## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-95/1998, U-III-136/1998, U-III-148/1998, U-III-149/1998, U-III-150/1998 od 3. veljače 2000.

### NN 20/2000 (16.2.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-95/1998, U-III-136/1998, U-III-148/1998, U-III-149/1998, U-III-150/1998 od 3. veljače 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**284**

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. sc. Smiljko Sokol,
predsjednik Suda te suci dr. sc. Velimir Belajec, dr. sc. Petar
Klarić, Jurica Malčić, mr. sc. Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec, Emilija Rajić
i Vice Vukojević dr. iur., u povodu ustavnih tužbi
M. M. iz V., G. G. iz S., E. K., V. P. i M. D., svi iz Z., na
sjednici održanoj dana 3. veljače 2000. godine, donio
je sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavne tužbe se usvajaju.

II. Ukida se odluka Državnog sudbenog vijeća o imenovanju
sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: ID-81/1997 od 20.
studenoga 1997. u dijelu u kojem se odnosi na podnositelje ustavnih
tužbi.

III. Predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću
na ponovni postupak raspravljanja i glasovanja o kandidatima -
podnositeljima ustavnih tužbi i njihovom imenovanju za suce
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, na temelju liste kandidata ministra
pravosuđa od 19. siječnja 1995. i u okviru uvjeta propisanih
oglasom Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske od 1. prosinca
1994., objavljenog u »Narodnim novinama«, br. 88/94.

Obrazloženje

Ustavne tužbe podnijete su u svezi s odlukom Državnog
sudbenog vijeća (nastavno: DSV) broj: ID-81/1997 od 20.
studenoga 1997. godine, kojom su imenovani suci Vrhovnog suda
Republike Hrvatske.

Osporenom odlukom DSV je odlučio o imenovanju sudaca Vrhovnog
suda u ponovljenom postupku, prema odluci Ustavnog suda broj:
U-III-520/1995 od 30. studenoga 1995., na temelju liste kandidata
ministra pravosuđa od 19. siječnja 1995. i u okviru
uvjeta propisanih oglasom Ministarstva pravosuđa od 1. prosinca
1994. kojom prilikom je oglašeno 37 slobodnih mjesta za suce
Vrhovnog suda. Istom odlukom DSV je odlučio o imenovanju
sudaca Vrhovnog suda prema oglasu Ministarstva pravosuđa od
27. rujna 1995. kojim je oglašeno 13 slobodnih mjesta za
suce Vrhovnog suda.

Osporenom odlukom, s obje liste kandidata jedna je osoba imenovana
za suca Vrhovnog suda Republike Hrvatske.

Podnositelji nisu imenovani za suce tog suda, zbog čega
smatraju da su osporenom odlukom povrijeđene odredbe članaka
14., 18. 19., 26., 44., 54., 115. i 119. Ustava.

Povredu odredbe članka 18. Ustava, koja jamči pravo
na žalbu protiv pojedinačnih akata donesenih u postupku
prvog stupnja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom; povredu
Ustavne odredbe članka 19., koja jamči sudsku kontrolu
zakonitosti pojedinačnih akata upravne vlasti i tijela
koja imaju javne ovlasti, kao i povredu odredbe članka
54. Ustava, kojom je zajamčeno pravo na rad i slobodu rada,
kao i slobodan izbor poziva i zaposlenja svakome pod jednakim
uvjetima, podnositelji obrazlažu time što osporena odluka
nema obrazloženja, a uvid u natječajne materijale
nije im dozvoljen u roku za podnošenje ustavne tužbe,
odnosno nije im dozvoljen uvid u dio natječajnog materijala
koji se odnosi na druge kandidate. Smatraju da osporena odluka
nije uobičajena odluka o neimenovanju na mjesto suca, jer
su podnositelji ustavnih tužbi obnašali sudačku
dužnost prema prije važećim propisima, pa njihovo
neimenovanje ima za posljedicu prestanak sudačke dužnosti,
a time i prestanak postojećeg radnog odnosa.

