## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3063/2007 od 4. listopada 2011.

### NN 124/2011 (4.11.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3063/2007 od 4. listopada 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2496

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula M. M. iz O., koju zastupa M. B., odvjetnica iz O., na sjednici održanoj 4. listopada 2011. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-494/2007-2 od 18. siječnja 2007.

III. Predmet se vraća Upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak, koji je dužan donijeti presudu u roku od 60 dana od dana zaprimanja ove odluke.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-494/07-2 od 18. siječnja 2007., kojom je odbijena tužba podnositeljice protiv rješenja Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: MUP), broj: 511-01-53-78898/01 od 1. ožujka 2002. (u daljnjem tekstu: rješenje o prestanku državne službe iz 2002.).

Tim rješenjem odbijen je prigovor podnositeljice protiv rješenja MUP-a broj: 511-16-04-1-5319/2-01 od 2. listopada 2001., kojim je podnositeljici prestala državna služba po sili zakona s danom 7. listopada 2001.

2. Podnositeljica smatra da su joj osporenom presudom povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 19. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 54. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Iz spisa predmeta razvidno je sljedeće:

– podnositeljica je pokrenula upravni spor zbog nedonošenja akta o prigovoru protiv rješenja MUP-a od 3. kolovoza 2001., kojim je stavljena na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske s danom 7. listopada 2001.;

– dana 18. veljače 2002. MUP je donio traženo rješenje, kojim je prigovor podnositeljice protiv rješenja o stavljanju na raspolaganje odbijen;

– rješenje o prestanku državne službe podnositeljice od 1. ožujka 2002. postalo je konačno 14. ožujka 2002.;

– podneskom od 19. ožujka 2002. podnositeljica je proširila tužbu pred Upravnim sudom na rješenje MUP-a od 18. veljače 2002. (stavljanje na raspolaganje), a istim je podneskom pobijala i zakonitost rješenja MUP-a o prestanku državne službe od 1. ožujka 2002.;

– Upravni sud je presudom broj: Us-10141/2001 od 26. rujna 2002. odbio kao neosnovanu tužbu podnositeljice podnesenu protiv rješenja o stavljanju na raspolaganje od 18. veljače 2002., a o tužbi protiv rješenja MUP-a o prestanku državne službe od 1. ožujka 2002. nije odlučivao;

– podnositeljica je protiv presude Upravnog suda od 26. rujna 2002., u kojoj se odlučivalo samo o zakonitosti rješenja o stavljanju na raspolaganje, podnijela Ustavnom sudu pravodobnu ustavnu tužbu 20. svibnja 2003.;

– odlukom Ustavnog suda broj: U-III-1818/2003 od 7. studenoga 2006. utvrđeno je da je navedenom presudom Upravnog suda i rješenjima MUP-a podnositeljici bilo povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 19. stavkom 2. u svezi s člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava;

– podneskom od 11. prosinca 2006. podnositeljica je zatražila od Upravnog suda da postupi po njezinu podnesku od 19. ožujka 2002., kojim je svoju tužbu podnesenu protiv rješenja o stavljanju na raspolaganje proširila i na rješenje o prestanku državne službe od 1. ožujka 2002.;

– presudom Upravnog suda broj: Us-494/07-2 od 18. siječnja 2007. odbijena je tužba podnositeljice protiv rješenja MUP-a o prestanku njezine državne službe po sili zakona s danom 7. listopada 2001. Podnositeljica je presudu zaprimila 11. srpnja 2007. (u daljnjem tekstu: presuda iz 2007.);

– podnositeljica je protiv presude iz 2007., u kojoj se odlučivalo o zakonitosti rješenja o prestanku njezine državne službe, podnijela Ustavnom sudu pravodobnu ustavnu tužbu 7. kolovoza 2007. Ovaj se ustavnosudski postupak vodi u povodu te ustavne tužbe.

III. NAVODI PODNOSITELJICE

4. U ustavnoj tužbi podnositeljica navodi da je rješenju o prestanku državne službe prethodilo rješenje o stavljanju na raspolaganje, protiv kojeg je podnijela tužbu Upravnom sudu Republike Hrvatske, a koju je proširila i u odnosu na drugostupanjsko rješenje Ministarstva o prestanku državne službe. Ističe da je Upravni sud donio presudu (Us-10141/2001) samo u odnosu na rješenje o raspolaganju. Protiv navedene presude podnijela je ustavnu tužbu 20. svibnja 2003. koja je usvojena te je odlukom Ustavnog suda (U-III-1818/2003 od 7. studenoga 2006.) utvrđeno da joj je presudom Upravnog suda (Us-10141/2001) i rješenjima MUP-a o stavljanju na raspolaganje povrijeđeno ustavno pravo.

