### NN 19/2020 (20.2.2020.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1822/2017 od 23. siječnja 2020.

Ustavni sud Republike Hrvatske

481

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti, koju zastupa Zorislav Zaninović, odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 23. siječnja 2020. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Utvrđuje se da je u povodu rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x 405/15-2 od 24. siječnja 2017. i presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-1199/13-2 od 20. svibnja 2014. podnositeljici ustavne tužbe povrijeđeno ustavno pravo vlasništva zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

II. Vlada Republike Hrvatske dužna je osigurati otklanjanje posljedica povrede ustavnog prava podnositeljice u primjerenom obliku (u nekretnini, novcu ili na drugi način) u visini koja čini razliku između iznosa koji je podnositeljica dobila od prodaje stana, koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka, do iznosa njegove tržišne vrijednosti na dan njegove prodaje.

III. Nalog iz točke II. izreke provest će se u roku od tri (3) godine od dana objave ove odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnijela je Hrvatska akademija znanosti i umjetnosti (u daljnjem tekstu: podnositeljica), koju u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Zorislav Zaninović, odvjetnik u Zagrebu.

Ustavna tužba podnesena je u povodu presude Županijskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) broj: Gž-1199/13-2 od 20. svibnja 2014. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda), kojom je odbijena kao neosnovana žalba tuženice (ovdje podnositeljice) i potvrđena presuda Općinskog građanskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: Ps-479/08-42 od 31. svibnja 2012. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

Prvostupanjskom presudom nadomješten je ugovor o prodaji stana na kojem postoji stanarsko pravo, a kojim podnositeljica prodaje tužitelju Ž. Z. (u daljnjem tekstu: tužitelj) stan u Zagrebu, T. ž. f. 11, površine 38,07 m², sagrađen na zk.č.br. 2338/76 upisanoj u zk. uložak broj 11838 k.o. Grad Zagreb za 23.842,00 kuna. Prema osporenim presudama podnositeljica (tužena) prodaje tužitelju (nositelju stanarskog prava) stan u svom vlasništvu pod uvjetima propisanim Zakonom o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine« broj 27/91., 33/92., 43/92. – pročišćeni tekst, 69/92., 25/93., 48/93., 2/94., 44/94., 58/95., 103/95., 11/96., 11/97., 68/98., 96/99., 120/00. i 94/01., u daljnjem tekstu: Zakon o prodaji stanova).

1.1. Podnositeljica je istodobno s pravodobnom ustavnom tužbom protiv osporene drugostupanjske presude podnijela i reviziju Vrhovnom sudu Republike Hrvatske. Zbog navedenog, u tijeku ustavnosudskog postupka podnositeljici je upućeno tzv. revizijsko pismo broj: U-III-4835/2014 od 27. kolovoza 2014. s uputom da nakon odluke o reviziji može predložiti nastavak ustavnosudskog postupka. Vrhovni sud je rješenjem broj: Rev-x 405/15-2 od 24. siječnja 2017. (u daljnjem tekstu: rješenje Vrhovnog suda) odbacio reviziju podnositeljice kao nedopuštenu.

Podneskom zaprimljenim u Ustavnom sudu 18. travnja 2017. podnositeljica je predložila nastavak ustavnosudskog postupka proširivši ustavnu tužbu i na rješenje Vrhovnog suda. Predmet se sada vodi pod brojem U-III-1822/2017.

2. Od prvostupanjskog suda pribavljen je spis broj: Ps-479/08.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

3. Predmet spora je tužbeni zahtjev F. Z. (pok. majke tužitelja) za nadomještanje ugovora o kupnji stana na temelju članaka 4. i 9. Zakona o prodaji stanova. Pok. majka tužitelja podnijela je 31. ožujka 1993. podnositeljici zahtjev za sklapanje ugovora o kupoprodaji predmetnoga stana, koji zahtjev je podnositeljica odbila, nakon čega je pok. majka tužitelja 18. svibnja 2000. podnijela tužbu Općinskom sudu u Zagrebu zahtijevajući od suda da donese presudu kojom će nadomjestiti ugovor o kupnji stana.

U tijeku parničnog postupka majka tužitelja je preminula te je parnicu preuzeo njezin sin (sada tužitelj). Prvostupanjski sud dopustio je preuzimanje parnice jer je utvrdio da je sin bio sunositelj stanarskog prava.

3.1. Prvostupanjski sud utvrdio je da je pok. majci tužitelja stan koji je predmet spora dodijeljen na privremeno korištenje na temelju rješenja od 28. travnja 1961. dok se za nju ne uredi drugi stan. To rješenje u cijelosti je zamjenjivalo ugovor o korištenju stana, čime je pok. majka tužitelja stekla pravo predmetni stan trajno i nesmetano koristiti pod uvjetima iz tada važećeg Zakona o stambenim odnosima (Službeni list FNRJ 16/59.). Nadalje je utvrđeno da pok. majci tužitelja stečeno stanarsko pravo na predmetnom stanu nije prestalo niti na jedan od za to zakonom predviđenih razloga, slijedom čega je istoj sukladno člancima 1. i 6. Zakona o prodaji stanova pripalo pravo na kupnju predmetnoga stana.

