## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6559/2010 od 13. studenoga 2014.

### NN 142/2014 (2.12.2014.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6559/2010 od 13. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2679

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Miroslav Hršum iz Sarajeva, Ulica Vuka Karadžića 89, Bosna i Hercegovina, sada na izdržavanju kazne zatvora u Zatvoru u Gospiću, kojeg zastupa Željko Lubina, odvjetnik iz Splita, na sjednici održanoj 13. studenoga 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se djelomično usvaja.

II. Utvrđuje se da je podnositelju ustavne tužbe Miroslavu Hršumu, zbog neprovođenja istrage u povodu njegovih prigovora da je bio zlostavljan od 9. svibnja 2008. u 20.00 sati do 10. svibnja 2008. u 20.45 sati, povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 23. stavkom 1. zasebno i u vezi s člankom 25. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) i člankom 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.) u proceduralnom aspektu.

a) Zbog utvrđene povrede, podnositelju ustavne tužbe određuje se, za razdoblje do donošenja ove odluke, zadovoljština u iznosu od 20.000,00 kuna, koja će biti isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositelja ustavne tužbe Ministarstvu pravosuđa Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

b) Na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) Ustavni sud određuje da je Državno odvjetništvo Republike Hrvatske dužno pokrenuti i provesti djelotvornu istragu o navodnom zlostavljanju podnositelja Miroslava Hršuma od 9. svibnja 2008. u 20.00 sati do 10. svibnja 2008. u 20.45 sati.

III. U odnosu na ostale prigovore podnositelja, koji nisu odbačeni rješenjem u ovom predmetu, ustavna tužba se odbija.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba odbacuje se:

– u dijelu prigovora koji se odnose na razdoblje prije 10. svibnja 2008. oko 14.00 sati,

– u odnosu na prigovore u kojima se podnositelj poziva na članke 18. i 116. stavak 1. Ustava.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je Miroslav Hršum, državljanin Bosne i Hercegovine, s prebivalištem u Sarajevu, Ulica Vuka Karadžića 89, Bosna i Hercegovina, koji se nalazi na izdržavanju kazne zatvora u Zatvoru u Gospiću (u daljnjem tekstu: podnositelj). Ustavnu tužbu podnio je osobno podnositelj, a zatim i Željko Lubina, podnositeljev odvjetnik iz Splita. Obje ustavne tužbe zajedno smatraju se jednom ustavnom tužbom podnositelja. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

2. Ustavna tužba podnesena je u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-Us-79/10-6 od 15. rujna 2010., koja je ispravljena rješenjem Vrhovnog suda broj: Kž-Us-79/10-8 od 18. studenoga 2010. (u daljnjem tekstu: presuda Vrhovnog suda ili drugostupanjska presuda).

Tom su presudom odbijene žalbe podnositelja, drugih suoptuženika, te Ureda za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (u daljnjem tekstu: USKOK), izjavljene protiv presude Županijskog suda u Splitu broj: K-Us-25/08 od 3. veljače 2010. (u daljnjem tekstu: presuda Županijskog suda ili prvostupanjska presuda).

2.1. Presudom Županijskog suda podnositelj je oglašen krivim zbog počinjenja dvaju kaznenih djela protiv imovine – razbojništvo, opisana po članku 218. stavku 2. u vezi s člankom 218. stavkom 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ), te je na temelju istog zakonskog propisa osuđen na kaznu zatvora u trajanju od šest godina (za prvo kazneno djelo) te na kaznu zatvora u trajanju od šest godina (za drugo kazneno djelo). Potom je osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od deset godina zatvora. U kaznu zatvora uračunato mu je i razdoblje lišenja slobode od 10. svibnja 2008. nadalje.

2.2. Na temelju članka 79. stavaka 1. i 2. KZ-a, prema podnositelju je primijenjena sigurnosna mjera protjerivanja stranca iz zemlje u trajanju od deset godina, računajući od pravomoćnosti presude. Vrijeme izvršenja kazne ne uračunava se u vrijeme trajanja te sigurnosne mjere.

2.3. Na temelju članka 82. stavaka 1. i 2. u vezi s člankom 464. stavkom 1., člankom 466. i člankom 468. stavcima 1. i 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst, 178/04. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP), od podnositelja i drugih optuženika oduzeta je imovinska korist pribavljena kaznenim djelom u iznosu od 38.594,00 kune. Na temelju članka 132. stavka 2. ZKP-a podnositelju je naloženo da na ime imovinskopravnog zahtjeva oštećenici Hrvatskoj pošti d.d. isplati iznos od 256.026,00 kuna sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od 15. ožujka 2008. nadalje, te da oštećenici Croatiji osiguranju d.d. Zagreb isplati iznos od 143.974,00 kune sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od 25. ožujka 2009. nadalje. Također je podnositelj obvezan naknaditi troškove kaznenog postupka u iznosu od 5.500,00 kuna.

3. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 18. stavkom 1., 24. stavcima 1. i 2., 25. stavkom 1., 26. i 29. stavcima 1., 2., 3. i 4. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), te članci 3., 5. stavak 2. i 116. stavak 1. Ustava.

Povrijeđenim smatra i članak 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) zatražena je dostava kaznenog spisa Županijskog suda u Splitu broj: K-Us-25/08.

5. Osim spisa predmeta, tijekom ustavnosudskog postupka pribavljena su i sljedeća očitovanja i dokumentacija:

– očitovanje istražnog suca Županijskog suda u Splitu Stanka Grbavca broj: K-Us-25/08 od 18. travnja 2011., koje je u Ustavnom sudu zaprimljeno 26. travnja 2011. (u daljnjem tekstu: očitovanje istražnog suca);

– očitovanje zamjenika pučkog pravobranitelja Željka Thüra broj: P.P.-21-03-799/09-6 od 2. svibnja 2011., zajedno s liječničkom dokumentacijom o podnositelju ustavne tužbe (u daljnjem tekstu: očitovanje pučkog pravobranitelja od 2. svibnja 2011.);

– očitovanje tajnika Vrhovnog suda Zdravka Stojanovića od 3. svibnja 2011., zajedno s prilozima u vezi s vijećanjem i donošenjem osporene presude Vrhovnog suda;

– očitovanje Uprave za zatvorski sustav Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske, klasa: 730-11/11-12/10, urbroj: 514-07-01-01-05/1-11-2 od 16. lipnja 2011., zajedno s prilozima, u vezi s ozljedama podnositelja kod prijema u Zatvor u Splitu;

– očitovanje Policijske uprave splitsko-dalmatinske o uhićenju Miroslava Hršuma broj: 511-12-23-KU-236/08 od 3. listopada 2011. (u daljnjem tekstu: očitovanje policije o uhićenju podnositelja od 3. listopada 2011.).

6. Riječ je o iznimno složenom kaznenom predmetu u kojem je podnositelj, zajedno s više drugih osoba, prvo optužen za jedno kazneno djelo razbojništva izvršeno 15. ožujka 2008., a nakon toga i za drugo kazneno djelo razbojništva izvršeno 23. studenoga 2007. U ovom se ustavnosudskom predmetu otvorilo više bitnih ustavnopravnih pitanja, među kojima i takva koja su se u praksi Ustavnog suda postavila prvi put, a koja su za buduću praksu Ustavnog suda ocijenjena značajnima. To se posebno odnosi na pitanje usklađivanja postupanja Ustavnog suda s praksom Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) kad je riječ o neprovođenju istrage odnosno o nedjelotvornoj istrazi u svjetlu članka 23. stavka 1. zasebno i zajedno s člankom 25. stavkom 1. Ustava i člankom 3. Konvencije (pri čemu je u okviru postavljenog pitanja obuhvaćen i članak 2. Konvencije).

6.1. Osim pripremnih radnji (v. točku 5. obrazloženja ove odluke i rješenja), navedene su okolnosti zahtijevale, prema zaključku nadležnog sudskog vijeća koje je raspravljalo o predmetu 16. veljače 2012., odlučivanje o predmetu na sjednici Ustavnog suda zbog šireg značaja. Sukladno tome, predmet je sukcesivno bio na dnevnom redu više stručnih sastanaka (6. ožujka 2012., 20. ožujka 2012., 11. travnja 2012., 17. travnja 2012., 25. rujna 2012., 15. srpnja 2014., 30. rujna 2014., 6. listopada 2014., 21. listopada 2014., 28. listopada 2014. i 4. studenoga 2014.), a održano je i nekoliko tematskih kolegija sudaca na kojima je ovaj predmet bio jedina odnosno glavna točka dnevnog reda (22. listopada 2012., 11. travnja 2013., 25. studenoga 2013., 17. veljače 2014. i 27. listopada 2014.). Za potrebe ovog postupka, tijekom 2013. izrađen je i poseban elaborat vezan uz osuđujuće presude donesene na temelju neposrednih dokaza odnosno na temelju »zatvorenog kruga indicija«.

6.2. Budući da je riječ o iznimno opsežnom kaznenom predmetu, Ustavni sud je na njegovoj obradi i pripremi, na zahtjev suca izvjestitelja, angažirao dva ustavnosudska savjetnika, a na njegovoj su obradi surađivali i viši ustavnosudski savjetnici iz Centra za evidenciju i dokumentaciju Ustavnog suda.

7. Podnositelj je Ustavnom sudu uputio vlastoručno pisanu požurnicu za ubrzanje ustavnosudskog postupka u povodu njegove ustavne tužbe, koja je pisana 21. ožujka 2011., a zaprimljena je 28. ožujka 2011. Drugu podnositeljevu požurnicu, također vlastoručno napisanu, Ustavni sud zaprimio je 29. veljače 2012.

S tim u vezi, Ustavni sud utvrđuje da požurnice koje podnositelji upućuju Ustavnom sudu nisu pravna sredstva za ubrzanje ustavnosudskog postupka u smislu članka 63. Ustavnog zakona i članka 35. stavka 1. Konvencije.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

1) Opis događaja

8. U Hrvatskim poštama – Središtu pošta Split, u Splitu, Hercegovačka 1, u odjelu novčanog kartiranja, više maskiranih i naoružanih osoba izvršilo je 15. ožujka 2008. između 22.25 i 22.43 sati oružanu pljačku u kojoj su uz prijetnju vatrenim oružjem svladali, a potom lisicama i ljepljivim vrpcama vezali nekoliko zaštitara i zaposlenika pošte, nakon čega su iz trezora otuđili iznos od 15.021.500,00 kuna, te su se s mjesta događaja udaljili u nepoznatom smjeru.

8.1. U poslovnici 21110 Hrvatskih pošta u Splitu, Gradišćanskih Hrvata 22, više maskiranih i naoružanih osoba izvršilo je 23. studenoga 2007. oružanu pljačku, kojom su prilikom Hrvatske pošte – Središte pošta Split oštećene za ukupni iznos od najmanje 96.688,41 kunu. Nadležna policijska uprava podigla je kaznenu prijavu protiv nepoznatog počinitelja 23. studenoga 1997. (sv. 3, list 172. spisa predmeta K-Us-25/08).

8.2. Te dvije oružane pljačke naknadno su dovedene u vezu. Naime, Policijska uprava splitsko-dalmatinska, Sektor kriminalističke policije, Odjel općeg kriminaliteta, podnijela je 12. svibnja 2008. USKOK-u, Odsjeku Split, Posebno izvješće – dopunu kaznene prijave Hrvatskih pošta – Središta pošta Split, u Splitu, Hercegovačka br. 1, broj: 511-12-09-23-KU-236/08A.Ž. od 12. svibnja 2008. (u daljnjem tekstu: Posebno izvješće od 12. svibnja 2008.), protiv podnositelja ustavne tužbe i još nekoliko osoba zbog sumnje na počinjenje dvaju kaznenih djela razbojništva (sv. 1, listovi 1. – 9. spisa predmeta K-Us-25/08), to jest oružane pljačke od 23. studenoga 2007. i oružane pljačke od 15. ožujka 2008.

2) Uhićenje te ispitivanje podnositelja u policiji i od istražnog suca

9. Prema tvrdnjama podnositelja ustavne tužbe, 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati iz stana koji je unajmio u Splitu otele su ga maskirane osobe u civilnim odjelima, vezali su mu noge i ruke, zamotali mu traku preko usta i očiju te ga nasilno iznijeli iz stana, ubacili u prtljažnik vozila i odvezli u nepoznatom pravcu. Vožnja je trajala »1 – 2 sata«, a cijelo vrijeme vožnje udarali su ga po bedrima. Kasnije je spoznao da je odvezen u šumu, gdje su ga iste osobe razodjenule, brutalno ga tukle, udarale gumenom palicom po bosim tabanima, nogama po leđima i međunožju, te ga zastrašivale sve do sljedećeg jutra. Tako je jedna osoba rekla da mu daju lopatu »da kopa sebi grob«. Osobe su ga verbalno zlostavljale spominjući i imena njegovo dvoje djece i govoreći da su ih ubili. Također su ga vrijeđali na osnovi etničkog podrijetla. Jedna osoba pištoljem mu je pucala pored glave. Tvrdi da su mu te noći povrijeđene noge i rebra, da su mu razbijeni prednji zubi, te da je pretrpio ozljede na lijevom testisu, sve kao posljedicu premlaćivanja. Prema tvrdnjama podnositelja, cilj mučenja bilo je iznuđivanje njegovog obećanja da će priznati i potpisati sve što od njega kasnije bude tražila policija. Nakon što je pristao to učiniti, otmičari su ga sljedećeg jutra, 10. svibnja 2008., opet stavili u prtljažnik automobila i odvezli ga u prostorije policijske uprave u Splitu, gdje su ga predali policiji.

9.1. Prema Izvješću o uhićenju i dovođenju Policijske uprave splitsko-dalmatinske, Sektora kriminalističke policije, Odjela općeg kriminaliteta broj: 511-12-09-23-KU-236/08 od 10. svibnja 2008. (sv. 3, listovi 159. – 160. spisa predmeta K-Us-25/08; u daljnjem tekstu: Izvješće o uhićenju od 10. svibnja 2008.), podnositelj je uhićen 10. svibnja 2008. u 15.00 sati u prostorijama Policijske uprave splitsko--dalmatinske, Odjela općeg kriminaliteta, zbog postojanja osnova sumnje da je počinio kazneno djelo razbojništva iz članka 218. KZ-a. U očitovanju policije o uhićenju podnositelja od 3. listopada 2011. (v. točku 5. obrazloženja ove odluke i rješenja) ponovljeno je da je podnositelj »uhićen dana 10. 05. 2008. godine u 15,00 sati«, ali je dodano da je »u prostorije PU SD i to Odjela općeg kriminaliteta doveden ... oko 14,00 sati istog dana«.

10. Prema tvrdnjama podnositelja ustavne tužbe, nakon što je u ranim jutarnjim satima 10. svibnja 2008. predan policiji, nasilje nad njim je nastavljeno, sada u prostorijama policijske uprave u Splitu, gdje su se naizmjenično smjenjivale službene osobe čitajući mu već pripremljene papire i prijeteći »da će mu biti još gore« ako ih ne potvrdi. Odbili su njegovu molbu za pružanje liječničke pomoći. Podnositelj tvrdi da ga je inspektor Rubelj često udarao. Tvrdi da su službene osobe nakon dolaska njegova odvjetnika i zamjenika državnog odvjetnika same diktirale njegovu izjavu, i to iz rokovnika prema konceptu koji su sami napravili, a da je njegov odvjetnik tijekom tog postupka demonstrativno napustio prostoriju, ali je na kraju ipak potpisao zapisnik uz opasku da im to »neće proći na sudu«. Tvrdi da je tada sve njih molio za pomoć liječnika te ih je molio da obavijeste njegovu obitelj ili ambasadu, »na što su se oglušili niti su mi dopustili da se javim bilo kome«. Nisu mu dali »ni da jede ni da pije« cijeli dan. Tvrdi da je inspektor Rubelj tek nakon odlaska odvjetnika napisao »nalog o lišenju slobode« u kojem je naveo da je podnositelj priveden 10. svibnja 2008. u 14.00 sati. Podnositelj tvrdi da je početno odbio potpisati takvo izvješće, ali je na kraju bio prisiljen to učiniti jer ga je inspektor Rubelj ponovo počeo udarati. Na kraju su ga dvojica policajaca »između sebe svukli niz stepenice u podrum stanice gdje su bile prostorije za pritvor« jer su mu stopala bila krvava i natečena, a u ponedjeljak, 12. svibnja 2008., odveli su ga kod istražnog suca.

10.1. Suprotno tome, u Izvješću o uhićenju od 10. svibnja 2008., koje je pisano na tipiziranom obrascu, navedeno je:

»B. POUKA O PRAVIMA UHIĆENE OSOBE

1. Uhićena osoba je dana 10. 05. 2008. godine u 15,00 sati prema odredbama članka 6. stavka 1. Zakona o kaznenom postupku i članka 96. istog Zakona upoznata s:

– razlozima uhićenja,

– pravom da nije dužna iskazivati,

– pravom na stručnu pomoć branitelja kojeg može sama izabrati,

(...)

2. Nakon upoznavanja s pravima uhićena osoba je:

a. pozvala branitelja Željko Lubina koji je u prostorije organizacijske jedinice pristupio dana 10. svibnja 2008. u 15,30 sati,

(...)

e. odbila da se o njezinom uhićenju obavijesti:

– obitelj,

– konzulat/veleposlanstvo.«

U Izvješću o uhićenju od 10. svibnja 2008. također je navedeno:

»Prema odredbama članka 177. stavka 5. Zakona o kaznenom postupku prikupljanju obavijesti od uhićene osobe bili su nazočni:

a) državni odvjetnik USKOK – Natalija Petković

b) branitelj Željko Lubina.«

Podnositelj je potpisao navedeno izvješće bez ikakvih komentara ili prigovora.

10.2. Nadalje, prema podacima iz Zapisnika o ispitivanju osumnjičenika broj: 511-12-09-23-KU-236/08 od 10. svibnja 2008. (sv. 2, listovi 121.-129. spisa predmeta K-Us-25/08; u daljnjem tekstu: Zapisnik o ispitivanju osumnjičenika od 10. svibnja 2008.), branitelj podnositelja Željko Lubina obaviješten je da mora doći u prostorije policijske uprave 10. svibnja 2008. u 15.00 sati, a ispitivanje podnositelja započelo je 10. svibnja 2008. u 15.50 sati.

Taj se zapisnik sastoji od ukupno devet stranica, a svaku stranicu su potpisali podnositelj ustavne tužbe, njegov branitelj, policijski službenik Željko Rubelj i zamjenica nadležnog državnog odvjetnika Natalija Petković. U tom zapisniku podnositelj je izjavio: »Svjestan sam kaznenih djela koja mi se stavljaju na teret, upoznat sam s pravima koja mi pripadaju, te u prisutnosti svoga branitelja Željka Lubine, dajem slijedeću obranu ...« Nakon toga, u Zapisniku o ispitivanju osumnjičenika od 10. svibnja 2008. sadržan je podnositeljev detaljan opis događaja oko pljačke pošte u studenom 2007. godine u Splitu te događaja oko iznajmljivanja stanova u Splitu sve do druge pljačke pošte u Splitu u ožujku 2008. godine.

Iskaz završava riječima: »Više nemam što izjaviti, upoznat sam da zapisnik mogu pročitati, izjavljujem da sam slušao glasni diktat zapisnika, pa ću zapisnik potpisati ne čitajući sadržaj«. Ispitivanje podnositelja, prema tom zapisniku, završeno je u 20.45 sati.

11. Na temelju rješenja Istražnog centra Županijskog suda u Splitu broj: KIR-475/08 od 11. svibnja 2008. (sv. 3, listovi 156. – 158. spisa predmeta K-Us-25/08) određeno je zadržavanje podnositelja do 24 sata, s tim »da zadržavanje može trajati najdulje do 12. svibnja 2008. do 15,00 sati«.

Podnositelj zahtjeva doveden je 12. svibnja 2008. pred istražnog suca Županijskog suda u Splitu. Prema Zapisniku o ispitivanju okrivljenika broj: KIR US 36/08 od 12. svibnja 2008. (sv. 3, list 176. spisa predmeta K-Us-25/08; u daljnjem tekstu: Zapisnik o ispitivanju okrivljenika od 12. svibnja 2008.), podnositelja je od 12.40 do 12.50 sati, u prisutnosti branitelja po vlastitom izboru (odvjetnika Željka Lubine) i tužitelja (zamjenice ravnatelja USKOK-a Natalije Petković), ispitao istražni sudac Stanko Grbavac. U tom je zapisniku navedeno:

»Nakon što je osumnjičeniku pročitana kaznena prijava pod brojem KU-236/08, te nakon gornjih upozorenja i pouka, isti izjavljuje da je razumio zašto se tereti i koji osnovi sumnje stoje protiv njega, da će koristiti svoje zakonsko pravo braneći se šutnjom, a da je za svoga branitelja angažirao danas nazočnoga Željka Lubinu, odvjetnika u Splitu.

OBRANA OSUMNJIČENIKA

Ja u cijelosti ostajem kod svoje obrane date u policiji pred mojim braniteljem Željkom Lubinom koji je tu nazočan, međutim nemam novca da ga ja sam angažiram pa se za sada branim šutnjom i ne želim odgovarati na nikakva postavljena pitanja.

Dovršeno u 12,50 sati.

Okrivljenik upozoren na odredbu čl. 77. ZKP-a, te izjavljuje da ne želi čitati zapisnik i istog će potpisati.«

11.1. Istražni sudac donio je isti dan rješenje o provođenju istrage broj: KIO-Us-13/08 od 12. svibnja 2008. (sv. 4, listovi 191.-194. spisa predmeta K-Us-25/08) protiv podnositelja i još šestorice drugih osoba zbog postojanja osnovane sumnje da su u sastavu grupe počinili kazneno djelo razbojništva uporabom oružja, čime su počinili kaznena djela razbojništva iz članka 218. stavaka 2. i 1. KZ-a. Isti dan, 12. svibnja 2008., protiv podnositelja određen je pritvor na temelju pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točaka 1., 2., 3. i 4. ZKP-a.

12. Vlastoručno pisanim podneskom od 13. svibnja 2008., koji je podnositeljev branitelj neposredno predao Županijskom sudu u Splitu na spis istražnog predmeta KIO-Us-13/08 dana 4. lipnja 2008. (sv. 9, listovi 347.-349. spisa predmeta K-Us-25/08), podnositelj je naveo da su ga 9. svibnja 2008. oteli »djelatnici policije koji su bili maskirani fantomkama i naoružani«. Nakon toga je opširno opisao kako su ga oteli i mučili zbog čega je bio prisiljen priznati počinjenje kaznenog djela. Čini se da podnositelj nije priložio medicinsku dokumentaciju uz to svoje pismo, iako je u pismu spomenuo da postoje liječnički nalazi koji potvrđuju njegove ozljede.

12.1. Uz ustavnu tužbu podnositelj je dostavio i presliku vlastoručno pisane zamolbe »broj 1.« od 21. rujna 2008. upućene istražnom sucu Stanku Grbavcu, navodeći »na koju nisam dobio nikakav odgovor nikad«. U tom je podnesku podnositelj izjavio da se na ispitivanju pred istražnim sucem 12. svibnja 2008. »branio šutnjom, zbog nepoznavanja pravne procedure, nepoznavanja jezika i straha«, te je zatražio da mu se omogući »davanje iskaza jer ga do sada nisam ni dao i to na materinjem jeziku, što mi nije niti omogućeno, iako je isto propisano u čl. 7. st. 2. ZKP« (list 27. spisa Ustavnog suda). Taj podnositeljev podnesak, međutim, nije sadržan u spisu predmeta K-Us-25/08. Za zamolbu »broj 2.« od 21. rujna 2008. v. točku 60.1. obrazloženja ove odluke i rješenja.

12.2. Podnositelj je uz ustavnu tužbu priložio i presliku vlastoručno pisane zamolbe od 20. travnja 2010. koju je naslovio na suca Županijskog suda u Splitu Brunu Kleina, u kojoj opširno iznosi svoje viđenje događaja u vezi s kaznenim djelom od 15. ožujka 2008. te različite prigovore vezane uz postupanje nadležnih policijskih i pravosudnih vlasti prema njemu (listovi 30. – 34. spisa Ustavnog suda). Taj podnositeljev podnesak također nije sadržan u spisu predmeta K-Us-25/08.

3) Pretraga podnositeljevog stana

13. U međuvremenu, 11. svibnja 2008., izvršena je pretraga stana koji je podnositelj unajmio u Splitu.

13.1. Prema tvrdnjama podnositelja ustavne tužbe, pretraga stana izvršena je nezakonito, uz kršenje pravila vezanih uz svjedoke i bez nazočnosti njegova branitelja. Podnositelj je bio prisiljen potpisati zapisnik jer su mu policijski službenici prijetili i vrijeđali ga po etničkoj osnovi. Zapisnik mu nije bilo dopušteno unaprijed pročitati. Podrobniji prikaz podnositeljeva viđenja pretrage stana sadržan je u točkama 77. i 78. obrazloženja ove odluke i rješenja.

13.2. O pretrazi podnositeljeva stana sačinjen je Zapisnik o pretrazi stana i drugih prostorija Policijske uprave splitsko-dalmatinske, Odjela općeg kriminaliteta broj: 511-12-09-23-KU-236/08 od 11. svibnja 2008. (sv. 1, listovi 21. – 24. spisa predmeta K-Us-25/08; u daljnjem tekstu: Zapisnik o pretrazi stana od 11. svibnja 2008.). Podrobniji prikaz sadržaja tog zapisnika naveden je u točki 81. obrazloženja ove odluke i rješenja.

4) Kazneni postupak protiv podnositelja

14. Protiv podnositelja i još devet suokrivljenika podnesena je optužnica broj: UK-137/08 od 21. listopada 2008. zbog dva kaznena djela razbojništva iz članka 218. stavka 2. u vezi s člankom 218. stavkom 1. KZ-a (sv. 26, listovi 979.-1026. spisa predmeta K-Us-25/08).

15. Na prvom ročištu za glavnu raspravu održanom 25. svibnja 2009. podnositelj, zastupan po odvjetniku Željku Lubini, izjavio je »da se ne smatra krivim ni po jednoj točki optužnice, te da će obranu iznijeti na kraju dokaznog postupka« (sv. 33, list 1223. spisa predmeta K-Us-25/08). To je ponovio i na glavnoj raspravi održanoj 12. listopada 2009., pri čemu je na toj raspravi izjavio i da će dati svoju obranu (sv. 45, listovi 1577. i 1578. spisa predmeta K-Us-25/08).

