## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: Us-5456/2010-4 od 11. kolovoza 2011.

### NN 120/2011 (26.10.2011.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: Us-5456/2010-4 od 11. kolovoza 2011.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2370

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Jasminke Jenjić, predsjednice vijeća, mr. sc. Mirjane Juričić i Lidije Rostaš-Beroš, članica vijeća te sudske savjetnice Višnje Jurjević, zapisničarke u upravnom sporu tužitelja HT-Hrvatske telekomunikacije d.d., Zagreba, Savska cesta 32, protiv odluke tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije iz Zagreba, Jurišićeva 13, klasa: 344-03/09-01/289, urbroj: 376-12-10-05DB/GB od 6. travnja 2010. godine, radi rješavanja spora između korisnika i operatora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 11. kolovoza 2011.

presudio je

Tužba se odbija.

Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Točkom I. osporene odluke usvaja se prigovor Museridze-Prišlin Manana iz Zagreba, Lastovska 8 na račun za javnu telekomunikacijsku uslugu izdan od trgovačkog društva HT-Hrvatske telekomunikacije d.d. za pretplatnički broj: 01/6157184 za Halo usluge 01/09.

Točkom II. odluke nalaže se trgovačkom društvu HT-Hrvatske telekomunikacije d.d. da u roku od petnaest dana od dana primitka ove odluke pretplatnici Museridze Prišlin Manana izda novi račun za obavljene javne telekomunikacijske usluge ispostavljene u računu za Halo usluge umanjen za iznos od 881,13 kn + PDV.

Zakonitost odluke tužitelj pobija zbog nepravilne primjene zakona, zbog nepravilno utvrđenoga činjeničnog stanja te što je iz utvrđenih činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja.

Pogrešnu primjenu zakona tužitelj nalazi u postupanju tuženog kojim je postupak nerazumno dugo trajao što je u suprotnosti s odredbom članka 51. stavka 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama kojim je izričito propisano da se konačna odluka o rješenju spora između pretplatnika i operatora mora donijeti u najkraćem mogućem roku a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva za rješavanje spora koji rok se može produljiti samo u iznimnim okolnostima. Tužitelj smatra da je dugotrajnim postupkom nastala za njega šteta te da su povrijeđena osnovna načela općega upravnog postupka.

Vezano uz nepravilno i nepotpuno utvrđeno činjenično stanje tužitelj navodi, u bitnom, da se ovaj postupak vodio povodom prigovora pretplatnice Museridze-Prišlin na dio telefonskog računa za mjesec siječanj 2009. godine koji se odnosio na međunarodni promet u nepokretne mreže. Ističe da je tijekom cijelog postupka pretplatnica iznijela samo jedan jedini razlog osporavanja iznosa tužiteljevog računa za mjesec siječanj 2009. godine a taj je da međunarodne brojeve navedene na računu nije pozivala. Nasuprot tome tužitelj se kao stranka u upravnom postupku, uredno očitovao na sve upite tuženog kao voditelja postupka pa je tako dostavio i svoja pisana očitovanja u kojima je iznio niz razloga zbog kojih je donio odluku o odbijanju prigovora pretplatnice, među kojima ističe kao najbitnije da je odmah po primitku prigovora u veljači 2009. godine izvršio detaljnu administrativno-tehničku provjeru nakon koje je ustanovljena potpuna ispravnost ispostavljenog računa za obavljene usluge. U postupku provjere je utvrđeno ispravno tarifiranje i ispravno funkcioniranje svih komutacijskih uređaja i pretplatničkog voda. Tehničko ispitivanje priključka kao i cjelokupne strukture mreže koja se odnosi na priključak nije ukazalo na bilo kakvo neovlašteno priključivanje na telefonsku liniju pretplatnice. Tužitelj ističe da je tijekom upravnog postupka nedvojbeno utvrđeno da su sporni međunarodni brojevi numeracije označene u tužbi pozivani s telefonskog priključka pretplatnice a što potvrđuje i sam tuženi u obrazloženju pobijane odluke pa da dakle u postupku nije utvrđeno da je istinit navod pretplatnice da sporne međunarodne brojeve »nije pozivala« . Tužitelj smatra paušalnim obrazloženje tuženog da je očito da taj broj nije pozivala korisnica već »Dialer« koji se neovlašteno spojio kao zlonamjerni softver čiji je cilj prekidanje postojeće veze u trenutku pozivanja te uz pomoć modema biranje broja u nekoj dalekoj zemlji kako bi se ostvarila dobit autoru kroz astronomske cijene poziva. U vezi s ovakvim obrazloženjem tužitelj smatra da je isto nelogično i iz tehničkih razloga, s obzirom na to da je pretplatnica još od rujna 2006. godine kod tužitelja registrirana kao korisnica ADSL usluge (izravne veze s internetom) pa nije imala potrebe koristiti modem za pristup internetu. U konkretnom slučaju, navodi dalje, biranje međunarodne veze nije imalo elemente »Dialera« i nije postojalo prekidanje postojeće veze i međunarodne veze koje tuženi smatra bitnim elementom »Dialera«. Tužitelj ovom tužbom ne osporava da sukladno članku 43. stavku 2. ZEK-a ima dužnost osigurati krajnjim korisnicima svojih usluga primjerenu zaštitu od zlouporaba i prijevara u javnoj komunikacijskoj mreži te ih upoznati s tom zaštitom u pisanom obliku, prije početka pružanja javnih komunikacijskih usluga. Tužitelj tvrdi da je tijekom upravnog postupka dokazao da tu svoju zakonsku obvezu uredno izvršava i to upozoravajući svoje pretplatnike na problem »Dialera« i to još od 2002. godine na poleđini telefonskog računa, putem informativnih letaka i na službenoj web-stranici. Što se tiče vrste mjera »primjerene zaštite« a budući da tuženi u obrazloženju pobijane odluke navodi da je HT kao operator trebao poduzeti mjere stavljanja numeracije na Antidialer IVR, tužitelj ističe da je upravo to i učinio međutim tek u kolovozu 2009. godine kada su stekli uvjeti za to. Radi svega navedenog tužitelj smatra da je tuženi propustio pravilno i potpuno utvrditi činjenično stanje te da je pobijana odluka donesena proizvoljno i nije utemeljena na tehničkim elementima javnih elektroničkih komunikacija.

