## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1669/2008 od 30. travnja 2008.

### NN 55/2008 (16.5.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1669/2008 od 30. travnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1930**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Snježana
Bagić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo R. P., sada u Okružnom
zatvoru Zagreb, kojeg zastupa punomoćnica M. Đ., odvjetnica iz Z., na sjednici
održanoj 30. travnja 2008. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja u odnosu na točku II. izreke rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine, u dijelu koji
se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102.
stavka 1. točke 2. Zakona o kaznenom postupku, te se u tom dijelu navedeno
rješenje ukida i vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.
II. Ustavna tužba se odbija u odnosu na točku I. izreke rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine, u dijelu koji
se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102.
stavka 1. točke 4. Zakona o kaznenom postupku.
III. Ova odluka će se objaviti u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnijeta je protiv rješenja Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine. Tim
rješenjem, u točki I. izreke odbijene su žalbe okrivljenih J. M., R. P.
(podnositelja ustavne tužbe), I. P., A. P., J. P. i I. G., podnijete protiv
rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-161/08 od 15. veljače 2008.
godine, kao neosnovane.
Točkom 2. izreke, Vrhovni sud Republike Hrvatske djelomično je prihvatio žalbu
Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (u daljnjem tekstu:
USKOK), te je preinačio prvostupanjsko rješenje, tako da je pritvor protiv
okrivljenih J. M., R. P., I. P. i J. P. produljio i po osnovi iz članka 102.
stavka 1. točke 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97.,
27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 111/03. – u daljnjem tekstu:
ZKP), a protiv okrivljenog M. J. produljen je pritvor po osnovi iz članka 102.
stavka 1. točke 4. ZKP-a.
Navedenim prvostupanjskim rješenjem, na temelju članka 107. stavka 1. ZKP-a
produljen je pritvor protiv okrivljenih J. M., R. P., I. G., I. P., A. P. i J.
P. po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP, a u odnosu na I. G. i po
osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 2. ZKP-a, u tijeku postupka nakon
podignute optužnice zbog kaznenog djela iz članka 347. stavka 1. i dr. Kaznenog
postupka (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01.,
111/03. i 190/03. – u daljnjem tekstu: KZ). Istim rješenjem ukinut je pritvor
protiv okrivljenog M. J., određen i produljivan po osnovi iz članka 102. stavka
1. točkama 2. i 3. ZKP-a, te nije prihvaćen prijedlog da se pritvor protiv
okrivljenih J. M., R. P., I. P., A. P., M. J. i J. P. produži i po osnovi iz
članka 102. stavka 1. točkama 2. i 3. ZKP-a, te protiv I. G. po osnovi iz članka
102. stavka 1. točke 3. ZKP-a.
2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu produljenjem pritvora po
osnovama iz članka 102. stavka 1. točkama 2. i 4. ZKP-a i odbijanjem njegove
žalbe povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka 14., 15., 16., 25. i
28. Ustava Republike Hrvatske.
2.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi prepričava sadržaj osporenih rješenja, te
navodi koje pretpostavke bi, prema njegovom mišljenju, trebale biti ispunjene, a
koje bi opravdale mjeru određenog mu pritvora. Smatra da mu je, prema
obrazloženju rješenja Vrhovnog suda, a u odnosu na pritvorsku osnovu iz članka
102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, stavljena na teret odgovornost za »svo dosadašnje
poznato upravljanje imovinom od strane dosadašnjih ministara koji su bili u
upravnom odboru Fonda i drugih dosadašnjih potpredsjednika koji su obnašali te
funkcije do 2003. godine.«
U odnosu na pritvorsku osnovu iz članka 102. stavka 1. točke 2., a koju je
podnositelju Vrhovni sud odredio osporenim rješenjem, uz prethodno, od strane
Županijskog suda određene pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 4.
ZKP-a, podnositelj navodi da zakon traži postojanje osnovane bojazni da može
postojati navedena zlouporaba slobode od strane osumnjičenog, što znači da
moraju postojati činjenice iz kojih se ta bojazan izvodi kao vjerojatna. Smatra
da je sud imao dovoljno vremena da za devet mjeseci ispita još jednog svjedoka,
koji se vezuje za podnositelja, a poglavito jer se radi o pouzdaniku USKOK-a,
dakle o štićenoj osobi. Postavlja pitanje kako bi on mogao utjecati na osobu
koja je odbila svjedočiti, a koja niti ne tereti podnositelja ustavne tužbe.
