## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-152/1992. od 31. ožujka 1993.

### NN 29/1993 (14.4.1993.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-152/1992. od 31. ožujka 1993.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske odlučujući o ustavnoj tužbi P. C. iz
I., na sjednici 31. ožujka 1993. godine, donio je

## ODLUKU

1. Odbija se ustavna tužba

2. Ova će se odluka objaviti u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

P. C. podnio je Ustavnom sudu Republike Hrvatske ustavnu tužbu zbog
povrede njegovog ustavnog prava vlasništva koje mu jamči članak 48. stavak
1. i članak 50. Ustava Republike Hrvatske, a koje da mu je povrijeđeno
presudom Upravnog suda Republike Hrvatske. Tužitelj smatra da su mu tom
presudom protuustavno, u vrijeme važenja novog Ustava Republike Hrvatske
koji jamči pravo vlasništva, nacionalizirane njegove nekretnine da mu je
dakle nezakonito i neustavno oduzeto pravo vlasništva na nekretninama.
Uvidom u presudu Upravnog suda Republike Hrvatske i spis predmeta Sud je
utvrdio slijedeće: Rješenjem Općinskog komiteta za urbanizam, građevinarstvo,
stambene i komunalne poslove općine, utvrdeno je da su dana 18. prosinca
1954. godine prešle u društveno vlasništvo sve nekretnine upisane u zk.
ul. br. 39. k o. O. Iz obrazloženja tog rješenja proizlazi da je pokojna
vlasnica tih nekretnina E. L., tužiteljeva supruga, optirala za talijansko
državljanstvo i odselila se u Italiju, pa je imovina takvih osoba temeljem
zaključenog Međudržavnog ugovora o miru i posebnog Sporazuma o imovini
tih osoba prešla u društveno vlasništvo s danom 18. prosinca 1954. godine.
Ovo rješenje potvrđeno je rješenjem Ministarstva pravosuđa i uprave Republike
Hrvatske, kojim je odbijena žalba tužitelja kao neosnovana. Iz obrazloženja
drugostepenog rješenja proizlazi da su, prema članku 1. Sporazuma između
bivše Jugoslavije i Republike Italije o primjeni Sporazuma od 18. prosinca
1954. godine hoji je potpisan 1965. godine u Rimu (Dodatak br. XI "Službenog
lista" SFRJ od 7. studenog 1966), prešla u društveno vlasništvo slobodna
dobra, vlasništvo optanata, koja se nalaze na jugoslavenshom području,
obuhvaćena člankom 2. paragrafa 2. pod b) Sporazuma od 19. prosinca 1954.,
izuzevši dobra navedena u prilogu "A" tog Sporazuma koja ostaju
u vlasništvu optanata u okviru jugoslavenskog zakonodavstva. Protiv tog
rješenja Ministarstva tužitelj je pokrenuo pred Upravnim sudom Republike
Hrvatske upravni spor. Upravni je sud donio presudu kojom je tužbu kao
neosnovanu odbio. Iz obrazloženja presude proizlazi da je Upravni sud prihvatio
stajalište upravnih organa te utvrdio da osporenim rješenjem Ministarstva
te rješenjem prvostepenog organa nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja.
U obrazloženju presude Upravnog suda Republike Hrvatske navodi se da budući
sporna dobra nisu ušla u listu "A", to su ona temeljem Međudržavnih
ugovora sa Republikom Italijom,18. prosinca 1954. godine prešla u vlasništvo
bivše SFRJ. Tužba nije osnovana. Ustav Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu:
Ustav) člankom 48. stavkom 1. jamči pravo vlasništva. a stavkom 3. jamči
stranoj osobi mogućnost stjecanja vlasništva uz uvjete određene zakonom.
Prema članku 50. stavku 1. Ustava, zakonom je moguće u interesu Republike
ograničiti ili oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti. Navedenom
presudom Upravnog suda Republike Hrvatske ta ustavna prava nisu povrijeđena
Naime, Ustav Republike Hrvatske proglašen je 22. prosinca 1990. godine.
Sabor Republike Hrvatske, temeljem odredbe članka 140. Ustava, donio je
Ustavnu Odluku o suverenosti i samostalnosti Republike Hrvatske ("Narodne
novine" br. 31/91- u daljnjem tekstu: Odluka). Točkom I. Odluke Republika