U odnosu na vlasništvo predmetnog stana prvostupanjski sud utvrdio je da među strankama nije sporno da je stan vlasništvo podnositeljice te da isto proizlazi iz povijesnog zemljišno­knjižnog izvatka za zk. ul. br. 11838 k.o. Grad Zagreb. Nadalje je iz povijesnog zemljišno­knjižnog izvatka utvrđeno da je stambena zgrada u kojoj se nalazi predmetni stan na temelju članka 1. i 5. Uredbe o knjiženju prava vlasništva na državnoj nepokretnoj imovini od 3. lipnja 1947. upisana kao društveno vlasništvo, a Zakonom o Jugoslavenskoj akademiji znanosti i umjetnosti (»Narodne novine« broj 56/71. i 54/88.) upravljanje tom društvenom imovinom povjereno je Jugoslavenskoj akademiji znanosti i umjetnosti (predniku podnositeljice) nakon čega je na temelju prijedloga podnositeljice od 23. rujna 1992. kao organ upravljanja upisana upravo podnositeljica.

Stoga prvostupanjski sud zaključuje da je podnositeljica na zgradi u kojoj se nalazi stan koji je predmetom spora, bila samo nosilac prava upravljanja (korisnik) i to na društvenoj imovini koja joj je bila povjerena, slijedom čega se ne radi o zgradi koja bi bila u privatnom vlasništvu tuženice, radi čega predmetni stan ne može biti u drugačijem pravnom režimu od ostalih stanova u društvenom vlasništvu, pa niti pozivom na članak 27. Zakona o Hrvatskoj akademiji znanosti i umjetnosti (»Narodne novine« broj 34/91. i 43/96., u daljnjem tekstu: Zakon o HAZU).

3.2. Podnositeljica je tijekom prvostupanjskog postupka isticala da bi se na konkretni postupak trebala primijeniti pravna shvaćanja zauzeta u odluci broj: U-III-3491/2006 i dr. od 7. srpnja 2010. (»Narodne novine« broj 90/10.) prema kojima predmet prodaje ne mogu biti stanovi u privatnom vlasništvu, kao i da tužitelj ne može imati pravo na otkup stana, budući da bi se prisilnom kupoprodajom povrijedilo Ustavom zajamčeno pravo vlasništva podnositeljice.

3.3. Prvostupanjski sud je naveo da se odluka broj: U-III-3491/2006 i dr. ne odnosi na konkretan slučaj slijedom čega ista nije obvezujuća.

Mjerodavni dio obrazloženja prvostupanjske presude glasi:

»Između stranaka nije sporno da je stan koji je predmetom spora, stan vlasništvo tuženice, s time da je isto i utvrđeno razgledavanjem povijesnog zemljišno­knjižnog izvatka za stambenu zgradu u kojoj se nalazi stan koji je predmetom spora, kuća i dvorište na T. ž. f. br. 11, koja stambena zgrada je u zemljišnoj knjizi upisana u zk.ul.br. 11838 k.o. Grad Zagreb.

Razgledavanjem navedenog zk izvatka utvrđeno je i to da je zgrada u kojoj se nalazi sporni stan temeljem propisa čl. 1 i 5 Uredbe o uknjiženju prava vlasništva na državnoj nepokretnoj imovini od 30.06.1947. godine i Zakona o Jugoslavenskoj akademiji znanosti i umjetnosti od 13.12.1947. godine, uknjižena kao društveno vlasništvo, a da je na istoj kao organ upravljanja bio upisan prednik tuženice, Jugoslavenska akademija znanosti i umjetnosti, nakon čega je na temelju prijedloga tuženice od 23.09.1992. godine kao organ upravljanja upisana upravo tuženica.

(...)

Imajući u vidu razgledavani povijesni zk izvadak za spornu nekretninu, slijedi da je tuženica na zgradi u kojoj se nalazi stan koji je predmetom spora, bila samo nosilac prava upravljanja (korisnik) i to na društvenoj imovini koja joj je bila povjerena.

Iz naprijed navedenog proizlazi da se upravo iz tog razloga, ne radi o zgradi koja je bila u privatnom vlasništvu tuženice, radi čega predmetni stan ne može biti u drugačijem pravnom režimu od ostalih stanova u društvenom vlasništvu, pa niti pozivom na odredbu čl. 27 Zakona o Hrvatskoj akademiji znanosti i umjetnosti.

