## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-500/2000 od 5. srpnja 2000.

### NN 70/2000 (18.7.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-500/2000 od 5. srpnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1540

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu: sudac Velimir Belajec, kao predsjednik Vijeća, te suci
Marijan Hra­njski, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao članovi
Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi P. D. iz B., na sjednici Vijeća održanoj
dana 5. srp­nja 2000., donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ustavna prava istaknuta u ustavnoj tužbi nisu povrijeđena.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazlože­nje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-3486/1997-5 od 18. ožujka 1999. godine.

2. Osporavanom presudom odbijena je tužba podnosite­lja ustavne tužbe
protiv rješe­nja Ministarstva unutar­njih poslova, broj:
511-01-42-UP/I-3/765/1-97 od 17. ožujka 1997., kojim je odbijen ­nje­gov
zahtjev za primitak u hrvatsko držav­ljanstvo, jer ne ispu­njava uvjet iz
članka 8. stavka 1. točke 3. Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu (»Narodne
novine«, br. 53/91, 28/92 i 113/93 – u da­lj­njem tekstu: Zakon). Naime,
podnosite­lj ustavne tužbe do podnoše­nja zahtjeva za primitak u hrvatsko držav­ljanstvo
nije imao prijav­ljen boravak najma­nje pet godina neprekidno na teritoriju
Republike Hrvatske.

3. Podnosite­lj smatra da su mu osporavanom presudom povrijeđena ustavna
prava iz članaka 14. i 32. Ustava Republike Hrvatske.

Povredu načela jednakosti
pred zakonom iz članka 14. Ustava podnosite­lj vidi u či­njenici da kao
pripadnik srpskog naroda u Hrvatskoj, s prebivalištem od 1968. godine u
Hrvatskoj – a koje­ga se tretira kao stranca od trenutka donoše­nja Zakona –
nije ravnopravan pred zakonom s osobama koje su pripadnici hrvatskog naroda, a
koji su također bili stranci u trenutku donoše­nja Zakona. Nejednakost u odnosu
na pripadnike hrvatskog naroda podnosite­lj obrazlaže či­njenicom da za
primitak u hrvatsko držav­ljanstvo mora ispuniti sve kumulativno propisane
pretpostavke iz članka 8. Zakona (puno­ljetnost, poslovna sposobnost, otpust iz
stranog držav­ljanstva, prijav­ljen boravak na teritoriju Republike Hrvatske
neprekidno pet godina prije podnoše­nja zahtjeva, poznava­nje hrvatskog jezika
i latiničnog pisma, dokaziva­nje da poštuje pravni poredak i običaje u
Republici Hrvatskoj i da prihvaća hrvatsku kulturu), a da se pripadnik
hrvatskog naroda, nasuprot tome, smatra hrvatskim držav­ljaninom ako je do
stupa­nja na snagu Zakona imao prijav­ljeno prebivalište u Republici Hrvatskoj,
te ako je dao pisanu izjavu da se smatra hrvatskim držav­ljaninom, sve u skladu
sa člankom 30. stavkom 2. Zakona.

Povredu načela slobode kreta­nja
iz članka 32. stavka 2. Ustava podnosite­lj vidi u či­njenici što je, kao osoba
s prijav­ljenim prebivalištem, u Hrvatskoj bio zaposlen od 1968. godine, što je
tu zasnovao obite­lj, što je suvlasnik kuće u B. zajedno sa svojom suprugom i
što kao građanin Republike ima pravo u bilo koje doba napustiti teritorij
države i naseliti se trajno ili privremeno u inozemstvu i bilo kada vratiti se
u domovinu. Podnosite­lj ne poriče da je za vrijeme rata napustio Republiku
Hrvatsku na »neko vrijeme, jer mu se osobno prijetilo, pucalo po kući«, kao i
to da mu je prebivalište u Hrvatskoj bilo »otkazano«, no navodi da mu je prebivalište
odjavila ­nje­gova supruga, a ne on osobno, što da je protivno odredbama članka
6. Zakona o prebivalištu i boravištu građana (»Narodne novine«, br. 53/91,
26/93 i 11/2000), prema kojima je to kao poslovno sposobna osoba mogao samo on
učiniti. Konačno, podnosite­lj ističe da su mu i supruga i oba djeteta hrvatski
držav­ljani.

