## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4182/2008, U-III-678/2009. od 17. ožujka 2009.

### NN 38/2009 (27.3.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4182/2008, U-III-678/2009. od 17. ožujka 2009.

38 27.03.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4182/2008, U-III-678/2009. od 17. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

870

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Mario Kos, Davor Krapac, Ivan Matija, Željko Potočnjak, Agata Račan, Aldo Radolović, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo R. P. iz Z., sada u Zatvoru u Zagrebu, kojeg zastupa V. D. L., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 17. ožujka 2009. godine, donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-68/09-3 od 4. veljače 2009. godine i

– rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-1099/08 (K-US-5/08) od 19. studenoga 2008. godine, u odnosu na podnositelja ustavne tužbe.

III. Utvrđuje se da je podnositelju tijekom pritvora provedenog u Zatvoru u Zagrebu, koji je produljen rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-1099/08 (K-US-5/08) od 19. studenoga 2008. godine, povrijeđeno ustavno pravo na čovječno postupanje i poštovanje dostojanstva.

IV. Na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst) nalaže se Vladi Republike Hrvatske da u primjerenom roku, ne duljem od pet godina, prilagodi kapacitete Zatvora u Zagrebu potrebama smještaja osoba lišenih slobode.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-68/09-3 od 4. veljače 2009. godine, kojim je odbijena žalba podnositelja ustavne tužbe protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-1099/08 (K-US-5/08) od 19. studenoga 2008. godine. Tim rješenjem, na temelju članka 107. stavka 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 111/03., u daljnjem tekstu: ZKP), produljen je pritvor protiv J. M., R. P. i I. P. po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, u tijeku postupka nakon podignute optužnice zbog kaznenog djela iz članka 337. stavka 4. i dr. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03. i 190/03., u daljnjem tekstu: KZ).

Ustavnu tužbu podnositelj podnosi i protiv Prijemnog zapisnika Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske, Uprave za zatvorski sustav, Zatvora u Zagrebu od 18. lipnja 2007. godine, pojedinačnog akta na temelju kojeg je 18. lipnja 2007. godine primljen u Zatvor u Zagrebu.

2. Ustavna tužba podnositelja sadržajno je podijeljena na dva dijela. U prvom dijelu podnositelj osporava navedeno rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, navodeći povredu ustavnih prava i odredbi zajamčenih člancima 3., 5., 14., 16., 22., 24., 26., 28., 29. stavkom 1., 35., 61. i 63. Ustava Republike Hrvatske, te povredu članaka 5., 6. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljenih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Europska konvencija). U drugom dijelu podnositelj navodi da se u Zatvoru u Zagrebu, gdje se prema njemu izvršava mjera pritvora, postupa nečovječno i ponižavajuće, te da su mu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 25. i člankom 35. Ustava, kao i odredba članka 3. Europske konvencije.

2.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi sadržaj osporenih rješenja, ističući da je lišen slobode 16. lipnja 2007. godine u 16.45 sati i da mu pritvor sada traje više od 1 godine i 8 mjeseci. Navodi da se u rješenju Županijskog suda u Zagrebu zbirno obrazlaže, bez individualizacije, da su optuženici radnjama opisanima u optužnici zlorabili svoju izuzetno važnu ulogu koju su imali u Hrvatskom fondu za privatizaciju (u daljnjem tekstu: Fond).

Nadalje, podnositelj ističe da kazneno djelo primanja mita ne spada u katalog kaznenih djela za koje se pritvor može odrediti i produljiti po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, jer nije taksativno naveden u toj odredbi ZKP-a. Stoga smatra pogrešnim i obrazloženje osporenog rješenja koje se odnosi na načelo razmjernosti u dijelu koji govori o ukupnosti kaznenih djela za koje je podnositelj optužen. Navodi da je po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a pritvor prvi put određen tek nakon podizanja optužnice, a kad su prestale postojati druge pritvorske osnove i kad je trebao biti pušten na slobodu.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi koje pretpostavke bi, prema njegovom mišljenju, trebale biti ispunjene, a koje bi opravdale mjeru određenog mu pritvora. Smatra da u konkretnom slučaju te pretpostavke nisu ostvarene.

Osporava zaključak sudova da su nastupile posljedice koje navode u osporenim rješenjima te postavlja pitanje kada i na koji način je utvrđeno da je ugrožen ugled Fonda u gospodarskom životu i da cjelokupna javnost sumnja u pravilnost i zakonitost rada Fonda, samo zbog onog što se pod točkom 9. optužnice tek stavlja na teret podnositelju. Osporava počinjenje kaznenih djela kojima ga se u optužnici tereti.

Navodi dužinu vremena koje je do podnošenja ustavne tužbe proveo u pritvoru (20 mjeseci), te činjenicu da je za njega maksimalno trajanje pritvora 24 mjeseca, a da je raspravna faza kaznenog postupka tek započela i da je potrebno provesti veliki broj radnji, što dokazuje navodima da je rasprava zakazana za gotovo sve radne dane, zaključno do 14. svibnja 2009. godine. Zaključuje da se više ne može govoriti o pravu na suđenju u najkraćem roku, o poštivanju načela razmjernosti iz članka 16. stavka 2. Ustava niti o jednakopravnosti svih suoptuženika, jer su neki drugi u istom kaznenom postupku dobili priliku braniti se sa slobode. Osim toga, budući da prema praksi Europskog suda za ljudska prava pretpostavka nedužnosti iz članka 6. stavka 2. Europske konvencije može biti prekršena i izjavama danim od strane određenih nositelja državne vlasti, kao što su ministri ili članovi parlamenta, podnositelj navodi da izrazi koji su korišteni u hrvatskoj javnosti o njemu narušavaju tu pretpostavku i predstavljaju direktan utjecaj na pravosuđe. Konačno, prema ponašanju predstavnika državne vlasti podnositelju se čini da je državna vlast već odlučila da je kriv, jer su mu kao državnom dužnosniku dali otkaz ugovora o radu, a nije bio prethodno suspendiran s dužnosti do odluke suda o njegovoj krivnji, što je uobičajena praksa u sličnim situacijama.

2.2. Žaleći se na povredu članaka 25. i 35. Ustava, u vezi s člankom 3. Europske konvencije, podnositelj iznosi tvrdnje koje se odnose na njegov smještaj u Zatvoru, nedostatnu higijenu, prehranu, zdravstvenu zaštitu odnosno medicinsku pomoć, rekreaciju i posebne aktivnosti te na kontakte s braniteljem i s obitelji.

Smještaj podnositelja u Zatvoru. Higijena. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da se od trenutka lišenja slobode, 16. lipnja 2007. godine, neprekidno nalazi u Zatvoru u Zagrebu. Navodi da se, iako za njega kao pritvorenika vrijedi presumpcija nevinosti, nalazi u gorim uvjetima od onih u kojima se nalaze osobe koje su pravomoćno osuđene na kaznu zatvora u Republici Hrvatskoj. Od dolaska u Zatvor bio je smješten u ćeliju veličine 18 m2, zajedno s još 6 pritvorenika. S njima je dijelio jedan sanitarni čvor, koji je doduše bio higijenski ispravan, ali nije omogućio privatnost. Ćelija u kojoj je boravio nije imala ventilacije, a pritvorenici puše; nije imala vatrodojavni sustav niti je postojala zaštita od požara. Navedeno stanje naročito se pogoršavalo ljeti, kad je smrad u ćeliji nesnosan. Sanitarni čvor, koji nije u potpunosti odijeljen od prostorije u kojoj se boravi po 22 sata dnevno, premalenog je kapaciteta: ujutro na obavljanje nužde čeka se i do pola sata, a ponekad se ne uspije dočekati red pa su pritvorenici, pred ostalima, obavljali nuždu i u bocu, čašu ili sl., uz osjećaj srama i neugode. Pritvorenici nisu imali mogućnost kretanja po prostoriji, jer zbog namještaja nije bilo prostora za kretanje. Osim toga, u ćeliji nije bilo dovoljno dnevnog svjetla.

