## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1053/2000 od 23. ožujka 2001.

### NN 32/2001 (10.4.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1053/2000 od 23. ožujka 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

563

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu dopredsjednik Suda Jasna Omejec, kao predsjednik
Vijeća, te suci Marijan Hra­njski, Ivan Mrko­njić, Vice Vukojević i Milan
Vuković, kao članovi Vijeća, odlučujući povodom ustavne tužbe N. V. iz Ž., na
sjednici Vijeća održanoj dana 23. ožujka 2001. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-5007/1997 od 15.
trav­nja 1999. godine i

– rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvat­ske, broj:
511-01-42-UP/I-2/6688/1-96 od 24. trav­nja 1997. godine.

II. Predmet se vraća Ministarstvu unutar­njih poslova Republike Hrvatske
na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. N. V. iz Ž. podnio je ustavnu tužbu protiv presude Upravnog suda
Republike Hrvatske, broj: Us-5007/1997 od 15. trav­nja 1999. godine, kojom je
odbijena ­nje­gova tužba protiv rješe­nja Ministarstva unutar­njih poslova
Republike Hrvatske, broj 511-01-42-UP/I-2/6688/1-96 od 24. trav­nja 1997.
godine.

Navedenim rješe­njem odbijen
je zahtjev podnosite­lja za primitak u hrvatsko držav­ljanstvo teme­ljem članka
16. Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu (»Narodne novine«, broj 53/91, 28/92 i
113/93), uz obrazlože­nje da nije dokazao svoju pripadnost hrvat­skom narodu.

2. Podnosite­lj tek u
ustavnoj tužbi navodi da je podnio zahtjev za primitak u hrvatsko držav­ljanstvo
teme­ljem podrijetla. Navodi da mu je majka hrvatska držav­ljanka, a on je rođen
u F. Smatra da upravno tijelo i Upravni sud ­nje­gov zahtjev nisu rješavali na
teme­lju podrijetla, a u suglasju s odredbom članka 4. stavka 1. točke 3.
Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu, već zahtjev odbijaju po drugom zakonskom
osnovu, odnosno po odredbi članka 16. navedenog Zakona i to iz razloga što nije
dokazao svoju pripadnost hrvatskom narodu.

3. Iako podnosite­lj to
izrijekom nije naveo, iz sadržaja ustavne tužbe razvidno je da podnosite­lj
smatra da su mu presudom Upravnog suda i rješe­njem Ministarstva unutar­njih
poslova povrijeđena ustavna prava iz članaka 14. stavka 2., 18. stavka 1. i 26.
Ustava Republike Hrvatske.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Iz spisa predmeta proizlazi da je podnosite­lj rođen u F. 1968.
godine i da ima francusko držav­ljanstvo. Prema navodima ustavne tužbe
podnosite­lj je odgojen u duhu hrvatske tradicije jer mu je majka pripadnik
hrvatskog naroda, te ima prebivalište u Ž., otok P. Podnosite­lj je prijavio
boravak u Ž. 13. kolovoza 1996. godine. Zahtjev za primitak u hrvatsko držav­ljanstvo
podnosite­lj je podnio 8. studenoga 1996. godine, uz izjavu da se smatra hrvat­skim
držav­ljaninom, pa je stoga stajalište nadležnog upravnog tijela da je ­nje­gov
zahtjev podnijet teme­ljem odredbe članka 16. stavka 1. Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu.

5. Odredbom članka 16. stavka
1. Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu propisano je da pripadnik hrvatskog naroda
koji nema prebivalište u Republici Hrvatskoj može steći hrvatsko držav­ljanstvo
ako udovo­ljava pretpostavkama iz članka 8. stavka 1. točke 5. navedenog Zakona
i dade pisanu izjavu da se smatra hrvatskim držav­ljaninom.

6. Načelo materijalne istine
kao jedno od teme­ljnih načela up­rav­nog postupka, izraženo je odredbom članka
7. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, u da­lj­­njem
tekstu: ZUP), prema kojemu se u postupku mora utvrditi pravo sta­nje stvari i u
tom ci­lju se moraju utvrditi sve či­njenice koje su od važnosti za donoše­nje
zakonitog i pravilnog rješe­nja.