16. Na glavnoj raspravi održanoj 13. siječnja 2010. podnositelj je iznio svoju obranu (sv. 52, list 1800. spisa predmeta K-Us-25/08). Izjavio je da se ne osjeća krivim, i to u cijelosti za obje točke optužnice. Odrekao se istinitosti i valjanosti svojih iskaza danih pred policijom i istražnim sucem, što je opisano u prvostupanjskoj presudi ovako:

»Kada mu je predočen zapisnik pred istražnim sucem i što stoji u tom zapisniku, te da je zapisnik osobno potpisao uz upozorenje iz članka 77. ZKP, okrivljeni pod 1. Miroslav Hršum kazao je da to nije točno, te da je istina ono što je izjavio na glavnoj raspravi.

Kada mu je predočen iskaz pred policijom u nazočnosti branitelja Željka Lubine, koji je dan na sedam stranica, i kojeg je potpisao on i njegov branitelj, okrivljeni pod 1. Miroslav Hršum izjavio je da tada nije mogao rasuđivati i da je točno ono što je rekao na glavnoj raspravi. Kada mu je taj iskaz koji je dao pred policijom u cijelosti pročitan i kada je od strane predsjednika vijeća upitan želi li komentirati ono što je na glavnoj raspravi kazao da su u policiji iznudili njegov iskaz i unaprijed ga pripremili, a da njegova obrana pred policijom sadrži mnoštvo detalja pa i iz osobnog života, okrivljeni pod 1. Miroslav Hršum kazao je da se o tom ne želi izjasniti.

(...) Da mu nije bilo poznato prije dolaska pred istražnim sucem što znači odredba članka 4. ZKP i da ga u policiji nisu upoznali sa sadržajem te odredbe, samo da su ga tukli. Kada mu je branitelj predočio specijalistički nalaz od 12.5.2008. rekao je da je to nalaz kada ga u pritvoru nisu htjeli odvesti u sobu već su ga odveli na liječnički pregled u KBC Split. (...) Nadalje na upit predsjednika vijeća u odnosu na pročitani cjeloviti zapisnik pred policijom u nazočnosti branitelja, a kojeg su potpisali on i branitelj, okrivljeni je kazao da bi on tada potpisao sve, ...

(...)

(...) Kada je došao kod istražnog suca da nije bio u dobrom stanju, što se može vidjeti i iz fotografije privođenja, a da nikada nije rekao istražnom sucu da nema novca za platiti branitelja. Kod istražnog suca da je bio tri minute.«

16.1. Preostali iskaz podnositelja od 13. siječnja 2010. skraćeno je prikazan u prvostupanjskoj presudi ovako:

»(...) Kada je uhićen 9. svibnja 2008. godine u 21 sat da je zapravo bio kidnapiran da su to radile neke osobe s kapuljačama, udarale ga i slomile mu tri rebra, da je dobio i par udaraca u testise. Nadalje da su mu psovali majku srpsku, te da su ga tukli palicama po tabanima. Tek poslije da su mu odlijepili usta i pitali ga za pljačku Centra pošta u Splitu, a on da je rekao da ne zna ništa o tome. Kada su ga nakon svega odveli na tri kat i odlijepili mu trake s lica, da je počelo ispitivanje i maltretiranje i zbog toga da je rekao da će sve priznati. Da su mu pokazivali slike neke pljačke i da se radilo o osobi koja uopće ne sliči na njega, međutim, kako su ga udarali da je rekao da će sve priznati. (...) Oni da su već počeli pisati zapisnik koji su unaprijed spremili i tek u međuvremenu da je došao njegov odvjetnik. Odvjetnik na pola zapisnika da je izišao vani, jer je protestirao na način kako se to radi, a kada je otišao njegov odvjetnik i Ravnatelj USKOK-a da su mu dali da potpiše prijavu o uhićenju s datumom 10. svibnja u 15,00 sati. Kada se ponovno bunio da je opet udaran, pa da je sve to potpisao. U nedjelju su ga odvezli na pretres stana, ali da nije mogao ni hodati, i u stanu je bio gazda stana s dvojicom ljudi, koji su sjedili za stolom, kasnije da je došla gospođa koja je donijela kavu... Kada nije htio potpisati ni taj zapisnik, da je opet dobio dva do tri šamara, i da su ga onda odvezli istražnom sucu, a da nje mogao ni hodati. Pred istražnim sucem da je rekao da se ne brani kao pred policijom, i da će se braniti šutnjom, a da ne zna kako je u zapisnik ušlo da se brani kao pred policijom. Dovođenjem u pritvor da su obavljeni liječnički pregledi i da su mu konstatirane ozljede.«

17. Na glavnoj raspravi održanoj 15. siječnja 2010. odbijen je prijedlog branitelja podnositelja za sudsko-medicinsko vještačenje ubrojivosti podnositelja tijekom davanja iskaza pred policijom, odnosno pred istražnim sucem 10. i 12. svibnja 2008. Tu svoju odluku prvostupanjski sud je obrazložio na sljedeći način:

»(...) Miroslav Hršum svoj iskaz 10. svibnja pred policijom i 12. svibnja pred istražnim sucem, dao je u nazočnosti svog branitelja, koji je njegov branitelj i tijekom cijelog ovog postupka, te niti na jednom od zapisnika nije stavljena primjedba bilo okrivljenika pod 1., bilo njegova branitelja, da bi okrivljeni Miroslav Hršum bio raspravno nesposoban. Nadalje, takva konstatacija nije primijećena niti od strane istražnog suca, a iskaz pred policijom dan je na punih sedam strana i vrlo detaljan. Stoga se prijedlog branitelja okrivljenika pod 1. na koncu dokaznog postupka i nakon ispitivanja svih ostalih okrivljenika, smatrao nevažnim u odnosu na gore navedene okolnosti i sve druge izvedene dokaze.«

18. Nakon provedene glavne rasprave, prvostupanjski sud je 3. veljače 2010. donio presudu kojom je podnositelja proglasio krivim (v. točku 2.1. obrazloženja ove odluke i rješenja), zajedno s još osam drugih suokrivljenika (Miro Cokarić, Emil Cokarić, Vesna Vuco, Mladen Stupalo, Boris Marušić, Zoran Stevanović, Jozo Certa i Milan Mitić).

19. Podnositelj je 20. travnja 2010. osobno podnio žalbu protiv prvostupanjske presude, a žalbu je 3. svibnja 2010. podnio i njegov branitelj. U obje žalbe istaknuti su prigovori koji se ponavljaju i u ustavnoj tužbi, kao i tvrdnje da se osuda podnositelja temelji na nezakonitim dokazima koji su trebali biti izuzeti iz spisa predmeta.

20. Vrhovni sud odbio je 15. rujna 2010. žalbu podnositelja i potvrdio prvostupanjsku presudu.

21. U vrijeme donošenja ove odluke podnositelj izdržava kaznu zatvora za počinjena kaznena djela. Podnositelj je u Zatvoru u Splitu boravio od 12. svibnja 2008. do 28. veljače 2010. kada je zbog razloga prenapučenosti premješten u Zatvor u Dubrovniku. Tamo je bio do 19. kolovoza 2010. kada je ponovo premješten u Zatvor u Splitu, a 21. ožujka 2011. upućen je u Odjel za dijagnostiku Zatvora u Zagrebu.

Prema dopisu upravitelja Zatvora u Šibeniku, klasa: 740-02/11-01/01, urbroj: 573-04-11-36 od 19. travnja 2011., upućenom Županijskom sudu u Splitu, »dana 18. travnja 2011. godine nastupio je u Zatvor u Šibeniku na izdržavanje kazne zatvora u trajanju od 10 (deset) godina zatvorenik Miroslav Hršum, sin Rade, rođen 20. 9. 1962. godine u Rogatici, Bosna i Hercegovina«.

Prema dopisu Zatvora u Šibeniku, klasa: 730-08/12-01/03, ur.broj: 573-04-12-4 od 24. siječnja 2012., na temelju rješenja Ministarstva pravosuđa, Uprave za zatvorski sustav, Središnjeg ureda, klasa: 730-08/12-01/71, ur.broj: 514-07-01-02-02/3-12-2 od 18. siječnja 2012., podnositelj ustavne tužbe premješten je na daljnje izdržavanje kazne zatvora u Zatvor u Gospiću, počevši s 24. siječnja 2012. U njemu se i danas nalazi.

III. NAVODNO ZLOSTAVLJANJE PODNOSITELJA

22. Za opću zabranu zlostavljanja mjerodavan je članak 23. stavak 1. Ustava, a za posebnu pozitivnu obvezu čovječnog postupanja prema uhićenicima i osuđenicima mjerodavan je članak 25. stavak 1. Ustava. Te odredbe glase:

»Članak 23.

(1) Nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvu obliku zlostavljanja.

(...)«

»Članak 25.

Sa svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupati čovječno i poštivati njegovo dostojanstvo.

(...)«

22.1. Pojam »uhićenik« u smislu članka 25. stavka 1. Ustava obuhvaća sve osobe koje su tijela državne vlasti lišila slobode prije ili tijekom suđenja, neovisno o pozitivnoj zakonskoj terminologiji kojom se takve osobe lišene slobode označavaju u pojedinim fazama predistražnih, istražnih i kaznenih postupaka (uhićenik, pritvorenik, zatvorenik ili sl.).

23. Za opću zabranu zlostavljanja mjerodavan je članak 3. Konvencije, koji glasi:

»Članak 3.

ZABRANA MUČENJA

Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.«

A. NAVODNA OTMICA I ZLOSTAVLJANJE PODNOSITELJA TIJEKOM UHIĆENJA I ISPITIVANJA U POLICIJI

1) Prigovori podnositelja

24. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su ga 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati iz stana u Splitu nepoznate (maskirane) osobe otele i odvezle na nepoznatu lokaciju gdje je zlostavljan. Podnositelj u ustavnoj tužbi koju je osobno sastavio navodi:

»(...) Uhićen (...) sam 09.05.2008. u večernjim satima oko 20,00 – časova u stanu u Splitu od maskiranih osoba za koje se nikad nije ustanovilo da li su uopšte bile službene osobe jer njihovo davanje iskaza na sudu je onemogućeno od strane Sudskog vijeća konstatacijom da se te osobe ne mogu saslušati ni dati iskaz i da nije potrebno iz daljnjeg objašnjenja samog kidnapovanja/uhićenja biće jasno u sledećem obrazloženju.

Navedene osobe su me odvele u gepeku nekog vozila (svezanog, umotanog u selotep traku). Odveden sam na nepoznatu lokaciju u šumu gdje sam premlaćivan i mučen do jutarnjih sati sutra dan ne znajući zašto sam kidnapovan tek sam sutra dan isto sa povezom preko glave odveden u prvu policisku stanicu i ostavljen tako vezan u kancelariji do dolaska inspektora gosp. Rubelja. Koji mi je tek u 14,00 časova popodne 10.05.2008. g. napisao nalog o uhićenju koji sam uz batine morao potpisati.

Izjava gosp. Rubelja na glavnoj raspravi na upit odbrane (...) gosp. Rubelj odgovara: ‘Hršuma sam našao u kancelariji bosog i golog samo u donjem djelu trenerke u jutarnjim satima po dolasku na posao, i izjavljuje da on ne zna kako sam došao do njegove kancelarije. Na upit branitelja: da li je Hršum imao kod sebe šta od ličnih dokumenata Rubelj izjavljuje ‘Od osobnih dokumenata nije imao ništa bio je bos i gol a samo u donjem dijelu trenerke jer mu je ona ostala na njemu ... pronašao sam člansku kartu nekakvih belih orlova’. A što je gnusna laž jedne službene osobe koja dozvoljava i kojoj je bilo dopušteno da takve laži i izmišljotine iznosi pred vijećem suda. (...)

Pa navodim ako me gosp. insp. Rubelj kako izjavljuje pred vijećem našao u jutarnjim satima u svojoj kancelariji po dolasku na posao kako je moguće da mi piše nalog o uhićenju tek u popodnevnim satima tačnije oko 14.00 od kada mi po svim rješenjima teče vrijeme privođenja (uhićenja). Pa gdje sam proveo vrijeme od 20,00 časova 09.05.2008. g. do 10.05.2008. do 14,00 časova.

Na zahtjev branitelja da se saslušaju lica i daju iskazi pred vijećem suda, koja su i na koji način lišila slobode osumnjičenog Hršuma i gdje su i na koji način lišila slobode osumnjičenog Hršuma i gdje su izvršili tu radnju i gdje su sporno vreme držali osumnjičenog u sporno vrijeme koje se navodi.

Vijeće na zatvorenom vijećanju poslije toga zahtjeva donosi odluku. Zahtjev se odbija bez prava na žalbu na zahtjev uz obrazloženje da se ta lica nesmiju privesti. Pa se postavlja pitanje ko je uhapsio (kidnapovao) osumnjičenog.

Sve ovo što sam naveo kako sam i na koji način uhapšen (prvo kidnapovan) pa onda sutri dan u 14,00 tek uhićen što se može i provjeriti.

U prilog tužbe dostavljam i kopiju zamolbe istražnom sudcu na koju nisam dobio nikakav odgovor nikad a kojom sam molio da mi se obezbjedi pravo davanja iskaza pred sudcem bez prisile. Zamolba od 21.09.2008. g. poslata iz pritvora ist. sudcu gosp. Stanku Grbavcu.«

24.1. Podnositelj dalje navodi:

»Navodim a i to dokazujem činjenicama da od samog uhićenja i iznuđivanja iskaza pa i cjelo vreme istražnog postupka; istražnog pritvora postupalo sa mnom neljudski i nečovječno tako da su mi bila uskraćena sva moguća prava koja su u ZKP-u RH zagarantovana.

Kad sam uhićen (kidnapovan) u svom stanu 09.05.2008. od nepoznatih lica koja su bila maskirana u civilnim odjelima i koji su cijelo vrijeme izigravali da su kriminalci tako se i predstavivši. Kad su me umotali u aluminisku selotep traku tj. (svezali noge, ruke, zamotali mi istu traku oko glave preko usta i preko oči) tako me nasilno iznijeli iz stana i ubacili u gepek nekog vozila i povezli me u meni nepoznatom pravcu. Cijelo vrijeme su mi psovali majku srpsku i djecu koju su poimenično spominjali. Govorili su da su mi djecu Dejana i Aleksandra ubili a da mene voze za Sarajevo i da ću do Sarajeva viditi šta su muke. Poslije nekih sat do sat i po vožnje dovezli su me na meni nepoznatu lokaciju a pošto sam imao povez na glavi od selotep trake nisam vidio ništa. Tad su me ta lica izvadili iz gepeka (...) Jedan od njih mi je naslonio pištolj na slepočnicu i repetirao ga i govorio je ‘Da ga odmah završim’ našta mu je drugi odgovorijo (a po mojoj pretpostavci taj im je bio i vođa te grupe). Pošto sam ležao na travi ovaj sa pištoljem mi je pucao pored glave i sjećam se doslovice njegovog komentara ‘Vidi go..o srpsko ni metak ga neće.’ Tada su me počeli udarati nogama po leđima i po međunožju po testisima to je trajalo sve negdje do iza pola noći. Ja sam na momente gubio svijest od bolova a oni bi sačekali da dođem svijesti i nastavljali sa batinanjem. (...)

Pošto sam bio go i bos jedni od njih su mi stali nogama po meni a jedan je počeo da me udara gumenim predmetom (palicom) po bosim tabanima. Oni me nisu ništa pitali samo su tukli ja ne znam tačno koliko je to trajalo jer sam bio više u nesvjesti nego u svjesnom stanju. Tek negdje u jutarnjim satima su mi skinuli selotep traku samo sa usta pošto sam se već počeo gušiti jer u takvom stanju nisam mogao disati na nos koji mi jedino nije bio umotan oblijepljen selotejpom.

Tad mi je jedan od njih rekao ajde pričaj ili će mo da pređemo na završnu fatu. Tad sam uspio izgovoriti da mi je jasno da su nekakvi policajci a to sam uspio zaključiti po gumenoj polici kojom su me tukli. Tad je taj glavni samo rekao ‘Vidi mater mu kako nas je provalio’. Da bi na bilo koji način sprječio dalje mučenje rekao sam što god tražite samo mi recite sve ću priznati i preuzeti na sebe pa i što je poslednjih 20 godina bilo u R.H. i ako nisam znao ništa niti šta od mene traže. Tad mi je pretpostavljam glavni iz te grupe da jedinu mogućnost da ako hoću da ostanem živ da u policiji kad me odvedu da sve što policija bude tražila i napisala da potvrdim i da potpišem a za to vrijeme da će oni biti tu i ako išto odbijem da potpišem da će ponovo a me odvedu na put bez povratka jer niko ne zna ni da sam uhapšen a niti će ko znati gdje da me traži. I sada navodim da bi volijo da se suočim na sudu sa tim licima ili da bar daju iskaze pred sudom.

Kad sam morao da pristanem opet su mi na usta stavili selotep traku, ubacili me naglavačke u vozilo između zadnjeg i prvog sjedišta.

Vožnja je opet trajala nekih sat, onda su me iznijeli iz vozila i osjetio sam da me nose uz neko stubište. Tad sam zaključio da su me iznijeli na 3 ili 4 sprat u nekakvu zgradu. Unijeli su me u neku prostoriju i posjeli na stolicu tada sam čuo da su se vrata zatvorila. Poslije nekih 5-10 minuta ušao je neki čovjek i pitao što radim tu i ko sam ja. Počeo mi je skidati selotep traku sa oči i usta i nogu. Pitao me smijući se zašto sam bez odjeće i što sam bos. Nisam u prvom trenutku progovorio a on me smijući se udario u zatiljak šakom od kog sam udarca završio na podu. Poslije mi je rekao zašto sam izvršio krivično djelo za koje sam osuđen. Iako i danas odgovorno tvrdim niti sam počinijo bilo kakvo krivično djelo a ne ovo što mi se stavlja na teret. Način na koji je uzet (iznuđen silom) iskaz u policijskoj stanici potvrđuje i priložena zamolba od 21.09.2008. g. koju sam slao istražnom sudcu po kojoj mi nije dozvoljeno a ni odgovoreno iz kog razloga neznam ni sam. Da dam iskaz pred istražnim sudcem kad sam bio fizički i psihički zdravstveno sposoban.

Što se u obrazloženju u presudi navodi da sam navedeni iskaz potpisao u prisutnosti odvjetnika to nije tačno. Nevedeni odvjetnik gosp. Lubina je demonstrativno ustao na pola diktiranja zapisnika a koje je sastavio u svoj rokovnik inspektor Rubelj. A mene po završetku diktiranja udarijo po kozna koji put. Doslovno je rekao: ‘Majku ti tvoju ima da potpišeš ili češ opet noćas da ideš u šumu nećeš me cio dan zajebavati.’

Tu je bila i odvjetnica D.O. gospođa Natalija Petković koja je rekla Rubelju ‘Sad ću ja odvjetnika Lubinu vratiti on je još u zgradi i mora i on to potpisati’. Vratila se za nekih 10 minuta u pratnji odvjetnika Lubine koji je sa vrata kancelarije rekao ‘Možete sada vidite šta ste uradili ali ovo vam neće proći na sudu.’ Po odlasku odvjetnika gosp. Rubelj mi je napisao nalog o lišenju slobode a u koji je stavio vrijeme privođenja 14,00 časova 10.05.2008. g.

U početku ovog teksta očito se vidi da sam uhapšen u 20,00 časova 09.05.2008. g. Kad sam odbio da potpišem opet me počeo udarati tako da sam silom bio prisiljen da i to potpišem.

Pošto nisam mogao hodati jer su mi stopala bila krvava i natečena došla su još dvoica policajaca i faktički me između sebe svukli niz stepenice u podrum stanice gdje su bile prostorije za pritvor.«

25. Podnositelj je prigovorio i što mu tijekom ispitivanja u policiji nije pružena liječnička pomoć.

»Navodim da sam i u policiji i pred D.O.-om i pred odvjetnikom molio da mi se pruži ljekarska pomoć. To mi je bilo uskraćeno od 10.05.2008. g. od jutarnji sati kad sam doveden nakon mučenja i prebijanja sve do 12.05.2008. g. do večernjih sati dok nisam doveden u pritvor O.Z. na Bilicama u Splitu. U kakvom sam stanju bio to se vidi i na slici dnevnih novina Slobodne Dalmacije od 13.05.2008. g. Trenutak kad sam vođen (nošen) od strane policije do zgrade suda kod istražnog sudca gdje nisam bio ni vezan nego samo pridržavan da nebi pao. (...)

Po dovođenju u pritvor o mom stanju mogu potvrditi dežurni pravosudni policajci i doktorica, koji su 12.05.2008. g. bili na dužnosti u popodnevnim satima. Tako da me nisu htjeli primiti prije nego što mi se pruži lekarska pomoć pa su me takvog odmah odvezli u bolnicu na firule u Splitu. U bolnici su mi konstatovane povrede stopala, kičmenog stuba, povreda testisa a sve je to nastalo od premlaćivanja.

Sve ovo potvrđuju i medicinski nalazi od toga dana a koje prilažem uz ovu tužbu. ...«

2) Ocjena Ustavnog suda

a) Materijalni aspekt članka 23. stavka 1. zasebno i u vezi s člankom 25. stavkom 1. i članka 3. Konvencije

26. Članak 23. stavak 1. Ustava i članak 3. Konvencije sadržavaju jednu od najvažnijih temeljnih vrijednosti demokratskoga društva. Ti članci u apsolutnom smislu zabranjuju bilo kakvo zlostavljanje, pa i u najtežim okolnostima kao što su terorizam ili organizirani kriminal, bez obzira na okolnosti i ponašanje žrtve. Ni zahtjevi istrage ni neporecive poteškoće sadržane u borbi protiv kriminala ne mogu opravdati postavljanje granica zaštiti koju treba osigurati u odnosu na tjelesni integritet pojedinaca.

Članak 25. stavak 1. Ustava poseban je izraz te opće zabrane zlostavljanja, usmjeren prema posebnim skupinama osoba: uhićenicima (v. točku 22.1. obrazloženja ove odluke i rješenja) i osuđenicima. Time hrvatski Ustav priznaje da su osobe lišene slobode u posebno ranjivoj poziciji. Stoga nadležne vlasti nemaju samo negativnu ustavnu obvezu da se suzdrže od zlostavljanja osoba lišenih slobode. Njihova je pozitivna ustavna obveza da čovječno postupaju prema njima i da poštuju njihovo dostojanstvo.

26.1. U rizičnim situacijama kao što su uspostava javnog reda, sprječavanje kažnjivih djela, hvatanje navodnih kriminalaca i vlastita zaštita odnosno zaštita drugih pojedinaca, policijski djelatnici imaju pravo na uporabu odgovarajućih mjera, uključujući i uporabu sile. Ipak, takva se sila smije upotrijebiti samo ako je neophodna i ne smije biti prekomjerna. Pribjegavanje fizičkoj sili koja nije bila strogo potrebna zbog ponašanja same osobe prema kojoj je primijenjena umanjuje njezino dostojanstvo i u načelu predstavlja povredu prava zajamčenog člankom 23. stavkom 1. zasebno i u vezi s člankom 25. stavkom 1. Ustava i člankom 3. Konvencije (v. ESLJP, predmet V. D. protiv Hrvatske, presuda, 8. studenoga 2011., zahtjev br. 15526/10, § 69.).

27. Da bi potpalo pod domašaj članka 23. stavka 1. Ustava i članka 3. Konvencije, postupanje mora doseći minimalni stupanj težine. Ocjena tog minimalnog stupnja težine uvijek ovisi o okolnostima konkretnog slučaja, kao što su trajanje postupanja, njegove tjelesne i duševne posljedice za žrtvu, a u nekim slučajevima i spol, dob i zdravstveno stanje žrtve.

28. Tvrdnje o zlostavljanju moraju biti potkrijepljene odgovarajućim dokazima. Ustavni sud podsjeća da ESLJP pri ocjeni takvih dokaza primjenjuje standard »izvan razumne sumnje« (engl. beyond a reasonable doubt), ali dodaje da takav dokaz može proizlaziti i iz istodobnog postojanja dovoljno jakih, jasnih i neproturječnih pokazatelja ili sličnih nepobitnih presumpcija o činjenicama (ESLJP, predmet Đurđević protiv Hrvatske, presuda, 19. srpnja 2011., zahtjev br. 52442/09, § 79.). Ustavni sud ne vidi da bi hrvatski Ustav priječio primjenu standarda ocjene dokaza »izvan razumne sumnje«, u njegovom autonomnom značenju koje mu daje ESLJP u svojoj praksi, u postupcima zaštite ustavnih prava pred Ustavnim sudom kad je riječ o zlostavljanju u materijalnom aspektu. Naime, nema sumnje da je taj standard prikladan, s obzirom da će se neka činjenica smatrati utvrđenom samo ako predočeni dokazi ne otvaraju nikakvu razumnu sumnju u stvarno postojanje te činjenice.

29. Ustavni sud u tom smislu primjećuje da je u specijalističkom nalazu koji je sastavljen na hitnom kirurškom prijemu u Kliničkom bolničkom centru Split 12. svibnja 2008., br. protokola 12193/08, a koji je podnositelj dostavio i uz ustavnu tužbu, navedeno:

»Dg. Contusio dorsi thoracis

Infravtio costae IV et V susp

Contusionec podis lat utq

Bolesnik dolazi zbog ozljeda koje je navodno dobio prilikom policijskog privođenja.

Iz statusa:

Pri svijesti, eupnoičan, afebrilan, anikteričan, prsni koš normalno sveden i respiracijski jednoliko pomičan, pritisak na stražnju stranu prsnog koša bolan, auskultacijski obostrano uredan šum disanja. Vidljivi kontuzijski biljezi, podljevi oba stopala.«

29.1. Istog dana, 12. svibnja 2008., u Kliničkoj bolnici Split, na Kliničkom zavodu za dijagnostičku i intervencijsku radiologiju Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Splitu, izvršen je i radiološki pregled podnositelja (broj prijema: 61900) te je sačinjen radiološki nalaz spec. radiologa dr. Mari Perić, iz kojeg proizlazi:

»... Na prikazanim koštanim dijelovima suspektan je prekid koštane strukture u području stražnje trećine IV i V rebra nešto lateralnije od kosotvertebralne artikulacije.

Rtg snimka pluća i srca:

Ne vidi se posttraumatskih intratorakalnih komplikacija.

Rtg snimka prsne i slabinske kralješnice:

Na prikazanim koštanim dijelovima ne vidi se traumatskih promjena. ... «

30. Prema tome, iz medicinske dokumentacije vidljivo je da su 12. svibnja 2008. na tijelu podnositelja zabilježeni kontuzijski biljezi i podljevi oba stopala, a suspektan je bio prekid koštane strukture u opisanom dijelu. Nesporno je da su medicinskom nalazu prethodili uhićenje i policijsko ispitivanje podnositelja. U svjetlu tvrdnji podnositelja da su zabilježene ozljede bile posljedica policijske brutalnosti, Ustavni sud smatra da su one dovoljno ozbiljne da dosegnu »minimalni stupanj težine« u smislu članka 23. stavka 1. Ustava i članka 3. Konvencije.