Prehrana. Podnositelj ocjenjuje da je prehrana u Zatvoru bila loše kvalitete. Hrana se nije mogla konzumirati neposredno nakon što je donesena, i to zbog prenapučenosti ćelije odnosno nedovoljnog broja stolaca, tako da su je pritvorenici konzumirali u smjenama za stolom, za koji svi nisu mogli stati. Događalo se da u isto vrijeme jedni jedu obrok, a drugi u istoj ćeliji obavljaju nuždu.

Zdravstvena zaštita i medicinska pomoć. Podnositelj navodi da nije bio u mogućnosti ostvariti medicinsku zaštitu, jer zbog velikog broja zatvorenika i pritvorenika nije mogao doći na red kod psihijatra, iako, zbog nagomilane potisnute frustracije, izražava agresivnost u komunikaciji s ostalim pritvorenicima u ćeliji. Radi toga mu se psihičko zdravlje narušilo, postao je nervozan i anksiozan i razmišljao da će poludjeti ili da će samom sebi nanijeti neko zlo. U travnju 2008. godine u njegovoj ćeliji bio je pritvorenik J. V. koji više nije mogao izdržati takve uvjete te je, u vrijeme dok su ostali pritvorenici bili u kantini, popio sredstvo za čišćenje WC-a. Podnositelj ga je našao u ćeliji kako beživotno leži na podu. U ćeliji s podnositeljem bili su smješteni i bolesni pritvorenici. Jedan od njih boluje od epilepsije, za što nije znao nitko od supritvorenika u ćeliji, sve do trenutka kad je navedeni, 26. lipnja 2008. godine, imao akutni napad te bolesti, pri čemu su mu život spasili ostali pritvorenici; napadi su se, međutim, ponovili 7. kolovoza 2008., 9. kolovoza 2008. i 12. kolovoza 2008. godine. Isto tako, u ćeliji je bio i pritvorenik koji boluje od hepatitisa C, ali za to ostali pritvorenici iz iste ćelije nisu znali sve dok sam nije kod sudske kontrole pritvora rekao da boluje od te bolesti i raspitivao se predstavlja li opasnost za druge pritvorenike. Loše uvjete u Zatvoru podnositelj smatra uzrokom i psihičkog rastrojstva pritvorenika E. S. u njegovoj ćeliji, koji je 24. lipnja 2008. godine u napadu bijesa šakom razbio prozorsko staklo iznad podnositeljevog kreveta, koje se rasulo po podnositelju, ali ga nije ozlijedilo. To je kod podnositelja izazvalo strah i zabrinutost da će se postupanje pritvorenika E. S. ponoviti tijekom noći.

Posebne aktivnosti, dnevni život, rekreacija. Podnositelj se prilikom dolaska u pritvor kod ostalih pritvorenika i stražara zanimao za mogućnost rada u Zatvoru, ali je nije dobio. Navodi da mu nisu osigurane nikakve dnevne aktivnosti, a tijekom dana mu nije dozvoljeno da spava ili da bude u krevetu. Izlasci na svježi zrak i tjelovježbu ne ograničavaju se, ali je njihov raspored prepušten odlukama zatvorske uprave.

Kontakti s braniteljem i kontakti s obitelji. Podnositelj ističe da su mu ograničeni kontakti s braniteljem koji ga može posjećivati samo radnim danom od 9 sati ujutro do 15 sati poslije podne. No, i prilikom takvog posjeta sve do nedavno je razgovor s braniteljem bio otežan i nerazgovijetan zbog buke koju bi u prostoriji za branitelje, »razgovaraonici«, stvarali drugi pritvorenici istodobno razgovarajući sa svojim braniteljima.

Podnositelj posebice prigovara režimu kontakata s obitelji. Smatra da su posjeti pritvorenicima prekratki te da ne dopuštaju primjereni sadržaj ljudske interakcije među najbližima. Osim toga, preko svoje punomoćnice na pripremnom sastanku 13. listopada 2008. pojašnjava da nametanje birokratskih prepreka članovima obitelji za pribavljanje dozvole za posjet Zatvoru te neprimjereno čekanje na susret sa zatvorenikom bitno narušavaju svrhu takvih kontakata i ograničavaju vezu podnositelja s vanjskim svijetom. Podnositelj je osoba sa završenim fakultetom, nikada nije osuđivan, oženjen je i ima dvoje djece. Zbog takvih kratkotrajnih i ograničenih posjeta te telefonskih kontakata nije u mogućnosti normalno komunicirati s obitelji, a kamoli ispunjavati ulogu oca djeci, koja su u pubertetu.

Konačno, podnositelj navodi da su opći uvjeti boravka pritvorenika u Zatvoru teški, da se žalio zapovjednicima straže i zatvorskom osoblju, ali mu je rečeno da nema objektivnih mogućnosti za nešto bolje, jer je Zatvor prenatrpan i da ima 30% više zatvorenika i pritvorenika nego što je kapacitet Zatvora. Tijekom svibnja 2008. godine u Zatvoru je, zbog izuzetno teških uvjeta, bio štrajk glađu u kojem je i podnositelj sudjelovao.

Pravna sredstva koja je podnositelj koristio. Upozoravajući na to da je o svojoj situaciji redovito obavještavao suce Županijskog suda u Zagrebu, koji jednom tjedno dolaze u obilazak Zatvora, podnositelj iznosi da mu je u takvoj situaciji rečeno da to nema veze sa sudom te da takvi problemi spadaju u nadležnost zatvorske uprave. Zaključujući da loši uvjeti u pritvoru, u što ulazi pretrpanost prostorije, neosiguravanje uvjeta za spavanje, neodgovarajuće grijanje, sanitarni uvjeti, ishrana, rekreacija i kontakti s vanjskim svijetom (presude Suda u predmetima Dougoz protiv Grčke iz 2001., Kalashnikov protiv Rusije iz 2002., Ostrov protiv Moldavije iz 2005. i dr.), po standardu Europskog suda za ljudska prava ulaze u kategoriju nečovječnog i ponižavajućeg postupanja, jer država ima pozitivnu obvezu osigurati osobi lišenoj slobode uvjete života koji osiguravaju poštovanje ljudskog dostojanstva, podnositelj upozorava da su prava pritvorenika u Republici Hrvatskoj slabije zaštićena od prava zatvorenika kojima Zakon o izvršavanju kazne zatvora (»Narodne novine« broj 128/99., 55/00., 59/00. – ispravak, 129/00., 59/01., 67/01. – ispravak, 11/02. – ispravak, 190/03. – pročišćeni tekst, 76/07., 27/08.) osigurava puno širi opseg prava (članak 14.) te posebna pravna sredstva njihove zaštite pred sucem izvršenja (članci 42. – 47.).

2.3. Podnositelj predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine osporene akte nadležnih sudbenih i upravnih tijela.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice o čijem postojanju ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

Ustavna tužba je osnovana.

A) U odnosu na točke I. i II. izreke odluke

4. Odlukom Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5423/2008 od 28. siječnja 2009. godine usvojena je podnositeljeva ustavna tužba podnesena protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-750/08-3 od 5. prosinca 2008. godine, kojim su odbijene žalbe J. M., R. P. (podnositelja ustavne tužbe) i I. P., podnesene protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-1099/08 (K-US-5/08) od 19. studenoga 2008. godine. Predmet je u odnosu na podnositelja vraćen Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovno odlučivanje.

