## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1542/2002 od 11. siječnja 2006.

### NN 13/2006 (6.2.2006.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1542/2002 od 11. siječnja 2006.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**354**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću
za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec,
predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić
i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo S. B. iz R., kojeg zastupa
M. Z., odvjetnik iz Rijeke, te rješavajući o prijedlogu S. B. za povrat u
prijašnje stanje ili naknadu štete na temelju članka 56. stavaka 5. i 6.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99.), na sjednici održanoj 11. siječnja 2006. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

## i

## RJEŠENJE

II. Prijedlog podnositelja od 17. srpnja 1999.
podnesen na temelju članka 56. stavaka 5. i 6. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99.) se odbacuje.

III. Ova odluka i rješenje objavit će se u
Narodnim novinama.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Podnositelj je 4. srpnja 2002. podnio ustavnu
tužbu protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-7267/1999-4 od 29. studenoga 2001. kojom je odbijena
tužba podnositelja podnijeta protiv zaključka Ministarstva prostornog uređenja,
graditeljstva i stanovanja Republike Hrvatske, klasa: UP/II-371-01/99-06/67, urbroj: 531-05/2-99-2 od 5. lipnja 1999. godine. Tim
zaključkom odbačen je prijedlog podnositelja za obnovu postupka podnijet na
temelju članka 23. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 13/91., u daljnjem tekstu: UZUS/91.).

2. Podnositelj je podnio prijedlog za obnovu
postupka nakon odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-631/1994 od
8. listopada 1997. kojom je usvojena ustavna tužba podnositelja te su ukinuti
presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-2216/1993-6
od 24. studenoga 1993., rješenje Ministarstva graditeljstva i zaštite okoliša
Republike Hrvatske, klasa: UP/II-371-01/92-06/2142, urbroj:
531-06/3-93-3 od 8. veljače 1993. i rješenje Sekretarijata za
komunalno-stambene poslove, promet i veze, Odjela za upravnopravne
poslove Općine Rijeka, klasa: UP/I-371-03/92-03/389, urbroj:
2170-02-31-92-3 od 28. rujna 1992. godine, kojima je na temelju članka 94.
Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine«, broj 51/85., 42/86., 22/92. i
70/93.) podnositelju bilo naloženo iseliti iz stana u R., ulica D. G. 6, uz
obrazloženje da se u taj stan uselio bez valjane pravne osnove.

Ustavni sud je ukinuo navedene akte pozvavši se
na odluku Suda broj: U-I-892/1994 od 20. studenoga 1996. (»Narodne novine«,
broj 99 od 26. studenoga 1996.) kojom je Sud ukinuo odredbe članka 94. Zakona o
stambenim odnosima u dijelu u kojem je ostao na snazi na temelju stavka 1.
članka 52. Zakona o najmu stanova (»Narodne novine«, broj 91/96.). Ustavni sud
je u odluci broj: U-I-892/1994 ocijenio da upravni postupak za iseljenje
»bespravno useljenih« osoba propisan tim člankom ne odgovara razini pravnih
standarda za zaštitu spornih građanskih prava, kao što to strankama omogućuje
vođenje sudskog parničnog postupka koji daje veće garancije za obranu prava
stranaka i zakonito rješenje spora.

Iako su akti osporeni ustavnom tužbom u predmetu
broj: U-III-631/1994 donijeti prije navedene odluke Suda broj: U-I-892/1994, u
odluci broj: U-III-631/1994 od 8. listopada 1997., Sud je ocijenio da je članak
94. Zakona o stambenim odnosima u cijelosti protivan Ustavu i u vrijeme kad je
ustavna tužba podnesena, odnosno u vrijeme kad je doneseno prvostupanjsko
rješenje upravnog tijela o iseljenju podnositelja iz stana.

Nakon odluke Suda broj: U-III-631/1994 kojom je
usvojena ustavna tužba i ukinuti osporeni akti, podnositelj je 9. ožujka 1998.
pozivom na članak 23. stavke 2. i 3. USUZ/91. podnio upravnom tijelu prijedlog
za izmjenu rješenja odgovarajućom primjenom odredaba o ponavljanju postupka,
tražeći da mu se ponovo omogući useljenje u stan iz kojeg je iseljen. Nadležno
Ministarstvo prostornog uređenja, graditeljstva i stanovanja, zaključkom od 9.
lipnja 1999. osporenim ovom ustavnom tužbom, odbacilo je taj podnositeljev
prijedlog. Upravno tijelo je utvrdilo da je izvršenje na temelju akata (kasnije
ukinutih odlukom Suda U-III-631/1994) provedeno 18. veljače 1993. godine. S
obzirom na obrazloženje Ustavnog suda u navedenim odlukama, Ministarstvo je
ocijenilo da nema uvjeta za obnovu postupka okončanog rješenjem koje je ukinuto
zbog nenadležnosti. Ovo iz razloga jer se ukidanjem rješenja onemogućava
daljnje proizvođenje pravnih posljedica ukinutog rješenja pa se postupak ne
može obnoviti. Ministarstvo je nadalje ocijenilo da ne postoji ni uvjet za protuizvršenje u smislu članka 288. Zakona o općem upravnom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91. i 103/96. – odluka Ustavnog suda
Republike Hrvatske, u daljnjem tekstu: ZUP) »jer kako upravna tijela nisu
nadležna za odlučivanje o zahtjevu za iseljenje, tako nisu nadležna ni za
odlučivanje o zahtjevu za protuizvršenje«.