31. Prigovori podnositelja o njegovom zlostavljanju u materijalnom aspektu obuhvaćaju nekoliko razdoblja koja Ustavni sud mora ispitati odvojeno, s obzirom da su povezani s njegovom tvrdnjom da je uhićen 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati, i to na način da je otet (»kidnapiran«) iz svog stana u Splitu.

32. Za uhićenje je mjerodavan članak 24. Ustava, koji glasi:

»Članak 24.

Nitko ne može biti uhićen ili pritvoren bez pismenoga, sudbenog i na zakonu utemeljenog naloga. Takav nalog mora biti pročitan i uručen uhićeniku prilikom oduzimanja slobode.

Bez sudbenoga naloga redarstvo može uz obvezu da je odmah preda sudu uhititi osobu protiv koje postoji osnovana sumnja da je počinila teško kazneno djelo određeno zakonom. Uhićena osoba mora odmah na način njoj razumljiv biti obaviještena o razlozima uhićenja, te o svojim pravima utvrđenima zakonom.

Svaka se osoba koja je uhićena ili pritvorena ima pravo žaliti sudu, koji će bez odgode odlučiti o zakonitosti lišenja slobode.«

32.1. Iako se podnositelj ne poziva na članak 5. Konvencije, Ustavni sud navodi i njegov mjerodavni dio:

»Članak 5.

PRAVO NA SLOBODU I SIGURNOST

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

(...)

c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ...«

33. Temeljna svrha članka 24. Ustava i članka 5. Konvencije svodi se na jamstvo zaštite slobode osobe od nezakonitog uhićenja i nezakonitog pritvaranja. Riječ je o tjelesnoj slobodi i osobnoj sigurnosti koja ne smije biti oduzeta na arbitraran način. Pojmovi zakonitosti i pravne sigurnosti odnosno pravne izvjesnosti, koji proizlaze iz vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske, prožimaju cijeli članak 24. Ustava.

33.1. Pojam »uhićenje« u smislu članka 5. Konvencije označava trenutak u kojem osoba očito više nije na slobodi. Prema ustaljenom stajalištu ESLJP-a, taj pojam ima autonomno značenje i proširuje se izvan područja formalnih kaznenopravnih mjera (ESLJP, predmet Van Der Leer protiv Nizozemske, presuda 21. veljače 1990., zahtjev br. 11509/85, § 27.).

Da bi se utvrdilo je li neka osoba uhićena u smislu članka 5. stavka 1. točke (c) Konvencije, kao polazište mora se uzeti konkretna situacija u kojoj se ta osoba nalazi (ESLJP, predmet Engel i drugi protiv Nizozemske, presuda, 8. lipnja 1976., zahtjev br. 5100/71 i dr., § 59.).

33.2. S aspekta zaštite ljudskih prava u postupcima pred Ustavnim sudom, navedena pravna stajališta ESLJP-a primjenjiva su i na pojam »uhićenja« od strane tijela državne vlasti u smislu članka 24. Ustava. Stoga je i pojam »uhićenika« odnosno »osobe koja je uhićena« u smislu članka 24. Ustava bitno uži od pojma »uhićenika« u smislu članka 25. stavka 1. Ustava koji je potrebno šire tumačiti (v. točku 22.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

34. Ustavni sud dalje naglašava da neevidentirano uhićenje ili pritvaranje pojedinca od strane tijela državne vlasti znači potpunu negaciju fundamentalno važnih jamstava sadržanih u članku 24. Ustava i članku 5. Konvencije i čini najozbiljniju povredu Ustava i Konvencije. Nedostatak podataka – kao što su datum, vrijeme i mjesto uhićenja, ime uhićene osobe, razlozi uhićenja i ime osobe koja je uhićenje provela – nije u suglasnosti sa zahtjevima vladavine prava ni s temeljnom svrhom članka 24. stavaka 1. i 2. Ustava i članka 5. stavka 1. točke (c) Konvencije (ESLJP, predmet Fedotov protiv Rusije, presuda, 25. listopada 2005., zahtjev br. 5140/02, § 78. presude).

aa) Navodno podnositeljevo uhićenje (otmica) 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati i zlostavljanje od 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati do privođenja u prostorije policijske uprave

35. Kad je riječ o razdoblju od 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati (to jest od vremena kad podnositelj tvrdi da je uhićen tako što je »kidnapiran«) do privođenja podnositelja u prostorije policijske uprave, sam podnositelj priznaje da su ga u tom razdoblju navodno zlostavljala »nepoznata lica koja su bila maskirana u civilnim odjelima i koji su cijelo vrijeme izigravali da su kriminalci tako se i predstavivši«, a »za koje se nikad nije ustanovilo da li su uopšte bile službene osobe«. Podnositelj dalje naglašava da je tek kasnije zaključio da su osobe koje su ga navodno zlostavljale »nekakvi policajci«, a do tog je zaključka došao »po gumenoj palici kojom su me tukli«. Cijelo vrijeme imao je povez preko očiju (v. točke 24. i 24.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

35.1. Ustavni sud s tim u vezi primjećuje da svi podaci u spisu predmeta potvrđuju drugo vrijeme podnositeljeva službenog uhićenja (10. svibnja 2008. u 15.00 sati), osim jednog.

U Posebnom izvješću od 12. svibnja 2008. (v. točku 8.2. obrazloženja ove odluke i rješenja) navedeno je da je podnositelj službeno uhićen 9. svibnja 2008. u 15.30 sati. S obzirom na stanje cijelog spisa predmeta, mora se zaključiti da navedeni datum službenog uhićenja podnositelja u tom Posebnom izvješću predstavlja očitu omašku u pisanju. Naime, ako bi se taj podatak uzeo kao vjerodostojan, to bi značilo da je službeno uhićenje podnositelja provedeno nekoliko sati prije samog (navodnog) »kidnapiranja« koje podnositelj smatra trenutkom njegova uhićenja i koje je prema podnositelju provedeno oko 20.00 sati 9. svibnja 2008. To nije vjerojatno. Takav zaključak bio bi izrazito »nategnut«.

Unatoč tome što je datum podnositeljeva službenog uhićenja u Posebnom izvješću od 12. svibnja 2008. očita omaška u pisanju, Ustavni sud posebno naglašava da se u kaznenim spisima takve omaške moraju odmah ispravljati jer bi, načelno govoreći, pod određenim okolnostima mogle uzrokovati pravne posljedice. Nije jasno zbog čega to nije učinjeno u ovom slučaju. Ustavni sud oštro upozorava na neprihvatljivost tog propusta.

36. S obzirom na navedene okolnosti, Ustavni sud smatra kako tvrdnje podnositelja da je 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati bio uhićen i da je od 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati do privođenja u prostorije policijske uprave bio pod kontrolom policijskih djelatnika, koji su ga podvrgnuli tjelesnom i psihičkom zlostavljanju, kao i materijal koji mu je u vezi s tim tvrdnjama predočen, nisu dostatan dokaz koji bi potkrijepio takav zaključak.

Stoga razdoblje od 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati do privođenja podnositelja u prostorije policijske uprave ne potpada pod domašaj članka 24. stavaka 1. i 2. Ustava, pa je i članak 25. stavak 1. Ustava na to razdoblje neprimjenjiv ratione materiae jer je za njegovu primjenu nužno da osoba bude u statusu uhićenika pod kontrolom tijela državne vlasti (v. točku 22.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud će zaključiti da u tom razdoblju policijski djelatnici nisu povrijedili podnositeljevo pravo zajamčeno člankom 23. stavkom 1. Ustava odnosno člankom 3. Konvencije u materijalnom aspektu.

36.1. Zaključno, u dijelu koji se odnosi na razdoblje od 9. svibnja oko 20.00 sati do privođenja podnositelja u prostorije policijske uprave, ustavna tužba odbijena je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona kad je riječ o navodnoj povredi članka 23. stavka 1. Ustava i članka 3. Konvencije u materijalnom aspektu (točka III. izreke odluke). Ustavna tužba u tom je dijelu odbačena na temelju članka 32. Ustavnog zakona kad je riječ o navodnoj povredi članka 25. stavka 1. Ustava u materijalnom aspektu (točka I. alineja 1. izreke rješenja).

ab) Navodno zlostavljanje od privođenja u prostorije policijske uprave do službenog uhićenja

37. Podnositelj tvrdi da je bio uhićen (tako što je otet) 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati od nepoznatih maskiranih osoba za koje je kasnije zaključio da su pripadnici policije, a da je u prostorije policijske uprave doveden u jutarnjim satima 10. svibnja 2008., gdje su ga policijski službenici dalje zlostavljali i tražili od njega da potvrdi izjavu koju su oni već prethodno pripremili.

37.1. Suprotno tome, prema Izvješću o uhićenju od 10. svibnja 2008., podnositelj je službeno uhićen 10. svibnja 2008. u 15.00 sati. Prema posebnom izvješću policije dostavljenom Ustavnom sudu, u prostorije policijske uprave podnositelj je doveden 10. svibnja 2008. oko 14.00 sati (v. točku 9.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

38. Nesporno je da je nadležni sud razmotrio i utvrdio trenutak službenog uhićenja podnositelja. Naime, na raspravi održanoj 14. listopada 2009. branitelj podnositelja predložio je da se kao svjedoci pozovu osobe koje su podnositelja lišile slobode. Na glavnoj raspravi održanoj 14. prosinca 2009. (sv. 50, list 1757. spisa predmeta K-Us-25/08) vijeće je utvrdilo »da propustom, na zadnjem zapisniku, nije u pisanom obliku odlučeno o prijedlogu branitelja okrivljenika pod 1., da se pozovu kao svjedoci osobe koje su lišile slobode Miroslava Hršuma«. Vijeće je nakon toga donijelo rješenje kojim je odbilo taj prijedlog branitelja. To rješenje glasi:

»Vijeće donosi

r j e š e n j e

Odbija se prijedlog branitelja okrivljenika pod 1. za ispitivanje osoba koje su uhitile okrivljenog pod 1. Miroslava Hršuma, jer isti smatra nevažnim s obzirom na do sada utvrđeno činjenično stanje i sve ostale dokaze postojeće u spisu.«

Ponovljeni prijedlog podnositelja za saslušanje osoba koje su ga uhitile odbijen je na raspravi održanoj 12. siječnja 2010.

U obrazloženju prvostupanjske presude, u pogledu odbijanja tog dokaznog prijedloga, navodi se:

»(...) isti prijedlog je smatran nevažnim s obzirom na utvrđeno činjenično stanje i dokaze koji postoje u spisu. Nadalje, iz izvješća o uhićenju i dovođenju za Miroslava Hršuma (list 159 i 160), proizlazi da je isti uhićen dana 10. svibnja 2008. godine u 15,00 sati. Stoga nije bilo potrebe pozivati navedene svjedoke, i potpuno je jasno koji se trenutak tretira kao početak lišenja slobode Miroslava Hršuma.«

39. Ustavni sud primjećuje, međutim, da se nadležni sudovi nisu bavili prigovorima podnositelja koji su se odnosili na vrijeme prije 15.00 sati 10. svibnja 2008., to jest prije trenutka u kojem je podnositelj stekao »službeno« svojstvo uhićenika. S obzirom na postojanje tih prigovora, riječ je o propustu sudova da na njih odgovore. Čini se, međutim, da taj propust sudova nije ključan, jer ne može utjecati na činjenice koje upućuju na zaključak da nije vjerodostojna tvrdnja podnositelja kako je u prostorije policijske uprave doveden već u jutarnjim satima 10. svibnja 2008.

39.1. Podnositeljeva tvrdnja da je u prostorije policijske uprave doveden u jutarnjim satima 10. svibnja 2008. nastavak je njegove verzije događaja prema kojoj su ga policijski djelatnici uhitili (tako što su ga oteli iz njegova stana), već dan ranije oko 20.00 sati i cijelu noć tjelesno i psihički zlostavljali, za koju je verziju događaja prethodno utvrđeno da nije potkrijepljena dokazima.

39.2. Tome se treba dodati da su opisi događaja, kako ih prikazuje podnositelj u više svojih pisanih izjava, međusobno kontradiktorni i očito nevjerodostojni, kao što je onaj da su podnositelja policijski djelatnici 10. svibnja 2008. »cio dan držali negde do 21,00 naveče i tada mi govore da će pozvati odvjetnika i tužitela da bude prisutan kad budem davo izjavu« (v. točku 48. obrazloženja ove odluke i rješenja). Nesporno je, naime, da je podnositeljev odvjetnik došao u prostorije policijske uprave u 15.30 sati (v. točku 10.1. obrazloženja ove odluke i rješenja). Ustavni sud stoga ocjenjuje da se podnositeljevim tvrdnjama vezanim uz opis događaja može pokloniti vjera samo ako istodobno postoje i određene druge naznake koje bi mogle potkrijepiti njihovu istinitost.

Podnositelj, naime, tvrdi da je policijski djelatnik Rubelj »na glavnoj raspravi«, »na upit odbrane«, iskazao da je podnositelja »našao u kancelariji bosog i golog samo u donjem djelu trenerke u jutarnjim satima po dolasku na posao, i izjavljuje da on ne zna kako sam došao do njegove kancelarije. Na upit branitelja: da li je Hršum imao kod sebe šta od ličnih dokumenata Rubelj izjavljuje ‘Od osobnih dokumenata nije imao ništa bio je bos i gol a samo u donjem dijelu trenerke jer mu je ona ostala na njemu ... pronašao sam člansku kartu nekakvih belih orlova’« (v. točku 24. obrazloženja ove odluke i rješenja).

Radi provjere te podnositeljeve tvrdnje, Ustavni sud pregledao je sve zapisnike s glavne rasprave održane u Županijskom sudu u Splitu u predmetu K-Us-25/08. Proizlazi da je svjedok Željko Rubelj bio saslušan na glavnoj raspravi održanoj 13. srpnja 2009. (sv. 40, listovi 1494.-1497. spisa predmeta K-Us-25/08) o okolnostima pretrage podnositeljeva stana, kada je izjavio: »S njim« (misli se na podnositelja ustavne tužbe – op. Ustavni sud) »sam imao prije toga kontakt, jer sam uzimao od njega izjavu u Policijskoj upravi. Neke stvari je Hršum imao kod sebe, ali ne znam što, sjećam se da nije imao legitimaciju nego iskaznicu Bijelih orlova. Iz auta je izišao normalno i mogao je hodati, nije se žalio da su mu izudarani tabani.«

S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud ne može prihvatiti podnositeljevu tvrdnju kao istinitu.

39.3. Nadalje, iz izvješća o uhićenju drugih osumnjičenika razvidno je da su 10. svibnja 2008. u 15.00 sati u prostorijama Policijske uprave splitsko-dalmatinske, Odjela općeg kriminaliteta, bili službeno uhićeni i Miro Cokarić, Emil Cokarić, Vesna Vuco i Boris Marušić, dok je Mladen Stupalo uhićen 10. svibnja 2008. u 11.25 sati u II. policijskoj postaji u Splitu, Pojišanska 2 (sv. 3, listovi 161. – 170. spisa predmeta K-Us-25/08). Ustavni sud ne vidi da postoje naznake, a ne vidi ni razloge koji bi upućivali na zaključak da bi se vrijeme uhićenja podnositelja trebalo razlikovati odnosno da se razlikovalo od vremena uhićenja ostalih navedenih osoba.

39.4. Konačno, ne može se smatrati točnom ni tvrdnja podnositelja da »gosp. Rubelj mi je napisao nalog o lišenju slobode a u koji je stavio vrijeme privođenja 14,00 časova 10.05.2008. g.« (v. točke 10. i 24.1. obrazloženja ove odluke i rješenja). Naime, u Izvješću o uhićenju od 10. svibnja 2008. ne postoji podatak o trenutku privođenja podnositelja u prostorije policijske uprave (v. točku 10.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

40. S obzirom na takvo stanje stvari, uz nesporne činjenice da je podnositelj službeno uhićen 10. svibnja 2008. u 15.00 sati i da je policijski ispitivan isti dan od 15.50 do 20.45 sati (v. točke 9.1. i 10.2. obrazloženja ove odluke i rješenja), Ustavni sud će zaključiti da se ne može izvan razumne sumnje utvrditi vjerodostojnost tvrdnje podnositelja da je u prostorije policijske uprave doveden u jutarnjim satima dana 10. svibnja 2008. Sukladno tome, i njegove daljnje tvrdnje da je u tim prostorijama nakon toga zlostavljan ne mogu biti prihvaćene kao istinite.

41. Ustavni sud primjećuje da se u tom dijelu ovaj slučaj razlikuje od slučaja Mađer protiv Hrvatske (presuda, 21. lipnja 2011., zahtjev br. 56185/07, §§ 101. i 123.). Za razliku od ovog slučaja, u kojem se navodi podnositelja da je priveden u prostorije policijske uprave u jutarnjim satima 10. svibnja 2008. ne mogu izvan razumne sumnje prihvatiti kao istiniti, u slučaju Mađer protiv Hrvatske bilo je nesporno (undisputed) da je podnositelj zahtjeva stigao u Policijsku upravu Zagrebačku oko šest sati ujutro 1. lipnja 2004. (zbog čega se, prema mišljenju podnositelja, njegovo pritvaranje moralo računati od tog trenutka), ali je formalno uhapšen 24 sata kasnije, 2. lipnja 2004. u sedam sati ujutro (zbog čega je hrvatska Vlada tvrdila da je to trenutak podnositeljeva uhićenja).

42. Neovisno o toj bitnoj razlici između dvaju predmeta, oba upućuju na zaključak da u slučajevima lišenja slobode postoji problem u policijskoj praksi koji se očituje u neevidentiranju vremena, mjesta i načina prvog stavljanja osobe pod kontrolu državnih vlasti radi njezina privođenja na policijsko ispitivanje, u neevidentiranju vremena i načina samog čina privođenja osobe radi ispitivanja, kao i mjesta na koje je privedena, te u neevidentiranju svih postupaka policije prema takvoj osobi i svih drugih relevantnih događaja vezanih uz njezino privođenje i ispitivanje. Neke od tih propusta ESLJP je naznačio u § 103. presude Mađer protiv Hrvatske (propust vođenja potpune evidencije o vremenu kada policijski službenici obavljaju razgovor s osobom, propust vođenja evidencije o tome kada je osobi bilo dopušteno spavati i kada su mu davani hrana i piće). U predmetu koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku, primjer takvog propusta moglo bi biti neevidentiranje činjenice da je branitelj podnositelja u jednom trenutku napustio prostoriju u kojoj je podnositelj ispitivan, za što podnositelj tvrdi da se dogodilo.

Opisanu policijsku praksu potrebno je bez odgode uskladiti sa zahtjevima koji proizlaze iz obvezujućih presuda ESLJP-a.

43. Zaključno, Ustavni sud ne smatra da je u okolnostima konkretnog slučaja potrebno posebno ispitivati može li se smatrati da je podnositelj stekao status uhićenika već u trenutku privođenja u prostorije policijske uprave (10. svibnja 2008. oko 14.00 sati) ili je taj status stekao sat vremena kasnije, trenutkom službenog uhićenja (10. svibnja 2008. u 15.00 sati). Zbog kratkog vremena između tih dvaju događaja (jedan sat), što ovaj predmet također razlikuje od predmeta Mađer protiv Hrvatske, dostatno je zaključiti da razdoblje do privođenja podnositelja u prostorije policijske uprave 10. svibnja 2008. u 14.00 sati odnosno do službenog uhićenja podnositelja isti dan u 15.00 sati ne potpada pod domašaj članka 24. stavaka 1. i 2. Ustava. Stoga je i članak 25. stavak 1. Ustava neprimjenjiv ratione materiae na to prethodno razdoblje (za koje podnositelj tvrdi da je započelo u prostorijama policijske uprave već u jutarnjim satima 10. svibnja 2008.), jer je za njegovu primjenu nužno da osoba bude u statusu uhićenika pod kontrolom tijela državne vlasti (v. točku 22.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud će zaključiti da u razdoblju do privođenja podnositelja u prostorije policijske uprave 10. svibnja 2008. u 14.00 sati, odnosno do službenog uhićenja podnositelja isti dan u 15.00 sati, policijski djelatnici nisu povrijedili podnositeljevo pravo zajamčeno člankom 23. stavkom 1. Ustava odnosno člankom 3. Konvencije u materijalnom aspektu.

43.1. Zaključno, u dijelu koji se odnosi na razdoblje do privođenja podnositelja u prostorije policijske uprave 10. svibnja 2008. u 14.00 sati, odnosno do službenog uhićenja podnositelja isti dan u 15.00 sati, ustavna tužba odbijena je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona kad je riječ o navodnoj povredi članka 23. stavka 1. Ustava i članka 3. Konvencije u materijalnom aspektu (točka III. izreke odluke). Ustavna tužba u tom je dijelu odbačena na temelju članka 32. Ustavnog zakona kad je riječ o navodnoj povredi članka 25. stavka 1. Ustava u materijalnom aspektu (točka I. alineja 1. izreke rješenja).

ac) Navodno zlostavljanje od službenog uhićenja do završetka policijskog ispitivanja

44. Kad je riječ o vremenu od 14.00 odnosno 15.00 sati do 20.45 sati 10. svibnja 2008. (to jest o razdoblju u kojem se podnositelj nesporno nalazio u prostorijama policijske uprave u kojoj je ispitivan, prvo u svojstvu privedene osobe, a nakon toga u službenom statusu uhićenika), Ustavni sud naglašava da je nemoguće samo na temelju tvrdnji podnositelja razumno zaključiti je li policija u tom razdoblju prema njemu uopće upotrijebila silu, a ako i jest, je li upotrijebila nužnu ili prekomjernu silu.

Jedino što se iz navoda podnositelja može s izvjesnošću zaključiti jest činjenica da mu u tom razdoblju policija nije nanijela sve medicinski zabilježene ozljede. Budući da su sve ozljede koje su medicinski zabilježene 12. svibnja 2008. mogle biti zadobivene prije 10. svibnja 2008. oko 14.00 sati (kad je podnositelj priveden u policijsku upravu), ali su neke od njih mogle biti zadobivene i poslije toga, svaki drugi zaključak od prethodno navedenog bio bi puko nagađanje.

44.1. Sukladno tome, s obzirom na nepostojanje ocjene nadležnih tijela o točnim okolnostima navodnog zlostavljanja u prostorijama policijske uprave kojemu podnositelj prigovara, Ustavni sud ne može utvrditi izvan razumne sumnje jesu li policijski službenici upotrijebili silu protiv podnositelja i jesu li ozljede koje je podnositelj zadobio bile uzrokovane policijskim nasiljem tijekom njegova ispitivanja (usp., mutatis mutandis, ESLJP, presuda Đurđević protiv Hrvatske, §§ 80.-82.).

44.2. S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud će zaključiti da 10. svibnja 2008. od 15.00 do 20.45 sati, kad je riječ o navodnom zlostavljanju podnositelja uporabom policijske sile tijekom njegova ispitivanja u prostorijama policijske uprave, koje bi rezultiralo tjelesnim ozljedama podnositelja, nije došlo do povrede materijalnog aspekta članka 23. stavka 1. u vezi s člankom 25. stavkom 1. Ustava i članka 3. Konvencije.

44.3. S obzirom na prethodna utvrđenja, ustavna tužba u tom je dijelu odbijena na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona (točka III. izreke odluke).

ad) Navodno zlostavljanje uskratom hrane i pića tijekom boravka u policiji

45. Odvojeno od prethodnih prigovora, podnositelj je u izjavi pisanoj 13. svibnja 2008., koja je sadržana u spisu istrage, naveo da mu tijekom boravka u prostorijama policijske uprave 10. svibnja 2008. policijski djelatnici nisu »dali da jedem niti da popijem vode već 24,00 sata«.

U svjetlu tih tvrdnji, a s obzirom da se odnose na navodne propuste policijskih djelatnika za vrijeme obavljanja službenih radnji (privođenja, uhićenja i ispitivanja podnositelja), Ustavni sud te navodne propuste policije smatra dovoljno ozbiljnima da ih može razmatrati zasebno i kvalificirati ih kao nečovječno postupanje prema podnositelju, pri čemu se u obzir može uzeti samo vrijeme od 14.00 sati 10. svibnja 2008., od kada je podnositelj nesporno bio pod kontrolom policijskih vlasti.

45.1. U spisu predmeta ne postoji nikakva naznaka koja bi izravno ili barem posredno upućivala na istinitost navedene podnositeljeve tvrdnje (primjerice, medicinski nalaz ili bilješka liječnika o bilo kakvoj naznaci dehidracije podnositelja), ali ni dokaz koji bi izravno ili posredno upućivao na suprotno. Stoga Ustavni sud, sagledavajući događaje vezane uz navodno zlostavljanje podnositelja od policije u cjelini, ni u ovom se slučaju ne može izvan razumne sumnje potvrditi vjerodostojnost podnositeljeve tvrdnje o nečovječnom postupanju policije prema njemu u tom pitanju.

S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud će zaključiti da nije došlo do povrede materijalnog aspekta članka 23. stavka 1. u vezi s člankom 25. stavkom 1. Ustava i članka 3. Konvencije kad je riječ o navodnom nečovječnom postupanju policije koje bi se očitovalo u uskraćivanju podnositelju hrane i vode za vrijeme policijskog ispitivanja 10. svibnja 2008.

45.2. S obzirom na prethodna utvrđenja, ustavna tužba u tom je dijelu odbijena na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona (točka III. izreke odluke).

b) Proceduralni aspekt članka 23. stavka 1. zasebno i u vezi s člankom 25. stavkom 1. Ustava i člankom 3. Konvencije

46. Iako je Ustavni sud prethodno utvrdio da na temelju dokumentacije koja mu je predočena nije mogao zaključiti na koji su način podnositelju nanesene ozljede i da stoga nije dokazano kako je podnositelj zahtjeva stvarno bio zlostavljan od policije, to ne znači da se prigovor podnositelja utemeljen na članku 23. stavku 1. zasebno i zajedno s člankom 25. stavkom 1. Ustava i članku 3. Konvencije ne može razmotriti s aspekta pozitivne obveze provođenja službene istrage (usp., mutatis mutandis, ESLJP, presuda Dolenec protiv Hrvatske, § 150.).