Što se tiče prigovora tuženice da se predmetni stan nalazi u objektu ili na području pod posebnom društvenom zaštitom pa da stoga podliježe zabrani prodaje, isti nije osnovan, jer zgrada u kojoj se nalazi sporni stan ne spada pod posebnu društvenu zaštitu. Samim time što tuženica uistinu predstavlja najvišu znanstvenu i umjetničku ustanovu u Republici Hrvatskoj, ne znači da sva njezina imovina predstavlja imovinu ili objekte pod posebnom društvenom zaštitom, jer da bi se radilo o objektu pod posebnom društvenom zaštitom, potrebno je ispunjenje uvjeta te posebnim zakonom određena zabrana prodaje, što dovodi do jedinog mogućeg zaključka da je potrebno postojanje određene norme koja zabranjuje prodaju takve imovine, što ovdje nije slučaj.

(...)

Budući da raniji davatelj predmetnog stana na korištenje, odnosno tuženica, očito nisu osigurali drugi odgovarajući stan, a rok za osiguravanje drugoga stana je istekao 30.06.2003. godine, to iz navedenog razloga s obzirom na odredbu čl. 8 st. 2 Zakona o prodaji stanova, više nema zapreke za prodaju predmetnog stana i to bez obzira na ustavne odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske na koje se tuženica poziva, koja se, između ostalog, niti ne odnose na ovaj konkretan slučaj, da bi stoga bile obvezujuće.«

4. Podnositeljica je u žalbi na prvostupanjsku presudu, između ostalog, istaknula da predmetni stan nije bio u društvenom vlasništvu, već predstavlja privatnu imovinu podnositeljice na temelju članka 27. Zakona o HAZU. Nadalje je istaknula da je nekretnine stjecala izravno donacijama ili građenjem, na koji način je stečena i stambena zgrada u kojoj se nalazi predmetni stan, slijedom čega je prodaja tog stana nedopustiva i prema Zakonu o zakladama i fundacijama (»Narodne novine« broj 36/95. i 64/01.). Podnositeljica se u žalbi ponovno pozivala na odluku broj: U-III-3491/2006 i dr.

4.1. Drugostupanjski sud odbio je žalbu podnositeljice te je potvrdio činjenična i pravna utvrđenja prvostupanjskog suda. Drugostupanjski sud naveo je da žalbeni razlozi predstavljaju vlastitu ocjenu bez realne podloge u rezultatima provedenog postupka, slijedom čega se žalbeni navodi ne mogu prihvatiti.

Mjerodavni dio obrazloženja drugostupanjske presude glasi:

»Zaključuje sud prvoga stupnja kako je tužitelj ispunio sve zakonske pretpostavke za kupnju predmetnoga stana u Zagrebu, T. ž. f. 11 i slijedom čega sukladno odredbi čl. 9. st. 2. ZPS-a, prihvaća tužbeni zahtjev za nadomještanjem ugovora o kupnji istoga. Valja reći, da je sud prvog stupnja nakon valjano provedenog dokaznog postupka za ocjenu rezultata izvedenih dokaza dao logične i valjane razloge, a tako obrazloženo uvjerenje nije moguće s uspjehom pobijati. Tuženik u žalbi samo preocjenjuje izvedene dokaze pa stoga njegova žalba predstavlja samo drugačiju i to pogrešnu ocjenu izvedenih dokaza na koje je ovlašten jedino sud.

Kako žalitelj u žalbi ocjeni prvostupanjskog suda suprotstavlja samo vlastitu ocjenu, a koja je bez realne podloge u rezultatima postupka žalbeni prigovori ne mogu se prihvatiti.

Ovaj sud stoga u cijelosti prihvaća razloge suda prvoga stupnja u odnosu na utvrđeno činjenično stanje i primjenu materijalnog prava pa se temeljem odredbe čl. 375. st. 2. ZPP-a umjesto posebnog obrazloženja poziva na razloge navedene u presudi suda prvoga stupnja.«

5. Podnositeljica je protiv drugostupanjske presude podnijela reviziju na temelju članka 382. stavka 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. – članak 50. Zakona o arbitraži, 117/03., 88/05. – članak 129. Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona, 2/07. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 84/08., 96/08. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 123/08. – ispravak, 57/11., 148/11. – pročišćeni tekst, 25/13., 28/13. – članak 145. Zakona o sudovima i 89/14. – odluka USRH broj: U-I-885/2013; u daljnjem tekstu: ZPP). U reviziji je navela da materijalnopravna pitanja važna radi osiguranja jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana »jesu pitanje dopustivosti prodaje stanova ... na kojima postoji stanarsko pravo, kad stanovi nisu u društvenom vlasništvu niti su to postali pretvorbom (...).« U pogledu tog materijalnopravnog pitanja podnositeljica je u reviziji navela (pri citiranju izostavljen je poseban način označavanja teksta):

