## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-485/2006 od 17. ožujka 2009.

### NN 42/2009 (6.4.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-485/2006 od 17. ožujka 2009.

42 06.04.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-485/2006 od 17. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

978

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Aldo Radolović, zamjenik predsjednice Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Davor Krapac, Mario Kos, Mario Jelušić, Ivan Matija, Željko Potočnjak, Agata Račan, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula J. V. iz R., koju zastupa N. V., odvjetnik iz R., na sjednici održanoj 17. ožujka 2009. godine, donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Danom donošenja ove odluke prestaje važiti rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-485/2006 od 23. svibnja 2006. godine.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba sa zahtjevom za privremenom odgodom ovrhe podnesena je protiv presude Županijskog suda u Rijeci broj: Gž-2115/03 od 23. studenoga 2005. godine, kojom je uvažena žalba tuženika-protutužitelja D. D. iz R. i preinačena presuda Općinskog suda u Rijeci broj: P-5703/98 od 2. svibnja 2003. godine, na način da je odbijen kao neosnovan tužbeni zahtjev podnositeljice (tužiteljica-protutuženica u parničnom postupku), da sud obveže tuženika-protutužitelja kao najmodavca zaključiti s podnositeljicom kao najmoprimateljicom ugovor o najmu dijela stana u R., B. o. 25, koji predstavlja dvije prostorije na II. katu zgrade i to na neodređeno vrijeme sa zaštićenom najamninom.

Navedenom presudom usvojen je protutužbeni zahtjev tuženika-protutužitelja, te je naloženo podnositeljici da mu preda u posjed, slobodan od osoba i stvari, stambeni prostor u njegovom vlasništvu u zgradi u R., B. o. 25, sagrađena na k.č.br. 2094 upisanoj u z.k.ul. 122 k.o. T. – S., a koji prostor se sastoji od dvije sobe na II. katu zgrade na navedenoj adresi, površine 17,70 m2.

Podnositeljica je obvezana tuženiku-protutužitelju naknaditi parnični trošak u iznosu od 8.253,20 kuna.

2. U ustavnoj tužbi podnositeljica ponavlja navode istaknute u postupcima koji su prethodili postupku pred ovim Sudom. Smatra da je Županijski sud u Rijeci na temelju utvrđenog činjeničnog stanja pogrešno primijenio mjerodavne odredbe Zakona o stambenim odnosima iz 1959. i 1974. godine, te Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98. i 66/98.).

Smatra da su joj osporenom presudom Županijskog suda u Rijeci povrijeđena ustavna prava propisana člancima 14., 26., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1., kao i odredbe članaka 3., 5. i 140. Ustava Republike Hrvatske. Podnositeljica ističe i povredu odredbe članka 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak i 14/02., u daljnjem tekstu: Europska konvencija).

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporene presude i vraćanje predmeta na ponovni postupak i odlučivanje.

3. U ovom predmetu Ustavni sud je rješenjem broj: U-III-485/2006 od 23. svibnja 2006., privremeno odgodio ovrhu u ovršnom predmetu Općinskog suda u Rijeci broj: Ovr-566/06 od 22. veljače 2006. godine, do donošenja odluke o ovoj ustavnoj tužbi.

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Rijeci broj: P-5703/98.

Ustavna tužba nije osnovana.

5. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02.-pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom. Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

6. U parničnom postupku koji je prethodio ustavnosudskom, podnositeljica je podnijela tužbu Općinskim sudu u Rijeci (broj: P-5703/98) protiv tuženika radi zaključenja ugovora o najmu dijela stana u R. sa zaštićenom najamninom. Tuženik je kao tužitelj, pred istim sudom, podnio tužbu (broj: P-3719/99) protiv podnositeljice kao tuženice radi predaje i ispražnjenja navedenog dijela stana koji je u njegovom vlasništvu, smatrajući da ga podnositeljica koristi bez pravne osnove.

Općinski sud u Rijeci, rješenjem broj: P-3719/99 od 26. svibnja 2000. godine, odbacio je tužbu tužitelja smatrajući da se radi o presuđenoj stvari, budući da je pred tim sudom o istom zahtjevu, prema mišljenju tog suda, donesena pravomoćna odluka broj: P-1678/67, kojom je takav zahtjev odbijen kao neosnovan. Županijski sud u Rijeci, u žalbenom postupku, rješenjem broj: Gž-2349/00, ukinuo je navedeno prvostupanjsko rješenje i predmet vratio na ponovni postupak.

