### NN 59/2016 (29.6.2016.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5081/2015 od 1. lipnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1512

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Ante Dragojević, sada na izdržavanju kazne zatvora u Kaznionici u Glini, kojeg zastupa Gašpar Lujak, odvjetnik iz Dubrovnika, na sjednici održanoj 1. lipnja 2016. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba odbija se u odnosu na prigovore podnositelja vezane uz postupak za izmjenu pravomoćne sudske odluke koji je pokrenuo u povodu presude Europskog suda za ljudska prava Dragojević protiv Hrvatske od 15. siječnja 2015. (zahtjev br. 68955/11), a koji se odnose na povredu članka 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.).

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba odbacuje se u odnosu na prigovore podnositelja vezane uz postupak za izmjenu pravomoćne sudske odluke koji je pokrenuo u povodu presude Europskog suda za ljudska prava Dragojević protiv Hrvatske od 15. siječnja 2015. (zahtjev br. 68955/11), a koje je utemeljio na članku 29. stavku 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) i članku 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podnositelj ustavne tužbe, hrvatski državljanin, podnio je 28. prosinca 2015. ustavnu tužbu radi zaštite ustavnih prava u postupku izvršenja presude Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Dragojević protiv Hrvatske (presuda, 15. siječnja 2015., zahtjev br. 68955/11). Za tu se presudu u daljnjem tekstu koristi oznaka: Dragojević protiv Hrvatske.

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-552/15-4 od 22. listopada 2015. (u daljnjem tekstu: rješenje Vrhovnog suda).

Tim je rješenjem odbijena žalba podnositelja protiv rješenja Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kv-I-12/15 (K-12/09) od 3. rujna 2015., kojim je – u postupku izvršenja presude ESLJP-a Dragojević protiv Hrvatske – odbijen kao neosnovan zahtjev podnositelja za obnovu kaznenog postupka dovršenog pravomoćnom presudom Županijskog suda u Dubrovniku broj: K-12/09 od 18. prosinca 2009. koja je potvrđena presudom Vrhovnog suda broj: Kž-161/10 od 23. rujna 2010. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

1.1. Podnositelj ustavne tužbe smatra povrijeđenim ustavna prava zajamčena člankom 29. stavcima 1. i 4. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Također smatra povrijeđenim i prava zajamčena člankom 6. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

2. Kad se u ovoj odluci poziva na tekst Zakona o kaznenom postupku koji je danas na snazi (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-448/2009 i dr. od 19. srpnja 2012., 143/12., 56/13. i 145/13.), Ustavni sud koristi se kraticom: ZKP/08.

II. PREGLED SUDSKIH POSTUPAKA VEZANIH UZ PODNOSITELJA

1) Postupak pred kaznenim sudovima

3. Nakon provedene glavne rasprave, Županijski sud u Dubrovniku je 18. prosinca 2009. u kaznenom predmetu broj: K-12/09 presudio da je podnositelj kriv zbog počinjenja kaznenog djela protiv vrijednosti zaštićenih međunarodnim pravom, zlouporabe opojnih droga iz članka 173. stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ), činjenično i pravno opisanog u izreci iste presude. Također je proglašen krivim i za kazneno djelo protiv sigurnosti platnog prometa i poslovanja prikrivanja protuzakonitog dobivanja novca iz članka 279. stavka 1. KZ-a. Za prvo kazneno djelo utvrđena je kazna zatvora u trajanju od osam godina, a za drugo kazneno djelo određena mu je kazna zatvora u trajanju od dvije godine. Na temelju članka 60. stavka 2. točke c. KZ-a podnositelju je određena jedinstvena kazna zatvora u trajanju od devet godina, u koje se vrijeme uračunava i vrijeme koje je podnositelj proveo u pritvoru od 15. siječnja 2009. pa nadalje. Na temelju članka 82. KZ-a od podnositelja je oduzeta imovinska korist ostvarena činjenjem kaznenih djela u iznosu od 582.849,90 kuna.

Podnositelj je protiv navedene presude izjavio žalbu koja je odbijena presudom Vrhovnog suda broj: Kž-161/10-5 od 23. rujna 2010. Vrhovni sud je, odlučujući o žalbi podnositelja ustavne tužbe, utvrdio da je sud prvog stupnja na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenio odgovarajuće odredbe mjerodavnog materijalnog i postupovnog prava, te da nije počinio ni povredu kaznenog postupka iz članka 367. stavka 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst, 178/04. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP/97), odnosno da bi se pobijana prvostupanjska presuda temeljila na dokazima pribavljenim na nezakonit način.

U obrazloženju presude taj sud navodi u pogledu posebnih izvidnih mjera sljedeće:

»Što se tiče naloga posebnih izvidnih mjera, suprotno tvrdnji žalbe, ti nalozi koji se osporavaju, sadrže dostatno obrazloženje osnova sumnje u učinu kaznenih djela iz čl. 173. st. 2. KZ-a, kao i okolnost da se izvidi kaznenih djela nisu mogli provesti na drugi način i da bi isto bilo skopčano sa nesrazmjernim teškoćama, što proizlazi iz činjenice da istražni sudac nije izjavio neslaganje, već ih je naložio kako se to propisuje odredbama čl. 182. st. 2. ZKP-a. Dakle, žalitelj promašeno tvrdi da sporni nalozi istražnog suca ne sadrže dostatno obrazloženje, pa se radi o nezakonitom dokazu u smislu čl. 9. st. 2. ZKP-a.«

Dakle, neosnovanim je Vrhovni sud ocijenio navod podnositelja da se prvostupanjska presuda temelji na dokazu iz članka 9. stavka 2. ZKP-a/97, te da je stoga došlo do bitne povrede kaznenog postupka iz članka 367. stavka 2. ZKP-a/97. Vrhovni sud je ocijenio da pribavljeni dokazi na kojima se temelji prvostupanjska presuda nisu nezakoniti dokazi, jer nisu pribavljeni kršenjem Ustavom, zakonom ili međunarodnim pravom zajamčenih prava. Zaključak je Vrhovnog suda da prvostupanjska presuda nije utemeljena na nezakonitim dokazima protivno članku 9. ZKP-a/97, niti na onim dokazima za koje se iz provedenih dokaza saznalo.

2) Postupak pred Ustavnim sudom

4. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv navedene presude Vrhovnog suda, koju je Ustavni sud odbio odlukom broj: U-III-5266/2010 od 25. svibnja 2011. U odnosu na povrede koje je u kasnijoj presudi Dragojević protiv Hrvatske utvrdio ESLJP, mjerodavni dio odluke Ustavnog suda glasi:

»4.1. Razmatrajući osporene presude i navode ustavne tužbe, Ustavni sud utvrđuje da nije našao okolnosti koje bi ukazivale na povredu navedenih ustavnih prava.

(...)

Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da je u odnosu na žalbene navode podnositelja, a koje podnositelj ponavlja i u ustavnoj tužbi, Vrhovni sud odgovorio argumentirano, odbivši podnositeljevu žalbu. Naime, neosnovanim je Vrhovni sud ocijenio navod podnositelja da se prvostupanjska presuda temelji na dokazu iz članka 9. stavka 2. ZKP-a, te da je stoga došlo do bitne povrede kaznenog postupka iz članka 367. stavka 2. ZKP-a. Podnositelj je sve navedeno u ustavnoj tužbi glede pribavljanja određenih dokaza mjerama iz članka 180. i 182. stavka 2. ZKP-a, isticao u žalbi na prvostupanjsku presudu, ali i u tijeku prvostupanjskoga postupka, a ti su prigovori odbijeni po prvostupanjskom i drugostupanjskom sudu.

