## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj:Us-8270/2001-5 od 30. lipnja 2005.

### NN 101/2005 (22.8.2005.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj:Us-8270/2001-5 od 30. lipnja 2005.

# UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1965**

Upravni sud Republike Hrvatske u Vijeću
sastavljenom od sudaca Bože Gagre kao predsjednika
Vijeća, Sanje Štefan i mr. sc. Mirjane Juričić kao članova
Vijeća, te sudskog savjetnika Krešimira Jušića kao
zapisničara, u upravnom sporu tužitelja »BONINOVO« d.o.o. iz Dubrovnika, kojeg
zastupa Marina Radoš-Kristić,
protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja Republike
Hrvatske, klasa: UP/I-030-02/2000-01-171, urbroj:
580-02-01-04-11 od 5. srpnja 2001., radi narušavanja slobodnog tržišnog
natjecanja, u nejavnoj sjednici održanoj 30. lipnja 2005.

### presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

Osporenim rješenjem tužene Agencije u točki 1. utvrđuje
se zlouporaba monopolističkog položaja poduzetnika »BONINOVO« d.o.o. iz
Zagreba, primjenom različitih uvjeta prema poduzetnicima ovlaštenim za
obavljanje pogrebnih poslova, zbog čega se u točki 2. izreke tog rješenja
nalaže tužitelju da bez odgode omogući poduzetniku »DUBROVNIK EKO« d.o.o. iz
Dubrovnika, da na zahtjev obitelji umrlu osobu preuzme iz poslovnih prostorija
ili rashladnog uređaja tužitelja, radi prijevoza do mjesta ukopa izvan područja
Grada Dubrovnika uz naknadu troškova preuzimanja, s time da se u točki 3.
izreke tužitelju nalaže da kao dokaz izvršenja naloga iz točke 2. izreke
rješenja dostavi odluku Uprave društva u određenom roku, uz naknadu troškova
postupka u iznosu od 5.000,00 kn (točka 4. izreke), s time da će rješenje biti
objavljeno u »Narodnim novinama« (točka 5. izreke rješenja).

U tužbi kojom prigovara zakonitosti osporenog
rješenja tužitelj u bitnom navodi da se u predmetnom slučaju ne mogu
primijeniti odredbe Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja jer se odredbe tog
Zakona ne odnose na pravne i fizičke osobe koje obavljaju javnu službu, što je
ovdje slučaj, te da bi se time onemogućilo obavljanje njegovih zadaća
povjerenih mu posebnim propisima. Kako je dakle njegov osnivač Grad Dubrovnik,
tužitelj smatra da se odredba članka 4. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja ne
primjenjuje na pravne osobe kojima je povjereno obavljanje javnih službi ili im
je posebnim propisima utvrđeno posebno isključivo pravo, odnosno koncesija.
Stoga napominje da zainteresirana pravna osoba »DUBROVNIK EKO« d.o.o. iz
Dubrovnika, obavlja pogrebne usluge bez koncesije, zbog čega drži da nije niti
ovlašten obavljati te usluge, te da tužitelj nije niti mogao svojim položajem
na tržištu ograničavati obavljanje djelatnosti zainteresiranog, za koju nije niti
ovlašten.

Navodeći te i druge razloge, zbog kojih nalazi
da osporeno rješenje nije na zakonu utemeljeno, tužitelj predlaže Sudu da tužbu
uvaži i to rješenje poništi.

U odgovoru na tužbu tuženo tijelo navodi da
tužitelj nepravilno tumači odredbu članka 4. Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja, te pogrešno drži da se isti ne primjenjuje na pravne osobe kojima
je povjereno obavljanje javnih službi ili im je posebnim propisima utvrđeno
posebno isključivo pravo, koncesija. Kako se na te pravne osobe rečene odredbe
Zakona ne primjenjuju samo ako bi primjena toga Zakona spriječila obavljanje
zadaća koje su im posebnim propisima utvrđene i zbog kojih su te osobe
osnovane, u konkretnom slučaju postupanje na način kako je to odredilo tuženo
tijelo neće spriječiti obavljanje zadaća tužitelja koje su mu posebnim
propisima utvrđene i zbog kojih je osnovan.

Tuženo tijelo nalazi da u predmetnom slučaju
također nema uvjeta za izuzeće od primjene odredaba Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja iz članka 4. tog Zakona, tim više jer je tužitelj i ranije pružao
zainteresiranoj pravnoj osobi usluge uporabe svoje mrtvačnice i rashladnog
uređaja za preuzimanje pokojnika na zahtjev rodbine pokojnog, prema cijeni koju
je utvrdio i naplaćivao u razdoblju od 2. do 9. rujna 2000., što nije priječilo
obavljanje djelatnosti tužitelja, iz čega zaključuje da omogućavanje
zainteresiranom da koristi poslovne prostorije i poslije tog razdoblja ne bi
bila zapreka za obavljanje tužiteljeve djelatnosti.

