## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-46/2007 od 22. prosinca 2010.

### NN 12/2011 (28.1.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-46/2007 od 22. prosinca 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

256

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula K. S. iz D., koju zastupa B. S.-R., odvjetnica u D., na sjednici održanoj 22. prosinca 2010. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Danom donošenja ove odluke prestaje važiti rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-46/2007 od 11. veljače 2010.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Dubrovniku broj: Gž-647/04 od 16. studenoga 2006., kojom je odbijena žalba podnositeljice (tuženice, protutužiteljice) i potvrđena presuda Općinskog suda u Dubrovniku broj: P-878/03 od 10. listopada 2003.

Prvostupanjskom presudom podnositeljici je naloženo da sa svojom obitelji i članovima kućanstva iseli iz zgrade koja se nalazi u D., P. 1, označene u izreci presude i da tu zgradu preda tužitelju (protutuženiku) B. D., B. o., te naknadi tužitelju parnične troškove (točke I. i II. izreke).

Istom presudom (točka III. izreke) odbijen je protutužbeni zahtjev podnositeljice koji glasi:

»Utvrđuje se da je protutužiteljica K. S. rođ. K., osoba koja je na dan stupanja na snagu Zakona o najmu stanova N.N. 91/96 imala pravni status nosioca stanarskog prava i člana obiteljskog domaćinstva pok. stanarke K. K., a zatim pok. K. P., a stečenog prema odredbama Zakona o stambenim odnosima te je temeljem tog zakona, a nakon smrti nosioca stanarskog prava, protutužiteljica stekla pravo zaštićenog najmoprimca, na stanu u D., P. br. 1 (ispod B. br. 1) površine 60 m2, a koji stan se nalazi u prizemlju i potkrovlju zgrade, a sastoji se od dnevnog boravka s kuhinjom, te banjom i WC-om u prizemlju zgrade i dvije sobe i saloče u potkrovlju zgrade.

Dužan je protutuženik, kao pravni sljednik B. m. C. Sv. N., na temelju članka 31. st. 1. Zakona o najmu stanova, zaključiti sa protutužiteljicom sljedeći Ugovor o najmu stana (...)«.

2. Podnositeljica smatra da su joj osporenim presudama povrijeđena ustavna prava propisana člancima 14. i 18., kao i odredbe članaka 3. i 5. Ustava Republike Hrvatske. Iz sadržaja ustavne tužbe razvidno je da podnositeljica smatra povrijeđenim pravo na dom propisano člankom 34. stavkom 1. Ustava, kao i pravo na poštovanje doma zajamčeno člankom 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99. – pročišćeni tekst, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija)

U opširnoj ustavnoj tužbi podnositeljica u bitnome navodi da je drugostupanjski sud, radi osiguranja jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana, bio dužan dopustiti reviziju. Smatra da je sud bez ikakvih dokaza zaključio da je u konkretnom slučaju riječ o prekariju, odnosno da se dugogodišnji prekaristički odnos ne može pretvoriti u najamni odnos. Suprotno utvrđenjima sudova, podnositeljica ističe da sporni prostor nije dio Crkve, već predstavlja stan na kojem je njezina baka, K. K., imala stanarsko pravo i izvršavala prava i obveze stanara, tj. plaćala stanarinu, komunalnu naknadu i drugo. Nadalje ističe da je stan nastavio koristiti njen otac, P. K., a nakon njegove smrti podnositeljica kao član porodičnog domaćinstva prvo svoje bake, a potom oca sa članovima svog porodičnog domaćinstva. Navodi da u spisu postoji dokaz da je »pok. prednica« plaćala B. najamninu za stan, a potom bivšoj općini Dubrovnik stanarinu, a da podnositeljica, s obzirom da tužitelj odbija primati stanarinu, polaže iznose zaštićene najamnine na štednu knjižicu o čemu je pismeno izvijestila tužitelja. Podnositeljica ističe da je u tom stanu rođena, a da su stan koristili njeni prednici (pok. otac i baka) još od 1936. godine. Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih presuda i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Sukladno tome, Ustavni sud, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, štiti podnositelje od povreda samo onih prava koja imaju ustavno značenje.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom, utvrđeno je sljedeće:

– tužitelj je vlasnik zgrade u D., P. 1, a kao pravni prednik tužitelja uknjiženo je B. m. C. Sv. N.,