Podnositelj je mišljenja da je razloge za produljenje pritvora zbog koluzijske
opasnosti Vrhovni sud obrazložio općenito, bez navođenja zbog kojeg razloga je
bitan pouzdanik USKOK-a konkretno za podnositelja ustavne tužbe, već samo navodi
da je bitan za sve osumnjičenike.
Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine oba osporena rješenja.
3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je
odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).
Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela, odnosno sudovi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo
one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
Ustavna tužba je osnovana u odnosu na točku II. izreke rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine, u dijelu koji
se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102.
stavka 1. točke 2. Zakona o kaznenom postupku.
4. Odredbe članka 102. stavka 1. točke 2. ZKP-a propisuju:
*(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo,
pritvor se protiv te osobe može odrediti: (...)
2) ako postoji osnovana sumnja da će uništiti, sakriti, izmijeniti ili
krivotvoriti dokaze ili tragove važne za kazneni postupak ili da će ometati
kazneni postupak utjecajem na svjedoke, sudionike ili prikrivače,*
5. Razmatrajući navode podnositelja ustavne tužbe, obrazloženja osporenih
rješenja, te cjelokupni spis predmeta, Ustavni sud je utvrdio povredu ustavnih
prava podnositelja u odnosu na pritvorsku osnovu iz članka 102. stavka 1. točke
2. polazeći od sljedećih stajališta:
5.1. Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav Republike Hrvatske sadrži
načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima
propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava propisuje da je *čovjekova sloboda (...)
nepovrediva te da se nikomu ne smije oduzeti (...) sloboda, osim kada je to
određeno zakonom,* *o čemu odlučuje sud.* Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom
5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća
Europe (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 6/99. – pročišćeni tekst i
8/99. – ispravak; u daljnjem tekstu: Europska konvencija) koji propisuje da
*svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u
sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: (...).*
Pritvor dakle, uvijek predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne
slobode čovjeka koja se, k tome, određuje prije no što je pravomoćnom sudskom
presudom osobi utvrđena krivnja, pa u razdoblju pritvora još uvijek u cijelosti
važi ustavna predmnijeva nevinosti, zajamčena člankom 28. Ustava. Kako pritvor,
kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu u
razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji, nije kazna niti
se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu, dopušteno ga je odrediti samo u
slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i
izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila
kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja
kaznenog postupka. Stoga ZKP za određivanje pritvora uvijek traži kumulativno
postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila kazneno djelo i postojanje
barem jednog od pritvorskih razloga nabrojanih u članku 102. stavku 1. ZKP-a, u
konkretnom slučaju onog iz točke 2. Postojanje tih uvjeta mora se pažljivo
utvrđivati i periodički provjeravati, kako to ZKP posebno propisuje nakon
podnošenja optužnice, kada nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka dva
mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti
prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju
primjenu mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti ili ukinuti. Pri tome,
Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud)
već je u jednoj ranijoj presudi (predmet W. protiv Švicarske od 26. studenoga
1992. godine) izrazio pravno stajalište prema kojem je opravdanost produljenja
pritvora ovisna o okolnostima konkretnog slučaja, koje (okolnosti) moraju biti
takve da upućuju na postojanje općeg (javnog) interesa koji je tako važan i
značajan da, unatoč presumpciji okrivljenikove nevinosti, preteže nad načelom
poštivanja slobode pojedinca.
5.2. Uvažavajući rečeno, Ustavni sud naglašava da je u rješenju u kojem se
određuje produljenje pritvora, kao zakonska mjera kojom se oduzima temeljno
ljudsko pravo na osobnu slobodu a prije donošenja pravomoćne sudske presude o
krivnji pritvorenika, nadležni sud dužan navesti i podrobno obrazložiti
relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se svako daljnje produljenje
pritvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud je dužan pažljivo ispitati
opravdanost produljenja pritvora s obzirom na okolnosti svakog konkretnog
slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti daljnje
postojanje zakonske osnove za pritvor, te podrobno obrazložiti razloge zbog
kojih smatra da legalni i legitimni ciljevi pritvora i dalje postoje.