(...)

Stoga su neosnovani tužbeni navodi podnositelja da se presude temelje na nezakonitim dokazima.«

3) Postupak pred ESLJP-om u predmetu Dragojević protiv Hrvatske

5. Podnositelj ustavne tužbe podnio je 20. listopada 2011. zahtjev ESLJP-u protiv Hrvatske u kojem je istaknuo povrede prava zajamčenih člankom 6. stavkom 1. i člankom 8. Konvencije.

Podnositelj je pred ESLJP-om, između ostaloga, prigovorio da je tajni nadzor nad njime bio nezakonit jer se temeljio na nalozima istražnog suca koji su izdani u suprotnosti s mjerodavnim domaćim pravom i sudskom praksom viših domaćih sudova. Ti nalozi istražnog suca nisu sadržavali procjenu vjerojatnosti da je kazneno djelo počinjeno te da se istraga tog kaznenog djela ne može provesti na drugačiji, manje intruzivan način. Tvrdio je da je zakonska obveza obrazloženja naloga bila potrebna kao oblik učinkovite sudske kontrole mjera koje uzrokuju miješanje u temeljna prava pojedinca.

5.1. ESLJP je u presudi Dragojević protiv Hrvatske utvrdio da je zahtjev dopušten, te je presudio da je došlo do povrede članka 8. Konvencije, uz sljedeće obrazloženje:

»78. Sud ponavlja da su telefonski razgovori obuhvaćeni pojmovima ‘privatni život’ i ‘dopisivanje’ u smislu članka 8. Nadzor nad njima predstavlja miješanje u ostvarivanje prava pojedinca iz članka 8. (vidi Malone protiv Ujedinjene Kraljevine, 2. kolovoza 1984., stavak 64., Serija A br. 82).

79. Takvo je miješanje opravdano u smislu stavka 2. članka 8. samo ako je ‘u skladu sa zakonom’, teži jednom ili više legitimnih ciljeva navedenih u stavku 2. te je ‘nužno u demokratskom društvu’ kako bi se postigao taj cilj ili ciljevi (vidi, među nizom predmeta, Kvasnica protiv Slovačke, br. 72094/01, stavak 77., 9. lipnja 2009.).

80. Izraz ‘u skladu sa zakonom’ na temelju članka 8. stavka 2. u načelu zahtijeva, prvo, da sporna mjera ima određeni temelj u domaćem propisu; također se odnosi i na kvalitetu predmetnog propisa koji treba biti u skladu s vladavinom prava te dostupan osobi na koju se odnosi koja mora, štoviše, moći predvidjeti posljedice za sebe, te da mjera mora biti u skladu s vladavinom prava (vidi, primjerice, Kruslin protiv Francuske, 24. travnja 1990., stavak 27., Serija A br. 176-A).

(...)

84. To je posebice značajno za pitanje je li miješanje bilo ‘nužno u demokratskom društvu’ za ostvarivanje legitimnog cilja, s obzirom da je Sud presudio da su ovlasti nalaganja tajnog nadzora nad građanima dozvoljene prema članku 8. samo u onoj mjeri u kojoj su strogo nužne za očuvanje demokratskih institucija (vidi Kennedy, citirano gore, stavak 153.). Pri procjenjivanju postojanja i opsega takve nužnosti države ugovornice imaju određenu slobodu procjene, no ta sloboda podliježe europskom nadzoru. Sud mora utvrditi jesu li postupci za nadziranje nalaganja i provođenja restriktivnih mjera takvi da ‘miješanje’ ograničavaju na ono ‘nužno u demokratskom društvu’. Uz to, vrijednosti demokratskog društva treba poštivati što je vjernije moguće u nadzornim postupcima kako se ne bi prekoračile granice nužnosti, u smislu članka 8. stavka 2. (vidi Kvasnica, citirano gore, stavak 80.; i Kennedy, citirano gore, stavak 154.).

(b) Primjena ovih načela na ovaj predmet

(i) Je li došlo do miješanja

85. Sud ističe da među strankama nije sporno da je prisluškivanjem telefona i tajnim nadzorom podnositelja došlo do miješanja u njegovo pravo na poštovanje ‘privatnog života’ i ‘dopisivanja’ zajamčeno člankom 8. Konvencije. Sud nema razloga smatrati drugačije (vidi, primjerice, Malone, citirano gore, stavak 54.; Khan protiv Ujedinjene Kraljevine, br 35394/97, stavak 25., ECHR 2000-V; i Drakšas protiv Litve, br. 36662/04, stavci 52.-53., 31. srpnja 2012.).

(ii) Je li miješanje bilo opravdano

86. Sud primjećuje da u ovom predmetu podnositelj nije općenito prigovorio postojanju propisa koji dozvoljavaju mjere tajnog nadzora. Osnova njegova prigovora bio je specifičan slučaj takvog nadzora koji je proveden u sklopu kaznenog postupka protiv njega. S obzirom da Sud mora prvo utvrditi je li sporno miješanje bilo ‘u skladu sa zakonom,’ neizbježno mora ocijeniti mjerodavno domaće pravo koje je bilo na snazi u to vrijeme u odnosu na pretpostavke temeljnog načela vladavine prava. Takav pregled nužno podrazumijeva određeni stupanj apstrakcije (vidi Kruslin, citirano gore, stavak 32.). Ipak, u slučajevima koji proizlaze iz pojedinačnih zahtjeva, Sud se u pravilu mora usredotočiti ne na zakon kao takav već na način na koji je primijenjen na podnositelja u određenim okolnostima (vidi Goranova-Karaeneva protiv Bugarske, br. 12739/05, stavak 48., 8. ožujka 2011.).

87. S tim u vezi Sud ističe da je podnositelj podvrgnut mjerama tajnog nadzora na temelju članka 180. stavka 1. točke 1. Zakona o kaznenom postupku (vidi stavak 55. gore). Iz toga slijedi da je tajni nadzor nad podnositeljem bio utemeljen u mjerodavnom domaćem pravu, čija dostupnost ne uzrokuje nikakve probleme u ovom predmetu (vidi Kruslin, citirano gore, stavci 29.-30.).

88. Prigovori podnositelja nisu usredotočeni na manjak pravnog temelja u mjerodavnom domaćem zakonu već prvenstveno na činjenicu da istražni sudac nije djelovao u skladu s postupcima predviđenima zakonom, posebice onima vezanima uz učinkovitu procjenu je li uporaba tajnog nadzora bila nužna i opravdana u ovom predmetu, kao što je propisano člankom 182. stavkom 1. Zakona o kaznenom postupku (vidi stavke 55. i 70. gore).

