## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1776/2003 od 25. veljače 2004. i Izdvojeno mišljenje uz navedenu odluku

### NN 28/2004 (5.3.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1776/2003 od 25. veljače 2004. i Izdvojeno mišljenje uz navedenu odluku

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

804

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, pred­sjednik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice
Vukojević i Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom R. O., kojeg
zastupa M. B., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj dana 25. veljače 2004.
godine, donio je

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba je podnesena protiv rješenja Upravnog suda Republike Hrvatske,
broj: Us-4707/02 od 30. siječnja 2003. godine, kojim je kao nedopuštena odbačena
tužba podnositelja, podnesena tom Sudu protiv odluke Hrvatskog sabora, klasa:
021-13/02-10/01 od 24. travnja 2002. godine, o razrješenju Glavnog državnog
odvjetnika Republike Hrvatske.

2. Podnositelj je Upravnom sudu, dana 28. svibnja
2002. godine, podnio tužbu protiv označene odluke Hrvatskog sabora. Naknadnim
podneskom od 3. siječnja 2003. godine, podnesenim izvan roka propisanog za
podnošenje tužbe Upravnom sudu, zatražio je od tog Suda da s njegovom tužbom
postupi kao sa zahtjevom za zaštitu Ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka
i građanina iz članka 66. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj
53/91, 9/92 i 77/92, u daljnjem tekstu: ZUS).

Osporeno rješenje kojim je Upravni sud odbacio
podnositeljevu tužbu temelji se na stajalištu Upravnog suda da taj Sud ne može
s tužbom podnositelja postupati kao sa zahtjevom za zaštitu Ustavom zajamčenog
prava i slobode čovjeka i građanina iz članka 66. ZUS-a. Ovo stoga, jer Upravni
sud smatra da je podnositelj podnio tužbu, budući da je podnesena u zakonskom
roku za pokretanje upravnog spora i iz razloga koji su zakonom predviđeni kao
razlozi za podnošenje tužbe u upravnom sporu. Tužba je, međutim, podnesena
protiv akta koji nije upravni akt u smislu članka 6. stavka 1. ZUS-a.

Naknadnim podneskom od 3. siječnja 2003. godine
podnositelj, prema stajalištu Upravnog suda, nije pružio relevantne razloge za
postupanje kao sa zahtjevom iz članka 66. ZUS-a, jer ničim nije ukazao na
povredu svojih ustavnih prava i sloboda, te je podnesak podnio izvan zakonskog
roka od 30 dana za podnošenje tužbe, koji se odgovarajućom primjenom ZUS-a
(temeljem članka 66. ZUS-a) odnosi i na podnošenje zahtjeva za zaštitu Ustavom
zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina.

3. U ustavnoj tužbi podnositelj tvrdi suprotno,
ukazuje na povrede odredaba članaka 14., 19., 29. i 54. Ustava Republike
Hrvatske, te tvrdi da je Upravni sud bio dužan o njegovom zahtjevu meritorno
odlučiti, odnosno da ga je bio dužan pozvati na uređenje podneska kojeg Sud
smatra tužbom.

Naime, podnositelj smatra, u bitnome, da je iz
prvotno upućenog podneska – tužbe bilo jasno razvidno što se zapravo traži
(poništenje odluke Hrvatskog sabora o razrješenju Glavnog državnog odvjetnika
Republike Hrvatske od 24. travnja 2002.), a da sud jest vezan granicama
zahtjeva, ali ne i razlozima stranke.

Nadalje, u ustavnoj tužbi podnositelj izlaže razloge
kojima osporava samu odluku Hrvatskog sabora od 24. travnja 2002. godine, pa
navodi da su mu ustavna prava povrijeđena na način da je odluka o razrješenju
donesena protivno odredbama Zakona o državnom odvjetništvu (»Narodne novine«,
broj 51/01).