Upravni sud je osporenom presudom broj: Us-7267/1999-4 od 29. studenoga 2001. godine odbio tužbu
podnositelja ocijenivši da je upravno tijelo pravilno postupilo kada je
prijedlog podnositelja za ponavljanje postupka odbacilo jer nakon odluke
Ustavnog suda broj: U-III-631/1994 od 8. listopada 1997. više ne postoji
nikakav pojedinačan akt čiju bi izmjenu podnositelj mogao tražiti odgovarajućom
primjenom odredaba o ponavljanju postupka »jer je prvostupanjsko tijelo nakon
odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske trebalo postupak obustaviti«.

Upravni sud nadalje napominje, a s obzirom na
zahtjev podnositelja iz prijedloga od 9. ožujka 1998. da mu se omogući
useljenje u stan iz kojeg je deložiran, da ako se radi o reizvršenju
u smislu članka 288. stavka 1. ZUP-a, zbog odluke Ustavnog suda da odlučivanje
o stambeno-pravnim odnosima spada u nadležnost sudbene vlasti, uspostava
prijašnjeg stanja može se tražiti samo kod nadležnog redovnog suda, a ako
postoji faktična nemogućnost uspostave prijašnjeg stanja, tada dolazi u pitanje
samo naknada štete.

3. Podnositelj je 17. srpnja 1999. Ustavnom sudu
podnio i prijedlog za donošenje odluke o uklanjanju posljedica neustavnog
propisa na temelju članka 23. stavaka 5. i 6. USUZ/91. ističući da je postupak
za izmjenu pojedinačnog akta pravomoćno okončan ali da posljedice nastale primjenom
neustavnog akta nisu otklonjene, a s obzirom da nema riješeno stambeno pitanje
predlaže da Sud prvenstveno donese odluku o povratu u prijašnje stanje, tj. useljenje u sporni stan.

4. Člankom 23. USUZ/91. godine bilo je
propisano:

*(...)*

*(2) Svatko
kome je povrijeđeno pravo pravomoćnim pojedinačnim aktom donijetim
na osnovi ukinutog zakona ili drugog ukinutog ili poništenog propisa ima pravo
tražiti od nadležnog tijela izmjenu tog pojedinačnog akta odgovarajućom
primjenom odredaba o ponav­ljanju
postupka.*

*(3)
Prijedlog za izmjenu pojedinačnog akta iz stavka 2. može se podnijeti u roku od
šest mjeseci od dana objave odluke Ustavnog suda u službenom glasilu Republike
Hrvatske. Taj se prijedlog može podnijeti ako od dostave pojedinačnog akta, kojim
je postupak pravomoćno okončan, do podnošenja zahtjeva odnosno prijedloga u
povodu kojeg je ukinut zakon ili drugi propis, nije proteklo više od godine
dana. Ako je odlukom Ustavnog suda propis poništen, prijedlog se može podnijeti
ako od dostave pojedinačnog akta, kojim je postupak pravomoćno okončan, do
podnošenja zahtjeva odnosno prijedloga Ustavnom sudu, nije proteklo više od
dvije godine.*

*(...)*

*(5) Ako se
utvrdi da se izmjenom pojedinačnog akta ne mogu otkloniti posljedice nastale
primjenom propisa koji je neustavan odnosno nezakonit, Ustavni sud može
odrediti da se te posljedice uklone povratom u prijašnje stanje, naknadom štete
ili na drugi način.*

*(6)
Ustavni sud će odluku iz prethodnog stavka donijeti na prijedlog osobe koja za
to ima pravni interes. Prijedlog se podnosi u roku od 30 dana po pravomoćnom
okončanju postupka za izmjenu pojedinačnog akta.*

USUZ/91. prestao je važiti danom proglašenja
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99., u daljnjem tekstu: USUZ/99.) to jest 24. rujna 1999. godine. USUZ/99.
zadržao je navedene odredbe uz izmjene koje u kon­kretnom slučaju nisu relevantne (radi se o članku 56.
USUZ/99.). Člankom 95. USUZ/99. propisano je da će se postupci u predmetima
koji su započeti do stupanja na snagu tog Ustavnog zakona dovršiti po odredbama
tog novog Ustavnog zakona.