»U kontekstu pitanja prodaje stanova koji nisu u društvenom vlasništvu niti su to postali pretvorbom, a u oviru nužnosti osiguranja jedinstvene primjene prava, posebno se upućuje na izreku pobijane drugostupanjske presude, kao i one I. stupnja, koje su u suprotnosti s pravnim stajalištem Ustavnog suda u predmetima U-III-3491/2006, U-III-2081/2007 i U-III-1243/2010, objavljenim u »Narodnim novinama« br. 90/2010, u kojima su donesene odluke objavljene u »Narodnim novinama« koje su obvezujuće za sudove pred kojima se vodi parnični postupak. U tim odlukama Ustavnog suda Republike Hrvatske izrjekom je i jasno određeno da stanovi Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti ne mogu biti predmet prodaje po Zakonu o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo, a ovdje se ne može pozivati na 'stečena prava' tužitelja, jer su cit. odluke Ustavnog suda RH donesene prije prvostupanjske i drugostupanjske presude u ovom parničnom postupku. Odluka Ustavnog suda je akt najvišeg ranga kojim se uspostavlja jedinstvena primjena prava na području RH. Ako je za pravomoćno dovršene postupke prije donošenja odluka Ustavnog suda moglo se reći da se neće dirati u 'stečena prava' onih koji su odkupili stanove HATU, to sasvim sigurno ne može vrijediti i za slučajeve koji su se rješavali nakon takvih odluka Ustavnog suda RH. Ili se očekuje da bi Republika Hrvatska iz svojeg proračuna, dakle na račun poreznih obveznika trebala i dalje obeštećivati HAZU za odluke sudova koje su nesporno protutustavne po pravnom stajalištu Ustavnog suda RH.«

5.1. Rješenjem Vrhovnog suda odbačena je kao nedopuštena revizija podnositeljice, pri čemu je Vrhovni sud utvrdio da revizija iz članka 382. stavka 1. ZPP-a nije dopuštena, niti je podnositeljica u reviziji određeno naznačila pravna pitanja zbog kojih bi revizija bila dopuštena u smislu članka 382. stavaka 2. i 3. ZPP-a.

Mjerodavni dio obrazloženja rješenja Vrhovnog suda glasi:

»Tuženica u reviziji navodi da su materijalnopravna pitanja u predmetu ovog spora koja su važna 'radi osiguranja jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana (stranaka u postupku) pitanje dopustivosti prodaje stanova po Zakonu o prodaji stanova na kojima poste stanarsko pravo, kad stanovi nisu u društvenom vlasništvu niti su to postali pretvorbom, zatim pitanje zastare za podnošenje tužbe po općem zastarom roku, a isto tako i pitanje dopustivosti tužbe radi donošenja presude koja zamjenjuje ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom, ako prije toga nije podnesen pisani zahtjev za sklapanje ugovora o najmu, kao pitanja tko se uopće po zakonu ima smatrati zaštićenim najmoprimcem'. Navodi i da se u 'postupovnopravnom smislu pitanje odnosi na primjenu čl. 8. ZPP koji propisuje zakoniti način ocjene dokaza i utvrđivanja stvarnog činjeničnog stanja, te izradu obrazložene presude koja ne smije sadržavati bitne povrede kao što su one iz čl. 354. st. 2. toč. 11. ZPP'.

Odlučujući o dopustivosti predmetne revizije ovaj sud je ocijenio da tuženica u predmetnoj reviziji nije određeno naznačila pravna pitanja (materijalnopravna niti postupovnopravna) zbog kojeg je revizija podnesena odnosno zbog kojeg bi revizija bila dopuštena u smislu čl. 382. st. 2. i st. 3. ZPP. Naprotiv, pitanja koja revidentica označava kao sporna, previše su uopćena i nisu dovoljno određena da bi bila dopuštena izvanredna revizija, jer prema ocjeni ovog suda nisu pravna pitanja formulirana u smislu odredbe čl. 382. st. 2. ZPP. Naime, revident treba pravno pitanje postaviti na način da ne ostavlja dvojbu o kojem pravnom pitanju, u okviru nekog pravnog instituta ili zakonske odredbe je riječ, a to u reviziji nije učinjeno.«

6. S obzirom da je podnositeljica tijekom cijelog parničnog postupka i u ustavnoj tužbi isticala da bi se na konkretni postupak trebala primjeniti pravna shvaćanja zauzeta u odluci broj: U-III-3491/2006 i dr., Ustavni sud je dopisom od 12. studenoga 2019. zatražio od podnositeljice dostaviti raspoloživu dokumentaciju kojom dokazuje navode iz ustavne tužbe da je stambena zgrada (u kojoj se nalazi stan koji je predmet spora) stečena donacijama ili građenjem sredstvima koja predstavljaju donacije fizičkih i pravnih osoba.