Hrvatska proglašava se suverenom i samostalnom državom, a točkom III se
utvrđuje da se međunarodni ugovori koje je sklopila i kojima je pristupila
bivša SFRJ, primjenjuju u Republici Hrvatskoj, ako nisu u suprotnosti s
Ustavom i pravnim poretkom Republike Hrvatske, temeljem odredaba međunarodnog
prava o sukcesiji država u pogledu ugovora. Odredbom članka 33. Zakona
o sklapanju i izvršavanju međunarodnih ugovora ("Narodne novine",
br. 53/91), odredba točke III. Odluke preuzeta je u istom tekstu. Slijedom
iznesenog međunarodni ugovori i sporazumi koje je sklopila ili im pristupila
bivša SFRJ, u čijem je sastavu bila Republika Hrvatska, primjenjuju se
i obvezuju Republiku Hrvatsku i nakon što je ona proglašena samostalnom
Državom. Izuzetak postoji u odnosu na one međunarodne ugovore koji su suprotni
Ustavu Republike Hrvatske i njenom pravnom poretku. Ugovorom o miru s Republikom
Italijom ("Službeni list FNRJ, br. 74/47), zaključeno je da imovina
talijanskih državIjana koja se nalazi na pripojenom području, osoba koje
su optirale za talijansko državljanstvo i koje su preselile u Italiju,
ostaje u njihovom vlasništvu, s time da je mogu prodati pod istim uvjetima
kao i državljani države nasljednice (točka 10. Priloga Ugovora). Medutim,
Sporazumom izmedu bivše FNRJ i Republike Italije od 23. prosinca 1950.
godine u Rimu, utanaćeno je da se jugoslavenska Vlada obvezuje otkupiti
svu optantsku imovinu za koju će joj talijanska vlada priopćiti da je njezini
vlasnici, sada državljani Republike Italije, žele prodati. Sporazumom izmedu
FNRJ i Republike Italije od 18. prosinca 1954. o definitivnom reguliranju
svih uzajamnih obaveza ekonomskog i financijskog karaktera koji proizlaze
iz Ugovora o miru i sukcesivnih Sporazuma "Službeni list FNRJ, Dodatak
br. 2 od 1. veljače 1956), člankom 2., zaključeno je da u društveno vlasništvo
prelaze sve nekretnine optanata koji su dali izjavu da svoje nekretnine
žele prodati bivšoj Jugoslaviji. Istovremeno je člankom 2. toč. a. slobodna
optantska imovina, dakle imovina osoba koje su optirale u Italiju, a nisu
u smislu sporazuma iz 1950. godine podnijeli zahtjev da tu imovinu žele
prodati bivšoj Jugoslaviji obuhvaćena privremenom mjerom zabrane raspolaganja.
To znači da nakon sklapanja spomenutog Sporazuma koji se prema članku 16.
primjenjuje od dana potpisivanja Sporazuma, dakle od 18. prosinca 1954.
godine, nije bilo više dozvoljeno mijenjati zatečeni pravni status te imovine
(otuđivati i nasljeđivati), a općinski su organi bili dužni poduzeti mjere
za upis zabrane raspolaganja tom imovinom u zemljišnim knjigama. Tim je
Sporazumom istovremeno zaključeno da će se pitanje tzv. slobodne optantske
imovine definitivno riješiti kasnijim sporazumom između dviju vlada. Sporazumom
o primjeni Sporazuma od 18. prosinca 1954. godine ("Službeni list
SFRJ, br. 8/1965), i to člankom 1., slobodna optantska imovina, izuzev
dobara navedenih u prilogu "A" Sporazuma, koja ostaje u vlasništvu
optanata u okviru jugoslavenskog zakonodavstva, prešla je u društveno vlasništvo
s danom zaključenja Sporazuma iz 1954. godine. konkretno s danom 18. prosinca
1954. godine. Člankom 3. Sporazuma bivša jugoslavenska vlada obvezala se
platiti talijanskoj Vladi novčanu naknadu. Dakle, ovim su Sporazumom države
potpisnice riješile pitanje slobodne optanske imovine, a bivša je Jugoslavija
postala vlasnikom te imovine s danom 18. prosinca 1954. godirie. Definitivno
zaključivanje liste "A" riješeno je Sporazumom iz 1985. godine
("Blužbeni list SFRJ", br. 7/1985). Uvidom u Indikativnu listu
"A" ("Službeni list SFRJ", br. 7/85) te konačnu listu
"A" ("Službeni list SFRJ", br. 7/85) utvrđeno je da
u njima nije navedena E. L., pok., supruga podnositelja ustavne tužbe,