Odredbe članka 56. bitnije
su izmijenjene stupanjem na snagu Ustavnog zakona o izmjenama i dopunama
Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 29/02.) to jest 15. ožujka 2002. godine. Nakon tih
izmjena i dopuna Ustavni zakon ne sadrži odredbu sadržaja jednakog ili sličnog
sadržaju citiranih odredbi članka 23. USUZ/91., odnosno članka 56. USUZ/99.

Unatoč tome što Sud više nije nadležan
odlučivati o uklanjanju posljedica neustavnog propisa, Ustavni sud ocjenjuje u
svakom pojedinom slučaju postoje li opravdani razlozi za pružanje ustavnosudske
zaštite primjenom mjerodavnih odredaba Ustavnog zakona koji je bio na snazi u
vrijeme podnošenja prijedloga.

*Ustavni
sud nije nadležan za odlučivanje o prijedlogu za povrat u prijašnje stanje ili
naknadu štete na temelju članka 56. stavaka 5. i 6. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99.)*

5. Prijedlog nadležnom tijelu za izmjenu
pojedinačnog akta u smislu članka 56. stavaka 2. i 3. USUZ/99. mogao se
podnijeti u roku od 6 mjeseci od dana objave odluke Ustavnog suda kojom se
ukida neustavni zakon ili drugi propis odnosno kojom se drugi propis poništava.
Dakle, svaka fizička i pravna osoba kojoj je povrijeđeno pravo pojedinačnim
aktom donijetim na osnovi ukinutog zakona imala je
pravo tražiti izmjenu tog pojedinačnog akta u navedenom roku računajući od dana
objave odluke Suda donijete u apstraktnoj kontroli, kojom se ukida neustavni
zakon ili drugi propis odnosno kojom se drugi propis poništava.

Postupak za izmjenu pojedinačnog akta pred
nadležnim tijelima proveden sukladno članku 56. stavcima 2. i 3. USUZ/99. jedna
je od pretpostavki za podnošenje prijedloga Ustavnom sudu za otklanjanje
posljedica nastalih primjenom propisa koji je neustavan odnosno nezakonit
(stavci 5. i 6. članka 56.). Uz ispunjenje te pret­postavke
kao i uz poštivanje roka za podnošenje prijedloga od 30 dana po pravomoćnom
okončanju postupka za izmjenu pojedinačnog akta, ukoliko Ustavni sud utvrdi da
se izmjenom pojedinačnog akta ne mogu otkloniti posljedice nastale primjenom
propisa koji je neustavan, Sud može odrediti da se te posljedice otklone povratom
u prijašnje stanje, naknadom štete ili na drugi način.

Primjenjujući navedeno na konkretan slučaj
Ustavni sud ocjenjuje da je podnositelj izmjenu pojedinačnog akta odgovarajućom
primjenom odredaba o ponavljanju postupka trebao od nadležnog tijela zatražiti
u roku od šest mjeseci od dana objave odluke Suda broj: U-I-892/1994 od 20.
studenoga 1996. godine, kojom je ukinut članak 94. Zakona o stambenim odnosima.
Izmjenu pojedinačnog akta na temelju članka 23. USUZ/91. podnositelj je
zatražio 9. ožujka 1998. godine, nakon odluke Suda broj: U-III-631/1994 kojom
je njegova ustavna tužba usvojena i ukinuti pojedinačni akti donijeti na
temelju članka 94. Zakona o stambenim odnosima.

Ustavni sud ocjenjuje da podnositelj nije
pravodobno zatražio od nadležnog tijela izmjenu pojedinačnog akta donesenog na
temelju neustavnog zakona. Budući da nije proveden postupak za izmjenu
pojedinačnog akta pred nadležnim tijelom sukladno članku 23. USUZ/91. odnosno
članku 56. USUZ/99. ne može se od Suda tražiti niti primjena stavaka 5. i 6.
članka 56. USUZ/99.

Nadalje, nema mjesta primjeni tih odredbi ako se
posljedice nastale primjenom ukinutog zakona mogu otkloniti u redovnom pravnom
putu koji je strankama otvoren. Polazeći od toga da je prvostupanjsko upravno
tijelo donijelo 31. kolovoza 1999. zaključak kojim se odbacuje zahtjev
Republike Hrvatske za iseljenje podnositelja, a imajući u vidu mogućnost »reizvršenja« u smislu članka 288. ZUP-a, za čije rješavanje
bi u smislu odluke Suda broj: U-I-892/1994 i prema »uputi« Upravnog suda iz
presude osporene predmetnom ustavnom tužbom, nadležan bio redovni sud, Ustavni
sud ocjenjuje da podnositelj nije koristio sva dopuštena sredstva kako bi
otklonio posljedice primjene ukinutog propisa.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da ne postoje
oprav­dani razlozi za pružanje ustavnosudske zaštite
primjenom mjerodavnih odredaba Ustavnog zakona koji je bio na snazi u vrijeme
podnošenja prijedloga podnositelja, a koje razloge je Sud našao u predmetu
broj: U-VIII-1271/2000 na koji se podnositelj poziva u podnesku od 29. rujna
2005. godine.