Predlaže usvojiti ustavnu tužbu, ukinuti osporavanu presudu, kao i rješe­nje
Ministarstva unutar­njih poslova koje joj je prethodilo, te predmet vratiti na
ponovni postupak.

4. Ustavna tužba sadrži formalne sastojke propisane člankom 61. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99 – u da­lj­njem
tekstu: Ustavni zakon), kao i pretpostavke propisane člankom 59. stavcima 2. i
3. i člankom 60. Ustavnog zakona.

5. Prema ustavnom određe­nju nadležnosti Ustavnog suda (članak 125.
alineja 3. Ustava), kao i prema odredbi stavka 1. članka 59. Ustavnog zakona,
ustavna tužba je institut ustanov­ljen radi zaštite ustavnih sloboda i prava
čovjeka i građanina, a može se podnijeti ako podnosite­lj smatra da je
pojedinačnim aktom (i postupkom koji mu je prethodio) povrijeđeno neko od
Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i građanina (ustavno pravo).

Sukladno navedenom, Ustavni sud, odlučujući o ustavnoj tužbi, prvo
ispituje jesu li prava istaknuta u ustavnoj tužbi ustavna prava u smislu članka
59. stavka 1. Ustavnog zakona. Ako utvrdi da se radi o ustavnim pravima,
Ustavni sud nastav­lja postupak radi utvrđe­nja jesu li povrede, na koje
upućuje podnosite­lj, takve prirode da mogu biti predmetom ustavnosudskog
postupka.

6. Ustavnom tužbom tužite­lj od Ustavnog suda traži donoše­nje odluke
kojom bi se ocijenilo i utvrdilo da su osporavanom presudom povrijeđena ustavna
jamstva jednakosti pred zakonom iz članka 14. stavka 2. i jamstva slobode kreta­nja
iz članka 32. Ustava, označavajući ih kao svoja ustavna prava.

U predmetnoj ustavnoj tužbi istaknuta prava i slobode nisu povrijeđeni.

7. Konkretno, tužite­lj u ustavnoj tužbi ističe povredu načela iz članka
14. stavka 2. Ustava, označujući ga kao povredu ustavnog prava. Kao razlog
navodi svoju prosudbu da kao pripadnik srpskog naroda u Hrvatskoj nije
ravnopravan pred zakonom s osobama koje su pripadnici hrvatskog naroda, a koji
su također bili stranci u trenutku donoše­nja Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu,
što da je rezultiralo nepravilnošću i nezakonitošću osporavane presude, čime da
je povrijeđen članak 14. Ustava kao ­nje­govo ustavno pravo.

Opće načelo o jednakosti, zajamčeno člankom 14. Ustava, jamči svakome sva
prava i slobode bez ikakve diskriminacije po bilo kojoj osnovi, dakle, pruža
jamstvo svima da su pred zakonom jednaki i da su svi ovlašteni, bez
diskriminacije, na jednaku pravnu zaštitu.

Ustavno jamstvo jednakosti iz
članka 14. Ustava bilo bi povrijeđeno kad bi se utvrdilo da stranke u postupku,
koji je prethodio osporavanoj presudi, nisu imale ravnopravan položaj, odnosno
kad bi se utvrdilo da je osporavani pojedinačni akt, prosuđujući ga kroz
zaštitu ustavnih prava i sloboda čovjeka i građanina, uteme­ljen na neprihvat­ljivom
pravnom stajalištu ili je tako pogrešan i bez razboritog pravnog obrazlože­nja
da ga je moguće ocijeniti samovo­ljnim odnosno arbitrarnim (primjerice, da je
sud, bez ikakvih va­ljanih razloga, odstupio od usta­ljene prakse ili nije uzeo
u obzir propis koji je očigledno mjerodavan ili je mjerodavan propis na grubi
način pogrešno shvaćen).

Budući da se odredba članka 8. Zakona primje­njuje jednako na sve
strance koji pokrenu postupak primitka u hrvatsko držav­ljanstvo prirođe­njem
pod redovitim uvjetima, tom se odredbom zakona nijedna osoba, koja dođe u
pravnu situaciju da na ­nju bude primije­njena navedena odredba, ne stav­lja u
nejednak pravni položaj u odnosu prema svima onima na koje se ta odredba
odnosi. Podnosite­lj u ustavnoj tužbi nije naveo u čemu bi, u konkretnom
slučaju ­nje­gova primitka u hrvatsko držav­ljanstvo, bilo povrijeđeno načelo
jednakosti iz članka 14. stavak 2. Ustava shvaćeno u prethodno navedenom
smislu.

