### NN 135/2015 (16.12.2015.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIB-3980/2015 od 19. studenoga 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2552

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenulo trgovačko društvo MEGA PRODUKCIJA d. o. o. Zagreb, koje zastupa direktor Goran Hucaluk, kojeg zastupaju Nikola Berović i Ivana Miloš, odvjetnici u Odvjetničkom društvu Matić, Šooš Maceljski, Mandić, Stanić & partneri d. o. o. iz Zagreba, na sjednici održanoj 19. studenoga 2015. jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Privremeno se odgađa izvršenje:

– poreznog rješenja Ministarstva financija, Porezne uprave, Područnog ureda Zagreb, klasa: UP/I-471-02/14-01/268, ur. broj: 513-07-01-14-05 od 14. listopada 2014. i

– rješenja o ovrsi Ministarstva financija, Porezne uprave, Područnog ureda Zagreb, klasa: UP/I-415/02/2015-001/01326, ur. broj: 513-007-24-01/2015-01 od 14. rujna 2015.

II. Točka I. ove izreke stupa na snagu danom donošenja, a privremena odgoda izvršenja u njoj navedenih rješenja ostaje na snazi do okončanja postupka pred Ustavnim sudom Republike Hrvatske.

III. Odbacuje se ustavna tužba podnesena protiv rješenja Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-3287/15-2 od 12. listopada 2015.

IV. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pred Ustavnim sudom vodi se postupak u povodu ustavne tužbe trgovačkog društva MEGA PRODUKCIJA d. o. o. Zagreb (u daljnjem tekstu: podnositelj) koja je podnesena u skladu s ovlaštenjem sadržanim u članku 63. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) prije iscrpljenog dopuštenog pravnog puta.

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja o ovrsi Ministarstva financija, Porezne uprave, Područnog ureda Zagreb (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko porezno tijelo), klasa: UP/I-415/02/2015-001/01326, ur. broj: 513-007-24-01/2015-01 od 14. rujna 2015. (u daljnjem tekstu: rješenje o ovrsi), rješenja Ministarstva financija, Samostalnog sektora za drugostupanjski upravni postupak, klasa: UP-II-471-02/14-01/714, ur. broj: 513-04/15-5 od 15. lipnja 2015. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko porezno rješenje) te poreznog rješenja prvostupanjskog poreznog tijela, klasa: UP/I-471-02/14-01/268, ur. broj: 513-07-01-14-05 od 14. listopada 2014. (u daljnjem tekstu: porezno rješenje).

Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe grubu povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 38. stavkom 2., 48. stavkom 1., 49. stavkom 1. i 51. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

1.1. Na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona podnositelj je uz ustavnu tužbu podnio i prijedlog za privremenu odgodu izvršenja rješenja o ovrsi te drugostupanjskog poreznog rješenja jer bi mu izvršenjem nastala šteta koja se teško može popraviti, a odgoda nije suprotna javnom interesu niti bi se odgodom nanijela nekome veća šteta. S obzirom da je drugostupanjskim poreznim rješenjem odbijena žalba protiv poreznog rješenja, prijedlog za privremenu odgodu izvršenja je implicitno podnesen i protiv poreznog rješenja.

1.3. Podneskom od 22. listopada 2015. podnositelj je ustavnu tužbu proširio i na rješenje Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-3287/15-2 od 12. listopada 2015.

II. POSTUPAK PRED UPRAVNIM SUDOM U ZAGREBU I POREZNIM TIJELIMA

2. Podnositelj je 25. rujna 2015. Upravnom sudu u Zagrebu podnio tužbu (i prijedlog za njezin odgodni učinak) protiv drugostupanjskog poreznog rješenja, kojim je odbijena njegova žalba protiv poreznog rješenja, kojim je podnositelju određeno plaćanje obveza poreza i drugih javnih davanja za razdoblje oporezivanja od 1. siječnja 2013. do 31. prosinca 2013. u ukupnom iznosu od 11.940.260,54 kn. Rješenjem Upravnog suda u Zagrebu odbijen je prijedlog za odgodnim učinkom podnositeljeve tužbe. Prvostupanjsko porezno tijelo je, na temelju konačnog poreznog rješenja, rješenjem o ovrsi pokrenulo ovršni postupak protiv podnositelja radi pljenidbe i prijenosa novčanih sredstava koja podnositelj (ovršenik) ima na računu kod banke.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u iznimno opširnoj ustavnoj tužbi ističe da žalba protiv rješenja o ovrsi »ne odgađa izvršenje istog« pa mu ne omogućava »zaštitu prava i interesa«. Sažimajući bit svojih prigovora, ističe:

