## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-839/1999 od 26. listopada 2000.

### NN 110/2000 (9.11.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-839/1999 od 26. listopada 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

2184

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu dopredsjednik Suda Petar Klarić, kao predsjednik
Vijeća te suci Jurica Malčić, Ivan M­atija, Emilija Rajić i Milan Vuković, kao
članovi Vijeća, odlu­čujući povodom ustavne tužbe I. T. iz Z., na sjednici
Vijeća odr­žanoj dana 26. listopada 2000. godine, donio je jednoglasno s­lje­deću

## ODLUKU

I. Usvaja se ustavna tužba te se ukidaju:

1. presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-4437/1998. od 19.
kolovoza 1999. godine i

2. rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova Republike Hrvat­ske, broj:
511-01-62-28421/1-98 od 18. trav­nja 1998. godine.

II. Predmet se vraća Ministarstvu unutar­njih poslova Repub­like
Hrvatske na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je povodom odluke Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-4437/1998-6 od 19. kolovoza 1999. godine. Tom je odlukom
odbijena tužba podnosite­lja podnijeta protiv rješe­nja Ministarstva unutar­njih
poslova Republike Hrvatske, broj: 511-01-62-28421/1-98 od 18. trav­nja 1998.
godine. Osporenim rješe­njem Ministarstva unutar­njih poslova, podno­site­lju
je prestala služba dana 21. trav­nja 1998. godine s pravom na mirovinu, a na
teme­lju utvrđe­nja da su ispu­njeni uvjeti iz od­red­be članka 68. Zakona o
unutar­njim poslovima (»Narodne novine«, br. 29/91, 73/91, 33/92, 76/94,
161/98, 128/99, 29/00, 53/00 – nastavno: Zakon) obzirom na to da podnosite­lj
ima navršenih vi­še od 25 godina mirovinskog staža, od če­ga preko 10 godina
mirovinskog staža stečenog na poslovima i zadacima ovlaštene služ­bene osobe.

2. Podnosite­lj smatra da su
mu osporenim odlukama po­vrije­đene odredbe Ustava Republike Hrvatske i to
članka 19. stavka 1., 44. i 115. Povrede ustavnih odredaba obrazlaže bitnim
povredama odredaba Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, br.
53/91, 103/96), kao i pogrešnom i nepravilnom primje­nom Zakona o unutar­njim
poslovima. U bitnome ističe da osporeno rješe­nje upravnog tijela nema obrazlože­nja,
da ne sadrži ni utvrđene či­njenice ni pravne propise i razloge te da kao takvo
ne može niti biti pravno va­ljano. Uza sve to da on, kao stranka, nije ni
sudjelovao u donoše­nju osporenog upravnog akta, a sam akt koji je donašan na
takav način ne može biti zakonit. Iako pod­nosite­lj nije izrijekom naveo da su
mu osporenim odlukama (uprav­nog tijela i Upravnog suda) povrijeđena i ustavna
prava iz članka 18. Ustava, međutim, iz sadržaja ustavne tužbe može se zak­ljučiti
da je isti imao u vidu i povredu tih ustavnih odredaba. Predlaže da ovaj Sud
usvoji ­nje­govu ustavnu tužbu, ukine osporenu presudu Upravnog suda Republike
Hrvatske i predmet vrati istom sudu na ponovni postupak i odlučiva­nje.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Odredbom članka 68. Zakona o unutar­njim poslovima (koja je prestala
važiti teme­ljem odredbe članka 18. točke 3. Zakona o pravima iz mirovinskog
osigura­nja djelatnih vojnih osoba i ovlaštenih službenih osoba, »Narodne
novine«, br. 128/99) bilo je propisano da ovlaštenoj službenoj osobi, na teme­lju
rješe­nja ministra unutar­njih poslova, može, iznimno, prestati radni odnos s
pravom na mirovinu i prije ispu­nje­nja općih uvjeta za stjeca­nje mirovine ako
ima najma­nje 25 godina mirovinskog staža, od če­ga naj­ma­nje 10 godina mirovinskog
staža stečenog na poslovima i zadacima ovlaštene službene osobe.

Međutim, naznačena zakonska odredba može se primijeniti samo u smislu
odredbe članka 209. stavka 2. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne
novine«, br. 53/91 i 103/96), koja propisuje da obrazlože­nje rješe­nja, kojim
se odlučuje o pravima i obvezama stranke u upravnom postupku, mora sadržavati
razloge koji nedvojbeno upućuju na način rješava­nja u izreci tog rješe­nja.

Stavkom 3. istog članka propisano je da se razlozi, kojima je rukovođeno,
posebno moraju navesti u slučaju rješava­nja stvari po slobodnoj ocjeni.

Odredbom članka 9. Zakona o općem upravnom postupku propisano je da će
ovlaštena službena osoba tijela državne uprave, po svom uvjere­nju i na teme­lju
savjesne i briž­ljive slobodne ocje­ne svakog dokaza posebno i svih dokaza
zajedno, kao i na teme­lju rezultata cjelokupnog postupka, odlučiti koje će či­njenice
u upravnom postupku uzeti kao dokazane, a koje ne.

Samostalnost u rješava­nju upravnih stvari i slobodna ocjena dokaza od
strane tijela državne uprave može se ostvariti isk­ljučivo u smislu odredbe
članka 10. stavka 1. istog Zakona, dakle u okviru ovlasti koje su im dane
zakonom ili drugim propisom uteme­ljenim na zakonu.