U ovdje osporenom rješenju Vrhovni sud Republike Hrvatske, u ponovljenom odlučivanju, ocijenio je da je radnjama opisanima u činjeničnim opisima djela podnositelj kao optuženik, zlorabeći svoju izuzetno važnu ulogu koju je imao u Fondu u postupku privatizacije u kojem je, sukladno propisima, bio dužan štiti imovinske interese Fonda i Republike Hrvatske, motiviran osobnom korišću, postupao koruptivno, suprotno zadaći funkcije koju je obavljao i svrsi postojanja te važne državne ustanove. Takvom djelatnošću, osim što je sebi pribavio značajnu imovinsku korist, on je, s obzirom na važnost i značaj Fonda u gospodarskom životu Republike Hrvatske, narušio ugled Fonda i izazvao sumnju javnosti u pravilnost i zakonitost njegova rada, čime je ugrozio i ugled temeljnih institucija države.

Osim toga, u odnosu na žalbene navode podnositelja o povredi ustavnih i konvencijskih prava, Vrhovni sud Republike Hrvatske u osporenom rješenju navodi da ta prava podnositelju nisu povrijeđena, jer je nesumnjivo ispunjen prvi uvjet za određivanje pritvora kad je na temelju optužnice »nedvojbeno utvrđeno postojanje osnovane sumnje u počinjenje kaznenih djela od strane optuženika, a što je opća pretpostavka određivanja pritvora iz odredbe članka 102. stavka 1. ZKP-a«. Neosnovanim je Vrhovni sud Republike Hrvatske ocijenio i tumačenje pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a na način da je njezina svrha osiguranje prisustvovanja optuženika kaznenom postupku i da se može primijeniti samo ako se ista svrha ne može ostvariti drugom mjerom.

Konačno, Vrhovni sud Republike Hrvatske nije prihvatio pozivanje podnositelja na povredu načela razmjernosti iz članka 101. stavka 3. ZKP-a, navodeći da to načelo, dosadašnjim boravkom optuženika u pritvoru, »za sada« nije ugroženo. Vrhovni sud Republike Hrvatske, naime, smatra da osim vremena provedenog u pritvoru valja imati na umu i razmjer između konkretne težine te broja kaznenih djela za koja se optuženik tereti, kao i kazne koja se može očekivati prema sadašnjem stanju spisa, ako bude proglašen krivim.

5. Odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a propisuje:

(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti: (...)

4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma, otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških okolnosti djela.

6. U osvrtu na primjenu te odredbe, Ustavni sud je u odluci broj: U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008. godine (»Narodne novine« broj 56/08.) izrazio stajalište da pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu, zajamčenog odredbama članka 22. Ustava Republike Hrvatske i članka 5. stavka 1. Europske konvencije, predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka, u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji te nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, kad postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja kaznenog postupka.

7. Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav Republike Hrvatske sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom.

Članak 16. stavak 2. Ustava propisuje:

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.

Članak 22. Ustava propisuje:

Čovjekova je sloboda (...) nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti (...) sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Europske konvencije. Članak 5. stavak 1. Europske konvencije propisuje:

1. Svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: (...).

Polazeći od navedenih načela pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku, Ustavni sud uvažio je činjenicu da s aspekta zaštite ljudskih prava pritvor predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Pritvor se, naime, određuje prije no što je pravomoćnom sudskom presudom osobi utvrđena krivnja pa u razdoblju pritvora još uvijek u cijelosti važi ustavna predmnijeva nevinosti, zajamčena člankom 28. Ustava, koji propisuje:

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.

Pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji, nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja kaznenog postupka. Od te valjane pretpostavke polazi i Vrhovni sud Republike Hrvatske koji za određivanje pritvora uvijek traži kumulativno postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila kazneno djelo i postojanje barem jednog od pritvorskih razloga (taksativno nabrojanih u članku 102. stavku 1. ZKP-a).

Zbog zakonske svrhe i pravne prirode pritvora, zakonodavac je izrijekom propisao da nakon podnošenja optužnice, optužnog prijedloga ili prijedloga da se optužnica podigne bez istrage nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka dva mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju primjenu mjere pritvora te ga rješenjem produljiti ili ukinuti.

8. Kad odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a kao uvjet za određivanje pritvora, pored postojanja osnovane sumnje na neko od kataloških kaznenih djela, predviđa i postojanje »posebno teških okolnosti djela« te na taj način neizravno omogućuje da te okolnosti – koje inače predstavljaju zakonska obilježja tih istih kaznenih djela – posluže kao osnova za pritvor, dakle, da se nekome oduzme sloboda samo zbog osnovane sumnje da je počinio određeno (teško) kazneno djelo, onda se u primjeni takve odredbe naročito značajnim čini zahtjev da tijela kaznenog postupka s posebnom pažnjom ispituju svako produljenje pritvora po toj osnovi. Sama činjenica daljnjeg postojanja osnovane sumnje u tom smislu nije dostatna da bi se, nakon stanovitog proteka vremena, opravdao pritvor. Potrebno je, prema praksi Europskog suda za ljudska prava, u takvim slučajevima razmotriti dva uvjeta za njegovu primjenu: a) jesu li razlozi koji ga opravdavaju i dalje »relevantni i dostatni«, te b) jesu li tijela kaznenog postupka u vođenju postupka iskazala »posebnu marnost«. Samo u slučaju ako su oba uvjeta ispunjena, razdoblje provedeno u produljenom pritvoru može se smatrati razboritim (presude Europskog suda za ljudska prava u predmetima Matznetter protiv Austrije (od 10.XI.1969.) § 12; Letellier protiv Francuske (od 26.VI.1991.) § 35, Muller protiv Francuske (od 17.III.1997.) § 35, Shishkov protiv Bugarske (od 9.I.2003.) § 58 i dr.).

U tom smislu Ustavni sud ocjenjuje osnovanim prigovore podnositelja da tijela kaznenog postupka nisu uzela u obzir razboritost trajanja njegovog pritvora u odnosu na razdoblje u kojem su do sada poduzete postupovne radnje, osobito okolnost da je nakon podizanja optužnice prošao dulji vremenski rok, a u dokaznom postupku u kojem je predviđeno ispitivanje velikog broja svjedoka i izvođenje brojnih drugih dokaza ne može se s izvjesnošću predvidjeti okončanje.

9. U donošenju osporenog rješenja zanemareno je ustavno načelo razmjernosti. Ustavni sud podsjeća na to da odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a ne propisuje koja se legitimna svrha ostvaruje pritvaranjem počinitelja po toj osnovi, kao što to inače propisuje za ostale pritvorske osnove. Stoga je osobito važno da tijela kaznenog postupka ispravno procijene nužnost njezine primjene. To je pak moguće s obzirom na očekivanu, a ne i zapriječenu kaznu počinitelju. U suprotnom, procjena bi se temeljila na pogrešnoj primjeni načela razmjernosti, propisanog kao temeljnog načela primjene pritvora, kako to proizlazi iz odredbi članka 101. stavaka 2. i 3. ZKP-a. Kako, naime, težina svakog zahvata u neko ljudsko pravo mora biti razmjerna njezinom legitimnom cilju, onda u slučaju kad je zakon taj cilj kod pritvaranja po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a neizravno povezao s težinom kazne za neko od kataloških kaznenih djela, onda tijelo kaznenog postupka mora u primjeni takve mjere izvršiti »test« prema načelu razmjernosti s posebnom osjetljivošću: utvrditi ne samo prikladnost mjere (okolnost da se inkriminirano ponašanje može podvesti pod opis nekog od kataloških kaznenih djela), nego i ustanoviti da je preliminarno oduzimanje slobode nužno (jer ne može biti zamijenjeno lakšom mjerom), te da je u razmjeru s kaznom koja bi mogla biti izrečena počinitelju u konkretnom slučaju (uravnoteženost). Kod posljednjeg, to znači uvažiti sve poznate okolnosti koje bi se, u slučaju utvrđene krivnje, po KZ-u morale počinitelju uzeti u obzir pri izboru i odmjeri kazne, a da se kod toga ne imputira krivnja počinitelju koja je inače, ustavno i procesnopravno, isključivi predmet glavne rasprave i presude. Samo takvim stavljanjem u korelaciju navedenih okolnosti s ciljem, koje je KZ postavio inkriminiranjem kaznenih djela (navedenih u katalogu odredbe članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a), može se doći do zaključka da bi oduzimanje slobode kroz primjenu pritvorske mjere stajalo u ravnoteži s oduzimanjem slobode primjenom zatvorske kazne u konkretnom slučaju. Tijelo kaznenog postupka dužno je, dakako, obrazložiti da takva korelacija postoji.