6. Jedno od temeljnih pravila prava o određivanju pritvora jest da pritvor
određen zbog osnovane sumnje da će okrivljenik uništiti, sakriti, izmijeniti ili
krivotvoriti dokaze ili tragove važne za kazneni postupak ili da će ometati
kazneni postupak utjecajem na svjedoke, sudionike ili prikrivače, tzv.
koluzijska opasnost (članak 102. stavak 1. točka 2.) smije trajati samo do časa
kada budu prikupljeni odnosno izvedeni dokazi zbog čijeg je osiguranja pritvor
određen (članak 108. stavak 1. ZKP – odnosno najkasnije do završetka glavne
rasprave). Iz navedenih zakonskih odredbi jasno proizlazi da se pritvor po ovoj
osnovi određuje uz stanoviti »vremenski korektiv«, tj. sukladno postavci da će
bojazan koluzije, čije se postojanje može opravdano ustanoviti na početku
postupka, tijekom istrage u kojoj su sa dužnom pažnjom rasvijetljena činjenična
i pravna pitanja te prikupljeni potrebni dokazi, oslabiti ili potpuno nestati,
tako da će nestati i zakonska opstojnost te pritvorske osnove. Ta je postavka
naravni izražaj načela razmjernosti u primjeni mjera osiguranja nazočnosti
okrivljenika (članak 87., članak 101. stavci 1. i 3. ZKP), kao glavnog
interpretativnog načela koje građane štiti od neprihvatljivog ekstenzivnog
tumačenja tih mjera.
6.1. Stoga su tijela kaznenog postupka koja odlučuju o produljenju pritvora
dužna s posebnom pozornosti provjeravati opstojnost ove pritvorske osnove. Pri
tome, jedino mogućnost da bi između pojedinih sudionika kaznenog djela na
slobodi došlo do koluzije u cilju ometanja kaznenog postupka, nakon završetka
istrage i podizanja optužnice, nije sama po sebi dostatna za produljenje
pritvora po ovoj osnovi (presuda ESLJP od 18. veljače 1997. u predmetu Muller
protiv Francuske, §13-14, 40) već ta tijela moraju utvrditi (osobito »pažljivo«;
presuda ESLJP od 27. studenoga 1991. u predmetu Clooth protiv Belgije, § 36,
41-46) da i nadalje, čak i nakon započinjanja glavne rasprave, postoji nekoliko
činjenica koje u konkretnom predmetu utemeljuju zaključak o značajnom riziku
koluzije. To su – u pogledu dokaznog materijala – njegov iznimni opseg ili
složenost odnosno veći broj svjedoka ili sudionika koje bi još trebalo
saslušati, a u pogledu ličnosti pritvorenika – ponašanje okrivljenika prije i
nakon pritvaranja koje jasno ukazuje na njegovu namjeru da sustavno uklanja
dokaze ili ometa kazneni postupak utjecajem na svjedoke ili sudionike (presuda
ESLJP u cit. predmetu W. protiv Švicarske, § 36).
6.2. Preinačivši prvostupanjsko rješenje i produživši pritvor i po pritvorskoj
osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 2. ZKP-a Vrhovni sud je u konkretnom
slučaju naveo postojanje koluzijske opasnosti u odnosu na okrivljenike J. M., I.
P., (podnositelja) R. P. i J. P., navodeći da svjedok J. K. nije saslušan u
dosadašnjem dijelu postupka, da ima neposredna saznanja o odlučnim i važnim
činjenicama, a da ga navedeni okrivljenici poznaju i da bi mogli utjecati na
njegov iskaz. Kao razlog za ovu pritvorsku osnovu Vrhovni sud navodi i težinu
inkriminacije i visinu moguće pribavljene imovinske koristi, što u svojoj
ukupnosti, smatra dostatnim za produljenje pritvora i po ovoj pritvorskoj
osnovi.
6.3. Međutim, takvi navodi Vrhovnog suda o postojanju koluzijske opasnosti jesu
neodređenog i općenitog karaktera, odnose se generalizirano na sve okrivljenike
i nisu konkretizirani uz svakoga od njih pa tako niti uz podnositelja ustavne
tužbe. Štoviše, Vrhovni sud pritvorsku osnovu koluzijske opasnosti potkrepljuje
argumentima o težini inkriminacije i visini moguće pribavljene imovinske
koristi, koji se samostalno ne mogu primijeniti kao razlozi za određivanje
pritvora po toj pritvorskoj osnovi.