»... postupanjem prvostupanjskih i drugostupanjskih tijela Podnositelju je povrijeđeno više ustavnih prava, zajamčenih stavkom 2. članka 38., stavkom 1. članka 48., stavkom 1. članka 49., te stavkom 2. članka 51. Ustava.

(...)

Bit povrede gore navedenih ustavnih odredbi, sastoji se u tome da je prvostupanjsko porezno tijelo nakon provedenog nadzora, a što je kasnije svojim rješenjem potvrdilo drugostupanjsko porezno tijelo, potpuno neosnovano, paušalnim procjenama i promašenom logikom osporilo veliku količinu izdanih računa iz porezno priznatih rashoda za 2013. godinu, dižući na taj način poreznu osnovicu Podnositelja na iznos od preko 25 milijuna kuna, stvarajući tako ogromno dugovanje na osnovu porezne obveze na ime Poreza na dobit te PDV-a, koje dugovanje su kasnijim donošenjem Rješenja o ovrsi odmah učinili izvršnim te pristupili naplati cjelokupnog dugovanja u roku odmah. Razlozi zbog kojih su nadležna porezna tijela osporila navedene račune su različiti, no u svojoj biti svi su zasnovani na posve pogrešnom i promašenom tumačenju zakona i podzakonskih propisa (rezultirajući povredom Ustava), kao i posvemašnjem nepoznavanju istih, te je upravo nevjerojatno da porezna tijela u 21. stoljeću postupaju ne uzimajući u obzir specifične djelatnosti koje Podnositelj i njegovi dobavljači obavljaju ...

Posebno valja uzeti u obzir da isti računi nisu osporeni kod dobavljača odnosno izdavatelja računa koji su temeljem tih računa platili porez na dodanu vrijednost i porez na dobit, a što je potpuno apsurdno jer ako jedan račun čini temelj za nastajanje porezne obveze plaćanja poreza na dodanu vrijednost i poreza na dobit tada mora kod poreznog obveznika koji ga knjiži kao rashod predstavljati i osnovu za ostvarenje prava na odbitak pretporeza odnosno umanjenje poreza na dobit, inače predstavlja dvostruko porezno opterećenje za istu stvar!

Podnositelj je nadležnim poreznim tijelima, pa tako i sada Ustavnom sudu, skreće pozornost na činjenicu su svi računi dobavljača (izdavatelja računa) izravno u vezi s poslovanjem, obavljanjem gospodarske djelatnosti i ostvarivanjem dobiti Podnositelja, a isto je vidljivo i iz opisa računa koji se nalaze u prilogu samog Zapisnika, no nadležni porezni organi izrijekom utvrđuju upravo suprotno, dolazeći do nevjerojatnog zaključka kako naknade za oglasni prostor u radijskom programu, knjigovodstvene usluge, poslovno i financijsko savjetovanje, istraživanje tržišta, marketinška suradnja, medijsko pokroviteljstvo itd. nisu izravno u vezi s ostvarivanjem dobiti!?

Porezni organi niti mogu niti smiju niti imaju na zakonu zasnovanu osnovu izvoditi takve zaključke, i takvo postupanje dovelo je do povrede ustavnih prava Podnositelja.

Stavak 2. članka 38. Ustava govori o slobodi izražavanja misli, koja obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa i slobodno osnivanje svih ustanova javnog priopćavanja. U konkretnom je slučaju ta sloboda ugrožena ne samo donošenjem protuzakonitih rješenja siromašnog činjeničnog supstrata ... već i jednostranim slanjem na provedbu rješenja o ovrsi usred pregovora Ministarstva financija – Porezne uprave s Podnositeljem, usprkos udovoljavanju Podnositelja svim uvjetima postavljenim od Ministarstva financija – Porezne uprave.

(...)

