## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj:Us-4832/2003-6 od 9. studenoga 2006.

### NN 29/2007 (19.3.2007.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj:Us-4832/2003-6 od 9. studenoga 2006.

# UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1018**

## PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca Jasminke Jenjić,
kao predsjednice vijeća, Silve Rulic Hren i Lidije Rostaš Beroš, kao članica
vijeća, te višeg sudskog savjetnika Srđana Papića, kao zapisničara u upravnom
sporu tužitelja P. Z. AUTO d.o.o., Velika Gorica, kojeg zastupa punomoćnik
Hrvoje Arko, odvjetnik iz Zagreba, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu
tržišnog natjecanja Republike Hrvatske, klasa: UP/I-030-02/2002-01/32, urbroj:
580-02-03-10-75 od 18. veljače 2003., radi zloporabe monopolistič­kog položaja
na mjerodavnom tržištu, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 9. studenoga 2006.

### PRESUDIO JE

Tužba se odbija.

```
Obrazloženje
```

Osporenim je rješenjem utvrđeno da je poduzetnik P. Z. Auto d.o.o. zlouporabio
monopolistički položaj na mjerodavnom tržištu ovlaštenih distributera osobnim
vozilima marke Volkswagen na području Republike Hrvatske. U točki 2. izreke
rješenja naloženo je poduzetniku, ovdje tužitelju, nastavak poslovne suradnje sa
svim ovlaštenim distributerima vozilima marke Volkswagen na području Republike
Hrvatske s kojima je zaključio pismo namjere, izrekom rješenja poimence
navedenim od rednog broja 1. do 27., a sve za razdoblje od jedne godine
računajući od dana dostave rješenja. U točki 3. naloženo je tužitelju da u roku
od 15 dana Agenciji dostavi dokaz o ispunjenju naloga iz prethodne točke. Zatim
je (točkom 4.) naloženo da u roku od 30 dana od dana dostave rješenja izradi
kvalitativne i objektivne kriterije za ostanak u sustavu ovlaštene distribucije
vozilima marke Volkswagen, te (u točki 5.) da kriterije iz prethodne točke u
roku od 8 dana dostavi svim poduzetnicima navedenim u točki 2. izreke rješenja.
Točkom 6. izreke rješenja naloženo je da tužitelj nakon proteka roka od jedne
godine s poduzetnicima, koji budu ispunjavali kvalitativne i objektivne
kriterije za ostanak u sustavu ovlaštene distribucije vozilima marke Volkswagen
(točka 4. izreke) zaključi ugovor za razdoblje od najmanje pet godina.
U točki 7. i 8. izreke rješenja regulirana je obveza naknade troškova postupka
te plaćanja upravnih pristojbi dok je točkom 9. određena objava rješenja u
»Narodnim novinama«.
Protiv navedenog rješenja tužitelj je pravodobno podnio tužbu protiv točke 1. do
zaključno 6. izreke rješenja iz razloga utvrđenih odredbom članka 10. stavka 1.
točke 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, br. 53/91, 9/92 i
77/92).
Bitnu povredu odredaba postupovnih propisa tužitelj vidi u tome što smatra da
izreka pobijanog rješenja u dijelu u kojem se utvrđuje da je zlouporabio
monopolistički položaj nije određena. Ovo zato jer točka 1. izreke pobijanog
rješenja utvrđuje kako je zlouporabio monopolistički položaj na mjerodavnom
tržištu ovlaštenih distributera osobnim vozilima marke Volkswagen na području
Republike Hrvatske, ali bez određenog opisa radnji ili drugog ponašanja kojima
bi tužitelj zlouporabio svoju tržišnu snagu. U tome vidi povredu odredbe članka
208. stavka 2. Zakona o općem upravnom postupku koja određuje da izreka rješenja
mora biti kratka i određena. Ukazuje na raniju praksu tuženoga da u izreci
rješenja iznosi i određeni opis zloporabe monopolističkog odnosno vladajućeg
položaja poduzetnika za kojeg se utvrđuje zlouporaba pa primjerice navodi
predmete u kojima je tuženo tijelo tako postupilo.
Pogrešnu primjenu zakona odnosno na zakonu utemeljenog propisa tužitelj vidi u
razlozima osporenog rješenja glede navoda kako su primijenjeni načini i
kriteriji te standardi komparativnog prava Europske unije vezano uz distribuciju