Povredu odredbe članka 14. Ustava, koja svakom čovjeku
i građaninu u Republici Hrvatskoj jamči sva prava i
slobode i temeljem koje su svi jednaki pred zakonom; povredu odredbe
članka 26. Ustava, kojom se svim građanima i strancima
jamči jednakost pred sudovima i drugim državnim i
inim tijelima koja imaju javne ovlasti; kao i povredu odredbe
članka 44. Ustava, kojom je svakom građaninu zajamčeno
pravo da pod jednakim uvjetima sudjeluje u obavljanju javnih poslova
i da bude primljen u javne službe, podnositelji obrazlažu
prvenstveno time što je osporena odluka donijeta na sjednici
na kojoj je DSV raspravljao i odlučivao o kandidatima s
dvije liste ministra, u okviru uvjeta propisanih oglasom od 1.
prosinca 1994. i u okviru uvjeta propisanih oglasom od 27. rujna
1995. Smatraju da je na taj način povećana konkurencija
među kandidatima, čime su stavljeni u nepovoljniji
položaj i da nije poštivana odluka Ustavnog suda broj:
U-III-520/1995.

Povrede ovih ustavnih odredaba podnositelji nalaze i u činjenici
što je uz poziv za sjednicu DSV-a dostavljeno mišljenje
dr. K. O., koji u vrijeme donošenja osporene odluke nije
bio predsjednik Vrhovnog suda. Mišljenje g. M. V., koji je
u vrijeme donošenja osporene odluke bio predsjednik Vrhovnog
suda, budući da to mišljenje nije dostavljeno u pismenoj
formi prije sjednice DSV-a, podnositelji smatraju pravno nevaljanim.

Podnositelji također ukazuju na povredu odredbe članka
115. i 119. Ustava, koju nalaze u tome što su u mišljenju
predsjednika Vrhovnog suda sadržane i prosudbe o valjanosti
pojedinačnih sudskih odluka u čijem donošenju
su podnositelji sudjelovali.

Tijekom postupka, sukladno tada važećim odredbama članka
55. t. 2. i 3. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, br. 29/94) od DSV-a je zatražena dostava spisa
predmeta i izjašnjenje o navodima ustavnih tužbi.

U dostavljenim odgovorima DSV prvenstveno ističe nenadležnost
Suda, odnosno pomanjkanje akta u smislu tada važeće
odredbe članka 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, br. 13/91) i predlaže
da se tužbe odbace. Podredno DSV se očitovao na navode
tužbi.

Ističe da se odvojeno raspravljalo o kandidatima s obje
liste ministra i da jedna lista ne isključuje drugu, a
također da kandidati s jedne liste ni u kojem slučaju
ne mogu imati prednost u odnosu na kandidate s druge liste. Smatra
da se u postupku koji je proveden po ponovljenom natječaju
ima pribaviti mišljenje predsjednika Vrhovnog suda koji je
to bio u vrijeme kada je ministar bio dužan zatražiti
mišljenje i podatke o kandidatima, što je u konkretnom
slučaju i bilo učinjeno. U odnosu na nedostatak
obrazloženja koji podnositelji ističu u tužbama,
DSV je stajališta da obveze obrazlaganja nema, tim više
što se odluka o kandidatima koji nisu imenovani niti ne donosi,
pa kako nema obveze donošenja odluke, da ne može biti
niti obveze da se takva odluka obrazlaže.

Ustavne tužbe su osnovane.

U okvirima ustavne ovlasti iz članka 125. al. 3. Ustava
da štiti ustavne slobode i prava čovjeka i građanina
(ustavna prava), Ustavni sud, temeljem članka 59. stavka
1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, br. 99/99 - nastavno. Ustavni zakon), o povredi
tih prava odlučuje povodom ustavne tužbe svakoga tko
smatra da mu je odlukom sudbene ili upravne vlasti, kao i drugih
tijela koja imaju javne ovlasti, povrijeđeno neko od tih ustavnih
prava.