Rješenjem Općinskog suda u Rijeci broj: P-3090/01 od 20. prosinca 2001. godine, navedeni sudski postupci, radi zajedničkog raspravljanja i donošenja jedinstvene odluke povodom tužbe podnositeljice i tužbe tuženika-protutužitelja, su spojeni (vođenje postupaka nastavljeno je pod brojem: P-5703/98).

6.1. Nakon provedenog dokaznog postupka prvostupanjski sud je utvrdio kao nesporno:

– rješenjem nadležne komisije za nacionalizaciju izuzet je od nacionalizacije stan na II. katu zgrade u R., B. o. 25, koji zauzima cijeli kat, čiji je sada vlasnik tuženik-protutužitelj (stan su kupili prednici tuženika-protutužitelja);

– prije 1956. godine nositelj stanarskog prava na navedenom stanu bio je B. M. koji je dozvolio iz usluge korištenje dijela tog stana T. D. koji je bio nositelj stanarskog prava na stanu u potkrovlju iste zgrade (u vlasništvu Grada Rijeke), te su upravo te prostorije predmet navedenih postupaka;

– podnositeljica je s obitelji uselila u stan u potkrovlju zgrade, stan broj 1 (koji se sastoji od dvije sobe, kuhinje, izbe, kupaonice sa zahodom i hodnika, površine 49,80 m2), na temelju izvršene zamjene stanova 24. rujna 1956. godine, te je uselila ne samo u stan u potkrovlju zgrade (tada nositelj stanarskog prava na tom stanu bio je Z. M.) već i u navedene sporne prostorije na II. katu, koje su bile sastavni dio stana, sada u vlasništvu tuženika-protutužitelja;

– nakon razvoda braka podnositeljice i njezinog supruga pravomoćnim rješenjem Arbitražne komisije pri Narodnom odboru grada Rijeke od 2. veljače 1963. godine podnositeljici je priznato stanarsko pravo na stanu u potkrovlju, te su u opisu stana navedene i dvije prostorije na II. katu, na temelju kojeg je podnositeljica zaključila ugovor o korištenju stana;

– prednici tuženika-protutužitelja vodili su parnični postupak radi ispražnjenja i predaje u posjed sporne dvije prostorije na II. katu, ali njihov tužbeni zahtjev je pravomoćno odbijen presudom Općinskog suda u Rijeci broj: P-1687/67-5 od 24. listopada 1967. godine;

– podnositeljica je koristila navedene prostorije na II. katu i za njihovo korištenje plaćala stanarinu utvrđenu u skladu s mjerodavnim propisima, s time da je dio stanarine od 1977. godine plaćan tuženiku-protutužitelju kao vlasniku tih prostorija;

– Općina Rijeka, Općinski komitet za urbanizam, izgradnju, katastar i komunalno-stambene poslove rješenjem posl. broj: UP/I-o3/1-12600/1984 BV/ŽL od 26. listopada 1984. godine, na zahtjev tuženika-protutužitelja, utvrdio je da navedene dvije prostorije čine jednu građevinsku cjelinu i skup prostorija koji se ima smatrati jednim stanom s preostalim prostorijama koje na tom katu koristi tuženik kao vlasnik cijelog tog stana;

– podnositeljica je 8. lipnja 1998. godine s Gradom Rijeka kao davateljem stana na korištenje zaključila ugovor o prodaji stana u potkrovlju navedene zgrade, te je u zemljišne knjige upisana kao vlasnica.

6.2. Slijedom utvrđenog činjeničnog stanja, prvostupanjski sud usvojio je tužbeni zahtjev podnositeljice i obvezao tuženika-protutužitelja kao najmodavca da zaključi s njom kao najmoprimateljicom ugovor o najmu dijela stana u R., B. o. 25, koji se sastoji od dvije navedene sobe, te je odbio protutužbeni zahtjev tuženika-protutužitelja da se obveže podnositeljica da njemu, kao vlasniku navedeni dio stana preda u posjed, slobodan od osoba i stvari, po osnovi otkaza ugovora o najmu pozivom na otkazni razlog iz članka 40. stavka 1. podstavka 1. u svezi s člankom 21. stavkom 1. Zakona o najmu stanova.

