## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-660/1998. od 20

### NN 10/1999 (1.2.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-660/1998. od 20

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Mladen Žuvela, dopredsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović i Ivan Marijan Severinac, odlučujući o ustavnoj tužbi N. G.
iz D., zastupanog od D. O., odvjetnika u D., na sjednici održanoj dana
20. siječnja 1999. godine, donio je

## **ODLUKU**

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

1. presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-4559/1997-4 od
5. veljače 1998. godine;

2. rješenje Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske, broj:
511-01-42-UP/I-61/94 od 18. ožujka 1997. godine.

II. Predmet se vraća Ministarstvu unutarnjih poslova Republike Hrvatske
na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

U konkretnom slučaju Ustavni sud Republike Hrvatske, utvrdivši postojanje
povrede ustavnih prava iz članka 14. stavka 2., članka 19. stavka 1. i
članka 26. Ustava, kao i povredu ustavnih vrednota sadržanih u članku 3.
Ustava, svojom odlukom, broj: U-III-759/1995 od 5. lipnja 1996. godine,
usvojio je ustavnu tužbu podnositelja i ukinuo presudu Upravnog suda Republike
Hrvatske od 23. lipnja 1995. godine, broj: Us-7222/94, i rješenje Ministarstva
unutarnjih poslova Republike Hrvatske, broj: 511-01-57-UP/I-61/1-94 od
5. listopada 1994. godine, i predmet vratio Ministarstvu unutarnjih poslova
Republike Hrvatske na ponovni postupak.

Ukinute rješidbe bile su donesene u upravnom postupku radi prestanka
podnositeljeva trajnog nastanjenja u Republici Hrvatskoj, te u upravnom
sporu sudske kontrole akata državne uprave.

U tim postupcima povrede navedenih ustavnih prava i ustavnih vrednota
bile su proizašle iz povreda postupovnih pravila Zakona o općem upravnom
postupku ("Narodne novine", broj 53/91), i to iz razloga što podnositelju
nije bilo omogućeno sudjelovati u postupku u kojem je odlučivano o njegovim
pravima stečenim na temelju članka 79. stavka 1. Zakona o kretanju i boravku
stranaca ("Narodne novine", broj 53/91).

U ustavnoj tužbi u svezi s kojom su osporavane rješidbe ukinute podnositelj
je iznio da je imao status trajno nastanjenog stranca u Republici Hrvatskoj
sukladno odredbama članka 79. stavka 1. Zakona o kretanju i boravku stranaca.
Isticao je da je bio državljanin tadašnje SFRJ, s republičkim državljanstvom
tadašnje federalne jedinice Republike Bosne i Hercegovine, da je živio
i radio u D. od 1960. godine, a posebno je isticao kako je rješenje o prestanku
trajnog nastanjenja u Republici Hrvatskoj doneseno tek nakon što je podnio
zahtjev za primitak u hrvatsko državljanstvo.

Nadalje, podnositelj je bio naveo i to da u inozemstvo nije otišao svojom
voljom, nego je 8. ožujka 1992. godine dobio nalog tijela Ministarstva
unutarnjih poslova u D. da "u roku od 48 sati napusti D.", te da mu je
istodobno uručen i otkaz u poduzeću E.

Podnositelj je također isticao kako je netočna tvrdnja da svoj boravak
u inozemstvu nije prijavio nadležnom tijelu, jer se je u konkretnom slučaju
javio Veleposlanstvu Republike Hrvatske u B., gdje je naveo svoju privremenu
adresu u B. i dana 12. studenoga 1992. godine ovjerio svoj potpis na pismenoj
suglasnosti članu obiteljskog domaćinstva, sinu Z. G., za kupnju stana
u D. na kojemu je podnositelj imao stanarsko pravo.

U, nakon odluke Ustavnog suda ponovljenom postupku, Ministarstvo unutarnjih
poslova Republike Hrvatske svojim rješenjem broj: 511-01-42-UP/I-61/94
od 18. ožujka 1997. godine, utvrdilo je prestanak trajnog nastanjenja podnositelja
u Republici Hrvatskoj. Obrazlažući navedeno rješenje upravno tijelo je
navelo kako je podnositelj boravio u inozemstvu od 1992. godine, pa do
1996. godine bez javljanja nadležnom tijelu, čime su se ispunile pretpostavke
za prestanak trajnog nastanjenja iz članka 47. stavka 1. točke 1. Zakona
o kretanju i boravku stranaca, a što je utvrđeno uzimanjem izjave od podnositelja
tijekom informativnog razgovora obavljenog 22. srpnja 1996. godine.