Ovo stoga što je, kako navodi, on osobno podnio
zahtjev za razrješenje (ostavku) temeljem članka 48. stavka 2. Zakona o državnom
odvjetništvu, te su i prijedlog Vlade Republike Hrvat­ske, podnesen Hrvatskom
saboru, i prethodno mišljenje Odbora za pravosuđe Hrvatskog sabora, bili
obrazloženi isključivo osobnim zahtjevom Glavnog državnog odvjetnika da ga se
razriješi te dužnosti.

Nasuprot tome, Hrvatski sabor odluku o razrješenju
nije donio temeljem razloga iz podnositeljevog zahtjeva, niti temeljem razloga
iz prethodnog mišljenja Odbora za pravosuđe i razloga iz prijedloga Vlade
Republike Hrvatske, iako je to bio dužan, jer ne postoji zakonit način da se
izmijeni pravna osnova prijedloga Vlade za nečije razrješenje.

Odluka o razrješenju donesena je, naprotiv, pozivom
na članak 55. Zakona o državnom odvjetništvu, tj. iz drugih razloga, koji,
pritom, u odluci nisu niti navedeni. Zbog toga se, smatra podnositelj, odluka o
razrješenju ne može ispitati, što onemo­gućava učinkovitu zaštitu
podnositeljevih prava.

Posljedica donošenja odluke o razrješenju na opisani
način jest ta da je podnositelju, kako ističe, uskraćeno pravo na rad, stoga što
bi, da je odluka o razrješenju donesena slijedom njegove osobne ostavke na dužnost
Glavnog državnog odvjetnika, mogao nastaviti s radom u Državnom odvjetništvu u
svojstvu zamjenika Glavnog državnog odvjetnika.

Pored toga, odluka o razrješenju je nepostojeća i
nevažeća, jer, kako tvrdi podnositelj, nema pečat Hrvatskog sabora.

Zbog
svega navedenog predlaže ukidanje rješenja Upravnog suda.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

4. Člankom
62. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02-pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni
zakon) propisano je da svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako
smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice
lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima,
kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog
kažnjivog djela, po­vrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena
Ustavom. Ako je zbog povrede ustavnih prava dopušten drugi pravni put, ustavna
tužba može se podnijeti tek nakon što je taj pravni put iscrpljen.

Člankom 1. ZUS-a propisano je: »Radi osiguranja
sudske zaštite prava građana i pravnih osoba te radi osiguranja zakonitosti sud
u upravnom sporu odlučuje o zakonitosti akata kojima državni organi i
organizacije koje imaju javne ovlasti rješavaju o pravima i obvezama u upravnim
stvarima.«

Članak 6. ZUS-a propisuje da se upravni spor može
voditi samo protiv upravnog akta, a da je upravni akt takav akt kojim tijelo iz
članka 5. ZUS-a (državni organ ili organizacija koji obavljaju javne ovlasti –
op. Ust. suda), u obavljanju javnih ovlasti, rješava o stanovitom pravu ili
obvezi određenog pojedinca ili organizacije u kakvoj upravnoj stvari.

Članak 9. ZUS-a propisuje da se upravni spor ne može
voditi protiv akata u stvarima u kojima je osigurana druga sudska zaštita izvan
upravnog spora.

Prema članku 23. ZUS-a upravni se spor pokreće tužbom,
a prema članku 24. stavku 1. ZUS-a tužba se podnosi u roku od 30 dana od dana
dostave upravnog akta stranci koja je podnosi.

Člankom 30. ZUS-a taksativno su navedeni razlozi (6)
zbog kojih će sud rješenjem odbaciti tužbu, pa je odbacivanje tužbe propisano,
pored ostalog, i u slučaju (točka 1.) kada je tužba podnesena nepravovremeno, u
slučaju (točka 2.) kada akt koji se tužbom osporava nije upravni akt, te u slučaju
(točka 5.) kada je riječ o stvari u kojoj je sudska zaštita osigurana izvan
upravnog spora.

Člankom 66. ZUS-a propisano je da o zahtjevu za zaštitu
Ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina, ako je takva sloboda
ili pravo povrijeđeno konačnim pojedinačnim aktom, a nije osigurana druga
sudska zaštita, odlučuje sud nadležan za upravne sporove, odgovarajućom
primjenom toga Zakona.