– rješenjem Komisije za nacionalizaciju pri NO Općine Dubrovnik broj: N-111/60 od 14. listopada 1960., sporna zgrada je nacionalizirana,

– to je rješenje poništeno rješenjem Komisije za nacionalizaciju pri NO Kotara Dubrovnik broj: N-1017/61 od 25. veljače 1961., uz obrazloženje, između ostalog, da se prostorije koje se nalaze iznad krova crkve Sv. N. na P. ne mogu nazvati stambenom zgradom niti stambenim prostorom, već dijelom crkvenog nadgrađa, dijelom crkve Sv. N., koje služi crkvi za vršenje njezine djelatnosti,

– podnositeljičin pok. djed bio je mesar i član B. m. c. Sv. N. na P. i oko 1936. godine uselio se u prostor crkve Sv. N. na P., potom se oženio s K. K. koja je u spornom prostoru živjela sve do svoje smrti 1985. godine, a njihov sin P. također do svoje smrti 1996. godine,

– nakon smrti svog djeda, bake i oca u spornim je prostorijama ostala živjeti podnositeljica sa svojim članovima obiteljskog domaćinstva, suprugom i dvoje djece.

U provedenom parničnom postupku predmet spora bilo je utvrđenje je li netko od prednika podnositeljice bio nositelj stanarskog prava, odnosno može li se podnositeljica smatrati nositeljem stanarskog prava na dan stupanja na snagu Zakona o najmu stanova 5. studenoga 1996.

Sudovi su utvrdili da je u konkretnom slučaju riječ o prekarističkom odnosu između B. m. C. Sv. N. i njegova člana o privremenom besplatnom smještaju odnosno zbrinjavanju u spornom prostoru do opoziva, a da podnositeljica tijekom postupka nije ničim dokazala da bi taj prekaristički odnos prerastao u odnos davatelja stana i stanara, odnosno da bi bila ispunjena ijedna zakonska pretpostavka za takvo prerastanje.

Nadalje, pozivajući se na utvrđenje iz rješenja Komisije za nacionalizaciju pri NO Kotara Dubrovnik broj: N-1017/61 od 25. veljače 1961., prema kojem se sporne prostorije ne mogu smatrati »stambenom zgradom niti stambenim prostorom, već dijelom crkvenog nadgrađa, dijelom crkve Sv. N., koje služe crkvi za vršenje njene djelatnosti«, kao i na sudsku praksu u vezi takvih i sličnih prostora Zbora prebendara i bratovština odnosno bratstava, sudovi su utvrdili da se sporne prostorije ne mogu smatrati stanom na kojem se može steći stanarsko pravo. Pri tome su ocijenili da adaptacija, koja je, prema mišljenju sudova, izvršena očito neovlašteno i bez ikakve pravne osnove, nakon koje sporni prostor sadrži sve prostorije potrebne da bi se, prema odredbama ZSO-a, mogao smatrati stanom, nije od utjecaja na mogućnost stjecanja stanarskog prava na spornom prostoru.

Drugostupanjski sud zaključio je da kad i ne bi postojali navedeni razlozi (prekaristički odnos i prostor na kojemu se ne može stjecati stanarsko pravo) podnositeljica i njezini prednici ne bi mogli steći stanarsko pravo na spornom prostoru jer, između ostalog, ne postoji dokaz ni da su izvršavane obveze stanara glede plaćanja najamnine odnosno stanarine.

Ustavna tužba nije osnovana.

5. Sudovi su utvrdili da podnositeljica koristi sporne prostorije na temelju prekarističkog odnosa, da sporne prostorije nisu stan u smislu odredaba ZSO-a, pa se na njima ne može steći stanarsko pravo, a da podnositeljica nije dokazala ni da je za njihovo korištenje plaćala najamninu. Drugim riječima, sudovi su se u postupku ograničili na utvrđenje da je tužitelj vlasnik spornih prostorija i da podnositeljica koristi sporne prostorije bez valjane pravne osnove.

6. Iz sadržaja ustavne tužbe razvidno je da podnositeljica smatra povrijeđenim ustavno pravo na dom propisano člankom 34. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 34.

(1) Dom je nepovrediv.

(...)«

Pravo na dom zaštićeno je i člankom 8. Konvencije, koji glasi:

»Članak 8.

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga (...) doma (...).