8. Iz navoda ustavne tužbe razvidno je da predlagate­lj smatra spornom
prijelaznu odredbu članka 30. stavka 2. Zakona, jer se ona na ­nje­ga, kao
pripadnika ne-hrvatskog naroda, ne odnosi, te u tom smislu ističe problem
nejednakog pravnog položaja pripadnika srpskog naroda u pita­nju utvrđe­nja
statusa hrvatskih držav­ljana na dan stupa­nja na snagu Zakona (8. listopada
1991. godine) u odnosu prema pripadnicima hrvatskog naroda. Iz navoda ustavne
tužbe nedvojbeno slijedi da podnosite­lj smatra članak 30. stavak 2. Zakona
izvorom opće nejednakosti pripadnika ne-hrvatskih naroda u odnosu prema
pripadnicima hrvatskog naroda u generalnom statusnom smislu utvrđe­nja
hrvatskog držav­ljanstva.

U vezi s tim navodima podnosite­lja, Ustavni sud utvrđuje da u postupku
pokrenutom povodom ustavne tužbe predmet ustavnosudskog postupka ne može biti
ocjena ustavnosti zakona i drugih propisa, odnosno pojedinih njihovih odredaba.
Predmetom ispiti­va­nja u ustavnosudskom postupku povodom ustavne tužbe može
biti, kao što je prethodno već rečeno, povreda jednakog i ravnopravnog pravnog
položaja podnosite­lja u postupcima koji su pret­hodili donoše­nju osporavane
presude odnosno rješe­nja nadležnog tijela državne uprave, kao i gruba i očita
materijalna povreda zakona, zbog koje bi se osporeni akti mogli ocijeniti
samovo­ljnim odnosno arbitrarnim. To ne priječi podnosite­lja da, u skladu s
mjerodavnim odredbama Ustavnog zakona, pokrene postupak za ocjenu ustavnosti
odredaba Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu za koje smatra da nisu u suglasnosti
s Ustavom Republike Hrvatske.

9. Podnosite­lj u ustavnoj tužbi ističe i povredu članka 32. stavka 2.
Ustava, obrazlažući to či­njenicom da je rođen u Bosni i Herce­govini, ali je
gotovo cijeli radni vijek proveo u Republici Hrvat­skoj, u kojoj je zasnovao
obite­lj, čiji su članovi (djeca i supruga) hrvatski držav­ljani. Sve te či­njenice,
prema miš­lje­nju podnosite­lja, govore u prilog da mu je domovina Republika
Hrvat­ska, a ne Bosna i Herce­govina, te da je po Ustavu imao pravo u bilo koje
doba napustiti teritorij države i naseliti se trajno ili privremeno u
inozemstvu i bilo kada se vratiti u domovinu.

Iz prethodnih je navoda
razvidno da podnosite­lj iz svog osjećaja pripadnosti Hrvatskoj kao svojoj
domovini izvodi i svoje pravo na hrvatsko držav­ljanstvo. Držav­ljanstvo,
naprotiv, pred­stav­lja pravni odnos (pravnu vezu) između konkretnog pojedinca
i određene države, koje se zasniva i uređuje pod pretpostav­kama propisanim
posebnim zakonom (Zakonom o hrvatskom držav­ljanstvu) i iz koje­g nastaju
uzajamna prava i obveze između dotič­nog pojedinca i države. Držav­ljanstvo,
prema tome, ne treba miješati niti vezati uz nacionalnu pripadnost pojedinca
ili uz ­nje­­govo etničko podrijetlo, vjersku pripadnost, osjećaj domo­ljub­lja
i slično, osim ako posebnim zakonom neko od tih svojstava ne bude utvrđeno kao
pravna pretpostavka za zasniva­nje određenog pravnog odnosa, sve u skladu s
Ustavom i odredbama među­narodnog prava.