46.1. Ako pojedinac iznese tvrdnju da su ga pripadnici državnog aparata ozbiljno zlostavljali, a tu tvrdnju može braniti pozivajući se na određene dokaze (primjerice, na medicinsku dokumentaciju), članak 23. stavak 1. Ustava i članak 3. Konvencije zahtijevaju provođenje djelotvorne službene istrage o navodnom zlostavljanju. Istraga mora biti takva da može dovesti do otkrivanja i kažnjavanja odgovornih. U suprotnom, opća zabrana zlostavljanja, unatoč svom temeljnom značaju, bila bi nedjelotvorna u praksi, a moglo bi se dogoditi i da pripadnici državnog aparata praktički nekažnjeno zloupotrebljavaju prava onih koji se nalaze pod njihovom kontrolom. Istraga mora biti neovisna i nepristrana. Osobe nadležne za provođenje istrage, i one koje istragu provode, moraju biti neovisne o onima koje su sudjelovale u spornom događaju. To ne znači da je dovoljno samo nepostojanje hijerarhijske ili institucionalne veze. Ovdje se traži stvarna neovisnost istražitelja. Istraga mora podlijegati javnoj provjeri, a podnositelj prigovora mora imati djelotvoran pristup istražnom postupku.

Nadležne vlasti moraju postupati s uzornom revnošću i promptnošću. Obveza provesti istragu »nije obveza rezultata nego načina«: svaka istraga ne mora nužno biti uspješna ili dovesti do zaključka koji se podudara s opisom događaja podnositelja prijave, ali u načelu mora biti prikladna da dovede do utvrđivanja činjenica slučaja i, ako se dokaže da su tvrdnje o zlostavljanju istinite, do identifikacije i kažnjavanja odgovornih.

Istraga ozbiljnih navoda o zlostavljanju mora biti temeljita. Nadležna tijela moraju ulagati ozbiljne napore kako bi utvrdila što se dogodilo. Ne bi se smjele oslanjati na brzoplete ili neutemeljene zaključke kako bi što prije zatvorile istragu niti bi takve zaključke smjele koristiti kao temelj za donošenje odluka. Moraju poduzeti sve razumne i raspoložive korake radi osiguranja dokaza koji se tiču spornog događaja. Tako je potrebno, primjerice, pribaviti detaljnu izjavu navodne žrtve i izjave svjedoka očevidaca, pribaviti forenzičke dokaze i, kada je to prikladno, dodatna liječnička uvjerenja s cjelovitim i točnim zapisom ozljeda te objektivnu analizu medicinskih nalaza, osobito o uzrocima ozljeda. Svaki propust u istrazi koji uzrokuje nemogućnost utvrđivanja uzroka ozljeđivanja mogao bi, u okolnostima konkretnog slučaja, dovesti do zaključka da je istraga bila nedjelotvorna. Istraga mora biti djelotvorna i u smislu da može dovesti do utvrđenja je li sila koju je upotrijebila policija bila opravdana u danim okolnostima.

46.2. Ustavni sud podsjeća da je ESLJP do danas donio veći broj presuda protiv Republike Hrvatske u kojima je iznio navedena načelna pravna stajališta, utvrđujući istodobno povredu članka 3. Konvencije u materijalnom i/ili u proceduralnom aspektu. Riječ je, primjerice, o predmetima Dolenec protiv Hrvatske (presuda, 26. studenoga 2009., zahtjev br. 25282/06, §§ 129. – 130. i 143. – 145.), Gladović protiv Hrvatske (presuda, 10. svibnja 2011., zahtjev br. 28847/08, §§ 39. – 40. i 46. – 49.); Mađer protiv Hrvatske (§§ 105. – 107. i 111. – 112.); Đurđević protiv Hrvatske (§§ 72.– 74., 77. i 83. – 85.) i V. D. protiv Hrvatske (§§ 60. – 65.). U svim tim presudama ESLJP-a navedena je i daljnja referentna sudska praksa.

47. Primjenjujući prethodno prikazana načelna stajališta na konkretan slučaj, Ustavni sud polazi od toga da je podnositelj ustavne tužbe ispunio svoju dužnost obavještavanja nadležnih vlasti o tome da je bio zlostavljan od policije (usp., mutatis mutandis, ESLJP, Mađer protiv Hrvatske, § 114.). To je razvidno iz dokumentacije sadržane u spisu predmeta, koja se navodi u nastavku.

48. Odvjetnik Željko Lubina dostavio je 15. svibnja 2008. i 4. lipnja 2008. u spis istrage podneske podnositelja pisane rukom 13. i 14. svibnja 2008. U izjavi pisanoj 13. svibnja 2008. podnositelj je, između ostalog, naveo:

»Izjavljujem da sam dana 09.05. 2008. g. kidnapovan (otet) oko 20,00 časova iz stana u Splitu koji se nalazi u Ljubićevoj br. 25 a oteli su me djelatnici policije koji su bili maskirani fantomkama i naoružani. (...) uletilo je pet do šest maskiranih osoba (sa fantomkama na glavi) i sa oružjem i odma su se bacili na mene (...) Tu su mene oborili i na pod hodnika sa povicima da su došli da me ubiju. Tu su mi vezali oči, ruke i noge selotep trakom i još na ruke stavili lisice, tako svezana iznose me između sebe ispred zgrade i ubacuju me u gepek (...) Odatle su me odvezli meni u nepoznatom pravcu a vožnja je trajala otprilike 1-2 sata. Cijelo vrijeme u putu su me udarali po bedrima (...) Jedan od njih je rekao da mi daju lopatu da kopam sebi grob. Tada su me skinuli u gaće, pocjepali trenerku sa mene i počeli me udarati i govoriti da pričam. Ja sam pitao šta da pričam a oni su na to odgovorili da ću pričati dok mi oderu kožu. Tada je jedan od njih rekao da imam lijepe sinove (...) Tada je jedan od njih (...) telefonirao nekome i rekao da mi pobiju svu porodicu. Već prebijen ja sam molio da ne diraju porodicu da mene ubiju, tada je jedan od njih repetirao pištolj, prislonio mi na glavu a drugi je rekao nemoj sada (...) I tada je nastao pakao za mene. Počeli su me udarati palicom po bosim tabanima. Tek tada sam shvatio da je to nekakva policija. Sjećam se da sam 2-3 puta gubio svijest a bi došao sebi oni su me nastavljali tući (...) Udarali su me svuda po tijelu nogama. Jedan me udarao nogama u međunožje. Poslije nekih 5-6 sati mučenja rekli su da sam ja organizovao nekakvu pljačku pošte i da moram da priznam. Ja sam odgovorio da mi kažu šta treba da pričam da ću sve pnoviti šta god hoće samo da me nemuče više pošto sam bio već u polunesvjesti od muka. Tada je jedan od njih nazvao nekoga što mislim da mu je predpostavljeni i rekao da ću potvrditi sve što oni hoće da sam u njihovom žargonu obrađen u potpunosti. Tada me ostavljaju prebijena i gola ispred farova nekog auta još 2-3 sata (...) Navodim da sam cijeo vrijeme imao povez na očima i ustima i nogama i da sam bio vezan lisicama (...) Poslije toga me tako premlaćena i svezana ubacuju u džip između prednjeg i zadnjeg sjedišta i saopštavaju mi da me vode u policijsku postaju gdje ću priznati sve što me policija bude pitala. (...)

Posle vožnje od nekih 1,30 minuta dovode me u policijsku upravu u Splitu. Pošto nisam mogao izaći iz auta oni me iznose između sebe gdje me udaraju još nekoliko puta u rebra. (...)

Poslije nekih 10-20 minuta ulazi jedan inspektor gdje mi skida povez sa oči i nogu. Ja sma odmah molijo za pomoć liječnika gdje se on nasmijao i rekao da mi neće biti potreban. Tada se oni naizmjenično smjenjuju i donose već pripremljene papire i čitaju mi i skreću pažnju ako nebudem potvrđivao da me čeka još gore nego što je bilo. Da bi me cio dan držali negde do 21,00 naveče i tada mi govore da će pozvati odvjetnika i tužitela da bude prisutan kad budem davo izjavu.

Po dolasku odvjetnika i tužitela oni sami diktiraju izjavu iz rokovnika prema konceptu što su sami napravili a meni so dali do znanja prije dolaska odvjetnika da nebi slučajno tražio da ostanem sa odvjetnikom što imam pravo jer poslije ostajem kod njih a dobro znam šta me sleduje. (...)

Po završetku pisanja izjave odvjetniku su poturili da potpiše izjavu našto je on odbio i izašao na hodnik. Tad sam čuo da je neko pričao na hodniku sa njim i govorio mu da mora to potpisati, na što se on vratio i to uradio vidno nezadovoljan. Navodim da sam ih svih tada molio za pomoć liječnika i da mi se obavesti porodica ili ambasada na što su se oglušili niti su mi dopustili da se javim bilo kome.

Navodim da sam bio bos i sav pocjepan niti su mi dali da jedem niti da popijem vode već 24,00 sata. Odatle su me snijeli između sebe u pritvor do ponedeljka gdje me vode kod istražnog suca (...) Kod suca sam molijo za liječnika jer nisam mogao hodati što postoje snimke novinara (...)

Kada su me doveli u pritvor na Bilice tu sam zatražio liječničku pomoć gdje me dežurni liječnik poslije konstatacije povrede genitalija, stopala, bedara, koljena i kičme odmah uputio u državnu bolnicu Firule u Splitu. (...)«

48.1. U očitovanju istražnog suca od 18. travnja 2011. (v. točku 5. obrazloženja ove odluke i rješenja) o tome je li u povodu podnesaka podnositelja od 15. svibnja 2008. i 4. lipnja 2008. poduzeo kakve mjere, naložio provođenje istrage ili slično, navedeno je:

»Pregledom zapisnika o ispitivanju osumnjičenika Miroslava Hršuma pred djelatnicima PSUD-a uz nazočnost njegovog branitelja isti se nijednom riječju nije pozvao na bilo kakve radnje djelatnika policije u svezi načina njegova uhićenja, ili eventualne prisile u pravcu davanja iskaza kod policije.

Isto tako, treba napomenuti da na osumnjičeniku nisu bile vidljive bilo kakve ozljede prilikom davanja iskaza pred dolje intestiranim istražnim sucem.

Uostalom o svim eventualnim primjedbama oko načina uhićenja osumnjičenika Miroslava Hršuma date su na uvid i u spis nadležnom državnom odvjetništvu koje inače procjenjuje da li su predstavke stranaka u isto vrijeme podnošenje kaznene prijave, a da li je osumnjičenik, sad okrivljenik i osuđenik Miroslav Hršum, sam ili preko svoga branitelja podnosio kaznene prijave protiv djelatnika policije, istražnom sucu nije poznato, ali sam kao nadležni istražni sudac u ovom postupku radio sve sa svojim zakonskim i ustavnim ovlastima.

Uobičajeno je iz dugogodišnje prakse da osumnjičenik koji je priveden istražnom sucu prije njegova saslušanja izjavi da je bio maltretiran, da su mu nanesene tjelesne ozljede u kojem slučaju istražni sudac prije uzimanja iskaza u sudnicu pozove sudskog vještaka medicinske struke da konstatira te ozljede, nakon čega se sve predočava državnom odvjetništvu, u čijoj je nadležnosti inicirati kazneni postupak.

U konkretnom predmetu za Miroslava Hršuma to nije bio slučaj, jer se isti nije žalio na bilo kakve ozljede a njegovi rukom pisani podnesci koji su naknadno pisani iz prostorija Zatvora u Splitu naslovljeni su na krivu osobu, iako su svi uloženi u spis, a kako je već rečeno svi su bili dostupni svim zainteresiranim strankama.«

49. Podnositelj je u nekoliko navrata tijekom kaznenog postupka tražio provedbu istrage oko toga kako je uhićen i je li bio pretučen od policije. Tvrdnje da su ga pripadnici policije oteli i tukli podnositelj je ponovio u žalbi protiv rješenja Županijskog suda u Splitu od 18. prosinca 2008., te na glavnoj raspravi održanoj 14. prosinca 2009., u svojoj žalbi protiv prvostupanjske presude i u ustavnoj tužbi.

50. Ustavni sud smatra da su medicinski dokazi i prigovori podnositelja koje je dostavio nadležnim tijelima zajedno doveli barem do osnova sumnje da su njegove ozljede mogle biti uzrokovane upotrebom sile od policije. Kraj takvog stanja stvari, njegovi su prigovori predstavljali zahtjev koji se mogao braniti i nadležna su tijela stoga imala obvezu provesti djelotvornu istragu. Ona to, međutim, nisu učinila.

51. Sukladno navedenom, Ustavni sud utvrđuje da je u konkretnom slučaju povrijeđen proceduralni aspekt članka 23. stavka 1. zasebno i u vezi s člankom 25. stavkom 1. Ustava i članka 3. Konvencije zbog neprovođenja istrage o podnositeljevim tvrdnjama da je bio zlostavljan od 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati do 10. svibnja 2008. u 20.45 sati.

Zbog utvrđene povrede podnositelj ima pravo na primjerenu zadovoljštinu u novčanom obliku za razdoblje do donošenja ove odluke, kako je to određeno u točki II.a) izreke odluke.

52. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki II., uključujući točke II.a) i II.b), izreke odluke.

Točka II.b) izreke odluke temelji se na članku 31. stavcima 4. i 5. Ustavnog zakona. Utvrđena povreda podnositeljevih prava na djelotvornu istragu u povodu njegovih prigovora o navodnom zlostavljanju od 9. svibnja 2008. oko 20.00 sati do 10. svibnja 2008. u 20.45 sati mora se otkloniti tako da Državno odvjetništvo Republike Hrvatske odmah po primitku ove odluke pokrene i provede djelotvornu istragu u povodu tvrdnji podnositelja da je bio zlostavljan u navedenom razdoblju te, ovisno o ishodu, poduzme odgovarajuće radnje iz svoje nadležnosti.

B. PRIZNANJE KRIVNJE ZBOG NAVODNOG ZLOSTAVLJANJA PODNOSITELJA TIJEKOM UHIĆENJA I ISPITIVANJA U POLICIJI

53. Ustavni sud zasebno je ispitao prigovore podnositelja o navodnoj povredi njegova prava na pravično suđenje, koja se sastojala od toga da je podnositeljevo priznanje krivnje policija iznudila (prethodno opisanim) zlostavljanjem. Članak 29. stavak 3. Ustava glasi:

»Članak 29.

(...)

Osumnjičenik, okrivljenik i optuženik ne smije se siliti da prizna krivnju.

(...)«

1) Prigovori podnositelja

54. Osim relevantnih dijelova ustavne tužbe koji su već prikazani u točkama 24. i 24.1. obrazloženja ove odluke i rješenja, podnositelj u ustavnoj tužbi navodi i sljedeće:

»... policija i D.O. ne birajući sredstva i način pri pribavljanju nasilnih, pod prisilom i iskonstruiranih iskaza bilo važno samo da bilo koga optuži za krivca samo da riješi (pokrije) slučaj, pa taj bio kriv ili nevin. (...)

Što se u pravomoćnoj presudi Vrh. suda navodi da sam ispitan po zakonu pred policiskih vlastima. U gore navedenom tekstu i priloženim dokazima se vidi na koji sam način ispitan i kako je navedeni iskaz bio već sastavljen u rokovniku insp Rubelja.

Zašto bi odvjetnik gosp Lubina koji je bio postavljen po službenoj dužnosti prilikom uhićenja na glavnim raspravama sve činjenice oko davanja iskaza osporava i način uzimanja (iznuđivanja) navedenog iskaza a ako se tvrdi da je bio prisutan pri njegovom cjelokupnom davanju i potpisivanju što ga je i on to potpisao pa se postavlja pitanje zašto ga kasnije osporava, dali je i on pod pritiskom potpisao taj zapisnik jer je tada bio angažovan od strane policije i D.O. zašto odvjetnik traži na glavnoj raspravi medicinsko vještačenje za optuženog Hršuma i vještačenje medicinskih nalaza. Vijeće postavljeni zahtjev na zatvorenom vijećanju odbija i oduzima (ne dozvoljava) pravo na žalbu.

Zahtjevi, (...) da se utvrdi ko me uhapsio, da se utvrdi tačno vrijeme uhićenja i dovođenja u policijsku stanicu, da lica koja su me uhapsila (uhitila) daju iskaz pred vijećem, zašto po zamolbi osumnjičenika nije dozvoljeno davanje iskaza kod istražnog sudca.

Vijeće je na svaki gore navedeni zahtjev na zatvorenom vijećanju donijelo odluku, nije potrebno i nema pravo na žalbu.

Dužnost sudskog vijeća je bila bar da u nekim segmentima ako ne u svim utvrdi način ili bar pokuša da ispita, ustanovi bitne detalje koji potvrđuju, dokazuju ili demantiraju navedene dokaze. Tačno utvrđivanje i način pribavljenih dokaza da je preispitan kako zakon nalaže sigurno bi ishod dokaznog postupka bio sasvim drugačiji a i sam presuda.

Ovakvim načinom postupanja i dokazivanja i nepružanja, nedozvoljavanja da se ustanove pravi i tačni dokazi proveden je u ZKP-u u čl. 367 st. 2.

... Zašto odvjetnik cijelo vrijeme istražnog i cijelo vrijeme dokaznog postupka pred Vijećem nastoji osporiti dokazati da je iskaz uzet pod prisilom i da kao takav ne može biti prihvaćen kao dokaz. Zato što zna i što je svedok i što mu pravna etika nalaže a sigurno ne da sebe kompromitira.

Zato što je gosp. odvj. Lubina bio angažovan po sl. dužnosti prilikom potpisivanja iskaza pred policijom i D.O. a koga sam ovlastio (o svom trošku) da me kasnije u daljem postupku brani. Zašto traži da se pred Vijećem preispitaju sve nezakonite radnje prilikom davanja iskaza! Zato što je gosp. Lubina bio ujedno kao svjedok načina sastavljanja zapisnika.«

2) Ocjena Ustavnog suda

55. Upotreba dokaza u kaznenom postupku koji je dobiven povredom članka 23. stavka 1. Ustava odnosno članka 3. Konvencije uvijek otvara ozbiljne sumnje oko pravičnosti takvog postupka s aspekta članka 29. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije (cit. u točki 92. obrazloženja ove odluke i rješenja). Ustavni sud u tom smislu podsjeća na načelno pravno stajalište ESLJP-a koje je izraženo u predmetu Jalloh protiv Njemačke (presuda, veliko vijeće, 11. srpnja 2006., zahtjev br. 54810/00):

»99. Međutim, pristup je različit za dokaze prikupljene mjerama za koje je utvrđeno da predstavljaju povredu članka 3. Problem može nastati u smislu članka 6. stavka 1. u odnosu na dokaze prikupljene povredom članka 3. Konvencije, čak i ukoliko korištenje takvih dokaza nije bilo odlučujuće za određivanje sankcije (v. Içöz protiv Turske (odluka), br. 54919/00, 9. siječnja 2003., i Koç protiv Turske (odluka), br. 32580/96, 23. rujna 2003.).«

56. Kad je riječ o konkretnom slučaju, treba se poći od prethodnog utvrđenja da kod podnositelja nije došlo do povrede članka 23. stavka 1. zasebno i zajedno s člankom 25. stavkom 1. Ustava i članka 3. Konvencije u materijalnom aspektu, pa proizlazi da ne može biti osnovan ni prigovor podnositelja kako je njegov iskaz o priznanju krivnje iznuđen zlostavljanjem.

Neovisno o tome, Ustavni sud primjećuje da je prvostupanjski sud jasno naznačio u osporenoj presudi da se kaznena odgovornost podnositelja za počinjenje dvaju kaznenih djela razbojništva temelji na nizu drugih materijalnih dokaza, a ne samo na njegovom iskazu o priznanju krivnje. Relevantni dio prvostupanjske presude glasi:

»(...) U odnosu na iskazivanje okrivljenika na glavnoj raspravi, posebice okrivljenika Miroslava Hršuma ... sav problem ovog postupka ... bi se koncentrirao na zlostavljanje, prisiljavanje, ucjenjivanje, odnosno namještanje od strane policije i na nezakonito postupanje od strane policije.

Međutim, pri tome se zanemaruju, u prvom redu, materijalni dokazi utvrđeni u ovom kaznenom predmetu, dakle, zaticanje i privremeno uhićenje okrivljenog pod 7. Zorana Stevanovića s novcima u iznosu od 327.000,00 kuna u Brčkom ... pronalaženje i oduzimanje novčanog iznosa od okrivljenog pod 3. Emila Cokarića, pronađenog u plastičnoj kanti u podrumu kotlovnice KBC Split, u iznosu od 1.052.000,00 kn ... daktiloskopskim vještačenjem utvrđeni otisci prstiju u odnosu na pronalazak tih novaca, a radilo se o otiscima prstiju okrivljenika pod 2. Mire Cokarića, pod 3. Amila Cokarića i pod 5. Mladena Stupala ... tragovi utvrđeni zapisnikom o očevidu, potom na temelju naloga istražnih sudaca i provedenih izvidnih mjera iz članka 180. ZKP, snimke telefonskih razgovora između okrivljenog pod 1. Miroslava Hršuma ... i pod 9. Milana Mitića... Nadalje snimljenih telefonskih razgovora između okrivljenika pod 1. Miroslava Hršuma ... i okrivljenog pod 2. Mire Cokarića ...«

Iz navedenog dijela presude jasno proizlazi da priznanje krivnje podnositelja, za koje on tvrdi da je iznuđeno od policije navodnim zlostavljanjem, samo po sebi nije bilo ni jedini ni odlučujući dokaz na kojem su nadležni sudovi utemeljili osporene presude. Ostali materijalni i personalni dokazi sami za sebe i u svojoj ukupnosti doveli su do osuđujuće presude, a sudovi su obrazložili postupanje podnositelja na način koji izvan razumne sumnje potvrđuje postojanje njegove kaznene odgovornosti za počinjenje dvaju kaznenih djela za koja je osuđen.

57. Stoga je ustavna tužba u tom dijelu odbijena na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona (točka III. izreke odluke).

C. NAVODNO ZLOSTAVLJANJE ZBOG NEPRUŽANJA LIJEČNIČKE POMOĆI TIJEKOM PRITVORA

58. Podnositelj je prigovorio i što mu tijekom pritvora nije pružena liječnička pomoć. Ustavni sud je ovaj prigovor podnositelja ispitao s aspekta zabrane zlostavljanja propisane člankom 23. stavkom 1. zasebno i zajedno s člankom 25. stavkom 1. Ustava i člankom 3. Konvencije (cit. u točkama 22. i 23. obrazloženja ove odluke i rješenja).

1) Prigovori podnositelja

59. Podnositelj je u ustavnoj tužbi naveo:

»Navodim da mi je u narednom periodu u pritvoru bila uskraćena prava na medicinsku pomoć i na lječenje. A što ću navesti u daljnjem tekstu (obrazložiti). Od povreda nastalim prilikom uhićenja na pregledo mjesec poslije u bolnici ljekar je konstatovao da je potrebno operativno liječenje u predjelu međunožja (testisa) od tada pa sve do 09.07.2008. g. i 14.08.2008. g. upućujem se do 27.10.2010. g. na operativni zahvat koji mi se ne dozvoljava.

21.09.2008. poslao sam zamolbu (koju prilažem kao dokaz) istražnom sudcu gdje molim da mi se odobri o mom trošku obezbedi izvođenje ljekaru u bilo koju ustanovu ili zatvorsku bolnicu da mi se uradi operativni zahvat jer mi je zdravstveno stanje bilo loše. Na navedenu zamolbu istražni sudac nije htio uopšte dati mišljenje (odgovor).

Pošto sam učestao sa žalbama zatvorskoj doktorici da više ne mogu oni mi je doslovno u razgovoru odgovorila; ‘Ja ti tu ništa ne smijem. Vidiš da je tako naredba.’. Tom prilikom me obavijestila da sutri dan dolazi pučki pravobranitelj i da će mu iznijeti moj problem i da će ga zamoliti da dođe u obilazak u sobu. Po dolasku pučkog pravobranitelja gospodina Thura tad sam mu se požalio i objasnio mu i dao mu na uvid svu dokumentaciju od ljekara i pregleda.

Pučki branitelj je dopisom od 8.06.2009. g. zatražio izviješće od uprave pritvora o tome zašto mi se ne dozvoli operativni zahvat na koji sam upućen od trane doktora iz bolnice Firule.

Pošto na taj zahtjev ništa nije poduzeto pučki branitelj opet dopisom od 14.07.2009. g. mene lično obavještava da pismenim putem ga obavijestim ako mi nije dozvoljen i obrađen odlazak na operativni zahvat. To je vjerovatno tražio od mene jer mu uprava pritvora nije poslala izvješće o razlozima odugovlačenja.«

59.1. Podnositelj se dalje osvrnuo na bolničko liječenje tijekom boravka u pritvoru, pa u ustavnoj tužbi navodi:

»Ta agonija traje sve do 27.10.2010. g. A do tada sam i preko odvjetnika i na raspravama tražio (molijo) za odlazak kod ljekara.

27.10.2010. g. u jutarnjim satima tačnije u 6 ujutro pravosudni policajci me vode u bolnicu Firule u Splitu na operativni zahvat.

Sad ću navesti kako je sa mnom postupano a to potvrđuje i otpusna lista iz bolnice od istog dana i to 27.10.2010. g.

Operativni zahvat je počeo u 8,00 časova znam da sam se probudijo iz anestezije u 11,30 časova, a već negdje oko 14,00 časova istog dana pravosudni policajci gosp. Češljar, Batovanja i Milić su mi rekli da je naređeno da se takav tek operiran moram odvesti u istražni pritvor na Bilice. Kad sam rekao da ne mogu ustati došao je i doktor koji me operirao gos. Cinidro i samo je slegao ramenima i rekao vodite računa tek je vidite operiran da mu se rana ne otvori.

Po ko zna čijem naređenju su me na bolničkim kolicima spustili liftom do ulaza u bolnicu izvukli me na kolicima i ispred su me utovarili na zadnje sjedište putničkog (službenog) vozila marke ‘Opel’ i dovezli me u pritvor. U takvom stanju sam morao da se popnem u II sprad na II odjel gdje sam bio i prije smešten. Ovo sve navodim a može se proveriti a imaju i svedoci. Kako se samnom postupalo (kao sa životinjom) (koja bi sigurno imala bolji tretman) od samog početka uhićenja.

Bila su mi uskraćena sva moguća pa i ona minimalna prava kao čovjeku a koja su obezbeđena ustavnim i kaznenim pravom RH. Dokumen. koji ovo potvrđuje je kopija otpusne liste od istog dana iz bolnice kad sam primljen na operaciju od 27.10.2010. g. koju prilažem kao dokaz uz ovu tužbu.

