## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1414/2012 od 19. prosinca 2012.

### NN 10/2013 (23.1.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1414/2012 od 19. prosinca 2012.

10 23.01.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1414/2012 od 19. prosinca 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

159

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo G. R. iz K. - S. Š., na sjednici održanoj 19. prosinca 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-5526/2011-6 od 28. prosinca 2011. i predmet se vraća Visokom upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je G. R. iz K. - S. Š. (u daljnjem tekstu: podnositelj). Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu rješenjem Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud), broj: Us-5526/2011-6 od 28. prosinca 2011., povrijeđeni ljudska prava i temeljne slobode zajamčeni Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Osporenim rješenjem Upravnog suda odbačen je podnositeljev prijedlog za ponavljanje sudskog postupka pravomoćno dovršenog rješenjem Upravnog suda broj: Us-3171/2008-9 od 17. ožujka 2010. Tim je rješenjem obustavljen upravnosudski postupak pokrenut podnositeljevom tužbom radi priznavanja statusa hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. Rješenjem Uprave za obranu Slavonski Brod od 22. listopada 2007. odbijen je podnositeljev zahtjev za priznavanje statusa hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata.

Ministarstvo obrane Republike Hrvatske je rješenjem klasa: UP/II-561-01/07-01/752, urbroj: 512-090102-08-4 od 5. veljače 2008., odbilo podnositeljevu žalbu protiv rješenja Uprave za obranu Slavonski Brod, klasa: UP/I-561-01/06-01/672, urbroj: 512M2-13104-07-11 od 22. listopada 2007., kojim je kao neosnovan odbijen podnositeljev zahtjev za priznavanje statusa hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata.

Protiv tog rješenja podnositelj je podnio tužbu Upravnom sudu, koji je rješenjem broj: Us-3171/2008-9 od 17. ožujka 2010. obustavio sudski postupak, pozivom na članak 15. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o pravima hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji (»Narodne novine« broj 137/09., u daljnjem tekstu: ZID ZoPHBDR/09), koji glasi:

»Članak 15.

Postupci započeti po odredbama Zakona o pravima hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji ('Narodne novine', br. 174/04., 92/05., 2/07., 107/07. i 65/09.) za priznavanje statusa hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata, statusa dragovoljca iz Domovinskog rata i priznavanje statusa člana obitelji smrtno stradaloga hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata i prava na obiteljsku invalidninu na temelju smrti hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata od posljedica bolesti, pogoršanja bolesti ili pojave bolesti u obrani suvereniteta Republike Hrvatske iz članka 14. ovoga Zakona koji na dan stupanja na snagu ovoga Zakona nisu okončani pravomoćnim rješenjem obustavljaju se.«

2.1. Ustavni sud odlukom i rješenjem broj: U-I-4042/2005 i dr. od 15. prosinca 2010. (»Narodne novine« broj 146 od 27. prosinca 2010.) ukinuo je članak 15. ZID-a ZoPHBDR/09 iz sljedećih razloga:

»(...)

..., u procesnom smislu, radi se o dovršavanju postupaka u tijeku i donošenju pojedinačnih odluka nadležnog tijela o svakom (već) podnesenom zahtjevu, neovisno o njegovoj osnovanosti ili neosnovanosti odnosno o ishodu postupka. Stoga, premda to pravo ne pretpostavlja i pravo tih stranaka na povoljan ishod postupka, Ustavni sud ističe da je ustavnopravno neprihvatljivo da zakonodavac intervenira u započete upravne i sudske postupke na način koji izravno omogućava da se o predmetima tih postupaka - vezanim uz ostvarivanje statusnih, a time i materijalnih prava podnositelja zahtjeva - nikada ne odluči.