Propustom Vrhovnog suda Republike Hrvatske da bez valjanog objašnjenja prema načelu razmjernosti ocijeni prikladnost, nužnost i primjerenost daljnjeg zadržavanja u pritvoru podnositelja po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, odnosno samo konstatacija da »(...) ovo načelo dosadašnjim boravkom optuženika u pritvoru za sada nije ugroženo.« podnositelju je, prema ocjeni Ustavnog suda, povrijeđeno njegovo ustavno pravo na osobnu slobodu.

9.1. Premda Vrhovni sud Republike Hrvatske ispravno uočava da svrha određivanja pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 1. točka 4. ZKP nije samo otklanjanje opasnosti za pravodobno i nesmetano vođenje postupka kao što je to slučaj kod drugih pritvorskih osnova iz istog zakonskog članka nego je i u tome »da se osobe čiji postupci izražavaju posebnu moralnu osudu društva ne zadržavaju na slobodi što bi moglo utjecati na javnost«, ipak pogrešno zaključuje da takva svrha te zakonske osnove isključuje primjenu načela razmjernosti. Već se sam ZKP protivi takvom restriktivnom tumačenju: najprije, prema odredbi članka 87. ZKP pri odlučivanju o svim mjerama osiguranja nazočnosti i drugim mjerama opreza upućuje sud da pazi na primjenu načela razmjernosti; potom, isti zahtjev posebno ponavlja u odredbama članka 101. stavaka 1. i 3. također u odnosu na primjenu svake pritvorske mjere. Kraj takvih izričitih zakonskih odredbi, čija je svrha u što većoj mjeri osigurati primjenu načela razmjernosti u ograničenju prava na osobnu slobodu okrivljenika u kaznenom postupku, takvo njegovo restriktivno tumačenje u pogledu navedene pritvorske osnove nije dopušteno.

U suprotnom, pritvorska osnova iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP pretvorila bi se u slučaj tzv. obligatornog pritvora. To ne bi samo proturječilo smislu ustavne odredbe o načelu razmjernosti iz članka 16. stavka 2. Ustava te smislu ustavne odredbe da se pritvorenik može pustiti, uz zakonsko jamstvo, da se brani sa slobode (članak 25. stavak 3. Ustava), već bi stvorilo, contra legem; novi slučaj obligatornog pritvora, pored do sada jedinoga koji se nalazi u odredbi članka 102. stavka 4. ZKP te stvorilo opasnost da bi se produljenje pritvora po toj osnovi moglo koristiti u kaznenom postupku kao anticipacija zatvorske kazne.

9.2. Također, Vrhovni sud Republike Hrvatske ispravno primjećuje da u primjeni načela razmjernosti »osim vremena provedenog u pritvoru valja imati na umu i razmjer između konkretne težine te broja kaznenih djela za koja se optuženik tereti kao i kazne koje se može očekivati prema stanju spisa ako bude proglašen krivim«. No, pri tome mu iz vida izmiču dvije važne činjenice: (a) činjenica da je podnositelj optužen za kaznena djela za koja se može po zakonu izreći kazna od jedne do deset godina zatvora te da protiv njega u kaznenom postupku za takva kaznena djela, po odredbi članka 109. stavka 1. točke 4. ZKP-a, do donošenja prvostupanjske presude pritvor može trajati najdulje dvije godine, s time da se po odredbi članka 28. stavka 3. Zakona o Uredu za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (»Narodne novine« broj 88/01., 12/02., 33/05., 48/05. i 76/07.) može produljiti za još šest mjeseci; (b) činjenica da se podnositelj nalazi u pritvoru već više od 1 godine i 8 mjeseci, a da se ne može u ovom času s izvjesnošću reći koliko će još dokazni postupak i glavna rasprava do donošenja prvostupanjske presude trajati. Potpuna primjena načela razmjernosti, u smislu onoga što je ranije rečeno o pogledu njegovog »testa« prikladnosti, nužnosti i uravnoteženosti, nesumnjivo traži uvažavanje ovih dviju okolnosti. Samo tada se u konačnici može ispravno ocijeniti je li u konkretnom slučaju javni interes da se podnositelju produljuje pritvor tijekom kaznenog postupka – u kojem tek treba odlučiti o njegovoj krivnji za inkriminirana kaznena djela – preteže nad Ustavom i Europskom konvencijom zajamčenim pravom na osobnu slobodu.

10. Stoga je Ustavni sud, utvrdivši u konkretnom slučaju povredu navedenih ustavnih prava podnositelja navedenih u točki 7. ove odluke, ustavnu tužbu u pogledu točaka I. i II. odluke ocijenio osnovanom.

B) U odnosu na točke III. i IV. odluke

11. U povodu ustavne tužbe podnositelja protiv prethodnog rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske o produljenju pritvora Ustavni sud je odlučivao pod brojem U-III-2892/2008 i rješenjem od 25. rujna 2008. godine odbacio ustavnu tužbu zbog prestanka postojanja pretpostavaka za odlučivanje o biti stvari, na temelju članka 32. Ustavnog zakona. No, u tom predmetu zatraženo je izvješće Zatvora u Zagrebu o uvjetima u Zatvoru u odnosu na podnositelja, budući da je podnositelj već u toj ustavnoj tužbi isticao loše uvjete u Zatvoru. U odgovoru zaprimljenom 8. srpnja 2008. godine upravitelj Zatvora je naveo: da je podnositelj bio smješten u ćeliji veličine 21,10 m2 zajedno s više pritvorenika, čiji je ukupni broj varirao od 5 do 7; da je podnositelj i sam bio pušač te da nije tražio premještaj u sobu za nepušače; da u Zatvoru postoji sustav vatrodojave; da u ćeliji podnositelja postoje četiri prozora dimenzija 86 x 67 cm; da mu je uprava osigurala svakodnevni boravak na svježem zraku prema »dnevnom rasporedu« za izvršenje pritvora; da su mu bile omogućene posjete branitelja tijekom radnog vremena u za to određenoj prostoriji, bez vremenskog ograničenja, na što nije bilo primjedbi od pritvorenika ili branitelja (upravitelj Zatvora je priložio popis posjeta podnositeljevih branitelja u lipnju, srpnju, kolovozu, rujnu, listopadu, studenom, prosincu 2007. godine, te u svakom mjesecu 2008., do 1. srpnja 2008.); da je kalorijska vrijednost hrane koju je podnositelj dobivao standardizirana na 3000 do 3500 cal, te da podnositelj nije iznosio primjedbe na tu kvalitetu ni službenicima Zatvora ni tijekom sudskog nadzora; da nije tražio radno angažiranje; da je liječnički pregledan kod prijama 18. lipnja 2007. te na svoje traženje 4. i 7. veljače i 1. travnja 2008. godine, te da pomoć psihijatra nije tražio sve do 9. lipnja 2008. kad mu je ordinirana terapija; da ni u jednoj od više evidencija Zatvora nema potvrde o agresivnosti drugih pritvorenika u podnositeljevoj ćeliji.