Poslije operativnog zahvata u pritvoru (čeliji) a pošto nisam imao nikakve uslove za oporavak dobio sam i upalu pa sam proživio agoniju.

Period od uhićenja kad sam dobio ozlede pa do operativnog zahvata trajao je od 09.05.2010.g. do 27.10.2010.g.

Prilikom kontrole poslie mjesec dana doktor vizuelno pogledavši konstatovao je da je operativni zahvat uspio i ako očigledno moglo se vidit da nije uredu. A što će kasnije drugi ljekar to potvrditi detaljnim pregledom i pregledom na ultrazvuku ali u Dubrovniku a ne u Splitu.

Posle toga me po ko zna čijoj naredbi, nakon izricanja presude bez ikakvog razloga i uz moje i odvjetnikovo protivljenje što postoji i žalba odvjetnika Upravi za zatvorski sustav u Zagrebu, mene 28.02.2010.g. prebacuju u O.Z. u Dubrovniku.«

2) Ocjena Ustavnog suda

60. Ustavni sud primjećuje da je podnositelj tijekom razdoblja lišenja slobode, počevši od 10. svibnja 2008., višekratno upozoravao nadležna tijela na svoje zdravstveno stanje, tražeći liječničku pomoć.

60.1. Tako je u vlastoručno pisanoj zamolbi od 28. listopada 2008., upućenoj predsjednici Županijskog suda u Splitu »putem Županijskog zatvora Split«, podnositelj zamolio da mu se »odobri zdravstveni pregled u privatnom angažmanu, tj. o mojem trošku u privatnoj poliklinici ‘Kalajdžić’ u Splitu ili u bilo kojoj drugoj specijalizovanoj zdravstvenoj ustanovi«. U tom je podnesku napisao da je 21. rujna 2008. istu zamolbu uputio istražnom sucu Županijskog suda u Splitu Stanku Grbavcu, ali mu na nju »nije odgovoreno«.

Presliku zamolbe »broj 2.« datiranu s 21. rujna 2008. i upućenu istražnom sucu Stanku Grbavcu podnositelj je priložio uz ustavnu tužbu. Ta zamolba, međutim, nije sadržana u spisu predmeta K-Us-25/08. (Za zamolbu »broj 1.« od istog dana, koja također nije sadržana u spisu predmeta K-Us-25/08, v. točku 12.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

60.2. Nadalje, prilikom posjeta zamjenika pučkog pravobranitelja Zatvoru u Splitu 27. i 28. svibnja 2009., podnositelj mu se obratio usmenom pritužbom zbog navodno neodgovarajuće zdravstvene zaštite.

60.3. Konačno, u Zapisniku s glavne rasprave kod Županijskog suda u Splitu od 16. srpnja 2009. godine (sv. 41, list 1508. spisa predmeta K-Us-25/08) zabilježeno je da je podnositelj izjavio pred sudskim vijećem »da je zatražio neke liječničke preglede odnosno operativni zahvat, ali da je samo odveden kod liječnika te se u tom smislu dalje nije postupalo«.

61. Uvidom u spis predmeta K-Us-25/08 Ustavni sud je prvo utvrdio da podnositeljevi zdravstveni problemi s testisima nisu započeli nakon njegova uhićenja i pritvaranja u svibnju 2008. godine. Iz dokumentacije priložene u spisu predmeta proizlazi da je desni testis podnositelju odstranjen 1985. godine, a da je zbog hidrocele lijevog testisa na liječničkom pregledu bio već 2. veljače 2008. (list 146. spisa Ustavnog suda).

62. Što se tiče postupanja nadležnih tijela, Ustavni sud primjećuje da je Zatvor u Splitu već 13. svibnja 2008. zatražio suglasnost istražnog suca za obavljanje specijalističkih pregleda podnositelja, koja je izdana 14. svibnja 2008.

Podnositelj je pregledan 9. srpnja 2008. na Odjelu za urologiju Kliničkog bolničkog centra Split, kad je upućen na ultrazvuk testisa (sv. 28, list 1068. spis predmeta K-Us-25/08).

Radiološki nalaz testisa (broj prijema: 102793) koji je sastavila mr. sc. Vesna Vidas-Fridl, spec. radiolog, sačinjen je 14. kolovoza 2008., u njemu je navedeno:

»Konografski lijevi testis cca jednake i primjerene veličine, uredne i homogene strukture. Oko lijevog testisa vidi se šira anehogena zona tekuće kolekcije sa točkastim ehoim, poprečnog promjera cca 4 cm.

Zaključak: (...) – hidrokela lijevo subkroničnog tipa.«

UZV testisa napravljen je 9. rujna 2008.

Ponovo je 19. ožujka 2009. u KBC Split sačinjen radiološki nalaz testisa, koji je sastavila dr. Jadranka Roić Božić, spec. radiolog, u njemu je navedeno:

»UZ testisa:

Lijevi testis je uredne strukture parenhima. Potisnut je kaudalno u skrotalnoj vreći od strane veće količine tekućine u smislu hidrocele. Desno stanje nakon orhidektomije.«

Nakon toga, upravitelj Zatvora u Splitu zatražio je od Zatvorske ambulante, podneskom od 8. lipnja 2009., izvješće o zdravstvenom stanju podnositelja i preporučenim medicinskim zahvatima.

U liječničkom nalazu Zatvorske ambulante Zatvora u Splitu od 26. lipnja 2009., koji je potpisao dr. med. Milena Pernat, utvrđeno je sljedeće:

»1985. odstranjen desni testis.

Kod prijema 12.05.2008. god primjećen otok testisa.

09. 07.2008. god. pregled urologa – upućen na ultrazvuk testisa.

14.08.2008. god. napravljen ultrazvuk testisa – dijagnoza/hidrokela lijevo subkroničkog tipa.

09.09.2008. god. pregled urologa – prepisuje nalaz ultrazvuka i naručuje kontrolu za 6 mj. s ultrazvukom.

02.02.2009. god. pregled urologa – traži ponovno ultrazvuk.

19.03.2009. ultrazvučni nalaz – bez promjene

07.04.2009. god. pregled urologa – u obzir dolazi operativno liječenje (dr. ŠITUM)

27.05.2009. god. telefonski razgovor s dr. Marčinko u svezi operativnog zahvata (Zatvorska bolnica).

Trenutno je kirurg na godišnjem odmoru, u ljetnim mjesecima nisu u planu operativni zahvati pa se operacija planira za jesen.«

63. Podnositelj je 13. listopada 2009. uputio Županijskom sudu u Splitu vlastoručno pisanu molbu kojom je zatražio da mu nadležni sud odobri »izvođenje u KBC Firule na operativni zahvat koji je zakazan za drugu polovinu ovoga mjeseca. A već sam upućen na operaciju u 3. mjesecu ove godine«. Sudac Županijskog suda Bruno Klein dao je zatraženu suglasnost 16. listopada 2009. (sv. 46, listovi 1612. i 1613. spisa predmeta K-Us-25/08).

Dana 27. listopada 2009. podnositelj je operiran u KBC Split – Odjelu za urologiju. U relevantnom je dijelu otpusnog pisma, bez datuma, matični broj: 47007 od 27. listopada 2009., navedeno:

»Miroslav Hršum ... primljen je na naš odjel u redovnom prijemu dana 27. 10. 2009. godine zbog operacijskog liječenja lijevostrane hidrocele.

Istog dana po prijemu se operira. Rani poslijeoperacijski tijek protiče uredno, te kako stanje dopušta u poslijepodnevnim satima se otpušta na stacionarno liječenje. ...

DG: Hydrocoelae testis lat. sin.-N 43.0«

64. Županijski sud u Splitu po sucu Mladenu Prvanu kao sucu izvršenja, rješenjem broj: KI-462/10 od 26. siječnja 2011. prihvatio je molbu podnositelja (sada u svojstvu osuđenika) te mu je odgodio izvršavanje kazne zatvora za razdoblje od tri mjeseca, s nalogom da djelatnici Zatvora u Splitu moraju 17. ožujka 2011. prepratiti podnositelja na izdržavanje kazne zatvora u Zatvor u Zagrebu, Odjel za dijagnostiku i programiranje. Tim su rješenjem prihvaćeni prigovori podnositelja da je »kod njega došlo do ozbiljnog narušavanja zdravstvenog stanja, da se liječi kod liječnika urologa i da je ostao bez jednog testisa te da mu je neophodan specijalistički pregled po liječniku kirurgu Vedranu Cindru iz KBC ‘Firule’, Križane, koji ga je već operirao«. Sudac izvršenja obrazložio je odgodu izvršenja kazne činjenicom da je razdoblje od tri mjeseca dostatno »da se osuđenika zdravstveno zbrine i po procjeni liječnika kirurga Vedrana Cindra izvrši novi operativni zahvat«.

65. Polazeći od prethodnih činjenica, ne bi se moglo zaključiti da je podnositelj u razdoblju od 10. svibnja 2008. nadalje trpio zlostavljanje bilo kojeg stupnja intenziteta zbog navodnog nepružanja liječničke pomoći ili propuštanja nadležnih tijela da mu osiguraju liječenje, uključujući operacijski zahvat.

Ustavni sud stoga smatra da nije došlo do povrede članka 23. stavka 1. u vezi s člankom 25. stavkom 1. Ustava i članka 3. Konvencije ni u proceduralnom ni u materijalnom aspektu kad je riječ o prigovorima podnositelja da je bio zlostavljan zbog nepružanja liječničke pomoći tijekom razdoblja lišenja slobode.

65.1. U odnosu na te prigovore, ustavna tužba odbijena je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona (točka III. izreke odluke).

IV. OSUDA NA TEMELJU NAVODNO NEZAKONITIH DOKAZA

66. Podnositelj tvrdi da je osuđen na temelju nezakonitih dokaza suprotno članku 29. stavku 4. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

(...)

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.

(...)«

66.1. Prema tvrdnjama podnositelja, osuda na temelju nezakonitih dokaza postoji:

– jer je iskaz pred policijom o priznavanju krivnje dao bez prethodnog upoznavanja s mjerodavnim odredbama ZKP-a, na što je imao pravo;

– jer su dokazi protiv njega prikupljeni nezakonitom pretragom njegova stana.

Iz navedenih razloga, podnositelj tvrdi da su Zapisnik o ispitivanju osumnjičenika od 10. svibnja 2008. i Zapisnik o pretrazi stana od 11. svibnja 2008. morali biti izuzeti iz spisa predmeta.

A. ZAPISNIK O ISPITIVANJU PODNOSITELJA OD POLICIJE KAO NAVODNO NEZAKONITI DOKAZ

1) Prigovori podnositelja

67. Podnositelj u ustavnoj tužbi obrazlaže tvrdnje o povredi članka 29. stavka 4. Ustava na sljedeći način:

»Vrhovni sud Republike Hrvatske je priznao da u zapisniku o ispitivanju Hršuma u policiji (prvo ispitivanje Hršuma) nije navedeno da je optuženik kod prvog ispitivanja upozoren u skladu s odredbom čl. 225. st.2.ZKP (strana 6 presude VSRH).

(...)

Vidljivo je da je Hršum prilikom toga ispitivanja ispitan u svojstvu osumnjičenika.

U zapisniku o ispitivanju osumnjičenika Hršuma (list 121-129 spisa) nije navedeno da se osumnjičeniku Hršumu priopćuje zašto se okrivljuje i koji su osnovi sumnje protiv njega, što traži i zahtijeva propis iz stavka 2.članak 225.ZKP.

U zapisniku o ispitivanju osumnjičenika Hršuma (list 121-129 spisa) nije navedeno da je upozoren da nije dužan iznijeti svoju obranu niti odgovarati na pitanja, što traži i zahtijeva propis iz stavka 2.članak 225.ZKP.

Kako priopćenje iz stavka 2.članak 225.ZKP mora biti uneseno u zapisnik kad se okrivljenik prvi put ispituje, a to priopćenje nije unijeto u zapisnik, tada se takav i taj zapisnik mora izuzeti iz spisa predmeta. Kako upozorenje iz stavka 2.članak 225.ZKP mora biti uneseno u zapisnik kad se okrivljenik prvi pu ispituje, a to priopćenje nije unijeto u zapisnik, tada se takav i taj zapisnik mora izuzeti iz spisa predmeta. ...

Dakle, ukoliko u zapisnik o prvom ispitivanju osumnjičenika nije uneseno upozorenje iz stavka 2. članak 225.ZKP tada je to dokaz da osumnjičenik nije upozoren da nije dužan iznijeti svoju obranu niti odgovarati na pitanja.

Pa se zapisnik o prvom ispitivanju osumnjičenika Hršuma (list 121-129 spisa) ne može upotrijebiti kao dokaz u kaznenom postupku (stavak 10. članak 225. ZKP). Pa je sud taj zapisnik o prvom ispitivanju osumnjičenika Hršuma (list 121-129 spisa) morao izdvojiti iz spisa predmeta.(...)

Odredba članka 4. ZKP nalaže određena postupanja organu koji vodi postupak, i tom se odredbom ne reguliraju i ne propisuju prava osumnjičenika, okrivljenika ili optuženika.«

2) Mjerodavno pravo

68. Za ocjenu o osnovanosti tvrdnji podnositelja o povredi prava iz članka 29. stavka 4. Ustava mjerodavni su članci 9. i 367. stavak 2. ZKP-a, koji su u relevantno vrijeme glasili:

»Članak 9.

(1) Sudske se odluke ne mogu utemeljiti na dokazima pribavljenim na nezakonit način (nezakoniti dokazi).

(2) Nezakoniti jesu oni dokazi koji su pribavljeni kršenjem Ustavom, zakonom ili međunarodnim pravom zajamčenih prava obrane, prava na dostojanstvo, ugled i čast te prava na nepovredivost osobnog i obiteljskog života kao i oni dokazi koji su pribavljeni povredom odredaba kaznenog postupka i koji su izričito predviđeni ovim Zakonom te drugi dokazi za koje se iz njih saznalo.«

»Članak 367.

(...)

(2) Bitna povreda odredaba kaznenog postupka postoji ako se presuda temelji na dokazu iz članka 9. stavka 2. ovoga Zakona.

(...)«

3) Ocjena Ustavnog suda

69. Čini se da je podnositelj 29. kolovoza 2008. prvi put zatražio da se iz spisa izdvoji Zapisnik o ispitivanju osumnjičenika od 10. svibnja 2008. i Zapisnik o ispitivanju okrivljenika od 12. svibnja 2008. Županijski sud u Splitu odbio je 18. prosinca 2008., rješenjem broj: Kv-785/08, taj prijedlog podnositelja, uz sljedeće obrazloženje:

»Pregledom spisa utvrđeno je kako je okrivljenik Miroslav Hršum 10. svibnja 2008. godine, dao svoju obranu prilikom ispitivanja u policijskoj postaji, a u nazočnosti svog branitelja Željka Lubine, odvjetnika u Splitu. Okrivljenik je detaljno iznio svoju obranu (list 121-129 spisa), u kojoj je priznao počinjenje kaznenih djela. Tijekom ispitivanja okrivljenik je upoznat sa svojim pravima. (...) Nakon što je ispitivanje završeno okrivljenik je potpisao zapisnik, kao i njegov branitelj (...) Iako je okrivljenik Hršum putem svog branitelja Željka Lubine 29. kolovoza 2008. godine podneskom zatražio izdvajanje navedenih zapisnika, a o kojem istražni sudac nije odlučio, ovo vijeće smatra kako su zapisnici o ispitivanju okrivljenika Hršuma zakoniti...«

69.1. Podnositelj je protiv tog rješenja izjavio žalbu koju je Vrhovni sud odbio rješenjem broj: Kž.Us-11/09-3 od 11. veljače 2009. U njemu je navedeno:

»... protivno navodima žalitelja, u konkretnom slučaju se ne radi o nezakonitim dokazima iz čl. 9. st. 2. ZKP-a tako da je sud prvog stupnja osnovano odbio prijedlog optuženika da se navedeni zapisnici o ispitivanju izdvoje. (...) U konkretnoj postupovnoj situaciji, iako optuženik u oba navrata prije ispitivanja nije propisno poučen na pravo da iskazuje na svom jeziku, niti je njegova izjava o odricanju navedena u zapisnicima, nisu u pitanju nezakoniti dokazi iz čl. 9. st. 2. ZKP-a. (...) Nadalje, ne radi se o dokazima koji bi bili pribavljeni kršenjem domaćih ili međunarodnih propisa kojima se štite prava na obranu, dostojanstvo, ugled i čast te na nepovredivost osobnog i obiteljskog života jer je nedvojbeno da je optuženik razumio za što ga se tereti te je u slobodnom izlaganju detaljno opisao kako se sporni događaj odigrao. (...) Prema tome, evidentno je da sud prvog stupnja nije počinio navedenu postupovnu povredu iz čl. 367. st. 3. ZKP-a, niti je povrijedio optuženikovo pravo na slobodu zajamčeno odredbom čl. 22. Ustava Republike Hrvatske. (...)«

70. Nadalje, u Zapisniku s glavne rasprave kod Županijskog suda u Splitu od 12. siječnja 2010. (sv. 52, list 1796. spisa predmeta K-Us-25/08) branitelj podnositelja predložio je »da sud iz spisa izdvoji zapisnik o ispitivanju osumnjičenika broj: 511-12-09-23-KU-236/08 sastavljen pred policijom. Ovaj zapisnik treba izdvojiti jer ne sadrži ono što je propisano stavkom 2. članka 225. ZKP, u vezi sa stavkom 10. članka 225. ZKP-a. U ovom zapisniku nema upozorenja osumnjičeniku da nije dužan iznijeti svoju obranu, niti odgovarati na pitanje. Kako ZKP nalaže da se, kada nedostaje upozorenje iz st. 2. iz čl. 225. ZKP, zapisnik mora izdvojiti iz spisa, predlažem da sud taj zapisnik izuzme iz spisa. Predlažem da sud izuzme iz spisa dijelove optužnice koji sadržavaju i sadrže navode iz ovog zapisnika, jer to nalaže članak 225. stavak 10. ZKP-a.«

Zamjenica ravnatelja USKOK-a usprotivila se tom prijedlogu jer je o njemu sudsko vijeće već odlučivalo, a te je prigovore branitelj optuženog isticao i u svojoj žalbi, te je o tome već odlučivao i Vrhovni sud. Stoga je ponovljene prijedloge smatrala »usmjerenim na odugovlačenje ovog kaznenog postupka« (sv. 52, list 1796. spisa predmeta K-Us-25/08).

Vijeće je na istoj glavnoj raspravi donijelo rješenje kojim je na temelju članka 331. stavka 2. ZKP-a odbijen kao neosnovan prijedlog podnositeljeva branitelja »za izdvajanjem iz spisa zapisnika o ispitivanju osumnjičenika pred policijom u nazočnosti branitelja list 121-129 spisa, kao i dijelova optužnice koji sadržavaju navode tog zapisnika« (sv. 52, list 1796. spisa predmeta K-Us-25/08). U obrazloženju tog rješenja navedeno je (sv. 52, list 1797. spisa predmeta K-Us-25/08):

»Prijedlog branitelja okrivljenika pod 1. za izdvajanjem zapisnika o ispitivanju osumnjičenika Miroslava Hršuma pred policijom list 121-129 spisa, jer da okrivljeni ne bi bio upozoren sukladno članku 225. stavak 2. u svezi sa stavkom 10. ZKP-a, neutemeljen je i trebalo ga je odbiti, jer navedeni zapisnik sadrži upozorenja iz članka 4. i članka 5. Zakona o kaznenom postupku, time da članak 4. u potpunosti sadrži u sebi upravo odredbu članka 225. stavak 2. ZKP-a, dakle, da se okrivljenik mora već pri prvom ispitivanju obavijestiti o djelu za koje se tereti i osnovama optužbe. Zatim, da mu se mora omogućiti da se očituje o svim činjenicama i dokazima koji ga terete i da iznese sve činjenice i dokaze koji mu idu u korist. Nadalje, člankom 4. stavak 3. ZKP-a, određeno je kako okrivljenik nije dužan iznijeti svoju obranu, niti odgovarati na pitanja, te da je zabranjeno i kažnjivo od okrivljenika ili druge osobe koja sudjeluje u postupku, iznuđivati priznanje ili neku drugu izjavu. Dakle, odredba članka 4. ZKP-a čak je i šira u upozorenjima u odnosu na okrivljenika nego li odredba članka 225. stavak 2. ZKP-a. Stoga, nije bilo mjesta izdvajanju zapisnika, a samim tim i dijelova optužnice koja sadrži dijelove, odnosno navode tog zapisnika.«

71. Podnositeljev branitelj uputio je 15. siječnja 2010. podnesak Županijskom sudu u Splitu (sv. 53, list 1811. spisa predmeta K-Us-25/08), kojim je u spis predmeta dostavio četiri rješenja Vrhovnog suda (I Kž.817/06-3 od 24. listopada 2006., I Kž.244/08-3 od 12. ožujka 2008., I Kž.572/03-3 od 18. rujna 2003. i I Kž.150/04-3 od 24. veljače 2004.) u kojima je, prema riječima branitelja, navedeno da se radi o valjanom dokazu koji se ne izdvaja iz spisa ako je okrivljenik ispitan pred redarstvenim vlastima u skladu s člankom 177. stavkom 5. ZKP-a i uz upozorenje iz članka 225. stavka 2. ZKP-a. Iz toga je podnositeljev branitelj izveo zaključak da »ukoliko redarstvene vlasti ne postupe prema odredbi članka 177. stavka 5. Zakona o kaznenom postupku i ne upozore osumnjičenika prema odredbama članka 225. stavak 2. Zakona o kaznenom postupku, na takvom zapisniku ne može se zasnivati sudska odluka i da se taj zapisnik mora izuzeti iz spisa predmeta«.

72. U obrazloženju prvostupanjske presude, u pogledu odbijanja tog dokaznog prijedloga, navodi se:

»Prijedlog branitelja okrivljenika pod 1. za izdvajanjem zapisnika o ispitivanju osumnjičenika Miroslava Hršuma pred policijom ..., jer da okrivljeni ne bi bio upozoren sukladno članku 225. stavak 2. u svezi sa stavkom 10. ZKP-a, neutemeljen je i trebalo ga je odbiti, jer navedeni zapisnik sadrži upozorenja iz članka 4. i članka 5. Zakona o kaznenom postupku ... dakle, da se okrivljenik mora već pri prvom ispitivanju obavijestiti o djelu za koje ga se tereti i osnovama optužbe. Zatim, da mu se mora omogućiti da se očituje o svim činjenicama i dokazima koji ga terete i da iznese sve činjenice i dokaze koji mu idu u korist. (...) Stoga nije bilo mjesta izdvajanju zapisnika, a samim tim i dijelova optužnice koja sadrži dijelove, odnosno navode tog zapisnika.«

73. Uvidom u Zapisnik o sjednici drugostupanjskog vijeća održanoj 15. rujna 2010. u Vrhovnom sudu Republike Hrvatske u Zagrebu broj: I Kž-Us 79/10-5 (sv. 66, listovi 2312.-2313. spisa predmeta K-Us-25/08), Ustavni sud utvrdio je da je branitelj podnositelja ustavne tužbe, odvjetnik Željko Lubina, stavio primjedbu na izvještaj sutkinje izvjestiteljice »jer je pogrešno navedeno da nije stavljen prijedlog za izdvajanje zapisnika o ispitivanju osumnjičenog Miroslava Hršuma kod policije i zapisnika o pretrazi stana. Naime, ovaj je prijedlog stavljen u tijeku cijelog postupka i razlozi odbijanja su navedeni u presudi. Inače, ovaj je prijedlog odbijen rješenjem donesenim u tijeku glavne rasprave koje je odmah postalo pravomoćno te je nastavljeno s glavnom raspravom. Sporni je zapisnik njegov branjenik potpisao uz njegovo dopuštenje koje je on dao jer u zapisniku nije navedeno upozorenje iz članka 125. stavak 2. Zakona o kaznenom postupku, niti je usmeno upozoren po tom članku, već je na zapisniku navedeno upozorenje iz članka 4. i 5. Zakona o kaznenom postupku, pa takav zapisnik nije ispravan niti zakonit i trebalo ga je izdvojiti«.

73.1. Vrhovni sud podrobno je u osporenoj presudi odgovorio na istovjetne žalbene navode podnositelja, navodeći:

»Kao daljnju bitnu povredu odredaba kaznenog postupka žalitelj Hršum ističe onu iz čl. 367. st. 2. ZKP, uz tvrdnju da je pobijana presuda utemeljena na nezakonitom dokazu, zapisniku o ispitivanju optuženika Hršuma pred redarstvenim vlastima. Žalitelj navodi da je taj zapisnik nezakonit dokaz, jer da je optuženik, prije prvog ispitivanja, upozoren samo sukladno odredbama 4. i 5. ZKP, dok je izostalo upozorenje iz čl. 225. st. 2. ZKP, te tvrdi da je, zbog navedenog nedostatka, taj zapisnik trebalo izdvojiti iz spisa predmeta, kao uostalom sve dokaze proistekle iz istog. Žalitelj inzistira na tvrdnji da je upozorenje iz čl. 225. st. 2. ZKP trebalo izrijekom biti uneseno u zapisnik o ispitivanju okrivljenika, a budući da nije tako postupljeno, smatra da je zapisnik o ispitivanju optuženika nezakonit dokaz čine je počinjena naznačena bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz čl. 367. st. 2. ZKP, jer je na tom dokazu utemeljena poslijednja presuda. Protivno ovakvoj tvrdnji žalitelja, ne radi se o nezakonitom dokazu kako je to predviđeno odredbom čl. 9. st. 2. ZKP. Naime, optuženik je ispitan pred redarstvenim vlastima u potpunosti u skladu s odredbom čl. 177. st. 5. ZKP, dana su mu upozorenja iz čl. 4. i čl. 5. ZKP, optuženik je iskaz dao u nazočnosti branitelja koji je prisutan cijelo vrijeme ispitivanja, a vjerodostojnost takvog postupanja potvrdili su kako optuženik tako i branitelj svojim potpisom na zapisnik o ispitivanju osumnjičenika (list 121 spisa). Nazočnost branitelja uvjet je dokazne valjanosti iskaza pribavljenog izvidima, a upozorenjima koja su dana optuženiku od prvog ispitivanja on je upoznat u kojem svojstvu se ispituje i zašto se tereti, te da nije dužan iznijeti svoju obranu niti odgovarati na postavljena pitanja. Iako izrijekom nije navedeno da je optuženik kod prvog ispitivanja upozoren u skladu s odredbom čl. 225. st. 2. ZKP, iz sadržaja upozorenja koja su mu dana proizlazi da je on tada upozoren o svim pravima koja mu pripadaju. To jasno proizlazi iz ranije spomenutog zapisnika o ispitivanju ovog optuženika i početka njegovog iskaza koji doslovno glasi: ‘Svjestan sam kaznenih djela koja mi stavljaju na teret, upoznat sam pravima koja mi pripadaju te u prisutnosti branitelja Željka Lubine dajem slijedeću obranu.’ Zbog navedenog, promašen je prigovor optuženika da je presuda utemeljena na nezakonitom dokazu na što, neosnovano, upire žalitelj u podnesenoj žalbi.«

73.2. Dakle, Vrhovni sud odlučivao je u dva navrata o podnositeljevim žalbama radi izdvajanja iz spisa zapisnika o ispitivanju podnositelja pred policijom 10. svibnja 2008. zbog navodne nezakonitosti (rješenje od 11. veljače 2009. i presuda od 15. rujna 2010.). Ustavni sud ocjenjuje da su obrazloženja Vrhovnog suda relevantna i dostatna za zaključak o neosnovanosti tih prigovora podnositelja.