Prema stajalištu prvostupanjskog suda, budući da je podnositeljica utvrđena za nositeljicu stanarskog prava pravomoćnim rješenjem Arbitražne komisije od 23. ožujka 1963. godine, stekla je stanarsko pravo ne samo na stanu koji se nalazi u potkrovlju zgrade već i na dvije prostorije na II. katu te zgrade, čiji je vlasnik tuženik, a na temelju Zakona o stambenim odnosima (»Službeni list FNRJ« broj 16/95., 47/59., 27/60., 12/62., i 17/62. – pročišćeni tekst), te je tako stečeno stanarsko pravo na spornim prostorijama zadržala i nakon donošenja Zakona o stambenim odnosima Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 52/74.) i nakon donošenja Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85., 42/86., 22/92. i 70/93.).

Stoga je prvostupanjski sud utvrdio da je podnositeljica u vrijeme stupanja na snagu Zakona o najmu stanova (5. studenoga 1996. godine), kao nositeljica stanarskog prava na stanu u R., B. o. 25, kojeg su prema rješenju Arbitražne komisije i ugovora o korištenju stana sačinjavale i navedene dvije prostorije na II. katu iste zgrade, stekla prava i obveze zaštićenog najmoprimca na cijelom stanu, a time i na dvije sporne prostorije u vlasništvu tuženika-protutužitelja. Činjenica da je podnositeljica otkupom stekla u vlasništvo stan u potkrovlju, prema pravnom stajalištu suda, nema za posljedicu njezin gubitak prava i obveza zaštićenog najmoprimca u odnosu na dvije prostorije na II. katu u vlasništvu tuženika-protutužitelja i na njeno pravo da za te prostorije zaključi ugovor o najmu u statusu zaštićene najmoprimateljice.

Prvostupanjski sud je odbio protutužbeni zahtjev tuženika utvrdivši da on već koristi za svoje potrebe preostale prostorije svog stana na II. katu, da je samac i da je zbog prirode posla duža vremenska razdoblja odsutan, da je jednu sobu stana dao u zakup, te da stoga nisu ispunjene pretpostavke za otkaz ugovora o najmu dvije sporne prostorije, koje su propisane Zakonom o najmu.

6.3. Drugostupanjski sud je utvrdio da je prvostupanjski sud na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje pogrešno primijenio materijalno pravo, te je preinačio prvostupanjsku presudu na način da je kao neosnovan odbio tužbeni zahtjev podnositeljice, a istovremeno udovoljio protutužbenom zahtjevu tuženika-protutužitelja.

Naime, drugostupanjski sud je utvrdio da je podnositeljici prestalo stanarsko pravo na spornim prostorijama 5. studenoga 1996. godine, stupanjem na snagu Zakona o najmu stanova, kojim danom je podnositeljica kao dotadašnji stanar stekla prava i obveze zaštićenog najmoprimca u odnosu na sporne prostorije koje su u vlasništvu tuženika-protutužitelja, a u skladu s člankom 30. stavcima 1. i 2. Zakona o najmu stanova, koji glase:

(1) Danom stupanja na snagu ovoga Zakona prestaje stanarsko pravo osobama koje su to pravo stekle prema propisima koji su vrijedili do dana stupanja na snagu ovoga Zakona.

(2) Osobe iz stavka 1. ovoga članka danom stupanja na snagu ovoga Zakona stječu prava i obveze najmoprimca.

Prema odredbi članka 40. stavka 1. Zakona o najmu stanova zaštićenom najmoprimcu najmodavac može dati otkaz ugovora o najmu stana i pored razloga iz članka 19. ovoga Zakona, ako u taj stan namjerava useliti sam ili namjerava useliti svoje potomke, roditelje ili osobe koje je prema posebnim propisima dužan uzdržavati.