6.1. Podnositeljica je podneskom zaprimljenim na Ustavnom sudu 25. studenoga 2019. dostavila darovni ugovor sklopljen između Grada Zagreba (tada Općina slobodnog i kraljevskog glavnoga grada Zagreba) i Jugoslavenske akademije znanosti i umjetnosti (kao daroprimca) 1930. godine, kao i povijesni zemljišno-knjižni izvadak za zk.č.br. 2338/76 upisanoj u zk.uložak broj 11838 k.o. Grad Zagreb. Iz dostavljenog darovnog ugovora proizlazi da je prednici podnositeljice darovano zemljište kčbr. 2338/76 od 174,1 hvati ili 626 m² zk.ul. 23 p. o. Grad Zagreb, u svrhu izgradnje stambenih kuća koje akademiji imaju služiti kao vrelo prihoda, dok je iz povijesnog zemljišno-knjižnog izvatka za zk. ul. br. 11838 k.o. Grad Zagreb utvrđeno da je zk. čbr. 2338/76 kuća i dvorište na T. ž. f. br. 11, uknjižena kao društveno vlasništvo s organom upravljanja prednice podnositeljice, s time da je na temelju prijedloga podnositeljice od 23. rujna 1992. u smislu članka 1. Zakona o HAZU ispravljen naziv organa upravljanja na podnositeljicu.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

7. U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14. stavkom 2., 26., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava. Podnositeljica ističe da tužitelj ne može imati pravo na otkup stana budući da materijalnopravne odredbe to ne dopuštaju, te da je takvo stajalište potvrdio i Ustavni sud u odluci broj: U-III-3491/2006 i dr. Ponavlja navode istaknute u žalbi i reviziji da predmetni stan nije bio u društvenom vlasništvu, već predstavlja privatnu imovinu podnositeljice koju je stekla izravno donacijama ili građenjem, slijedom čega je podnositeljica vlasnica stana na temelju članka 27. Zakona o HAZU. Podnositeljica smatra da sporni stan ne bi mogao biti predmetom prodaje ni u slučaju da je u društvenom vlasništvu, »jer je riječ o nekretnini od posebnog interesa za Republiku Hrvatsku«.

Ističe da izvanredna revizija nije smjela biti odbačena, jer je iz stanja spisa proizlazi da su prvostupanjska i drugostupanjska presuda protivne prinudnopravnim propisima, te su u suprotnosti s jedinstvenom primjenom materijalnog prava i u suprotnosti s ravnopravnošću stranaka u postupku.

7.1. Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine rješenje Vrhovnog suda, kao i prvostupanjsku i drugostupanjsku presudu.

IV. PRAKSA USTAVNOG SUDA

8. Ustavni sud je od 1997. do veljače 2009. u 12 svojih odluka (U-III-777/1996, U-III-778/1996, U-III-779/1996, U-III-138/1998, U-III-1058/2000, U-III-1224/2000, U-III-809/2001, U-III-1234/2001, U-III-3843/2003, U-III-87/2004, U-III-1490/2006, U-III-1667/2006) odbio ustavne tužbe podnositeljice, utemeljene na istom ustavnopravnom pitanju, zauzevši stajalište da se članak 2. Zakona o prodaji stanova (koji propisuje da se odredbe tog zakona odnose i na stanove na kojima je prema posebnim propisima izvršena pretvorba vlasništva) odnosi na pretvorbe učinjene prije stupanja na snagu Zakona o prodaji stanova kao i na one nakon toga, uključujući i Zakon o HAZU.

9. Ustavni sud je u odluci broj: U-III-3491/2006 i dr. promijenio praksu i utvrdio povredu prava vlasništva podnositeljice zajamčenu člankom 48. Ustava, te je naložio Vladi Republike Hrvatske osigurati otklanjanje posljedica povrede ustavnog prava podnositeljice u primjerenom obliku (u nekretnini, novcu ili na drugi način) u visini koja čini razliku između iznosa koji je podnositeljica dobila od prodaje stanova do iznosa njihove tržišne vrijednosti na dan njihove prodaje.

Opravdanje za promjenu prakse Ustavnog suda i donošenje takve odluke obrazloženo je na sljedeći način:

»17.3. Članak 27. Zakona o HAZU glasi:

Akademija je vlasnik nekretnina, knjižnica, znanstvenih i umjetničkih zbirki i ostalih pokretnina koje je stekla darovanjem, zapisom ili na drugi način.

Ustavni sud prihvaća stajalište da se tumačenjem članka 27. Zakona o HAZU može zaključiti kako je njegov legitimni cilj ponovno stjecanje vlasništva nad stvarima koje je HAZU stekla od svog osnutka do prisilnog oduzimanja te imovine u bivšoj državi.