U takvom je slučaju zakonodavac dužan poštovati kako načelo pravne sigurnosti objektivnog pravnog poretka, tako i načelo pravne izvjesnosti u odnosu na konkretne adresate koji bi takvom zakonskom mjerom mogli biti pogođeni. Slijedom navedenog, nije prihvatljivo da se zahtjevi koji su podneseni prije stupanja na snagu zakona, to jest u vrijeme kad je dotično zakonsko pravo bilo pravno egzistentno, riješe na način da zakonodavac sve postupke, koji su u povodu tih zahtjeva pokrenuti, jednostavno proglasi obustavljenim i na taj način istodobno riješi i materijalnopravni supstrat tih zahtjeva.

Time se krši ne samo načelo postupovne pravičnosti, nego se strankama u postupku zakonskom intervencijom oduzima bilo kakva pravna mogućnost mogućeg povoljnog ishoda postupka koji su pokrenuli kako bi ostvarili (u vrijeme podnošenja zahtjeva) postojeće zakonsko pravo. Takva zakonska mjera nema samo obilježje miješanja zakonodavca u djelovanje upravne i sudbene vlasti, nego otvara i pitanje legitimnosti cilja zbog kojega je poduzeta. Načelo vladavine prava i pojam poštenog suđenja zajamčen člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije takvo miješanje isključuje.

(...)«

2.2. U odluci broj: U-III-2619/2010 od 16. ožujka 2011. (»Narodne novine« broj 38 od 1. travnja 2011.) Ustavni sud odbio je ustavnu tužbu drugog podnositelja ustavne tužbe protiv rješenja o obustavi postupka koji je taj drugi podnositelj pokrenuo radi priznavanja statusa hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata. Rješenje o obustavi postupka Upravni sud donio je i u tom slučaju na temelju članka 15. ZID-a ZoPHBDR/09. Ustavni sud morao je odbiti ustavnu tužbu tog podnositelja jer je rješenje Upravnog suda doneseno za vrijeme važenja članka 15. ZID ZoPHBDR/09, dakle prije odluke i rješenja Ustavnog suda broj: U-I-4042/2005 i dr. U toj odluci, međutim, Ustavni sud utvrdio je načelno pravno stajalište koje glasi:

»(...)

5. Međutim, po ocjeni Ustavnog suda, u svjetlu okolnosti konkretnog slučaja, u zakonodavnom poretku Republike Hrvatske podnositelju mora biti osigurano djelotvorno pravno sredstvo koje će mu omogućiti ostvarivanje postupovnog položaja u kome se nalazio prije stupanja na snagu članka 15. ZID ZoPHBDR/09 odnosno prije donošenja, na temelju kasnije ukinute zakonske odredbe, pojedinačnog rješenja o obustavi postupka. Riječ je, naime, o procesnim pravima bez ostvarivanja kojih nema pravičnog suđenja.

5.1. Polazeći od razloga zbog kojih je ukinuo članak 15. ZID ZoPHBDR/09, navedenih u točki 3. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da to djelotvorno pravno sredstvo predstavlja institut obnove postupka propisan Glavom XV., člancima 249. i 250. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91. i 103/96., u daljnjem tekstu: ZUP) odnosno institut ponavljanja postupka propisan člancima 52. do 59. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92., u daljnjem tekstu: ZUS).

Po ocjeni Ustavnog suda odluka i rješenje Ustavnog suda broj: U-I-4042/2005 i dr. predstavlja novu činjenicu iz članka 249. točke 1. ZUP-a odnosno članka 52. točke 1. ZUS-a, koja može dovesti do drukčijeg rješenja podnositeljeva slučaja odnosno koja omogućuje da se o njegovom zahtjevu, neovisno o ishodu postupka, meritorno odluči.

(...)«

2.3. Podnositelj ustavne tužbe u ovom ustavnosudskom postupku podnio je prijedlog za ponavljanje sudskog postupka pravomoćno dovršenog rješenjem Upravnog suda broj: Us-3171/2008-9 od 17. ožujka 2010.

U rješenju broj: Us-5526/2011-6 od 28. prosinca 2011. Upravni sud otklonio je navedeno stajalište Ustavnog suda odbacivši podnositeljev prijedlog za ponavljanje upravnosudskog postupka. Zauzeo je stajalište da podnositelj ustavne tužbe nije među osobama koje su osporavale suglasnost s Ustavom članka 15. ZID-a ZoPHBDR/09 te stoga nije iskoristio dopušteni pravni put i nema legitimaciju za podnošenje prijedloga za ponavljanje sudskog postupka. Mjerodavni dio obrazloženja rješenja Upravnog suda glasi:

»(...)