Podnositeljica smatra da »nezakonitost prvotnog upravnog akta o stavljanju na raspolaganje, prati sve kasnije izvedene akte, koji ne mogu biti valjani, kada imaju izvorište u nezakonitom aktu o stavljanju na raspolaganje«.

I na kraju ističe da »onaj tko je prije svega trebao pružiti zaštitu ustavnih i zakonskih prava podnositeljice ustavne tužbe bio je Upravni sud, koji joj nije pružio tu zaštitu, ne samo neodlučivanjem o svim postavljenim tužbenim zahtjevima, već i neprovođenjem kontrole zakonitosti upravnih akata« te predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje presude Upravnog suda.

IV. MJERODAVNO PRAVO

5. U konkretnom slučaju mjerodavan je članak 29. stavak 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama...

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. Tijekom ustavnosudskog postupka utvrđeno je da je podnositeljica tijekom upravnog spora zbog nedonošenja akta o prigovoru protiv rješenja od 3. kolovoza 2001. kojim je stavljena na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske, a o kojem je MUP odlučio rješenjem od 18. veljače 2002., proširila tužbu podneskom od 19. ožujka 2002. na to rješenje i na novi akt – rješenje MUP-a o prestanku državne službe od 1. ožujka 2002. Presudom Upravnog suda broj: Us-10141/2001-13 od 26. rujna 2002. odlučeno je o rješenju o stavljanju na raspolaganje.

6.1. Protiv te presude podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu, za koju je Ustavni sud utvrdio da je osnovana (U-III-1818/2003 od 7. studenoga 2006.), jer je osporenim odlukama u postupku stavljanja na raspolaganje podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo na sudsku kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti, zajamčeno člankom 19. stavkom 2. u vezi s ustavnim pravima na jednakost pred zakonom i pravičnim suđenjem, zajamčenim člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava.

6.2. U odluci broj: U-III-1818/2003 od 7. studenoga 2006. Ustavni sud je utvrdio da je nadležno tijelo u konkretnom slučaju donijelo rješenje koje je suprotno legalnoj svrsi instituta stavljanja na raspolaganje, obrazloživši to stajalištem koje je zauzeo u odluci broj: U-III-807/2003 od 1. lipnja 2006., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 72/06., mjerodavni dijelovi koje glase:

»(...)

Ni u izreci ni u obrazloženju tog rješenja ne navodi se obveza države da podnositelju – u razdoblju u kojemu je na raspolaganju Vladi Republike Hrvatske – pokuša osigurati premještaj i raspored na radno mjesto odgovarajuće vrste i struke u bilo kojem državnom tijelu, što bi moglo spriječiti da članak 118. točka i) Zakona o državnim službenicima i namještenicima proizvede neposredni pravni učinak u konkretnom slučaju jer bi bili otklonjeni razlozi stavljanja podnositelja na raspolaganje. U obrazloženju se navodi samo to da je dan prestanka državne službe utvrđen 'u skladu s člankom 118. stavak 1. točka i) Zakona o državnim službenicima i namještenicima' (članak 118. nema više stavaka pa je naznaka 'stavak 1.' pogrešna – op.).

Sukladno navedenom, određivanjem dana prestanka državne službe u izreci rješenja o stavljanju na raspolaganje (koja izreka stječe svojstva konačnosti, izvršnosti i pravomoćnosti), a da se ni u izreci ni u obrazloženju uz taj prestanak nije vezao uvjet kao njegov dodatak, nadležno tijelo postupilo je protivno legalnoj svrsi instituta stavljanja na raspolaganje. Prestanak državne službe podnositelja ovisio je o neizvjesnom nastupu buduće okolnosti koja nije mogla biti poznata nadležnom tijelu u času donošenja rješenja o stavljanju na raspolaganje (nadležno tijelo, naime, u tom trenutku nije moglo znati hoće li se naći slobodno radno mjesto za podnositelja u bilo kojem državnom tijelu Republike Hrvatske u zemlji ili inozemstvu u mjesecima koji slijede, za vrijeme dok bude na raspolaganju Vladi Republike Hrvatske).

(...)

(3) U slučaju da osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja više ne proizvodi pravne učinke, Ustavni sud u odluci utvrđuje njegovu neustavnost, navodeći u izreci ustavno pravo koje je podnositelju tim aktom povrijeđeno.

