## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-337/2007 od 14. studenoga 2007.

### NN 133/2007 (27.12.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-337/2007 od 14. studenoga 2007.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**3827**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te
suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Davor Krapac, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i
Vice Vukojević, u postup­ku koji je ustavnom tužbom pokrenula S. B. d.d. S.,
koju zastupa L. A., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 14. studenoga 2007.
godine, donio je

## ODLUKU

. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-401/06-2 od 25.
travnja 2006. godine te se predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na
ponovni postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske
broj: Rev-401/06-2 od 25. travnja 2006., kojom je prihvaćena revizija tužene,
Republike Hrvatske, Ministarstva financija, te su preinačene presude Županijskog
suda u Zagrebu broj: Gž-7708/96-2 od 29. rujna 1998. godine i Općinskog suda u
Zagrebu broj: P-735/96 od 5. srpnja 1996. godine na način da je odbijen
podnositeljičin tužbeni zahtjev kao neosnovan.
Prvostupanjskom presudom prihvaćen je podnositeljičin tužbeni zahtjev za
utvrđenje da podnositeljica nije u obvezi po izdanoj garanciji broj 113/94 od
30. prosinca 1994. za osiguranje namirenja dospjelih iznosa carine i drugih
opterećenja pri uvozu robe koja je izdana carinskom obvezniku »T.« d.o.o. Z., u
korist Ministarstva financija, Carinske uprave Republike Hrvatske, Carinarnice
Zagreb, te da se slijedom toga Zavodu za platni promet – Poslovnica 30113 –
Samobor zabrani postupanje po zahtjevima za naplatu dospjelih a nepodmirenih
carinskih obveza s naslova carinske deklaracije.
2. Podnositeljica smatra da su joj osporenom presudom povrijeđena ustavna prava
zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike
Hrvatske. Pored toga, ukazuje i na povredu članka 5. stavka 2. Ustava.
Obrazlažući povrede ustavnih prava, podnositeljica u bitnom ističe da je
Carinarnica Zagreb podnijela zahtjeve za naplatu po garanciji po proteku roka
važenja garancije te da zbog proteka roka važenja garancije podnositeljica nije
bila u obvezi po izdanoj garanciji. Ističe da nezakonitost i neustavnost
osporene presude Vrhovnog suda leži u činjenici da je Vrhovni sud u konkretnom
slučaju primijenio Uputu o izmjeni Upute o korištenju garancije kao jamstva za
namirenje dospjelih carinskih obveza (»Narodne novine« broj 1/95.) koja je
stupila na snagu nakon izdavanja sporne garancije.
Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporene presude Vrhovnog suda
Republike Hrvatske.
Na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon) predlaže odgodu ovrhe dospjelih a nepodmirenih
carinskih obveza s naslova carinskih deklaracija prema garanciji broj 113/94 od
30. prosinca 1994.
Ustavna tužba je osnovana.
3. U tijeku ustavnosudskog postupka zatraženo je i dobiveno stručno mišljenje dr.
B. V. iz Z.
4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku utvrđeno je:
– podnositeljica je izdala bankarsku garanciju carinskom obvezniku »T.« d.o.o.
Z. broj: 113/94 od 30. prosinca 1994. za osiguranje namirenja dospjelih iznosa
carine i drugih opterećenja pri privremenom uvozu robe u carinsko područje
Republike Hrvatske,
– u navedenoj garanciji upisan je rok važenja od 1. siječnja 1995. do 31.
prosinca 1995.
– datumi proteka privremenog uvoza bili su 16. listopada 1995., 14. rujna 1995.,
5. listopada 1995., 1. prosinca 1995., 20. listopada 1995., 20. rujna 1995., 12.
rujna 1995., 19. rujna 1995., 14. rujna 1995., 8. rujna 1995., 20. rujna 1995.,
