## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1002/2000 od 20. svibnja 2002.

### NN 71/2002 (17.6.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1002/2000 od 20. svibnja 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1193

Ustavni sud
Republike Hrvatsk, u vijeću šestorice za odlu­čiva­nje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejac, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hra­njski,
Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi »A.« o. d.d. iz P., zastupano od punomoćnika, Zajedničkog
odvjetničkog ureda V., J. & Š. iz R., na sjednici Vijeća održanog dana 20.
svib­nja 2002., jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukidaju:

– rješe­nje Županijskog suda
u P., broj: Gž-3059/99 od 15. svib­nja 2000. godine i

– rješe­nje Općinskog suda u
P., posl. broj: R1-466/94-16 od 27. siječ­nja 1997. godine.

II. Ova odluka objavit će se
u »Narodnim novinama«.

Obrazlože­nje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv rješe­nja Županijskog suda u P.,
broj: Gž-3059/99 od 15. svib­nja 2000. godine. Tim je rješe­njem djelomično
usvojena žalba podnosite­lja podnesena protiv rješe­nja Općinskog suda u P.,
broj: R1-466/94-16 od 27. siječ­nja 1997. godine, tako da je to rješe­nje pod
točkom II. izreke preinačeno, na način da se polog prenosi u korist Državnog
proračuna Republike Hrvatske, umjesto da »prelazi u društveno vlasništvo« kako
je to bilo utvrđeno naprijed navedenim prvo­stupa­njskim rješe­njem, dok je u
preostalom dijelu ostalo neiz­mije­njeno.

2. Osporenim rješe­njem suda
prvog stup­nja utvrđeno je da je rješe­nje kojim je određen sudski polog
postalo pravomoćno dana 23. siječ­nja 1995. godine, te da je sukladno odredbi članka
98. Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 3/94, 100/96 i 129/00) prestalo
pravo korisnika sudskog pologa (sada podnosite­lja ustavne tužbe) na izruče­nje
pologa, budući da u roku od dvije godine po pravomoćnosti tog rješe­nja i
poziva na ­nje­govo preuzima­nje nije isti preuzeo pa je slijedom toga utvrđeno
da je polog prešao u društveno vlasništvo te da će se predati u bu­džet
Republike Hrvatske.

3. Podnosite­lj smatra da su
osporenim rješe­njima povrije­đene odredbe Ustava Republike Hrvatske iz članka
18. (o jamstvu prava na žalbu), članka 26. (svi su držav­ljani Republike
Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja
imaju javne ovlasti), članka 48. (o jamstvu prava vlasništva) i članka 49. u
dijelu koji propisuje da su poduzetnička i tržišna sloboda teme­lj gospodarskog
ustroja Republike Hrvatske.

4. Povrede
navedenih ustavnih prava i načela podnosite­lj, u bitnom, obrazlaže navodima da
je drugostupa­njski sud prvostu-pa­nj­sko rješe­nje preinačio na način da je
sukladno članku 98. Zakona o sudovima utvrđen prestanak prava podnosite­lja na
izruče­nje sudskog pologa te da se polog prenosi u korist Državnog proračuna
Republike Hrvatske. Ovo stoga jer da podnosite­lj nije, u roku od dvije godine
po pravomoćnosti rješe­nja kojim je određen sudski polog i kojim je korisnik
pozvan na preuzima­nje, preuzeo isti.

U preostalom
dijelu, ističe da­lje podnosite­lj, prvostupa­njsko rješe­nje ostalo je
nepreinačeno, a ­njime je utvrđeno kako je rješe­nje Općinskog suda u P. od 13.
prosinca 1994. godine, posl. broj: R1-466/94, kojim je određen sudski polog,
postalo pravomoćno 23. siječ­nja 1995. godine. Suprotno navodima osporenih rješe­nja,
tvrdi da­lje podnosite­lj, rješe­nje kojim je određen sudski polog nije postalo
pravomoćno i to iz jednostavnog razloga što je protiv rješe­nja o određiva­nju
sudskog pologa pravovremeno izjavio žal­bu, ali mu drugostupa­njska odluka,
kojom je riješeno o ­nje­govoj žalbi, nikada nije bila dostav­ljena.

Ističe da­lje,
kako u obrazlože­nju osporenog rješe­nja drugo­stupa­njski sud navodi da je rješe­njem
tog suda od 23. siječ­nja 1995. godine, posl. broj: Gž-64/95-2 žalba podnosite­lja
protiv naprijed navedenog rješe­nja, kojim je određen sudski polog, odbijena
kao neosnovana, te da je to rješe­nje, suprotno žalbenim navodima predloženika
(sada podnosite­lja) dostav­ljeno ­nje­govom punomoćniku dana 8. ve­ljače 1995.
godine.