Budući da su osporeni upravni akti važili samo za razdoblje u kojemu je podnositelj bio na raspolaganju Vladi Republike Hrvatske (koje je započelo 3. kolovoza 2001., a isteklo 7. prosinca 2001.) te da se osporena presuda Upravnog suda Republike Hrvatske odnosi samo na to razdoblje, Ustavni sud postupio je u skladu s člankom 76. stavkom 3. Ustavnog zakona.

(...)«

6.3. Ustavni sud podsjeća da je u predmetu broj: U-III-1818/2003 podnositeljica zatražila zaštitu svojih ustavnih prava samo protiv pojedinačnih upravnih akata vezanih uz njezino stavljanje na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske, ali ne i protiv prestanka državne službe.

Sukladno ustaljenoj praksi u toj vrsti predmeta, Ustavni sud je donio deklaratornu odluku, jer su osporeni akti važili samo za razdoblje u kojem je podnositeljica bila na raspolaganju Vladi Republike Hrvatske.

6.4. Nakon zaprimanja deklaratorne odluke Ustavnog suda broj: U-III-1818/2003 podnositeljica je podneskom od 11. prosinca 2006. zatražila od Upravnog suda da odluči o njezinom podnesku (od 19. ožujka 2002.), kojim je tužbu od 1. ožujka 2002. proširila i na rješenja o prestanku državne službe.

Ocjenjujući dopuštenost takvog zahtjeva, Upravni sud je u osporenoj presudi iz 2007. utvrdio:

»... da je tužiteljičino pobijanje akta o prestanku službe podneskom o 'proširenju' učinjeno u roku iz članka 24. Zakona o upravnim sporovima ('Narodne novine', broj 53/91, 9/92 i 77/92) te sadržajem ispunjava zahtjeve iz članka 27. istog Zakona.

U primjeni instituta odredbe članka 32. Zakona o upravnim sporovima nije dopušteno pokretanje upravnog spora protiv nekog drugog upravnog akta. Međutim, u zaštiti interesa stranke, a s obzirom na pravnu prirodu spora o prestanku službe po sili zakona zbog proteka roka na koji je službenik bio stavljen na raspolaganje Sud u ovoj stvari opisanu formu pokretanja upravnog spora prihvaća dopuštenom, a podnesak o 'proširenju' prihvaća kao pravodobnu i urednu tužbu.«

6.5. Upravni sud odbio je podnositeljičinu tužbu sa sljedećim obrazloženjem:

»(...)

Ustavni sud Republike Hrvatske je utvrdio povredu ustavnog prava, međutim, nije poništio presudu ovog Suda i rješenja tuženoga kojima je tužiteljica bila stavljena na raspolaganje. Posljedicom takvog odlučivanja Ustavnog suda Republike Hrvatske rješenje o stavljanju tužiteljice na raspolaganje ostalo je konačno i pravomoćno, a to znači da je nastupila zakonom propisana činjenica koja čini pretpostavku za prestanak službe po sili zakona utemeljeno na odredbi članka 118. točke i. Zakona o državnim službenicima i namještenicima pa se zahtjev tužiteljice mora odbiti kao neosnovan.

(...)«

7. Ustavni sud primjećuje da je zbog propusta Upravnog suda da pravovremeno postupi po podnesku podnositeljice od 1. ožujka 2002., kojim je proširila tužbu i na rješenja o prestanku državne službe, podnositeljica bila onemogućena pred Ustavnim sudom zatražiti zaštitu svojih ustavnih prava i protiv pojedinačnih akata vezanih uz prestanak državne službe, čime bi ishod ustavnosudskog postupka za podnositeljicu bio bitno drugačiji. Naime, u predmetima u kojima su podnositelji podnijeli ustavne tužbe i protiv rješenja o raspolaganju i protiv rješenja o prestanku državne službe Ustavni sud je te ustavne tužbe usvajao jednom odlukom te je ukidao oba rješenja.

U konkretnom je slučaju došlo do očitog propusta Upravnog suda da pravovremeno postupi po podnesku podnositeljice od 1. ožujka 2002., zbog čega je presuda vezana uz njezino stavljanje na raspolaganje donesena 2002., a presuda vezana uz prestanak njezine državne službe po sili zakona tek 2007., iako su predmeti organski povezani i čine jednu pravnu cjelinu.

Nesporno je da je, s obzirom na praksu Ustavnog suda u toj vrsti predmeta, navedenim propustom Upravnog suda podnositeljica dovedena u nejednak položaj s obzirom na ishod postupka u odnosu na one podnositelje koji su pred Ustavnim sudom bili u mogućnosti istodobno zatražiti zaštitu svojih prava i protiv rješenja o stavljanju na raspolaganje i protiv rješenja o prestanku državne službe.