Osim slobode tiska i izražavanja misli, postupanjem Ministarstva financija definitivno je povrijeđeno i pravo vlasništva zajamčeno stavkom 1. članka 48. Ustava, budući je neosnovano utvrđenim poreznim obvezama ... Podnositeljevo vlasništvo novčanih sredstava koja su predmet ovrhe ne samo dovedeno u pitanje, već u potpunosti dokinuto.

Nadalje, stavak 1. članka 49. Ustava navodi kako su poduzetnička i tržišna sloboda temelji gospodarskog ustroja Republike Hrvatske. Poduzetnička sloboda predstavlja generator gospodarskog razvoja i zapošljavanja ne samo u Republici Hrvatskoj već u svim nacionalnim ekonomijama suvremenog svijeta, njegovo značenje je nemjerljivo, budući da predstavlja neraskidiv dio državnog korpusa u praktički svakoj državi na svijetu, stoga je logična njegova zaštita najvišim odredbama ustavno-pravnog poretka. Podnositelj se ovdje poziva na praksu Ustavnog suda izraženu u rješenju U-III/7408/2014 od 18. prosinca 2014. godine, a u kojem rješenju je izražen javni interes povezan s urednim funkcioniranjem poduzetništva za društvenu zajednicu u smislu članka 49. stavka 1. Ustava, područja koje je za cijelu zajednicu i njezine interese u ovom trenutku gotovo presudno i u kojem slučaju je Ustavni sud uvažio molbu Podnositelja i rješenjem odgodio ovrhu do donošenja konačne odluke.

Ukoliko bi javni interes izražen u urednom funkcioniranjem poduzetništva povezali s prethodno utvrđenim javnim interesom slobode tiska i drugih sredstava priopćavanja, dobivamo uistinu valjane, čvrste i ustavnom praksom dokazane razloge za prihvaćanje zahtjeva Podnositelja.

(...)

Konačno, stavkom 2. članka 51. Ustava propisano je da se porezni sustav temelji na načelima jednakosti i pravednosti, a prema mišljenju Podnositelja ta su načela prekršena postupanjem nadležnih poreznih tijela Ministarstva financija – Porezne uprave, a kojim postupanjima je Podnositelj doveden upravo u neravnopravan položaj, kako u odnosu prema državi tako i prema drugim natjecateljima tržišne utakmice. Ovdje su te odredbe prekršene u više navrata, nepravilnim tumačenjem zakona u donošenju prvostupanjskog rješenja te potvrdom istog od strane drugostupanjskog tijela, te pogotovo slanjem rješenja o ovrsi na provedbu FINI uslijed pregovora s Podnositeljem o obročnoj otplati dugovanja, usprkos ispunjenju svih zadanih uvjeta od strane Podnositelja.«

Prethodno navedene sažete prigovore podnositelj u ustavnoj tužbi iznimno detaljno obrazlaže, posebno glede osporenih izdanih računa pojedinih izdavatelja računa kao porezno priznatih rashoda.

3.1. U dijelu ustavne tužbe koji se temelji na članku 67. stavku 2. Ustavnog zakona podnositelj ističe da je »podnio tužbu Upravnom sudu u Zagrebu zajedno s prijedlogom za odgodni učinak tužbe no budući da do današnjeg dana nije odlučeno o istima, Podnositelj je prinuđen podnijeti predmetnu ustavnu tužbu«. Nadalje u bitnome navodi:

»... Dodatni razlog za podnošenje ustavne tužbe predstavlja praksa Upravnog suda u Zagrebu, koja nam pokazuje da u drugim sličnim slučajevima Upravni sud redovito nije uvažavao prijedloge za odgodni učinak tužbe u poreznim stvarima ... budući da pojam ‘teško popravljive štete’ iz navedenog članka vezuje praktički isključivo uz uvjete koji pokazuju da je Podnositelj već u stečaju ili blokadi računa, odnosno odmiče primjenu članka od situacija u kojima Podnositelju prijeti šteta isključivo novčane prirode budući da je to šteta koja se po mišljenju Upravnog suda može nadoknaditi. Takvo shvaćanje nenadoknadive štete nipošto ne uvažava realni tržišni model poslovanja, niti ima u vidu sve komplikacije, otegotne okolnosti i poslovne gubitke koje se javljaju u uvjetima blokade i pogađaju Podnositelja, već nadasve simplificirano rezonira da ono što je plaćeno može se i vratiti.