12. Dana 13. listopada 2008. godine u Ustavnom sudu održan je pripremni sastanak na temelju odredbe članka 69. alineje 2. Ustavnog zakona u cilju izjašnjenja zainteresiranih osoba o dijelu ustavne tužbe koji se odnosi na uvjete smještaja, boravka i života u zatvoru kao povrede ustavnih i konvencijskih prava pritvorenika. Pripremnom sastanku nazočili su predstavnici Središnje uprave za zatvorski sustav Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske, Zatvora u Zagrebu (u daljnjem tekstu: predstavnici Zatvora), zamjenica Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske, punomoćnica podnositelja te predstavnici pučkog pravobranitelja.

12.1. Predstavnici Zatvora ostali su pri ranijem odgovoru od 8. srpnja 2008. godine. Pri tome su naveli: da zatvorska uprava, postupajući sa zatvorenicima koji boluju od zaraznih bolesti kao što je hepatitis C, po pravilima medicinske struke, ne smije nikome iznositi te podatke i da se bolesne osobe ne trebaju izolirati, jer je npr. prema načinima prijenosa tog hepatitisa poznato da se on prenosi samo putem krvi ili spolnog odnosa bez zaštite; da je postupanje s takvim bolesnicima u Zatvoru kvalitetno, jer su obuhvaćeni tretmanom u Savjetovalištu kojeg vodi doktorica koja može potvrditi da je ono jedan od vodećih sustava u Europi po bavljenju tim problemom; da ni uprava Zatvora ni Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske u cjelini ne bježi od činjenice prenapučenosti Zatvora, jer na 560 mjesta u Zatvoru u Zagrebu ima 850 zatvorenika, što znači da nužno dolazi do 6 – 7 zatvorenika na jednu sobu odnosno ćeliju; time se doduše ne poštuju odredbe Zakona o izvršavanju kazne zatvora o prostornom standardu od 4 m2 po zatvoreniku, ali pri tome je važnije samo postupanje prema ljudima koji su tu smješteni, organizacija prehrane i zdravstvene zaštite. Glavnim elementom osiguranja dobrog funkcioniranja Zatvora navode pozitivnu psihosocijalnu klimu koja vlada među zatvorenicima, te na relaciji Zatvor – zatvorenik. Iznijeli su i podatke da je među zatvorenicima i pritvorenicima izuzetno mali broj sukoba te naveli projekte kojima nastoje osigurati bolju edukaciju zatvorskih djelatnika.

Uz pomoć Ministarstva pravosuđa poduzeto je sve što je moguće u pogledu kvalitete hrane, dostupnosti liječnika i boravka na zraku. Svaki zatvorenik odnosno pritvorenik ima pravo boraviti dva sata dnevno na svježem zraku. Svi imaju posjete po 20 minuta dnevno, bez obzira koliko ih čeka. Odvjetnici obavljaju razgovor kad zatraže, uz vizualni nadzor pravosudnog policajca. Mogu dobiti i posebnu prostoriju.

Navode podnositelja o higijeni u ćeliji smatraju subjektivnim, tvrdeći da ne mogu svi pritvorenici jutarnju higijenu obaviti u 5 minuta. Svaka ćelija ima svoj sanitarni čvor. Na vratima sobe mora biti tzv. »špijunka«, iz sigurnosnih razloga.

Ako pritvorenici žele raditi, moraju predati molbu upravi, a uprava je tek iz ustavne tužbe podnositelja saznala da je on htio raditi. Nadalje, smatraju netočnim da je u svojoj ćeliji podnositelj našao pritvorenika koji se htio ubiti. Taj pritvorenik je doista popio sredstvo za čišćenje WC-a, ali se »nije onesvijestio, već mu je pozlilo«. Prozor iznad podnositeljevog kreveta je doista razbio jedan drugi pritvorenik, ali ne zbog uvjeta u Zatvoru, već iz ljutnje što mu nije odobren telefon.

12.2. Zamjenica Državnog odvjetnika Republike Hrvatske iznijela je stajalište DORH-a koji se odnosi na primjenu članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a i na članak 101. ZKP-a o razmjernosti trajanja pritvora. U odnosu na izjašnjenje predstavnika Zatvora napomenula je da o njihovom radu zna malo, ali da se može složiti s njihovim očitovanjem na pripremnom sastanku.

12.3. Punomoćnica podnositelja je na pripremnom sastanku podsjetila na značenje članka 25. Ustava, koje je izjednačeno s člankom 3. Europske konvencije. Pravo na slobodu drugo je temeljno pravo po jačini, pravo na život je jedino ispred njega. Općenito smatra da situacija prenapučenosti Zatvora u Republici Hrvatskoj traje duže od 2004. godine. Napominje da je Odbor za prevenciju mučenja Vijeća Europe (CPT) poduzeo kontrolu prošle godine i ponovno utvrdio njihovu prenapučenost.

Istaknula je da je pritvor stresna situacija za svaku osobu u kojoj ljudi ne reagiraju jednako. Na njezinu inicijativu Ured pučkog pravobranitelja posjetio je podnositelja u pritvoru. Nakon toga, podnositelj je 10. listopada 2008. godine prebačen u drugu ćeliju na VIII. odjel, sada je u sobi 140 u kojoj je jedan pritvorenik manje. No, to još uvijek smatra nedovoljnim. Navela je da u Zatvoru u Zagrebu osobe koje su nepravomoćno osuđene često traže upućivanje na izdržavanje kazne prije pravomoćnosti (članak 53. Zakona o izvršavanju kazne zatvora) i radije idu u kaznionicu Lepoglava gdje će imati bolje uvjete, sportske aktivnosti i dr. Upozorava na nepisano pravilo zatvoreničkog života: kad pritvorenik kao novi tek dođe u neku ćeliju, u svemu je zadnji: kao takav čeka npr. zadnji u redu na hranu i na sve ostalo u pritvorskom sustavu. Vraćanje podnositelja u status takvog »zatvorenika-pripravnika« premještajem u drugu ćeliju smatra lošim, jer tada sve »ide ispočetka« i zatvorenik mora ponovno graditi svoj položaj unutar nove sobe.

Punomoćnica je posebno istaknula izuzetno birokratiziranu i sporu proceduru ostvarivanja prava zatvorenika na posjete obitelji, koja u velikoj mjeri ide na uštrb njihovih prava na vezu s vanjskim svijetom, posebice članovima obitelji. Članovi obitelji, naime, prolaze »pravu torturu« radi svojih 20 minuta razgovora s pritvorenikom: ako taj razgovor žele, moraju vrlo rano ujutro čekati na red za dobivanje jednog od tridesetak brojeva pred Županijskim sudom u Zagrebu čija im kaznena kancelarija tih tridesetak brojeva za određeni dan počinje dijeliti u 9 sati ujutro; potom, »sretni« koji su broj dobili, odlaze u Remetinec, pred Zatvor, gdje čekaju dugo vrijeme na dopuštenje za ulazak, da bi tek nakon sat do dva bili uvedeni u prostorije za razgovor s pritvorenikom ili zatvorenikom. Tako su izgubili cijeli dan na kontakt čija je kratkotrajnost na taj način još više smanjena i dovedena ispod najmanje prihvatljive razine.

12.4. Zamjenik pučkog pravobranitelja na pripremnom sastanku je naveo da su, u konkretnom slučaju, predstavnici Ureda pučkog pravobranitelja posjetili prostoriju u kojoj je podnositelj bio smješten u Zatvoru. Utvrdili su da je veličine 20 m2, da je bilo sedmero pritvorenika u sobi, da je bilo 4 mjesta za sjedenje za stolom za kojim ne može svih 7 istodobno ručati; da WC smatra »užasnim«, jer je u samoj sobi koja nema ventilacije, s prozorom na drugoj strani sobe. Takvo postupanje je ocijenio ponižavajućim. Međutim, naveo je da nijedan pritvorenik nije želio napustiti tu prostoriju, jer su se navikli jedan na drugog. Sve ostalo navedeno u ustavnoj tužbi zamjenik pučkog pravobranitelja smatra točnim.