6.4. Nasuprot tome, Ustavni sud primjećuje da je prvostupanjski sud u konkretnom
slučaju, ocijenio kako ne postoji sumnja da bi podnositelj utjecao na svjedoka
K. Naime, prvostupanjski sud u konkretnom postupku utvrdio je da je navedeni
svjedok pouzdanik USKOK-a, a time i štićena osoba. Na ročištu na kojem je trebao
dati iskaz, taj svjedok je rekao da, zbog svog fizičkog i psihičkog stanja, nije
u mogućnosti svjedočiti. Ocjenjujući te činjenice prvostupanjski sud je naveo da
je za određivanje pritvora po odredbi članka 102. stavka 1. točke 2. ZKP
potrebno da postoji osnovana sumnja da će okrivljenik na slobodi ometati kazneni
postupak utjecajem na svjedoke. Pod tim se misli na takvo utjecanje koje ima za
svrhu da svjedoci dadu lažan iskaz ili učine neke druge nedopuštene radnje, a
čime se ometa utvrđivanje istine. U konkretnoj situaciji, smatrao je
prvostupanjski sud, optužba, osim što navodi ime svjedoka J. K., ne konkretizira
i ne navodi činjenice iz kojih bi proizlazila opasnost koluzije. Puka
pretpostavka o opasnosti koluzije, posebno kad se ima na umu da je svjedok K. do
sada već surađivao s nadležnim pravosudnim tijelima, prema stajalištu
prvostupanjskog suda, nije dovoljna za primjenu mjere pritvora po citiranoj
pritvorskoj osnovi. Međutim, Vrhovni sud je, neprihvaćajući takvu ocjenu suda
prvog stupnja o postojanju pritvorske osnove u odnosu na podnositelja, propustio
iznijeti svoje razloge za neprihvaćanje stajališta u odluci suda prvog stupnja.
7. Zbog izloženih razloga, a na temelju odredaba članka 29. stavka 1. Ustava,
Ustavni sud ocjenjuje osnovanom ustavnu tužbu u odnosu na točku II. izreke
rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008.
godine, u dijelu koji se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po
osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 2. ZKP, te u tom dijelu ukida osporena
rješenja.
*Ustavna tužba nije osnovana u odnosu na točku I. izreke rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine, u dijelu koji
se odnosi na produljenje pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102.
stavka 1. točke 4. Zakona o kaznenom postupku.*8. USKOK je 12. veljače 2008. godine podignuo optužnicu broj: UK-84/07, protiv
okr. J. M. i drugih, te predložio da se I.-VII.-okrivljenicima produlji pritvor
iz pritvorskih osnova iz članka 102. stavka 1. točaka 2., 3. i 4. ZKP-a.
Navedeni su u pritvoru, do tada, bili na temelju rješenja o određivanju pritvora
od 20. lipnja 2007. godine, koji je produljen rješenjem od 14. prosinca 2007.
godine.
8.1. Prema pravomoćnom rješenju o provođenju istrage i njezinom proširenju, te
prema navodima podignute optužnice USKOK-a, proizlazi da su okrivljenici
osnovano sumnjivi za počinjenje kaznenih djela i to okr. J. M. iz članka 347.
stavka 1., 348. stavka 1., 337. stavaka 1., 3. i 4. KZ, R. P. iz članka 347.
stavka 1. i članka 337. stavaka 1., 3. i 4. KZ, podnositelj ustavne tužbe iz
članka 347. stavka 1. i 337. stavka 4., u svezi članka 33. KZ, I. P. iz članka
347. stavka 1., 333. stavka 3. i 337. stavka 1. KZ, te članka 295. stavka 1. i
337. stavka 4. KZ, A. P. iz članka 333. stavka 1., 337. stavka 1., u svezi
članka 37. i 295. stavka 1., u svezi članka 37. KZ, te okr. J. P. iz članka 347.
stavka 1. u svezi članka 38. i članka 337. stavka 4., u svezi članka 37. KZ.
Prvostupanjski sud je ocijenio da je time, u smislu članka 102. stavka 1. ZKP-a
ispunjen opći zakonski uvjet da se pritvor protiv navedenih okrivljenika, u ovom
stupnju, kaznenog postupka, može produljiti.