I u svezi s drugim rješenjem Ministarstva unutarnjih poslova Republike
Hrvatske, podnositelj je pokrenuo upravni spor. Tijekom sudske kontrole
akata državne uprave, Upravni sud Republike Hrvatske osporavanom presudom,
broj: Us-4559/1997-4 od 5. veljače 1998. godine, u svezi s kojom je podnijeta
ustavna tužba u ovom predmetu, odbio je tužbu podnositelja kao neosnovanu,
potvrdivši zakonitost rješenja upravnog tijela.

Iz obrazloženja osporavane presude proizlazi kako Upravni sud Republike
Hrvatske smatra činjenično stanje u potpunosti utvrđenim. Nespornim se
cijeni da je u konkretnom slučaju podnositelj izbivao iz Republike Hrvatske
duže od jedne godine, a spornim se drži jedino pitanje je li se prijava
boravka u inozemstvu Veleposlanstvu Republike Hrvatske može smatrati prijavom
nadležnom tijelu u smislu odredbe članka 47. Zakona o kretanju i boravku
stranaca. Prema izraženom pravnom shvaćanju Upravnog suda Republike Hrvatske,
u smislu odredbe članka 7. Zakona o kretanju i boravku stranaca, nadležnim
tijelom valja smatrati isključivo policijsku stanicu Ministarstva unutarnjih
poslova u mjestu u kojem stranac ima boravište odnosno prebivalište, pa
je tužba podnositelja odbijena kao neosnovana.

Dopuštenom i pravodobnom ustavnom tužbom podnositelj je pokrenuo ustavnosudski
postupak u svezi s osporavanom presudom Upravnog suda Republike Hrvatske.
Podnositelj smatra kako su mu osporavanom presudom Upravnog suda Republike
Hrvatske, a uslijed povreda pravila postupka, pogrešno i nepotpuno utvrđenog
činjeničnog stanja i pogrešne primjene materijalnog prava, povrijeđena
ustavna prava iz članka 14. stavka 2., članka 18. stavka 1., članka 19.
stavka 1., članka 26., članka 33. stavak 1. i članka 35. Ustava Republike
Hrvatske.

U ustavnoj tužbi podnositelj upućuje i na povrede ustavnih odredaba
članka 115. stavak 3. i članka 134. Ustava, kao i na postojanje povrede
ustavnih vrednota sadržanih u članku 3. Ustava.

Obrazlažući ustavnu tužbu, podnositelj navodi kako je u konkretnom slučaju
ispunio svoju zakonsku obvezu javljanja nadležnom tijelu iz članka 47.
stavka 1. točke 1. Zakona o kretanju i boravku stranaca, prijavom Veleposlanstvu
Republike Hrvatske u B. svoje privremene adrese u B. Također ističe kako
je neposredno po povratku u Republiku Hrvatsku, 22. srpnja 1996. godine,
bio pozvan na informativni razgovor u Policijsku upravu D.-N., gdje mu
nije saopćeno zbog čega je pozvan, već je samo odgovarao na pitanja glede
vremena njegovog izbivanja iz Republike Hrvatske kao i o kretanju i boravcima
tijekom tog izbivanja. Sukladno navedenom smatra da su osporavane rješidbe
nezakonite, iz razloga što mu opetovano nije pružena mogućnost sudjelovanja
u upravnom postupku, odnosno što mu ponovno nije pružena mogućnost podnošenja
relevantnih dokaza i iznošenja njegove obrane.

Slijedom iznijetoga, podnositelj predlaže njegovu ustavnu tužbu usvojiti
i osporavanu presudu kao i rješenje Ministarstva unutarnjih poslova Republike
Hrvatske ukinuti.

Za potrebe ovosudskog postupka zatražen je spis Ministarstva unutarnjih
poslova Republike Hrvatske, broj: 511-01-42-UP/I-61/94 koji je dostavljen
nepotpun.

Za potrebe ovosudskog postupka pribavljen je i spis Upravnog suda Republike
Hrvatske broj: Us-4559/1997-4.

Ustavna tužba je osnovana.

U konkretnom slučaju nadležnost Ustavnog suda Republike Hrvatske utvrđena
je člankom 125. stavkom 1. alinejom 3. Ustava. Navedenom ustavnom odredbom
Ustavnom sudu Republike Hrvatske utvrđena je dužnost štititi ustavne slobode
i prava čovjeka i građanina. Pretpostavke pružanja zaštite ustavnih sloboda
i prava čovjeka i građanina, kao i pravno djelovanje odluka donesenih u
tom postupku, uređene su Ustavnim zakonom o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
("Narodne novine", broj 13/91), propisom koji je po svojoj pravnoj snazi
iznad zakona i koji se donosi po postupku određenom za promjene Ustava,
sukladno odredbi članka 127. alineje 2. Ustava.