5. Kako je u konkretnom slučaju podnositelj pred
Upravnim sudom Republike Hrvatske, u Zakonom propisanom roku, tuž­bom pokrenuo
upravni spor, to je taj Sud utvrdio tužbu nedo­puštenom, jer je podnesena
protiv akta koji ne predstavlja upravni akt.

Upravni sud je, stoga, donio rješenje kojim tužbu
odbacuje i u kojem je izložio razloge takvog rješenja, a nije se upustio u
razmatranje meritornih pitanja zakonitosti pobijanog akta Hrvat­skog sabora.
Donošenjem rješenja o odbačaju tužbe, te protekom roka za pokretanje postupka
prema članku 66. ZUS-a iscrpljen je dopušteni pravni put za traženje zaštite
povrijeđenih prava u ovom slučaju.

6. Slijedom navedenog, Ustavni sud, povodom ustavne
tužbe podnesene protiv rješenja Upravnog suda o odbacivanju tužbe, može
cijeniti postojanje povreda ustavnih prava podnositelja samo u granicama rješenja
koje se ustavnom tužbom osporava.

Utoliko navodi i razlozi ustavne tužbe, koji se
odnose na pitanje zakonitosti odluke Hrvatskog sabora o razrješenju Glavnog državnog
odvjetnika Republike Hrvatske od 24. travnja 2002. godine za konkretan
ustavnosudski postupak nisu relevantni, jer to pitanje nije bilo razmatrano u
postupku pred Upravnim sudom, niti je ono predmet ispitivanja u ovom ustavnosudskom
postupku.

Iz istog razloga, po ocjeni Ustavnog suda, osporenim
rješe­njem nije moglo biti povrijeđeno podnositeljevo pravo na rad iz članka
54. Ustava, budući da pitanje njegovog radnopravnog statusa nije bilo
razmatrano u postupku pred Upravnim sudom.

Kako je Ustavni sud utvrdio da je rješenje osporeno
ustavnom tužbom donio nadležni sud na zakonit način, da su u njegovom obrazloženju
izloženi svi relevantni razlozi za njegovo donošenje, da je podnositelj
sudjelovao u postupku i bio u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene
postupovne radnje, to podnositelju nisu povrijeđena ni ustavna prava iz članaka
14., 19. i 29. Ustava, na koja se u ustavnoj tužbi također poziva.

7. Slijedom izloženog, a na temelju odredaba članaka
73. i 75. Ustavnog zakona donesena je odluka kao u točki I. izreke.

8. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na
odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj:
U-III-1776/2003
Zagreb, 25. veljače 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik **dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

\*\*\*

Na
temelju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske, te članaka 50. I 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske,
dajem

IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske
broj: U-III-1776/2003 od 25. veljače 2004. godine

Ne
suglašavajući se s Odlukom broj: U-III-1776/2003 od 25. veljače 2004. godine, o
odbijanju ustavne tužbe bivšeg Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske i
s obrazloženjem o razlozima odbijanja, glasovao sam protiv donošenja takve odluke,
izdvajajući svoj glas sa zahtjevom da se moje izdvojeno mišljenje objavi, uz
Odluku, u »Narodnim novinama«.

Razlozi za glasovanje protiv Odluke i njezinog
obrazloženja bili su mi isključivo zakonske i ustavnopravne naravi.

Mislim da nije bilo razloga da se ustavna tužba
podnijeta protiv Odluke Hrvatskog sabora o razrješenju Glavnog državnog
odvjetnika Republike Hrvatske, broj: klasa 021-13/02-10/01 od 24. travnja 2002.
godine, zaprimljena u Ustavnom sudu pod brojem U-III-1184/2002 i tužba
podnijeta protiv rješenja Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-4707/02 od
30. siječnja 2003. godine, zaprimljena u Ustavnom sudu pod brojem
U-III-1776/2003, rješavaju u odvojenim postupcima: tužba U-III-1184/2002, 28.
siječnja 2004, a tužba U-III-1776/2003, 25. veljače 2004. godine, jer se radi o
istom predmetu, istoj stranci i istom problemu.