13. Kao pojedinačni akti čijim su mu donošenjem povrijeđena ustavna prava, podnositelj je naveo rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-558/08-3 od 19. rujna 2008. godine i Prijemni zapisnik Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske, Uprave za zatvorski sustav, Zatvora u Zagrebu od 18. lipnja 2007. godine na temelju kojeg je 18. lipnja 2007. godine primljen u Zatvor u Zagrebu. Prvi predstavlja konačnu odluku nadležnog sudbenog tijela o primjeni pritvorske mjere. Drugi, premda nema formalna obilježja pisanog pojedinačnog akta upravnog tijela u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, predstavlja akt kojim Uprava za zatvorski sustav, na temelju svojih ovlasti i dužnosti propisanih Zakonom o izvršavanju kazne zatvora, konkretizira primjenu pritvorske mjere u smislu mjesta i načina izvršavanja u odnosu na konkretnu osobu kojoj je oduzeta sloboda i time za određeno razdoblje izvršavanja pritvorske mjere nesporno uređuje prava i dužnosti pritvorene osobe. Stoga Ustavni sud, koji na temelju odredbe članka 2. stavka 1. Ustavnog zakona jamči poštivanje i primjenu Ustava Republike Hrvatske, ocjenjuje da zajednički pravni učinci navedena dva pojedinačna akta nadležnih državnih vlasti mogu podnositelja dovesti u položaj da postane žrtvom povrede nekog ustavnog prava.

14. Mjerodavno pravo u konkretnom slučaju je:

Odredba članka 23. stavka 1. Ustava koja glasi:

Nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvu obliku zlostavljanja (...).

Odredba članka 25. stavka 1. Ustava koja glasi:

Sa svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupati čovječno i poštivati njegovo dostojanstvo.

Odredba članka 3. Europske konvencije koja glasi:

Nitko se ne smije podvrgnuti (...) ponižavajućem postupanju ili kazni.

Mjerodavna je i odredba članka 30. stavka 2. Pravilnika o kućnom redu u zatvorima za izvršavanje pritvora (»Narodne novine« broj 135/99.) koja glasi:

Sobe za smještaj pritvorenika moraju ispunjavati prostorne, zdravstvene i higijenske uvjete.

Osim navedenih mjerodavnih propisa, Ustavni sud uzima obzir i Europska zatvorska pravila iz 2006. godine, koja je prihvatio Odbor ministara Vijeća Europe preporukom Rec (2006) 2 od 11. siječnja 2006. godine, te Preporuku Odbora ministara Vijeća Europe u odnosu na prenapučenost zatvora i inflaciju zatvorske populacije (R (99) 22).

15. Ustavni sud, kao i ostala državna tijela Republike Hrvatske, svjestan je problema prenapučenosti zatvora, koji je ne samo hrvatski već i problem suvremenih zatvorskih sustava kontinentalne Europe. Riječ je o problemu koji se ne može riješiti u kratkom roku. No, valja istaknuti da iz Preporuke R (99) 22 te stajališta Europskog odbora za sprječavanje mučenja i neljudskog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne (CPT) proizlazi temeljno načelo da države, u čijim se zatvorskom sustavu prenapučenost ne može izbjeći, imaju opću i trajnu dužnost da takvo stanje nadoknade zatvorenicima povećanom pozornošću i skrbi koja se pridaje veličini prostora za smještaj, higijeni i sanitarnim uvjetima, kvaliteti prehrane, zaštiti zdravlja i mogućnosti tjelovježbe i rekreacije. Posebice se u cilju kompenzacije prenapučenosti zatvorenicima mora u najvećoj mogućoj mjeri olakšati veza s obitelji.

Preporuka R (99) 22 u tom smislu navodi:

»II. Rješavanje problema nedostatka mjesta u zatvoru

7. Tamo gdje se pojave uvjeti prenapučenosti (u zatvorima, posebna) će se pozornost posvetiti zahtjevima ljudskog dostojanstva te priklanjanju zatvorskih uprava zahtjevima čovječnog i pozitivnog tretmana, punom uvažavanju uloge zatvorskog osoblja i učinkovitom modernom upravljanju. U skladu s Europskim zatvorskim pravilima osobita pozornost posvetit će se veličini prostora dostupnog zatvorenicima, higijeni i sanitarnim uređajima, osiguranju dostatne, na odgovarajući način pripremljene i ponuđene hrane, skrbi za zdravlje zatvorenika te prilikama za slobodno kretanje i tjelovježbu.

8. Kako bi se prepriječile neke od negativnih posljedica prenapučenosti zatvora, kontakti zatvorenika s njihovim obiteljima moraju se olakšati do najveće moguće mjere, a treba se u najvećoj mjeri koristiti i potpora zatvorenikove zajednice«.

Ta se preporuka mora to više uvažiti kad je riječ o pritvorenicima, za koje vrijedi pretpostavka okrivljenikove nedužnosti. Izvršavanje mjere pritvora, kao najteže mjere za osiguranje procesne nazočnosti okrivljenika, dakle, osobe koja se sukladno odredbi članka 28. Ustava smatra nedužnom dok joj se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja, ne smije prijeći mjeru ograničenja osobnih prava koja su apsolutno nužna za ostvarenje njezinog legitimnog cilja koji se svodi samo na sprječavanje bijega, kriminalnog povrata i sprječavanje, odnosno ometanje dokazivanja u kaznenom postupku (članak 112. stavak 2. ZKP-a). To znači da se pritvorenicima mora u najvećoj mjeri osigurati ne samo korištenje predmeta osobne uporabe, sloboda nabavka knjiga i tiskovina, držanje drugih predmeta (članak 114. stavak 2. ZKP-a) nego i korištenje drugih prava i usluga koje čine uobičajeni životni standard, o vlastitom trošku, sve sukladno kućnom redu kojeg donosi uprava zatvora u kojem se izvršava pritvor.

16. Članci 23. stavak 1. i 25. stavak 1. Ustava sadrže jednu od temeljnih vrijednosti demokratskog društva. Njima je u apsolutnom smislu zabranjeno mučenje ili nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje, bez obzira na okolnosti i ponašanje žrtve; u izvršavanju kazni i mjera lišenja slobode država mora osigurati da osoba lišena slobode boravi u zatvoru ili pritvoru u uvjetima koji osiguravaju poštivanje njezinog ljudskog dostojanstva.

Isto propisuje i članak 3. Europske konvencije. Ustavni sud ima u vidu brojne odluke Europskog suda za ljudska prava u tom pogledu, posebice one prema Republici Hrvatskoj. Europski sud je, primjerice, u predmetu Štitić protiv Hrvatske, u presudi od 8. studenoga 2007., podsjetio da trpljenje zatvorenika zbog prirode dopuštene mjere koja se protiv njih primjenjuje, doduše, može ići preko minimalnog stupnja težine koji bi inače, kao nečovječan ili ponižavajući, bio zabranjen prema praksi Suda u primjeni članka 3. Konvencije, ali pri tome država mora paziti da »način i metoda izvršenja mjere takvu osobu ne izlažu nelagodi ili trpljenju onog intenziteta koji bi prelazio neizbježnu razinu trpljenja inherentnu lišenju slobode te da zdravlje i dobrobit osoba lišenih slobode budu odgovarajuće osigurani« (§ 37). Međutim, utvrdivši u tom predmetu da su uvjeti boravka u Zatvoru u kombinaciji s duljinom razdoblja u kojem se neka osoba tamo nalazila prekoračili takvu neizbježnu razinu trpljenja, Sud je utvrdio povredu članka 3. Europske konvencije, bez obzira na to što na strani zatvorskih vlasti Republike Hrvatske nije postojala pozitivna namjera ponižavanja ili omalovažavanja zatvorenika (§ 41,42).