Prijedlog nije dopušten.

Prema odredbi članka 58. stavka 2. i 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (Narodne novine, broj: 49/02.) zahtjev za izmjenu pojedinačnog akta donesenog uz primjenu zakonske odredbe koja je ukinuta zbog nesuglasnosti s Ustavom, odgovarajućom primjenom odredaba o ponavljanju postupka ovlaštena je u roku od šest mjeseci od dana objave Odluke Ustavnog suda u Narodnim novinama podnijeti osoba koja je Ustavnom sudu predložila pokretanje apstraktne kontrole koja je rezultirala ukidanjem neustavne zakonske odredbe.

To pravno sredstvo kojim se, ako je poduzeto, daje mogućnost otklanjanja određenih posljedica neustavnog zakona je sui generis ponavljanje postupka i njime se pod strogo određenim pretpostavkama u pogledu podnositelja i roka u stvari dodaje razlog za ponavljanje upravnog i sudskog postupka koji općim procesnim pravilima nije predviđen.

Kako je iz točke 5. Odluke i rješenja Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-I-4042/2005, od 15. prosinca 2010.... vidljivo da predlagatelj nije među osobama koje su osporavale suglasnost s Ustavom članka 15. ZID ZPHBDR, te dakle taj dopušteni pravni put nije koristio, predlagatelj za razliku od 60 osoba koje su koristile taj put nema legitimaciju za podnošenje prijedloga za ponavljanje sudskog postupka radi izmjene rješenja kojim je postupak obustavljen.

Prema ocjeni Suda na donošenje drugačije odluke ne utječu ni navodi iz obrazloženja odluke Ustavnog suda, broj: U-III-2619/2010, od 16. ožujka 2011., kojim je ustavna tužba drugog tužitelja protiv istovrsnog rješenja o obustavi sudskog postupka odbijena. U toj se ustavnosudskoj odluci navodi da je polazeći od razloga zbog kojih je ukinut članak 15. ZID ZPHBDR djelotvorno pravno sredstvo za zaštitu povrijeđenog prava na pristup sudu, ponavljanje sudskog postupka. Pritom ustavnosudska odluka o ukidanju zakonske odredbe predstavlja novu činjenicu, a eventualni protek roka propisanog za podnošenje prijedloga za ponavljanje ne smije utjecati na ostvarivanje prava.

Uz jasna procesna pravila iz odredbe članka 58. stavak 2. i 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu RH kao i odredaba članka 52. i članka 53. Zakona o upravnim sporovima (Narodne novine, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) koje se odnose na razloge i rokove za ponavljanje sudskog postupka nema osnove za drugačiju odluku o prijedlogu.

S obzirom na pravilo o hijerarhijskoj usklađenosti propisa (kao uvjetu njihove valjanosti) primjena je neustavne zakonske odredbe pravno, a ne činjenično pitanje vezano za mogućnost ponavljanja postupka u smislu članka 52. stavka 1. točke 1. Zakona o upravnim sporovima.

(...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u bitnome ponavlja razloge iznesene u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku. Iz sadržaja ustavne tužbe slijedi da povrijeđenim smatra pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. u vezi s povredom prava zajamčenog člankom 19. stavkom 2. Ustava.

IV. MJERODAVNO PRAVO

a) Ustav Republike Hrvatske

4. Članci 3., 19. i 29. stavak 1. Ustava glase:

»Članak 3.

... vladavina prava... najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.«

»Članak 19.

Pojedinačni akti državne uprave i tijela koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu.

Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.«

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama,...

(...)«

b) Ustavni zakon o Ustavnom sudu Republike Hrvatske

5. Članci 31. stavci 1., 2. i 5., 58. stavak 2. i 77. stavak 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) glase:

»Članak 31.