Naime, izričitom odredbom Zakona o Državnom odvjet­ništvu
(»Narodne novine« broj: 51/01) u članku 56. određeno je tko podnosi Prijedlog
za razrješenje Glavnog državnog odvjetnika. Stavak 1. članka 56. Zakona o državnom
odvjetništvu glasi:

»Prijedlog za razrješenje Glavnog državnog odvjetnika
može podnijeti Vlada Republike Hrvatske. U prijedlogu se mora navesti osnova i
razlozi za razrješenje«.

Prema tome samo Vlada je ovlaštena podnijeti
prijedlog za razrješenje Glavnog državnog odvjetnika i samo Vlada daje razloge
za svoj prijedlog.

Hrvatski sabor može taj prijedlog prihvatiti i
donijeti Odluku u tom smislu, ili, ako ne prihvaća, vratiti Vladi njezin
Prijedlog i navesti razloge zbog kojih nije Vladin prijedlog prihvatljiv.

Sabor nema zakonskog ovlaštenja sam staviti Prijedlog
i sam utvrditi razloge, jer ga na takav postupak nije Zakon ovlastio.

Smatrajući postupak Hrvatskog sabora da sam utvrdi
razloge i Prijedlog za razrješenje protuzakonitim, nesukladnim s odredbama
Zakona o državnom odvjetništvu, uzimajući da akt Hrvatskog sabora, prema tome,
nije upravni akt, podnositelj se je obratio za zaštitu ustavnih prava Ustavnom
sudu s ustavnom tužbom U-III-1184/2002, koju je Ustavni sud, kako sam već
naveo, odbacio Rješenjem od 28. siječnja 2004. godine uz obrazloženje, u biti s
tvrdnjim: »tužba je nedopuštena ako nije iscrpljen dopušteni prav­ni put,
odnosno ako podnositelj tužbe u prethodnom postupku nije koristio dopušteno
pravno sredstvo« (točka 3. obrazloženja).

Drugu ustavnu tužbu U-III-1776/2003, Ustavni sud
odbija svojom Odlukom od 25. veljače 2004. godine uz obrazloženje, između
ostaloga, u točci 5. izraženim stajalištem u stavku prvom: »Kako je u
konkretnom slučaju podnositelj pred Upravnim sudom Republike Hrvatske, u
Zakonom propisanom roku, tuž­bom pokrenuo upravni spor, to je taj Sud utvrdio
tužbu nedopuš­tenom, jer je podnesena protiv akta koji ne predstavlja upravni
akt«.

Podnositelju ustavne tužbe, ovakvom pravnom logikom,
uskraćena je pravna zaštita protiv nezakonitog postupanja Sabora u postupku
razrješenja dužnosti Glavnog državnog odvjetnika s posljedicom gubitka prava na
rad u Državnom odvjetništvu, što nije bez značaja.

Ne ulazeći u činjenicu imenovanja i rada podnositelja
ustavne tužbe na dužnost Glavnog državnog odvjetnika, potrebno je imati u vidu
da u javnosti nisu pruženi nikakvi dokazi odgovornosti podnositelja ustavne tužbe,
što bi opravdalo nepoštivanje zakonskih odredbi o tome tko podnosi prijedlog i
navodi razloge za njegovo razrješenje.

Smatram, i uvjeren sam, da su podnositelju ustavne tužbe
povrijeđena ustavna prava koja navodi u svojim tužbama Ustavnom sudu, ali, isto
tako, ovakvim odlukama nije poštivano ni jedno od temeljnih i najviših vrednota
ustavnog poretka Republike Hrvatske iz članka 3. Ustava – vladavina prava. Zbog
toga sam izdvojio svoj glas protiv Odluke o odbijanju ustavne tužbe
podnositelja, bivšeg Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske.

Zagreb,
27. veljače 2004.

Sudac
**Milan Vuković**, v. r.

Odluka, NN 28/2004-804