## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3578/2006 od 12. studenoga 2008.

### NN 141/2008 (5.12.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3578/2006 od 12. studenoga 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3965

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula M. J. iz Z., na sjednici održanoj 12. studenoga 2008. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnijeta je protiv presude i rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-665/05-2 od 9. ožujka 2006. godine. Navedenom presudom Vrhovni sud je odbio podnositeljičinu (tužiteljica u parničnom sporu radi naknade štete) reviziju, podnijetu protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-329/04-2 od 29. ožujka 2005. godine.

Presudom i rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-329/04-2 od 29. ožujka 2005. godine, potvrđeni su presuda i rješenje Općinskog suda u Zagrebu broj: P-11915/02 od 16. listopada 2003. godine. Tom prvostupanjskom presudom odbijen je podnositeljičin tužbeni zahtjev kojim je zahtijevala da joj tuženik, I. G. iz Z., na ime štete za uskraćena prava iz radnog odnosa plati 293.820,00 kuna, sa zakonskim zateznim kamatama. Rješenjem istog suda odbačena je tužba u dijelu u kojem je podnositeljica zahtijevala uplatu doprinosa za mirovinsko-invalidsko osiguranje na obračunatu isplaćenu plaću od 1. prosinca 1995. do 16. svibnja 2002. godine.

2. Podnositeljica povrijeđenima smatra ustavna prava zajamčena člancima 26. i 54. Ustava Republike Hrvatske. Međutim, razlozima ustavne tužbe obrazlaže povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 14. stavkom 2. i ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

U ustavnoj tužbi navodi da su sudovi sudili izvan tužbenog zahtjeva, jer ona nije tužila poduzeće »A. k. Z.«, već I. G., koji joj nije omogućio raspravljanje pred sudom, gdje bi se utvrdilo što se sve događalo prilikom reorganizacije koju je provodio direktor tog javnog poduzeća, te je li ona morala prihvatiti premještaj na drugo radno mjesto. Smatra da joj radni spor nije omogućen pogreškom odvjetnika G., te da su stoga prošli svi rokovi za potraživanje naknade štete, a za što je odgovoran tuženi, odvjetnik G. Podnositeljica opisuje tijek reorganizacije unutar navedenog poduzeća, navodeći da je odbila otići u lokal koji je loše poslovao, te je tražila da ostane u bivšem OOUR-u »Putnički promet«, jer je za to radno mjesto imala potrebne kvalifikacije. Smatra da su činjenice u parničnom postupku pogrešno i nepotpuno utvrđene, te da je pogrešno primijenjeno materijalno pravo, a da su joj povrijeđena ljudska prava o raspravljanju pred sudom u svrhu zaštite njenih radnih i ljudskih prava.

Predlaže Sudu usvojiti ustavnu tužbu, ukinuti osporene odluke i predmet vratiti na ponovni postupak.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. U parničnom postupku sudovi su utvrdili da je između podnositeljice i tuženika, kao odvjetnika, bio sklopljen ugovor o zastupanju, prema kojem se tuženik obvezao podnositeljicu zastupati u radnom sporu protiv JP »A. k. Z.«, te pokrenuti parnični postupak za poništenje odluke poslodavca od 22. prosinca 1995. godine, kojom je odbijena podnositeljičina žalba, te je potvrđeno rješenje direktora poslodavca od 23. studenoga 1995. godine. Tim rješenjem je podnositeljica trajno raspoređena u drugo poduzeće na isto radno mjesto, s danom 24. studenoga 1995. godine. Sudovi su utvrdili da je poslodavac donio program zbrinjavanja viška djelatnika kojim je određeno da će se djelatnici ugovorom sa zakupcem ugostiteljskog objekta trajno rasporediti kod zakupca na iste poslove s istim radnopravnim položajem.

Sudovi su utvrdili da je protiv odluke poslodavca od 22. prosinca 1995. godine, tuženik, kao odvjetnik, bio ovlašten od podnositeljice i, stoga, dužan podnijeti tužbu nadležnom sudu, što je on propustio učiniti.

U parničnom postupku koji je prethodio ustavnosudskom, podnositeljica je smatrala da je tuženik nije stručno zastupao, niti je ispunio preuzetu obvezu, te je zbog toga tražila naknadu štete zbog uskraćenih prava iz radnog odnosa.

Sudovi su utvrdili da je podnositeljici omogućeno da zasnuje radni odnos kod drugog poslodavca, na temelju Programa rješavanja zbrinjavanja viška radnika, koji je izradilo JP A. k. Z. Podnositeljica nije započela s radom kod ovog poslodavca, iako je to bila dužna učiniti.

Sudovi nižeg stupnja su utvrdili da u postupanju JP A. k. Z. nije bilo nezakonitosti, te da je podnositeljica vlastitim propustom da započne raditi kod novog poslodavca, iako je na to bila izričito upozorena, prouzročila prestanak svog radnog odnosa.

Iz navedenih utvrđenja sudovi nižeg stupnja su zaključili, a što je prihvatio i Vrhovni sud u osporenoj odluci, da podnositeljica ne bi uspjela u radnom sporu protiv svog poslodavca, te da, stoga, ne postoji uzročna veza između propusta tuženika da podnese tužbu za zaštitu prava podnositeljice i moguće štete za podnositeljicu.

5. Ustavni sud je ustavnu tužbu podnositeljice ocjenjivao s aspekta ustavnih prava zajamčenih člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava, koje podnositeljica sadržajno ističe u ustavnoj tužbi, a koja su mjerodavna u konkretnom slučaju.

5.1. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenim odlukama podnositeljici u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Pravno stajalište, navedeno u osporenim odlukama, zasniva se na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava. Ustavni sud utvrđuje da su sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoje stajalište izneseno u osporenim odlukama, za koje je nedvojbeno da nije posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Nakon provedenog dokaznog postupka sudovi su ocijenili da ne postoji uzročna veza između propusta tuženika da podnose tužbu za zaštitu prava podnositeljice u radnom sporu i moguće štete koja ja podnositeljici nastala, a što je bio predmet spora u konkretnom parničnom predmetu.

5.2. Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, kao i drugih ustavnih prava zajamčenih člankom 29. Ustava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Osporene odluke valjano su obrazložene te donesene sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava.

6. Podnositeljica u ustavnoj tužbi ističe povredu prava na rad, zajamčenog odredbom članka 54. Ustava.

Pravo na rad i slobodu rada obuhvaća i pravo pojedinca da mu radni odnos ne prestane na način suprotan od onog utvrđenog mjerodavnim zakonom. Sadržaj ovog prava jest i pružanje zaštite zakonom utvrđenih prava građana, koja iz njihovog rada proizlaze, uključujući i zaštitu u svezi s prestankom radnog odnosa ako je taj prestanak suprotan zakonu.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da osporenim odlukama, koje su donesene u parničnom postupku radi naknade štete, podnositeljici nije niti moglo biti povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 54. Ustava.

7. Odredbom članka 26. Ustava propisano je da su svi državljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti te nije mjerodavna u ovom slučaju (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-884/2004, »Narodne novine« broj 2/05.).

8. Slijedom iznijetog, na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

9. Objava ove odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3578/2006

Zagreb, 12. studenoga 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 141/2008-3965