## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-2842/2002 od 8. srpnja 2004.

### NN 101/2004 (21.7.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-2842/2002 od 8. srpnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1983

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću
za odluči­vanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Željko Potoč­njak, pred­sjednik
Vijeća, te suci Ivan Matija, Agata Račan, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i
Milan Vuković, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom »S. D.«
d.d. S., koju zastupa Odvjetničko društvo K. i H. iz Z., na sjednici održanoj
8. srpnja 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-3653/1999-2 od 24. rujna 2002.
godine, kojom je djelomično prihvaćena revizija podnositeljice i preinačena
presuda Županijskog suda u Zagrebu, broj: Gž-11392/98 od 1. lipnja 1999.
godine, na način da je umanjio dosuđeni iznos od 40.000,00 kn koji je
podnositeljica bila dužna platiti Z. T. tužitelju na ime nematerijalne štete na
iznos od 20.000,00 kn sa zateznim kamatama.

Presudom Općinskog suda u Zagrebu, broj:
Pn-7437/97 od 8. lipnja 1998. naloženo je podnositeljici da tužitelju naknadi
nematerijalnu štetu u iznosu od 80.000,00 kn zbog povrede dostojanstva, ugleda
i časti, te da po pravomoćnosti presude ista bude objavljena u časopisu »S.«
bez komentara.

2. Podnositeljica
ustavne tužbe smatra da su joj osporenim presudama povrijeđena ustavna prava
propisana u odredbama članaka 19. i 38. stavaka 1., 2. i 3. Ustava Republike
Hrvatske, kao i da su povrijeđene odredbe članaka 3. i 5. Ustava. Povredu
navedenih prava obrazlaže razlozima koje je isticala tijekom žalbenog postupka,
te ističe da su sudovi u konkretnom slučaju primijenili odredbe Zakona o javnom
priopćavanju (»Narodne novine«, broj 83/96 i 143/98) umjesto Zakona o javnom
informiranju (»Narodne novine«, broj 22/92) koji je u vrijeme objave spornog
intervjua bio na snazi, a prema navodima podnositeljice nije »imao jasnu
odredbu o autorizaciji«, stoga smatra pogrešnim utvrđenje sudova da je u listu
»S.«, čiji je nakladnik, objavila neautorizirani intervju i time povrijedila
čast i ugled tužitelja.

Podnositeljica predlaže
usvajanje ustavne tužbe, ukidanje os­po­renih presuda i vraćanje predmeta
prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

*Ustavna tužba
nije osnovana.*

3. Ustavni sud
Republike Hrvatske, u postupku u povodu ustavne tužbe, podnijete temeljem
odredbi članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u
granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku
odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno podnositelju ustavno
pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi i upravna
tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za
Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o
povredi ustavnog prava, a eventualno postojanje povrede ustavnih prava Ustavni
sud, u pravilu, cijeni na podlozi činjenica koje su utvrđene u postupku
donošenja osporenog akta.

4. Sud prvog stupnja je utvrdio da je
podnositeljica kao nakladnik neautoriziranim intervjuem objavljenim u tjedniku
»S.« tuži­telju povrijedila ugled, čast i dostojanstvo, te je svoju odluku
utemeljio na odredbi članka 22. stavka 5. Zakona o javnom priopćavanju, prema
kojoj je nematerijalnu štetu dužan naknaditi nakladnik koji informacijom o
osobnom ili obiteljskom životu, ili nekom drugom informacijom objavljenom u
javnom glasilu povrijedi privatnost, dostojanstvo, ugled, čast ili koje drugo
Ustavom ili zakonom zaštićeno dobro.

Županijski sud u
Zagrebu je ocijenio da je prvostupanjski sud pravilno utvrdio osnov tužbenog
zahtjeva tužitelja, ali da pri određivanju visine naknade štete nije uzeo u
obzir sve pretpostav­ke koje su predviđene odredbom članka 22. stavka 5. Zakona
o javnom priopćavanju, zbog čega je umanjio visinu dosuđene štete na iznos od
40.000,00 kn.

Vrhovni sud Republike
Hrvatske djelomično je usvojio reviziju podnositeljice, umanjivši dosuđeni
iznos na 20.000,00 kn. Navode podnositeljice da je trebalo primijeniti Zakon o
javnom informiranju, jer da je sporni intervju nastao prije stupanja na snagu
Zakona o javnom priopćavanju, Vrhovni sud je ocijenio neosnovanim budući da je
odredbom članka 47. Zakona o javnom priopćavanju propisano da će se njegove odredbe
o odgovornosti nakladnika za štetu i objavljivanje ispravka informacija
primjenjivati i na slučajeve u kojima do dana stupanja na snagu tog Zakona nije
donesena pravomoćna presuda, a što je slučaj u ovom postupku.