(...)

Tužba Upravnom sudu podnesena je dana 25. rujna 2015. godine, dok je predmetna tužba Ustavnom sudu poslana dana 14. listopada 2015. godine. Navedeni rok možda ne predstavlja objektivno dugi vremenski period šutnje institucija, no subjektivno Podnositelju nanosi ogromnu štetu, obzirom da je paušalna procjena, sačinjena na temelju računa dobiti i gubitka za poreznu 2014. godinu u kojoj je Podnositelj imao prihode od 74.613.745,62 kn, uz dobit od 1.432,816,65 kn, kako Podnositelj u uvjetima blokade svaki radni dan trpi štetu od otprilike 300.000,00 kn te je vrlo upitno koliko Podnositelj može nastaviti redovno poslovati u takvim uvjetima, gdje se pojavljuje čitav niz problema:

• nemogućnost isplate plaća radnicima,

• gubitak povjerenja poslovnih partnera zbog nemogućnosti podmirenja tekućih poslovnih obveza,

• otkazivanje ugovora od strane ugovornih partnera poradi nemogućnosti ispunjenja uvjeta iz istih,

• nemogućnost otplate kredita, budući je Podnositelj nositelj kreditnih obveza u iznosu od 3.500.000,00 kn, te je jamac za kreditne obveze u iznosu od približno 30.000.000,00 kn, te bi provedba ovrhe onemogućila Podnositelja da uredno ispunjava svoje obveze po navedenim zaduženjima.

• gubitak koncesija za obavljanje djelatnosti pružanja medijskih usluga radija, uslijed nemogućnosti emitiranja programa, i to: koncesije oznake DR1 za program Narodni radio, na području cijele države putem nakladnika Radio Croatia d.o.o., koncesije oznake Z-ZG1 za program Antena Zagreb na području grada Zagreba i Zagrebačke županije putem nakladnika Obiteljski radio d.o.o., te koncesije oznake D-ZG2 za program Enter Zagreb, za područje grada Zagreba – istočni dio, putem nakladnika Enter Zagreb d.o.o.

(...)

Slijedom navedenog, razvidno je kako je Podnositelj je u uvjetima blokade onemogućen redovito poslovati, a time i otplatiti predmetno dugovanje za slučaj kad bi se ono pokazalo zakonski osnovanim (što Podnositelj osporava), te kako će samo postojanje blokade sasvim sigurno gospodarski uništiti Podnositelja. Ukoliko bi se Podnositelju omogućilo redovno poslovanje, a pobijana rješenja utvrdila zakonski osnovanima, on bi bio u mogućnosti otplaćivati navedeno dugovanje uz izbjegavanje gospodarske propasti (odnosno stečaja), gubitka poslovanja i radnih mjesta.

Na dan podnošenja ove tužbe, Podnositelj ima 34 zaposlenika i 42 vanjska suradnika, koji prihode ostvaruju putem Ugovora o autorskom djelu i Ugovora o poslovnoj suradnji. (...)

U ovakvim okolnostima vrlo realna opasnost koja prijeti Podnositelju jest stečaj društva a radi odredbe čl. 110 Stečajnog zakona NN 71/15 kojom je propisano da je Financijska agencija dužna podnijeti prijedlog za otvaranje stečajnoga postupka ako pravna osoba u Očevidniku redoslijeda osnova za plaćanje ima evidentirane neizvršene osnove za plaćanje u neprekinutom razdoblju od 120 dana, u roku od osam dana od isteka toga razdoblja. Da je ta opasnost iznimno ozbiljna vidljivo je iz činjenice kako je FINA, sukladno čl. 112. Stečajnog zakona već osigurala novčana sredstava za namirenje troškova stečajnoga postupka, odnosno ustegnula je iznos od 5.000,00 kn koji služi kao predujam za namirenje troškova stečajnog postupka i dana 28. rujna 2015. godine počeo je teći rok od 120 dana. Imajući u vidu vrlo visoki, višemilijunski iznos za koji je pokrenuta ovrha i dobit Podnositelja u prethodnoj poreznoj godini koja je iznosila 1.432,816,65 kn, a 697.839,72 kn u prethodnoj 2013. godini, sasvim je izvjesno da Podnositelj neće biti u mogućnosti podmiriti navedeno dugovanje, što će rezultirati stečajnim postupkom kojeg je FINA dužna pokrenuti.