10. studenoga 1995., 1. prosinca 1995., 20. listopada 1995., 30. listopada
1995., 31. studenoga 1995., 1. studenoga 1995., 5. listopada 1995. i 10.
studenoga 1995. dok su datumi stavljanja robe u promet bili raniji,
– naplata carine i drugih opterećenja za privremeno uvezenu robu po spornoj
garanciji zatražena je od podnositeljice u razdoblju od 4. do 16. siječnja 1996.
godine, tj. nakon proteka roka važenja garancije.
Polazeći od utvrđenog činjeničnog stanja, kao i stajališta da podnositeljica
nije u obvezi po izdanoj garanciji, prvostupanjski sud je usvojio
podnositeljičin tužbeni zahtjev.
Obrazlažući presudu, prvostupanjski sud, u bitnom ističe da Carinarnica Zagreb,
unatoč saznanju da uvoznik nije podmirio svoje carinske obveze, nije postupila
prema članku II. Odluke o uvjetima za podizanje robe koja je pod carinskim
nadzorom prije obračuna i naplate carine i drugih opterećenja pri uvozu robe
(»Narodne novine« broj 62/92.), niti je o odlučnim činjenicama obavijestila
podnositeljicu kao izdavatelja garancije. Polazeći od navedenog, kao i činjenice
da je zahtjev za naplatu dospjelih a nepodmirenih carinskih obveza s naslova
bankarske garancije podnesen nakon proteka toka važenja garancije, prema
stajalištu prvostupanjskog suda, Carinarnica Zagreb, odnosno tužena odgovorna je
za nastalu štetu.
Prihvaćajući pravna stajališta prvostupanjskog suda, Županijski sud je odbio
žalbu tužene i potvrdio prvostupanjsku presudu.
Vrhovni sud Republike Hrvatske prihvatio je reviziju tužene i preinačio
nižestupanjske presude na način da je odbio podnositeljičin tužbeni zahtjev.
Obrazlažući osporenu presudu, Vrhovni sud je u bitnom istaknuo da je za prosudbu
osnovanosti tužbenog zahtjeva relevantan datum nastanka osnove plaćanja carine
na privremeno uvezenu robu, a to je dan podnošenja carinske deklaracije za
konačno carinjenje robe, odnosno dan proteka roka za koji je odobren privremeni
uvoz. U konkretnom slučaju taj dan je nastao unutar roka važenja garancije
(rujan, listopad i studeni 1995.). Stoga, prema stajalištu Vrhovnog suda, nije
odlučno kada je zatražena naplata po garanciji, kao što smatraju sudovi prvog i
drugog stupnja. S obzirom na utvrđenje da je osnova obveze nastala unutar
važenja garancije, Vrhovni sud je ocijenio reviziju tuženice osnovanom te
preinačio nižestupanjske presude na način da je podnositeljičin tužbeni zahtjev
odbijen.
5. Na temelju analize osporene presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske kao i
mjerodavnih propisa, Ustavni sud je utvrdio da je osporenom presudom
podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom zajamčeno
člankom 14. stavkom 2. Ustava.
Razloge na kojima je utemeljena ocjena o povredi ustavnog prava, Ustavni sud
nalazi u sljedećem:
Prema stajalištu Vrhovnog suda izraženom u osporenoj presudi, banka je dužna
platiti nepodmirene obveze s naslova bankarske garancije i nakon prestanka
njezina važenja ako je osnova plaćanja nastala u tijeku važenja garancije.
Bankarska garancija broj: 113/94 od 30. prosinca 1994. izdana je prema obrascu
propisanom Odlukom o uvjetima za podizanje robe koja je pod carinskim nadzorom
prije obračuna i naplate carine i drugih opterećenja pri uvozu robe i Uputom o
korištenju garancija kao jamstva za namirenje dospjelih carinskih obveza
(»Narodne novine« broj 63/92., u daljnjem tekstu: Uputa /92.) te s rokom važenja
od 1. siječnja do 31. prosinca 1995.
Člankom 1083. stavkom 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj
53/91., 73/91., 111/93. i 3/94.) koji je bio na snazi u vrijeme izdavanja sporne
garancije, propisano je:
*(1) Bankarskom garancijom obvezuje se banka prema primaocu garancije (korisniku)
da će mu za slučaj da mu treća osoba ne ispuni obvezu o dospjelosti namiriti