89. Stoga je središnje pitanje o kojem Sud odlučuje je li mjerodavno domaće pravo, uključujući način na koji su ga tumačili domaći sudovi, dovoljno jasno navelo opseg i način ostvarivanja diskrecije dodijeljene tijelima javne vlasti, te posebice je li domaći sustav tajnog nadzora, na način na koji ga primjenjuju domaće vlasti, omogućio odgovarajuće mjere zaštite od mogućih različitih načina zlouporabe (usporedi Malone, citirano gore, stavak 70.; Kruslin, citirano gore, stavci 35.-36.; Huvig, citirano gore, stavci 34.-35.; i Kopp protiv Švicarske, 25. ožujka 1998., stavci 66.-75., Izvješća o presudama i odlukama 1998-II). Budući da je postojanje odgovarajućih mjera zaštite protiv zlouporabe pitanje koje je usko vezano s pitanjem je li u ovom predmetu poštovan test ‘nužnosti’, Sud će ispitati i uvjet da miješanje mora biti ‘u skladu sa zakonom’ i uvjet da mora biti ‘nužno’ (vidi Kvasnica, citirano gore, stavci 83.-84.).

90. Sud ističe da na prvi pogled mjerodavno domaće pravo jasno propisuje da bilo koju mjeru tajnog nadzora u kontekstu kaznenog postupka treba naložiti istražni sudac na zahtjev državnog odvjetništva kako bi ona bila zakonita, (vidi stavak 55. gore; članak 182. Zakona o kaznenom postupku). Zakonske pretpostavke za izdavanje naloga za tajni nadzor su postojanje osnovane sumnje da je podnositelj sam ili zajedno s drugim osobama počinio jedno od kaznenih djela propisanih zakonom (vidi stavak 55. gore; članak 181. Zakona o kaznenom postupku), te da istraga u pogledu tih kaznenih djela ili nije moguća ili bi bila izrazito teška (vidi stavak 55. gore; članak 180. stavak 1. Zakona o kaznenom postupku).

91. Domaće pravo također izričito propisuje da nalog istražnog suca kojim se odobrava korištenje tajnog nadzora mora biti izdan u pisanom obliku te mora sadržavati obrazloženje koje navodi: informacije vezane uz osobu nad kojom se mjere provode, relevantne okolnosti koje opravdavaju potrebu za mjerama tajnog nadzora, vremenska ograničenja za provođenje mjera – koja moraju biti proporcionalna legitimnom cilju kojem se teži – te opseg tih mjera (vidi stavak 55. gore; članak 182. stavak 1. Zakona o kaznenom postupku).

92. Domaći zakon time omogućuje prethodno odobravanje uporabe mjera tajnog nadzora koje mora biti dovoljno temeljito i koje ukazuje na to da su ispunjeni zakonski uvjeti za provođenje tajnog nadzora te da je uporaba takvih mjera nužna i proporcionalna u danim okolnostima. Strogo govoreći, svaki pojedinac u nadležnosti hrvatskih vlasti, kada se oslanja na te odredbe mjerodavnog domaćeg zakona, mora biti uvjeren da će ovlasti tajnog nadzora biti podvrgnute prethodnoj sudskoj kontroli i provedene na temelju detaljnog sudskog naloga koji ispravno navodi nužnost i proporcionalnost bilo koje takve mjere.

93. Važnost prethodnog sudskog nadzora i obrazloženja naloga za tajnim nadzorom naglašena je u odluci Ustavnog suda br. U-III-857/2008 od 1. listopada 2008. godine. Konkretno, sud je objasnio da samo detaljno obrazloženje u nalogu ‘jamči da će postojanje ‘osnova sumnje’ na kataloško kazneno djelo prethoditi određivanju nekoj od posebnih izvidnih mjera, da će postojati određeni minimalni stupanj vjerojatnosti takvog konkretnog – a ne pretpostavljanog – kaznenog djela te da će nalog, kao jasno artikulirano raspolaganje sredstvima državne prisile, biti logičan i uvjerljiv te u kasnijem stadiju postupka, provjerljiv pred drugim sudskim tijelima’. U nedostatku toga, prema Ustavnom sudu, nalog za provođenje tajnog nadzora krši Zakon o kaznenom postupku (vidi stavak 57. gore).

94. S tim u vezi, Sud je također naglasio da provjera od strane tijela ovlaštenih za odobravanje provođenja tajnog nadzora, inter alia, da je uporaba takvih mjera ograničena na predmete u kojima postoji činjenična osnova za sumnju da osoba planira, čini ili je počinila određena teška kaznena djela i da je mjere moguće naložiti samo ako nema izgleda da se činjenice uspješno ustanove drugim metodama ili bi to bilo izrazito teško, predstavlja jamstvo odgovarajućeg postupka osmišljenog kako bi se osiguralo da mjere nisu naložene nemarno, neregularno ili bez potrebnog razmatranja (vidi Klass i drugi, citirano gore, stavak 51.). Stoga je važno da odgovorne vlasti – u ovom predmetu istražni sudac – odrede postoje li opravdani razlozi za odobravanje mjera tajnog nadzora (usporedi Iordachi i drugi protiv Moldavije, br. 25198/02, stavak 51., 10. veljače 2009.).

95. U ovom predmetu četiri naloga za tajnim nadzorom izdana od strane istražnog suca Županijskog suda u Zagrebu u pogledu podnositelja u načelu su se temeljila samo na tvrdni da postoji zahtjev USKOKA za korištenje tajnog nadzora i zakonskom izrazu da se ‘istraga ne može provesti na drugačiji način ili da bi to bilo izrazito teško’ (vidi stavke 9., 11., 13. i 17. gore). Nisu navedeni nikakvi stvarni detalji koji se temelje na specifičnim činjenicama predmeta i osobitim okolnostima koje ukazuju na osnovanu sumnju da su kaznena djela počinjena, te da istragu nije moguće provesti na drugačiji, manje intruzivan način.

96. Iako je to očito bilo u suprotnosti s pretpostavkama mjerodavnog domaćeg prava i gore citirane sudske prakse Ustavnog suda (vidi stavke 55. i 93. gore), čini se da je odobreno kroz praksu Vrhovnog suda i kasnije podržano od strane Ustavnog suda. Konkretno, Vrhovni sud je smatrao, kad se pitanjem bavio u kontekstu dopuštenosti dokaza, što je prema Konvenciji drugo pitanje (vidi stavak 99. dolje), da manjak obrazloženja u nalozima za tajni nadzor, u suprotnosti s člankom 182. stavkom 1. Zakona o kaznenom postupku, može biti nadoknađen retroaktivnim specifičnim obrazloženjem u pogledu relevantnih pitanja u kasnijoj fazi postupka time što će se od suda zatražiti da izuzme dokaze dobivene na taj način iz spisa (vidi stavak 58. gore). Čini se da je to prihvatio i Ustavni sud koji je u svojoj odluci br. U- III-2781/2010 od 9. siječnja 2014. godine smatrao da je, u slučaju kad nalozi za tajni nadzor ne sadrže obrazloženje, u određenim uvjetima obrazloženje moguće navesti u prvostupanjskoj presudi ili odluci vezanoj uz zahtjev za izuzimanjem nezakonito dobivenih dokaza (vidi stavak 60. gore).

