## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-740/2007 od 2. prosinca 2009.

### NN 153/2009 (21.12.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-740/2007 od 2. prosinca 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3782

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Nevenka Šernhorst, predsjednica Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo G. R., kojeg zastupaju J. P. i D. K., odvjetnice iz R., na sjednici održanoj 2. prosinca 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Županijskog suda u Rijeci broj: Gž-4011/04-4 od 13. prosinca 2006. i

– presuda Općinskog suda u Rijeci broj: P-2232/03-29 od 1. lipnja 2004. godine.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Rijeci na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Rijeci broj: Gž-4011/04-4 od 13. prosinca 2006. godine. Tom je presudom, kao neosnovana, odbijena žalba podnositelja i potvrđena presuda Općinskog suda u Rijeci broj: P-2232/03-29 od 1. lipnja 2004. godine.

Navedenom presudom prvostupanjskog suda podnositelj je odbijen s tužbenim zahtjevom kojim je tražio da tuženi Č. Č. i M. K. isele iz stana u R., V. G. 18, kat 06, stan br. 12, predaju ga njemu slobodnog od osoba i stvari, kao i da mu naknade parnični trošak.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama parničnih sudova povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 48. stavkom 1. Ustava, kao i članak 3. Ustava Republike Hrvatske.

Povrede navedenih ustavnih prava obrazlaže razlozima koji se mogu svesti na tvrdnje o pogrešnoj primjeni materijalnog prava. U bitnome ističe kako sudovi nisu cijenili okolnost da su ugovorne strane iz Ugovora o najmu stana od 9. travnja 1998. ugovorile da će najmoprimac stan koristiti sam.

Za vrijeme trajanja ugovora ni najmoprimac ni prvotuženik se nisu obratili njemu (podnositelju) sa zahtjevom da se prvotuženik i drugotužena unesu u ugovor o najmu stana kao osobe koje će zajedno sa najmoprimcem koristiti stan i na koje će nakon smrti najmoprimca prijeći prava i dužnosti zaštićenog najmoprimca.

Pored navedenog, podnositelj smatra kako osporene odluke nižestupanjskih sudova nisu utemeljene na pravilnoj primjeni odredaba Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine« broj 43/92. – pročišćeni tekst, 69/92., 25/93., 26/93., 48/93., 2/94., 29/94., 44/94., 47/94., 58/95., 11/96., 11/97. – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, 68/98., 96/99., 120/00. i 94/01.), kojeg je trebalo primijeniti u svezi sa činjenicom da je prvotuženik na dan stupanja na snagu Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98. i 66/98., u daljnjem tekstu: ZNS) bio nositelj stanarskog prava na stanu u R., T. 4, te da je taj stan kupio na temelju odredbi istoga Zakona sklapanjem ugovora sa Republikom Hrvatskom 4. rujna 1997. godine.

Pogrešnom smatra i primjenu članka 37. ZNS-a počinjenu od strane drugostupanjskog suda kada taj sud zauzima stajalište da je prvotuženik bio član obiteljskog domaćinstva svoga oca u momentu sklapanja ugovora o najmu stana pa do smrti svoga oca, pri čemu činjenica da isti nije bio upisan u ugovor o najmu stana ne može biti od utjecaja na njegov status.

Protivno takvom stajalištu drugostupanjskog suda podnositelj smatra da takva primjena članka 37. ZNS-a nije u skladu s njenom svrhom i daleko proširuje krug osoba koje stječu status člana obiteljskog domaćinstva nakon stupanja na snagu ZNS-a.

U konkretnom slučaju, navodi dalje podnositelj, dogodilo se to da je prvotuženik, jasno se legitimirajući vlasniku stana kao nositelj stanarskog prava, kupio stan u R., T. 4, te je tim postupkom iscrpio prava koja je stekao na temelju odredbi Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85., 42/86., 22/92. i 70/93.; u nastavku: ZSO).

Zaključno, podnositelj predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih odluka parničnih sudova i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak i odlučivanje.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Rijeci broj: P-2232/03.

Ustavna tužba je osnovana.

4. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u nastavku: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. Uvidom u pribavljen spis, osporene odluke i drugu dokumentaciju koja se u njemu nalazi, razvidno je da je podnositelj protiv Č. Č. i M. K., kao tuženika, podigao tužbu radi iseljenja i predaje u posjed stana izgrađenog u R. u U. V. G. 18, kat 06, stan br. 12.