motornih vozila jer da pravo tržišnog natjecanja koje se primjenjuje na području
Republike Hrvatske trenutno ne sadrži podzakonske akte kojima se detaljno
uređuje način postupanja na tržištu distribucije motornih vozila. Ovlaštenje za
primjenu tih pravila izvodi se iz odredbe članka 70. stavka 2. Sporazuma o
stabilizaciji i pridruživanju između Republike Hrvatske i Europskih zajednica i
njihovih država članica odnosno Privremenog sporazuma o trgovinskim i njima
povezanim pitanjima između Republike Hrvatske i Europske zajednice. Međutim,
odred­bom članka 140. Ustava Republike Hrvatske određeno je kako dio unutarnjeg
pravnog poretka Republike Hrvatske čine međunarodni ugovori pod uvjetom da su na
snazi. Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju … do sada nije stupio na snagu
pa ga ni tuženo tijelo prilikom donošenja osporenog rješenja nije smjelo
primijeniti, a Privremeni sporazum o trgovinskim i s njima povezanim pitanjima
između Republike Hrvatske i Europske zajednice stupio na snagu 1. ožujka 2002.
godine, dok je pismo namjere otkazano još 26. ožujka 2001. godine, dakle, godinu
dana prije stupanja na snagu Privremenog sporazuma, pa je tako tuženo tijelo
Privremeni sporazum primijenilo retroaktivno što nije dopušteno, ističe se
tužbom.
U svezi odredbe članka 35. točke 2. Privremenog sporazuma kojim je određeno kako
će se svako postupanje suprotno tom članku ocjenjivati na temelju kriterija koji
proizlazi iz primjene pravila o tržišnom natjecanju Zajednice posebice članka
81., 82., 86. i 87. Ugovora o osnivanju Europske zajednice i instrumenata za
tumačenje koje su usvojile institucije Zajednice tužitelj navodi kako ne postoji
službeno utvrđeni hrvatski prijevod niti su instrumenti za tumačenje odredbi
Međunarodnih ugovora objavljeni pa je tuženo tijelo primjenjujući pravo Europske
zajednice materijalne propise pogrešno primijenilo. Pri tome upozorava na
razliku između pojma komparativno pravo EU i pojma pravo EU.
Nadalje, pobijanim rješenjem tuženo je tijelo pogrešno utvrdilo mjerodavno
tržište, a to je imalo za posljedicu i pogrešno utvrđenje kako upravo on ima
monopolistički položaj na tržištu na čemu je zasnovano i daljnje utvrđenje
tužene da je takav položaj zlouporabio. Kao mjerodavno tržište tuženi je utvrdio
tržište ovlaštenih distributera vozilima marke Volkswagen u Republici Hrvatskoj
što tužitelj smatra pogrešnim. Područje djelovanja tržišne snage P. Z. Auto
d.o.o. je tržište novih putničkih motornih vozila i tržište novih lakih
dostavnih vozila, s obzirom da vozila za koja je tužitelj ovlašteni uvoznik za
Republiku Hrvatsku po vrsti, namjeni i cijeni imaju svoju odgovarajuću zamjenu u
drugim markama motornih vozila koje u Republiku Hrvatsku uvoze i drugi
poduzetnici. Iz brojčanih pokazatelja za 2001. i 2002. godinu tako proizlazi da
je udjel tužitelja niži od 30%, u smislu članka 16. Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja pa slijedi da tužitelj nema monopolistički položaj niti u odnosu
prema poduzetnicima s kojima je zaključio pismo namjere niti prema krajnjim
kupcima novih vozila.
Tužitelj se dalje poziva na određenje iz članka 20. Zakona o trgovini koja
definira trgovca na malo (distributora) iz ugovora o selektivnoj distribuciji.
Osnovna karakteristika selektivne distribucije je postojanje kvalitativnih i
kvantitativnih kriterija, a u konkretnom slučaju ne postoji niti jedan od tih
kriterija. Tuženo tijelo čak niti ne polazi od toga da je tužitelj propisao
kvalitativne kriterije za prodaju jer mu nalaže takve kriterije izraditi. Broj
poduzetnika za prodaju vozila marke Volkswagen s kojima je zaključeno pismo
namjere ostao je otvoren pa nije uslijedila nikakva kvantitativna selekcija, a
poduzetnicima nije nametnuta isključiva prodaja odnosno isključiva distribucija