DSV je državno tijelo čije su ovlasti u djelokrugu
sudbene vlasti određene Ustavom i zakonom. Stoga je i odluka
DSV-a o imenovanju sudaca, a protiv koje nije propisana druga
pravna zaštita, odluka tijela državne vlasti o kojoj
ovaj Sud odlučuje u postupku ustavnosudske zaštite
ustavnih prava. Iako Odluka DSV-a pripada u krug tzv. akata vladanja,
ona je istodobno i pravno vezani akt državnog tijela koje
je u postupku imenovanja vezano postupovnim pravilima, te kao
i svi ostali akti vladanja bilo kojeg državnog tijela podliježe
ocjeni ustavnosti i zakonitosti sa stajališta ustavnosti
i zakonitosti postupka i načina donošenja.

Osim toga, kroz ustroj posebnog državnog tijela u okviru
sudbene vlasti sastavljenog od istaknutih pravnika s ovlaštenjem
da imenuje i razrješava suce i državne odvjetnike te
da odlučuje o njihovoj disciplinskoj odgovornosti (članak
121. stavak 1. Ustava, članak 12. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću), naglašeno je, kako načelo
neovisnosti sudbene vlasti u okviru trodiobe vlasti, tako i ideja
da istaknuti pravosudni djelatnici i drugi pripadnici pravničke
struke, kompetentno i neovisno o drugim državnim tijelima
i na temelju pravila struke, odlučuju o imenovanju i razrješenju
pravosudnih djelatnika.

Odlučivanje uz uvjete i po postupku u kojem se osigurava
stručnost, neovisnost i dostojnost za obnašanje sudačke
dužnosti (članak 8. Zakona o sudovima - »Narodne
novine«, br. 3/94, 110/96, 115/97 i 131/97), a prema stručnim
kriterijima i prema pravilima struke, imanentno je u radu DSV-a.
Kada DSV postupa mimo tih kriterija, ono postupa protivno cilju
i svrsi zbog koje je osnovano i čini grubu povredu pravila
postupka.

Razmatranjem razloga ustavnih tužbi i spisa predmeta, utvrđeno
je da su svi podnositelji bili kandidati za imenovanje na mjesto
sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvatske na temelju liste ministra
pravosuđa od 19. siječnja 1995., a temeljem oglasa
za imenovanje sudaca Vrhovnog suda od 1. prosinca 1994. Po rečenom
oglasu, DSV je proveo postupak i donio odluku broj: I-1/1995 od
16. veljače 1995. Sud je odlukom broj: U-III-188/1995 od
29. ožujka 1995., ukinuo u cijelosti odluku DSV-a broj: I-1/1995,
a također je ukinuo i sve radnje koje je DSV u tom postupku
proveo, te je predmet vraćen na ponovni postupak raspravljanja
i odlučivanja.

U postupku koji je DSV ponovio povodom ove odluke Suda, sudjelovali
su svi podnositelji ustavnih tužbi, s tim što niti jedan
od njih nije imenovan za suca tog suda, a odlukom broj: I-3/95
od 27. travnja 1995. DSV je imenovao 25 kandidata na mjesto suca
Vrhovnog suda.

Sud je i ovu odluku DSV-a ukinuo u dijelu u kojem se, između
ostalih, odnosi i na podnositelje ustavnih tužbi (odluka
Suda broj: U-III-520/1995, U-III-530/1995, U-III-534/1995, U-III-537/1995
i U-III-540/1995, sve od 30. studenoga 1995. - nastavno: U-III-520/1995),
a predmet je iznova vraćan DSV-u na ponovni postupak raspravljanja
i odlučivanja na temelju liste kandidata ministra pravosuđa
od 19. siječnja 1995. i u okviru uvjeta propisanih oglasom
Ministarstva pravosuđa od 1. prosinca 1994. (»Narodne
novine«, br. 88/94).

Osporena odluka donijeta je u postupku izvršenja odluke Suda
broj: U-III-520/1995 od 30. studenoga 1995. godine.

Tom odlukom, kao i odlukom Suda broj: U-III-188/1995 od 29. ožujka
1995. kojom je ukinuta ranija odluka DSV-a o imenovanju sudaca
Vrhovnog suda po istom oglasu, Sud je podrobno izložio razloge
na temelju kojih je utvrdio da su u postupcima koji su prethodili
donošenju ukinutih odluka DSV-a povrijeđena ustavna prava
podnositelja ustavnih tužbi.