obvezu ako budu ispunjeni uvjeti navedeni u garanciji.*Člankom 1087. stavkom 1. Zakona o obveznim odnosima propisano je:
*(1) Ako bankarska garancija sadrži klauzulu »bez prigovora«, »na prvi poziv« ili
sadrži riječi koje imaju isto značenje, banka ne može isticati prema korisniku
prigovore koje nalogodavac kao dužnik može isticati prema korisniku po
osiguranoj obvezi.*U konkretnom slučaju riječ je o bankarskoj garanciji na »prvi poziv« što znači
da je riječ o »apstraktnom« instrumentu kod kojega obveza plaćanja ne proizlazi
iz transakcije za koju je garancija izdana, već iz same garancije. Garancija je
izdana kao osiguranje za naplatu carine i drugih uvoznih pristojbi ako ih ne
podmiri carinski obveznik. Apstraktni karakter tog bankarskog instrumenta ima za
posljedicu da banke moraju platiti iznos na koji su pozvane, neovisno o tome je
li carinski obveznik platio svoju carinsku obvezu, te u nemogućnosti pozivanja
na razloge iz temeljne transakcije.
Prema članku 1083. Zakona o obveznim odnosima, izdavatelj bankarske garancije
dužan je namiriti obvezu samo ako su ispunjeni uvjeti navedeni u garanciji. Ako
garancija sadrži rok važenja (kao u konkretnom slučaju), tada je rok unesen u
garanciju jedan od bitnih uvjeta garancije, te po proteku roka važenja
garancije, korisnik garancije ne može s uspjehom tražiti od izdavatelja
namirenje obveze.
Prema Uputi/92. koja je bila na snazi u vrijeme izdavanja sporne bankarske
garancije, garancija sadrži rok njezina važenja.
Uputom o izmjeni Upute/92. (»Narodne novine« broj 1/95., u daljem tekstu:
Upute/95.) koja je stupila na snagu 13. siječnja 1995., izmijenjen je tekst
obrasca bankarske garancije na način:
*2. U »Garanciji br. \_\_\_\_ za osiguranje namirenja dospjelih svota carine i drugih
opterećenja pri uvozu robe«, koja je otisnuta uz Uputu o korištenju garancije
kao jamstva za namirenje dospjelih carinskih obveza:
a) riječi »Ova garancija važi od \_\_\_ do \_ \_ » zamjenjuju se riječima »Ova
garancija važi za osiguranje namirenja dospjelih svota carine i drugih
opterećenja pri uvozu robe, čiji je osnov nastao u razdoblju od \_\_\_\_ do \_\_\_\_«.*
Polazeći od navedenih utvrđenja, kao i činjenice da je sporna bankarska
garancija izdana prema Uputi/92, dakle, prije stupanja na snagu Upute/95., valja
zaključiti da se na konkretan slučaj ne odnosi Uputa/95, pa se pitanje roka
njezina važenja ne može prosuđivati prema tom propisu.
Slijedom iznijetog, ocjena je Ustavnog suda da je Vrhovni sud Republike
Hrvatske, ocjenjujući osnovanost revizije u konkretnom slučaju ispustio iz vida
članak 1083. stavak 1. Zakona o obveznim odnosima koji propisuje da je
izdavatelj bankarske garancije dužan namiriti obvezu samo ako su ispunjeni
uvjeti navedeni u garanciji, te utemeljio svoje stajalište na neprihvatljivom
tumačenju i primjeni propisa koji u vrijeme izdavanja sporne bankarske garancije
nije bio na snazi, čime je povrijedio podnositeljičino ustavno pravo jednakosti
pred zakonom zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.
6. Budući da je Ustavni sud utvrdio povredu ustavnog prava zajamčenog člankom
14. stavkom 2. Ustava, eventualne povrede ostalih odredaba Ustava na koje
upućuje podnositeljica u ustavnoj tužbi ovaj Sud nije razmatrao.
7. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je
kao u točkama I. i II. izreke.
8. Objava odluke (točka III. izreke) utemeljena je na članku 29. stavku 1.
Ustavnog zakona.
9. Budući da je Sud o ustavnoj tužbi donio meritornu odluku, o prijedlogu
podnositeljice za odgodu ovrhe nije odlučivao.

Broj: U-III-337/2007
Zagreb, 14. studenoga 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić**, v. r.

Odluka, NN 133/2007-3827
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)