## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4778/2008 od 1. ožujka 2012.

### NN 36/2012 (28.3.2012.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4778/2008 od 1. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

945

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli J. J. i J. D. iz S. B., koje zastupa K. P., odvjetnik u S. B., na sjednici održanoj 1. ožujka 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba podnositelja J. J. se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Slavonskom Brodu broj: Gž-1355/08-2 od 13. listopada 2008.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Slavonskom Brodu na ponovni postupak.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba podnositeljice J. D. se odbacuje.

II. Ova odluka i rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje odluke

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je J. J. iz S. B., kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa K. P., odvjetnik u S. B..

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu presudom Županijskog suda u Slavonskom Brodu (u daljnjem tekstu: Županijski sud) broj: Gž-1355/08-2 od 13. listopada 2008. povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Presudom Županijskog suda prihvaćena je žalba tuženika (G. S. B.) i preinačena točka I. izreke presude (i rješenja) Općinskog suda u Slavonskom Brodu (u daljnjem tekstu: Općinski sud) broj: P-1646/07-9 od 7. srpnja 2008. na način da je podnositeljev tužbeni zahtjev (i) u tom dijelu odbijen. Presudom Općinskog suda, u dijelu u kojem je odlučivano u odnosu na podnositelja, naloženo je tuženiku da podnositelju isplati 2.104,50 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama (točka I. izreke), dok je podnositelj odbijen u dijelu tužbenog zahtjeva za isplatu 515,45 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama (točka II. izreke).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Slavonskom Brodu broj: P-1646/07.

3. U obrazloženju prvostupanjske odluke, u bitnome, navedeno je:

»Ovaj sud smatra da je tužitelj J. J. kao preuzimatelj ureda odvjetnika S. J. aktivno legitimiran u ovom postupku... iz razloga što se iz rješenja odvjetničke komore vidi da je preuzimatelj odvjetničkog ureda odvjetnika S. J....

Tužbeni zahtjev je djelomično osnovan, na temelju čl. 18. st. 1. Zakona o odvjetništvu (Nar. nov. br. 9/95) prema kojem odvjetnici imaju pravo na nagradu za svoj rad sukladno Tarifi koju utvrđuje i donosi Odvjetnička komora.

Budući da su tužitelji fizičke osobe potraživanja istih zastarijevaju u općem zastarnom roku od pet godina (Čl. 225. ZOO – Zakon o obveznim odnosima, Nar. nov. br. 35/05). Odluka VS RH, Rev-386/05 od dana 23. lipnja 2005. godine da se zastarni rok za potraživanja nagrade za svaku radnju računa od dana kada je takva radnja učinjena.

Na temelju čl. 233. st. 1. ZOO/05 sve tražbine koje su utvrđene pravomoćnom sudskom odlukom zastarijevaju za deset godina, pa i one za koje je predviđen zakonom kraći rok zastare.

Ovaj sud je u cijelosti usvojio tužbeni zahtjev tužitelja prema troškovniku istog iz parničnog postupka br. P-1498/03 na strani 39 spisa... jer je to pravomoćna odluka suda na koju se računa prigovor zastare u skladu sa odredbom čl. 233. st. 1. Z00/05 budući da je ista postala pravomoćna dana 3. veljače 2004. godine, nesporno nije protekao rok od 10 godina.

Iz troškovnika koji se u istoj nalazi vidljivo je da su bili priznati troškovi sastava tužbe u iznosu od 250,00 kn (točk. 1. računa), troškovi zastupanja tužitelja na ročištima dana 21. svibnja 2001. godine u iznosu od 62,50 kn (točk. 2. računa), dana 4. prosinca 2001. godine u iznosu od 62,50 kn (točk. 3. računa), dana 10. ožujka 2003. godine u iznosu od 250,00 kn (točk. 4. računa), dana 8. rujna 2003. godine u iznosu od 250,00 kn (točk. 5 računa), dana 4.studenog 2003. godine u iznosu od 250,00 kn (točk. 6 računa), priznat je u parničnom predmetu i trošak predujma u iznosu od 90,00 kn, međutim to nije trošak koji može tražiti tužitelj u ovom postupku, jer ga je uplatio tuženik. Trošak obavijesti stranci 5 x 50,00 kn = 250,00 kn (točk. 7 računa), trošak sastava podnesaka od dana 21. studeni 1997. godine u iznosu od 250,00 kn (točk. 8 računa), dana 28. lipnja 2001. godine u iznosu od 50,00 kn (točk. 9. računa), dana 25. rujna 2003. godine u iznosu od 50,00 kn (točk. 10 računa), sve sa pripadajućim porezom.

(...)