Slično je Europski sud za ljudska prava zaključio i u drugim predmetima u kojima je do 1. svibnja 2008. godine utvrđena povreda zabrane zlostavljanja propisana člankom 3. Konvencije: Cenbauer protiv Hrvatske (presuda od 9. ožujka 2006, § 47), Testa protiv Hrvatske (presuda od 12. srpnja 2007, § 51 – 64) i Pilčić protiv Hrvatske (presuda od 17. siječnja 2008, § 34 – 43).

17. Ustavni sud je, pri odlučivanju u konkretnom slučaju, prihvatio navedena stajališta. Pri tome je cijenio navode Uprave za zatvorski sustav prema kojima Zatvor u Zagrebu ima kapacitet za 560 zatvorenika, a u njega je smješteno njih 850. Prema standardima Europskog odbora za probleme kriminaliteta (European Committee on Crime Problems, CD-PC) koji objašnjavaju Preporuku R (99) 22, pri tzv. »koncentracijskoj kalkulaciji« ukupnog broja zatvorenika smještenih na raspoloživa mjesta u zatvorima koja u konkretnom slučaju iznosi 152, radi se o koncentraciji koja se (iznad 120) smatra »kritičnom«.

17.1. Doduše, Ustavni sud napominje kako odredbe članka 74. stavka 3. Zakona o izvršavanju kazne zatvora propisuju, uz ostalo, prostorni standard za jednog zatvorenika na sljedeći način:

Prostorije u kojima borave zatvorenici moraju biti čiste, suhe i dovoljno prostrane. Za svakog zatvorenika u spavaonici mora biti najmanje 4 m2 i 10 m3 prostora.

Međutim, ovdje se radi o minimalnom standardu za zatvorenike koji se, u svjetlu regulatornih načela iz Preporuke R (99) 22, ne može tumačiti restriktivno. Štoviše, u objašnjenjima CD-PC uz Preporuku navodi da u određivanju prostornih standarda zatvorskih ćelija, »svaka ćelija manja od 6m2 treba se isključiti od uporabe kao prostor za smještaj zatvorenika« (»..any cell measuring less than 6m2 should be taken out of service as prisoner acommodation«). Zbog toga se nesporna činjenica prenapučenosti Zatvora u Zagrebu ne može prihvatiti kao objašnjenje za loš položaj podnositelja u svjetlu njegova smještaja u spornoj ćeliji te uvjeta života u njoj. Pri tome, Ustavni sud upozorava da se radi o pritvoreniku, a ne o zatvoreniku, kojem se u smislu pretpostavke okrivljenikove nedužnosti, kako je ranije istaknuto, ustavno pravo na osobnu slobodu smije manje ograničiti nego zatvoreniku.

17.2. Ocjenjujući kvalitetu medicinske pomoći, Ustavni sud prihvaća navode uprave Zatvora u Zagrebu o zadovoljavajućem stupnju te pomoći. Međutim, uprava Zatvora mora, vodeći računa o općem načelu suzbijanja štetnih učinaka prenapučenosti pojačanom skrbi za pritvorenike i zatvorenike, uspostaviti za pritvorenike standarde korištenja dodatne medicinske pomoći angažiranjem vanjskih liječničkih usluga, koje neće ovisiti o diskrecijskoj ocjeni uprave Zatvora.

17.3. Konačno, Ustavni sud ocjenjuje da je pravni režim posjeta članova obitelji pritvorenicima i zatvorenicima, u uvjetima prenapučenosti, neprimjeren, kako u pogledu duljine dopuštenog kontakta, tako i u pogledu procedure koja se na članove obitelji primjenjuje i koja, zbog svojeg načina provođenja i trajanja, bitno umanjuje smisao takvih kontakata pritvorenika i zatvorenika s obitelji i s vanjskim svijetom. Neprihvatljivo je da je taj režim preciznije uređen u regulaciji Zakona o izvršavanju kazne zatvora (članci 117. – 122.) i u svojoj ukupnosti povoljniji od režima posjeta pritvorenicima.

18. Ustavni sud upozorava na to da mjerodavne odredbe Zakona o kaznenom postupku slabije zaštićuju pritvorenikova prava nego što to čini Zakon o izvršavanju kazne zatvora, posebice glede pravnog sredstva koje bi pritvorenicima omogućilo pobijanje ispravnosti odluka i mjera uprave zatvora glede njihovih prava zajamčenih ostalim navedenim odredbama Zakona o kaznenom postupku. Po odredbi članka 117. stavka 2. ZKP-a, predsjednik suda, istražni sudac ili predsjednik vijeća odnosno sudac pojedinac pred kojim se vodi postupak mogu obilaziti pritvorenike, s njima razgovarati »i od njih primati pritužbe«. Takvu pritužbu moraju jedino upisati u »zapisnik o obilasku pritvora«, kako bi se suci koji rješavaju pritvorske predmete »s njima upoznali« (odredbe članka 377. stavka 1. i 2. Sudskog poslovnika; »Narodne novine« broj 80/97., 20/98., 118/01., 49/03., 32/04. i 9/06). No, niti suci koji obilaze pritvor niti suci koji rješavaju pritvorske predmete nemaju obvezu donijeti bilo kakvu odluku o pritužbi, već su prema odredbi članka 117. stavka 3. Zakona o kaznenom postupku samo ovlašteni da odmah odrede okrivljenikovo puštanje na slobodu ako povodom pritužbe utvrde »da je istekao rok trajanja pritvora određen u rješenju o pritvoru ili da ne postoji zakonita odluka o oduzimanju slobode«.

Na taj način je položaj pritvorenika, po ocjeni Ustavnog suda, slabije pravno uređen čak od položaja »običnih« građana koji nisu sudionici kaznenog postupka, a kojima odredba članka 62. točke 5. Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 150/05., 16/07. i 113/08.) daje mogućnost podnošenja »predstavki« radi odugovlačenja sudskog postupka na koje predsjednik suda mora odgovoriti prema Sudskom poslovniku. Stoga Ustavni sud zaključuje da se pritužba pritvorenika u smislu članka 117. stavka 2. ZKP-a ne može smatrati pravnim sredstvom u standardnom smislu koji mu pridaje hrvatsko pozitivno pravo. To potvrđuju i navodi podnositelja, koji se sucima u obilasku Zatvora u Zagrebu pritužio na uvjete u njegovoj ćeliji, ali su mu oni kratko odgovorili da je to »stvar uprave Zatvora«.