Ovo i bez obzira što zainteresirana pravna osoba
»DUBROVNIK EKO« d.o.o. iz Dubrovnika nema koncesiju za obavljanje komunalne
djelatnosti, ali je registriran kod Trgovačkog suda u Dubrovniku za obavljanje
djelatnosti za pripremanje pokojnika za pokapanje i prijevoz u cestovnom
prometu, što proizlazi iz rješenja od 8. studenog 2000., koje prileži spisu predmeta iz kojeg nedvojbeno proizlazi da
zainteresirani ispunjava uvjete za obavljanje pogrebnih poslova kao i da
posjeduje propisanu opremu.

Navodeći iscrpno i druge razloge, zbog kojih
tuženo tijelo nalazi da je osporeno rješenje na zakonu utemeljeno, te da je
tužitelj kao pravna osoba koja ima monopolistički položaj na mjerodavnom
tržištu zlouporabio taj položaj na način kako je to opisano u članku 20.
točkama 3. i 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, predlaže Sudu da tužbu
tužitelja odbije.

Zainteresirana pravna osoba u ovom upravnom
sporu »DUBROVNIK EKO« d.o.o. iz Dubrovnika, u odgovoru na tužbu navodeći
razloge zbog kojih smatra da je osporeno rješenje na zakonu utemeljeno, te da
je ovlašten za obavljanje predmetne djelatnosti, te predlaže Sudu da tužbu
tužitelja odbije.

*Tužba nije
osnovana.*

U predmetnom slučaju postupak za utvrđivanje
narušavanja slobodnog tržišnog natjecanja pokrenut je u povodu zahtjeva
zainteresiranog pogrebnog poduzeća »DUBROVNIK EKO« d.o.o. iz Dubrovnika, u
kojem traži da se utvrdi zlouporaba monopolističkog položaja tužitelja na
tržištu s osnove primjene članka 14. stavka 1. i članka 20. točaka 3. i 9.
Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine« broj: 48/95, 52/97 i
89/98).

Razmatranjem spisa predmeta dostavljenog Sudu uz
odgovor na tužbu, kao i osporenog rješenja, Sud nalazi da je činjenično stanje
temeljem kojeg je trebalo donijeti zakonitu odluku pravilno i u pot­punosti ispitano i utvrđeno, slijedom čega je neosnovan
i prigovor tužbe o povredi materijalnog prava na štetu tužitelja.

Naime i prema ocjeni ovoga Suda netočna je
tvrdnja tužitelja istaknuta u tužbi da se odredbe Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja ne odnose na predmetnu situaciju jer tužitelj obavlja javnu službu,
što proizlazi iz odredbe članka 4. tog Zakona.

Potonjom zakonskom odredbom propisano je da se
taj Zakon ne primjenjuje na pravne i fizičke osobe kojima je na temelju
posebnih propisa povjereno obavljanje javnih službi ili im je posebnim propisima
utvrđeno posebno, isključivo pravo, koncesija, i to samo u slučajevima kada bi
primjena ovoga Zakona priječila obavljanje zadaća koje su im posebnim propisima
utvrđene i zbog kojih su te osobe osnovane.

Odredbom članka 2. stavka 1. Zakona o komunalnom
gospodarstvu (»Narodne novine« broj: 36/95 – 128/99), propisano je da se
komunalne djelatnosti obavljaju kao javna služba dok se sukladno daljnjoj
odredbi članka 3. tog Zakona, pod održavanjem groblja i krematorija razumijeva
održavanje prostora i zgrada za obavljanje ispraćaja i sahrane pokojnika, a pod
obavljanjem pogrebnih poslova razumijeva se preuzimanje, opremanje i prijevoz
umrle osobe do mjesta ukopa ili kremiranja. Osporeno rješenje doneseno je
pozivom na odredbu članka 20. točke 3. i 9. Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja, kojom je propisano da zlouporabe monopolističkog i vladajućeg
položaja poduzetnika na tržištu ili dijelu tržišta nastaju primjenom različitih
uvjeta za istu ili odgovarajuću vrstu poslova s različitim poduzetnicima, čime
ih se dovodi u nepovoljan natjecateljski položaj na tržištu ili dijelu tržišta,
odnosno sprječavanjem slobodnog natjecanja na tržištu, koristeći vladajući
položaj ili druge bespravne načine.