74. Na kraju treba primijetiti da je prvostupanjski sud ocjenjivao i prijedloge drugih suokrivljenika za izdvajanje zapisnika i zabilješki iz spisa predmeta. Tako je na istoj glavnoj raspravi kod Županijskog suda u Splitu 12. siječnja 2010. nadležno vijeće donijelo rješenje kojim se, za razliku od zapisnika koji se odnosio na podnositelja ustavne tužbe, »temeljem članka 331. stav 2. ZKP iz spisa izdvajaju zapisnici o ispitivanju osumnjičenika pred policijom bez nazočnosti branitelja (list 111 – 117), službena zabilješka o obavijesnom razgovoru sa Zdenkom Cokarićem (list 118 i 119), zapisnici o ispitivanju osumnjičenika pred policijom bez nazočnosti branitelja (list 148 – 150, i 151 – 155 spisa), te službene zabilješke o obavijesnim razgovorima s Vesnom Vucom i Natašom Despotušić (list 828 i 829 spisa), kao i službena zabilješka o obavijesnom razgovoru s Jozom Certom (list 228 spisa), koji će biti izdvojeni u poseban omot i po pravomoćnosti predani istražnom sucu radi čuvanja odvojeno od spisa«. Navedena izdvajanja zapisnika i zabilješki iz spisa predmeta (koja su se odnosila na druge suokrivljenike u istom kaznenom postupku) vijeće je obrazložilo činjenicom da je riječ o »dokumentima na kojima se ne može temeljiti sudska presuda, pa je iste trebalo izdvojiti iz spisa sukladno odredbi članka 331. stavak 2. ZKP i u svezi čl. 78. ZKP« (sv. 52, list 1798. spisa predmeta K-Us-25/08).

Ako je nadležni sud to učinio sa zapisnicima koji su se odnosili na pojedine druge suokrivljenike, Ustavni sud ne vidi zašto to sud ne bi učinio i u odnosu na zapisnike koji su se odnosili na podnositelja, da su za to postojali osnovani razlozi. Dakle, očito je da za njihovo izdvajanje iz spisa sud nije našao osnovane razloge.

75. S obzirom na takvo stanje stvari, Ustavni sud smatra da nije došlo do povrede članka 29. stavka 4. Ustava kad je riječ o tvrdnji podnositelja da je zapisnik o njegovu ispitivanju pred policijom od 10. svibnja 2008. trebalo izdvojiti iz spisa kao nezakonit dokaz jer je iskaz pred policijom o priznavanju krivnje dao bez prethodnog upoznavanja s mjerodavnim odredbama ZKP-a.

Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona ustavna tužba u odnosu na taj prigovor odbijena (točka III. izreke odluke).

B. DOKAZI PRIKUPLJENI NAVODNO NEZAKONITOM PRETRAGOM PODNOSITELJEVOG STANA

76. Ustavni sud ispitao je prigovore podnositelja o navodno nezakonitoj pretrazi podnositeljeva unajmljenog stana u Splitu u svjetlu članka 29. stavka 4. Ustava (cit. u točki 66. obrazloženja ove odluke i rješenja).

Iako se podnositelj nije pozvao na povredu članka 34. Ustava i unatoč tome što ostaje sporno može li se pretraženi stan u Splitu smatrati »domom« podnositelja u smislu članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. Konvencije, Ustavni sud je pri razmatranju prigovora podnositelja imao u vidu i članak 34. Ustava, koji glasi:

»Članak 34.

Dom je nepovrediv.

Samo sud može obrazloženim pismenim nalogom utemeljenim na zakonu odrediti da se dom ili drugi prostor pretraži.

Pravo je stanara da on ili njegov zastupnik i obvezatno dva svjedoka budu nazočni pri pretrazi doma ili drugoga prostora.

U skladu s uvjetima što ih predviđa zakon, redarstvene vlasti mogu i bez sudskog naloga ili privole držatelja stana ući u dom ili prostorije te izvršiti pretragu bez nazočnosti svjedoka, ako je to neophodno radi izvršenja naloga o uhićenju ili radi hvatanja počinitelja kaznenog djela odnosno otklanjanja ozbiljne opasnosti po život i zdravlje ljudi ili imovinu većeg opsega.

Pretraga radi pronalaženja ili osiguranja dokaza za koje postoji osnovana vjerojatnost da se nalaze u domu počinitelja kaznenog djela, može se poduzeti samo u nazočnosti svjedoka.«

1) Prigovori podnositelja

77. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da se kaznena osuda temelji i na nezakonitoj pretrazi njegova stana u Splitu 11. svibnja 2008. Iako je prigovor o nezakonitoj pretrazi stana u ustavnoj tužbi nerazumljivo napisan, moglo bi se nazrijeti da taj prigovor podnositelj obrazlaže dvama razlozima:

– prvo, da tijekom cijele pretrage u stanu nisu bila dva svjedoka, prisutnost kojih zahtijeva zakon, odnosno da prisutni svjedoci nisu mogli pratiti sve radnje policije tijekom pretrage;

– drugo, da njegov branitelj nije bio prisutan tijekom pretrage, zbog toga što o tome nije bio obaviješten.

78. S tim u vezi, podnositelj u ustavnoj tužbi navodi:

»12.05.2008. g. negdje oko 9,00 časova ujutro došao je insp. Rubelj sa još dvojcom inspektora i oni su me iznijeli između sebe ubacili u služb. vozilo ‘Oktavia’ i odveli me do stana gdje sam stanovao. Po dolasku pred zgradu unijeli su me u stan pošto nisam mogao hodati. Navodim da cijelo vrijeme nisam bio vezan što navodi na to koliko sam bio pretučen da me nisu ni mogli vezati niti je bilo potrebe jer nisam mogao ni stajati na nogama. Kad smo ušli u stan stan je bio otključan a u stanu su već sjedili vlasnik stana sa još dvoicom ljudi koji su istog momenta ustali i otišli iz stana. Tad je vlasnik stana na zahtjev inspektora pozvao gospođu A.« (op. – prezime skratio Ustavni sud) »da bi prisustvovala kao drugi svjedok. Vlasnik stana je rekao gospođi A.« (op. – prezime skratio Ustavni sud) »da napravi kafu za inspektore koji su već počeli sa pretresom. Vlasnik stana je i dalje ostao sjediti za stolom u dnevnom boravku. Prilikom pretresa tvrdim a to je izjavila i gospođa A.« (op. – prezime skratio Ustavni sud) »u prvoj izjavi pred Vijećem suda da ona a ni vlasnik stana nisu mogli vizuelno pratiti policiske radnike što su se nalazili u sp. sobi a poslije i u drugoj sobi. Samo je ona u prvoj izjavi izjavila ‘Kad sam došla u stan vidila sam kako policiski službenici odvidavaju kutije od roletni na prozorima u d. boravku i na balkonu. Navodim da cijelo vrijeme pretresa stana ja sam se nalazio u d. boravku na patosu pošto nisam mogao stajati na nogama. To mogu potvrditi i navedeni svjedoci da su mi inspektori po završetku pretresa potrpali moje lične stvari a nisam ih ja mogao popakovati u torbe. (...)

Po završetku pretresa nisam htio potpisat ništa tražio sam da mi se omogući prisutnost odvjetnika. Gosp. Rubelj mi je doslovno rekao: ‘Nećeš ti mene zajebavati sad ću ti ruke polomiti u povratku’ nisam imao izbora pa sam nekoliko listova papira koje Rubelj prije već popunijo a nedozvolivši mi ni da ih pročitam. (...)

Što se u obrazloženu pravomoćne presude V.S.R.H. navodi da je pretres stana izvršen na zakonski propisan način i da su dokazi proistekli iz takve pretrage.

Navodim iskaz i način davanja iskaza, koji je u dva navrata davala svedokinja pretresa gospođa A.« (op. – prezime skratio Ustavni sud.)

Na raspravi 13.07.2009. g. kada je ispitivana kao glavni svedok pretresa stana kod optuženog Hršuma. Očito se vidi iz zapisnika da svedokinja daje iskaz na konfuzan način pa je u jednom trenutku počela i da plače. Poslije prvog iskaza svjedokinje kad je od strane Vijeća zaključeno da je dala iskaz i da je slobodna i da može da ide. (...) U prvom iskazu gos. A.« (op. – prezime skratio Ustavni sud) » govori da je ona zajedno sa inspektorima došla pred ulaz u stan i da su pozvonili na ulazna vrata stana a da sam ja otključao stan sa unutarnje strane. To ispada da sam ja boravio tada u stanu a to onda dokazuje da ja kao optuženi nisam bio ni uhićen. A u drugom iskazu govori da je ona i njezin brat u stanu već čekali inspektore koji su sa sobom dojeli Hršuma i da su oni već imali ključeve stana prije nego su policajci došli sa Hršumom. Jednog momenta navodi u stanu su bili već neki ljudi u drugom to poriče. (...) Pošto su gospođa A. i P.« (op. – prezimena skratio Ustavni sud) »davali iskaz skupa što nije zakonom da svedoci zajedno daju iskaz i zajedno sjede jedan do drugog u klupi za svjedoke propisano i da D.O. nastoji usaglasiti iskaz svedoka pred Vijećem a koji se razlikuje od prethodno datog iskaza gosp. A.« (op. – prezime skratio Ustavni sud.)

2) Mjerodavno pravo

79. Za ocjenu o osnovanosti prigovora podnositelja mjerodavni su članak 198. stavak 3., članak 211. stavak 1. i članak 214. stavak 1. ZKP-a, koji su u relevantno vrijeme glasili:

»Članak 198.

(...)

(3) Tužitelj i branitelj mogu biti nazočni pretrazi stana.«

»Članak 211.

(1) Pretraga stana, ... i osobe poduzima se radi pronalaženja počinitelja kaznenog djela ili predmeta važnih za kazneni postupak, kad postoji vjerojatnost da se oni nalaze u određenom prostoru ili kod određene osobe.

(...)«

»Članak 214.

(1) Pretrazi stana ... moraju biti nazočna dva punoljetna građanina kao svjedoci istodobno kroz cijelo vrijeme trajanja pretrage. Svjedoci će se prije početka pretrage upozoriti da paze kako se pretraga obavlja te da imaju pravo prije potpisivanja zapisnika o pretrazi staviti svoje prigovore ako smatraju da pretraga nije provedena na način propisan u članku 211. ovoga Zakona ili da sadržaj zapisnika nije točan.

(...)«

3) Ocjena Ustavnog suda

80. Iz spisa predmeta proizlazi da je 9. svibnja 2008. Županijski sud u Splitu donio nalog broj: II KIR-461/08 o pretrazi stana i drugih prostorija u Splitu, ulica Šime Ljubića 45, koji je unajmio i koristio podnositelj, te o osobnoj pretrazi podnositelja »jer je osnovanim očekivati da će se pretragom stana i dr. prostorija koji koristi osumnjičeni te osobnom pretragom osumnjičenog pronaći predmeti koji bi se mogli dovesti u vezu sa kaznenim djelom udruživanja za počinjenje kaznenih djela iz čl. 333. KZ-a i razbojništva iz čl. 218. KZ-a, a posebno mobiteli, telefonske kartice, novac i dr.« (sv. 48, list 1701. spisa predmeta K-Us-25/08). Dakle, ovdje je bila riječ o hitnoj istražnoj radnji pretrage stana i osobe.

81. U Zapisniku o pretrazi stana od 11. svibnja 2008. (v. točku 13.2. obrazloženja ove odluke i rješenja), koji je sastavljen na tipiziranom obrascu, navedeno je:

»II. Pretraga se obavlja na temelju:

1. naloga Županijskog suda u Splitu broj II KIR-461/08 od dana 09. 05. 2008. godine.

2. a) – nalog je temeljem članka 213. stavka 2. Zakona o kaznenom postupku

(...)

predan Miroslavu Hršumu dana 11. 05. 2008. u 08.30 sati, a osoba je poučena da prije početka pretrage ima pravo izvijestiti branitelja:

(...)

– branitelj Željko Lubina je obaviješten u 10. 05. 2008. u 15.00 sati.«

Proizlazi da je pretrazi prisustvovao podnositelj, ali bez branitelja koji je o pretrazi obaviješten 10. svibnja 2008. u 15.00 sati, što je potonji kasnije višekratno osporavao. Pretragu su poduzela dvojica policijskih službenika: Žaki Perić i Željko Rubelj. U svojstvu svjedoka bili su prisutni Ž. A. i I. M. Tijekom pretrage oduzeti su: dva mobitela s pripadajućim SIM karticama i punjačima, jedan rokovnik, jedan adresar, dvije SIM kartice, jedan uložak cilindrične brave i ručno pisane bilješke.

Zapisnik su vlastoručno potpisali podnositelj, svjedoci pretrage Ž. A. i I. M., policijski službenik Gojko-Ivan Vidaković, koji je i sastavio sam zapisnik, te jedan »predstavnik državnog tijela« (to jest jedan od dvojice policijskih službenika, ali je potpis nečitak pa Ustavni sud nije mogao sa sigurnošću utvrditi potpisnika). Prisutni nisu imali primjedbi na zapisnik, što je konstatirano u pisanom obliku u samom zapisniku.

a) Navodna nepropisna nazočnost dvaju svjedoka pri pretrazi stana

82. Uvidom u spis predmeta Ustavni sud nije utvrdio da postoje bilo kakve naznake koje bi mogle upućivati na odstupanje od ustavnih i zakonskih zahtjeva pretrage stana kad je riječ o prisutnosti dvaju svjedoka.

83. Ustavni sud izvršio je uvid u Zapisnik s glavne rasprave kod Županijskog suda u Splitu od 13. srpnja 2009. (sv. 40, listovi 1494.-1497. spisa predmeta K-Us-25/08) i prihvaća argument podnositelja da je izjava svjedokinje Ž. A. na toj raspravi bila konfuzna i da bi na prvi pogled mogla izazvati sumnju o tome jesu li zakonski zahtjevi pri pretrazi podnositeljeva stana u Splitu doista u cijelosti poštovani. Međutim, nadležni sud je i sam utvrdio da je izjava navedene svjedokinje bila konfuzna. Drugim riječima, nadležni sud je tu činjenicu uzeo u obzir te ju je ocijenio.

83.1. Naime, na glavnoj raspravi održanoj 12. siječnja 2010. nadležno sudsko vijeće donijelo je rješenje kojim je odbilo kao neosnovan prijedlog podnositeljeva branitelja »za izdvajanjem iz spisa zapisnika o pretrazi stana i drugih prostorija list 21-24« (sv. 52, list 1797. spisa predmeta K-Us-25/08). U obrazloženju tog rješenja navedeno je:

»... Što se pak tiče iskazivanja svjedokinje Ž. A.« (op. – ime skratio Ustavni sud) »ono je zaista bilo konfuzno, ali je na koncu svjedokinja potvrdila da je bila nazočna pretrazi stana i opet se treba vratiti na sam zapisnik o pretrazi koji je potpisan i na njega nije bilo primjedbi baš s ničije strane. Stoga, nije bilo mjesta izdvajanju navedenog zapisnika, a isto tako niti potvrda o privremenom oduzimanju predmeta, koji su pretragom pribavljeni.«

84. Nadalje, u Zapisniku o sjednici drugostupanjskog vijeća održanoj 15. rujna 2010. u Vrhovnom sudu Republike Hrvatske u Zagrebu broj: I Kž-Us 79/10-5 (sv. 66, list 2313. spisa predmeta K-Us-25/08), branitelj podnositelja ustavne tužbe, odvjetnik Željko Lubina, stavio je sljedeću primjedbu: »Što se tiče svjedokinje (svjedokinje pretrage), ona je iskazala da nije bila prisutna cijelo vrijeme pretrage te je vidjela samo kada su nađeni pasoš i alat, dok ostale nađene predmete nije vidjela«.

84.1. Vrhovni sud je u svojoj presudi od 15. rujna 2010. naveo sljedeće:

»... prigovor optuženika da je pretraga stana nezakonito provedena, jer pretrazi nisu istodobno bila nazočna dva svjedoka pretrage, otklonjena je iskazom svjedokinje A.« (op. – prezime skratio Ustavni sud) » koja je na jasan i nedvosmislen način iskazala da je cijeloj pretrazi nazočila na način propisan odredbom čl. 214. st. 1. ZKP.«

85. Ustavni sud u svojoj je dosadašnjoj praksi utvrdio niz načela koja treba slijediti kako bi se sudski kazneni postupak mogao ocijeniti pravičnim. Provodeći postupke, sudovi moraju poštovati ta načela kad pri donošenju svoje odluke ocjenjuju, uz prednost izravnog ispitivanja, činjenice i okolnosti konkretnog slučaja primjenjujući mjerodavno kazneno pravo. Zadaća je Ustavnog suda u jamčenju ustavnog i konvencijskog prava na pravično suđenje da provjeri je li sud poštovao takva relevantna načela u konkretnom slučaju. Uz tu provjeru, zadaća je Ustavnog suda ispitati nije li sud u konkretnom slučaju procjenjivao na očito nerazuman način ili je učinio neku drugu očitu pogrešku u prosudbi, pogrešno procijenio postojanje nekog važnog čimbenika ili pak propustio razmotriti sve relevantne čimbenike odnosno propustio uzeti u obzir sve činjenične i pravne elemente koji su objektivno mjerodavni za donošenje odluke, odbio provesti dokaze koji bi mogli dovesti do drugačije odluke i sl., u mjeri i na način koji dovodi do povrede ustavnog prava podnositelja na pravično suđenje.

S obzirom na utvrđeno stanje stvari u konkretnom slučaju, a vodeći se navedenim mjerilima, Ustavni sud ocjenjuje da ne postoje razlozi zbog kojih bi on trebao svojom ocjenom zamijeniti ocjenu nadležnog suda kad je riječ o prisutnosti dvaju svjedoka tijekom pretrage podnositeljeva stana, s obzirom da sudska ocjena očito nije arbitrarna, a nije ni ishitrena (usp. ESLJP, predmet Brennan protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda, 16. listopada 2001., zahtjev br. 39846/98, § 51.). Naime, iz Zapisnika s glavne rasprave kod Županijskog suda u Splitu od 13. srpnja 2009. jasno proizlazi da je svjedokinja A. Ž. pravodobno korigirala svoje izjave dane na početku rasprave, naglašavajući: »Što se tiče danas mog prethodnog iskaza nisam imala namjeru lagati i zbog toga mi je žao, već jednostavno me nije zanimalo ono što se događalo i bilo je to prije godinu dana. ... Nisam detaljno čitala zapisnik, jer sam imala povjerenja u ljude koji su obavljali posao, a inače stvar se odvijala ispred mojih očiju. ... Jasno mi je značenje mog prvog iskaza jutros, kao dipl. pravniku, pa i sudskom porotniku, ali sam ja jednostavno napravila vremenski previd i zbog toga mi je žao. ... Kada sam ponovo uvedena u sudnicu radi suočavanja, ja se jesam odmah obratila vijeću i ispričala se za ono što nisam točno rekla vezano za ovaj vremenski period. ... Na poseban upit branitelja okrivljenika svjedokinja izjavljuje ovaj sada iskaz je ono pravo, i ono što se dogodilo, a ono jutros kako sam kazala bio je vremenski odmak« (list 1496. i 1497. spisa predmeta K-Us-25/08).

86. Ustavni sud stoga utvrđuje da se rezultat pretrage podnositeljevog doma, gledajući ga s aspekta prisutnosti dvaju svjedoka, mogao uzeti kao dokaz u kaznenom postupku prema podnositelju. Time nije povrijeđen članak 29. stavak 4. Ustava. Ne postoje ni razlozi koji bi upućivali na povredu članka 34. stavka 3. Ustava.

Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona ustavna tužba u odnosu na taj prigovor odbijena (točka III. izreke odluke).

b) Nenazočnost podnositeljeva branitelja tijekom pretrage stana

87. Drugo sporno pitanje s aspekta članka 29. stavka 4. Ustava vezano je uz nenazočnost podnositeljeva branitelja tijekom pretrage podnositeljevog stana.

88. U Zapisniku s glavne rasprave kod Županijskog suda u Splitu od 12. siječnja 2010. (sv. 52, list 1796. spisa predmeta K-Us-25/08) branitelj podnositelja predložio je »da sud izdvoji iz spisa zapisnik o pretrazi stana koji se nalazi na listu 21-24 spisa. Ovo zbog toga što branitelju nije omogućeno da prisustvuje toj radnji. U zapisniku o pretrazi piše da je branitelj o toj radnji obaviješten 10. svibnja u 15 sati. No, iz zapisnika kojeg će sud izdvojiti se vidi da je branitelj u 15 sati bio upoznat i pozvan da dođe na ispitivanje osumnjičenog Hršuma. Svjedok Vidaković, koji je sastavljao zapisnik o pretrazi stana, u svom iskazu je naveo da on branitelja nije obavijestio. Svjedok Rubelj, također policajac, je naveo da ni on nije branitelja o pretrazi obavijestio. Na takav način su uskratili osnovno pravo Hršumu da ga zastupa i brani, pri istražnoj radnji, branitelj ... To je razlog da se i zapisnik o pretrazi stana izuzme iz spisa predmeta. Iz iskaza svjedokinje Ž. A. se vidi da ona nije neprekidno nazočila pretrazi stana i da je ona vidjela da su oduzete samo i jedino putovnice. I radi toga zapisnik o pretrazi stana treba izuzeti iz spisa, a posebice potvrde o privremenom oduzimanju predmeta, i to svih predmeta, osim možda putovnica«.

88.1. Vijeće je na istoj glavnoj raspravi donijelo rješenje kojim je odbilo kao neosnovan prijedlog podnositeljeva branitelja »za izdvajanjem iz spisa zapisnika o pretrazi stana i drugih prostorija list 21 – 24« (sv. 52, list 1797. spisa predmeta K-Us-25/08). U obrazloženju tog rješenja navedeno je:

»Trebalo je odbiti zahtjev branitelja okrivljenika pod 1. za izdvajanjem zapisnika o pretrazi stana i drugih prostorija list 21 – 24 spisa, jer u navedenom zapisniku stoji da je branitelj Željko Lubina obaviješten 10. svibnja 2008. u 15,00 sati, a zapisnik je potpisan od strane Miroslava Hršuma s naznakom da nema primjedbi. To što se svjedok Rubelj odnosno Vidaković nije mogao sjetiti tko bi obavijestio odvjetnika Lubinu, s obzirom na sve što je konstatirano u zapisniku nije od važnosti.«

89. Uvidom u Zapisnik o sjednici drugostupanjskog vijeća održanoj 15. rujna 2010. u Vrhovnom sudu Republike Hrvatske u Zagrebu broj: I Kž-Us 79/10-5 (sv. 66, list 2313. spisa predmeta K-Us-25/08), Ustavni sud utvrdio je da je branitelj podnositelja ustavne tužbe, odvjetnik Željko Lubina, stavio primjedbu na izvještaj sutkinje izvjestiteljice »jer je pogrešno navedeno da nije stavljen prijedlog za izdvajanje ... zapisnika o pretrazi stana. ... branitelj nije obaviješten o pretrazi, iako je njegov branjenik tražio prisutnost branitelja, zbog čega zapisnik o pretrazi također treba izdvojiti«.

89.1. U vezi s navodima podnositelja o nezakonitosti pretrage njegova stana u Splitu zbog nenazočnosti branitelja, Vrhovni sud je u svojoj presudi od 15. rujna 2010. naveo sljedeće:

»Žalitelj smatra da je nezakonit dokaz i zapisnik o pretrazi stana i drugih prostorija optuženika Hršuma, uz tvrdnju da branitelj o toj radnji nije izvješćen na zakonom propisani način, te da su zbog navedenog nezakoniti i svi drugi dokazi proistekli iz takve pretrage.

Protivno tvrdnji žalitelja, iz zapisnika o pretrazi stana i drugih prostorija jasno proizlazi da je branitelj optuženika o pretrazi obaviješten 10. svibnja 2008. u 15,00 sati, što je optuženik potvrdio svojim potpisom na zapisniku. Pretrazi koja je provedena branitelj doista nije bio nazočan. Samim time, provedena pretraga nije nezakonita radnja, niti je zapisnik o pretrazi nezakoniti dokaz. Uostalom pretpostavke za zakonitost pretrage su u ovom slučaju ostvarene, što je vidljivo iz zapisnika o pretrazi (list 21 spisa). Pretraga je, naime, provedena na osnovi pisanog naloga suda, pretraga je izvršena u stanu optuženika kojemu je uručen nalog o pretrazi, pretrazi su nazočila dva svjedoka pretrage, pa sukladno odredbi čl. 217. ZKP, odsutnost branitelja ne čini zapisnik o pretrazi stana nezakonitim dokazom.«

90. Ustavni sud ocjenjuje da su navedena obrazloženja sudova relevantan i dostatan odgovor na prigovore podnositelja o nezakonitoj pretrazi njegova stana u Splitu zbog nenazočnosti branitelja. Utvrđuje da se rezultat pretrage podnositeljevog stana koja je provedena bez prisutnosti branitelja mogao uzeti kao dokaz u kaznenom postupku prema podnositelju.

Članak 34. stavak 3. Ustava jamči pravo stanaru da, alternativno, on ili njegov zastupnik budu nazočni pri pretrazi doma. Sukladno tome, nije povrijeđen članak 34. stavak 3. Ustava. Nije povrijeđen ni članak 29. stavak 4. Ustava. Članak 198. stavak 3. ZKP-a omogućuje nazočnost branitelja tijekom pretrage stana, ali tu mogućnost ne postavlja kao obvezu.

Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona ustavna tužba u odnosu na taj prigovor odbijena (točka III. izreke odluke).