Članak 27. Zakona o HAZU stoga predstavlja pravnu osnovu pretvorbe prava korištenja HAZU na nekretninama u društvenom vlasništvu u pravo vlasništva podnositeljice, čime je podnositeljica po sili zakona postala vlasnicom tih nekretnina. Tako proizlazi i iz Prijedloga Zakona o HAZU, klasa: 612-01/91-01/05, urbroj: 5030104-01-5053-3 od 14. svibnja 1991. kojeg je Vlada Republike Hrvatske uputila Predsjedniku Hrvatskog sabora u zakonodavni postupak, u kojem Prijedlogu se navodi: 'Prijedlogom zakona Akademija postaje titularom vlasništva nad nekretninama i pokretninama koje su joj date na raspolaganje, ili ih je stekla na drugi način.(...) Pravo raspolaganja društvenom imovinom koja joj je povjerena zamijenjeno je vlasništvom nad nekretninama, knjižnicama, znanstvenim i umjetničkim zbirkama i ostalim pokretninama koje je stekla.'

18. Ocjenjujući je li osporenim presudama podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo vlasništva zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud mora prethodno utvrditi smatraju li se sporni stanovi imovinom pod zaštitom jamstva prava vlasništva.

(...)

Zakonodavac je HAZU izdvojio od ostalih subjekata kojima je bilo oduzeto vlasništvo a koji su potencijalni ovlaštenici vraćanja imovine, odnosno naknađivanja, donijevši poseban zakon na temelju kojeg je podnositeljica, bez ikakvog ograničenja propisanog u tom zakonu, ponovo postala vlasnicom stvari koje su joj u bivšoj državi bile oduzete. Članak 27. Zakona o HAZU propisuje da je podnositeljica vlasnik nekretnina, knjižnica, znanstvenih i umjetničkih zbirki i ostalih pokretnina koje je stekla darovanjem, zapisom ili na drugi način. Dakle, onih stvari koje je stekla tijekom svog djelovanja od 1866. godine, uključujući nekretnine koje su joj u bivšem režimu oduzete i pretvorene u društveno vlasništvo, a njoj podijeljeno pravo korištenja tim nekretninama.

Na temelju članka 27. Zakona o HAZU podnositeljica se u tijeku parničnih postupaka uknjižila u zemljišnim knjigama kao vlasnik zgrade u Zagrebu, Grič 2 i zgrade u Križanićevoj 3. Osporenim presudama podnositeljica je obvezana prodati stanove u svom vlasništvu po nižoj, netržišnoj cijeni.

Prema ocjeni Ustavnog suda, obvezivanje podnositeljice da proda svoje stanove po nižoj, netržišnoj cijeni sukladno Zakonu o prodaji stanova predstavlja miješanje u vlasništvo podnositeljice. Ustavni sud primjećuje da podnositeljica nije lišena svog prava vlasništva, jer iako je podnositeljica obvezana prodati svoje stanove po nižoj cijeni od tržišne, ona je ipak, od kupaca – bivših nositelja stanarskog prava ostvarila određenu naknadu za svoje vlasništvo. Stoga je u konkretnim slučajevima riječ o ograničenju njezina vlasništva u smislu umanjenja vrijednosti njezine imovine.

19. Kako je već prethodno utvrdio da Zakon o prodaji stanova ima legitiman cilj (privatizacija društvenog vlasništva stanova prodajom pod povoljnijim uvjetima jer većina stanara ne bi mogla kupnju stanova ostvariti po tržišnim cijenama), Ustavni sud nastavno mora odgovoriti na pitanje: je li uspostavljena pravična ravnoteža između potreba tog javnog interesa i zahtjeva zaštite prava vlasništva podnositeljice, odnosno je li podnositeljici, nalaganjem obveze da proda stanove u svom vlasništvu po nižoj netržišnoj cijeni, nametnut prekomjeran teret, koji dovodi do povrede njezina ustavnog prava zajamčenog člankom 48. Ustava?

(...)

2.) Činjenicu što je zakonodavac donoseći Zakon o HAZU izvršio pretvorbu društvenog vlasništva u privatno vlasništvo na stvarima koje su podnositeljici u ranijem režimu bile oduzete i prenesene u društveno vlasništvo, ali je istodobno na taj način 'vratio' podnositeljici stvari koje su joj u ranijoj državi bile oduzete. Time je podnositeljicu izdvojio iz kruga 'prijašnjih vlasnika' kojima je imovina oduzeta od strane jugoslavenske komunističke vlasti i prenesena u općenarodnu imovinu, državno, društveno ili zadružno vlasništvo i kojima je zakonodavac odlučio vratiti oduzetu imovinu ili naknaditi štetne posljedice oduzimanja (isplatom u novcu ili vrijednosnim papirima), u koju svrhu je i donio Zakon o naknadi.

Ustavni sud je u već citiranoj odluci U-I-673/1996 izrazio stajalište da je o procjeni i volji zakonodavca ovisilo hoće li o vraćanju ili odšteti za oduzetu imovinu propisati određena pravila i u kojem će opsegu odrediti naknadu ili vraćanje imovine, te da stoga sama ta pravila, u načelu, nisu podvrgnuta kontroli ustavnosti.

