## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1369/2002 od 26. ožujka 2003.

### NN 58/2003 (8.4.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1369/2002 od 26. ožujka 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

718

Ustavni sud Republike Hrvatske,
u sastavu Smiljko Sokol, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Petar
Klarić, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Poto­čnjak,
Agata Račan, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst, Vice Vu­ko­­jević i Milan
Vuković, u postupku pokretnutom ustavnom tužbom E. A. iz Z., koju zastupa
Zajednički odvjetnički ured D. B.-M. i D. B.-Č. iz Z., na sjednici Suda
održanoj dana 26. ožujka 2003. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u
»Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje

if !supportLineBreakNewLine

endif
```

1. Ustavnom tužbom
podnositeljica osporava rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj:
Rev-390/01-2 od 21. veljače 2002. godine, kojim je odbačena revizija
podnositeljice ustavne tužbe kao nedopuštena jer vrijednost predmeta spora,
naznačena u tužbi, ne prelazi iznos od 100.000,00 kn.

2. Podnositeljica smatra da su
osporenom odlukom po­vri­jeđene odredbe članka 3. i članka 14. stavka 2. Ustava
Republike Hrvatske.

Navodi podnositeljice ustavne
tužbe mogu se svesti na tvrd­nju da je Vrhovni sud Republike Hrvatske pogrešno
zaključio da revizija nije dopuštena jer je, u konkretnom slučaju, riječ o
stambenom sporu u kojem se odlučuje o stambenom pravu i statusu kao jednom od
osnovnih potreba čovjeka te se, prema njezinom mišljenju, taj spor ne bi mogao
svrstati u sporove u svezi s potraživanjem u novcu, predajom stvari ili
izvršenjem kakve druge činidbe za koje je određena najniža vrijednost predmeta
spora kao uvjet za izjavljivanje revizije.

3.
U ustavnosudskom postupku pribavljen je spis Općinskog suda u Zagrebu, broj:
P-947/96.

Uvidom
u spis utvrđeno je da je predmet spora bio otkaz stanarskog prava na stanu,
dakle radi se o sporu iz odnosa korištenja stana, u kojim slučajevima se
dopuštenost revizije treba cijeniti prema vrijednosnom kriteriju, u smislu
odredbe članka 382. stavka 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«,
broj 53/91, 91/92 i 112/99), u svezi s člankom 38. istog Zakona, odnosno prema
jednogodišnjoj najamnini.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

4.
Odredbom članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu:
Ustavni zakon), propisano je da svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela
jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim
ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili
optužbi zbog kažnjivog djela, povri­jeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom.

Ustavna tužba nije pravno
sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova, nego poseban
institut za ocjenu pojedinačnih akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s
javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda zajam­čenih
Ustavom. Slijedom navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pružanja
ustavnosudske zaštite, u pravilu, unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama pojedinca došlo do
ustavno nedopuštenog posizanja u ljudska prava i temeljne slobode.

5.
Načelo jednakosti, propisano člankom 14. Ustava, jamči svakomu prava i slobode,
bez diskriminacije na bilo kojoj osnovi, te pruža jamstvo svima da su pred
zakonom jednaki.

U
procesnom smislu, ustavno jamstvo jednakosti pred zakonom bilo bi povrijeđeno
ako stranke u postupku nisu imale ravnopravan položaj, dok bi u
materijalnopravnom smislu to pravo bilo povrijeđeno ako se osporavani akt može
smatrati samovoljnim.

Tijekom
ustavnosudskog postupka, ovaj Sud nije utvrdio postojanje činjenica ili
okolnosti koje bi upućivale na neravnopravan parnični položaj stranaka pred
zakonom. U spornoj pravnoj situaciji presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi
unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom, a osporena odluka valjano je
obrazložena i donesena u skladu s mjerodavnim odredbama postupovnog i
materijalnog prava.

Odlučujući
o reviziji podnositeljice, Vrhovni sud Republike Hrvatske je osporenim
rješenjem odbacio reviziju, pozivom na odredbu članka 382. stavka 2. Zakona o
parničnom postupku, prema kojoj revizija nije dopuštena u imovinskopravnim
sporovima u kojima se tužbeni zahtjev odnosi na potraživanje u novcu, predaju stvari
ili izvršenje kakve druge činidbe ako vrijednost predmeta spora pobijanog
dijela pravomoćne presude ne prelazi iznos od 100.000,00 kuna.

Odredbom članka 4. Zakona o
izmjenama i dopunama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj
112/99) propisano je da je u imovinskopravnim sporovima, u kojima tužbeni
zahtjev glasi na potraživanje u novcu, predaju stvari ili izvršenje kakve druge
činidbe, revizija dopuštena ukoliko iznos spornog odbijajućeg dijela pravomoćne
presude prelazi 100.000,00 kuna.

Člankom
10. tog Zakona propisano je:

»Ako
je prije stupanja na snagu ovoga Zakona donesena prvostupanjska presuda ili
rješenje kojim je postupak pred prvostupanjskim sudom dovršen, daljnji postupak
provest će se po pravilima parničnog postupka koja su važila do dana stupanja
na snagu ovoga Zakona.

Ako
se nakon stupanja na snagu ovoga Zakona ukine prvostupanjska odluka iz stavka
1. ovoga članka, daljnji postupak provest će se po ovom Zakonu.

O
reviziji izjavljenoj protiv pravomoćne odluke drugostupanjskog suda donesene
prije stupanja na snagu ovoga Zakona, rješavat će se po pravilima parničnog
postupka koja su važila do dana stupanja na snagu ovoga Zakona.«.

Tijekom
revizijskog postupka utvrđeno je da je pravomoćna presuda u parničnom postupku
(presuda Županijskog suda u Zagrebu, broj: Gž-13322/99 od 11. travnja 2000.)
donesena 11. travnja 2000. godine, dakle nakon stupanja na snagu navedenog
Zakona.

6.
Glede podnositeljičina isticanja povrede odredbe članka 3. Ustava, potrebno je istaknuti
da članak 3. Ustava ne sadrži ljud­ska prava i temeljne slobode, odnosno
ustavno pravo u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, nego
najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske koje služe kao temelj za
tumačenje Ustava pa odredbe iz članka 3. Ustava ne daju osnovu za pružanje
ustavnosudske zaštite.

7. Napominje se da je Ustavni
sud o ustavnoj tužbi odlučivao samo u okviru zahtjeva istaknutog u ustavnoj
tužbi podnositeljice, a kojom podnositeljica osporava rješenje Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, broj: Rev-390/01-2 od 21. veljače 2002. godine, o odbačaju
revizije kao nedopuštene.

Ukoliko je podnositeljica
ustavne tužbe smatrala da su joj nižestupanjskim odlukama povrijeđena ustavna
prava, tada je, suglasno odredbi članka 62. stavka 2. u svezi s odredbom članka
64. Ustavnog zakona, ustavnu tužbu protiv tih odluka trebala podnijeti u roku
od 30 dana od dana dostave presude Županijskog suda u Zagrebu, broj:
Gž-13322/99 od 11. travnja 2000. godine, a što nije učinila.

8. Stoga je, temeljem odredbi
članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci.

9. Odluka o objavi temelji se na
odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1369/2002

Zagreb, 26. ožujka 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Smiljko Sokol**, v. r.

Odluka, NN 58/2003-718