samo vozila marke Volkswagen. Uz to nema niti daljnje osobitosti kvantitativne
selektivne mreže distribucije odnosno ograničenje da partneri smiju prodavati
samo konačnim potrošačima, a ne i drugim trgovcima vozilima. Tako i AMC
Međimurje d.o.o. nova vozila marke Volkswagen može nabavljati kod svih
poduzetnika u Republici Hrvatskoj koji prodaju vozila ove marke te nije upućen
samo na tužitelja.
Pismo namjere ne uspostavlja sustav selektivne distribucije. Pismo namjere se
primjenjuje od 1. siječnja 2000. godine, a prijaviteljima poduzetnicima AMC
Međimurje d.o.o. i Autohrvatska Pula d.o.o. kao i ostalim poduzetnicima
navedenim u točki 2. izreke pobijanog rješenja svojstvo ovlaštenog trgovca
vozilima marke Volkswagen prestalo je još 31. prosinca 1999. godine temeljem
Sporazuma o raskidu trgovačkog ugovora od 10. prosinca 1999. godine zaključenog
s ranijim uvoznikom iste marke vozila Autocentar Zubak d.o.o. Velika Gorica.
Raskidom trgovačkog ugovora potpuno je otvoreno pitanje njihovog budućeg
svojstva unutar trgovačke mreže koju će formirati novi uvoznik jer je isključena
mogućnost pravnog nasljeđivanja svojstva trgovca u odnosu na uvoznika. Pismo
namjere je po svom pravnom značenju isprava koja potvrđuje da je između stranaka
u tijeku postupak pregovaranja o nekom budućem ugovornom odnosu. Zato ono nije
ugovor o distribuciji motornih vozila iz oblasti vertikalnih sporazuma između
dobavljača i ovlaštenih trgovaca –distributora.
Tužitelj rekapitulira sadržaj pisma namjere pa zaključuje da bi poslovni odnos
tek mogao postati odnos između dobavljača i ovlaštenog trgovaca na malo –
distributora u okviru selektivne distribucije, ali tek kad se zaključi trgovački
ugovor. Iz navedenoga zaključuje kako sadašnji poslovni odnos između tužitelja
kao uvoznika i ugovornih partnera nije ni sadržajno ni formalno odnos između
dobavljača i ovlaštenog trgovca unutar odnosa selektivne distribucije.
Tužitelj osporava i pravilnost stajališta tuženog tijela da bi primjenjivao
različite uvjete za istu ili odgovarajuću vrstu poslova s različitim
poduzetnicima. Ovo bi bilo moguće samo kada u poslovanju s određenim
poduzetnicima dođe do odstupanja od unaprijed utvrđenih uvjeta koje primjenjuje
kod drugih poduzetnika za istu i odgovarajuću vrstu poslova. Međutim, ukoliko ti
uvjeti nisu unaprijed utvrđeni poduzetnik ne može nepostojeće uvjete različito
primjenjivati pa se konkretni otkaz ne može smatrati diskriminirajućom mjerom.
Tužitelj smatra pogrešnim i protivnim pozitivnim propisima obvezati ga na
zaključenje ugovora s distributerima na rok od najmanje pet godina jer smatra
kako za takvu obvezu nema zakonske osnove.
Tužitelj dalje iznosi usporedni prikaz prava Europske zajednice u pravcu
zaključka kako je tuženi, sve da je mogao i smio primijeniti propise Europske
zajednice, iste primijenio pogrešno.
Predlaže da Sud tužbu uvaži, a osporeno rješenje poništi s odgovarajućom uputom.
U odgovoru na tužbu tuženo tijelo ostaje kod razloga osporenog rješenja i
predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.
Odgovor na tužbu dala je i tvrtka AMC Međimurje d.o.o., Čakovec kao
zainteresirana strana u postupku.
U odgovoru se podvlači nesporna činjenica kako se na područ­ju Republike
Hrvatske vozila marke Volkswagen mogu nabaviti isključivo od tužitelja PZ Auto
d.o.o. Velika Gorica. Pravna osoba iz Republike Hrvatske ovu marku vozila ne
može nabaviti niti uvesti ni iz jedne zemlje Europe, jer proizvođač vozila ne
dozvoljava prodaju vozila za daljnju prodaju osim preko generalnog zastupnika PZ
Auto d.o.o. Taj ugovor prileži spisu predmeta te je razvidno da tužitelj ima
potpunu ekskluzivnost u prodaji vozila za tržište Republike Hrvatske.
Zainteresirana strana rekapitulira svoj poslovni odnos s tužiteljem, očituje se
na razloge tužbe i predlaže da se tužba odbije.