97. Iz navedenoga slijedi da su, iako je u Zakonu o kaznenom postupku izričito predviđena prethodna sudska kontrola i detaljno obrazloženje pri izdavanju naloga za tajni nadzor kako bi takve mjere bile provedene, nacionalni sudovi uveli mogućnost retroaktivnog opravdanja za njihovu uporabu, čak i kad zakonska pretpostavka prethodne sudske kontrole i detaljnog obrazloženja u nalogu nije ispoštovana. U području koje je toliko osjetljivo kao što je provođenje tajnog nadzora, koji se prema Konvenciji tolerira samo u onoj mjeri koja je strogo potrebna za očuvanje demokratskih institucija, Sud ima poteškoća u prihvaćanju te situacije koju su stvorili nacionalni sudovi. Ta situacija sugerira da je praksa u primjeni zakona koja sama po sebi nije dovoljno jasna s obzirom na dva suprotstavljena stava koja su usvojili Ustavni sud i Vrhovni sud (vidi stavke 93. i 96., te 57.-61. gore), u sukobu s jasnim tekstom zakona koji ograničava ostvarivanje diskrecije dodijeljene tijelima javne vlasti kad je u pitanju provođenje tajnog nadzora (usporedi Kopp, citirano gore, stavak 73.; i Kvasnica, citirano gore, stavak 87.).

98. Štoviše, Sud smatra da u situaciji u kojoj je zakonodavna vlast predvidjela prethodnu detaljnu sudsku kontrolu proporcionalnosti uporabe mjera tajnog nadzora, zaobilaženje tog zahtjeva retroaktivnim opravdanjem koje su uveli sudovi ne može se osigurati odgovarajuća i dostatna zaštita od potencijalne zlouporabe jer otvara vrata proizvoljnosti time što dozvoljava provođenje tajnog nadzora suprotno postupku koji je predviđen u mjerodavnom pravu.

99. To se posebice odnosi na predmete u kojima je jedina učinkovita mogućnost za pojedinca podvrgnutog tajnom nadzoru u kontekstu kaznenog postupka osporiti zakonitost uporabe takvih mjera pred kaznenim sudovima za vrijeme kaznenog postupka protiv njega ili nje (vidi stavak 72. gore). Sud je također već utvrdio da iako sudovi tijekom trajanja kaznenog postupka mogu razmotriti pitanja pravednosti prihvaćanja dokaza u kaznenog postupku, oni nemaju mogućnost ispitivati bit konvencijskog prigovora da miješanje u pravo podnositelja na poštovanje njegova privatnog života nije bilo ‘u skladu sa zakonom’, a još manje imaju mogućnost pružiti odgovarajuću zaštitu u odnosu na taj prigovor (vidi Khan, citirano gore, stavak 44.; P.G. i J.H. protiv Ujedinjene Kraljevine, br. 44787/98, stavak 86., ECHR 2001-IX; i Goranova-Karaeneva, citirano gore, stavak 59.).

100. To se može primijetiti u ovom predmetu u kojem su nadležni kazneni sudovi ograničili svoju procjenu uporabe tajnog nadzora u onoj mjeri i kojoj je to relevantno za dopuštenost dokaza dobivenih na taj način, bez zadiranja u bit konvencijskih pretpostavki vezanih uz navode o proizvoljnom miješanju u prava podnositelja iz članka 8. Konvencije (vidi stavke 46. i 48. gore). U isto vrijeme Vlada nije ponudila nikakve informacije o pravnim sredstvima – poput zahtjeva za utvrđujućom presudom ili tužbe za naknadu štete – koje mogu biti na raspolaganju osobi koja se nalazi u situaciji podnositelja (vidi Udruženje za europsku integraciju i ljudska prava i Ekimdzhiev, citirano gore, stavak 102.).

101. Na temelju gore navedenoga, Sud smatra da mjerodavno domaće pravo, na način na koji su ga tumačili i primijenili nadležni sudovi, nije bilo razumno jasno u pogledu opsega i načina ostvarivanja diskrecije dodijeljene tijelima javne vlasti, te posebice u praksi nije osiguralo odgovarajuće mjere zaštite od raznih mogućih zloupotreba. U skladu s time, postupak za nalaganje i nadziranje provođenja mjera prisluškivanja telefona podnositelja nije bio u potpunosti u skladu s pretpostavkama zakonitosti, niti je na odgovarajući način ograničio miješanje u pravo podnositelja na poštovanje njegova privatnog života i dopisivanja na ono što je bilo ‘nužno u demokratskom društvu’.

102. Stoga je došlo do povrede članka 8. Konvencije.«

5.2. Osim toga, presudio je da nije došlo do povrede članka 6. stavka 1. Konvencije zbog navodne nepristranosti sudaca i zbog navodno nezakonite uporabe dokaza dobivenih tajnim nadzorom u kaznenom postupku protiv podnositelja. O uporabi nezakonitih dokaza zaključno je ESLJP naveo:

»131. Sud na početku ističe da podnositelj nije iznio nikakve tvrdnje koje osporavaju pouzdanost podataka dobivenih mjerama tajnog nadzora već je svoj prigovor ograničio isključivo na formalnu uporabu takvih podataka kao dokaza za vrijeme postupka (usporedi, Khan, citirano gore, stavak 38.; P.G. i J.H., citirano gore, stavak 79.; i Bykov, citirano gore, stavak 95.).

132. On je također imao učinkovitu mogućnost osporiti vjerodostojnost dokaza i usprotiviti se njihovoj uporabi, a tu priliku je i iskoristio za vrijeme postupka pred prvostupanjskim sudom (vidi stavke 35. i 42. gore), u svojoj žalbi (vidi stavak 47. gore) i ustavnoj tužbi (vidi stavak 49. gore). Domaći sudovi su ispitali osnovanost njegovih tvrdnji te dali obrazloženje za svoje odluke (vidi stavke 46., 48. i 50. gore). Činjenica da podnositelj nije bio uspješan ni u kojem koraku ne mijenja činjenicu da je imao učinkovitu mogućnost osporiti dokaze te se usprotiviti njihovoj uporabi (vidi Schenk, citirano gore, stavak 47., i Khan, citirano gore, stavak 38.).

133. Sud nadalje ističe da sporni dokazi nisu bili jedini dokazi na kojima se temeljila presuda (usporedi Schenk, citirano gore, stavak 48.). Prilikom osuđivanja podnositelja, Županijski sud u Dubrovniku je uzeo u obzir iskaze podnositelja i njegovih suoptuženika te ih ispitao zajedno s iskazima drugih svjedoka i dokazima dobivenim brojnim pretragama i zapljenama (vidi stavak 45. gore).

134. Na temelju gore navedenoga, Sud smatra da ne postoji ništa što bi potkrijepilo zaključak da prava obrane podnositelja nisu odgovarajuće poštovana u pogledu izvedenih dokaza ili da je procjena domaćih sudova bila proizvoljna (vidi Bykov, citirano gore, stavak 98.). Zaključno, Sud smatra da uporaba spornih snimki kao dokaza nije kao takva podnositelja lišila poštenog suđenja.

135. Prema tome nije došlo do povrede članka 6. stavka 1. Konvencije.«

5.3. Ujedno je djelomično prihvaćen zahtjev podnositelja za naknadu (obeštećenje) zbog povrede članka 8. Konvencije te je ESLJP presudio:

»(a) da tužena država treba isplatiti podnositelju zahtjeva, u roku od tri mjeseca od datuma kada presuda postane pravomoćna u skladu s člankom 44. stavkom 2. Konvencije, sljedeće iznose koje je potrebno preračunati u hrvatske kune po tečajnoj stopi važećoj na dan namirenja:

(i) 7.500,00 EUR (sedam tisuća pet stotina eura), na ime naknade nematerijalne štete, uz sve poreze koji bi mogli biti obračunati;

(ii) 2.160,00 EUR (dvije tisuće i stotinu i šezdeset eura), na ime naknade troškova i izdataka, uz sve poreze koji bi mogli biti obračunati podnositelju zahtjeva;

(...)