U svezi navedenog ovaj sud je odlučio kao u izreci rješenja i tuženik je u obvezi naknaditi po računu br. 135/06 tužitelju u iznosu od 1.725,00 kn, pripadajući porez iznosi 379,50 kn, što ukupno iznosi 2.104,50 kn, a preko dosuđenog je tužitelj odbijen sa zahtjevom u iznosu od 515, 45 kn.«

U obrazloženju drugostupanjske presude, u bitnome, navedeno je:

»U postupku u povodu žalbe u sporovima male vrijednosti ne primjenjuju se odredbe čl. 370. ZPP-a i žalba se ne može izjaviti zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja...

Predmet spora je dug prema računu tužitelja broj R.2-135/06. od 17. veljače 2006. godine na ime troškova zastupanja tuženika, tj. za pružanje odvjetničke usluge.

Prvostupanjskom presudom je tužbeni zahtjev usvojen i odbijen prigovor zastare iz čl. 371. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine' broj 53/91, 73/91, 3/94, 7/96, 112/99 – dalje: ZOO) obzirom da je tužba podnesena 2007. godine nakon proteka 5 godina od pružanja predmetne usluge zastupanja u predmetu Ovr-1966/97. tijekom 2001. godine i ranije.

Žalbom se isto osporava zbog toga što je prvostupanjska presuda pogrešno utemeljena na odredbi čl. 233. st. 1. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine' broj 35/05) i pravomoćnoj presudi iz predmeta broj P-1498/03. na kojima se ne može temeljiti presuda u ovom predmetu, već samo na pojedinim podnescima i radnjama pruženih odvjetničkih usluga u istom i predmetu Ovrv-1966/07. kojim je započet taj postupak... od kojih su one pobliže navedene u žalbi zastarjele obzirom da su poduzete 2001. godine i ranije, sukladno odredbi čl. 371. ZOO.

Uvidom u spis broj P-1498/03. i priloženi troškovnik tužitelja u istom, specifikaciju računa i obrazloženje prvostupanjske presude je utvrđeno da su prednji navodi žalbe točni i da je materijalno pravo pogrešno primijenjeno jer je prvostupanjska presuda pogrešno utemeljena na propisima na kojima se ne može temeljiti i kriterijima koji se ne mogu koristiti za potrebe ovog postupka već samo za međusobno namirenje troškova iz predmeta broj P-1498/03. od stranaka iz tog predmeta, za razliku od ovoga spora i Računa tužitelja kojim su obuhvaćene i druge usluge iz ranijeg ovršnog postupka koje su zastarjele i nisu razgraničene već uključene u isti, zbog čega i pogrešnog pravnog pristupa prvostupanjskog suda u ovom sporu i načina rješavanja istog, više nije moguće ni u ovom žalbenom postupku djelomično preinačiti prvostupanjsku presudu ovom drugostupanjskom presudom u pravcu eventualnog dosuđenja samo onih troškova koji nisu zastarjeli zbog nemogućnosti utvrđivanja činjeničnog stanja u pogledu istih i ukidanja prvostupanjske presude samo zbog toga razloga koji nije predviđen odredbama ZPP-a u sporu male vrijednosti.

Stoga je žalba prihvaćena i prvostupanjska presuda preinačena, sukladno odredbi čl. 373. toč. 3. ZPP-a na način pobliže navedene u izreci ove drugostupanjske presude, kojom je prigovor zastare prihvaćen i tužbeni zahtjev odbijen.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

4. Podnositelj je u ustavnoj tužbi, u bitnome, naveo:

»... iz obrazloženja drugostupanjske presude proizlazi da je u prvostupanjskoj presudi pogrešno primijenjeno materijalno pravo, da se ista temelji na propisima na kojima se ne može temeljiti temeljiti, ali drugostupanjski sud ne obrazlaže navedeno, niti navodi o kojim propisima je u konkretnom slučaju riječ. Nadalje, u obrazloženju te iste presude sud jasno navodi da je odbijen tužbeni zahtjev budući u žalbenom postupku nije moguće preinačiti presudu u pravcu dosuđenja troškova koji nisu zastarjeli zbog nemogućnosti utvrđivanja činjeničnog stanja u pogledu istih. Naime, iz istih navoda proizlazi da sud ne može utvrditi činjenično stanje te mu je stoga lakše odbiti tužbeni zahtjev u cijelosti nego ga preinačiti na način da razluči zastarjele troškove i nezastarjele, što nije ni u kojem pogledu prihvatljivo, te je nedvojbeno protivno čl. 2. st. 2. Zakona o parničnom postupku koji jasno određuje da sud ne može odbiti da odlučuje o zahtjevu za koji je nadležan. Naime, sud mora riješiti pravnu stvar, i to na temelju zakona i ustava, što znači da mu nije ostavljena mogućnost da odbije tužbeni zahtjev jer ne može riješiti stvar, kao što je u konkretnom slučaju drugostupanjski sud učinio.