*Tužba nije osnovana.*

Postupak u ovoj stvari je pokrenut na zahtjev poduzetnika AMC Međimurje d.o.o.,
Čakovec od 15. svibnja 2002. i poduzetnika Autohrvatska Pula d.o.o., Pula od 17.
lipnja 2002. godine nakon što je tužitelj s ovim poduzetnicima prekinuo poslovnu
suradnju distribucije motornih vozila marke VW a čiji je isključivi uvoznik za
Republike Hrvatske.
Nije osnovan prigovor povrede pravila postupka.
Temeljem članka 208. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, br.
53/91, 103/96 – Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske) dispozitivom (izrekom)
se rješava o predmetu postupka u cijelosti i o svim zahtjevima o kojima u tijeku
postupka nije posebno riješeno. Dispozitiv mora biti kratak i određen, a ako se
rješenjem nalažu kakva radnja u dispozitivu će se odrediti i rok u kojem se ta
radnja ima izvršiti.
Radnje i/ili ponašanje kojima je zloporabljena tržišna snaga tužitelja u ovoj
svari su činjenice utvrđene u postupku, a one čine razloge što upućuju na
rješenje kakvo je dano u dispozitivu. Dakle, donositelj akta je slijedom odredbe
članka 209. Zakona o općem upravnom postupku dužan te razloge prezentirati u
obrazloženju rješenja, a u osporenom je aktu upravo tako korektno i detaljno
izrađeno obrazloženje – razlozi rješenja. Moguća ranija praksa tuženoga na koju
upućuje tužitelj nije izvor procesnog prava pa se na njoj ne može s uspjehom
zasnivati prigovor o povredi pravila općeg upravnog postupka. Sud zato stoji na
stajalištu da je u konkretnoj stvari tuženo tijelo rješenje koje je predmetom
ovog spora izradilo na način i u obliku sukladno odredbama članka 208. i 209.
Zakona o općem upravnom postupku.
Nije osnovan prigovor pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja što bi rezultiralo
pogrešnom primjenom materijalnog prava.
Vladajući položaj tužitelja na mjerodavnom tržištu utvrđen je na valjani način.
Tuženi je pravilno odredio mjerodavno tržište sukladno članku 19. stavku 1.
točki 1. i 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, br. 48/95,
52/97 i 89/98). Mjerodav­nim tržištem određeno je tržište Republike Hrvatske.
Ovo osnovom zemljovidnog područja poslovanja tužitelja te vrstom robe koju nudi
na tom području konkretno vozila marke Volkswagen.
Nije sporno da je tužitelj generalni uvoznik ove marke vozila na području
Republike Hrvatske temeljem ugovora o ekskluzivnom pravu uvoza u Republiku
Hrvatsku. Ta vozila distributeri u Republici Hrvatskoj dakle pravne osobe ne
mogu nabavljati niti uvesti radi daljnje prodaje samostalno već isključivo od
tužitelja.
Temeljem članka 30. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja poduzetnik ima
vladajući položaj na tržištu ako je njegov udio na tržištu veći od 30%. Pogrešno
tužitelj taj položaj određuje udjelom vozila marke Volkswagen u svim markama
putničkih i lakih dostavnih motornih vozila u Republici Hrvatskoj pa tako dolazi
do udjela ispod rečenog postotka.
Predmet interesa i zaštite slobodnog tržišnog natjecanja na tržištu Republike
Hrvatske, a tako i zaštita tržišta, je položaj glede određene vrste robe, a to
znači u ovom slučaju, vozila marke VW čija je mogućnost nabave pravnim osobama
radi daljnje prodaje ograničena isključivo na tužitelja. Tako je tuženo tijelo
pravilno ocijenilo položaj tužitelja na tržištu Republike Hrvatske vladajućim
jer je nedvojbeno da na tom tržištu tužitelj nema takmaca za robu koju kupuje i
prodaje što članak 14. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja definira kao
monopolistički položaj.
Neosnovano tužitelj prigovara kako je netočno utvrđeno da bi uspostavio
selektivnu distribuciju VW vozila na tržištu Republike Hrvatske.
Ovlašteni trgovci odnosno distributeri poslovali su s tužiteljem temeljem pisma
namjere sklopljenim 10. prosinca 1999. godine nakon što je sporazumno raskinut
trgovački ugovor s dotadašnjim generalnim uvoznikom na području Republike