Donoseći Zakon o HAZU zakonodavac je iskazao volju da podnositeljici vrati, bez ikakvog u tom zakonu propisanog ograničenja, stvari koje su joj bile oduzete (za razliku od ograničenja koja je propisao u Zakonu o naknadi). U tom smislu 'pretvorbeni' karakter članka 27. Zakona o HAZU nije isti kao i karakter drugih posebnih pretvorbenih propisa, pa u tom svjetlu treba promatrati i položaj podnositeljice u odnosu na sve one kod kojih je, prema drugim posebnim propisima, izvršena pretvorba vlasništva i na koje se također odnosi Zakon o prodaji stanova.

U svezi s navedenim, Ustavni sud primjećuje da su u konkretnom slučaju (odnosno u konkretnim slučajevima), zahtjevi za prodaju podneseni nakon stupanja na snagu Zakona o HAZU (kojim je na temelju članka 27. podnositeljica postala vlasnicom i predmetne imovine). Stoga, ne dovodeći u pitanje legitimnost cilja Zakona o prodaji stanova (što je već detaljno obrazloženo u točki 16.2. ove odluke), Ustavni sud smatra da se (ponovno) oduzimanje (ili ograničavanje) vlasništva podnositeljice moglo provesti samo u skladu sa stajalištima Ustavnog suda i Europskog suda o zaštiti prava vlasništva, citiranim u točkama 15.2. i 15.3. obrazloženja ove odluke.

(...)

Ustavni sud smatra da je zadaća zakonodavca bila osigurati kupnju stanova u društvenom vlasništvu pod uvjetima povoljnijim od tržišnih za sve stanare, ne stvarajući razlike u osobi prodavatelja koje bi neke od stanara dovele do toga da im kupnju stana onemogući ili bitno oteža. To se odnosi i na stanare koji su imali stanarsko pravo na stanovima koji su na temelju članka 27. Zakona o HAZU postali vlasništvo podnositeljice. Međutim, Ustavni sud smatra da je, zbog toga što je sam zakonodavac posebnim zakonom ponovno uspostavio pravo vlasništva podnositeljice nad ranije oduzetim nekretninama, zakonodavac istovremeno trebao osigurati da sama podnositeljica ne snosi prekomjeran teret u odnosu na cilj koji se Zakonom o prodaji stanova želio postići. Zaštita njezina prava vlasništva, uspostavljenog Zakonom o HAZU, morala se, u konkurenciji s drugim pretvorbenim propisima, sastojati u ostvarivanju prava na naknadu u visini tržišne vrijednosti stanova. Ona, međutim, nije morala biti ostvarena od stanara – kupca stana.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

10. U konkretnom slučaju u ustavnoj tužbi istaknuti prigovori podnositeljice otvaraju pitanja povrede prava vlasništva zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(…)«

11. U konkretnom slučaju zahtjev za prodaju stana podnesen je 31. ožujka 1993. (odnosno nakon stupanja na snagu Zakona o HAZU), a podnositeljica je na temelju članka 27. Zakona o HAZU postala vlasnicom spornog stana. Budući da se ovaj predmet temelji na istoj činjeničnoj (podnositeljica je darovanjem stekla zemljište u svrhu izgradnje stambenih kuća; točke 6. i 6.1. obrazloženja ove odluke) i pravnoj osnovi (odnos Zakona o prodaji stanova i Zakona o HAZU), te da je u njemu riječ o istom ustavnosudskom pitanju (navodnoj povredi ustavnog prava vlasništva učinjenoj presudom kojom se nadomješta ugovor o prodaji stana na kojem postoji stanarsko pravo), Ustavni sud je u konkretnom slučaju primijenio stajališta zauzeta odluci broj: U-III-3491/2006 i dr. (citirana u točki 9. obrazloženja ove odluke).

11.1. Osporenim presudama prvostupanjskog i drugostupanjskog suda podnositeljica je obvezana na prodaju spornog stana po nižoj netržišnoj cijeni. Prema ocjeni Ustavnog suda, obvezivanje podnositeljice da proda svoj stan po nižoj, netržišnoj cijeni sukladno Zakonu o prodaji stanova predstavlja miješanje u podnositeljičinu imovinu, odnosno njezino pravo na mirno uživanje vlasništva.

Iako je podnositeljica obvezana prodati svoj stan po nižoj cijeni od tržišne, ona je ipak, od kupca – bivšeg nositelja stanarskog prava ostvarila određenu naknadu za svoje vlasništvo. Stoga je u konkretnom slučaju riječ o ograničenju njezina vlasništva u smislu umanjenja vrijednosti njezine imovine.