6. Odbija preostali dio zahtjeva podnositelja za pravičnom naknadom.«

**4) Postupak izvršenja presude ESLJP-a pred domaćim tijelima**

6. Poslije konačnosti presude ESLJP-a Dragojević protiv Hrvatske, podnositelj ustavne tužbe, zastupan po odvjetniku Gašparu Lujaku iz Dubrovnika, podnio je 28. travnja 2015., na temelju članka 502. ZKP-a/08, Županijskom sudu u Dubrovniku zahtjev za obnovu kaznenog postupka na temelju presude ESLJP-a.

U zahtjevu za izmjenu domaće kaznene presude podnositelj je naveo kako je presudom ESLJP-a od 15. siječnja 2015. donesenom u predmetu Dragojević protiv Hrvatske presuđeno da je na štetu podnositelja pravomoćnom presudom Županijskog suda u Dubrovniku i presudom Vrhovnog suda, došlo do povrede članka 8. Konvencije. Na temelju te presude ESLJP-a, a koja je postala konačna 15. travnja 2015. predlaže obnovu kaznenog postupka uz obustavu daljnjeg izvršenja kazne zatvora nad podnositeljem.

7. Osporenim prvostupanjskim rješenjem odbijen je kao neosnovan podnositeljev zahtjev za izmjenu pravomoćne kaznene presude. Relevantni dio obrazloženja tog rješenja glasi:

»Iz naprijed naznačenog zahtjeva za obnovu kaznenog postupka razvidno je da osuđenik Ante Dragojević svoj zahtjev temelji na utvrđenju presude Europskog suda za ljudska prava u kojoj presudi se ističe i tvrdi kako je naznačenom presudom ovog suda i presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske na štetu osuđenika došlo do povrede čl. 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda jer su se u provedenom kaznenom postupku kao dokaz koristile informacije pribavljene uporabom tajnih prislušnih uređaja, što je u suprotnosti s čl. 8. Konvencije.

Osuđenikove tvrdnje iz podnesenog zahtjeva su točne, odnosno točno je da je presudom Europskog suda za ljudska prava utvrđena povreda prava iz čl. 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda na štetu osuđenika Anta Dragojevića u provedenom kaznenom postupku, ali tom istom presudom je također utvrđeno da ovaj sud svoju pravomoćnu presudu nije temeljio samo na dokazima koji su pribavljeni uporabom tajnih prislušnih uređaja, već i na iskazima svjedoka i drugih suoptuženika, te činjenicama proizašlih iz pregledanih isprava, pa slijedom toga osuđenik nije bio lišen pravičnog suđenja, odnosno nije bilo povrijeđeno njegovo pravo na obranu, niti je došlo do povrede čl. 6. st. 1. Konvencije.

Očito dakle, presudom Europskog suda za ljudska prava je utvrđeno da osuđeniku Anti Dragojeviću tijekom provedenog postupka kako pred Županijskim sudom u Dubrovniku tako i pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske nije povrijeđeno pravo na obranu i osuđujuća presuda se pretežito temelji na zakonitim dokazima bez obzira na naznačenu povredu iz čl. 8. Konvencije, pa se stoga u ovom konkretnom slučaju ne radi o nikakvim novim činjenicama niti dokazima utvrđenim presudom Europskog suda za ljudska prava, niti se tom presudom tvrdi da je presuda ovog suda temeljena na lažnoj ispravi ili snimci, niti lažnom iskazu svjedoka, vještaka ili tumača, niti je u podnesenom zahtjevu istaknut bilo koji od razloga za obnovu kaznenog postupka predviđenih u čl. 501. ZKP/08, pa je stoga zahtjev za obnovu kaznenog postupka temeljem čl. 507. st. 1. Zakona o kaznenom postupku (‘Narodne novine’ br. 152/08, 76/09, 80/11, 91/12- odluka Ustavnog suda, 143/12, 56/13, 145/13 i 152/14 – dalje u tekstu: ZKP/08) trebalo odbiti kao neosnovan.«

7.1. Vrhovni sud odbio je 22. listopada 2015. žalbu podnositelja protiv osporenog prvostupanjskog rješenja kao neosnovanu. Relevantni dio obrazloženja glasi:

»Nije u pravu žalitelj kada tvrdi da je prvostupanjskim rješenjem ostvarena bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz članka 468. stavka 1. točke 11. ZKP/08., jer da su u pobijanom rješenju izostali razlozi o odlučnim činjenicama, odnosno, da prvostupanjski sud, odbijajući kao neosnovan osuđenikov zahtjev za obnovu postupka, ni jednom riječju nije obrazložio na temelju kojih se to dokaza pretežito temelji označena pravomoćna presuda te zbog čega su ti dokazi zakoniti. Protivno takvim žalbenim tvrdnjama, prvostupanjski je sud, obrazlažući svoje utvrđenje o neosnovanosti podnesenog zahtjeva, sasvim jasno, valjano i dostatno, jednako kao i Europski sud za ljudska prava, obrazložio da se pravomoćna presuda kojom je optuženik proglašen krivim zbog počinjenja kaznenih djela iz članka 173. stavka 2. KZ/97. i članka 279. stavka 1. KZ/97., ne temelji samo na dokazima koji su pribavljeni uporabom tajnih prislušnih uređaja, već i na iskazima svjedoka i drugih suoptuženika te činjenicama proizašlim iz pregledanih isprava, a takvo utvrđenje prihvaća i ovaj drugostupanjski sud. Stoga nije počinjena bitna postupovna povreda na koju se upire žalbom.

Nije u pravu osuđenik niti kada prigovora pravilnosti utvrđenog činjeničnog stanja. Naime, unatoč tome što presuda Europskog suda za ljudska prava, kojom je utvrđeno da je u predmetnom postupku vođenom protiv osuđenika pred Županijskim sudom u Dubrovniku i pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske došlo do povrede članka 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (‘Međunarodni ugovori’ broj: 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. -Ispravak, 14/02. i 1/06. – dalje u tekstu: Konvencija), predstavlja novi dokaz u smislu članka 501. stavka 1. točke 3. ZKP/08., pravilan je zaključak prvostupanjskog suda da taj novi dokaz nije prikladan da dovede do obnove kaznenog postupka. Točno je da je tom presudom utvrđeno da je u postupku čija se obnova sada traži došlo do povrede članka 8. Konvencije, jer, kako se to navodi u presudi Europskog suda za ljudska prava, postupak za nalaganje i nadziranje provođenja mjera prisluškivanja osuđenikovog telefona nije bio u potpunosti u skladu s pretpostavkama zakonitosti niti je na odgovarajući način ograničio miješanje u pravo podnositelja na poštivanje njegovog privatnog života i dopisivanja na ono što je bilo ‘nužno u demokratskom društvu’. Međutim, protivno žalbenim tvrdnjama, navedeno još uvijek ne znači da se radi o nezakonitim dokazima, a što se ne utvrđuje niti predmetnom presudom, pa se onda niti dokazi proizašli iz tih dokaza ne mogu smatrati nezakonitima. Osim toga, presudom Europskog suda za ljudska prava također je utvrđeno i da u postupku vođenom protiv osuđenika nije došlo do povrede članka 6. stavka 1. Konvencije. Ovo stoga jer da sporni dokazi do kojih se je došlo povredom članka 8. Konvencije nisu bili jedini dokazi na kojima se temeljila presuda. Prilikom suđenja podnositelja, Županijski sud u Dubrovniku je uzeo u obzir osuđenikov iskaz i iskaze njegovih suoptuženika te ih ispitao zajedno s iskazima drugih svjedoka i dokazima dobivenim brojnim pretragama i zapljenama.