7.1. Ustavni sud podsjeća na svoje načelno stajalište da pogreške ili propusti nadležnih tijela ne smiju ići na štetu građana (v. odluku broj: U-III-4673/2008 od 20. svibnja 2009., »Narodne novine« broj 67/09.). To stajalište zauzima i Europski sud za ljudska prava, koji je u predmetu Gashi protiv Hrvatske (presuda, 13. prosinca 2007., zahtjev br. 32457/05) istaknuo sljedeće:

»40. Sud smatra da bi pogreške ili propusti državnih tijela trebale ići u korist pogođenih osoba, osobito ako se time ne dovodi u pitanje kakav drugi suprotstavljeni privatni interes. Drugim riječima, rizik svake greške što je napravi državno tijelo trebala bi snositi država, a propusti se ne smiju ispravljati na štetu dotičnoga građanina (...)«

8. Iako je podnositeljica u ustavnoj tužbi naznačila više ustavnih prava koje smatra povrijeđenima, polazeći od sadržaja tih ustavnih prava, a imajući u vidu razloge kojima je podnositeljica obrazložila ustavnu tužbu, Ustavni sud je ustavnu tužbu razmatrao samo sa stajališta članka 29. stavka 1. Ustava.

Ustavni sud opetovano ističe da je sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen na postupovna jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositeljici osigurao pravično suđenje.

8.1. Način na koji se primjenjuje članak 29. stavak 1. Ustava ovisi i o posebnim obilježjima sudskog postupka o kojemu je riječ. Ustavni sud u tom smislu primjećuje da postupak pred Upravnim sudom nije uslijedio nakon okončanja postupaka pred drugim sudovima u ispitivanju podnositeljičinih slučajeva, nego je upravo Upravni sud bio pozvan da presudi u prvom i posljednjem stupnju. On je, prema tome, bio prva i posljednja vrsta sudskog postupka tijekom kojeg je neovisan i nepristran sud mogao ispitati slučajeve podnositeljice (usp. predmet Europskog suda Sotiris i Nikos Koutras ATTEE protiv Grčke, presuda, 16. studenoga 2000., zahtjev br. 39442/98, § 22.).

9. U tim okvirima, a polazeći od navedenih činjenica, u ovom je ustavnosudskom postupku potrebno odgovoriti na sljedeće pitanje: koji su učinci odluke Ustavnog suda broj: U-III-1818/2003 od 7. studenoga 2006., kojom je utvrđena povreda ustavnog prava podnositeljice (u postupku stavljanja na raspolaganje podnositeljice Vladi Republike Hrvatske), na odlučivanje Upravnog suda u sporu radi prestanka njezine državne službe po sili zakona?

Ustavni sud ponovo podsjeća da je prije donošenja osporenog deklaratornog rješenja o prestanku državne službe doneseno konstitutivno rješenje o stavljanju podnositeljice na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske (potvrđeno presudom Upravnog suda broj: Us-10141/2001-13 od 26. rujna 2002.), za koje je odlukom Ustavnog suda broj: U-III-1818/2003 od 7. studenoga 2006. utvrđeno da su tom presudom i rješenjima MUP-a podnositeljici povrijeđena ustavna prava.

S obzirom da je odlukom Ustavnog suda broj: U-III-1818/2003 utvrđeno da je stavljanje podnositeljice na raspolaganje dovelo do povrede ustavnog prava, Upravni sud slučaj prestanka državne službe podnositeljice nije smio ni ocjenjivati ni presuđivati neovisno o povredama ustavnih prava koje je prethodno utvrdio Ustavni sud u postupku stavljanja na raspolaganje podnositeljice Vladi Republike Hrvatske, jer je riječ o organski povezanim i međuovisnim predmetima koji čine jednu pravnu cjelinu.

Točna je činjenica da je Ustavni sud u slučaju stavljanja na raspolaganje podnositeljice Vladi Republike Hrvatske donio deklaratornu odluku kojom je samo utvrdio povrede podnositeljičinih ustavnih prava, ne ukidajući istodobno neustavnu presudu Upravnog suda i neustavna rješenja MUP-a vezana uz to raspolaganje. On ih je bio spriječen ukinuti zbog toga što su donesena na rok, pa u vrijeme donošenja odluke Ustavnog suda više nisu bila na snazi. Na snazi je u to vrijeme bilo rješenje MUP-a o prestanku podnositeljičine države službe po sili zakona iz 2002., o zakonitosti kojega Upravni sud u vrijeme donošenja odluke Ustavnog suda još nije odlučio. U razdoblju čekanja na presudu Upravnog suda, podnositeljica je bila spriječena obratiti se Ustavnom sudu i u vezi prestanka njezine službe po sili zakona.