Tužbu je temeljio na tvrdnjama da je vlasnik stana, te da tuženi stan koriste bez valjane pravne osnove.

U tužbi je istakao da je posljednji najmoprimac na predmetnom stanu bio pok. N. Č., otac prvotuženika, koji je predmetni stan koristio na temelju Ugovora o najmu stana sa zaštićenom najamninom broj 397/1998, zaključenog s podnositeljem 9. travnja 1998. godine.

Pokojni N. Č. je predmetni stan koristio sam, što je bilo ugovoreno i u članku 2. istog ugovora, pa kako prvotuženik nije bio naveden u Ugovoru kao osoba koja zajedno s najmoprimcem koristi stan, to isti nije mogao nakon smrti oca postati nositeljem prava i dužnosti što proizlaze iz navedenog Ugovora.

Predložio je da sud usvoji njegov tužbeni zahtjev i naloži tuženima iseljenje iz prijepornoga stana.

5.1. U tijeku provedenog postupka utvrđene su sljedeće činjenice:

– prvotuženik je sin sada pok. nositelja stanarskog prava odnosno zaštićenog najmoprimca N. Č.;

– nositelj stanarskog prava N. Č. je 9. travnja 1998. sa podnositeljem sklopio Ugovor o najmu stana, na temelju prethodno podnesenog zahtjeva, u kojem ugovoru je ugovoreno da najmoprimac stan koristi sam;

– otac prvotuženika umro je 2000. godine;

– prvotuženik je bio nositelj stanarskog prava na stanu u R, T. 4 (stečenog 1. studenoga 1989.) kojeg je otkupio od prodavatelja Republike Hrvatske na temelju Ugovora broj DS-15/66/95 od 4. rujna 1997. godine;

– otkupljeni stan prvotuženik je prodao 1999. godine;

– u posjedu prijepornog stana nalaze se prvotuženik i drugotužena, kao njegova nevjenčana supruga.

Prvotuženik je sve vrijeme imao prijavljeno prebivalište na adresi prijepornog stana, osim u razdoblju od 14. rujna 1995. do 28. siječnja 1997. godine.

Kao prijeporno pitanje u prvostupanjskom postupku pojavilo se pitanje; – je li prvotuženik u vrijeme stupanja na snagu ZNS-a (ZNS je objavljen u Narodnim novinama broj 91, 28. listopada 1996., a stupio je na snagu 5. studenoga 1996. – op. Ustavnog suda) bio član obiteljskog domaćinstva svoga sada pok. oca N. Č., te slijedom toga je li nakon smrti zaštićenog najmoprimca prava i dužnosti zaštićenog najmoprimca iz ugovora o najmu prelaze na prvotuženika?

Na temelju, dakle, naprijed navedenih utvrđenja prvostupanjski sud odbijajući podnositelja s tužbenim zahtjevom nalazi utvrđenim da prvotuženik kroz razdoblje od 1966. pa nadalje svoje stambene potrebe zadovoljava na prijepornom stanu, da je imao pravni položaj člana obiteljskog domaćinstva svoga oca N. Č. u smislu članka 12. ZSO-a, budući je zajedno s ocem stanovao dvije godine prije stupanja na snagu ZNS-a, odnosno da je kao raniji član obiteljskog domaćinstva nastavio koristiti stan, pa da je, kao takav, trebao biti upisan u Ugovor o najmu stana i nakon smrti zaštićenog najmoprimca.

Okolnost da prvotuženik nije bio upisan u ugovoru o najmu stana koji je sklopio N. Č., prema stajalištu prvostupanjskog suda, ne može biti od utjecaja na status prvotuženika.

Drugim riječima, prvostupanjski je sud utvrdio kako prvotuženik u svemu zadržava sva prava i dužnosti u smislu članka 38. stavka 1. ZNS-a.

5.2. Odlučujući o žalbi podnositelja drugostupanjski sud je odbija i potvrđuje presudu prvostupanjskog suda. U obrazloženju presude drugostupanjski sud navodi da prvostupanjski sud nije počinio bitne povrede odredaba postupovnog prava, te da je činjenično stanje potpuno i pravilno utvrđeno, ali ne prihvaća tumačenje i primjenu članka 37. ZNS-a kako je to prvostupanjski sud istakao.