Dakle, kao što to utvrđuje i presuda Europskog suda za ljudska prava, osuđenikova krivnja za počinjenje kaznenih djela iz članka 173. stavka 2. KZ/97. i članka 279. stavka 1. KZ/97. je u pravomoćno dovršenom kaznenom postupku čija se obnova sada traži, osim na temelju dokaza pribavljenih posebnim izvidima kaznenih djela privremenim ograničenjem ustavnih prava i sloboda (za koje dokaze nije utvrđeno da bi bili nezakoniti), utvrđena i na temelju obrane samog osuđenika, obrane optuženog Borisa Žuvele, iskaza prvenstveno svjedoka Ivana Žuvele i Željka Brekala, a i svjedoka Tomislava Žuvele te Antuna Dragojevića te potvrda o privremeno oduzetim predmetima i ostale spisu predmeta priložene dokumentacije.

Stoga, imajući na umu sve navedeno, i prema ocjeni ovog suda, pravilan je zaključak prvostupanjskog suda da navedena presuda Europskog suda za ljudska prava, iako ista predstavlja novi dokaz, nije takva da bi sama za sebe ili u vezi s prijašnjim dokazima bila prikladna da prouzroči osuđenikovo oslobođenje ili njegovu osudu po blažem zakonu.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

8. U ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja prigovore koje je isticao i u žalbenom postupku. Ističe da je obrazloženje osporenih rješenja arbitrarno i »protivno podnositeljevom ustavnom i konvencijskom pravu na obrazloženu odluku«. To stajalište obrazlaže na sljedeći način:

»Naime, sasvim je neprijeporno da je ovaj postupak iniciran na temelju nezakonito naloženih posebnih izvidnih mjera, a koje mjere su dovele do toga da se pokrene kazneni postupak protiv podnositelja, te da se na temelju tih nezakonito određenih posebnih izvidnih mjera u tom kaznenom postupku izvode dokazi ispitivanjem optuženika, svjedoka, te čitanjem i pregledom pribavljenih isprava.

Međutim, odbijajući podnositeljev zahtjev za obnovu kaznenog postupka Županijski sud u Dubrovniku, kao i Vrhovni sud Republike Hrvatske, potpuno su zanemarili odredbu članka 29. stavak 4. Ustava Republike Hrvatske kojom je propisano da se dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu uporabiti u sudskom postupku.

(...)

A u konkretnom slučaju nije prijeporno da su prema podnositelju naložene posebne izvidne mjere bile naložene povredom članka 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

Stoga su u skladu sa člankom 9. stavak 2. ranije važećeg ZKP/97, a i sukladno članku 10. stavak 2. točka 2. i 4. sada važećeg ZKP/08, nezakoniti svi dokazi koji su pribavljeni i izvedeni u pravomoćno okončanom kaznenom postupku protiv podnositelja, jer su svi dokazi pribavljeni ili se za njih saznalo na temelju nezakonito naloženih posebnih izvidnih mjera.

Prema tome, sasvim je neutemeljen i arbitraran zaključak da podnositeljev zahtjev za obnovu kaznenog postupka nije osnovan, pošto neprijeporno utvrđena povreda podnositeljevog konvencijskog prava iz članka 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, a slijedom toga i ustavnog prava iz članka 36. Ustava Republike Hrvatske, pravilnom primjenom mjerodavnog prava Republike Hrvatske dovodi do utvrđenja da su na temelju doktrine ‘plodova trule voćke’ nezakoniti svi dokazi pribavljeni i izvedeni u ovom kaznenom postupku, pošto bez provođenja posebnih izvidnih mjera ne bi bilo ni došlo do pokretanja kaznenog postupka protiv podnositelja.

(...)

Uslijed toga svi dokazi pribavljeni tim posebnim izvidnim mjerama su nezakoniti, kao što su nezakoniti i svi dokazi za koje se saznalo iz tih nezakonitih dokaza koji su pribavljeni nezakonito naloženim posebnim izvidnim mjerama.

Naime, svi dokazi na temelju kojih je utvrđena krivnja podnositelja pribavljeni su kršenjem podnositeljevog ustavnog i konvencijskog prava na nepovredivost osobnog života i dopisivanja, odnosno za njih se saznalo iz takvih nezakonitih dokaza, pa su svi ti dokazi nezakoniti dokazi u skladu sa člankom 9. stavak 2. ranije važećeg ZKP/97.

Iz istih razloga svi dokazi na temelju kojih je utvrđena krivnja podnositelja nezakoniti su i u skladu sa člankom 10. stavak 2. točka 2. i 4. ZKP/08.

Međutim, čak i pod uvjetom da svi ti dokazi ne bi bili nezakoniti u skladu sa člankom 10. stavak 3. ZKP/08 (jer interes kaznenog progona i kažnjavanja počinitelja preteže nad povredom prava), opet se na tim dokazima ne smije a niti se smjela temeljiti označena pravomoćna presuda, jer se u skladu sa člankom 10. stavak 4. sada važećeg ZKP/08 sudske odluke ne mogu temeljiti isključivo na dokazu iz stavka 3. članka 10. ZKP/08.

Dakle, dokazi pribavljeni nezakonito određenim posebnim izvidnim mjerama, uz utvrđeno kršenje podnositeljevog ustavnog i konvencijskog prava na nepovredivost osobnog života i dopisivanja, doveli su do saznanja o postojanju osnovane sumnje na počinjenje kaznenog djela, te se tek na temelju rezultata tih posebnih izvidnih mjera ukazala potreba za ispitivanjem osumnjičenih osoba (podnositelja, te okrivljenika Borisa Žuvele i Mladena Vasilja), svjedoka (Ivana Žuvele, Željka Brekala, Tomislava Žuvele i Antuna Dragojevića), te za pribavljanjem isprava.

Prema tome, arbitrarna je i neutemeljena tvrdnja iz obrazloženja osporenog rješenja da sporni dokazi do kojih je došlo povredom članka 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda ne samo da nisu nezakoniti, već da nisu bili ni jedini dokazi na kojima je utemeljena označena pravomoćna presuda kojom je utvrđena krivnja podnositelja, pošto su svi ti dokazi nezakoniti i isključivo je na tim nezakonitim dokazima utvrđena krivnja podnositelja.

(...)

Dakle, tim nalozima o primjeni posebnih izvidnih mjera prekršen je ZKP/97, imajući u vidu izričite odredbe članka 180.a i članka 182. stavak 6. ZKP/97, na što se u ovom kaznenom predmetu, sukladno članku 9. stavak 2. ZKP/97, nadovezuje nedopuštenost uporabe svih dokaza pribavljenih nezakonito određenim posebnim izvidnim mjerama, u konkretnom slučaju (...) jer su svi oni proizašli iz nezakonitih dokaza koji su pribavljeni nezakonito naloženim posebnim izvidnim mjerama.«

Zaključno, predložio je usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih odluka kaznenih sudova i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak i odlučivanje.

