## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-798/2009 od 1. ožujka 2012.

### NN 38/2012 (30.3.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-798/2009 od 1. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

990

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenula B. B. iz Z., na sjednici održanoj 1. ožujka 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Karlovcu broj: Gž-2051/08-2 od 10. prosinca 2008.

III. Predmet se vraća na ponovni postupak Županijskom sudu u Karlovcu.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Karlovcu broj: Gž-2051/08-2 od 10. prosinca 2008., kojom je odbijena podnositeljičina žalba i potvrđena presuda Općinskog suda u Zaprešiću broj: P-463/06-42 od 22. rujna 2008.

Prvostupanjskom presudom djelomično je usvojen, u odnosu na podnositeljicu, tužbeni zahtjev tužitelja C.-š. k. z. u likvidaciji, Z., te je djelomično održan na snazi platni nalog sadržan u rješenju o ovrsi Općinskog suda u Zagrebu od 8. veljače 1999., u dijelu u kome je podnositeljici kao tuženici naloženo da tužitelju isplati u roku do 3 dana iznos od 7.000,00 kuna s ugovornom kamatom po stopi od 14% godišnje, tekućom od 21. studenoga 1998. do isplate, uz naknadu parničnog troška od 1.180,00 kuna. U preostalom je dijelu taj platni nalog ukinut (u odnosu na stopu ugovorne kamate iznad iznosa do 14% godišnje).

2. U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe da su joj povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 18. stavkom 1. i 20. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), dok iz ustavne tužbe proizlazi kako smatra povrijeđenim i pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

U ustavnoj tužbi podnositeljica ponavlja žalbene navode, ističući da je istakla prigovor zastare jer je dug već platila. Također smatra da tužiteljica ne postoji te da u postupku nije dokazano da je ona ovlaštena od nje zahtijevati isplatu po kreditu na temelju mjenice.

Stoga smatra da je nepravično presuđeno da je dužna platiti navedeni iznos.

Podnositeljica predlaže ukidanje osporene drugostupanjske presude.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Ustavni sud je ustavnu tužbu podnositeljice razmotrio s aspekta eventualne povrede prava na pravično suđenje iz članka 29. stavka 1. Ustava.

Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak, sagledan kao jedinstvena cjelina, bio vođen na način koji je podnositeljici osiguravao pravično suđenje.

3.1. Predmet postupka koji je prethodio ustavnosudskom jest zahtjev tužitelja za isplatu duga koji proizlazi iz vlastite mjenice podnositeljice koja je izdana 21. travnja 1998. (uz plaćanje po viđenju). Mjenica je izdana na iznos od 7.000,00 kuna uz ugovorenu kamatu od 9% mjesečno, kao garancija za plaćanje po ugovoru o kratkoročnom kreditu sklopljenom između istih stranaka dana 21. travnja 1998.

3.2. Mjenica je podnesena na naplatu 30. prosinca 1998., te je izdano rješenje o ovrsi. Ono je stavljeno izvan snage te je tužitelj upućen u parnicu, u kojoj su donesene osporene presude.

U parnici je utvrđeno da podnositeljica nije isplatila mjenični dug već je dijelom podmirila dug po ugovoru o kreditu. Stoga uplatama od 21. travnja do 19. studenoga 1998., koje je podnositeljica predočila tijekom postupka, nije isplaćivan mjenični dug, već dug po navedenom ugovoru o kratkoročnom kreditu od 21. travnja 1998.

Polazeći od navedenog, stajalište je prvostupanjskog suda da je izdavanjem mjenice podnositeljica omogućila tužitelju da se zasebno naplaćuje, i to kako tražbinu koja proizlazi iz mjenice, tako i tražbinu koja proizlazi iz ugovora o kratkoročnom kreditu.

U postupku je provedeno i posebno financijsko vještačenje ugovornih kamata te je ocijenjeno da se u tom razdoblju u poslovnom prometu uobičajilo naplaćivati maksimalne kamate od 14% godišnje, te da je ugovorena kamata od 9% mjesečno u svojoj biti zelenaška kamata, te je stoga prvostupanjski sud odredio da se na mjenični dug plati najviša kamata od 14% godišnje, a ne kako je ugovoreno 9% mjesečno.

Glede prigovora da tužitelj ne postoji u postupku je uvidom u sudski registar utvrđeno da je tužitelj pravna osoba u likvidaciji i da nije brisan iz sudskog registra, te da može izdavati punomoći odvjetniku. Također je utvrđeno da nije nastupila zastara potraživanja jer je mjenica potpisana 21. travnja 1998., a ovrha je pokrenuta 21. studenoga 1998.

3.3. Drugostupanjski sud odbivši žalbu podnositeljice, posebno ističe:

»(...) da je mjenica samostalan, apstraktan, strogo formalan i zaseban pravni posao, što u konkretnom slučaju znači da mjenična obveza koja je predmet ovog spora proizlazi iz izdane mjenice a ne iz ugovora o kreditu, što znači da s obzirom da je mjenična svota apstraktna, da tijekom mjeničnog spora dužnik ne može isticati prigovore iz osnovnog posla, a u ovom slučaju ugovora o kreditu.