U zahtjevu povodom kojeg je pokrenut postupak
zainteresirani ističe da mu tužitelj ne dopušta korištenje prostorije
(mrtvačnicu) i rashladni uređaj, iako je registriran za prijevoz umrlih osoba i
opunomoćen od strane obitelji umrlog, a time je onemogućen obavljati svoju
djelatnost, jer ne može radi prijevoza preuzeti lijes s tijelom umrlog, iako
tužitelj dopušta drugim poduzetnicima registriranim za obavljanje pogrebnih
poslova u bilo kojoj jedinici lokalne samouprave da iz poslovnih prostorija,
odnosno rashladnog uređaja preuzmu umrlu osobu koja će biti sahranjena izvan
područja Grada Dubrovnika. Stoga traži da se u postupku utvrdi da je tužitelj
tak­vim ponašanjem narušio slobodno tržišno
natjecanje zlouporabom monopolističkog položaja primjenom različitih uvjeta za
obavljanje rečene djelatnosti od strane različitih poduzetnika.

U svezi naprijed rečenog u postupku koji je
prethodio donošenju osporenog rješenja tužitelj ističe da ne surađuje sa
zainteresiranim, jer nema koncesiju za obavljanje pogrebnih poslova, zbog čega
tužitelj smatra da ne ispunjava uvjete iz članka 17. Odluke o obavljanju
pogreba umrlih osoba (»Službeni glasnik Grada Dubrov­nika« broj: 1/95), za obavljanje pogrebnih poslova. Nadalje
ističe da je njegov osnivač jedinica lokalne samouprave i da je osnovan za
obavljanje pogrebnih poslova te upravljanje gradskim grobljima na području te
jedinice lokalne samouprave, te da u slučaju kada uslugu preuzimanja pokojnika
obavljaju druge pravne i fizičke osobe tu uslugu naplaćuje prema važećem
cjeniku usluga.

Nadalje je u postupku utvrđeno da je tužitelj
jedino poduzeće koje je Grad Dubrovnik osnovao za obavljanje pogrebnih poslova,
te da kao takav jedini posjeduje poslovne prostorije (mrtvačnicu) i rashladni
uređaj, a osim toga da je i upravitelj svih groblja kojih je vlasnik Grad
Dubrovnik, te da je područje na kojem djeluje cjelokupno područje Grada
Dubrovnika, uključujući i sva druga groblja kao i ona izvan grada na području
ostalih naselja pobliže navedenih u obrazloženju osporenog rješenja. Stoga se
kako to zaključuje i tuženo tijelo, kao vlasnik rashladnog uređaja i
mrtvačnice, jedinih prostorija iz kojih je dopušteno preuzeti lijes s tijelom
umrlog onim poduzetnicima koji se bave prijevozom tijela umrlih osoba radi
prijevoza u druga mjesta, tužitelj nalazi u monopolističkom položaju, jer nema
drugih takovih poduzetnika na mjerodavnom tržištu.

Također je tijekom postupka utvrđeno da je
zainteresirani registriran za obavljanje trgovine na veliko i malo potrebnom
opremom, organiziranje pogreba i pripremanje pokojnika za pokapanje, pokop i
kremiranje, a između ostalog i za prijevoz pokojnika u cestovnom prometu i
međunarodnom cestovnom prometu, a što proizlazi iz sudskog registra Trgovačkog
suda u Dubrovniku i druge dokumentacije koja prileži
spisu predmeta.

Navedenu djelatnost pogrebnih poslova, odnosno
preuzimanje osoba umrlih na području Grada Dubrovnika iz mrtvačnice ili
rashladnog uređaja tužitelja, te opremanje i prijevoz umrlih do mjesta ukopa
zainteresirana pravna osoba »DUBROVNIK EKO« d.o.o. obavljao je od početka rujna
2000. godine, a nakon 10. rujna 2000. samo povremeno u iznimnim slučajevima.

U svezi tvrdnje tužitelja da bi primjena
odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, u predmetnom slučaju tužitelja
priječila u obavljanju zadaća koje su mu povjerene, valja reći da tužitelj u
prilog toj tvrdnji nije niti u tužbi pružio nikakve dokaze, dok za suprotan
zaključak postoji podloga u podacima spisa predmeta, kao i dokazima provedenim
tijekom postupka.

Stoga je ovdje valjalo utvrditi da li je
tužitelj zlorabio svoj položaj na mjerodavnom tržištu, odnosno sprječavao
zainteresiranog u obavljanju njegove djelatnosti koristeći svoj vladajuću
položaj, koje tržište je ovdje utvrđeno kao djelatnost pružanja pogrebnih
poslova preuzimanja lijesa s tijelom umrlih iz poslovnih prostorija ili
rashladnog uređaja tužitelja, radi prijevoza za ukop izvan područja Grada
Dubrovnika.