(1) Odluke i rješenja Ustavnog suda obvezatni su i dužna ih je poštovati svaka fizička i pravna osoba.

(2) Sva tijela državne vlasti... dužna su u okviru svoga ustavnog i zakonskog djelokruga provoditi odluke i rješenja Ustavnog suda.

(...)

(5) Ustavni sud može odrediti način provedbe svoje odluke, odnosno rješenja.«

»Članak 58.

(...)

(2) Svaka fizička i pravna osoba koja je Ustavnom sudu podnijela prijedlog za ocjenu suglasnosti pojedine odredbe zakona s Ustavom..., a Ustavni sud njezin prijedlog prihvati i ukine odredbu zakona, odnosno odredbu drugog propisa, ima pravo podnijeti zahtjev nadležnom tijelu za izmjenu pravomoćnoga pojedinačnog akta kojim joj je povrijeđeno pravo, a koji je donesen na temelju ukinute zakonske odredbe,..., odgovarajućom primjenom odredaba o ponavljanju postupka.

(...)«

»Članak 77.

(...)

(2) Pri donošenju novog akta iz članka 76. stavka 2. ovoga Ustavnog zakona, nadležno sudbeno ili upravno tijelo... obvezni su poštovati pravna stajališta Ustavnog suda izražena u odluci kojom se ukida akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja ustavne tužbe.«

c) Zakon o upravnim sporovima

6. Članak 52. stavak 1. točka 1. i stavak 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92., u daljnjem tekstu: ZUS) glase:

»Članak 52.

Postupak dovršen presudom ili rješenjem ponovit će se na prijedlog stranke:

1) ako stranka sazna za nove činjenice ili nađe ili stekne mogućnost da upotrijebi nove dokaze na temelju kojih bi spor bio povoljnije riješen za nju da su te činjenice, odnosno dokazi bili izneseni ili upotrijebljeni u prijašnjem sudskom postupku;

(...)

Zbog okolnosti iz toč. 1.... ovoga članka ponavljanje će se dopustiti samo ako stranka bez svoje krivnje nije bila u stanju da te okolnosti iznese u prijašnjem postupku.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Ustavni sud ne preispituje razloge koji su naveli ta tijela da usvoje jednu odluku, a ne neku drugu. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud u pravilu se ne upušta ni u ispitivanje činjenica jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ustavna prava. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci tumačenja odnosno primjene prava od tih tijela suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe.

Zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u pojedinačnim slučajevima neodvojiva je od temeljne ustavne zadaće Ustavnog suda da »jamči poštivanje i primjenu Ustava Republike Hrvatske« (članak 2. stavak 1. Ustavnog zakona).

Ustavni sud podsjeća i na međunarodnu obvezu koje se Repub-lika Hrvatska dužna pridržavati, izrečenu u predmetu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) Broniowski protiv Poljske (presuda, veliko vijeće, 22. lipnja 2004., zahtjev br. 31443/96):

»184.... imperativ održavanja legitimnog povjerenja građana u državu i pravo koje ona stvara, inherentan vladavini prava, zahtijeva od vlasti da eliminiraju disfunkcionalne odredbe iz pravnog sustava i isprave izvanpravnu praksu (to rectify the extra-legal practices).«

Sukladno tome, sve pravne norme koje se primjenjuju u ustavnosudskim postupcima moraju se tumačiti tako da pridonose ostvarenju tih zadaća.

8. U konkretnom slučaju ocjena o osnovanosti podnositeljevih prigovora ovisi o odgovoru na pitanje:

– je li odbacivanjem podnositeljeva prijedloga za ponavljanje sudskog postupka koje je utemeljeno na pravnom shvaćanju Upravnog suda da podnositelj nije procesno legitimiran za podnošenje takvog prijedloga – podnositelju povrijeđeno pravo na pristup sudu inherentno pravu na pravično suđenje koje je zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava u vezi s člankom 31. Ustavnog zakona (obvezatnost poštovanja i provedbe odluka Ustavnog suda).