Primjenjujući načelna stajališta Ustavnog suda zauzeta odluci broj: U-III-3491/2006 i dr. na konkretan slučaj Ustavni sud utvrdio je da je obvezivanjem podnositeljice da proda stan u svom vlasništvu po nižoj netržišnoj cijeni, podnositeljici nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj koji se Zakonom o prodaji stanova želio postići. To je dovelo do nerazmjerne neravnoteže između zaštite javnog interesa uspostavljenog Zakonom o prodaji stanova i njegovih učinaka na podnositeljicu.

12. Članak 76. stavak 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisuje:

»Članak 76.

(...)

(3) U slučaju da osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja više ne proizvodi pravne učinke, Ustavni sud u odluci utvrđuje njegovu neustavnost, navodeći u izreci ustavno pravo koje je podnositelju tim aktom povrijeđeno.«

12.1. S aspekta zaštite ljudskih prava, pravomoćna prvostupanjska presuda smatra se pojedinačnim pravnim aktom čiji su učinci prestali važiti danom stjecanja prava vlasništva Ž. Z. na spornom stanu. Ustavni sud, naime, smatra da Ž. Z. koji se razumno oslonio na osporenu pravomoćnu presudu i stekao pravo vlasništva na temelju te presude ne bi trebao snositi štetne posljedice koje se, nakon promjene pravnih stajališta Ustavnog suda u »slučaju HAZU, očituju u povredi ustavnog prava vlasništva podnositeljice.

12.2. U odnosu na rješenje Vrhovnog suda kojim je revizija podnositeljice odbačena kao nedopuštena, Ustavni sud utvrđuje da, iako je podnositeljica u reviziji isticala da su odluke redovnih sudova u suprotnosti s pravnim stajalištem Ustavnog suda, Vrhovni sud se o navedenom prigovoru nije očitovao. Stoga Ustavni sud utvrđuje da je i rješenjem Vrhovnog suda podnositeljici nametnut prekomjeran teret u odnosu na legitiman cilj koji se Zakonom o prodaji stanova želio postići, a što je dovelo do nerazmjerne neravnoteže između zaštite javnog interesa uspostavljenog Zakonom o prodaji stanova i njegovih učinaka na podnositeljicu.

12.3. Polazeći od nespornog i Ustavom zaštićenog prava vlasništva Ž. Z. na spornom stanu, Ustavni sud je odlučio kao pod točkom I. izreke, jer bi drugačije tumačenje i ukidanje drugostupanjske presude i rješenja Vrhovnog suda, a slijedom utvrđenja povrede ustavnih prava podnositeljice učinjene tom presudom, odnosno rješenjem, dovelo do povrede ustavnog prava vlasništva nespornog vlasnika tog stana, koje je vlasništvo stekao pravomoćnim sudskom presudom.

13. Točke II. i III. izreke temelje se na članku 31. stavcima 4. i 5. Ustavnog zakona koji glasi:

»Članak 31.

(...)

(4) Ustavni sud može sam odrediti tijelo kojem povjerava provedbu svoje odluke, odnosno rješenja.

(5) Ustavni sud može odrediti način provedbe svoje odluke, odnosno rješenja.«

Ustavni sud je u prethodnoj točki obrazložio iz kojih razloga ne smatra opravdanim ukinuti drugostupanjsku presudu i rješenje Vrhovnog suda i vratiti predmet nadležnom sudu na ponovni postupak, unatoč utvrđenju da su podnositeljici povrijeđena ustavna prava. Ustavni sud, međutim, smatra da se otklanjanje povrede ustavnog prava podnositeljice ne može temeljiti samo na utvrđenju te povrede, uvažavajući činjenicu da je do sada podnositeljica bila obvezana po povoljnim uvjetima prodati stanove u svom vlasništvu stečenom ex lege u najmanje 30 slučajeva. Ustavni sud smatra nužnim, radi ostvarenja učinkovite i stvarne zaštite povrijeđenog ustavnog prava vlasništva podnositeljice u slučaju na koji se ova odluka odnosi, naložiti Vladi Republike Hrvatske da podnositeljici umanjenje vrijednosti njezine imovine do koje je došlo povredom ustavnog prava vlasništva, kompenzira primjerenom naknadom (u nekretnini, novcu ili na drugi način) u visini koja čini razliku između iznosa koji je podnositeljica dobila od prodaje stana, koji je predmet ovog ustavnosudska postupka, pod uvjetima propisanim Zakonom o prodaji stanova, do iznosa njegove tržišne vrijednosti na dan njegove prodaje. Ta obveza predstavlja jednokratan izraz zaštite ustavnog jamstva prava vlasništva podnositeljice koji je Vlada Republike Hrvatske dužna uvažavati, a koji se očituje u izvršavanju točke II. i III. izreke ove odluke.

14. Točka IV. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1822/2017
 Zagreb, 23. siječnja 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.