Prema odredbi članka 25. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske odluke i rješenja Ustavnog suda su obvezatne i izvršne. Iako se
navedena odredba nalazi u Glavi III. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske kojom se uređuju pitanja vezana uz apstraktnu kontrolu ustavnosti
zakona te ustavnosti i zakonitosti drugih propisa, obvezatnost poštivanja
odluka Suda proteže se na sve njegove odluke, uključivo i odluke donijete
tijekom postupka pružanja zaštite ustavnih sloboda i prava čovjeka i građanina
putem ustavne tužbe.

Sukladno odredbi članka 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu, svatko
može, po iscrpljivanju dopuštenog pravnog puta, podnijeti ustavnu tužbu
kada smatra da mu je odlukom sudbene vlasti, upravne vlasti, ili odlukom
tijela koja imaju javne ovlasti, povrijeđeno neko od Ustavom utvrđenih
sloboda i prava čovjeka i građanina. Kad Ustavni sud, postupajući na temelju
odredaba članka 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske,
pruža zaštitu ustavnih prava, onda su pravna shvaćanja iznijeta u njegovim
odlukama o postojanju povreda ustavnih prava obvezna za sve te su upravna
tijela, kao i sudbena vlast, dužni poštivati pravne stavove Suda u slučaju
kada je utvrdio povrede Ustavom utvrđenih sloboda i prava građana.

U predmetnoj pravnoj situaciji podnositelju je na temelju odredbe članka
79. Zakona o kretanju i boravku stranaca bio priznat status trajno nastanjenog
stranca.

U upravnim postupcima u kojima se odlučuje o ukidanju ili ograničavanju
prava stranaka, zakonodavac je člankom 142. Zakona o općem upravnom postupku
odredio provođenje posebnog ispitnog postupka. Provođenje posebnog ispitnog
postupka neophodno je u slučajevima kada je potrebito utvrditi sve činjenice
i okolnosti koje su od značaja za rješavanje ili radi davanja mogućnosti
strankama zaštititi svoja prava i pravne interese.

U postupcima o prestanku trajnog nastanjenja, što je statusno pitanje,
strancu se mora omogućiti sudjelovanje u postupku, na što je ovaj Sud u
konkretnom slučaju upozorio nadležno upravno tijelo svojom odlukom donesenom
u ovosudnom predmetu broj: U-III-759/1995.

Člankom 143. u svezi s člankom 8. Zakona o općem upravnom postupku,
propisano je da stranka ima pravo sudjelovati u ispitnom postupku braneći
svoja prava i pri tome davati potrebne podatke i poduzimati druge dopuštene
postupovne radnje kojima štiti svoje pravne interese. Pretpostavka za sudjelovanje
stranke u postupku je saznanje da se o ograničenju ili oduzimanju nekoga
njezinog prava vodi odgovarajući postupak.

Iz pribavljene dokumentacije o provođenju upravnog postupka u konkretnom
slučaju razvidno je kako podnositelju nije bilo omogućeno sudjelovati u
postupku u smislu Zakona o općem upravnom postupku, već je s njime obavljen
jedino informativni razgovor tijekom kojeg je činjenično stanje samo djelomično
utvrđeno, i to bez upozorenja stranci da je taj razgovor obavljen tijekom
provođenja postupka prestanka njegovog statusa trajno nastanjenog stranca
na teritoriju Republike Hrvatske.

Iz navedenoga ovaj je Sud utvrdio kako nadležno upravno tijelo nije
postupilo sukladno odredbama Zakona o općem upravnom postupku, niti prema
uputama iz navedene odluke ovog Suda te da je takvim postupanjem upravno
tijelo opetovano povredom odredaba Zakona o općem upravnom postupku, povrijedilo
ustavno pravo iz članka 19. stavka 1. kojim se jamči utemeljenost na zakonu
akata državne uprave, te ustavna prava iz članka 14. stavka 2. i članka
26. Ustava kojima se jamči jednakost svih pred zakonom i jednakost stranaca
pred sudovima i drugim tijelima koja imaju javne ovlasti. Ujedno je rješidbom
upravnog tijela povrijeđen sustav najviših vrednota ustavnog poretka Republike
Hrvatske sadržan u članku 3. Ustava, među koje spadaju načelo vladavine
prava i načelo jednakosti.