IV. MJERODAVNO PRAVO KOD OBNOVE KAZNENOG POSTUPKA

9. U vrijeme donošenja odluke Ustavnog suda broj: U-III-
-5266/2010 od 25. svibnja 2011. na snazi je bio članak 502. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08. i 76/09.; u daljnjem tekstu: ZKP:152/08-76/09) koji je glasio:

»Članak 502.

Odredbe o obnovi kaznenog postupka će se primijeniti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke ... na temelju odluke Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na neki razlog za obnovu kaznenog postupka.«

Članak 502. ZKP-a:152/08-76/09 bio je na snazi u navedenom sadržaju od 1. siječnja 2009. do 21. srpnja 2011.

9.1. Članak 502. ZKP-a:152/08-76/09 izmijenjen je člankom 44. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 80/11.) i člankom 223. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 145/13.), koji u dijelu mjerodavnom za ovaj ustavnosudski postupak glase:

»Članak 44.

Članak 502. mijenja se i glasi:

‘(...)

(2) Odredbe o obnovi kaznenog postupka će se primijeniti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava kojom je u odnosu na okrivljenika utvrđena povreda prava i sloboda iz Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

(3) Zahtjev za obnovom postupka na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava može se podnijeti u roku od trideset dana od datuma konačnosti presude Europskog suda za ljudska prava’.«

»Članak 223.

U članku 502. stavku 2. riječi: ‘u odnosu na okrivljenika’ brišu se.«

9.2. Dakle, u vrijeme donošenja presude u predmetu Dragojević protiv Hrvatske na snazi je bio članak 502. ZKP-a/08, koji u mjerodavnom dijelu za ovaj postupak glasi:

»Članak 502.

(...)

(2) Odredbe o obnovi kaznenog postupka će se primijeniti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava kojom je utvrđena povreda prava i sloboda iz Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

(3) Zahtjev za obnovom postupka na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava može se podnijeti u roku od trideset dana od datuma konačnosti presude Europskog suda za ljudska prava.«

V. NAČELNA STAJALIŠTA ESLJP-a O IZVRŠENJU PRESUDA ESLJP-a

10. U svojoj dosadašnjoj praksi ESLJP je utvrdio da je jedna od najznačajnijih pojedinačnih mjera za izvršavanje presude ESLJP-a omogućavanje da se domaći sudski postupak koji je rezultirao povredom konvencijskog prava ponovi ili obnovi. U predmetu Verein gegen Tierfabriken Schweiz (VgT) protiv Švicarske (br. 2) (presuda, veliko vijeće, 30. lipnja 2009., zahtjev br. 32772/92) sažeta su najvažnija načela za primjenu te pojedinačne mjere pred nadležnim domaćim tijelima nakon što ESLJP u svojoj presudi utvrdi povredu Konvencije. Navode se mjerodavni dijelovi te presude:

»90. U ovom je slučaju vijeće smatralo da bi ponavljanje postupaka na domaćoj razini moglo činiti važan aspekt izvršenja presuda Suda. Veliko vijeće dijeli to stajalište. Međutim, postupak ponavljanja (reopening procedure) mora pružiti vlastima odgovorne države i mogućnost da ustraju na zaključcima i na duhu presude Suda koja se izvršava dok se pridržavaju proceduralnih zaštitnih sredstava iz Konvencije .... Drugim riječima, ponavljanje postupka koji je prekršio Konvenciju nije samo po sebi kraj; jednostavno, ono je sredstvo – iako doduše ključno sredstvo – koje se može upotrijebiti radi konkretne svrhe, naime potpunog i pravilnog izvršenja presuda Suda.«

10.1. Veliko vijeće utvrdilo je u presudi Verein gegen Tierfabriken Schweiz (VgT) protiv Švicarske (br. 2) (2009.) ponovnu povredu članka 10. Konvencije. Naime, nakon utvrđenja povrede članka 10. Konvencije u predmetu VgT Verein gegen Tierfabriken protiv Švicarske (presuda, 28. lipnja 2001., zahtjev br. 34699/94), ista podnositeljica zatražila je obnovu postupka pred domaćim sudom na temelju te presude ESLJP-a. Švicarski savezni sud odbacio je taj zahtjev s obrazloženjem da udruga podnositeljica nije u dostatnoj mjeri pokazala da ispunjava pretpostavke za obnovu postupka propisane mjerodavnim švicarskim zakonom. Veliko vijeće ocijenilo je takav pristup »pretjerano formalističkim« (overly formalistic) u kontekstu svih okolnosti slučaja (§ 94. presude), zaključujući da švicarske vlasti nisu ispunile svoje pozitivne obveze iz članka 10. Konvencije (§ 98. presude).

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

11. Ustavni sud u ovom je ustavnosudskom postupku ispitao podnositeljeve prigovore razvrstavajući ih prema navodnim povredama Ustava i Konvencije na koje se podnositelj pozvao u ustavnoj tužbi.

A) PRIGOVORI PODNOSITELJA O POVREDI PRAVA NA PRAVIČNO SUĐENJE

12. Ustavni sud prvo je ispitao tvrdnje podnositelja o povredama članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. Konvencije.

1) Primjenjivost članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije na konkretan slučaj

13. Podnositelj smatra da su jamstva koja proizlaze iz prava na pravično suđenje, utvrđena u članku 29. Ustava i članku 6. Konvencije, primjenjiva u ovom predmetu, unatoč tome što se radi o postupku radi izmjene pravomoćne sudske odluke na temelju presude ESLJP-a

14. Tvrdnje podnositelja o primjenjivosti članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije na ovaj slučaj moraju se odbaciti zbog nedopuštenosti ratione materiae.

14.1. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Mjerodavni dio članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... ispita njegov slučaj. ...

(...)«

Ustavni sud je u odluci i rješenju broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013. (»Narodne novine« broj 13/13.; u daljnjem tekstu: odluka broj: U-III-3304/2011) utvrdio da ni članak 29. Ustava ni članak 6. Konvencije nisu primjenjivi na postupke koji se tiču prijedloga ili zahtjeva za ponavljanje odnosno obnovu postupka koji je pravomoćno okončan pred nadležnim domaćim sudom. Tek ako nadležno tijelo prihvati taj zahtjev, sva jamstva pravičnog suđenja iz članka 6. Konvencije primjenjuju se na taj ponovljeni (novi) postupak jer je to opet redoviti postupak. To utvrđenje sadržano je i u presudi ESLJP-a Vanyan protiv Rusije (presuda, 15. prosinca 2005., zahtjev br. 53203/99). Mjerodavni dio te presude glasi:

»56. Sud ističe da se članak 6. Konvencije primjenjuje na postupke u kojima je osoba optužena za kazneno djelo sve dok o toj optužbi ne bude pravomoćno odlučeno ... On nadalje ponavlja da se članak 6. ne primjenjuje na postupke koji se tiču neuspješnog zahtjeva za ponavljanje postupka. Samo se za novi postupak, nakon što je ponavljanje odobreno, može smatrati kao da se tiče utvrđivanja kaznene optužbe ...«

14.2. Navedeno se pravilo primjenjuje i na postupak koji je pokrenut zahtjevom za izmjenu domaće kaznene presude odnosno drugim odgovarajućim sredstvom u domaćem pravnom sustavu koje može dovesti do ponovnog (novog) suđenja u povodu presude ESLJP-a u kojoj je utvrđena povreda članka 6. Konvencije. Takvo je stajalište Ustavni sud zauzeo u odluci broj: U-III-334/2013 od 30. siječnja 2014. (»Narodne novine« broj 25/14.).