Neovisno o deklaratornoj naravi odluke Ustavnog suda vezanoj uz stavljanje podnositeljice na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske, Ustavni sud podsjeća da i te odluke obvezuju sva tijela državne vlasti, uključujući sudove, koji su dužni, u okviru svoje nadležnosti, poduzeti sve radnje potrebne za otklanjanje povreda ustavnih prava koje je utvrdio Ustavni sud.

Očit je pretjerani formalizam kojim Upravni sud nastoji opravdati svoje odbijanje postupiti po odluci Ustavnog suda i otkloniti povrede podnositeljičinih ustavnih prava. Svojim utvrđenjem da je Ustavni sud »utvrdio povredu ustavnog prava, međutim, nije poništio presudu ovog Suda i rješenja tuženoga kojima je tužiteljica bila stavljena na raspolaganje«, pa je »rješenje o stavljanju tužiteljice na raspolaganje ostalo... konačno i pravomoćno«, zbog čega je »nastupila zakonom propisana činjenica koja čini pretpostavku za prestanak službe po sili zakona«, a time i za odbijanje tužbe podnositeljice kao neosnovane, otkriva teškoće Upravnog suda u prihvaćanju koncepta zaštite ljudskih prava ustanovljenog u Ustavu, ali i nespremnost otklona od tekstualnog pozitivizma i pretjeranog formalizma u zaštiti subjektivnih prava građana.

Ustavni sud podsjeća i na stajalište Europskog suda u već spomenutoj presudi Sotiris, u kojoj Europski sud zamjera grčkom Vrhovnom upravnom sudu prekomjerni formalizam:

»22.... polazeći od posebne prirode uloge Vrhovnog upravnog suda u kontroli upravnih odluka, Sud ne može prihvatiti da bi postupak pred tim sudom trebao biti tako prekomjerno formalističan (so excessively formalistic). Uistinu, Sud zapaža da Vrhovni upravni sud nije uslijedio nakon drugih nacionalnih sudova u ispitivanju podnositeljeva slučaja, nego je bio pozvan da presudi u prvom i posljednjem stupnju. On je, prema tome, bio prva i posljednja vrsta postupka tijekom kojeg je sud mogao ispitati slučaj podnositelja.«

Postojalo je, dakle, razumno očekivanje da će poslije odluke Ustavnog suda Upravni sud donijeti presudu o usvajanju tužbe podnositeljice i poništavanju rješenja MUP-a o prestanku njezine državne službe, jer bi samo takva presuda bila u skladu s pravnim stajalištima Ustavnog suda i njegovom čvrstom i ustaljenom praksom u toj vrsti predmeta.

Organska povezanost tog rješenja s prethodnim rješenjem MUP-a o stavljanju na raspolaganje nije smjela utjecati na presuđenje Upravnog suda o prestanku državne službe podnositeljice. Rješenje MUP-a o stavljanju na raspolaganje podnositeljice bilo je opterećeno utvrđenom neustavnošću zbog povreda ljudskih prava podnositeljice koja su njime učinjena, pa »klasični« koncept konačnosti i pravomoćnosti upravnih akata, kao i pravnih učinaka koje oni proizvode (na koji se pogrešno pozvao Upravni sud opravdavajući odbijanje podnositeljičine tužbe), u tom slučaju nije primjenjiv. Po takvim se aktima, naime, ne smije postupati niti oni smiju utjecati na daljnje odlučivanje o pravima i obvezama stranaka. To jasno proizlazi iz ustavnog koncepta po kojem je Ustavni sud nadležan ukidati pravomoćne sudske presude te upravne i druge pojedinačne akte, ako je riječ o povredama ustavnih prava stranaka u postupcima. Naime, samo je na taj način moguće djelotvorno štititi ljudska prava građana, kao najviše ustavno dobro, u skladu s Ustavom.

10. Ustavni sud utvrđuje da je osporenom presudom Upravnog suda podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Budući da je pozitivan ishod postupka u korist podnositeljice u cijelosti izvjestan, jer proizlazi iz čvrste i ustaljene ustavnosudske prakse u više stotina istovrsnih slučajeva o kojima je Ustavni sud odlučivao, u ponovljenom se postupku pred Upravnim sudom ne postavljaju nikakva nova činjenična ni pravna pitanja koja bi zahtijevala daljnje ispitivanje. Stoga je odlučeno kao u točki II. izreke ove odluke.

11. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. izreke ove odluke. Objava odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka IV. izreke).

Broj: U-III-3063/2007

Zagreb, 4. listopada 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 124/2011-2496