Provođenje postupka u suprotnosti s odredbama Zakona o općem upravnom
postupku, tijekom kojega činjenično stanje nije u potpunosti utvrđeno,
utjecalo je na sadržaj konačnog upravnog akta. Člankom 209. stavkom 2.
Zakona o općem upravnom postupku određeno je što obrazloženje rješenja
donesenog u upravnom postupku mora sadržavati. Uvidom u rješenje upravnog
tijela utvrđeno je kako ono ne sadrži sve elemente propisane navedenom
zakonskom odredbom čime je podnositelju otežano osporavanje utvrđenja upravnog
tijela ulaganjem pravnog lijeka. Iz navedenog proizlazi da je podnositelju
povrijeđeno i ustavno pravo iz članka 18. stavka 1. Ustava, shvaćeno kao
pravo na ulaganje učinkovitog pravnog lijeka.

Propusti upravnog tijela u postupku odlučivanja o podnositeljevim pravima
protežu se i na osporavanu presudu Upravnog suda Republike Hrvatske kojom
je potvrđena zakonitost rješenja o prestanku trajnog nastanjenja podnositelja
ustavne tužbe u Republici Hrvatskoj.

Upravni sud Republike Hrvatske pokušao je djelomično otkloniti nedostatke
u obrazloženju rješenja upravnog tijela navodeći konkretne činjenice koje
su dovele do odluke sadržane u izreci presude. No time je Upravni sud Republike
Hrvatske presuđivao o činjenicama i okolnostima koje nisu bile predmetom
rasprave tijekom okončanog upravnog postupka, što znači da je
postupao suprotno odredbi članka 39. Zakona o upravnim sporovima ("Narodne
novine", broj 53/91). Postupajući protivno navedenoj odredbi, Upravni sud
Republike Hrvatske povrijedio je ustavnu odredbu članka 115. stavka 3.
Ustava prema kojoj sudovi sude na temelju Ustava i zakona.

Prema članku 47. stavku 1. točki 1. Zakona o kretanju i boravku stranaca,
strancu kojem je odobreno trajno nastanjenje prestaje boravak kad iseli
iz Republike Hrvatske ili boravi u inozemstvu duže od jedne godine, a da
o tome nije obavijestio nadležno tijelo. U osporavanoj presudi Upravnog
suda Republike Hrvatske iznijeto je i pravno shvaćanje kako se prijavom
nadležnom tijelu iz članka 47. Zakona o kretanju i boravku stranaca smatra
isključivo prijava policijskoj stanici Ministarstva unutarnjih poslova
prema mjestu u kojem stranac ima boravište odnosno prebivalište, sukladno
odredbi članka 7. Zakona o kretanju i boravku stranaca.

Prema navedenoj odredbi članka 7. Zakona o kretanju i boravku stranaca,
nadležnim tijelom u smislu Zakona o kretanju i boravku stranaca određena
je policijska stanica Ministarstva unutarnjih poslova prema mjestu u kojem
stranac ima boravište odnosno prebivalište.

Međutim, prema odredbi članka 69. Zakona o kretanju i boravku stranaca,
o trajno nastanjenim strancima, o prijavi njihovog boravišta odnosno prebivališta
i odjavi prebivališta, evidencije vode u okviru svog djelokruga nadležnog
tijela, ali i diplomatska ili konzularna predstavništva Republike Hrvatske
u inozemstvu.

Navedenom odredbom data je mogućnost strancima obraćati se diplomatskim
i konzularnim predstavništvima Republike Hrvatske u inozemstvu, koja su
dužna podatke o relevantnim činjenicama zaprimati, evidentirati i prosljeđivati
za slučaj rješavanja njihovih statusnih pitanja.

Stoga, u daljnjem postupku nadležno upravno tijelo dužno je ispitati
relevantne činjenice vezane uz tvrdnju podnositelja kako je svoj boravak
u inozemstvu prijavio Veleposlanstvu Republike Hrvatske u B.

Slijedom iznijetoga, a utvrdivši kako su u konkretnom slučaju osporavanim
rješidbama povrijeđena ustavna prava iz članka 14. stavka 2., članka 19.
stavka 1. i članka 26. Ustava, uz egzistentnost povrede ustavne odredbe
iz članka 115. stavka 3. Ustava, te ustavnih vrednota sadržanih u članku
3. Ustava, odlučeno je kao u izreci.

Tijekom ustavnosudskog postupka nije utvrđeno da su osporavanim rješidbama
podnositelju povrijeđena i ustavna prava iz članka 33. stavka 1. i članka
35. Ustava, kao niti ustavna odredba iz članka 134. Ustava.

Ova odluka temelji se na odredbama članka 19. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske, u svezi s člankom 59. i člankom 60. Poslovnika
Ustavnog suda Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj 29/94).

Objava ove odluke temelji se na odredbama članka 20. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-660/1998
Zagreb, 20. siječnja 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Dopredsjednik
**Mladen Žuvela,** v. r.

Odluka, NN 10/1999-254