19. Za razliku od toga, Zakon o izvršavanju kazne zatvora, u propisivanju široke nadležnosti suca izvršenja, kao suca županijskog suda zaduženog za zaštitu prava zatvorenika, nadzor nad zakonitošću postupka izvršavanja kazne zatvora te za osiguranje ravnopravnosti i jednakosti zatvorenika pred zakonom predviđa, uz ostalo, da zatvorenik ima: a) pravo pritužbe na postupak i odluke zaposlenika kaznionice ili zatvora, koja se podnosi upravitelju zatvora ili sucu izvršenja, na koju sudac izvršenja mora pisanim putem odgovoriti u roku od trideset dana (članak 15. stavci 1., 2. i 4. Zakona o izvršavanju kazne zatvora); b) pravo na sudsku zaštitu protiv postupaka i odluke uprave kaznionice ili zatvora, koje se ostvaruje zahtjevom o kojem odlučuje nadležni sudac izvršenja (članci 17., 42. stavak 2. točka 2. Zakona o izvršavanju kazne zatvora). U povodu zahtjeva, sudac izvršenja provodi postupak sa zatvorenikom i kaznionicom odnosno zatvorom kao strankama, u kojem će nakon očitovanja stranaka o važnim činjenicama na posebnom ročištu te nakon pregledavanja svih službenih isprava i posjeta prostorijama kaznionice odnosno zatvora (članak 44. Zakona o izvršavanju kazne zatvora) odlučiti o prestanku nezakonitog postupanja sa zatvorenikom odnosno o ukidanju odluke uprave kaznionice ili zatvora kojom se zatvorenik nezakonito prikraćuje u svojim pravima. Ocjenjujući ovaj zahtjev sa stajališta standarda učinkovitog pravnog sredstva prema odredbi članka 13. Europske konvencije, Europski sud za ljudska prava je u ranije spomenutom predmetu Štitić protiv Hrvatske (presuda od 8. studenoga 2007.) izrekao da premda su okolnosti konkretnog predmeta pred tim Sudom, napose pogrešna odluka nadležnog suca izvršenja Županijskog suda u Gospiću, dovele do povrede prava iz članka 13. Europske konvencije, ipak odredbe članaka 15. i 17. Zakona o izvršavanju kazne zatvora »ne dovode u pitanje ni djelotvornost pravnog sredstva kao takvog ni obvezu zatvorenika da nadležnom sucu izvršenja podnese pritužbu« odnosno zahtjev na temelju tih odredbi (presuda od 8. studenoga 2007., § 86), dakle, da takva regulativa Zakona o izvršavanju kazne zatvora udovoljava standardima članka 13. Europske konvencije prema kojima u unutarnjem pravnom poretku mora postojati pravno sredstvo »koje nadležnom državnom tijelu pruža mogućnost da u meritumu odluči o relevantnom prigovoru na temelju Europske konvencije i da osigura odgovarajuću pomoć, s time da države ugovornice imaju diskrecijsko pravo glede načina na koji će udovoljiti svojim konvencijskim obvezama iz te odredbe (Chahal protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda od 15. studenoga 1996., § 145), pri čemu takvo i u praksi »djelotvorno pravno sredstvo mora biti osigurano samo u pogledu prigovora koji se mogu smatrati »dokazivima« na temelju Konvencije« (presuda od 8. studenoga 2007., § 84).

20. Polazeći od činjenice da, s jedne strane, Zakon o kaznenom postupku u odredbama navedenim u točki 18. uređuje zaštitu prava pritvorenika u pogledu izdržavanja pritvora manjkavo – a što je nedavno u istovjetnim odredbama članka 141. stavka 3. preuzeo i novi Zakon o kaznenom postupku od 18. prosinca 2008., (»Narodne novine« broj 152/08. – stupa na snagu 1. rujna 2011. godine), a da s druge strane hrvatski pravni poredak, na odgovarajući način štiti brojna prava zatvorenika, navedena u iscrpnom katalogu sadržanom u članku 14. stavku 1. Zakona o izvršavanju kazne zatvora, osiguravajući im uz ostalo i djelotvorna pravna sredstva zaštite, onda ne postoji ustavnopravno prihvatljiv razlog zbog kojeg nadležni sudovi ta sredstva ne bi bili dužni na odgovarajući način primijeniti i tijekom kaznenog postupka u odnosu na pritvorenike.

Ekstenzivno (proširujuće) tumačenje mjerodavnih odredbi Zakona o izvršavanju kazne zatvora predstavlja nesporno dopušteni oblik tumačenja kaznenih zakona u korist počinitelja kaznenog djela (analogia in bonam partem).

Zbog toga, a uvažavajući zahtjev da svako pravno sredstvo koje imaju osobe lišene slobode i smještene u zatvore ili kaznionice mora odgovarati istoj svrsi zakona – učinkovitoj zaštiti prava takvih osoba – Ustavni sud utvrđuje sljedeće obvezujuće pravno stajalište:

– sudovi, primjenjujući ovlasti suca izvršenja u vezi sa zahtjevom za zaštitu prava zatvorenika, dužni su te iste ovlasti primjenjivati i u vezi sa zaštitom prava na pritužbe pritvorenika o dokazivim povredama njihovih prava tijekom pritvora.

Time se otklanjaju nedostaci u uređenju režima pravnih sredstava u sustavu izvršavanja pritvorskih mjera, a pritvorenicima osigurava i podnošenje pritužbi iz članka 15. Zakona o izvršavanju kazne zatvora i podnošenje zahtjeva za zaštitu prava iz članka 17. Zakona o izvršavanju kazne zatvora. O ta dva pravna sredstva odlučivat će, nakon upravitelja zatvora u povodu pritužbe u prvom slučaju, sudac odnosno vijeće nadležno za odlučivanje o pritvoru u sudu pred kojim se vodi kazneni postupak.

Ovim stajalištem Ustavnog suda, koje po odredbi članka 77. stavka 2. Ustavnog zakona obvezuje nadležna sudbena i upravna tijela, pravna zaštita pritvorenika izjednačuje se u pogledu djelotvornih pravnih sredstava sa zaštitom prava zatvorenika. Sukladno tome, ustavna tužba zbog povreda ustavnih prava iz članka 25. stavka 1. Ustava postaje supsidijarno ustavnopravno sredstvo koje je dopušteno podnijeti tek nakon što se iscrpe navedena pravna sredstva zaštite.

Ustavni sud na kraju podsjeća da sudovi štite Ustavom i zakonima utvrđen pravni poredak Republike Hrvatske te osiguravaju jedinstvenu primjenu zakona, ravnopravnost i jednakost svih pred zakonom (članak 3. stavak 1. Zakona o sudovima). To predstavlja sastavnice načela vladavine prava iz članka 3. Ustava, koje načelo mora poslužiti i u ekstenzivnom tumačenju odredbi Zakona o izvršavanju kazne zatvora u korist pritvorenika jer, kako je to u ranijim odlukama Ustavni sud isticao, načelo vladavine prava traži da zakoni moraju biti opći i jednaki za sve, a zakonske posljedice trebaju biti izvjesne za one na koje će se zakon primijeniti te biti primjerene legitimnim očekivanjima stranaka u svakom konkretnom slučaju u kojem se zakon na njih neposredno primjenjuje (odluka i rješenje broj: U-I-659/1994 od 15. ožujka 2000., »Narodne novine« broj 107/00., 31/00. i 24/06.).

21. Uslijed dosadašnje prakse, u kojoj se primjena spomenutih pravnih sredstava za zaštitu prava zatvorenika nije šire tumačila u korist pritvorenika, podnositelj se prije podnošenja ustavne tužbe nije koristio niti se mogao koristiti tim sredstvima, što je Ustavni sud uvažio u konkretnom slučaju.

22. Ustavni sud je iz razloga navedenih u točkama 12., 15. i 17. ocijenio da su podnositelju uvjetima smještaja i života u zatvoru za izvršavanje pritvora, koji u svojoj ukupnosti predstavljaju ponižavajuće postupanje, povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 23. i 25. stavkom 1. Ustava, kao i odredbom članka 3. Europske konvencije.

Ustavni sud nije razmatrao mogućnost dodjele pravične naknade podnositelju za ove povrede ustavnih odnosno konvencijskih prava, jer u hrvatskom pravnom poretku za to postoji drugo, djelotvorno pravno sredstvo (v. odluku Ustavnog suda broj: U-III-1437/07 od 23. travnja 2008.).

23. Sva gore navedena utvrđenja razlog su što se u ovoj odluci nalaže Vladi Republike Hrvatske da u primjerenom roku, ne duljem od pet (5) godina, prilagodi kapacitete Zatvora u Zagrebu potrebama smještaja pritvorenika sukladno standardima Vijeća Europe i prakse Europskog suda za ljudska prava koji za pritvorenike i zatvorenike neće biti ponižavajući.

24. Slijedom navedenoga, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke ove odluke, a na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

25. Odluka o objavi iz točke V. izreke ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4182/2008

U-III-678/2009

Zagreb, 17. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 38/2009-870