Hrvatske poduzetnikom Auto centar Zubak d.o.o., Velika Gorica kada je novim
generalnim uvoznikom vozilima iz koncerna Volkswagen postao poduzetnik PZ Auto
d.o.o., Velika Gorica. Pismom namjere utvrđena su osnovna prava i obveze
ugovornih strana te je člankom III. utvrđena obveza distributera da će fasade
objekata oblikovati sukladno smjernicama principala prema uputama uvoznika dakle
tužitelja.
Prijavitelji kao i ostali distributeri nakon raskida trgovačkog ugovora s AC
Zubak d.o.o. poslovali su s tužiteljem temeljem pisma namjere. Ovo uz ostalo
proizlazi i iz očitovanja tužitelja ravnatelju Agencije za zaštitu tržišnog
natjecanja od 7. srpnja i 11. srpnja 2000. godine zaprimljenog kod tuženoga 23.
srpnja 2002. godine. U tom očitovanju tuženi potvrđuje da posluje temeljem pisma
namjere te da je pravilna ocjena tuženoga da se ugovorni odnos od 1. siječnja
2000. zasniva upravo na tom pismu namjere koje su potpisali svi dotadašnji
ovlašteni distributeri. Pismo namjere po svom sadržaju (tipske forme) u
potpunosti čini osnovu ugovornog odnosa, a ne samo nakanu za uspostavom mogućeg
budućeg ugovornog odnosa. Osim toga nije upitna ni činjenica da se ugovorni
odnos faktično i ispunjavao.
Isto tako nije sporno da tužitelj nije sukladno članku III. pisma namjere
odredio kvalitativne i kvantitativne kriterije koji se odnose na izgled i
veličinu VW centara kao niti konkretne standarde kojima bi svaki poduzetnik za
Volkswagen vozila trebao udovoljavati.
Temeljem članka 20. Zakona o trgovini (»Narodne novine«, br. 11/96, 101/98,
30/99, 75/99, 76/99, 62/01, 109/01, 96/03, 103/03, 170/03, 49/03 – pročišćeni
tekst) ugovorom o selektivnoj distribuciji proizvođač uvjetuje prodaju robe samo
onom distributeru koji zadovoljava posebne zahtjeve proizvođača u pogledu
stručnosti osoblja servisiranja robe, izgleda i lokacije poslovne jedinice
prodaje. U članku III./1 pisma namjere utvrđeno je kako ugovorni partner
izjavljuje da je spreman svoje trgovačke i servisne objekte opremiti
identifikacijama a to su posebice zaštićeni znakovi marke koje će mu staviti na
raspolaganje P.Z. AUTO uz određenu novčanu naknadu, kao i da će fasade objekta
oblikovati sukladno smjernicama principala, a prema uputama importera. Prema
članku III./2 u slučaju raskida dogovora ugovorni partner je obvezan ukloniti
sve identifikacijske znakove posebno znakove marke i slično koje je dužan
staviti na raspolaganje P.Z. AUTO, a raskidom ugovora ugovorni partner više nema
pravo rabiti identifikacijske oznake i znakove marke koje su registrirane u
korist marki Volkswagen – koncerna niti korporacijsku identifikaciju VW/Audi-organizacije.
Da su i prijavitelji poslovali s tužiteljem na temelju pisma namjere proizlazi i
iz dopisa tužitelja, upućenoga na ruke gđe Darinke Tampoš, u kojem najavljuje da
će prekinuti zajedničku suradnju s AMC Međimurje te upozorava da će suradnja
završiti najkasnije 30. lipnja 2002. godine.
Dakle, odbijanje daljnje poslovne suradnje ne temelji se na unaprijed utvrđenim
poslovnim i kvalitativnim kriterijima u čemu se očituje narušavanje slobodnog
tržišnog natjecanja zlouporabom monopolističkog položaja na mjerodavnom tržištu
sukladno odredbi članka 20. stavku 1. točki 3. Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja prema kojem zlouporaba monopolističkog i vladajućeg položaja
poduzetnika na tržištu ili dijelu tržišta nastaju primjenom različitih uvjeta za
istu ili odgovarajuću vrstu poslova s različitim poduzetnicima, čime se dovodi u
nepovoljan natjecateljski položaj na tržištu ili dijelu tržišta.
Neosnovan je tužbom istaknuti prigovor pogrešne primjene materijalnog prava.
Pravilno je i sukladno odredbi članka 19. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja
tuženi utvrdio područje Republike Hrvatske tržištem na kojem tužitelj ima
vladajući položaj s naslova generalnog uvoznika Volkswagen vozila za Republiku
Hrvatsku kojim položajem je isključena mogućnost nabave tih vozila iz bilo kog