ni njezine nekretnine. Uvidom u spis Sud je utvrdio da je pok. supruga
podnositelja ustavne tužbe, temeljem citiranog Ugovora o miru s Republikom
Italijom iz 1947. godine, ostala vlasnikom nekretnina uknjiženih u k. o.
O., z. k. ul. 39. Nadalje. utvrđeno je da je u smislu spomenutog Ugovora
o miru pok. E. L., u okviru jednogodišnjeg roka, iskoristila pravo da optira
za talijansko državljanstvo, te da je s tim u svezi njezina imovina imala
status slobodne optantske imovine. Uvidom u spis predmeta Sud je utvrdio
da je temeljem Sporazuma iz 1954. godine u zemljišnim knjigama upisana
zabrana raspolaganja navedenim nekretninama. Stoga, po ocjeni Ustavnog
suda osporenom presudom Upravnog suda Republike Hrvatske nije gospodinu
P. C. povrijeđeno ustavno pravo vlasništva. Tom je presudom, osnovano odbijena
njegova tužba protiv rješenja Uprave za imovinsko pravne poslove Ministarstva
pravosuđa i uprave, radi nacionalizacije nekretnina kao neosnovana i to
iz razloga što je Sud utvrdio da su upravni organi pravilno primijenili
međudržavne ugovore te ispravno zaključili da su sporne nekretnine s danom
18. prosinca 1954. godine postale državno vlasništvo odnosno društveno
vlasništvo bivše SFRJ. Kako se u konkretnom slučaju ne radi o nekretnini
koja je u momentu stupanja na snagu Ustava Republihe Hrvatske bila u vlasništvu
podnositelja ustavne tužbe sporna je nekretnina, temeljem međudržavnog
ugovora s danom 18. prosinca 1954. godine, prešla u državno odnosno,u društveno
vlasništvo - to navedenom presudom. Upravnog suda Republike Hrvatske, podnositelju
ustavne tužbe nije moglo biti povrijeđeno ustavno pravo vlasništva. Međudržavni
ugovori i sporazumi koje je sklopila i1i im pristupila bivša SFRJ, u čijem
je sastavu bila Republika Hrvatska, primjenjuju se i obvezuju Republiku
Hrvatsku kao što je to već rečeno - i nakon što je ona proglašena samostalnom
državom. Ustav Republike Hrvatske člankom 134. utvrđuje da su međunarodni
ugovori koji su sklopljeni i potvrdeni u skladu s Ustavom i objavljeni,
po pravnoj snazi iznad zakona. Oni proizvode pravne učinke danom utvrđenim
međudržavnim ugovorom a države potpisnice u provedbi tih ugovora, koji
čine dio unutarnjeg pravnog poretka, aktima deklaratornog karaktera provode
prava i obveze koji iz te kvih ugovora proizlaze. U konkretnom slučaju
rješenje općinskog organa uprave doneseno u provedbi medudržavnog ugovora
izmedu Republike Italije i bivše SFRJ, ima deklaratorni karakter. Tim se
rješenjem ne nacionalizira niti oduzima vlasništvo na spornim nekretninama
podnositelju ustavne tužbe jer mu je pravo vlasništva na tim nekretninama
prestalo I8. prosinca 1954. godine, dakle, danom potpisivanja međudržavnog
Sporazuma izmedu Republike Italije i bivše SFRJ. Kako je Republika Hrvatska
sljednica bivše SFRJ ona je preuzela i sve međudržavne ugovore i sporazume
bivše SFRJ sa svim pravima i obvezama i ti sporazumi čine dio njezinog
unutarnjeg pravnog poretka. Budući je spomenuti međudržavni Sporazum s
Republikom Italijom proizveo pravne učinke danom potpisivanja Sporazuma,
dakle 18. prosinca 1954. godine, datum donošenja rješenja općinskog organa
uprave u provedbi tog međudržavnog ugovora nije od pravnog značaja u pogledu
prestanka prava vlasništva. U skladu s tim navedenom presudom Upravnog
suda Republike Hrvatske ne povrijeduje se ni ustavno pravo iz članka 50.
stavak 1. Ustava Republike Hrvatske\_ To su bili razlozi zbog kojih je Sud
odlučio kao u izreci. Objava ovog rješenja u "Narodnim novinama"
temelji se na odredbi članka 20. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske ("Narodne novine", br. 13/91).

Broj: U-III-152/1992. Zagreb, 31. ožujka 1993

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**Jadranko Crnić v. r.**

Odluka, NN 29/1993-562