U odnosu na tumačenje članka 37. ZNS-a od strane prvostupanjskog suda, drugostupanjski je sud u osporenoj odluci istaknuo:

Pravilno je prvostupanjski sud utvrdio sve relevantne činjenice, te je pravilno odbio tužitelja s tužbenim zahtjevom. Međutim, ovaj sud ne prihvaća tumačenje odredbe čl. 37. ZNS-a, kada prvostupanjski sud zaključuje da je I. tuženik na dan stupanja na snagu ZNS-a, 5. studenoga 1996. godine, bio član obiteljskog domaćinstva sada pok. N. Č., te da je zadržao sva prava i dužnosti u smislu čl. 38. st. 1. citiranog Zakona. Naime, ocjena je ovog drugostupanjskog suda da je relevantno vremensko razdoblje u momentu zaključenja Ugovora o najmu stana, 9. travnja 1998. godine, pa ovaj sud smatra da je u to vrijeme I. tuženik bio član obiteljskog domaćinstva svog oca sve do njegove smrti 2000. godine, što potvrđuju iskazi svih saslušanih svjedoka, te činjenica da je I. tuženik sve vrijeme imao prijavljeno prebivalište na adresi predmetnog stana, V. G. br. 18 u R. Nadalje da je kod poslodavca i liječnika imao također prijavljenu adresu prebivališta V. G. br. 18, te da se i utrošak vode za predmetni stan kroz vremensko razdoblje od siječnja 1997. godine do prosinca 2003. godine obračunavao za dva člana domaćinstva, pri čemu činjenica što isti nije upisan u Ugovor o najmu stana kojeg je zaključio N. Č. s tužiteljem dana 09. travnja 1998. godine ne može biti od utjecaja na status I. tuženika. To posebno s obzirom na činjenicu da je I. tuženik stan u R., T. br. 4. kupio 1997. godine temeljem ZSPS-a, da je taj isti prodao, pa upravo ovo ukazuje da je I. tuženik svoje stambene potrebe zadovoljavao u predmetnom stanu u R., V. G. br. 18.

Dakle, prema stajalištu drugostupanjskog suda prvotuženik je bio član obiteljskog domaćinstva svoga pok. oca, ali je to razdoblje, koje drugostupanjski sud drži relevantnim, trajalo od momenta kada je prvotuženikov otac sklopio ugovor o najmu stana pa sve do njegove (očeve) smrti (tj. od 9. travnja 1998. do 2000. godine).

6. Ustavni sud ocjenjuje da su za odlučivanje u konkretnom slučaju mjerodavne odredbe članka 37. ZNS-a, te odredbe članka 12. ZSO.

Članak 37. stavak 1. ZNS-a glasi:

(1) Osobe koje na dan stupanja na snagu ovoga Zakona imaju pravni položaj člana obiteljskog domaćinstva, stečenog prema odredbama Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85., 42/86., 22/92. i 70/93.), upisuju se u ugovor o najmu stana.

Članak 12. ZSO-a propisuje da se članovima porodičnog domaćinstva stanara smatraju bračni drug, te osobe koje zajedno s njim stanuju posljednje dvije godine, i to: srodnici po krvi u pravoj liniji i njihovi bračni drugovi, braća i sestre, (...)

Iz sadržaja članka 37. stavka 1. ZNS-a nedvojbenim proizlazi da taj članak pravo upisivanja u ugovor o najmu stana daje samo osobama koje su propisani status imale na dan stupanja na snagu toga zakona (5. studenoga 1996.), te da ga nisu u međuvremenu izgubile.

Navedeni članak ne primjenjuje se na osobe koje su status člana obiteljskog domaćinstva stekle naknadno, kako to pogrešno shvaćaju nižestupanjski sudovi, a poglavito drugostupanjski koji za relevantno razdoblje u kojem je prvotuženik bio član obiteljskog domaćinstva svojega oca, uzima trenutak od sklapanja ugovora o najmu stana pa do očeve smrti.

Iz utvrđenja prvostupanjskog suda navedenog u točki 5.1. ove odluke razvidno je da je prvotuženik stanarsko pravo na stanu u R., T. 4, stekao 1. studenoga 1989. te istoga, kao nositelj stanarskoga prava, otkupio od prodavatelja Republike Hrvatske na temelju Ugovora broj DS-15/66/95 od 4. rujna 1997. godine.