Obvezatnost i dužnost provedbe odluka Ustavnog suda proizlazi
iz odredaba članaka 125. i 126. Ustava Republike Hrvatske.
Ustavni zakon odredbom članka 30. stavka 1., koji izričito
utvrđuje da su odluke Ustavnog suda obvezatne i da ih je dužna
poštovati svaka fizička i pravna osoba.

Obvezatnost i dužnost provedbe odluka Ustavnog suda proteže
se na sve njegove odluke, uključivo i odluke donijete tijekom
pružanja zaštite ustavnih sloboda i prava, donijetih
u postupcima pružanja zaštite ustavnih sloboda i prava,
kada je ta zaštita, temeljem odredbe članka 59. Ustavnog
zakona, tražena podnošenjem ustavne tužbe.

U provedbi odluke Ustavnog suda, kada je Sud utvrdio postojanje
povreda Ustavom zajamčenih prava, pravna stajališta
Suda o povredi tih prava obvezna su za tijelo čiji je akt
ukinut (članak 73. stavak 2. Ustavnog zakona).

U donošenju osporene odluke DSV nije poštovao pravne
stavove koje je Sud izložio u odlukama broj: U-III-188/1995
i U-III-520/1995, čime je zanemario navedene odredbe Ustava
i Ustavnog zakona, a time su podnositeljima ustavnih tužbi
opetovano povrijeđena ustavna prava iz članaka 14.,
26. i 44., kao i odredbe članaka 115. i 119. Ustava.

Naime, u odluci broj: U-III-520/1995 Sud je naglasio da DSV u
ponovljenom postupku ima odlučivati na temelju mišljenja
o kandidatima predsjednika Vrhovnog suda, koje će biti sastavljeno
u skladu sa člankom 8. Zakona o sudovima.

Uvidom u spis predmeta DVS-a, utvrđeno je da je sukladno odluci
Suda Ministarstvo pravosuđa pribavilo pisano mišljenje
predsjednika Vrhovnog suda koje je članovima DSV-a dostavljeno
uz pozive za 44. sjednicu. Iz zapisnika s te sjednice (str. 3.
zapisnika) razvidno je da je predsjednik DSV-a upozorio članove
na odluku Ustavnog suda i pozvao ih da odlučivanje temelje
na pisanom mišljenju predsjednika Vrhovnog suda.

Navedeno mišljenje predsjednika Vrhovnog suda, pozitivno
je za sve kandidate, podnositelje ustavnih tužbi, s izuzetkom
kandidata M. M.

Razmatrajući dio zapisnika DSV-a (str. 3. do 6. zapisnika)
koji se odnosi na raspravljanje o podnositeljima ustavnih tužbi,
Sud je utvrdio da navedeno pisano mišljenje predsjednika
Vrhovnog suda nije bilo temelj raspravljanja o pojedinom kandidatu,
a to također nisu bile niti njihova stručnost, uspješnost
u radu, rezultati rada, niti posebne odlike, primjerice objavljeni
znanstveni i stručni radovi i slično.

Naime, cjelokupna rasprava o kandidatima svodi se na razmatranje
potrebnog broja sudaca Vrhovnog suda, očekivanog smanjenja
priliva predmeta iz domene kaznenog prava, sve u svezi novog kaznenog
zakonodavstva i ocjenu da je Vrhovni sud kapacitiran sucima profila
kojeg su kandidati.

Iz zapisnika sa sjednice DSV-a, nadalje, proizlazi da je, uz dostavljeno
pisano mišljenje, DSV svoje odluke o pojedinim kandidatima
temeljio i na mišljenju predsjednika Vrhovnog suda sa sjednice
održane 27. travnja 1995., koje pak sadrži prosudbe
o valjanosti pojedinačnih sudskih odluka u čijem
su donošenju pojedini kandidati sudjelovali.