Predlaže stoga Sudu da uvaži tužbu i osporenu odluku poništi.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu iscrpno pobija osnovanost tužbenih navoda i smatra osporenu odluku u cijelosti zakonitom.

U odnosu na prigovor nepravilne primjene zakona tuženo tijelo smatra da je postupalo sukladno odredbi članka 51. Zakona o elektroničkim komunikacijama te sukladno općim načelima upravnog postupka. Ističe da tužitelj za svoje tvrdnje da je pretrpio štetu dugotrajnim vođenjem postupka nije ponudio nikakve argumente a također smatra da je trebao i mogao poduzeti radnje sukladno članku 26. Zakona o upravnim sporovima. Ističe u vezi s tim da je tužitelju dostavio svoje mišljenje 6. listopada 2009. godine s napomenom da se u što kraćem roku očituje o prihvaćanju istog, nastojeći da se u skladu s načelom efikasnosti postupak ne odugovlači i da se stranci omogući ostvarivanje njezinog prava jer je smatrao da je činjenično stanje u potpunosti utvrđeno a da je tužitelj tek nakon dva mjeseca, točnije 1. prosinca 2009. godine, dostavio svoje očitovanje na traženo mišljenje navodeći kako isto ne prihvaća, nakon čega je tužitelj proveo i usmenu raspravu na kojoj su se stranke usmeno izjasnile o spornom događaju. Slijedom toga tuženo tijelo naglašava da je poduzimalo sve radnje kako bi se utvrdilo pravo stanje stvari radi donošenja pravilnog i zakonitog rješenja poštujući pri tome i načelo saslušanja stranke i načelo materijalne istine koje ima prednost pred načelom efikasnosti u ostvarivanju prava i obveze stranaka. U odnosu na prigovor nepotpuno i nepravilno utvrđenoga činjeničnog stanja tuženo tijelo navodi da je suprotno navodima tužitelja utvrđeno pravo stanje stvari i sve činjenice koje su od važnosti za donošenje pravilnog i zakonitog rješenja kojim je odlučeno da korisnica u spornom slučaju nije dužna snositi troškove koje je prouzročila treća osoba za račun 01/2009 u iznosu od 881,13 kn + PDV, a koji se odnose na pozive pod stavkom međunarodni promet i nepokretne mreže, za koje je utvrđeno da se većina poziva odnosi na dalekoistočnu destinaciju Sao Tome i Principe. Ističe da je utvrđeno da je upravo tužitelj potvrdio da se radi o »Dialeru«, što nedvojbeno ukazuje da se u konkretnom slučaju radi o zlouporabi od strane treće osobe te da je sukladno obvezi nadziranja uobičajenog ponašanja korisnika prigodom uporabe usluge, tužitelj kao operator trebao poduzeti mjere stavljanja numeracije na Antidialer IVR, upozoriti korisnika i obustaviti pružanje određene usluge odnosno pozivanje prema sumnjivim međunarodnim brojevima, prije nastale štete. U spornom događaju, ističe tuženo tijelo, nije upitno da je s telefonskog priključka pozivan sporni broj ali je očito da taj broj nije pozivala korisnica već »Dialer« koji se neovlašteno spojio kao zlonamjerni softver čiji je cilj prekidanje postojeće veze u trenutku pozivanja, te biranje broja u nekoj dalekoj zemlji, kako bi se ostvarila dobit autoru kroz astronomske cijene poziva. Takvi pozivi očituju se na ispisu telefonskog računa kao čudni međunarodni brojevi. To što je tužitelj svoju obvezu stavljanja spornog broja dodao na popis rizičnih brojeva nakon nastale štete, ne umanjuje obvezu tužitelja da postupi sukladno zakonskim propisima i osigura korisnicima svojih usluga primjerenu zaštitu od zlouporaba i prijevara u javnoj telekomunikacijskoj mreži kada je u pitanju zlouporaba od strane »Dialera« kao treće osobe koji, uostalom, predstavljaju globalni problem u području pružanja telekomunikacijskih usluga. Tuženo se tijelo poziva na odredbu članka 43. stavka 2. i 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama prema kojemu su davatelji javnih telekomunikacijskih usluga dužni osigurati korisnicima svojih usluga primjerenu zaštitu od zlouporaba i prijevara u javnoj telekomunikacijskoj mreži. Korisnici javnih telekomunikacijskih usluga nisu dužni snositi troškove koje je korisnicima usluga ili davateljima usluga prouzročila treća osoba u slučajevima zlouporaba i prijevara.