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi (...) zaštite prava i sloboda drugih.«

7. U vezi članka 8. Konvencije, u predmetu Čosić protiv Hrvatske (presuda, 15. siječnja 2009., zahtjev br. 28261/06) Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) naveo je:

»21.... jamstva Konvencije traže da miješanje u pravo podnositeljice zahtjeva na poštovanje njezina doma bude ne samo osnovano na zakonu, nego i razmjerno, na temelju stavka 2. članka 8., legitimnom cilju koji se nastojao postići, pri čemu se u obzir uzimaju osobite okolnosti slučaja. Nadalje, nijedna zakonska odredba domaćega prava ne bi se smjela tumačiti i primijeniti na način nespojiv s obvezama Hrvatske iz Konvencije (...)

22. S tim u vezi Sud ponavlja da je gubitak nečijeg doma najekstremniji oblik miješanja u pravo na poštovanje doma. Svaka osoba izložena riziku miješanja takve važnosti trebala bi u načelu imati priliku da razmjernost i razumnost mjere bude utvrđena od neovisnog suda u svjetlu relevantnih načela iz članka 8. Konvencije, bez obzira na to što, prema domaćem pravu, njegovo ili njezino pravo biti u stanu mora prestati (...)«

»21. ... the guarantees of the Convention require that the interference with an applicant’s right to respect for her home be not only based on the law but also be proportionate under paragraph 2 of Article 8 to the legitimate aim pursued, regard being had to the particular circumstances of the case. Furthermore, no legal provision of domestic law should be interpreted and applied in a manner incompatible with Croatia’s obligations under the Convention (...).

22. In this connection the Court reiterates that the loss of one’s home is a most extreme form of interference with the right to respect for the home. Any person at risk of an interference of this magnitude should in principle be able to have the proportionality and reasonableness of the measure determined by an independent tribunal in the light of the relevant principles under Article 8 of the Convention, notwithstanding that, under domestic law, his or her right of occupation has come to an end (...).«

8. Ustavni sud, sukladno ustaljenoj praksi, u ovom predmetu polazi od članka 1. Konvencije, koji propisuje da visoke ugovorne stranke osiguravaju svakoj osobi pod svojom jurisdikcijom prava i slobode određene u Konvenciji. On također polazi od činjenice da su »u odnosu na njihovu 'jurisdikciju' kao cjelinu – koja se često vrši u prvom redu kroz Ustav – države stranke pozvane pokazati da se pridržavaju Konvencije« (»It is ... with respect to their 'jurisdiction' as a whole – which is often exercised in the first place through the Constitution – that the States Parties are called on to show compliance with the Convention«, predmet Ujedinjena komunistička partija i drugi protiv Turske, presuda, veliko vijeće, 30. siječnja 1998., zahtjev br. 19392/92, § 29.).

Sukladno tome, Ustavni sud prihvaća navedena pravna stajališta Europskog suda izražena u predmetu Ćosić i utvrđuje da su sva tijela državne i javne vlasti, a osobito sudovi, dužni izvršavati obveze koje je Republika Hrvatska preuzela ratifikacijom Konvencije.

Ustavni sud stoga u ovom ustavnosudskom postupku mora ispitati i utvrditi jesu li osporene sudske presude u suglasnosti s člankom 34. stavkom 1. Ustava i člankom 8. Konvencije.

1) Mogu li se sporne prostorije smatrati »domom« podnositeljice u smislu članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. Konvencije?

9. Ustavni sud ocjenjuje nespornim da su u konkretnom slučaju sporne prostorije za podnositeljicu »dom« u smislu članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. Konvencije.

2) Postoji li u konkretnom slučaju miješanje državne vlasti (sudova) u pravo podnositeljice na poštovanje njezina doma?

10. Ustavni sud suglasan je s navodima podnositeljice da joj je osporenim presudama naloženo »... da sa svojom obitelji i to suprugom i dvoje djece iseli iz predmetnog stana, dakle, ostane bez doma, nakon što je, a putem svojih pravnih prednika pok. babe, a zatim pok. oca ovaj stan korišten od 1936. godine, dakle, punih 71 godinu, u kojem stanu je rođena i podnositeljica«

Stoga je nesporno da osporene sudske presude kojima se nalaže iseljenje podnositeljice iz njezina doma predstavljaju miješanje u podnositeljičino pravo na poštovanje doma u smislu članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. stavka 1. Konvencije.

3) Je li miješanje u ostvarivanje podnositeljičina prava na poštovanje doma bilo opravdano?