Drugostupanjski sud je utvrdio da se tuženik-protutužitelj na navedeni otkazni razlog, vlastito useljenje u navedene prostorije svog stana, pozvao u žalbi 1. kolovoza 2000. godine koju je izjavio protiv rješenja Općinskog suda u Rijeci, kojim je odbačena njegova tužba radi iseljenja podnositeljice iz spornih prostorija i njihove predaje u posjed, koje rješenje je uvažavanjem njegove žalbe ukinuto i predmet vraćen na ponovni postupak. U obrazloženju drugostupanjski sud dalje navodi:

»Stoga, a budući je od tuženikovog pozivanja na navedeni otkazni razlog, pa do zaključenja glavne rasprave u ovom predmetu dana 2. svibnja 2003. godine (list 93 spisa) proteklo vrijeme znatno duže od otkaznog roka propisanog odredbom čl. 22. st. 2. ZNS za otkaz ugovora o najmu stana zaštićenom najmoprimcu pozivom na odredbu iz čl. 21. st. 1. u svezi s odredbom iz čl. 40. st. 1. podstavka prvog ZNS, to je temeljem otkaza došlo do prestanka ugovora o najmu, zapravo prestanka prava i obveza tužiteljice kao zaštićenog najmoprimca na ove dvije prijeporne prostorije, pa tuženik osnovano traži iseljenje tužiteljice iz tih prostorija i njihovu predaju slobodnih od osoba i stvari njemu u posjed, a sukladno odredbi čl. 22. st. 4. ZNS«.

7. Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno jamstvo nediskriminacije. Diskriminacija po osnovi članka 14. stavka 1. Ustava nije samostalna pravna osnova za ustavnu tužbu, već mora biti istaknuta zajedno s nekim drugim (materijalnim) ustavnim pravom koje jamči Ustav. U ustavnoj tužbi podnositelji nisu naveli razloge na temelju kojih bi se moglo utvrditi jesu li u provedenom postupku bili diskriminirani u ostvarenju nekog ustavnog prava po bilo kojoj osnovi, niti je te razloge utvrdio Ustavni sud u provedenom ustavnosudskom postupku. Stoga, pozivanje podnositelja na Ustavom zajamčenu zabranu diskriminacije, Ustavni sud ocjenjuje neosnovanom.

Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud ističe sljedeće:

Pravna stajališta navedena u osporenim presudama zasnivaju se na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da su sudovi obrazložili svoja stajališta, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Iz navedenih razloga Ustavni sud nije prihvatio navode podnositeljice da joj u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

8. Podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi da joj je povrijeđeno pravo na pošteno suđenje zajamčeno člankom 6. stavkom 1. Konvencije, koje je sadržano u odredbi članka 29. stavka 1. Ustava, koji glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositeljici osiguravao pravično suđenje.

U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta razvidno je da je podnositeljici bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu. Ujedno, podnositeljica je bila u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok je osporena odluka valjano obrazložena te donesena sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava.

Stoga Ustavni sud nije prihvatio tvrdnju podnositeljice da joj je povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje, kao niti pravo zajamčeno člankom 6. Konvencije. Ocjena je Ustavnog suda da podnositeljici, u postupcima provedenim u skladu s mjerodavnim zakonskim odredbama, u kojim je podnositeljica ulagala zakonom propisane pravne lijekove, nije povrijeđeno niti pravo zajamčeno člankom 13. Konvencije.

9. Podnositeljica ističe i povredu ustavnog prava vlasništva, zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava.

U postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi nije se odlučivalo o pravu vlasništva podnositeljice ustavne tužbe, pa osporenim presudama to pravo podnositeljici nije niti moglo biti povrijeđeno.

10. Člankom 26. Ustava propisano je da su svi državljani Repub-
like Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti, te ta ustavna odredba nije mjerodavna u ovom slučaju. Navedeno stajalište Ustavni sud izrazio je u odluci broj: U-lll-884/2004 od 16. prosinca 2004. godine, objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 2 od 4. siječnja 2005. godine.

11. U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe i povrede članka 3. i članka 140. Ustava, no te odredbe ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom, koja bi Ustavni sud štitio u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom.

12. Slijedom navedenoga, pozivom na odredbe članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci (točka I.).

13. Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

14. Suglasno članku 67. stavku 2. Ustavnog zakona, danom donošenja ove odluke prestaje važiti rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-485/2006 od 23. svibnja 2006. godine, kojim je odgođena ovrha osporene presude Županijskog sud u Rijeci od 23. svibnja 2005. godine, određena rješenjem o ovrsi Općinskog suda u Rijeci broj: Ovr-566/06 od 22. veljače 2006. godine (točka II. izreke).

Broj: U-III-485/2006

Zagreb, 17. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenik Predsjednice suda
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 42/2009-978