Slijedom navedenog tuženo tijelo predlaže Sudu da odbije tužbu kao neosnovanu.

Tužba nije osnovana.

Prema odredbi članka 10. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) upravni akt se može pobijati što u njemu nije nikako ili nije pravilno primijenjen zakon, propis utemeljen na zakonu ili drugi zakonito doneseni propis ili opći akt, što je akt donesen od nenadležnog organa, što se u postupku koji je aktu prethodio nije postupilo prema pravilima postupka a osobito što činjenično stanje nije pravilno utvrđeno ili što je iz činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja.

Ovaj Sud nalazi da u predmetnoj upravnoj stvari ne postoji niti jedan razlog iz citirane odredbe Zakona o upravnim sporovima zbog kojih bi Sud mogao osporenu odluku ocijeniti nezakonitom.

Naime, nije sporno u ovoj upravnoj stvari da je postupak u povodu zahtjeva korisnice javnih telekomunikacijskih usluga Museridze Prišlin Manana iz Zagreba trajao duže od četiri mjeseca a da Zakon o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 78/08.) u članku 51. stavku 5. da se u slučaju spora između pretplatnika i operatora postupak mora okončati u najkraćem mogućem roku a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva za rješavanje spora koji rok se može produžiti samo u iznimnim okolnostima.

Uvidom u spis predmeta dostavljen ovom Sudu uz odgovor na tužbu proizlazi da je u postupku u povodu zahtjeva za rješavanje spora tuženo tijelo 6. listopada 2009. godine dostavilo tužitelju svoje mišljenje na očitovanje a da je tužitelj dostavio svoje očitovanje nakon dva mjeseca. Također, nakon dostavljenog očitovanja i neprihvaćanja mišljenja o mogućem rješenju spora, tuženo je tijelo provelo usmenu raspravu na kojoj su bile pozvane stranke, tužitelj i pretplatnik, te su se izjasnile o predmetu spora. Imajući navedeno u vidu Sud prihvaća obrazloženje tuženog tijela da načelo saslušanja stranaka i načelo utvrđivanja materijalne istine ima prednost pred načelom efikasnosti u ostvarenju prava i obveze stranaka, pa stoga nije osnovan prigovor tužitelja o neefikasnosti postupka. Nadalje iz spisa predmeta proizlazi da je predmet spora o kojemu se rješavalo u ovom postupku, sporni iznos dijela računa za javne telekomunikacijske usluge za siječanj 2009. godine, koji račun je ispostavljen korisnici Museridze-Prišlin Manana iz Zagreba, Lastovska 8, za pretplatnički broj 01/6157-184 za Halo usluge 01/09. Kako to proizlazi iz zahtjeva korisnica je osporavala da bi sa svoje telefonske linije zvala određene brojeve međunarodnog prometa u nepokretnoj mreži odnosno tvrdila je da nije pozivala navedene brojeve i da zbog toga nema namjeru platiti račun za pozive koje nije obavila. Tužitelj je u povodu zatraženog očitovanja isticao da je korisnici poslano objašnjenje na njezin prigovor te da je objašnjeno da u spornom razdoblju nisu utvrđeni nikakvi propusti koji su mogli utjecati na ispravnost računa te da se tehničkom provjerom nije pronašao kvar niti bilo koji pokazatelj koji bi ukazivao na mogućnost zlouporabe. U utvrđivanju relevantnih činjenica tuženo je tijelo zatražilo od tužitelja dodatno očitovanje o tome da li sporni brojevi spadaju u grupaciju brojeva koji se mogu okarakterizirati kao brojevi s povećanim prometom prema sumnjivim međunarodnim destinacijama a i na koje je potrebno aktivirati tzv. Antidialer IVR zaštitu koja onemogućava pozive prema tim destinacijama te da se dostave ispisi pozivanih brojeva prema međunarodnim destinacijama u mjesecu prosincu 2008. godine i mjesecu veljači 2009. godine za isti priključak kako bi se utvrdilo da li su isti brojevi pozivani u tom periodu. Tužitelj je izvijestio tuženo tijelo da tijekom mjeseca siječnja 2009. godine nije zabilježen broj koji bi spadao u grupaciju brojeva koji se mogu okarakterizirati kao broj s povećanim prometom prema sumnjivoj međunarodnoj destinaciji a što se također odnosi i na sporne brojeve 0012013142585, 0019172023043 i 00239290251. Također je tužitelj izvijestio da se prijava brojeva s Antidialera, onih koji se mogu okarakterizirati kao dio sumnjive međunarodne destinacije, radi na temelju s jedne strane karakteristike prometa a s druge strane broja korisnika koji pozivaju promatrano odredište, npr. više od 30 korisnika nepokretne mreže u tjedan dana te da do momenta istog dopisa od 21. kolovoza 2009. godine tužitelj nema pozive prema navedenoj +239290 numeraciji. Nadalje u postupku je utvrđeno da sporni broj, pozivom na koji je bio ispostavljen povećani račun za siječanj 2009. godine nije bio stavljen na listu rizičnih brojeva već je to učinjeno tek u kolovozu 2009. godine, nakon što su nadležne službe tužitelja primijetile neuobičajene karakteristike u vezi toga broja. Nakon tako provedenog postupka i utvrđenoga činjeničnog stanja tuženo je tijelo utvrdilo da nije upitno da je s telefonskog priključka korisnice pozivan sporni broj, ali da je očito da taj broj nije pozivala korisnica već »Dialer« koji se neovlašteno spojio kao zlonamjerni softver čiji je cilj prekidanje postojeće veze u trenutku pozivanja te uz pomoć modema biranje broja u nekoj dalekoj zemlji kako bi se ostvarila dobit autoru kroz astronomske cijene poziva.