U skladu s odredbom članka
14. ZUP-a, tijelo koje vodi postupak brinut će se da nezna­nje i neukost
stranke i drugih osoba koje sudjeluju u postupku ne budu na štetu prava što im
po zakonu pripadaju.

Člankom 209. stavkom 2.
ZUP-a, određeno je što obrazlože­nje rješe­nja, doneseno u provedenom upravnom
postupku, mora sadržavati.

Uvidom u osporeno rješe­nje
upravnog tijela, utvrđeno je kako ono ne sadrži sve elemente propisane
navedenom odredbom članka 209. ZUP-a, odnosno iz osporavanog rješe­nja nisu
razvidni razlozi niti su navedene či­njenice na teme­lju kojih je utvrđeno da
podnosite­lj nije dokazao svoju pripadnost hrvatskom narodu, odnosno nije
navedeno što se može smatrati dokazom o pripadnosti hrvatskom narodu.

Polazeći od navedenih teme­ljnih
načela upravnog postupka, stajalište je Ustavnog suda da osporeno rješe­nje
Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvatske nije donijeto u postupku
propisanom Zakonom o općem upravnom postupku i u skladu s teme­ljnim načelima
tog Zakona.

Osobi kojoj tijekom postupka
nisu bile poznate okolnosti niti razlozi kojima se nadležno tijelo vodilo pri
donoše­nju rješe­nja, u bitnom je sma­njena mogućnost osporava­nja či­njeničnih
utvrđe­nja nadležnog tijela te uspjeha u žalbenom postupku, odnosno u
konkretnom slučaju u upravnom sporu.

Nenavođe­nje razloga kojima
se nadležno tijelo vodilo pri donoše­nju rješe­nja, u suprotnosti je s ustavnim
pravom iz članka 18. stavka 1. Ustava (pravo na žalbu). Navedeno pravo se ne može
učinkovito ostvariti bez obrazlože­nja u rješe­nju upravnog tijela, jer se samo
putem obrazlože­nja utvrđuje da li se upravno tijelo vodilo načelom zakonitosti
i ujedno postupalo tako da u vođe­nju postupka i u odlučiva­nju stranci omogući
zaštitu ­njezinih prava.

7. Upravni sud Republike
Hrvatske ocje­njujući zakonitost osporenog rješe­nja, u obrazlože­nju osporene
presude naveo je da podnosite­lj nije priložio niti jednu ispravu u kojoj
navodi da je hrvatske narodnosti, a što je razlog zbog koje­g se odbija­nje
zahtjeva podnosite­lja ustavne tužbe za primitak u hrvatsko držav­ljanstvo
smatra osnovanim.

Ustavni sud Republike Hrvatske ne prihvaća stajalište Uprav­nog suda da
je podnosite­lj bio dužan podnijeti bilo kakvu ispravu iz koje je razvidno da
je on hrvatske narodnosti, jer je utvrđiva­nje pretpostavki propisanih zakonom
predmet dokaziva­nja u uprav­nom postupku, u kojem se kao dokazna sredstva ne
propisuju samo i isk­ljučivo isprave. Takvim obrazlože­njem Upravni sud zapravo
iznosi tvrd­nje koje nisu utvrđene ni u postupku pred upravnim tijelom, niti u
postupku pred tim sudom, a niti proizlaze iz mjerodavnih odredbi Zakona o
hrvatskom držav­ljanstvu. Stoga su takva utvrđe­nja Upravnog suda suprotna
odredbi članka 39. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91,
9/92 i 77/92), te je time povrijeđeno ustavno jamstvo prema kojem sudovi sude
na teme­lju Ustava i zakona, sadržano u članku 118. stavku 3. Ustava.

8. Nezakonitim aktom tijela
državne uprave kao i presudom suda povrijeđeno je podnosite­lju ustavne tužbe u
članku 26. Ustava zajamčeno pravo svih građana i stranaca na jednakost pred
sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti kao i pravo
iz odredbe članka 14. stavka 2. Ustava o jednakosti svih pred zakonom.

Slijedom iznijetog, Sud je
teme­ljem odredaba članka 69. i članka 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvat­ske (»Narodne novine«, broj 99/99), odlučio kao u izreci.

Broj: U-III-1053/2000
Zagreb, 23. ožujka 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća **dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 32/2001-563