Naime, tuženica je tužitelju kao sredstvo osiguranja vraćanja kredita izdala mjenicu, i na taj način omogućila da istodobno odnosno zasebno naplaćuje kako tražbinu koja proizlazi iz ugovora tako i tražbinu koja proizlazi iz mjenice upravo s obzirom na samostalnost i apstraktnost njene obveze, stoga se ispunjenja tražbine koja proizlaze iz ugovora o kreditu ne mogu uračunavati kao plaćanje mjenične svote, jer navedenim plaćanjima tuženica nije isplaćivala mjeničnu svotu, već je ispunjavala obvezu koja proizlazi iz druge pravne osnove, tj. ugovora o kreditu.

Međutim, ukoliko bi se pravna osoba naplatila po obje osnove, u svakom slučaju dužnik u ovom slučaju tužena mogla bi zahtijevati od osobe koja je izvršila plaćanje na taj način da joj vrati stečeno bez osnove.«

4. U konkretnom slučaju sudovi su utvrdili da bi, polazeći od apstraktnog karaktera mjenične obveze, tužitelj imao pravo na naplatu i po mjenici i po ugovoru o kratkoročnom kreditu, neovisno o tome što je mjenica dana kao sredstvo osiguranja naplate kredita. Ovo stoga što bi iznos koji bi bio plaćen preko dužne obveze podnositeljice, ona mogla naplatiti podnošenjem nove tužbe kojom bi tražila vraćanje iznosa koje bi platila iznad iznosa duga koji proizlazi iz ugovora o kratkoročnom kreditu.

4.1. Ustavni sud ne smatra potrebnim razmatrati opravdanost i ekonomičnost upućivanja stranke na vođenje novog postupka, kada je evidentno da se dvostruka naplata po istoj osnovi može otkloniti u istoj parnici. Ovo stoga što su u okolnostima konkretnog slučaja sudovi, prije svega, propustili utvrditi da je za njegovo odlučivanje mjerodavan članak 16. Zakona o mjenici (»Narodne novine« broj 74/94. i 92/10.), koji propisuje:

»Članak 16.

(1) Osobe protiv kojih je stavljen zahtjev da ispune svoje obveze iz mjenice ne mogu prema njenom imatelju isticati prigovore koji imaju temelj u njihovim osobnim odnosima sa trasantom ili s kojim prijašnjim imateljem mjenice, (...).

(...)«

4.2. Ustavni sud u odnosu na njegovu primjernu u odluci broj: U-III-3008/2008 od 14. travnja 2011., izrazio je sljedeće pravno shvaćanje:

»Iz citirane zakonske odredbe, kao i iz ustaljene pravne prakse sudova u Republici Hrvatskoj (...), razvidno je da je mjenična tražbina apstraktna tražbina, neovisna o kakvom građanskopravnom odnosu, pa tuženik u mjeničnom sporu protiv mjenične tražbine nije ovlašten stavljati prigovore vezane uz osnovni pravni posao, izuzev u slučaju kada su stranke u mjeničnom sporu istodobno i sudionici osnovnog pravnog posla.«

Dakle, pravilo iz članka 16. Zakona o mjenici se ne primjenjuje na situacije kada postoji identitet vjerovnika i dužnika iz osnovnog pravnog posla i mjeničnog odnosa. U ovom je slučaju nesporno utvrđeno da mjenica potječe iz istog pravnog posla odnosno da je dana kao osiguranje naplate po kreditu.

Stoga su se (i) u konkretnom slučaju mogli isticati prigovori u svezi temeljnog pravnog posla na temelju kojeg je izdana mjenica.

4.3. Podnositeljica je tijekom cjelokupnog trajanja parnice isticala da je uplatama u razdoblju od 21. travnja do 19. studenoga 1998. isplatila dio duga (u ukupnom iznosu od 3.102,87 kune prema vještačenju sudskog vještaka M. A. iz Z.), a sudovi su bez valjanog razloga odbili raspravljati o tom prigovoru. Za ta svoja stajališta sudovi nisu dali valjano obrazloženje. Polazeći od navedenih utvrđenja, osporena presuda može se smatrati samovoljnom i arbitrarnom.

5. Ustavni sud napominje da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo, a uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

6. Slijedom navedenog, Ustavni sud je u konkretnom slučaju razmotrio pitanje jesu li učinci osporenih presuda (u njima sadržanog tumačenja i primjene prava) na položaj podnositeljice ustavne tužbe takvi da ih se može ocijeniti suprotnim Ustavu odnosno takvima da narušavaju podnositeljičina ustavna prava.

S obzirom na stanje stvari izloženo u točkama 3. i 4. ovog obrazloženja, Ustavni sud ocjenjuje da je osporena drugostupanjska presuda rezultat arbitrarnog tumačenja i primjene mjerodavnog prava, te je dovela do povrede prava na pravično suđenje.

Stoga su učinci osporene presude na položaj podnositeljice takvi da vrijeđaju njezino ustavno pravo iz članka 29. stavka 1. Ustava.

7. Zbog izloženih razloga, na temelju članaka 74. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), donesena je odluka kao u izreci (točke I., II. i III.).

8. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-798/2009

Zagreb, 1. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 38/2012-990