Podnosite­lj u
ustavnoj tužbi posebno ističe da niti ­njemu niti ­nje­govu punomoćniku to rješe­nje
nije nikada dostav­ljeno, a niti su on ili ­nje­gov punomoćnik ikada potpisali
dostavnicu koja bi se odnosila na isto rješe­nje. Zak­ljučno, napomi­nje, da čak
i da mu je dana 8. ve­ljače 1995. godine dostav­ljeno drugostupa­njsko rješe­nje
o određiva­nju sudskog pologa, pravomoćnosti istoga nastupila bi tek toga dana,
a ne 23. siječ­nja 1995. godine, pa bi paricijski rok od dvije godine u odnosu
na ­nje­ga počeo teći tek od 8. ve­ljače 1995. godine, tj. od dana sazna­nja za
obvezu preuzima­nja sudskog pologa.

*Ustavna tužba je
osnovana.*

5. Za potrebe
ustavnosudskog postupka pribav­ljen je spis Općinskog suda u P., broj: R1-466/94.

Uvidom u navedeni
spis utvrđeno je:

1.) da se rješe­njem
Općinskog suda u P., broj: R1-466/94-10 od 13. prosinca 1994. godine dozvo­ljava
osniva­nje sudskog pologa pod nazivom »Uplata dugovanog iznosa« od 559.710,61
kn na ime duga prema ugovoru broj: 1/93 od 11. rujna 1993. godine predlagate­lja
»L.« d.d. M. L. u korist protustranke »A.« od d.d. P. Točkom III. istog rješe­nja
određeno je da kad korisnik sudskog pologa ne preuzme sudski polog u roku od
dvije godine po pravomoćnosti rješe­nja kojim se određuje izdava­nje pologa i
korisnik poziva na preuzima­nje, sud rješe­njem utvrđuje prestanak prava
korisnika na izruče­nje pologa i polog prenosi u korist Državnog proračuna
Republike Hrvatske. To rješe­nje punomoć­nici podnosite­lja primili su 27. prosinca
1994. godine i protiv istog su u zakonskom roku podnijeli žalbu;

2.) da je
drugostupa­njski sud, odlučujući povodom žalbe podnosite­lja, svojim rješe­njem,
broj: Gž-64/95-2 od 23. siječ­nja 1995. godine odbio istu i potvrdio naprijed
navedeno prvostu-­pa­nj­sko rješe­nje. To, drugostupa­njsko rješe­nje, dostav­ljeno
je pod­nosite­ljevu punomoćniku, suprotno ­nje­govim navodima iz ustavne tužbe,
8. ve­ljače 1995. godine;

3.) da je prvostupa­njski sud
u P., svojim rješe­njem broj: R1-466/94-16 od 27. siječ­nja 1997. godine, a
sada osporavajućim, utvrdio da je rješe­nje istog suda o osniva­nju sudskog
pologa, navedeno u točki 5/1 ove odluke, postalo pravomoćno 23. siječ­nja 1995.
godine, te da se po članku 98. Zakona o sudovima utvrđuje da je pravo korisnika
na izruče­nje pologa zastarjelo, da je predmet pologa prešao u društveno vlasništvo
i da će se polog predati u bu­džet Republike Hrvatske;

4.) da je drugostupa­njski
sud u P., povodom žalbe podnosite­lja podnijete protiv prvostupa­njskog rješe­nja
navedenog u točki 5/3 ove odluke, osporenim rješe­njem, broj: Gž-3059/99 od 15.
svib­nja 2000. godine djelomično usvojio žalbu podnosite­lja preina­čivši
prvostupa­njsko rješe­nje na način da navedeni polog ne »prelazi u društveno
vlasništvo«, već se isti sukladno navedenoj zakonskoj odredbi članka 98. Zakona
o sudovima prenosi u korist Državnog proračuna Republike Hrvatske.

6. Slijedom takvog utvrđe­nja,
za ovaj Sud postavilo se osnov­no pita­nje: kada je rješe­nje prvostupa­njskog
suda, broj R1-466/94-10 od 13. prosinca 1994. godine, postalo pravomoćno?
Drugim riječima je li ono postalo pravomoćno dana 23. siječ­nja 1995. godine
kada je održana sjednica drugostupa­njskog suda na kojoj se donosila odluka po žalbi
podnosite­lja i koji je datum kao dan pravomoćnosti utvrđen osporenim prvostupa­njskim
rješe­njem ili su prema podnosite­lju učinci pravomoćnosti trebali nastupiti
tek od 8. ve­ljače 1995. godine, kada je podnosite­lju dostav­ljeno drugostupa­njsko
rješe­nje, broj: Gž-64/95-2 od 23. siječ­nja 1995. godine?