Naime, obavljanje djelatnosti održavanja groblja
i krematorija, kako to utvrđuje i tuženo tijelo, u nadležnosti je javnog
poduzeća koje vodi brigu o groblju, dok je prijevoz umrlog od mrtvačnice do ukopnog
mjesta kao dio pogrebnih poslova slobodan za tržišnu utakmicu, s izuzetkom
samog ukopa koji također pripadaju javnom poduzeću. Takav stav tuženo tijelo
temelji i na odredbama članaka 15. i 16. Odluke o obavljanju pogreba umrlih
osoba, prema kojima preuzimanje lijesa s tijelom umrlog iz mrtvačnice poduzeća
radi prijevoza u drugo mjesto vrši pravna i fizička osoba ovlaštena i
registrirana za prijevoz umrlih osoba, dakle ne isključivo koncesionar niti
poduzetnik – ovlaštenik kojem je Grad Dubrovnik povjerio upravljanje gradskim
grobljem.

Stoga, Sud prihvaća naprijed rečeni stav tuženog
tijela kao i tumačenje rečenih odredaba na način da svim fizičkim i pravnim
osobama registriranim za obavljanje pogrebnih poslova treba dozvoliti
preuzimanje umrlih iz mrtvačnice tužitelja, odnosno rashladnog uređaja radi
prijevoza u drugo mjesto, odnosno ukopno mjesto, a ne samo pravnim osobama koje
imaju koncesiju za mjesto u kojem će se obaviti sahrana, tj.
koji imaju koncesiju za obavljanje pogrebnih poslova. To tim više jer je
tužitelj kako je to utvrđeno tijekom postupka, nakon prekida suradnje sa
zainteresiranim nastavio suradnju s drugim pogrebnim poduzećima s područja
predmetne županije i drugih dijelova Republike Hrvatske, kojima dakle dopušta
preuzimanje tijela iz svojih poslovnih prostorija, iako nemaju koncesiju za
obavljanje pogrebnih poslova.

Stoga je prema ocjeni ovoga Suda osnovan
zaključak tuženih tijela da je tužitelj ograničavajući zainteresiranog da iz
njegovih prostorija preuzme pokojnika kada obitelj pokojnika to traži,
neovlašteno prosuđivao o interesima korisnika usluga jer im je na taj način
onemogućavao slobodan odabir najpovoljnijeg ponuđača, odnosno onog poduzetnika
čija usluga najviše odgovara željama naručitelja usluge, a na taj način je
zainteresiranom kao valjano registriranom i ovlaštenom poduzetniku onemogućavao
obavljanje njegove djelatnosti.

Tuženo tijelo također, u obrazloženju osporenog
rješenja napominje da su, kako to proizlazi iz podataka spisa predmeta, usluge
zainteresiranog na utvrđenom mjerodavnom tržištu potrebne i tražene, te da je
zainteresirani ishodio suglasnost za izdavanje koncesijskog odobrenja za
obavljanje pogrebnih poslova na područjima određenih općina. Uz to se dodaje da
dokumentacija koju je zainteresirani priložio uz odgovor na tužbu sadrži i
Odluku od 11. travnja 2001., kojom se zainteresiranom daje koncesijsko
odobrenje za preuzimanje, opremanje i prijevoz umrle osobe na području Općine
Ston.

Iz naprijed rečenih razloga, Sud nalazi
pravilnim utvrđenje upravnih tijela da je tužitelj zlouporabio svoj
monopolistički položaj na tržištu, zbog čega je obavezao tužitelja da bez
odgode omogući zainteresiranom da na zahtjev obitelji umrlu osobu preuzme iz
poslovnih prostorija ili rashladnog uređaja tužitelja radi prijevoza do mjesta
ukopa izvan područja Grada Dubrovnika, uz naknadu troškova preuzimanja (točka
2. osporenog rješenja), uz utvrđenje daljnjih obveza pobliže naznačenih u
točkama 3. i 4. tog rješenja, jer da je neosnovano tužitelj davao prednost
drugim poduzetnicima za obavljanje tih poslova i takvim postupanjem povrijedio
odredbu članka 20., točke 3. i 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Radi navedenog, Sud nalazi da osporenim
rješenjem nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Trebalo je stoga, na temelju odredbe članka 42.
stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 9/92 i
77/92), tužbu odbiti kao neosnovanu, s time da će se presuda objaviti u
»Narodnim novinama« na temelju odredaba članka 37.a, stavka 2. Zakona o zaštiti
tržišnog natjecanja.

Broj: Us-8270/2001-5

Zagreb, 30. lipnja 2005.

Predsjednik Vijeća

**Božo** **Gagro**, v. r.

Presuda, NN 101/2005-1965