(...)

Podnositelj se poziva na praksu Ustavnog suda u primjeni članka 67. stavka 2 Ustavnog zakona u prima facie složenim predmetima, budući da porezni predmeti po naravi stvari pripadaju u tu skupinu. Podnositelj se nadalje poziva i na praksu izraženu u rješenjima broj: U-IIIB/5860/2014 od 12. kolovoza 2014, U-IIIB/2656/2014 od 18. lipnja 2014, U-IIIB/2598/2014 od 18. lipnja 2014, a u kojima je do primjene članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona došlo zbog javnog interesa koji je povezan sa značenjem urednog funkcioniranja sveučilišta (javne službe) za društvenu zajednicu ...«

3.2. U podnesku od 22. listopada 2015. podnositelj, uz obavijest Ustavnom sudu da je nakon podnošenja ustavne tužbe doneseno rješenje Upravnog suda u Zagrebu, u bitnome navodi:

»Podnositelj ovim putem obavještava sud da je nakon zaprimanja ovopredmetnog rješenja o ovrsi pristupio sklapanju upravnog ugovora s Poreznom upravom, te stoga nije ulagao žalbu na rješenje o ovrsi. Predmet upravnog ugovora je obročno plaćanje upravo dugovanja koje je predmet, rješenja o ovrsi. Podnositelj je rješenje o ovrsi zaprimio dana 16. rujna 2015. godine, te je dva dana nakon zaprimanja istoga, dana 18. rujna 2015. godine, Poreznoj upravi predao Prijedlog za sklapanje upravnog ugovora za pravne osobe. Nakon iniciranja postupka za sklapanje upravnog ugovora radnje Porezne uprave (izdavanje potvrde o stanju duga, prikupljanje sredstava osiguranje) kao i podnositelja bile su upravljene na sklapanje upravnog ugovora. Podnositelj u dobroj vjeri nije podnosio žalbu obzirom na nedjelotvornost iste u konkretnom slučaju.

Iz postupanja Porezne uprave, podnositelj je opravdano očekivao da neće doći do provedbe ovrhe dok je u tijeku sklapanje upravnog ugovora, a sve obzirom da jedno isključuje drugo – ukoliko je u tijeku sklapanje upravnog ugovora kojim se dogovara obročna otplata dugovanja, zašto Porezna uprava za to isto dugovanje pristupa provedbi ovrhe odnosno šalje rješenje o ovrsi Financijskoj agenciji radi blokade računa?

Podnositelj ustavne tužbe ističe kako niti u Općem poreznom zakonu, a niti u Ovršnom zakonu ne postoji odredba koja bi nalagala ovrhovoditelju u kojem roku je dužan dostaviti rješenje o ovrsi Financijskoj agenciji. Vremenski period u kojem je ovrhovoditelj ovlašten dostaviti Financijskoj agenciji rješenje o ovrsi jest 10 godina od nastupanja pravomoćnosti rješenja o ovrsi. Dakle, Porezna uprava je imala vremena do 2025. godine, a iz nekog razloga je odlučeno da rješenje o ovrsi bude dostavljeno FINI prvog trenutka kada je to bilo moguće i u potpunosti zanemarujući činjenicu da je u tijeku sklapanje upravnog ugovora. Apsolutno je životno i uobičajeno u ovršnim postupcima da ovrhovoditelj pričeka sa provedbom ovrhe dok je u tijeku sklapanje ugovora kojim se dogovara obročna otplata dugovanja.

Zakon o izmjenama i dopunama Općeg poreznog zakona (NN 26/15) stupio je na snagu 17. ožujka 2015. Jedna od najznačajnijih novina odnosi se upravo na uvođenje novog instituta upravnog ugovora u hrvatski porezni sustav, Izmjenama i dopunama dodani su novi članci 91.b, 91.c i 91.d Općeg poreznog zakona kojima je uvedeno novo uređenje instituta upravnog ugovora. Njime se propisuje da porezno tijelo i porezni obveznik mogu radi namirenja dospjelog poreznog duga, u cijelosti ili djelomično, sklopiti upravni ugovor i to u 24 mjesečna anuiteta. Podnositelj, između ostalog, smatra da je porezno tijelo napravilo proceduralne pogreške uslijed primjene novih zakonskih pravila koja se odnose na institut upravnog ugovora.