9. Razlozi kojima Upravni sud obrazlaže svoje shvaćanje nedostatka podnositeljeve legitimacije (odnosno ovlasti u smislu članka 56. stavka 2. ZUS-a) za podnošenje prijedloga za ponavljanje sudskog postupka dovršenog rješenjem Upravnog suda broj: Us-3171/2008 od 17. ožujka 2010. svode se na pozivanje na članak 58. stavak 2. Ustavnog zakona, njegovo mjesto u hijerarhiji pravnih propisa te činjenicu da podnositelj nije bio u krugu osoba koje su predložile ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 15. ZID ZoPHBDR/09 na temelju kojeg je rješenje Upravnog suda od 17. ožujka 2010. doneseno.

Pozivom na te razloge Upravni sud smatrao je da u konkretnom slučaju nije dužan postupiti po stajalištu Ustavnog suda izraženom u odluci broj: U-III-2619/2010.

Kao što je prije rečeno, Ustavni sud ne preispituje razloge koji su naveli sudove da usvoje jednu odluku, a ne neku drugu. Uloga Ustavnog suda ograničena je u konkretnom slučaju na ispitivanje jesu li učinci tumačenja odnosno primjene prava od Upravnog suda suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U tom je smislu dostatno primijetiti da se Upravni sud upustio u interpretaciju pretpostavki i roka za podnošenje zahtjeva za izmjenu pravomoćnoga pojedinačnog akta u smislu članka 58. stavaka 2. i 4. Ustavnog zakona.

10. S obzirom na takav pristup Upravnog suda konkretnom slučaju koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka, Ustavni sud dužan je opetovano upozoriti da se svi propisi, uključujući i Ustavni zakon, moraju tumačiti na način koji će, u skladu s njihovim ciljem i svrhom, omogućiti stvarnu i djelotvornu pravnu zaštitu ustavnih prava pojedinaca u skladu sa specifičnim okolnostima svakog pojedinog slučaja. To je osobito važno kad je riječ o pravima iz članka 29. stavka 1. Ustava. Potrebno je podsjetiti da i Europski sud opetovano naglašava važnost članka 6. stavka 1. Konvencije. Tako je u predmetu Perez protiv Francuske (presuda, veliko vijeće, 12. veljače 2004., zahtjev br. 47287/99) istaknuto:

»64. U tom smislu Sud primjećuje da pravo na pošteno suđenje ima tako važno mjesto u demokratskom društvu da ne može biti nikakvog opravdanja za restriktivno tumačenje članka 6. stavka 1....«

Budući da Ustav jamči prava koja nisu teorijska ili prividna nego prava koja su provediva u praksi i djelotvorna, pravo na pristup sudu uključuje i pravo dobiti odluku o sporu od suda. Bilo bi nezamislivo da članak 29. stavak 1. Ustava osigurava postupovna jamstva strankama u sudskim postupcima – poštenost, javnost, brzinu – a da im ne osigurava i ne jamči da će se u njihovim predmetima donijeti konačna odluka o njihovim pravima (v. mutatis mutandis presudu Europskog suda Multiplex protiv Hrvatske, 10. srpnja 2003., zahtjev br. 58112/002003., § 45.).

Primjenjujući navedena pravila na konkretan slučaj, u specifičnim okolnostima konkretnog slučaja – razloga obustave postupka i posljedično tome, dopustivosti njegovog kasnijeg ponavljanja, Ustavni sud dužan je skrenuti pozornost na upitnost tumačenja Upravnog suda da je u ovom slučaju riječ o pojedinačnom aktu kojim je izravno »povrijeđeno pravo, a koji je donesen na temelju ukinute zakonske odredbe« u smislu članka 58. stavka 4. Ustavnog zakona.