drugog izvora u Republici Hrvatskoj.
Neosnovano tužitelj smatra kako nema zakonske osnove rješenjem odrediti obvezu
na zaključenje ugovora distributerima na rok od pet godina kako je to određeno
točkom 6. izreke osporenoga rješenja.
Temeljem odredbe članka 35. Zakona o zaštiti tržišno natjecanje za radnje kojima
se sprječava ili ograničava tržišno natjecanje ili zlouporabljuje monopolistički
ili vladajući položaj, ravnatelj će rješenjem naložiti obustavu takvog
postupanja. Rješenjem će odrediti rok za otklanjanje nedostataka prema
okolnostima slučaja odnosno rok za ispunjenje posebnih uvjeta.
Dakle, obveza iz točke 6. izreke rješenja zasniva se na primjeni navedene
odredbe Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja pri čemu je obveza na sklapanje
ugovora s onim distributerima koji će ispuniti po tužitelju jasno i određene
kriterije za ostanak u sustavu distribucije vozilima marke VW, upravo poseban
uvjet koji valja ispuniti da bi se osiguralo slobodno tržišno natjecanje u
odnosu na trgovinu određenom vrstom robe – VW vozilima.
Tuženo tijelo nije pogrešno primijenilo materijalno pravo primijenivši način,
kriterije i standarde komparativnog prava Europske unije vezano uz distribuciju
motornih vozila. Tuženo tijelo u razlozima osporenog rješenja navodi kako, u
odsustvu podzakonskih akata Republike Hrvatske koji bi odredili kriterije,
načine i standarde za ocjenu sporazuma, primjenjuje načine kriterije i standarde
komparativnog prava Europske unije vezano uz distribuciju motornih vozila. Time
upravo u interesu stranaka obznanjuje jedinstvenost pristupa ocjeni i upućuje na
način i standard koji uzima kao mjerilo i tako otklanja mogućnost proizvoljnosti
ocjene zakonitosti postupanja čime jamči jednakost svih stranaka pred tim
tijelom kao nositeljem javnih ovlasti. Tužitelj nije navedene međunarodne akte i
kriterije primijenio isključivo kao pravno pravilno već ima ovlaštenje na
primjenu tih akata temeljem odredbe članka 70. i članka 130. Sporazuma o
stabilizaciji i pridruživanju između Republike Hrvatske i Europske zajednice i
njihovih država članica (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« br. 14/01).
Sporazumom o stabilizaciji i pridruživanju tržišno natjecanje uređeno je
odredbama čanka 40., 69. i 70. te je propisano da će se svako postupanje
suprotno pravilima slobodnog tržišnog natjecanja ocjenjivati temeljem kriterija
koji proizlaze iz primjene pravila o tržišnom natjecanju u Zajednici posebice
članka 81., 82., 86. i 87. Ugovora o osnivanju Europske zajednice i instrumenata
za tumačenje koje su usvojile institucije Zajednice. Odredbe članka 40. i 70.
Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju … odgovaraju odredbama članka 27. i
35. Privremenog sporazuma o trgovinskim i s njima povezanim pitanjima između
Republike Hrvatske i Europske zajednice. Sporazum je sklopljen 29. listopada
2001. te se privremeno primjenjivao od 1. siječnja 2002. a stupio je na snagu 1.
ožujka 2002., te će se primjenjivati do stupanja na snagu Sporazuma o
stabilizaciji i pridruživanju…. Činjenica da je sporni ugovorni odnos, koji je
predmetom ocjene u ovoj stvari, sklopljen prije stupanja na snagu navedenog
Sporazuma ne znači da se na njega isti ne može primijeniti. Ovo zato jer
navedeni Međunarodni sporazumi upravo imaju za cilj da se s tržišta uklone svi
ugovori odnosno mogući odnosi kojima se ograničava ili osujećuje slobodno
natjecanje.
Temeljem izloženoga slijedi da je u konkretnoj stvari tuženo tijelo u pravilno
provedenom postupku pravilno i potpuno utvrdilo činjenično stanje na koje je
pravilno primijenjeno materijalno pravo.
Slijedom izloženoga, a sukladno odredbi članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim
sporovima, presuđeno je kao u izreci.

Broj: Us-4832/2003-6
Zagreb, 9. studenoga 2006.

Predsjednica Vijeća
**Jasminka Jenjić**, v. r.

Presuda, NN 29/2007-1018
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)