## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-821/2007 od 18. lipnja 2008. i Izdvojeno mišljenje

### NN 78/2008 (7.7.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-821/2007 od 18. lipnja 2008. i Izdvojeno mišljenje

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2566**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te
suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Kos, Davor Krapac, Mario
Jelušić, Ivan Matija, Željko Potočnjak, Aldo Radolović, Agata Račan, Duška Šarin
i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Č. V. iz V. T.,
koga zastupaju odvjetnici iz Odvjetničkog društva K., H. i U. iz V., na sjednici
održanoj 18. lipnja 2008. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

 1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Varaždinu broj:
Gž-128/07-2 od 5. veljače 2007., kojom je odbijena žalba podnositelja i
potvrđena presuda Općinskog suda u Varaždinu broj: P-2051/05-13 od 28. travnja
2006. godine.
Tom je presudom utvrđeno da je tužiteljica J. H. suvlasnica u 1/2 dijela k.č.
broj 1353/8, kuća i dvije zgrade s 203 m², dvorište s 500 m² i oranica s 232 m²,
upisane u z.k.ul. broj 3429 k.o. R., te je naloženo podnositelju da joj izda
tabularnu ispravu za zemljišnoknjižni prijenos 1/2 dijela tih nekretnina. Ujedno
je u tom dijelu spornih nekretnina proglašena nedopuštenom ovrha određena
rješenjem o ovrsi Općinskog suda u Varaždinu broj: Ovrv-3623/00 od 19. svibnja
2005. godine.
2. Podnositelj ističe da su osporenim presudama povrijeđena ustavna prava
zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 26. Ustava. Obraz­lažući svoju tvrdnju o
povredi ustavnih prava, podnositelj navodi da je S. H., suprug tužiteljice,
sklopio s D. d.o.o. V. ugovor o kratkoročnom kreditu sa sporazumom radi
osiguranja novčane tražbine prijenosom prava vlasništva 22. rujna 1998., prema
kojemu je novčano potraživanje kreditora bilo osigurano fiducijarnim osiguranjem
na cijeloj spornoj nekretnini k.č. broj 1353/8, k.o. R.
Pod brojem: OU-379/99 podnositelj je protiv D. d.o.o. V. pokrenuo postupak
unovčenja prenesenih potraživanja radi osiguranja i to navedenom u ugovoru
sklopljenom između navedene pravne osobe i S. H. 22. rujna 1998. godine. Nakon
provedenog postupka kod javnog bilježnika podnositelj se upisao kao punopravni
vlasnik sporne nekretnine u zemljišnim knjigama.
Tek nakon toga, supruga S. H. zatražila je utvrđenje da je ona suvlasnica sporne
nekretnine u 1/2 dijela na ime bračne stečevine. Smatra da su sudovi postupili
suprotno načelu zaštite povjerenja u zemljišnu knjigu te da nije bilo osnova da
mu se naloži da vrati 1/2 dijela sporne nekretnine imenovanoj. Naime,
podnositelj je upisom stekao pravo vlasništva od njezina vlasnika te je pri tome
postupao s povjerenjem u zemljišne knjige i u dobroj vjeri. Stoga, predlaže
usvajanje ustavne tužbe.
Smatra, također, da su sudovi u konkretnom slučaju, propustivši primijeniti
odredbe Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine«, broj
91/96., 137/99. i 73/00., u daljnjem tekstu: ZV) i Zakona o zemljišnim knjigama
(»Narodne novine«, broj 91/96., 139/99. i 114/01., u daljnjem tekstu: ZZK),
kojima je uređeno stjecanje prava vlasništva na temelju povjerenja u zemljišne
knjige, povrijedili njegova ustavna prava.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. U postupku je utvrđeno da su tužiteljica i S. H. sklopili brak 22. travnja
1974. te da je tijekom braka na spornom zemljištu izgrađena zgrada pri čemu je
zemljište bilo darovano bračnim drugovima od oca drugotuženika 1977. godine. Ta
je kuća sagrađena zajedničkim sredstvima tužiteljice i imenovanog, nisu sklopili