6. Člankom 32. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisano je:

*Ustavni
sud će rješenjem odbaciti zahtjev, prijedlog i ustavnu tužbu ako nije nadležan
za odlučivanje, ako su nepravodobni, i u drugim slučajevima kad ne postoje
pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.*

Budući da u Ustavnom zakonu više ne postoji
odredba kojom bi bila utvrđena nadležnost Ustavnog suda za otklanjanje
posljedica nastalih primjenom propisa koji je neustavan, na temelju članka 32.
tog Ustavnog zakona riješeno je kao u izreci.

7. Podnositelj smatra da su mu osporenom
presudom Upravnog suda i zaključkom Ministarstva povrijeđena ustavna prava
zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26. i 48. stavkom 1. Ustava Republike
Hrvatske.

Podnositelj smatra da je nadležno upravno tijelo
trebalo meritorno odlučiti o njegovom prijedlogu za obnovu postupka te ga
vratiti u sporni stan »kroz reizvršenje u smislu čl. 288. st. 1. ZUP-a«, a ako to ne bi bilo moguće trebalo
mu je isplatiti naknadu štete. Ukoliko je ocijenilo da nije nadležno za
postupanje, upravno tijelo je, prema mišljenju podnositelja, trebalo predmet
ustupiti nadležnom sudu.

Nadalje, podnositelj smatra da ne bi bilo
pravično legalizirati posljedice koje su nastale primjenom neustavnog propisa i
da podnositelj, koji se nalazi u teškoj situaciji, ostane bez stana, a time i
egzistencijalnog pitanja. Pritom ističe da je za vrijeme službe u bivšoj JNA od
1986. do kraja 1990. izdvajao doprinos za stambenu izgradnju.

Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu,
ukine presudu Upravnog suda i predmet vrati tom sudu na ponovni postupak.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

8. Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne
tužbe podnijete na temelju članka 62. Ustavnog zakona, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama podnositelju povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta
u pitanje jesu li sudovi pravilno i pot­puno utvrdili
činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one
činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

9. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa
stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenom
presudom Upravnog suda podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti
pred zakonom.

Pravna stajališta navedena u presudi Upravnog
suda zasnivaju se na pravilnoj primjeni mjerodavnog prava i na ustavnopravno
prihvatljivom tumačenju tog prava. Ustavni sud utvrđuje da je Upravni sud
obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj presudi, za koja je nedvojbeno
da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog prava.

Pravilno ističe Upravni sud da u konkretnom
slučaju, u situaciji kada je Ustavni sud usvojio raniju ustavnu tužbu i ukinuo
pojedinačne akte, više ne postoji nikakav pojedinačni akt čiju izmjenu bi
podnositelj mogao tražiti odgovarajućom primjenom odredaba o ponavljanju
postupka na temelju članka 56. USUZ/99.

10. Odredbom članka 26. Ustava propisano je da
su svi držav­ljani
Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim
tijelima koja imaju javne ovlasti, te nije mjerodavna u ovom slučaju
(stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci, broj:U-III-884/2004, objavljenoj u
»Narodnim novinama«, broj 2/05.).

11. U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo
povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava koji propisuje:

*Jamči se
pravo vlasništva.*

Ustavni sud, na temelju te odredbe, štiti pravo
vlasništva na ustavnopravnoj razini na način da priječi tijelima državne vlasti
ograničavanje ili oduzimanje tog prava, osim ako je ograničavanje ili
oduzimanje zasnovano na zakonu.

Razmatrajući osporene akte, okolnosti konkretnog
slučaja te primijenjeno materijalno i postupovno
pravo, Ustavni sud je utvrdio da su nadležno upravno tijelo i Upravni sud
donijeli odluke u postupku provedenom sukladno odredbama Ustavnog zakona, ZUP-a
i Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.).
Ujedno su za svoja utvrđenja i stajališta naveli valjane pravne razloge.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da
podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 48. stavkom 1.
Ustava.

12. Iz navedenih razloga je, na temelju članaka
73. i 75. Ustav­nog zakona, odlučeno kao u izreci.

Odluka o objavi u »Narodnim novinama« temelji se
na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1542/2002

Zagreb, 11. siječnja 2006.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

**dr****. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 13/2006-354