14.3. Zaključno, nedopušten je prigovor podnositelja ustavne tužbe da mu je odbijanjem njegova zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude na temelju presude ESLJP-a Dragojević protiv Hrvatske (2015.) povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 6. Konvencije. U postupku pred domaćim sudovima, koji se ticao zahtjeva podnositelja (pravomoćno osuđenog optuženika na izdržavanju kazne zatvora) za izmjenu domaće kaznene presude na temelju presude ESLJP-a Dragojević protiv Hrvatske (2015.), nije se odlučivalo o »optužbi za kazneno djelo« (pa ni o »pravu građanske naravi«) u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije. U tom se postupku, primjenom pravila o obnovi kaznenog postupka, odlučivalo o tome jesu li ispunjene procesne pretpostavke za podnošenje zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude, propisane domaćim pravom. Budući da se na taj postupak jamstva iz članka 6. Konvencije ne primjenjuju, Ustavni sud mora odbaciti prigovor podnositelja kao nedopušten zbog njegove nesuglasnosti s člankom 6. stavkom 1. Konvencije ratione materiae. S obzirom na okolnosti ovog slučaja, ta pravila važe i kad je riječ o članku 29. stavku 1. Ustava.

15. Na temelju članka 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) riješeno je kao u točki I. izreke rješenja. Točka II. izreke rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

B) PONOVNA POVREDA ČLANKA 8. KONVENCIJE

16. U dosadašnjem tijeku ustavnosudskog postupka utvrđeno je da je podnositelj tražio obnovu pravomoćno okončanog kaznenog postupka na temelju presude Dragojević protiv Hrvatske (2015.) u kojoj je utvrđena povreda članka 8. Konvencije.

Zbog toga se po naravi stvari i sukladno praksi ESLJP-a navedenoj u poglavlju V. obrazloženja ove odluke, u ovom ustavnosudskom postupku postavlja i pitanje je li podnositelju odbijanjem zahtjeva za obnovu postupka ponovno povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 8. Konvencije, koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 8.

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga privatnog i obiteljskog života ... i dopisivanja.

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ... te radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

Ukoliko bi Ustavni sud utvrdio da je odbijanje zahtjeva za obnovu postupka bilo arbitrarno ili previše formalističko, morao bi usvojiti ustavnu tužbu i naložiti provedbu novog postupka radi izvršenja presude ESLJP-a. To bi značilo da povreda nekog materijalnog konvencijskog prava koju je prethodno utvrdio ESLJP i dalje postoji jer nadležni sud nije ispunio svoju pozitivnu obvezu u izvršenju presuda ESLJP-a, to jest nije podnositelju osigurao obnovu/ponavljanje postupka u kojem bi se utvrđena povreda materijalnog prava mogla ispraviti.

17. Ustavni sud utvrđuje da je ovaj predmet povezan s postupkom izvršenja presuda ESLJP-a Dragojević protiv Hrvatske (2015.). Za razliku od predmeta broj: U-III-334/2013 u kome se pitanje oko kojega je nastao spor iscrpljivalo isključivo u načinu na koji su nadležni domaći sudovi protumačili i primijenili domaće pravo vezano uz rok za podnošenje zahtjeva za izmjenu kaznene presude, u ovom predmetu riječ o slučaju u kome su sudovi meritorno razmotrili zahtjev podnositelja za izmjenu kaznene presude na temelju presude ESLJP-a, te taj zahtjev odbili.

18. Prvostupanjski je sud, obrazlažući svoje utvrđenje o neosnovanosti podnesenog zahtjeva, utvrdio da se pravomoćna presuda kojom je podnositelj proglašen krivim zbog počinjenja kaznenih djela iz članka 173. stavka 2. i članka 279. stavka 1. KZ-a, ne temelji samo na dokazima koji su pribavljeni uporabom tajnih prislušnih uređaja, već i na iskazima svjedoka i drugih suoptuženika te činjenicama proizašlim iz pregledanih isprava.

18.1. Vrhovni sud je, osim toga, utvrdio da presuda ESLJP-a u predmetu Dragojević protiv Hrvatske predstavlja novi dokaz u smislu članka 501. stavka 1. točke 3. ZKP-a/08, no taj novi dokaz nije prikladan da dovede do obnove kaznenog postupka. Naime, u tom predmetu je »utvrđeno da je u postupku čija se obnova sada traži došlo do povrede članka 8. Konvencije, jer, kako se to navodi u presudi Europskog suda za ljudska prava, postupak za nalaganje i nadziranje provođenja mjera prisluškivanja osuđenikovog telefona nije bio u potpunosti u skladu s pretpostavkama zakonitosti niti je na odgovarajući način ograničio miješanje u pravo podnositelja na poštivanje njegovog privatnog života i dopisivanja na ono što je bilo ‘nužno u demokratskom društvu’. Međutim, protivno žalbenim tvrdnjama, navedeno još uvijek ne znači da se radi o nezakonitim dokazima, a što se ne utvrđuje niti predmetnom presudom, pa se onda niti dokazi proizašli iz tih dokaza ne mogu smatrati nezakonitima«, zaključuje Vrhovni sud.

19. Ustavni sud primjećuje da ESLJP u predmetu Dragojević protiv Hrvatske nije odredio obnovu kaznenog postupka (kao pojedinačnu mjeru za izvršenje presude ESLJP-a) zbog utvrđene povrede članka 8. Konvencije već je podnositelju odredio pravično obeštećenje koje je dužna isplatiti Republika Hrvatska.

ESLJP u tom predmetu nije utvrdio povredu članka 6. Konvencije utvrdivši da se kaznena osuda temelji ne samo na dokazima koji su dobiveni nezakonitim posebnim izvidnim mjerama, već i na drugim dokazima koji su izvedeni u ranije provedenom kaznenom postupku.

19.1. Podnositeljev zahtjev za izmjenu pravomoćne presude je odbijen kao neosnovan jer su nadležni sudovi utvrdili da se pravomoćna presuda kojom je podnositelj proglašen krivim u prethodno vođenom kaznenom postupku ne temelji samo na dokazima koji su pribavljeni uporabom tajnih prislušnih uređaja, već i na iskazima svjedoka i drugih suoptuženika te činjenicama proizašlim iz pregledanih isprava. Nadležni sudovi razmotrili su sve podnositeljeve prigovore i utvrdili da nema uvjeta za izmjenu pravomoćne presude na temelju članka 502. ZKP-a/08.

Stoga je zaključna ocjena Ustavnog suda da su nadležni sudovi iznijeli ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za svoja rješenja, odnosno da su svoja pravna stajališta obrazložili na način koji ne dovodi u sumnju da je postojala arbitrarnost postupanja i odlučivanja. Također nema ni naznaka pretjeranog formalizma pri razmatranju podnositeljevog zahtjeva za obnovu postupka.

Stoga Ustavni sud nije utvrdio ponovnu povredu prava zajamčenog člankom 8. Konvencije.

20. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. izreke odluke.

Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka II. izreke).

Broj: U-III-5081/2015
Zagreb, 1. lipnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

59 29.06.2016 Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5081/2015 od 1. lipnja 2016.

59 29.06.2016 Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5081/2015 od 1. lipnja 2016.