11. Ustavni sud podsjeća da članak 8. stavak 2. Konvencije izrijekom dopušta miješanje u ostvarivanje prava na poštovanje doma ako je to miješanje »u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

Sukladno tome, osporene sudske presude morale bi se smatrati povredom članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. stavka 1. Konvencije ako Ustavni sud utvrdi da nisu utemeljene na zakonu, odnosno da se njima ne ostvaruje jedan legitiman cilj ili više legitimnih ciljeva propisanih člankom 8. stavkom 2. Konvencije (u okviru kojih je sadržana i »pretraga doma ili drugoga prostora« u smislu članka 34. stavaka 2. do 4. Ustava) ili da nisu bile »nužne u demokratskom društvu« radi postizanja tih ciljeva.

a) Je li miješanje bilo u skladu sa zakonom?

11.1. Polazeći od činjenica i okolnosti konkretnog slučaja, izloženih u točki 4. obrazloženja ove odluke, te od mjerodavnog domaćeg prava, nesporno je da su osporene sudske odluke donesene u skladu sa zakonom. Stoga je miješanje u ostvarivanje prava podnositeljice na poštovanje njezina doma bilo u skladu sa zakonom. Ne postoje razlozi koji bi Ustavni sud uvjerili u suprotno.

b) Je li miješanje imalo legitiman cilj?

11.2. Ustavni sud primjećuje da je u konkretnom slučaju riječ o sporu između B. o. B. D., kao nespornog vlasnika prostorija koje se smatraju podnositeljičinim domom i same podnositeljice, kao osobe koja te prostorije koristi »od pamtivijeka« kao svoj dom, ali bez valjane pravne osnove.

Interes je podnositeljice, dakle, da u tim prostorijama nastavi ostvarivati svoje pravo na dom sukladno članku 34. stavku 1. Ustava i članku 8. stavku 1. Konvencije, ali je tom njezinu interesu suprotstavljen interes vlasnika prostorija koji nastoji ostvariti svoje pravo vlasništva u smislu članka 48. stavka 1. Ustava i članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

Sukladno tome, Ustavni sud utvrđuje da su osporene sudske presude imale legitiman cilj: zaštititi »pravo drugoga« u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije, to jest pravo B. o. B. D. na mirno uživanje svoga vlasništva.

c) Je li miješanje bilo »nužno u demokratskom društvu«?

11.3. Da bi odredio je li mjera koja je određena osporenim sudskim presudama bila »nužna u demokratskom društvu«, Ustavni sud treba razmotriti jesu li, u svjetlu okolnosti konkretnog slučaja promatranog u cjelini, razlozi za koje su nadležni sudovi naveli da opravdavaju tu mjeru bili relevantni i dostatni u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije.

Ustavni sud pritom podsjeća da pojam nužnosti podrazumijeva prijeku društvenu potrebu. Osobito je važno da primijenjena mjera bude razmjerna legitimnom cilju koji se presudama nastojao postići (to jest, zaštiti prava vlasništva B. o. B. D., kao nespornog vlasnika prostorija koje su dom podnositeljice).

S obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, u ovom se ustavnosudskom postupku zaštita vlasništva B. o. B. D. mora dovesti u ravnotežu s ostvarivanjem prava podnositeljice na poštovanje njezina doma, prava koje pripada njezinoj vlastitoj osobnoj sigurnosti i dobrobiti i koje je stoga iznimno važno za nju i njezinu obitelj.

Stoga Ustavni sud mora odgovoriti na sljedeće pitanje: je li način na koji su nadležni sudovi presudili u predmetu podnositeljice odgovarao prijekoj društvenoj potrebi, a osobito je li bio razmjeran legitimnom cilju koji se osporenim presudama nastojao postići?

11.4. Ustavni sud podsjeća da je načelo razmjernosti sadržano u članku 16. stavku 2. Ustava koji glasi:

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

Ustavni sud polazi od činjenice da dom podnositeljice čine prostorije u vlasništvu druge (pravne) osobe, za koje ona nikada nije plaćala stanarinu kao za stan na kojem postoji stanarsko pravo, a za prepravke koje je na njima radila nikada nije imala suglasnost vlasnika.