Radi navedenog tuženo je tijelo zaključilo da korisnica nije dužna snositi troškove koje je prouzročila treća osoba za račun 01/2009 u iznosu od 881,13 kn + PDV a koji se odnosi na pozive pod stavkom međunarodni promet u nepokretne mreže za koje je nesporno utvrđeno da se većina odnosi na dalekoističnu destinaciju Sao Tome i Principe.

Naime, prema odredbi članka 43. stavka 2. i 3. Zakona o elektroničkim komunikacijama davatelji javnih telekomunikacijskih usluga moraju osigurati korisnicima svojih usluga primjerenu zaštitu od zlouporaba i prijevara u javnoj telekomunikacijskoj mreži. Korisnici javnih telekomunikacijskih usluga nisu dužni snositi troškove koje je korisnicima usluga ili davateljima usluga prouzročila treća osoba u slučaju zlouporaba i prijevara.

Kako je u postupku utvrđeno da je upravo tužitelj potvrdio da se radi o »Dialeru« što nedvojbeno ukazuje da se u konkretnom slučaju radi o zlouporabi od strane treće osobe te da je sukladno obvezi nadziranja uobičajenog ponašanja korisnika prilikom uporabe usluge tužitelj kao operator trebao poduzeti mjere stavljanja numeracija na Antidialer IVR, upozoriti korisnika i obustaviti pružanje određene usluge odnosno pozivanje prema sumnjivim međunarodnim brojevima, a prije nastale štete, što tužitelj nije učinio pravovremeno, to je po mišljenju ovog Suda tuženo tijelo osnovano uvažilo prigovor korisnice na račun ispostavljen za telekomunikacijske usluge za siječanj 2009. godine.

Tvrdnja tužitelja da nije točan navod da »nije pozivala« korisnica navedene telefonske brojeve jer da je to utvrđeno u postupku nije osnovan. Naime, to što su pozivi obavljeni s pretplatničkog korisničkog broja podnositeljice ne znači da je upravo ona pozivala navedene brojeve. Bit spora jest upravo u tome da je korisničin pretplatnički broj zlouporabljen od strane nepoznate treće osobe na njezinu štetu a navedenu zlouporabu tužitelj nije spriječio. Niti ostali prigovori tužitelja izneseni u tužbi nisu utjecali na zakonitost osporene odluke.

Trebalo je stoga temeljem članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92. tužbu kao neosnovanu odbiti.

Poslovni broj: Us-5456/2010-4

Zagreb, 11. kolovoza 2011.

Predsjednica vijeća
Jasminka Jenjić, v. r.

Presuda, NN 120/2011-2370