama toga Zakona. Prema stavku 5. istog članka, postupak rješavanja spora iz ovog članka Zakona ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu na pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Proizlazi da se u predmetnoj stvari radi o sporu između operatora uzrokovanom neizvršavanjem određenih regulatornih obveza koje je tuženo tijelo odredilo tužitelju kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom i to u vezi s regulatornom obvezom pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže iz članka 61. ZEK-a. Navedene regulatorne obveze određene su tužitelju nakon provedene analize mjerodavnih tržišta i to tržišta veleprodajnog širokopojasnog pristupa, odlukom klasa: 344-01/09-01/1079, urbroj: 376-11-09-01 od 17. srpnja 2009. i tržišta pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike, odlukom klasa: UP/I-344-01/10-01/456, urbroj: 376-11-11-25 od 6. travnja 2011.

Također, temeljem odredbe članka 58. ZEK-a određena je regulatorna obveza transparentnosti na gore navedenim tržištima, temeljem koje je tužitelj bio obvezan izraditi i primijeniti Standardnu ponudu za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa i Standardnu ponudu za uslugu najma korisničke linije.

Navedene regulatorne obveze utvrđene su tužitelju kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom upravo radi ostvarivanja učinkovitog tržišnog natjecanja na mjerodavnim tržištima čime se u konačnici štite interesi krajnjih korisnika usluga. Određene regulatorne obveze tužitelj je unio u svoje standardne ponude pa se očigledno radi o obvezama koje proizlaze iz zakona i nisu podložne slobodnoj volji ugovornih strana, davatelja i korisnika usluge. O sporovima koji proizlaze vezano uz izvršavanje regulatornih obveza iz zakona tuženik je dužan rješavati što otklanja osnovanost prigovora o nenadležnosti. Odlučujući u okviru svoje nadležnosti HAKOM odlučuje o pravima operatora korisnika u odnosu na obveze utvrđene operatoru sa značajnom tržišnom snagom pa se stoga radi o utvrđivanju prava, a ne o odlučivanju o naknadi štete, odnosno isplati, za što bi bio nadležan sud, a na što upućuje i odredba stavka 5. članka 20. ZEK-a iz koje jasno proizlazi da odlučivanje HAKOM-a o pravu, odnosno obvezi ne isključuje i sudsku nadležnost u vezi isplate odgovarajuće, odnosno dužne naknade.

Kako se dakle radi o pravu, odnosno obvezi koja proizlazi iz zakona, a ne o slobodnim ugovornim odnosima stranaka, vezano uz prigovore o pravnoj prirodi navedene naknade, Sud nalazi pravilnim tumačenju tuženog tijela. Regulatorne obveze određene od strane tuženika i unesene u standardnu ponudu tužitelja, nisu i ne mogu biti predmet ugovaranja što je osnova za određivanje penala u smislu odredbi članka 350. do 356. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« 35/05., 41/08. i 125/11.).

Sud ne nalazi osnovanim ni prigovore tužitelja o nerazumljivosti izreke koju tužitelj drži protivnom odredbi članka 98. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09. – dalje u tekstu: ZUP). Tužitelju je izrekom utvrđena obveza u smislu izvršavanja standardne ponude te se ocjenjuje da je izreka dovoljno odrediva jer su dane jasne poveznice za pojedine obveze tužitelja u odnosu na odredbe standardne ponude.

Nadalje, ne može se ocijeniti osnovanim ni prigovor da je tuženik prekoračio tužbeni zahtjev odlučujući o naknadi za kašnjenje, a ovo iz razloga jer je VIPnet u zahtjevu naveo kako mu je HT platio dio iznosa koji potražuje te je naznačio da je predmet spora isplata preostalog dijela iznos i to po računu 41022565 i račun 41022567 pa je jasno koji iznos će tužitelj naknaditi Vipnetu, odnosno bit će umanjen za već isplaćeni dio, cijeneći utvrđene i određene parametre iz izreke rješenja.

Na osnovi izloženog, Sud je razmatranjem svih spornih pitanja došao do zaključka da nisu ostvareni razlozi tužbe što tužbeni zahtjev čini neosnovanim, slijedom čega ga Sud odbija primjenom odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a.

Odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-68/13-8

Zagrebu 3. lipnja 2015.

Predsjednica vijeća

Blanša Turić, v. r.