nikakav pisani ugovor kojim bi na drugačiji način ugovorili svoje
imovinsko-pravne odnose ili utvrdili drugačije suvlasničke omjere na spornoj
kući te, stoga, ona predstavlja bračnu stečevinu.
Stupanjem na snagu ZV-a uspostavljeno je pravno jedinstvo zemljišta i zgrade te
su tužiteljica i njezin suprug suvlasnici cijele nekretnine, svaki u 1/2 dijela,
u smislu članka 253. stavka 1. Obiteljskog zakona (»Narodne novine«, broj
116/03.).
Utvrđeno je da je Stjepan Hrnčić sklopio ugovor o kratkoročnom kreditu s
prednikom podnositelja, D. d.o.o. V., 22. rujna 1998., kojom prilikom je došlo i
do prijenosa prava vlasništva u svrhu osiguranja. Stoga je prvostupanjski sud
utvrdio da je S. H., sklapajući navedeni ugovor, spornom 1/2 dijela navedene
nekretnine raspolagao protivno kogentnoj normi članka 250. Obiteljskog zakona te
je, stoga, u tom dijelu ovrha proglašena nedopuštenom.
4. Županijski sud je odbio podnositeljevu žalbu kao neosnovanu i potvrdio
prvostupanjsku presudu, prihvativši stajalište prvostupanjskog suda da je
Stjepan Hrnčić, sklopivši ugovor o kreditu, raspolagao zajedničkom imovinom
protivno kogentnoj normi iz članka 250. Obiteljskog zakona, što ima za
posljedicu ništavost tog pravnog posla. U odnosu na žalbeni navod podnositelja
da je u konkretnom slučaju stekao pravo vlasništva na temelju povjerenja u
zemljišne knjige, Županijski sud ističe da zemljišnoknjižni upis ima svoj učinak
samo u slučaju ispunjenja općih i posebnih pretpostavki za uknjižbu propisanih
odredbama ZZK. Kako jedna od tih pretpostavki nije ispunjena (valjanost pravnog
posla), stajalište je tog suda da se u konkretnom slučaju ne može steći pravo
vlasništva niti na temelju povjerenja u zemljišne knjige.
Nakon stupanja na snagu ZV-a i ZZK-a povjerenje u zemljišne knjige bilo je
odgođeno do 1. siječnja 2002. te u tom razdoblju presumpcija potpunosti i
istinitosti zemljišnoknjižnog stanja nije vrijedila. Kako je u tom razdoblju
došlo do sklapanja spornog ugovora o kreditu i prijenosu vlasništva radi
osiguranja tražbine 22. rujna 1998., podnositelj se ne može s uspjehom pozivati
na povredu tog načela zemljišnoknjižnog prava. Navedeno stajalište zauzeo je
Ustavni sud u odluci broj: U-III-493/2002 od 13. listopada 2004. (»Narodne
novine«, broj 150/04.).
5. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Ustavni sud je utvrdio da osporenim presudama podnositelju nije povrijeđeno
ustavno pravo jednakosti pred zakonom.
Pravna stajališta, navedena u osporenim presudama nadležnih sudova zasnivaju se
na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava i na ustavnopravno
prihvatljivom tumačenju tog prava. Ustavni sud utvrđuje da su nadležni sudovi,
polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku,
obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, za koja je
nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene
mjerodavnog materijalnog prava.
6. Odredbom članka 26. Ustava propisano je da su svi državljani Republike
Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja
imaju javne ovlasti te nije mjerodavna u ovom slučaju (stajalište Ustavnog suda
izraženo u odluci broj: U-III-884/2004 (»Narodne novine«, broj 2/05.).
7. Slijedom iznijetog, temeljem odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona,
odlučeno je kao u izreci (točka I.).
Točka II. izreke temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-821/2007
Zagreb, 18. lipnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica Suda
**dr. sc. Jasna Omejec**, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavka 4. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst),
pisano obrazlažemo