(...)

U svakom slučaju, što se tiče ustavnog postupka, podnositelj ovdje ističe da je u ustavnoj tužbi naveo i dostavio podatke o visini prihoda (prije oporezivanja) u protekle dvije godine (2013, 2014), no radi lakšeg uvida i veće jasnoće relevantnih informacija, ovim putem podnositelj dostavlja i dokumentaciju iz Registra godišnjih financijskih izvještaja za protekle dvije godine, a iz koje dokumentacije je najsažetije i najjasnije vidljivo da je u 2014. godini dobit nakon oporezivanja iznosila 1.077,450,00 kn, a u 2013. godini dobit je nakon oporezivanja iznosila 488,323,00 kn.«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. Člankom 67. stavkom 2. Ustavnog zakona određeno je:

»Članak 67.

(...)

Na prijedlog podnositelja ustavne tužbe Ustavni sud može odgoditi ovrhu do donošenja odluke, ako bi ovrha prouzročila podnositelju tužbe štetu koja bi se teško mogla popraviti, a odgoda nije suprotna javnom interesu niti bi se odgodom nanijela nekome veća šteta.«

5. Ustavni sud ocjenjuje da je riječ o prima facie složenom slučaju te da o mogućim povredama ustavnih prava podnositelja, koje su u ustavnoj tužbi opširno argumentirane, nije moguće meritorno odlučiti bez uvida u spis predmeta, koji se nalazi kod Upravnog suda u Zagrebu radi razmatranja podnositeljeve tužbe. Osim toga, povrh analize opširne ustavne tužbe i spisa predmeta, tijekom ustavnosudskog postupka će eventualno biti potrebno provesti druge radnje ili zatražiti očitovanja od nadležnih tijela i sudova.

Polazeći od navedenih činjenica i smatrajući očitim da odgoda ovrhe u konkretnom slučaju nije suprotna javnom interesu niti bi se tom odgodom nekome nanijela veća šteta, a da bi izvršenje osporenih rješenja o podnositelju moglo prouzročiti štetu koja bi se teško mogla popraviti, Ustavni sud prihvatio je prijedlog za odgodu ovrhe osporenih rješenja u ovom slučaju.

Riječ je o privremenoj odgodi, koja traje do donošenja odluke Ustavnog suda o osnovanosti ustavne tužbe. Ovo rješenje ni na koji način ne prejudicira odluku o tim pitanjima.

6. Sukladno navedenom, na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona doneseno je rješenje kao u točkama I. i II. izreke ovog rješenja.

7. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 62.

Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti ... kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom ... (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

(...)«

Sukladno tome, samo ona odluka kojom je nadležni sud meritorno odlučio o biti stvari, odnosno o pravu ili obvezi ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela podnositelja, jest pojedinačni akt u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona u povodu kojega je Ustavni sud, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, nadležan štititi ljudska prava i temeljne slobode podnositelja, zajamčene Ustavom.

8. Članak 32. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 32.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ... ustavnu tužbu ... u slučajevima kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.«

Ustavni sud utvrđuje da se osporeno rješenje Upravnog suda u Zagrebu ne smatra pojedinačnim aktom u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, protiv kojeg je Ustavni sud nadležan pružati ustavnosudsku zaštitu putem instituta ustavne tužbe.

9. Ustavni sud stoga utvrđuje da glede prethodno navedenog rješenja ne postoje pretpostavke za postupanje Ustavnog suda u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

10. Slijedom navedenog, na temelju članka 32., u vezi s člankom 62. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki III. izreke ovog rješenja.

11. Točka IV. izreke ovog rješenja temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIB-3980/2015
Zagreb, 19. studenoga 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
dr. sc. Snježana Bagić, v. r.

135 16.12.2015 Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIB-3980/2015 od 19. studenoga 2015.

135 16.12.2015 Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIB-3980/2015 od 19. studenoga 2015.