Članak 2. stavak 8.
Zakona o javnom priopćavanju glasi:

Autorizacija je
odobrenje za objavljivanje dano u pisanome obliku ili u usmenome obliku, ako
postoji tonski zapis o usmenoj autorizaciji.

U odnosu na okolnost da
je tek tim člankom određen pojam autorizacije, Vrhovni sud Republike Hrvatske
je utvrdio da to nije od odlučnog značenja jer se odredbom članka 23. stavka 1.
točka 2. Zakona o javnom priopćavanju nakladnik oslobađa odgovornosti za
naknadu štete ako je informacija kojom je šteta učinjena autorizirani intervju.
Takvu odredbu sadrži i odredba članka 31. stavka 1. točke 2. Zakona o javnom
informiranju iz čega proizlazi da i Zakon o javnom priopćavanju na koji se
podnositeljica poziva unatoč nedostatku definiranja pojma autorizacije predviđa
odgovornost nakladnika za štetu ako objavljena informacija nije autorizirani
intervju.

5. Podnositeljica u
ustavnoj tužbi ističe povredu odredaba članka 38. stavaka 1., 2. i 3. Ustava
koje glase:

Jamči se sloboda
mišljenja i izražavanja misli.

Sloboda izražavanja
misli obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava priopćavanja, slobodu
govora i javnog nastupa i slobodno osnivanje svih ustanova javnog priopćavanja.

Zabranjuje se cenzura.
Novinari imaju pravo na slobodu izvještavanja i pristupa informaciji.

Razlozi koje
podnositeljica iznosi u ustavnoj tužbi ne ukazuju na povredu odredaba članka
38. stavaka 1. i 2. Ustava. Sloboda tiska, između ostalog u sebi sadrži i
slobodu mišljenja i izražavanja ali nema značaj apsolutne slobode i podložna je
ograničenjima propisanim zakonom. Ta ograničenja propisuje članak 13. stavak 1.
Zakona o javnom priopćavanju koji glasi:

Javna glasila dužna su objavljivati točne,
cjelovite i pravodobne informacije, poštujući pravo javnosti da bude upoznata o
događajima, pojavama, osobama, predmetima ili djelatnostima, kao i druga
pravila novinarskog zanimanja i etike.

Nadalje, Zakonom o javnom priopćavanju odredbom
članka 6. (kao i Zakonom o javnom informiranju), a sukladno odredbi članka 35.
Ustava propisano je da svaka osoba ima pravo na zaštitu privatnosti,
dostojanstva, ugleda i časti, dok je odredbama glave V. tog Zakona uređena
odgovornost nakladnika koji informacijom objavljenom u sredstvu javnog
informiranja prouzroči drugome štetu.

Ustavni sud ocjenjuje
važnim istaknuti da u demokratskom društvu tisak predstavlja jedno od moćnijih
sredstava širenja informacija te je točnost i istinitost pri objavljivanju
informacija zbog njihovog utjecaja na javno mnijenje od posebne važnosti.

Ustavni sud također
napominje da je i člankom 10. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97) između ostalog
propisano da se pravo slobode izražavanja može ograničiti i radi zaštite ugleda
i prava drugih.

U ustavnoj tužbi
podnositeljica ne navodi razloge za povredu odredbe članka 38. stavka 3.
Ustava. Valja istaći da u konkretnom slučaju podnositeljici nije ograničeno
pravo na slobodu izvješ­tavanja, te joj nije onemogućen pristup informaciji,
već naprotiv, prema utvrđenju sudova podnositeljica je s dobivenom informacijom
raspolagala protivno važećim zakonskim propisima, obja­viv­ši neautorizirani
intervju.

Nakladnik je
objavljivanjem neautoriziranog članka povrijedio ugled, čast i dostojanstvo
tužitelja, a što su sudovi utvrdili u zakonito provedenom postupku i uz
pravilnu primjenu materijalnog prava, stoga podnositeljici nisu povrijeđena
ustavna prava propisana odredbama članka 38. Ustava.

6. Člankom 19. Ustava
propisano je da pojedinačni akti državne uprave i tijela koja imaju javne
ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu, te se jamči sudska kontrola
zakonitosti tih akata. U konkretnom slučaju, osporavane presude donijela su
tijela sudbene vlasti na koja se odredbe članka 19. Ustava ne odnose, stoga
nije mjerodavna u slučaju podnositeljice.

7. Odredbe članaka 3. i
5. Ustava ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom i stoga
nisu osnova za pružanje ustavnosudske zaštite u smislu članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona.

8. Slijedom iznijetoga, temeljem odredaba
članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-2842/2002
Zagreb, 8. srpnja 2004.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
Vijeća
**dr. sc.** **Željko Potočnjak,** v. r.

Odluka, NN 101/2004-1983