(...)

Nadalje, drugostupanjski sud najprije navodi da je prvostupanjski sud pogrešno tj. nepotpuno utvrdio činjenično stanje, a zatim se suprotno tomu, potpuno pogrešno poziva na odredbu čl. 373. toč. 3 ZPP-a, iz koje proizlazi da sud može preinačiti prvostupanjsku presudu ukoliko smatra da je činjenično stanje pravilno utvrđeno (iako u obrazloženju tvrdi da činjenično stanje nije pravilno utvrđeno), ali da je prvostupanjski sud pogrešno primjenio materijalno pravo.

Dakle, iz svega navedenog proizlazi da je drugostupanjski sud, kako to navodi u svom obrazloženju na str. 2, odbio u cijelosti tužbeni zahtjev tužitelja jer je prihvatio prigovor zastare, iako i sam navodi i priznaje da postoje radnje u postupku koje nisu zastarjele i na čiji trošak tužitelj ima pravo, ali je unatoč tomu tužbeni zahtjev odbijen, budući drugostupanjski sud nema mogućnosti preinačiti presudu na način da tužitelju dosudi trošak za sve radnje koje nisu zastarjele.«

Podnositelj navodi da mu je osporenom presudom povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava te članak 115. stavak 3. (u ustavnoj tužbi označen kao članak 117. stavak 3.) Ustava.

Predlaže ukidanje drugostupanjske presude.

Ustavna tužba je osnovana.

5. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), glasi:

»Članak 62.

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

(...)«

IV. MJERODAVNO PRAVO

6. Člancima 370., 373. alinejom 3., 457. stavkom 1. te 467. stavcima 1. i 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03. i 84/08., u daljnjem tekstu: ZPP), propisano je:

»Članak 370.

Drugostupanjski će sud rješenjem ukinuti presudu prvostupanjskog suda i vratiti predmet tom sudu na ponovno suđenje ako smatra da radi pravilnog utvrđivanja činjeničnog stanja treba održati novu glavnu raspravu pred prvostupanjskim sudom.«

»Članak 373.

Drugostupanjski će sud presudom preinačiti prvostupanjsku presudu:

(...)

3) ako smatra da je činjenično stanje u prvostupanjskoj presudi pravilno utvrđeno, ali da je prvostupanjski sud pogrešno primijenio materijalno pravo.«

»Članak 457.

Ako u ovoj glavi ne postoje posebne odredbe, u postupku u sporovima male vrijednosti primjenjivat će se ostale odredbe ovog Zakona.

(...)«

»Članak 467.

Presuda ili rješenje kojim se završava spor u postupku u sporovima male vrijednosti može se pobijati samo zbog bitne povrede odredaba parničnog postupka iz članka 354. stavka 2. točke 1., 2., 4., 5., 6., 8., 9., 10. i 11. ovog Zakona i zbog pogrešne primjene materijalnog prava.

U postupku u povodu žalbe u sporovima male vrijednosti ne primjenjuju se odredbe članka 370. ovog Zakona.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Ustavni sud utvrđuje da u ovom ustavnosudskom postupku treba odgovoriti na pitanje je li podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama...

(...)«

7.1. Ustavni sud opetovano ističe da je sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen na postupovna jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

7.2. Ustavni sud nadalje ističe da postupci pred sudbenim tijelima moraju biti u skladu s načelima vladavine prava, koja se može poistovjetiti i s dobrim radom pravosuđa pa bi prava zajamčena u tom smislu Ustavom i međunarodnim pravnim aktima koji obvezuju Republiku Hrvatsku bila iluzorna i teorijska (umjesto stvarna i učinkovita), kada ne bi postojala obveza sudbene vlasti da obrazlaže svoje odluke odnosno da pažljivo ispita tvrdnje predočene pred sudom odnosno nadležnim tijelom. U protivnom, riječ je o arbitrarnoj odluci, koja dovodi u pitanje načela dobrog rada pravosuđa i pravičnost suđenja, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava. Stranke uvijek imaju pravo očekivati da će se na njihov slučaj primijeniti postojeća pravila.

7.3. Ustavni sud također podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. To se osobito tiče interpretacije zakonskih pravila postupovne naravi. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

7.4. Razmatrajući konkretni slučaj, Ustavni sud prije svega utvrđuje da je drugostupanjski sud obrazložio razloge zbog kojih u konkretnom slučaju smatra neprimjenjivim posebni zastarni rok propisan mjerodavnim pravom za potraživanja utvrđena pravomoćnom sudskom odlukom. Međutim, nakon toga nije izričito naveo koje pravo smatra mjerodavnim u konkretnom slučaju, a niti podnositelj niti Ustavni sud nisu dužni nagađati o tom pitanju, tim više što primjenjivanje pogrešnog materijalnog prava samo po sebi ne povlači preinačavanje prvostupanjske presude, što je drugostupanjski sud u konkretnom slučaju učinio. No, čak i kad bi se uzelo da pravno stajalište drugostupanjskog suda o neprimjenjivosti navedenog posebnog zastarnog roka u sebi implicitno sadrži stav da je primjenjiv opći petogodišnji zastarni rok, postupak bi za podnositelja, sagledavan kao jedinstvena cjelina, i u tom slučaju bio nepravičan.