Na ovom mjestu Ustavnom sudu ne preostaje drugo nego skrenuti pozornost i upozoriti na razloge zbog kojih je u odluci i rješenju broj: U-I-4042/2005 i dr. kao neustavan ukinuo članak 15. ZID-a ZoPHBDR/09 (a posljedično tome i izrazio pravno shvaćanje o nužnosti osiguravanja djelotvornog pravnog sredstva u predmetu broj: U-III-2619/2010):

»... Stoga, premda to pravo ne pretpostavlja i pravo tih stranaka na povoljan ishod postupka, Ustavni sud ističe da je ustavnopravno neprihvatljivo da zakonodavac intervenira u započete upravne i sudske postupke na način koji izravno omogućava da se o predmetima tih postupaka - vezanim uz ostvarivanje statusnih, a time i materijalnih prava podnositelja zahtjeva – nikada ne odluči.

.... Slijedom navedenog, nije prihvatljivo da se zahtjevi koji su podneseni prije stupanja na snagu zakona, to jest u vrijeme kad je dotično zakonsko pravo bilo pravno egzistentno, riješe na način da zakonodavac sve postupke, koji su u povodu tih zahtjeva pokrenuti, jednostavno proglasi obustavljenim i na taj način istodobno riješi i materijalnopravni supstrat tih zahtjeva.«

Prema tome, u konkretnom slučaju do povrede prava podnositelja (procesnog prava, u smislu prava na donošenje meritorne odluke o postojanju materijalnog prava), došlo je izravnom (nedopustivom) intervencijom zakonodavca u postupke u tijeku.

Shodno tome, odluka Upravnog suda donesena pozivom na ukinuti članak 15. ZID-a ZoPHBDR/09 imala je samo značenje konstatacije – utvrđenja zakonom već propisane procesne činjenice. U osnovi imala je tek deklaratoran učinak jer se njome nije meritorno odlučivalo o pojedinačnom, kako materijalnom, tako ni o procesnom pravu.

Stoga, sažeto, bit navedene odluke Ustavnog suda, odnosno bit provedbe ovakve odluke, jest, dakle, u realizaciji pravne pozicije podnositelja kakvu su imali prije intervencije zakonodavca u upravne postupke, odnosno postupke pred Upravnim sudom, i to kroz odgovarajuću procesnu aktivnost upravnih tijela ili Upravnog suda.

U svjetlu navedenih okolnosti Ustavni sud u predmetu konkretne ustavnosudske kontrole (U-III-2619/2010) izrazio je shvaćanje da razlozi pravne sigurnosti i objektivnog pravnog poretka nalažu iznalaženje djelotvornog pravnog sredstva kako bi se svim osobama čija su prava povrijeđena člankom 15. ZID-a ZoPHBDR/09 omogućilo pravo na pošteno suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

To je pravno sredstvo Ustavni sud utemeljio na članku 31. stavku 5. (»Ustavni sud može odrediti način provedbe svoje odluke...«), a ne na članku 58. stavcima 2. i 4. Ustavnog zakona.

11. Ustavni sud opetovano ponavlja da su odluke Ustavnog suda obvezatne i da su ih u okviru svog ustavnog i zakonskog djelokruga dužna provoditi sva državna tijela (članak 31. stavak 2. Ustavnog zakona). Stoga su i sudovi, u donošenju pojedinačnih odluka, dužni postupati u skladu s pravnoobvezujućim stajalištima Ustavnog suda. Ustavni sud ovlašten je odrediti način provedbe svoje odluke (članak 31. stavak 5. Ustavnog zakona).

12. Konačno, pravo na donošenje meritorne sudske odluke ne smije se povezivati sa samim ishodom postupka. To pravo ne obuhvaća pitanje o tome hoće li meritorna sudska odluka o zahtjevu podnositelja za priznavanje statusa hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata biti prihvaćena ili ne. To pitanje izlazi i izvan okvira predmeta koji se razmatra u ovom postupku.

13. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da učinci pravnog shvaćanja Upravnog suda o primjeni članka 58. stavka 2. Ustavnog zakona na konkretan slučaj nisu u suglasnosti s podnositeljevim pravom na pravično suđenje zajamčenim člankom 29. stavkom 1. Ustava u vezi s člankom 31. Ustavnog zakona.

14. Slijedom navedenog, a na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci (točke I. i II.).

15. Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1414/2012

Zagreb, 19. prosinca 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 10/2013-159