Rješe­nje donijeto primjenom mjerodavnog
materijalnog prava i teme­ljem slobodne ocjene dokaza u upravnom postupku mora
biti obrazloženo na način da se nedvosmisleno i jasno navedu razlo­zi teme­ljem
kojih je riješeno o pravima i obvezama.

U konkretnom slučaju, ovaj
Sud je utvrdio da osporeno rješe­nje Ministarstva unutar­njih poslova nije
doneseno pravilnim tumače­njem i primjenom navedenog članka 68. Zakona o unutar­njim
poslovima (s obrazlože­njem u smislu odredbe članka 209. stavka 2. Zakona o
općem upravnom postupku).

Upravni sud Republike
Hrvatske propust u postupa­nju i odlučiva­nju nižestupa­njskog upravnog tijela
nije pokušao ispraviti osporenom presudom.

Slijedom toga, iz osporenog
rješe­nja Ministarstva unutar­njih poslova i osporene presude Upravnog suda
Republike Hrvatske, poglavito ­njezinog obrazlože­nja, nije razvidno pod kojim
je to pogodnostima, vezanim za težinu poslova i zadataka ovlaštene oso­be u
djelatnosti unutar­njih poslova, podnosite­lj umirov­ljen.

Kako je već ranije navedeno, niti osporeno rješe­nje niti osporena
presuda ne sadrže jasno utvrđene razloge teme­ljem kojih bi, u slučaju
podnosite­lja, primjena naznačenog tada važeće­g članka 68. Zakona o unutar­njim
poslovima bila osnovana na važećem materijalnom pravu.

4. Stajalište je Ustavnog suda Republike Hrvatske da se ustav­no pravo
na učinkovitu žalbu, proizašlo iz odredbe članka 18. Ustava Republike Hrvatske,
ne može ostvariti bez navođe­nja razloga teme­ljem kojih je doneseno rješe­nje
tijela državne uprave.

Samo se iz obrazlože­nja rješe­nja tijela državne uprave može u
cijelosti utvrditi je li se to tijelo, rješavajući o nekom pravu stranke ili ­njezinoj
obvezi, rukovodilo načelom zakonitosti te prilikom vođe­nja postupka omogućilo
stranci da zaštiti svoja prava i interese u tom postupku.

U konkretnom slučaju miš­lje­nje je ovog Suda da obrazlože­nje rješe­nja
o umirov­lje­nju podnosite­lja ne sadrži razloge kojima se rukovodio donosite­lj
tog rješe­nja te da, stoga, podnosite­lj pravnim lijekom nije mogao učinkovito
zaštititi svoja prava koja su mu naznačenim rješe­njem povrijeđena, a poglavito
ne ustavno pravo iz članka 44. Ustava, teme­ljem koje­g svaki građanin ima
pravo, pod jednakim uvjetima, sudjelovati u obav­lja­nju javnih poslova i biti
prim­ljen u javne službe.

5. Ovaj Sud je također utvrdio da podnosite­lju osporenim odlukama nije
povrijeđena odredba članka 19. stavka 1. Ustava. Naime, ta ustavna odredba
uređuje načelo zakonitosti u radu dr­žav­ne uprave i tijela koja imaju javne
ovlasti – ­njihovi pojedinačni akti moraju biti uteme­ljeni na zakonu. Ova
odredba propisuje teme­ljne smjernice i obveze državne uprave i tijela s javnim
ovlastima kad odlučuju o pravima i dužnostima građana, ali ne i (subjektivno)
ustavno pravo na strani građana.

Stoga se na odredbi članka 19. stavka 1. Ustava ne teme­lji pojedinačno
ustavno pravo niti se samo na ­njoj može zasnovati ustavna tužba.

6. Nastavno, podnosite­lj
smatra da je osporenom presudom, u ­nje­govom slučaju, povrijeđena odredba
članka 115. Ustava.

Odredba iz članka 115. Ustava
određuje da sudbenu vlast obav­ljaju sudovi (stavak 1.), da je sudbena vlast
samostalna i neovisna (stavak 2.) te da sudovi sude na teme­lju Ustava i zakona
(stavak 3.). Va­lja istaći da te ustavne odredbe ne sadrže slobode i prava,
koja su Ustavom zajamčena fizičkoj ili pravnoj osobi (nastavno: subjektivno
ustavno pravo). Stoga se iz ­njih ne može izvesti zak­ljučak o postoja­nju
subjektivnih ustavnih prava, poglavito na zakonitost odluka sudbene vlasti, već
je ­njima ustavotvorac sud­benoj vlasti povjerio da samostalno i neovisno brine
o zakonitosti.

7. Slijedom navedenih
razloga, Sud ocje­njuje da su u slučaju podnosite­lja povrijeđena ustavna prava
iz članaka 18. i 44. Ustava na koje se odredbe, između ostalih, isti i poziva u
svojoj ustavnoj tužbi.

8. Odluka u ovom predmetu donesena
je teme­ljem odredbi članaka 69., 72. i 73. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Repub­like Hrvatske (»Narodne novine«, br. 99/99), a u smislu zauzetog
stajališta ovog Suda u odlukama, broj: U-III-749/1995 od 4. ožujka 1998. godine
(»Narodne novine«, br. 34/98), U-III-751/1999 i U-III-172/2000.

Broj: U-III-839/1999
Zagreb, 26. listopada 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 110/2000-2184