V. OSTALE NAVODNE POVREDE PRAVA NA PRAVIČNO SUĐENJE

91. Ustavni sud ispitao je zasebno i prigovore podnositelja:

– da nije obaviješten, na svom materinjem srpskom jeziku, o prirodi i razlogu optužbe, i

– da na suđenju nije sjedio pored svoga branitelja te na taj način nije bio u mogućnosti savjetovati se s njim.

92. Opća odredba članka 29. stavka 1. Ustava u kaznenom aspektu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči ... o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Opća odredba članka 6. stavka 1. Konvencije u kaznenom aspektu glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. ... u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. ...«

92.1. Sve ostale odredbe Ustava i Konvencije, koje uređuju jamstva pravičnosti kaznenog postupka, moraju se sagledavati u svjetlu navedenih općih odredaba.

A. UPORABA MATERINJEG JEZIKA U POSTUKU PRED POLICIJOM I SUDOM

93. Ustavni sud ispitao je prigovore podnositelja o navodnoj povredi njegova prava da se služi materinjim jezikom u svjetlu članka 29. stavka 2. alineje 7. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

(...)

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

(...)

– na besplatnu pomoć tumača ako ne razumije ili ne govori jezik koji se upotrebljava u sudu,

(...).

Za ocjenu o povredi konvencijskih prava podnositelja mjerodavan je i članak 6. stavak 3. točka (e) Konvencije, koji glasi:

»Članak 6.

(...)

3. Svatko optužen za kazneno djelo ima najmanje sljedeća prava:

(...)

(e) besplatnu pomoć tumača ako ne razumije ili ne govori jezik koji se upotrebljava na sudu.«

1) Prigovori podnositelja

94. Podnositelj posebno prigovara nemogućnosti uporabe svog materinjeg (srpskog) jezika u postupku pred istražnim tijelima i sudom, te ističe:

»Navodim da sam državljanin B i H po nacionalnosti Srbin dakle prema Hrvatskom Ustavu ZKP-u, krivičnom pravu stranac koji govori i piše srpski jezik. Tačno je da donekle razumijem hrvatski jezik i da znam donekle da pišem latinično pismo. Ali je i tačno da ne poznajem i ne razumijem hrvatsku pravnu terminologiju i izraze u hrvatskom ZKP-u.

Kao stranac po članku br. 7. st. 2. Hrv. krivičnog prava kao osumnjičenik u postupku i prilikom privođenja i davanja izjava pred hrvatskim vlastima služiti se svojim jezikom imam pravo na prevođenje (sudskog tumača) a o čemu sam trebao biti upozoren prije prvog ispitivanja pred policiskim vlastima, pred istražnim sudcem a što sam tražio da se obezbedi. Ne postoji nikakva zabilješka (a može se provjeriti u spisu da je na dan ispitivanja išta od toga obezbeđeno ni kod policije ni kod istražnog sudca a ni pri podizanju i uručenju optužnice br. Uk-137/08 od 21.10.2008. g. kojom sam tražio da dam iskaz kod istražnog sudca na maternjem jeziku a što mi nije omogućeno.

U prilog kao dokaz dostavljam i primerak navedene zamolbe. Tako da i optužnica koja je podignuta od strane D.O. 21.10.2008. g. nije prevedena na srpski jezik.

Na insistiranje branitelja i moje i opozivanje na ZKP RH na član 7 st. 2. na glavnoj raspravi od 3.02.2010. g. Vijeće je donijelo odluku da je po zakonu tumač za jezik za strance obavezan te je i obezbeđen tumač za srpski jezik gosp. Andrija Rako iz Splita.

To je obezbeđeno tek nakon 1 godine i 10 mjeseci nakon mog uhićenja. Znači sav postupak za pripremu odbrane i davanja iskaza, prevođenje sudskih akata, prevođenje optužnice mi je uskraćeno zakonsko pravo.«

2) Mjerodavno pravo

95. Članak 7. stavak 2. ZKP-a u relevantno je vrijeme glasio:

»Članak 7.

(...)

(2) Stranke, svjedoci i ostali sudionici u postupku imaju pravo služiti se svojim jezikom. Ako se radnja u postupku ne vodi na jeziku te osobe, osigurat će se usmeno prevođenje onoga što ona odnosno drugi iznosi te isprava i drugoga pisanoga dokaznog materijala. Prevođenje obavlja tumač.

(...)«

3) Ocjena Ustavnog suda

96. Prigovor podnositelja u osnovi se svodi na to da nadležna tijela nikada nisu podučila podnositelja o njegovom pravu na upotrebu materinjeg jezika, pa ni onda kad su mu odobrili tumača, te da je podnositelj sve do glavne rasprave pred sudom bio bez tumača.

97. Ustavni sud primjećuje da je branitelj podnositelja 29. kolovoza 2008. uputio podnesak Županijskom sudu u Splitu na istražni spis broj: KIO-Us-13/08, u kojem prigovara da podnositelj nije poučen da ima pravo služiti se svojim jezikom, (sv. 21, listovi 832.-833. spisa predmeta K-Us-25/08). Zbog toga je zatražio da se iz spisa predmeta izdvoje Zapisnik o ispitivanju osumnjičenika od 10. svibnja 2008. i Zapisnik o ispitivanju okrivljenika od 12. svibnja 2008.

97.1. U obrazloženju rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Kv-785/08 od 18. prosinca 2008. prvi put razmotren je prigovor podnositelja u vezi s (ne)mogućnošću služenja svojim materinjim jezikom i pismom u postupku. Relevantni dio obrazloženja tog rješenja glasi:

»Pregledom spisa utvrđeno je kako je okrivljenik Miroslav Hršum 10. svibnja 2008. godine, dao svoju obranu prilikom ispitivanja u policijskoj postaji, a u nazočnosti svog branitelja Željka Lubine, odvjetnika u Splitu. Okrivljenik je detaljno iznio svoju obranu (list 121-129 spisa), u kojoj je priznao počinjenje kaznenih djela. Tijekom ispitivanja okrivljenik je upoznat sa svojim pravima, te prema podacima u spisu nije tražio prevoditelja za srpski jezik, a niti je to tražio njegov branitelj, koji je bio nazočan ispitivanju. Nakon što je ispitivanje završeno okrivljenik je potpisao zapisnik, kao i njegov branitelj, te niti jedan ni drugi nisu isticali kako okrivljenik nije razumio hrvatski jezik. (...) Iako je okrivljenik Hršum putem svog branitelja Željka Lubine 29. kolovoza 2008. godine podneskom zatražio izdvajanje navedenih zapisnika, a o kojem istražni sudac nije odlučio, ovo vijeće smatra kako su zapisnici o ispitivanju okrivljenika Hršuma zakoniti, te kako tijekom cijelog postupka nikada nije došlo u pitanje okrivljenikovo poznavanje i razumijevanje hrvatskog jezika i pisma. ...«

98. U Zapisniku s glavne rasprave kod Županijskog suda u Splitu od 25. svibnja 2009. (sv. 37, list 1222. spisa predmeta K-Us-25/08) nadležno sudsko vijeće utvrdilo je sljedeće:

»Okrivljeni pod 1.« (podnositelj ustavne tužbe – op. Ustavni sud) »nakon usmenog prijedloga njegovog branjenika i nakon upozorenja predsjednika vijeća da je već tijekom postupka davao obranu u nazočnosti svog branitelja, komunicirao i pisanim putem, osobnim pismima, te da je državljanin Bosne i Hercegovine, rođen 1962., gdje je sasvim sigurno od 1990. i u službenoj uporabi bio srpsko hrvatski ili hrvatsko srpski jezik, okrivljeni pod 1. Miroslav Hršum nakon svega izjavljuje kako bi želio da mu se omogući tumač za srpski jezik.

Vijeće donosi

r j e š e n j e

Okrivljenom pod 1. Miroslavu Hršumu osigurat će se sudski tumač za srpski jezik kako bi tijekom postupka istom prevodio s hrvatskog na srpski i obrnuto, sve sukladno članku 7. ZKP-a.

Za sudskog tumača u ovom postupku određuje se stalni sudski tumač Andrija Rako.

Utvrđuje se da je u ovom trenutku u raspravnu dvoranu ušao stalni sudski tumač Andrija Rako, te da je sjeo na mjesto do okrivljenika pod 1. Miroslava Hršuma.«

98.1. Branitelj podnositelja uputio je 29. svibnja 2009. Županijskom sudu u Splitu podnesak (sv. 37, list 1420. spisa predmeta K-Us-25/08), u kojem je iznio »primjedbe na zapisnik glavne rasprave od 25. svibnja 2009. i primjedbe na postupanje suda«, u dijelu koji je naveden u prethodnoj točki obrazloženja ove odluke i rješenja. Prigovor branitelja bio je usmjeren prema činjenici da je on 22. svibnja 2009. već uputio podnesak Županijskom sudu u Splitu tražeći »da se osigura da moj branjenik, Hršum, za vrijeme trajanja glavne rasprave, može sjediti za stolom zajedno ... sa tumačem« (sv. 33, list 1218. spisa predmeta K-Us-25/08). Prema mišljenju branitelja, »kada branitelj predloži sudu, i traži od suda, da sud postavi okrivljeniku tumača ... sud tada nema pravo o tom prijedlogu branitelja tražiti izjašnjenje okrivljenika, a pogotovo nema pravo tražiti izjašnjenje okrivljenika na način da ga pokuša odvratiti od njegovog prava iz članka 7. Zakona o kaznenom postupku«.

U istom je podnesku branitelj podnositelja također prigovorio da »nikada dosada Hršum nije poučen o pravu na prevođenje, dakle ni prije prvog ispitivanja«. Štoviše, »sud nije, ni nakon što je Hršumu ‘osigurao’ sudskog tumača za srpski jezik, sudionika Hršuma, stranku Hršuma, okrivljenika Hršuma, ‘poučio o pravu na prevođenje’.«

99. U Zapisniku s glavne rasprave kod Županijskog suda u Splitu od 13. srpnja 2009. (sv. 40, list 1494. spisa predmeta K-Us-25/08) nadležno sudsko vijeće konstatiralo je sljedeće:

»Utvrđuje se da je na glavnoj raspravi nazočan stalni sudski tumač za srpski jezik Andrija Rako i da isti sjedi do okrivljenika pod 1. Miroslava Hršuma.

Posebno upitan okrivljeni pod 1. Miroslav Hršum, izjavljuje da dosada dobro funkcionira prevođenje i faktički da mu je potreban prijevod svake desete riječi.«

99.1. Stalni sudski tumač za srpski jezik Andrija Rako, kao sudski tumač za srpski jezik za podnositelja ustavne tužbe, bio je nazočan na glavnoj raspravi 13. srpnja 2009., 14. srpnja 2009., 15. srpnja 2009. i 16. srpnja 2009. (sv. 42, list 1522. spisa predmeta K-Us-25/08), te 12. listopada 2009., 13. listopada 2009., 14. listopada 2009. (sv. 45, listovi 1577., 1582., 1586. spisa predmeta K-Us-25/08), 14. prosinca 2009. (sv. 50, list 1756. spisa predmeta K-Us-25/08), 11., 12., 13., 14. i 15. siječnja 2010. (sv. 51, list 1791.; sv. 52, listovi 1794. i 1800.; sv. 53, listovi 1805. i 1824. spisa predmeta K-Us-25/08) i 1. veljače 2010. (sv. 54, list 1843. spisa predmeta K-Us-25/08).

99.2. Tijekom postupka izvršena je usluga prijevoda na srpski jezik i ćirilično pismo pojedinih pojedinačnih sudskih akata, kao što je rješenje Vrhovnog suda broj: II Kž 440/09-3 (sv. 42, listovi 1524. –

1529. spisa predmeta K-Us-25/08), rješenje Vrhovnog suda broj: II Kž 638/09 i rješenje Vrhovnog suda broj: KžUs-196/09 (sv. 46, listovi 1597. – 1605.; sv. 51, listovi 1785. – 1789. spisa predmeta K-Us-25/08), kao i same prvostupanjske presude (sv. 61, listovi 1998.-2061. spisa predmeta K-Us-25/08), ali i prijevoda žalbe državnog odvjetništva – USKOK-a od 14. travnja 2009. protiv prvostupanjske presude (sv. 65, listovi 2251. – 2255. spisa predmeta K-Us-25/08). Prema uvidu u dostavnice tih prevedenih akata, čini se da je prijevod dostavljen samo podnositelju ustavne tužbe.

100. Konačno, u odnosu na mogućnost podnositelja da razumije tijek kaznenog postupka koji se protiv njega vodio i da se služi svojim materinjim jezikom, Vrhovni sud, odbijajući prigovor, u obrazloženju je presude od 15. rujna 2010. naveo:

»Nije osnovan niti prigovor optuženika da mu je uskraćeno pravo iz čl. 7. ZKP, tj. pravo da se služi svojim jezikom i da na svojem jeziku prati tijek rasprave, čime bi bila ostvarena bitna povreda odredaba kaznenoga postupka iz čl. 367. st. 1. toč. 3. ZKP.

Optuženik je rođen 1962. godine, dugo vremena živi u bivšoj državi u kojoj su bili u ravnopravnoj uporabi jezici sadašnjih država Republike Hrvatske i Bosne i Hercegovine, tako da je očito da optuženik zna hrvatski jezik. To potvrđuju i pismeni podnesci upućeni prvostupanjskom sudu koji su napisani latinicom i korektnim hrvatskim jezikom, kao uostalom i opširna žalba koju je optuženik osobno podnio. Postupovna povreda na koju ukazuje optuženik bila bi počinjena tek kada bi sud, protivno zahtjevu optuženika, uskratio pravo na uporabu materinjeg jezika, dok u konkretnom slučaju eventualni propust suda da upozori stranku na to pravo ne predstavlja postupovnu povredu. Uostalom, optuženi je prvostupanjskom sudu stavio zahtjev za tumačem, zahtjevu je udovoljeno, te je cjelokupnoj raspravi pred prvostupanjskim sudom, uz optuženika Hršuma, bio nazočan i tumač. Stoga nema govora o povredi iz čl. 7. ZKP.«

101. U predmetu Hermi protiv Italije (presuda, veliko vijeće, 18. listopada 2006., zahtjev br. 18114/02) ESLJP je utvrdio sljedeća načelna pravna stajališta o pravu optuženika na besplatnu pomoć tumača ako ne razumije ili ne govori jezik koji se upotrebljava na sudu, zajamčenom člankom 6. stavkom 3. točkom (e) Konvencije:

»69. ... stavak 3. točka (e) članka 6. propisuje da svaki okrivljenik ima pravo na besplatnu pomoć tumača. To se pravo ne primjenjuje samo na usmene izjave dane na glavnoj raspravi, nego i na dokumentacijski materijal i na postupke prije suđenja. To znači da optuženi koji ne može razumjeti ili govoriti jezik koji se koristi na sudu ima pravo na besplatnu pomoć tumača radi prijevoda ili tumačenja svih onih dokumenata ili izjava u postupku pokrenutom protiv njega koji su mu potrebni da bi ih razumio ili koji su doneseni na jeziku suda, kako bi imao korist pravičnog suđenja (vidjeti Luedicke, Belkacem i Koc protiv Njemačke, 28. studenog 1978., § 48., Serija A, br. 29).

70. Ipak, stavak 3. točka (e) ne ide tako daleko da zahtijeva pisani prijevod svih dijelova (items) pisanih dokaza ili službenih dokumenata u postupku. S tim u vezi, treba napomenuti da se tekst relevantnih odredaba odnosi na ‘tumača’ (interpreter), a ne na ‘prevoditelja’ (translater). To sugerira da usmena jezična pomoć može zadovoljiti zahtjeve Konvencije (vidjeti Husain protiv Italije /odluka/, br. 18913/03, 24. veljače 2005.). Ostaje činjenica, međutim, da pružena pomoć putem tumačenja treba biti takva da omogući okrivljeniku da upozna predmet protiv njega i da se brani, naročito da bude u mogućnosti dati sudu svoju verziju događaja (vidjeti Gungor protiv Njemačka /odluka/, br. 31540/96, 17. svibnja 2001.). S obzirom na potrebu da to pravo bude provedivo u praksi i djelotvorno, obveza nadležnih tijela nije ograničena samo na imenovanje tumača već, ako se pod određenim okolnostima na to upozori, može se i proširiti do stupnja naknadne kontrole prikladnosti pruženog tumačenja ...

71. Sud je smatrao da je, u kontekstu primjene stavka 3. točke (e), pitanje okrivljenikovog jezičnog znanja vitalno i da također mora ispitati prirodu kaznenog djela za koje je okrivljenik optužen te sve podneske koje su mu uputile domaće vlasti, kako bi se ocijenilo jesu li toliko složene da zahtijevaju detaljno poznavanje jezika koji se koristi na sudu (vidjeti, mutatis mutandis, Gungor, gore citirano).

72. Na kraju, iako je istina da je postupanje obrane u biti stvar između okrivljenika i njegova branitelja, bilo da je branitelj postavljen na temelju modela pravne pomoći ili ga se plaća privatno (vidjeti ... Stanford protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 23. veljače 1994, § 28, Serija A, br. 282), krajnji čuvari pravičnosti postupka – što obuhvaća, među ostalim aspektima, i mogući izostanak prijevoda ili tumačenja za okrivljenika koji nije državljanin – jesu domaći sudovi (vidjeti Cuscani protiv Ujedinjenog Kraljevstva, br. 32771/96, § 39., 24. rujna 2002.).«

102. Ustavni sud prvo utvrđuje da su hrvatski i srpski jezik dva različita jezika, ali su zbog života u bivšoj zajedničkoj državi građani bivše SFRJ razumjeli oba jezika, a u osnovnim školama bivše Socijalističke Republike Bosne i Hercegovine (federalne jedinice bivše SFRJ) učenici su učili i latinično i ćirilično pismo. Podnositelj je državljanin Bosne i Hercegovine, koji je osnovnu školu završio u to vrijeme.

102.1. Podnositelj nije prigovorio da ima bilo kakve poteškoće u razumijevanju onoga što je rečeno prilikom ispitivanja u policiji i kod istražnog suca. Što se tiče tri relevantna akta – Zapisnika o uhićenju od 10. svibnja 2008., Zapisnika o ispitivanju osumnjičenika od 10. svibnja 2008. i Zapisnika o ispitivanju okrivljenika od 12. svibnja 2008., podnositelj je prvi potpisao bez ikakvih primjedbi (v. točku 10.1. obrazloženja ove odluke i rješenja), kod drugog je izjavio da je upoznat »da zapisnik mogu pročitati, izjavljujem da sam slušao glasni diktat zapisnika, pa ću zapisnik potpisati ne čitajući sadržaj« (v. točku 10.2. obrazloženja ove odluke i rješenja), a kod trećeg je, nakon što je upozoren na članak 77. ZKP-a, izjavio »da ne želi čitati zapisnik i istog će potpisati« (v. točku 11. obrazloženja ove odluke i rješenja). Što se tiče kaznene prijave, ona je podnositelju pročitana nakon čega je on izjavio »da je razumio zašto se tereti i koji osnovi sumnje stoje protiv njega« (v. točku 11. obrazloženja ove odluke i rješenja). Nesporno je, dakle, da je podnositelj mogao čitati tekst na hrvatskom jeziku i da je razumio jezik kojim su govorili policijski djelatnici i istražni sudac.

Štoviše, podnositelj je za branitelja po svom izboru imenovao odvjetnika iz Splita, koji se tijekom postupka služio hrvatskim jezikom. Ni podnositelj ni njegov branitelj nikada nisu prigovorili da imaju jezične poteškoće u međusobnoj komunikaciji i nikada nisu zatražili pomoć tumača u međusobnoj komunikaciji.

Konačno, podnositelj je pisao vlastoručne podneske nadležnim sudovima, kao i Ustavnom sudu, na pravilnom i urednom latiničnom pismu, uz pravilnu upotrebu hrvatskih riječi i onda kad je mogao upotrijebiti njihove istoznačnice na srpskom jeziku.

102.2. Prema tome, Ustavni sud suglasan je s obrazloženjem presude Vrhovnog suda kad je riječ o navedenom prigovoru, ocjenjujući da u tom dijelu nije došlo do povrede prava zajamčenih člankom 29. stavkom 2. alinejom 7. Ustava i člankom 6. stavkom 3. točkom (e) Konvencije.

Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona ustavna tužba u odnosu na taj prigovor odbijena (točka III. izreke odluke).

B. RASPORED SJEDENJA PODNOSITELJA I BRANITELJA NA GLAVNOJ RASPRAVI

103. Podnositelj je dalje prigovorio da nije imao mogućnost sjediti uz svoga branitelja na glavnoj raspravi u Županijskom sudu u Splitu. Ustavni sud razmotrio je taj prigovor s aspekta članka 29. stavka 2. alineje 3. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

(...)

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

(...)

– na ... nesmetano uspostavljanje veze s braniteljem, i s tim pravom mora biti upoznat,

(...)«

103.1. Za ocjenu o osnovanosti prigovora podnositelja mjerodavan je i članak 6. stavak 3. točka (c) Konvencije, koji glasi:

Članak 6.

(...)

3. Svatko optužen za kazneno djelo ima najmanje sljedeća prava:

(...)

(c) da se brani ... uz branitelja po vlastitom izboru,

(...)«

1) Prigovori podnositelja

104. Podnositelj je u ustavnoj tužbi naveo:

»Hršum je zatražio da sjedi, za vrijeme glavne rasprave, uz svoga branitelja. Sud mu je to omogućio samo u jednom raspravnom danu. Na takav način je sud onemogućio da se Hršum za vrijeme trajanja glavne rasprave konzultira, dogovara i savjetuje sa svojim braniteljem, pa je time povrijedio pravo na obranu. Sud piše da o pravu iz čl. 339. ZKP-a odlučuje predsjednik vijeća. Pri tome sud zaboravlja da je o tom pravu, da se optuženik može za vrijeme glavne rasprave dogovarati sa svojim braniteljem (čl. 339. ZKP), odlučio Zakon o kaznenom postupku, te da sud, pa ni predsjednik vijeća, ne smije to pravo okrivljeniku uskratiti i/ili onemogućiti.

O ovom žalbenom navodu VSRH nije odlučio.

... Činjenica da je okrivljenik za vrijeme trajanja glavne rasprave sjedio između dva pravosudna policajca i da je bio udaljen 23 metra od svoga branitelja jeste kršenje prava na obranu.«

2) Mjerodavno pravo

105. Prvi dio rečenice članka 339. ZKP-a u relevantno je vrijeme glasio:

»Članak 339.

Optuženik se može u tijeku glavne rasprave dogovarati sa svojim braniteljem, ...«

3) Ocjena Ustavnog suda

106. Iz spisa predmeta proizlazi da je branitelj podnositelja uputio 22. svibnja 2009. Županijskom sudu u Splitu podnesak u predmetu broj: K-Us-25/08 u povodu predstojeće glavne rasprave koja je bila zakazana za dane od 25. do 29. svibnja 2009. (sv. 33, list 1218. spisa predmeta K-Us-25/08). U tom je podnesku naveo da je saznao kako je »sud predvidio da moj branjenik ne sjedi za istim stolom sa mnom, svojim braniteljem, pa radi toga pišem ovaj podnesak«. Stoga je podnositeljev branitelj zatražio »da se osigura da moj branjenik, Hršum, za vrijeme trajanja glavne rasprave, može sjediti za stolom zajedno sa mnom, njegovim braniteljem, i sa tumačem. Ovo i radi toga jer ne smatram da bi Hršum mogao ostvariti pravo na obranu ukoliko bi sjedio odvojeno od mene, i to udaljen najmanje petnaestak metara od mene, i odvojeno od tumača. Naravno da se u tom slučaju ne bi mogao služiti ni svojim zabilješkama i slično.«

107. Branitelj podnositelja uputio je 10. srpnja 2009. Županijskom sudu u Splitu podnesak (sv. 40, list 1490. spisa predmeta K-Us-25/08), u kojem je podsjetio sud na podnesak od 22. svibnja 2009. i na članak 339. ZKP-a koji je propisivao da se optuženik može u tijeku glavne rasprave dogovarati sa svojim braniteljem. U tom je podnesku naveo da 25. i 26. svibnja 2009., kad je trajala glavna rasprava, »sud nije omogućio da se Hršum sa mnom, svojim braniteljem, može dogovarati. Time je sud povrijedio Hršumovo pravo na obranu i povrijedio je pravo obrane. Jer je sud onemogućio Hršumovo pravo da se brani uz stručnu pomoć branitelja (stavak 1. članak 5. Zakona o kaznenom postupku) ... Naravno da u slučaju kada branitelj sjedi za stolom s lijeve strane od sudskog vijeća, i kada je udaljen 23 metra od Hršuma, koji sjedi na stolici i nema stol ispred sebe, a sjedi desno od sudskog vijeća, nema govora o primjeni odredbe članka 339. Zakon o kaznenom postupku. Radi toga tražim da sud postupi na način da omogući Hršumu potpuno ostvarivanje o ostvarenje njegovog prava na obranu ...«.

108. U Zapisniku s glavne rasprave kod Županijskog suda u Splitu od 15. srpnja 2009. (sv. 41, list 1502. spisa predmeta K-Us-25/08) utvrđeno je da je »branitelj okrivljenika pod 1. podnescima od 22. 5. 2009. i 10. srpnja 2009. godine predložio da sud osigura da njegov branjenik Miroslav Hršum može sjediti za stolom zajedno s njim i s tumačem, jer da bi u suprotnom to bilo kršenje prava okrivljenika iz članka 339. Zakona o kaznenom postupku«. Nadležno sudsko vijeće nakon toga je donijelo rješenje koje glasi:

»Vijeće donosi

r j e š e n j e

Prijedlog branitelja okrivljenika pod 1., odbija se kao nevažan.