## IZDVOJENO MIŠLJENJE

u predmetu, broj: U-III-821/2007 od
18. lipnja 2008.
1. Na sjednici Ustavnog suda Republike Hrvatske od 18. lipnja 2008. godine
najavili smo izdvojeno mišljenje o naznačenom predmetu.
2. Pravnorelevantne činjenice u spornoj pravnoj stvari su sljedeće:
– ustavnu tužbu podnosi vjerovnik koji je izgubio parnicu koju je protiv njega
povela supruga njegova dužnika i od ovrhe uspjela izdvojiti 1/2 suvlasničkog
dijela založene imovine;
– prije toga je isti podnositelj ustavne tužbe (vjerovnik u obveznopravnom
odnosu) suprugu (mužu) tužiteljice iz parnice dao određen kreditni iznos, a
dužnik (muž tužiteljice) je kao jamstvo vraćanja kredita založio odnosno
fiducijarno prenio vjerovniku u vlasništvo određenu svoju nepokretnu imovinu,
koje je u tom času bio knjižni samovlasnik;
– dužnik (muž tužiteljice iz parnice) dug nije vratio i vjerovnik (sadašnji
podnositelj ustavne tužbe) je zatražio ovrhu na založenoj nepokretnoj imovini;
– sada se (nakon otvorene ovrhe, dakle) javlja supruga dužnika, traži izdvajanje
svog suvlasničkog dijela od 1/2 i traži posebno utvrđenje da je u tom dijelu
ovršni zahtjev vjerovnika njezinog muža (sada – podnositelja ustavne tužbe)
nedopušten; redovni sudovi (općinski i županijski) takav njen zahtjev usvajaju;
– vjerovnik koji je parnicu pravomoćno izgubio (a time i mogućnost da svoju
ugovornu tražbinu namiruje iz cjelokupne založene imovine) podnosi ustavnu tužbu
i traži zaštitu svojih ustavnih prava po odredbama iz članka 14. stavka 2. i
članka 26. Ustava Republike Hrvatske.
3. Nema dvojbe da su u nastaloj pravnoj situaciji u sukobu dva važna pravna
načela: načelo zaštite imovinskih prava supružnika, s jedne, i načelo zaštite
vjerovnika, dakle zaštite sigurnosti u pravnom prometu, s druge strane.
U odlučivanju valja stoga takav sukob razriješiti i reći koje od ovih načela
treba dobiti prevagu nad drugim.
4. Bračni drugovi imaju bračnu imovinu koju su stekli radom za vrijeme trajanja
bračne zajednice ili potječe iz te imovine (članak 248. Obiteljskog zakona – u
daljnjem tekstu: Ob. z.); oni su, ako nisu drukčije ugovorili, u jednakim
dijelovima suvlasnici u bračnoj stečevini (stavak 1. članka 249. Ob. z.).
Takvo svoje suvlasničko pravo može svaki od supružnika uknjižiti u zemljišnoj
knjizi (arg. iz stavka 2. članka 30. Zakona o zemljišnim knjigama – u daljnjem
tekstu: ZZK) i time je zaštita, kako prema drugom supružniku tako i prema
trećima, apsolutno potpuna; bračnom supružniku stoji na raspolaganju i mogućnost
da u zemljišnoj knjizi zabilježi postojanje braka i time je protiv svakog trećeg
također zaštićen (članak 71. ZZK).
U konkretnom slučaju supruga dužnika nije koristila niti jedno od ovih prava.
Ona je, vjerojatno (iako za samu stvar nije bitno) i sudjelovala u postupku
dobivanja kredita pa njeno naknadno ponašanje zapravo predstavlja postupanje »contra
factum proprium« koje se u pravnom sustavu ne može prihvaćati.
5. Treća osoba (u konkretnom slučaju: vjerovnik, u parnici tužitelj, u ustavnoj
tužbi podnositelj ustavne tužbe) ima zapravo samo jednu mogućnost zaštite svojih
prava (naplate datog kredita): ovršnu prodaju založene odnosno fiducijarno
prenijete nepokretne imovine. Dakako, može zahvaćati i svu drugu imovinu svog
dužnika ali je to vrlo mukotrpan put kojeg je on želio izbjeći upravo
inzistiranjem na zalogu (fiduciji) kojeg je i dobio.
Dosta je izvjesno da, nakon što je supruga parnično uspjela izdvojiti svoj
suvlasnički dio, preostala 1/2 datog zaloga neće biti dostatna za potpuno
podmirenje vjerovnikove kreditne tražbine.
Vjerovnik iz kreditnog odnosa na taj način, mada je postupao u dobroj vjeri
(koja se inače uvijek i podrazumijeva) ostaje oštećen.
6. Kreditni dužnik (suprug tužiteljice iz parnice) je svom vjerovniku kao dokaz
samovlasništva založene imovine predao izvadak iz zemljišne knjige iz kojeg je
doista proizlazilo da je on jedini knjižni vlasnik te imovine. To je ujedno bila
i pravna osnova fiducijarnog prijenosa prava vlasništva na vjerovnika.
7. Zemljišne knjige su javne knjige i uživaju javnu vjeru (stavak 1. članka 8.
ZZK), a svaka osoba koja neko knjižno pravo stječe u dobroj vjeri ima pravo
pouzdati se u stanje koje prikazuje zemljišna knjiga (stavci 4. i 5. članka 8.
ZZK).
Takva konsideracija u konkretnom slučaju u odlukama redovnih sudova nije
poštivana.
8. Pravni promet bio bi silno otežan ako bi se npr. kod kreditnih ili sličnih