Ustavni sud također polazi od činjenice da je pokojnom djedu podnositeljice bilo dopušteno korištenje tih prostorija na temelju prekarija, samo privremeno – do opoziva. To znači da nitko od podnositeljičinih prednika nije nikada, pa ni u vrijeme bivše SFRJ, bio adresat Zakona o stambenim odnosima, pa se konkretan slučaj vezan uz sporne prostorije ne može prosuđivati u kategorijama (bivšeg) stanarskog prava.

Sukladno tome, podnositeljičino prava na poštovanje njezina doma izvire isključivo iz činjenice dugotrajnosti faktičnog korištenja spornih prostorija.

S druge strane, sporne prostorije po svojim značajkama izvorno nisu bile namijenjene za stanovanje. One su bile dio crkvenog nadgrađa i kao takve imale su javnu namjenu. Zbog tog su razloga 1961. godine one bile izuzete iz nacionalizacije kao sastavni dio crkvenog objekta.

Ustavni sud opetovano ističe da uvažava pravna stajališta Europskog suda o tome da bilo koje miješanje javnih vlasti u pravo vlasništva mora biti opravdano, to jest mora zadovoljiti stroge, kumulativno postavljene zahtjeve koji proizlaze iz vladavine prava i zakonitosti, općeg ili javnog interesa i razmjernosti. To je razvidno i iz dosadašnje prakse Ustavnog suda. Unatoč tome što u konkretnom slučaju miješanje u pravo vlasništva B. o. B. D. nisu uzrokovale javne vlasti, nego privatne osobe, navedeni se zahtjevi – u svjetlu okolnosti svakog konkretnog slučaja – na odgovarajući način i tada moraju uzeti u obzir. I kad su u pitanju privatnopravni odnosi, naime, država ima pozitivnu obvezu zaštititi ustavno i konvencijsko pravo vlasništva (fizičke ili pravne) osobe od nezakonitog posezanja trećih privatnih osoba u to pravo, osim kad je riječ o posezanju koje je utemeljeno na zakonu, koje je u općem ili javnom interesu i koje je »nužno u demokratskom društvu«.

U konkretnom je slučaju nesporno da ostvarivanje prava na poštovanje podnositeljičinog doma u cijelosti sprječava vlasnika spornih prostorija da se njima služi. Također je nesporno da navedeno (faktično) ograničenje vlasničkih prava B. o. B. D. ne izvire iz nekog općeg ili javnog interesa, nego iz prava trećih osoba koje je zaštićeno člankom 34. stavkom 1. Ustava i člankom 8. stavkom 1. Konvencije. To pravo, međutim, u konkretnom slučaju nije stečeno u skladu sa zakonom, a nije ni razmjerno (podnositeljica nikada nije plaćala naknadu kao za stan na kojem postoji stanarsko pravo, a za prepravke koje je na njima radila nikada nije imala suglasnost vlasnika).

Ustavni sud također uvažava činjenicu da je vlasnik spornih prostorija B. o. B. D. te da sporne prostorije mogu služiti (i) javnoj namjeni, za što su izvorno i bile namijenjene. Ne ulazeći u namjere vlasnika tih prostorija u odnosu na namjenu njihova korištenja, Ustavni sud ocjenjuje nespornim da se sporne prostorije mogu smatrati crkvenom imovinom s posebnom javnom namjenom, a time i imovinom koja služi ostvarenju javne zadaće B. o. B. D.

Uzimajući u obzir sve navedene činjenice, Ustavni sud ocjenjuje da su osporene presude zadovoljile zahtjeve »nužnosti u demokratskom društvu« i stoga nisu konstituirale povredu podnositeljičina prava na ostvarivanje poštovanja njezina doma u smislu članka 34. stavka 1. Ustava i članka 8. stavka 1. Konvencije.

12. Ustavni sud na kraju ističe da okolnosti konkretnog slučaja (osobito činjenica dugotrajnog stanovanja podnositeljice u spornim prostorijama) nalažu povećanu brigu i skrb nadležnih vlasti oko primjerenog smještaja podnositeljice i njezine obitelji nakon njihova iseljenja iz prostorija koje su se do pravomoćnosti sudske presude smatrale njihovim domom.

13. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

Točkom II. izreke stavljeno je izvan snage rješenje od 11. veljače 2001. kojim je odgođena ovrha iseljenjem podnositeljice iz spornih prostorija jer su za važenje tog rješenja prestale postojati pretpostavke iz članka 72. Ustavnog zakona, budući da je donesena odluka o ustavnoj tužbi.

Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-46/2007

Zagreb, 22. prosinca 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 12/2011-256