Dakle, na dan stupanja na snagu ZNS-a (5. studenoga 1996.) prvotuženik je bio nositelj stanarskog prava na jednom stanu i imao prijavljeno prebivalište na tom stanu, pa kao takav, u isto vrijeme nije mogao biti i članom obiteljskoga domaćinstva svoga sada pok. oca u njegovom stanu, kako to pogrešno utvrđuju nižestupanjski sudovi.

Potpuno je jasno da bi primjena članka 37. stavka 1. ZNS-a na način kako su je, u konkretnom slučaju, primijenili nižestupanjski sudovi, imala za posljedicu daleko proširivanje kruga osoba koje bi stjecale status člana obiteljskog domaćinstva, a što bi u svakom slučaju bilo protivno cilju i svrsi navedene zakonske odredbe.

S tim u vezi, istovjetno stajalište o primjeni članka 37. stavka 1. ZNS-a potkrepljuje se i presudom Županijskog suda u Zagrebu posl. broj: XIX Gž-3434/03-2 od 20. prosinca 2005. iz koje se izdvaja:

Naime, odredba čl. 37.st.1. ZNS-a propisuje da osobe koje na dan stupanja na snagu tog Zakona imaju pravni položaj člana obiteljskog domaćinstva, stečen prema odredbama ZSO-a, upisuju se u ugovor o najmu stana. Dakle, iz sadržaja ove zakonske odredbe proizlazi da se mora raditi o osobi koja je taj status stekla prema odredbama ranije važećeg ZSO-a u času stupanja na snagu ZNS-a. Točnije rečeno, osim subjektivnog kriterija (kruga osoba koji je propisan člankom 12. ZSO-a) postoji i objektivni vremenski kriterij koji se odnosi na one osobe koje su taj status stekle na dan stupanja na snagu ZNS-a.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da su nižestupanjski sudovi pogrešnom primjenom materijalnog prava povrijedili podnositelju ustavna prava na koja se on poziva u svojoj ustavnoj tužbi.

7. Polazeći od utvrđenja iz točaka 5. i 6. ove odluke, Ustavni sud ocjenjuje da je podnositelju prvostupanjskom presudom povrijeđeno materijalno pravo, a koju povredu nije otklonio niti drugostupanjski sud. Pravna stajališta tih sudova ne zasnivaju se na pravilnoj primjeni mjerodavnog prava – u konkretnom slučaju odredbe članka 37. ZNS-a. Time ona osporavanoj presudi Županijskog suda oduzima kvalitetu koja bi morala biti ispunjena da bi podnositelju u provedenom parničnom postupku bila osigurana Ustavom zajamčena jednakost pred zakonom propisana člankom 14. stavkom 2. Ustava.

8. Člankom 48. stavkom 1. Ustava zajamčeno je pravo vlasništva.

Ustavni sud, na temelju članka 48. Ustava, štiti pravo vlasništva na ustavnopravnoj razini na način da priječi tijelima državne vlasti ograničavanje ili oduzimanje tog prava, osim ako je ograničavanje ili oduzimanje zasnovano na zakonu. U slučaju zadiranja u vlasništvo od strane drugih pravnih subjekata (fizičkih ili pravnih osoba) radi se, u pravilu, o imovinskim sporovima privatnog prava. Ustavni sud ispituje i takvu odluku sudbene i druge vlasti kad ocijeni da je osporena odluka, prosuđujući je kroz zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom, utemeljena na neprihvatljivom pravnom stajalištu.

Na naprijed opisani način povrijeđeno je podnositelju i ustavno jamstvo vlasništva propisano odredbom članka 48. stavka 1. Ustava. Sudovi su pogrešno i arbitrarno primijenili odredbe materijalnog prava na konkretan slučaj, čime je pravo vlasništva podnositelja na spornom stanu nezakonito bilo dovedeno u pitanje.

9. U svezi s istaknutom povredom odredbe članka 3. Ustava, napominje se da ta ustavna odredba ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje su Ustavom zajamčene fizičkoj ili pravnoj osobi i koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

10. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno je kao u izreci.

11. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-740/2007

Zagreb, 2. prosinca 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
mr. sc. Nevenka Šernhorst, v. r.

Odluka, NN 153/2009-3782