Nada­lje, podnosite­lj pravilno utvrđuje da, prema odredbi članka 32. stavka
2. Ustava, svaki građanin Republike Hrvatske ima pravo u bilo koje doba
napustiti teritorij države i naseliti se trajno ili privremeno u inozemstvu i
bilo kada se vratiti u domovinu. To ustavno pravo, međutim, podnosite­lju nije
povrijeđeno, jer je iz ustavne tužbe razvidno da podnosite­lju nitko nije
zabranio slobodno napušta­nje teritorija Republike Hrvatske, privremeno nasta­nje­nje
u inozemstvu i povratak u Hrvatsku. Podnosite­lj pogrešno dovodi u vezu to
ustavno pravo s predmetom ovog ustavnosudskog postupka, jer jamstvo slobode
kreta­nja iz članka 32 stavka 1. Ustava nema utjecaja na problem ­nje­gova
primitka u hrvatsko držav­ljanstvo prirođe­njem, odnosno na neispu­njava­nje
uvjeta iz članka 8. stavka 1. točke 3. Zakona. Ta zakonska odred­ba, naime,
propisuje da svaki podnosite­lj zahtjeva za primitak u hrvatsko držav­ljansto
prirođe­njem mora imati *prijav­ljen* boravak neprekidno pet godina na
teritoriju Republike Hrvatske prije podnoše­nja zahtjeva, koja pretpostavka ne
zabra­njuje osobi da u tom razdob­lju privremeno otputuje u inozemstvo, sve pod
pretpostavkama utvrđenim u Zakonu o kreta­nju i boravku stranaca.

Budući da je u konkretnom
slučaju u postupcima koji su prethodili osporavanoj presudi utvrđeno da
podnosite­lj nije ispu­njavao uvjete iz članka 8. stavka 1. točke 3. Zakona,
Ustavni sud nije našao osnove sum­nji da osporavana presuda i rješe­nje nisu va­ljano
obrazloženi i zasnovani na mjerodavnim zakonskim propisima.

10. Navodnu povredu odredaba
članka 6. Zakona o prebivalištu i boravištu građana, na što podnosite­lj
također u ustavnoj tužbi ukazuje, Ustavni sud nije razmatrao, jer to nije
predmet ovog ustavnosudskog postupka. U spornom pita­nju dokaziva­nja le­gitimacije
za odjavu prebivališta, podnosite­lj postupa s ustavnom tužbom kao s pravnim
lijekom, a od Ustavnog suda traži postupa­nje kao suda više­g stup­nja u odnosu
na sud, odnosno na tijelo državne uprave koji su proveli postupke te donijeli
osporavanu presudu odnosno rješe­nje.

U tom je smislu potrebno
istaknuti da Ustavni sud nije ni sudište ni žalbeno tijelo više­g (najviše­g)
stup­nja, a ustavna tužba nije ni redovni ni izvanredni pravni lijek, te
Ustavni sud ne može preuzeti ulogu žalbenog tijela niti Upravnog suda, pa se
zato, u pravilu, ne može upuštati u ocjenu je li prvostupa­njsko tijelo
pravilno utvrdilo či­njenice, a ne može se upuštati ni u ocjenu izvedenih
dokaza. To prosuđiva­nje je, u skladu s ustavnim i zakonskim odredbama,
povjereno u prvom redu tijelima nadležnima za odlučiva­nje o žalbi odnosno
Upravnom sudu Republike Hrvatske.

11. Konačno, potrebno je
napomenuti i to, da je Upravni sud u svojoj presudi, koju podnosite­lj osporava
ustavnom tužbom, uputio podnosite­lja na ­nje­govo pravo da hrvatsko držav­ljanstvo
stekne teme­ljem članka 10. Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu, u kojem su
propisane pretpostavke za primitak stranca u hrvatsko držav­ljanstvo pod povo­ljnijim
uvjetima (tzv. beneficirana naturalizacija), a u kojemu se od stranke ne traži
da ima prijav­ljen boravak na teritoriju Republike Hrvatske neprekidno pet
godina od podnoše­nja zahtjeva.

12. Budući da u konkretnom
slučaju Ustavni sud nije našao osnove sum­nji da osporavana presuda i rješe­nje
nisu va­ljano obrazloženi i zasnovani na mjerodavnim zakonskim propisima, a iz
ustavne tužbe očigledno i nedvojbeno proizlazi da se ­njome zahtijeva zaštita
ustavnih prava koja nisu povrijeđena, ustavnu tužbu je teme­ljem odredbe članka
71. Ustavnog  zakona va­ljalo odbiti te
odlučiti kao u točkama I. i II. izreke.

Objava ove odluke teme­lji se
na odredbi članka 28. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-500/2000
Zagreb, 5. srp­nja 2000.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 70/2000-1540