Povrede ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi Sud je
utvrdio i u okolnosti što je osporena odluka donijeta u postupku
raspravljanja i glasovanja po dva oglasa, odnosno dvije liste
kandidata ministra pravosuđa.

Naime, osim što je DSV ponovio postupak u svezi odluke Suda,
istodobno se osporena odluka odnosi i na novi oglas Ministarstva
pravosuđa, kojim je oglašeno 13 slobodnih mjesta sudaca
Vrhovnog suda i nove liste ministra pravosuđa na kojoj se
nalazilo 15 novih kandidata, dakle sve osobe koje ispunjavaju
propisane uvjete za imenovanje na mjesto suca Vrhovnog suda.

Nakon imenovanja 25 sudaca Vrhovnog suda, odlukom DSV-a od 27.
travnja 1995., ostalo je 13 slobodnih mjesta za suce tog suda.
Oglašavanjem slobodnih 13 sudačkih mjesta i istodobnim
odlučivanjem o kandidatima s obje liste ministra pravosuđa,
uvelike se povećala konkurencija među kandidatima, a
time su se i bitno smanjile mogućnosti podnositelja ustavnih
tužbi da kao kandidati u ponovljenom postupku, temeljem odluke
Suda kojom je utvrđena povreda njihovih ustavnih prava, budu
imenovani za suce Vrhovnog suda.

Slijedom izloženog, Ustavni je sud utvrdio da se iz natječajnih
materijala ne vidi kojim se stručnim ili drugim razlozima
ravnao DSV pri donošenju odluke kojom podnositelji ustavnih
tužbi, koji su više godina obnašali sudačku
dužnost, nisu ponovno imenovani sucima. Štoviše,
odluka je u suprotnosti s jedino relevantnim razlozima koji su
tijekom raspravljanja izneseni na sjednici, kao i s razlozima
iz pisanog mišljenja predsjednika Vrhovnog suda, koje pisano
mišljenje je zakonom propisana podloga za odlučivanje
DSV-a.

Ustavni sud je u svojoj odluci broj: U-III-188/1995 od 29. ožujka
1995. zauzeo stajalište po kojem odluka o tome da se sudac
ne imenuje ne mora biti obrazložena, poglavito zato što
se odluke u natječajnom postupku (a takav je i postupak
imenovanja sudaca) u pravilu ne donose u pisanom obliku, pa niti
ne mogu imati obrazloženje. Umjesto toga, sudionici natječaja
imaju pravo uvida u natječajne spise te na temelju razloga
koji proizlaze iz tih spisa mogu izjaviti odgovarajuće pravno
sredstvo (u ovom slučaju ustavnu tužbu). No, to -
u skladu s prethodno izloženim - pretpostavlja da natječajni
spisi sadrže jasne razloge na temelju kojih je odluka donijeta.

Ovo se posebno odnosi na slučajeve u kojima se odlučuje
o imenovanju (odnosno neimenovanju) kandidata koji već obnašaju
sudačku dužnost - kao u ovom predmetu - jer odluka
kojom sudac nije ponovno imenovan povlači za sobom pravnu
posljedicu prestanka sudačke dužnosti po sili zakona,
a to znači i prestanak radnog odnosa (arg. iz članaka
101. i 102. Zakona o sudovima).

Neprihvatljivo je, suprotno je temeljnim ustavnim pravima čovjeka
i građanina da bilo kome, a pogotovo sucu koji je dugi niz
godina obnašao sudačku dužnost, prestane radni
odnos, a da mu se ne omogući da sazna razloge prestanka
i time omogući efikasno izjavljivanje pravnog lijeka.

Takvom odlukom podnositeljima su, osim već navedenih, povrijeđena
i ustavna prava iz članka 18. (pravo na učinkovitu
pravnu zaštitu), članka 19. (zakonitost pojedinačnih
akata), a time i članka 44. (pravo na dostupnost javnih
službi pod jednakim uvjetima) Ustava Republike Hrvatske.

Slijedom izloženog, temeljem odredbe članka 72. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-95/1988
U-III-136/1998
U-III-148/1998
U-III-149/1998
U-III-150/1988
Zagreb, 3. veljače 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 20/2000-284