U odgovoru na postav­ljeno
pita­nje va­lja poći od odredbe članka 334. stavka 2. Zakona o parničnom
postupku. Tom je odredbom propisano da prema strankama presuda (dakle i rješe­nje)
imaju učinak tek od dana kad su im dostav­ljeni. Izuzetak od tog pravila predviđen
je odredbom članka 145. stavaka 2., 3. i 4. ZPP-a (promjena stana). U
konkretnom slučaju, a budući da je drugostupa­njsko rješe­nje, broj: Gž-64/95-2
od 23. siječ­nja 1995. godine dostav­ljeno punomoćniku podnosite­lja 8. ve­ljače
1995. godine, ovaj Sud je utvrdio da je pravomoćnost naprijed navedenog rješe­nja
o osniva­nju sudskog pologa nastupila tek toga dana, a ne 23. siječ­nja 1995.
godine, kako je to utvrđeno osporenim rješe­njima. Slijedom takvog utvrđe­nja i
paricijski rok od dvije godine trebao je, u odnosu na stranku (podnosite­lja
ustavne tužbe), početi teći tek od dana dostave rješe­nja, dakle od 8. ve­ljače
1995. godine, a ne od 23. siječ­nja iste godine.

Iz navedenog se da­lje
izvodi zak­ljučak da je osporenim rješe­njem prvostupa­njski sud odredio
prijenos sredstava u Državni proračun Republike Hrvatske prije vremena (to jest
s danom 23. siječ­nja 1997.), te da je pravo korisnika (podnosite­lja ustavne
tužbe) na izruče­nje pologa u roku od dvije godine od nastupa pravomoćnosti
time povrijeđeno, jer je to pravo podnosite­lju ukinuto prije isteka navedenog
roka (8. ve­ljače 1997.).

7. Člankom 74.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Repub­like Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02 – pročišćeni tekst, u nastavku: Ustavni zakon) određeno je da će Ustavni
sud odlukom, ako utvrdi da je ustavno pravo podnosite­lja ustavne tužbe povrijeđeno
ne samo osporenim ne­go i nekim drugim aktom donesenim u tom predmetu, ukinuti
u cijelosti ili djelomično i taj akt.

8. Kako su u
konkretnom slučaju osporena rješe­nja donesena suprotno navedenim odredbama
Zakona o parničnom postupku, na što je podnosite­lj s pravom ukazivao u svojoj žalbi
podnijetoj protiv osporenog prvostupa­njskog rješe­nja, Sud je utvrdio da je
takvim odlukama povrijeđeno ustavno pravo iz članka 18. stavka 1. Ustava
Republike Hrvatske (jamči se pravo na žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata
donesenih u postupku prvog stup­nja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom).
Naime, navedeno pravo ne može se učinkovito ostvariti ako odluke sudbene vlasti
nisu uopće ili su nepotpuno obrazložene, jer se samo putem obrazlože­nja utvrđuje
je li se sud vodio načelom zakonitosti i je li istodobno postupao tako da u vođe­nju
postupka i u odlučiva­nju stranci omogući potpunu zaštitu ­njezinih prava.

U konkretnom slučaju
drugostupa­njski sud se, osporenim rješe­njem, niti jednom riječju nije osvrnuo
na žalbene navode podnosite­lja vezane uz ­nje­gove tvrd­nje glede nastupa
trenutka pravomoćnosti rješe­nja, već je unatoč sazna­nju da je podnosite­lj po
svojem punomoćniku rješe­nje istog suda, broj: Gž-64/95-2 od 23. siječ­nja
1995. godine, primio 8. ve­ljače 1995. godine, izveo pogrešan zak­ljučak kako
je »stoga pravilno sud prvog stup­nja izveo zak­ljučak o pravomoćnosti
navedenog rješe­nja s danom 23. siječ­nja 1995. godine«.

9. U navode
podnosite­lja o povredama drugih ustavnih prava, poput onih iz članka 26., 48.
i 49., ovaj Sud se nije posebno upuštao budući da povreda članka 18. stavka 1.
Ustava o osporenim rješe­njima predstav­lja dostatan razlog za donoše­nje
ovakve odluke.

10. Slijedom
navedenog, a teme­ljem odredbi članka 73. i 74. Ustavnog zakona, odlučeno je
kao u izreci.

11. Odluka o
objavi teme­lji se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj:
U-III-1002/2000
Zagreb, 20. svib­nja 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 71/2002-1193