8.2. Ocjenjujući prvostupanjsko rješenje, Vrhovni sud je ocijenio pravilnim
utvrđenje suda prvog stupnja da postoje razlozi za daljnju primjenu mjere
pritvora protiv okrivljenih J. M., R. P., I. G., I. P., A. P. i J. P. iz osnove
propisane u članku 102. stavku 1. točki 4. ZKP-a. Ispravnim Vrhovni sud smatra
navode suda prvog stupnja da je, prema odredbama Zakona o Hrvatskom fondu za
privatizaciju (»Narodne novine«, broj 84/92., 70/93., 76/93., 19/94., 52/94. i
87/96.), djelatnost Fonda, između ostalog i transformacija društvenih poduzeća u
trgovačka društva, privatizacija udjela imovine i prava, te transfer udjela bez
naplate, kada za to postoje odluke nadležnih tijela upravljanja društvima u
kojima državne institucije imaju udjele, kao i ostale aktivnosti koje su
određene zakonom i statutom Fonda i upravljanje imovinom u vlasništvu Republike
Hrvatske, kada je to određeno zakonom ili odlukom Vlade. Te zadaće Fond mora
ostvarivati uz pružanje mogućim i potencijalnim investitorima jasnih garancija
za ravnopravan i transparentan proces sklapanja poslova. Institucija Fonda od
izuzetne je važnosti i značaja u uvjetima promjene društveno-ekonomske funkcije
te u gospodarstvu Republike Hrvatske. Svojim postupcima, ocjena je sudova,
podnositelj je, kao i ostali okrivljenici, motiviran osobnom korišću, postupao
kroz koruptivnu aktivnost suprotno zadaći funkcije koju je obavljao u procesu
privatizacije, a time i suprotno svrsi postojanja Fonda. Time su, prema
stajalištu sudova, okrivljeni, tako i podnositelj, osim što su sebi pribavili
značajnu imovinsku korist, u javnosti, svojim postupcima, oživljavali sliku
devijantnog načina pretvorbe vlasništva, te su time ugrozili i ugled temeljnih
institucija države.
8.3. Županijski sud ističe, a to potvrđuje i Vrhovni sud u osporenom rješenju,
da su okrivljenici J. M., R. P. i I. G., koji su obnašali funkcije
potpredsjednika Fonda, te okr. I. P., koji je bio voditelj Službe prodaje
nekretnina i poduzetničkog upravljanja nekretninama Fonda, bili dužni štititi
imovinske interese Fonda, odnosno Republike Hrvatske, kao nositelja vlasničkih
prava na nekretninama koje su predmet inkriminacije. Sudovi smatraju da su
navedeni okrivljenici, tako i podnositelj ustavne tužbe, u uvjetima tržišnog
gospodarstva, bili dužni ostvariti preduvjete poštene tržišne utakmice,
omogućiti svim ponuditeljima sudjelovanje i ravnopravan položaj u javnom
nadmetanju i predložiti Vladi Republike Hrvatske odabir najpovoljnije ponude,
isključivo u interesu prodavatelja, Fonda odnosno Republike Hrvatske i samih
društava koja su bila predmet prodaje, a sve radi postizanja cilja određenog u
Zakonu o privatizaciji (»Narodne novine«, broj 21/96., 71/97., 16/98. i 73/00.).
Sudovi su ocijenili da su navedeni okrivljenici, činjenicom da su obnašali
visoke funkcije u Fondu, svojim postupcima u znatnoj mjeri smanjili ugled Fonda
u postupku provođenja i dovršenja postupka privatizacije i upravljanja imovinom
u vlasništvu Republike Hrvatske, a to je imalo za posljedicu sumnje šire
javnosti u zakonitost i pravilnost cjelokupnog rada Fonda. Te okolnosti sudovi u
njihovoj ukupnosti vide kao sadržaje koji u znatnoj mjeri nadilaze radnju i
popratne okolnosti koje se ustanovljuju kod izvršenja takvog kaznenog djela za
koje su navedeni okrivljeni. Stoga, one predstavljaju posebno teške okolnosti
kaznenog djela radi kojih su sudovi ocijenili opravdanim produljenje pritvora
protiv okrivljenih J. M., R. P., I. G. i I. P., po pritvorskoj osnovi iz članka
102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.
8.4. Ustavni sud ocjenjuje u konkretnom slučaju da su nadležna tijela sudbene
vlasti u propisanom postupku utvrdila da postoje uvjeti propisani člankom 102.
stavkom 1. točkom 4. ZKP-a, te pravilno produljila pritvor protiv podnositelja
ustavne tužbe po toj pritvorskoj osnovi.
Sudovi su argumentirano obrazložili da okolnosti u konkretnom slučaju
predstavljaju sadržaje koji u znatnoj mjeri nadilaze radnju i popratne okolnosti
koje se utvrđuju kod izvršenja kaznenog djela za koje se podnositelja ustavne
tužbe tereti, te da time one predstavljaju posebno teške okolnosti kaznenog
djela radi kojih je protiv podnositelja i drugih okrivljenih, neophodno
produljenje pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 1. točki 4. ZKP.
Stoga podnositelju nisu povrijeđena u ustavnoj tužbi navedena ustavna prava, a u
odnosu na pritvorsku osnovu iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, pa u tom
dijelu ustavna tužba nije osnovana.
9. Slijedom navedenoga, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je
kao u točki I. izreke ove odluke a na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona
kao u točki II. izreke ove odluke.
10. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1669/2008
Zagreb, 30. travnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Ostalo, NN 55/2008-1930
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)