Naime, žalba u sporovima male vrijednosti, kako to ispravno navodi i drugostupanjski sud u obrazloženju osporene presude, ne može se izjaviti zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja. Navedeno proizlazi iz članka 467. stavaka 1. i 2. ZPP-a. Nadalje, člankom 457. stavkom 1. u svezi sa člankom 373. alinejom 3. ZPP-a propisano je da će sud (i) u sporovima male vrijednosti presudom preinačiti prvostupanjsku presudu ako smatra da je činjenično stanje u njoj pravilno utvrđeno, ali je prvostupanjski sud pogrešno primijenio materijalno pravo. Budući da u sporovima male vrijednosti isključivo prvostupanjski sud utvrđuje činjenično stanje, za drugostupanjski sud je činjenično stanje uvijek »pravilno utvrđeno«, to jest drugostupanjski sud, i kada ima sumnji u tom pogledu, ipak mora polaziti od činjeničnog stanja koje je utvrdio prvostupanjski sud.

U svjetlu prethodnih razmatranja Ustavni sud ukazuje da je netočan navod drugostupanjskog suda u osporenoj presudi kako je eventualno dosuđenje (djelomičnim preinačenjem prvostupanjske presude) samo onih troškova koji nisu zastarjeli isključeno »zbog nemogućnosti utvrđivanja činjeničnog stanja u pogledu istih«. Naime, prvostupanjski sud u uvodnoj rečenici svog obrazloženja utvrđuje podnošenje predmetnog ovršnog prijedloga, doduše ne navodeći datum tog podnošenja (30. siječnja 2007.), ali već u sljedećoj rečenici navodi kako je postupak rješenjem istog Suda broj: Ovrv-194/07-2 od 22. svibnja 2007. nastavljen kao postupak povodom prigovora protiv platnog naloga. Kada se navedeno utvrđenje dovede u vezu s time da su u prijedlogu za ovrhu na temelju vjerodostojne isprave, u predmetnom računu kao vjerodostojnoj ispravi pobrojana, između ostalog, i zastupanja na više ročišta održanih tijekom 2003. – koja je prvostupanjski sud u obrazloženju svoje odluke utvrdio i priznao podnositelju pripadajuću nagradu za zastupanje – očito je da od bilo kojeg datuma 2003. do 22. svibnja 2007. nije protekao razmatrani opći petogodišnji zastarni rok.

7.5. Polazeći od prethodnih načelnih stajališta (iznesenih u točkama 7.1. do 7.3. obrazloženja ove odluke), Ustavni sud ponovno posebno ukazuje na legitimno očekivanje stranaka da će se na njihov slučaj primijeniti postojeća pravila te na obvezu sudbene vlasti da obrazlaže svoje odluke odnosno da pažljivo ispita tvrdnje predočene pred sudovima, kako se ne bi radilo o arbitrarnoj odluci.

U svjetlu utvrđenja navedenih u točki 7.4. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud ocjenjuje da u konkretnom slučaju prethodno navedeni zahtjevi nisu ispunjeni.

Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da je osporenom presudom podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

8. Članak 115. stavak 3. Ustava, na čiju povredu podnositelj također ukazuje, ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

9. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

Obrazloženje rješenja

10. Ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u Slavonskom Brodu broj: Gž-1355/08-2 od 13. listopada 2008. podnijela je (i) J. D. iz S. B., koju u postupku pred Ustavnim sudom zastupa K. P., odvjetnik u S. B..

Ustavna tužba nije dopuštena.

11. Članak 72. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu:... ako je ustavna tužba nedopuštena. Tužba je nedopuštena... ako je tužbu podnijela osoba koja nije ovlaštena za njezino podnošenje...«

Tko je ovlašten podnijeti ustavnu tužbu propisano je člankom 62. stavkom 1. Ustavnog zakona, citiranom u točki 5. obrazloženja odluke.

12. S obzirom da je ustavna tužba podnositeljice u konkretnom slučaju podnijeta protiv sudske odluke (presude) kojom je odlučivano o tužbenom zahtjevu podnositelja J. J., podnositeljica u konkretnom slučaju nije ovlaštena za njezino podnošenje u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

13. Slijedom iznijetoga, na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u izreci.

14. Odluka o objavi (točka II. izreke rješenja) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4778/2008

Zagreb, 1. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 36/2012-945