Obrazloženje

Činjenica da okrivljenik pod 1. Miroslav Hršum, sjedi na predviđenom mjestu za okrivljenike u raspravnoj dvorani, kao i svi drugi pritvorenici, te da uz njega sjedi stalni sudski tumač, a da se oni ne nalaze neposredno uz branitelja, ne znači kršenje odredbe članka 339. ZKP-a, koja govori o tome da se optuženik može u tijeku glavne rasprave dogovarati sa svojim braniteljem. To je pravo okrivljenika i njegova branitelja, a o čemu tijekom glavne rasprave odlučuje predsjednik vijeća, odnosno ovo sudsko vijeće. Uostalom, i na glavnoj raspravi od 13. srpnja 2009., prije postavljanja pitanja svjedoku P.,« (op. – prezime skratio Ustavni sud) »branitelju i optuženiku je omogućeno dogovaranje. Stoga, prijedlog branitelja da mu osigura da njegov branjenik sjedi za stolom zajedno s njim i tumačem, očito tijekom cijele glavne rasprave, smatra se nevažnim i trebalo ga je odbiti.«

108.1. U presudi od 15. rujna 2010. Vrhovni sud je utvrdio:

»Nije točno da bi optuženiku Hršumu bilo povrijeđeno pravo obrane time što mu prvostupanjski sud nije omogućio da sjedi uz svog branitelja, zbog čega mu je bilo onemogućeno dogovaranje i savjetovanje s braniteljem tijekom rasprave. Ovaj žalbeni prigovor, optuženik temelji na odredbi čl. 339. ZKP. Mjesto gdje će sjediti optuženik određeno je uređenjem prostorija u sudu u kojem se vodi postupak i u pravilu optuženici ne sjede uz svoje branitelje. Time nije onemogućena komunikacija optuženika i branitelja, jer oni u svakom trenutku mogu od predsjednika vijeća zatražiti da im omogući takvu komunikaciju u raspravnoj dvorani ili izvan nje. Tek kada bi predsjednik vijeća neopravdano uskratio mogućnost dogovaranja moglo bi se raditi o povredi iz čl. 339. ZKP, što u konkretnom predmetu nije slučaj, pa nije ostvarena niti ova, po žalitelju istaknuta, bitna povreda odredaba kaznenog postupka.«

109. Ustavni sud razmotrio je Zapisnik s glavne rasprave kod Županijskog suda u Splitu od 13. srpnja 2009. (sv. 40, list 1495. spisa predmeta K-Us-25/08) te se uvjerio da je u njemu navedeno: »Branitelj okrivljenika pod 1. Miroslava Hršuma, Željko Lubina, moli mogućnost kraće konzultacije sa svojim branjenikom u svezi upita svjedoku, te se istom omogućava da sjedne do okrivljenika pod 1. Miroslava Hršuma. Nakon obavljenih konzultacija branitelj se vraća na svoje mjesto, te postavlja pitanje svjedoku.«

Nadalje, na glavnoj raspravi održanoj 15. srpnja 2009. preslušavani su audio zapisi o telefonskim razgovorima koje je podnositelj vodio od 19. do 27. travnja 2008., a koji su bili snimani po nalogu nadležnih vlasti. U Zapisniku je s tim u vezi navedeno: »Po nalogu predsjednika vijeća okrivljeni pod 1. Miroslav Hršum, sjest će bliže zvučnicima prigodom reprodukcije CD koji se odnose na razgovore kojima je on sniman, na način da će biti bliže svom branitelju zajedno s tumačem« (sv. 41, list 1502. spisa predmeta K-Us-25/08).

110. Ustavni sud podsjeća da je pravo stranaka da djelotvorno odnosno aktivno sudjeluju u sudskom postupku dio prava na javnu raspravu u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije. Prema ustaljenom stajalištu ESLJP-a, okrivljeni u kaznenom predmetu nemaju samo pravo biti prisutni na suđenju, nego i iznositi vlastita stajališta i pratiti postupak. Taj zahtjev implicitno proizlazi iz pojma kontradiktornog postupka, a u određenoj se mjeri preklapa sa zahtjevima iz članka 6. stavka 3. točaka (b), (c) i (e) Konvencije (ESLJP, predmet Stanford protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda, 23. veljače 1994., zahtjev br. 16757/90, § 26.).

110.1. U tom svjetlu, odgovor na pitanje obuhvaća li prvi dio rečenice članka 339. ZKP-a (»Optuženik se može u tijeku glavne rasprave dogovarati sa svojim braniteljem, ...«) i pravo okrivljenika da sjedi uz svoga branitelja, ovisi o okolnostima svakog konkretnog slučaja, pri čemu je temeljno mjerilo pitanje je li podnositelju osigurana mogućnost da djelotvorno odnosno aktivno sudjeluje u kaznenom postupku protiv sebe, kako to zahtijeva članak 6. stavak 1. Konvencije.

Drugim riječima, sudska rasprava mora biti organizirana tako da uvažava tjelesno i mentalno stanje, životnu dob i druga osobna svojstva stranaka.

110.2. Ustavni sud podsjeća na predmet ESLJP-a V. protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, veliko vijeće, 16. prosinca 1999., zahtjev br. 24888/94), u kojem je okrivljenik za teško ubojstvo bio desetogodišnji dječak, a suđenje je bilo javno i »uzrokovalo je ekstremno visoke stupnjeve interesa tiska i javnog interesa, i unutar i izvan sudnice« (§ 87. presude). ESLJP je u svjetlu osobitih okolnosti tog slučaja zaključio:

»90. U takvim okolnostima Sud ne smatra da je bilo dostatno za svrhe članka 6. stavka 1. to što je podnositelja zastupao stručni i iskusni odvjetnik. ... Ovdje je, iako je podnositeljev zakonski zastupnik sjedio, kako je vlada rekla, ‘unutar dosega šaputanja’ (‘within whispering distance’), izrazito nevjerojatno da bi se podnositelj osjećao dovoljno opušteno, u napetoj sudnici i pod okom javnosti, da bi se s njim konzultirao tijekom suđenja ili, štoviše, da bi bio sposoban, polazeći od svoje nezrelosti i svoga poremećenog emocionalnog stanja, surađivati sa svojim odvjetnicima izvan sudnice i davati im informacije radi svoje obrane.

91. Zaključno, Sud smatra da podnositelj zahtjeva nije bio u mogućnosti djelotvorno sudjelovati u kaznenom postupku protiv sebe, s posljedicom da mu je bila uskraćena pravična rasprava, što je povreda članka 6. stavka 1.«

Prema tome, ni uređivanje prostorije za suđenje tako da branitelj sjedi uz okrivljenika samo po sebi u određenim okolnostima ne može biti dovoljno da okrivljeniku osigura pravično suđenje. Smisao zakonskog prava okrivljenika na dogovaranje sa svojim braniteljem u tijeku glavne rasprave u smislu članka 339. ZKP-a ne može se uspješno pobijati zbog činjenice da nije osigurano zajedničko sjedenje za istim stolom u sudnici okrivljeniku i branitelju ako za to ne postoje objektivni i opravdani razlozi, u pravilu povezani s tjelesnim i mentalnim stanjem, životnom dobi ili drugim osobnim svojstvima okrivljenika.

111. Ustavni sud zaključno utvrđuje da u slučaju podnositelja ustavne tužbe nisu postojale navedene osobite okolnosti koje bi zahtijevale odstupanje od uobičajenih pravila uređivanja prostorije u kojoj se održavala rasprava u Županijskom sudu u Splitu, o kojima je u svojoj presudi govorio Vrhovni sud. Činjenica što uz podnositelja nije tijekom cijele glavne rasprave sjedio njegov branitelj nije ni na koji način umanjila podnositeljevo pravo na djelotvorno odnosno aktivno sudjelovanje u sudskom postupku.

Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona ustavna tužba u odnosu na taj prigovor odbijena (točka III. izreke odluke).

C. IZVJEŠĆIVANJE O STANJU SPISA NA SJEDNICI VRHOVNOG SUDA

112. Podnositelj je prigovorio i izvješćivanju o stanju spisa na sjednici vijeća na Vrhovnom sudu 15. rujna 2010., tvrdeći da je ono bilo suprotno članku 29. stavku 1. Ustava (cit. u točki 92. obrazloženja ove odluke i rješenja).

1) Prigovori podnositelja

113. Podnositelj je u ustavnoj tužbi naveo:

»U tom zapisniku je napisano da je zapisničar izvijestio o stanju spisa.

Napisano je da je zapisničar Vlasta Patrčević, viša sudska savjetnica. Takav navod u zapisniku nije točan i nije istinit.

O stanju spisa, kao izvjestitelj, izvijestila je sutkinja Županijskog suda u Zagrebu koja je upućena na rad u Vrhovni sud Republike Hrvatske.

I ona je izvijestila o stanju spisa. (...)

Kako o stanju predmeta nije izvijestio sudac izvjestitelj javna sjednica vijeća je održana u postupku koji nije reguliran Zakonom o kaznenom postupku,a održana je u suprotnosti sa propisom iz st. 1. čl. 29. Ustava.

Sud je povrijedio propis iz rečenice prve st. 3. čl. 374. ZKP koji glasi: ‘Sjednica vijeća počinje izvješćem suca izvjestitelja o stanju stvari.’

Izvješće o stanju stvari je na sjednici podnio sudac koji nije član vijeća, a prema zapisniku izvješće o stanju stvari podnio je zapisničar.

Zapisničar nije sudac, pa nije, niti može biti, ni sudac izvjestitelj, a sudac koji nije član vijeća ne može biti izvjestitelj.

(...)

Kada Petrčević ne bi bila zapisničar, i kada bi njezin nastup mogli prihvatiti kao nastup višeg sudskog savjetnika, i tada je sud narušio sudski poredak i prava okrivljenika. Ovo radi toga jer samo i jedino sudac izvjestitelj može na sjednici vijeća podnijeti izvješće.

(...)

Zakonom o kaznenom postupku nije predviđeno da zapisničar sudjeluje u radu vijeća na način da podnosi izvješće o stanju predmeta. Zakonom o kaznenom postupku nije predviđeno da sudski savjetnik sudjeluje u radu vijeća na način da podnosi izvješće.

(...)

Kako se zakonom ustanovljeni sud u ovakvom slučaju sastoji od tri suca, i to od predsjednika vijeća i dva suca, od kojih je jedan sudac izvjestitelj, a ‘Sjednica vijeća počinje izvješćem suca izvjestitelja o stanju stvari’, tada izvješćem zapisničara ne započinje sjednica vijeća, pa ukoliko se to dogodi sjednica vijeća nije ni započela, pa vijeće nije moglo ni donijeti odluku u ovoj stvari. Isto je i kada izvješće podnese sudac koji nije član vijeća i/ili kada izvješće podnese sudac koji nije član vijeća i koji nije ni sudac Vrhovnog suda Republike Hrvatske.«

2) Mjerodavno pravo

114. Prva rečenica članka 374. stavka 3. i članak 367. stavak 3. ZKP-a u relevantno su vrijeme glasili:

»Članak 374.

(...)

(3) Sjednica vijeća počinje izvješćem suca izvjestitelja o stanju stvari. ...

(...)«

»Članak 367.

(...)

(3) Bitna povreda odredaba kaznenog postupka postoji i ako sud ... u tijeku glavne rasprave ... nije primijenio ili je nepravilno primijenio koju odredbu ovoga Zakona ili na glavnoj raspravi povrijedio pravo obrane, a to je utjecalo ili moglo utjecati na presudu.«

115. Članak 119. stavak 5. i članak 120. Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 150/05., 16/07., 113/08., 153/09., 116/10., 122/10. – pročišćeni tekst, 27/11. i 130/11.; u daljnjem tekstu: ZS/05) u relevantno su vrijeme glasili:

»2. Sudski savjetnici

Članak 119.

(...)

(5) Viši sudski savjetnik u Vrhovnom sudu Republike Hrvatske može biti osoba koja ispunjava uvjete propisane za suca županijskog suda.

Članak 120.

(1) Sudski savjetnici ovlašteni su samostalno provoditi određene sudske postupke, ocjenjivati dokaze i utvrđivati činjenice.

(2) Na temelju tako provedenog postupka sudski savjetnik podnosi sucu, kojeg na to ovlasti predsjednik suda, pisani prijedlog na temelju kojeg sudac donosi odluku. Po ovlaštenju suca sudski savjetnik objavljuje tako donesenu odluku.

(3) Ako ne prihvati prijedlog koji mu je dao sudski savjetnik, nadležni sudac će sam provesti postupak.

(4) Sudski savjetnici ovlašteni su na provođenje postupka i predlaganje odluka u smislu stavka 1. i 2. ovoga članka u sljedećim postupcima:

1. u parničnom postupku u sporovima za isplatu novčane tražbine ili naknadu štete ako vrijednost predmeta spora ne prelazi 50.000,00 kuna, odnosno u trgovačkim sudovima ako vrijednost predmeta spora ne prelazi 500.000,00 kuna,

2. u ovršnim postupcima,

3. u ostavinskim postupcima,

4. u zemljišnoknjižnim postupcima,

5. u izvanparničnim postupcima, osim postupaka oduzimanja poslovne sposobnosti, razvrgnuća suvlasničke zajednice i uređenja međa,

6. u prekršajnim postupcima,

7. u drugostupanjskom postupku i postupku po izvanrednim pravnim lijekovima sudski savjetnici izvještavaju o stanju spisa i pripremaju nacrt odluke.«

116. U Pravilniku o unutarnjem redu Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Su-V-33/05-1 od 9. svibnja 2005. (pročišćeni tekst; http://www.vsrh.hr/EasyWeb.asp? pcpid=691) bilo je određeno:

»Članak 2.

U Vrhovnom sudu ustrojavaju se slijedeće ustrojstvene jedinice:

(...)

2) Sudski odjeli

... U radu sudskih vijeća sudjeluju sudski savjetnici i viši sudski savjetnici u Vrhovnom sudu na način: pripremaju sudske predmete i izvještavaju na sjednicama sudskih vijeća, te izrađuju nacrte sudskih odluka i pišu zapisnike sa sjednice.«

117. Vrhovni sud objavio je 5. lipnja 2008. na svojoj internetskoj stranici sve potrebne informacija vezane uz »obrazloženje za odluke Vrhovnog suda«, među kojima je navedeno: »U Vrhovnom sudu rade i privremeno raspoređeni suci nižih sudova. Ovi se suci zadužuju predmetima, obrađuju ih i izlažu na vijeću i izrađuju nacrt odluke i obrazloženja, kao i savjetnici« (http://www.vsrh.hr/EasyWeb.asp? pcpid=794).

3) Ocjena Ustavnog suda

118. Uvidom u Zapisnik o sjednici drugostupanjskog vijeća održanoj 15. rujna 2010. u Vrhovnom sudu Republike Hrvatske u Zagrebu broj: I Kž-Us 79/10-5 (sv. 66, listovi 2311.-2314. spisa predmeta K-Us-25/08; u daljnjem tekstu: Zapisnik VSRH-a), Ustavni sud utvrdio je da na sjednici nije bio nazočan podnositelj ustavne tužbe, već samo njegov branitelj Željko Lubina.

Na sjednici je bilo prisutno troje sudaca Vrhovnog suda (predsjednica i dva člana vijeća). Na sastav vijeća ni jedna stranka nije stavila prigovor.

Na sjednici je bio prisutan i »viši savjetnik Vrhovnog suda Republike Hrvatske Vlasta Patrčević, kao zapisničar«.

Sjednica vijeća započela je »izvješćem više sudske savjetnice izvjestitelja Vlaste Patrčević o stanju stvari«.

Uz dopuštenje predsjednika vijeća, »branitelj optuženog Miroslava Hršuma, odvjetnik Željko Lubina stavlja primjedbu na stol za branitelje te na sutkinju Županijskog suda Vlastu Patrčević za koju smatra da ne može biti izvjestitelj u ovom predmetu«. Međutim, razlozi za takvo stajalište nisu navedeni.

U Zapisniku VSRH-a ne postoji naznaka da je vijeće odgovorilo podnositeljevom branitelju na taj prigovor. Na kraju Zapisnika VSRH-a je navedeno: »Na poseban upit stranke izjavljuju da nemaju – imaju primjedbe na tijek sjednice i sadržaj zapisnika o sjednici .........«

119. U presudi od 15. rujna 2010. Vrhovni sud nije odgovorio na prigovor da sutkinja Županijskog suda u Splitu Vlasta Patrčević ne može biti izvjestiteljica u podnositeljevom predmetu.

120. Ustavni sud primjećuje da je podnositeljev branitelj i ranije, u različitim fazama postupka, prigovarao radnjama konkretnih osoba koje su sudjelovale u radu nadležnih vijeća u svojstvu zapisničara.

120.1. Tako je u žalbi protiv rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Kv-774/08 (K-Us-25/08) od 24. listopada 2008., kojim je podnositelju produljen pritvor nakon podignute optužnice, podnositeljev branitelj prigovorio da je »predsjednik vijeća, sutkinja Tonković, otvorila sjednicu, i nakon toga je dala riječ zapisničaru Dinku Mešinu, koji je izvijestio o predmetu. Sudac Cuzzi, u glavi rješenja spomenut kao drugi član vijeća, koji bi po tome trebao biti sudac izvjestitelj, nije rekao ni riječi. Dakle, sudac izvjestitelj nije izvijestio o stanju stvari. O stanju stvari izvijestio je zapisničar. ... Naravno, nije predviđeno da zapisničar može mijenjati suca izvjestitelja, ili da zapisničar može preuzeti ovlast suca iz rečenice prve stavka 3. članka 391.« (kasnije ispravljeno u 374. – op. Ustavnog suda) »Zakona o kaznenom postupku. Time je sud počinio bitnu povredu odredaba kaznenog postupka iz stavka 3. članka 367. Zakona o kaznenom postupku« (sv. 27, list 1047. spisa predmeta K-Us-25/08).

U odnosu na taj žalbeni navod, Vrhovni sud je u rješenju broj: II Kž 684/08-3 od 12. studenoga 2008. (sv. 28, list 1086. spisa predmeta K-Us-25/08) odgovorio: »Što se tiče žalbenih navoda branitelja optuženog Miroslava Hršuma, odvjetnika Željka Lubina, žalitelj se upućuje na odredbe Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 150/05., 16/07. i 113/08. ...), koje se odnose na sudske savjetnike«.

120.2. Podnositeljev branitelj je nakon toga, 22. prosinca 2008., u spis predmeta Kv-774/08 dostavio podnesak upućen Vrhovnom sudu putem Županijskog suda u Splitu, u kojem je naglasio da »nije, naravno, postupovnim propisima predviđeno da branitelj, nakon pravomoćne sudske odluke, u spis šalje podnesak. No, to činim. Činim radi toga da u spisu predmeta ostane pisani trag na odluku suda koja je, po mom sudu, pokazatelj da je taj sud povrijedio načelo ravnopravnosti pred sudom« (sv. 29, listovi 1099. i 1105. spisa predmeta K-Us-25/08).

U navedenom je podnesku podnositeljev branitelj utvrdio da Vrhovni sud u rješenju od 12. studenoga 2008. nije ocijenio žalbeni navod koji je morao ocijeniti. Iznio je svoje stajalište da »ZKP regulira kazneni postupak« i da ZKP-om »nije predviđeno da zapisničar sudjeluje u radu vijeća na način da podnosi izvješće o stanju predmeta«. S druge strane, članak 120. stavak 4. točka 7. Zakona o sudovima propisuje da »u drugostupanjskom postupku i postupku po izvanrednim pravnim lijekovima sudski savjetnici izvještavaju o stanju spisa i pripremaju nacrt odluke«. Međutim, taj članak, prema mišljenju podnositeljeva branitelja, nije primjenjiv »u kaznenom postupku, a pogotovo ne na javnoj sjednici vijeća, jer takvo što isključuje Ustav Republike Hrvatske i Zakon o kaznenom postupku«. Članak 120. stavak 4. točka 7. Zakona o sudovima primjenjiv je, prema mišljenju podnositeljeva branitelja, »isključivo i jedino na postupke koji se vode po Zakonu o parničnom postupku i na postupke u kojima se primjenjuju odredbe Zakona o parničnom postupku. Pa je to i uređeno tim postupovnim zakonom (čl. 13. i 76. ZPP)«.

121. Nadalje, u rješenju Županijskog suda u Splitu broj: Kv-785/08 od 18. prosinca 2008. kojim je odbijen prijedlog podnositelja od 29. kolovoza 2008. za izdvajanje iz spisa dvaju zapisnika o ispitivanju podnositelja kao osumnjičenika odnosno okrivljenika od 10. svibnja 2008. i 12. svibnja 2008. (v. točke 10.2. i 11. obrazloženja ove odluke i rješenja), taj je sud konstatirao: »Branitelj okr. Miroslava Hršuma, Željko Lubina u predmet Kv-785/08 priložio je podnesak koji je uputio Vrhovnom sudu Republike Hrvatske, a koji se odnosi na rad sudskih savjetnika vezano uz izvještavanje u predmetima na javnim sjednicama.« U istom je rješenju također navedeno: »Vezano uz primjedbe odvjetnika Lubine kako sudski savjetnici ne mogu biti izvjestitelji u predmetima na javnim sjednicama, navesti je da sudski savjetnici mogu biti izvjestitelji na javnim sjednicama, te kako time nisu povrijeđene odredbe Zakona o kaznenom postupku. Nadalje, sukladno članku 120. st. 4. toč. 7. Zakona o sudovima (»Narodne novine« 150/05, 16/07, 113/08), a koje odredbe se odnose na rad sudskih savjetnika, sudski savjetnici mogu u drugostupanjskim postupcima i postupcima po izvanrednim pravnim lijekovima izvještavati o stanju spisa i pripremati nacrte odluka« (sv. 29, listovi 1096. i 1098. spisa predmeta K-Us-25/08).

121.1. U žalbi protiv rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Kv-785/08 od 18. prosinca 2008. (sv. 29, listovi 1116. – 1118. spisa predmeta K-Us-25/08) podnositelj je ponovo tvrdio da je prvostupanjski sud počinio bitnu povredu odredaba kaznenog postupka iz stavka 3. članka 367. Zakona o kaznenom postupku, koji je glasio: »Sjednica vijeća počinje izvješćem suca izvjestitelja o stanju stvari.«, jer je izvješće o stanju stvari na sjednici podnio zapisničar, a ne sudac izvjestitelj. Iznio je argumentaciju istovjetnu onoj koju je već prethodno iznio u svom podnesku Vrhovnom sudu od 22. prosinca 2008. (v. točku 120.2 obrazloženja ovog rješenja).

121.2. U rješenju broj: Kv-26/09 od 12. siječnja 2009., kojim je odbacio zahtjev podnositelja ustavne tužbe »za izuzeće od obavljanja sudske dužnosti predsjednika i članova izvanraspravnog vijeća u kaznenom predmetu broj Kv.15/09 (K-Us-25/08)« (sv. 29, listovi 1121.-1122. spisa predmeta K-Us-25/08), Županijski sud u Splitu je naveo:

»Branitelj okrivljenika je naveo da sudski savjetnik prema Zakonu o sudovima ne može biti izvjestitelj u konkretnom slučaju, jer da je to protivno članku 120. st. 4. toč. 7. citiranog zakona, slijedom čega je zatražio izuzeće izvanraspravnog vijeća ovog suda koje je zbog toga pristrano i postupa na štetu branjenika.

(...)

Također je navesti da je okrivljenik Hršum, po branitelju Željku Lubinu, već ranije u žalbi podnesenoj protiv rješenja ovog suda o produljenju pritvora nakon podignute optužnice isticao da sudski savjetnik ne može biti izvjestitelj na sjednici vijeća, o čemu je Vrhovni sud odlučio u svom rješenju II Kž 684/08-3 od 12. studenoga 2008. godine, pa se radi o ponavljanju razloga o kojima je već ranije odlučivano.«

122. Što se tiče prakse Vrhovnog suda, čini se da je izvješćivanje o stanju spisa od strane sudskih savjetnika ustaljen način postupanja na sjednicama vijeća. Tako je i u rješenju broj: II Kž 116/12-4 od 29. veljače 2012. Vrhovni sud obrazlagao ulogu sudskih savjetnika na sjednicama vijeća:

»Suprotno isticanom prigovoru opt. G. S. istaknutom po branitelj Ž. L., odvjetniku iz S., time što je sudski savjetnik na sjednici vijeća izvijestio o stanju spisa nisu povrijeđeni pozitivni propisi. Naime, vijeće je bilo sastavljeno u skladu s odredbom članka 20. stavak 2. ZKP/97, a u donošenju i izradi pobijane odluke nije sudjelovao sudski savjetnik koji je na sjednici vijeća samo pružio pomoć sucu izvjestitelju u izvještavanju vijeća, s obzirom da je evidentno da nije provodio samostalne radnje, ocjenjivao dokaze niti utvrđivao činjenice, već je u radu vijeća sudjelovao kao zapisničar.«

123. Ustavni sud utvrđuje da se podnositelj, sam i putem svoga branitelja, koristio pravnim sredstvima koja su mu bila na raspolaganju kako bi uvjerio nadležne sudove da su njihovo tumačenje, a potom i primjena članka 120. ZS-a/05 nepravilni. I Županijski sud u Splitu i Vrhovni sud odgovorili su na taj prigovor. Stajališta dvaju nadležnih sudova o tom su pitanju bila usuglašena. Za ta su stajališta nadležni sudovi imali pravnu osnovu. Njihova stajališta nisu arbitrarna.

S obzirom na takvo stanje stvari, opetovani prigovor podnositelja, sada upućen Ustavnom sudu, ne otvara posebna pitanja s aspekta članka 29. stavka 1. Ustava.

Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona ustavna tužba u odnosu na taj prigovor odbijena (točka III. izreke odluke).

124. Podnositelj se u ustavnoj tužbi poziva i na prava zajamčena sljedećim člancima Ustava: člankom 14. (jamstvo jednakosti svih pred zakonom), člankom 18. stavkom 1. (jamstvo prava na žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom) i člankom 26. (jamstvo jednakosti stranaca s hrvatskim državljanima pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti).

Poziva se i na članak 3. Ustava u kojem su navedene temeljne vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske, članak 5. stavak 2. Ustava koji nalaže da je »svatko dužan držati se Ustava i prava i poštivati pravni poredak Republike Hrvatske«, te na članak 116. stavak 1. Ustava koji određuje da Vrhovni sud, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni.

124.1. Ustavni sud naglašava da je procjenu svih navodnih povreda ustavnih prava koje je ispitivao u ovom ustavnosudskom postupku utemeljio na jednakosti, slobodi, poštovanju prava čovjeka i vladavini prava, kao najvišim vrednotama ustavnog poretka Republike Hrvatske utvrđenima u članku 3. Ustava. Riječ je, naime, o vrednotama koje prožimaju cijeli tekst Ustava i služe za njegovo tumačenje. Budući da su članak 5., članak 14. i članak 26. Ustava samo posebni normativni vidovi tih vrednota, Ustavni sud je i njih uzeo u obzir u procjeni navodnih povreda ustavnih prava podnositelja.

Kad je riječ o ostalim člancima Ustava, navedenima u prethodnoj točki, Ustavni sud utvrđuje da na navodne povrede prava, koja bi potpala pod njihov domašaj, podnositelj u ustavnoj tužbi nije jasno uputio, a nije pružio ni obrazloženje iz kojega bi se moglo zaključiti zbog čega se na njih poziva.

124.2. Stoga je u odnosu na te prigovore riješeno kao u točki I. alineji 2. izreke rješenja.

125. Točka IV. izreke odluke i točka II. izreke rješenja temelje se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-6559/2010

Zagreb, 13. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 142/2014-2679