odnosa tražila posebna suglasnost drugog bračnog druga. To u ovom času nijedan
propis u Republici Hrvatskoj ne predviđa.
Kad bi se takva suglasnost tražila, onda bi se morala tražiti i za izvanbračne
supružnike koji također imaju zajedničku imovinu (članak 258. Ob. z.), a
zajedničku imovinu imaju i partneri u istospolnim zajednicama (članci 11. i 12.
Zakona o istospolnim zajednicama).
Tražiti suglasnost bračnog i izvanbračnog supružnika odnosno još i istospolnog
partnera bilo bi nedopustivo i neprihvatljivo kočenje slobodnog pravnog prometa,
a u nekim aspektima predstavljalo bi i posve neprimjereno zadiranje u osobnost
ljudi.
9. Prihvaćanjem i nastavljanjem prakse da drugi bračni supružnik naknadno (u
fazi ovrhe) vindicira svoj inače zemljišnoknjižno neupisan suvlasnički dio bitno
se slabi sigurnost pravnog prometa, jer treće osobe (vjerovnici) ostaju
nezaštićene.
10. Ovakva praksa ujedno posve odstupa od prakse zemalja Europske Unije, napose
od prakse u onim zemljama koje baštine austrijsko-njemački pravni krug
zemljišnih knjiga i zemljišnoknjižnog prava.
Širenje prakse nepovjerenja u zemljišne knjige u značajnoj mjeri slabi prometni
kredibilitet hrvatskih fizičkih i pravnih osoba koje stupaju u pravne odnose s
inozemnim kreditorima.
11. Imovina bračnih drugova smatra se njihovom zajedničkom imovinom po ranije
važećem Zakonu o braku i porodičnim odnosima, dok je po Obiteljskom zakonu ta
imovina u njihovom suvlasništvu. Stoga podvlačimo ove konsideracije:
11. 1. Zajedničkom imovinom bračni drugovi raspolažu zajednički (stavak 1.
članka 61. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima, u daljnjem tekstu:
ZV), ali nije točno da je pravni posao kojeg s trećim sklopi samo jedan od njih
ništetan; po odredbi iz stavka 2. članka 322. Zakona o obveznim odnosima (ZOO iz
2005., a slično je bilo i po stavku 2. članka 103. ZOO-a iz 1978./1991.) ostaje
valjanim posao koji je bio zabranjen samo jednoj strani, a ta se odredba u
konkretnom slučaju može primijeniti iz jednostavnog razloga što sklapanje
ugovora o fiducijarnom prijenosu prava vlasništva nije bilo zabranjeno
podnositelju ustavne tužbe u svojstvu vjerovnika odnosno treće osobe.
11. 2. Sam ZV u stavku 2. članka 61. određuje da, radi zaštite povjerenja u
pravnom prometu, treća osoba može na temelju pravnog posla koji nije sklopljen
sa svim zajedničarima, steći pravo vlasništva na nekretninama pod pretpostavkama
pod kojima se štiti povjerenje u zemljišne knjige i onda ako vlasništvo nije
bilo upisano u zemljišnim knjigama kao zajedničko.
11. 3. ZV također (slično kao i ZZK) jamči zaštitu povjerenja u istinitost i
potpunost stanja u zemljišnoj knjizi (članci 122., 123. i 124. ZV).
11. 4. Stjecatelj koji je dobroj vjeri postupao s povjerenjem u zemljišne knjige
pravno je zaštićen, ako nije znao niti je s obzirom na okolnosti imao dovoljno
razloga posumnjati da ono što je upisano nije potpuno ili da je različito od
izvanknjižnog stanja, a nedostatak dobre vjere ne može se prigovoriti nikome
samo iz razloga što nije istraživao izvanknjižno stanje (stavak 1. članka 8. ZZK)
i konačno
11. 5. ZZK (članak 224. odnosno izmjene i dopune ZZK, NN br. 114/01) određuje da
su izvanknjižni nositelji stvarnih prava dužni u roku od 5 godina pokrenuti
postupak upisa u zemljišne knjige (do 1. siječnja 2002., koji se produžuje do 1.
siječnja 2007.), ali to ne predstavlja nikakvu odgodu primjene načela povjerenja
(pouzdanja) u zemljišne knjige, a odredba sama po sebi upućuje samo na zaključak
da jeste i ostaje jedino relevantno ono što je upisano u zemljišnoj knjizi; to
je samo poziv vlasnicima koji svoje stvarno pravo još nisu upisali da to što
prije učine.
Čak i kada bi se prihvatilo to stajalište to se u slučaju postojanja zajedničkog
vlasništva (po prijašnjem Zakonu o braku i porodičnim odnosima), odnosno
suvlasništva bračnih drugova (po Obiteljskom zakonu) ne odnosi na imovinu
bračnih drugova koja u konkretnom slučaju nije bila upisana u zemljišne knjige i
gdje nije došlo do promjena na nekretninama u zemljišnim knjigama, već se radilo
samo o neaktivnosti jednog od bračnih drugova koji svoja prava stečena na zakonu
nije upisao u zemljišne knjige.

U Zagrebu, 20. lipnja 2008.

Sudac                                              Sutkinja
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.
**Snježana Bagić**, v. r.

Odluka, NN 78/2008-2566
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)