## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1128/2010 od 27. svibnja 2010.

### NN 71/2010 (10.6.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1128/2010 od 27. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2151

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenulo I. d.d. R., koje zastupa M. M., odvjetnik u R., na sjednici održanoj 27. svibnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revt-79/09-2 od 7. siječnja 2010. godine,

– presuda Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-4402/06-5 od 13. siječnja 2009. godine,

– presuda Trgovačkog suda u Osijeku broj: P-312/03-11 od 3. srpnja 2003. godine, te se predmet vraća Trgovačkom sudu u Osijeku na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revt-79/09-2 od 7. siječnja 2010., kojom je odbijena revizija podnositelja (pravnog sljednika tuženika I. d.d. R.) i potvrđena presuda Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-4402/06-5 od 13. siječnja 2009., kojom je potvrđena presuda Trgovačkog suda u Osijeku broj: P-312/03-11 od 3. srpnja 2003. godine.

Tom je presudom podnositelju naloženo da pravnom predniku tužitelja (R. i k. d.o.o u stečaju O.) isplati iznos od 5.157,800,00 kn sa zakonskim zateznim kamatama od 16. svibnja 1999., kao i trošak parničnog postupka u iznosu od 336.968,00 kn.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama, zbog bitne povrede odredbi parničnog postupka i pogrešne primjene materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, te članak 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljenih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u daljnjem tekstu: Konvencija).

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi kako je (još) u žalbi protiv prvostupanjske presude istaknuo da (prvostupanjski sud) nije proveo dokaze (saslušanje svjedoka – osoba koje su sudjelovale u sklapanju ugovora i uvid u dokumentaciju) na okolnosti kako se u konkretnom slučaju radi(lo) o prividnom ugovoru.

Istaknuo je da (je) od samog početka parničnog postupka tvrdio da se radi o prividnom ugovoru koji je sklopljen po diktatu tadašnjeg stvarnog vlasnika tuženika, a sve sa jednom jedinom svrhom da bi tužitelj mogao provoditi reviziju kod tuženika, što inače ne bi mogao jer je imalac dionica G. b. d.d. (tada još nije bila u stečaju).

Nadalje, navodi kako je prvostupanjski sud odbio provoditi (te) dokaze (...) jer da je njemu sam ugovor jasan i da nema potrebe provoditi dokaze (...) dok drugostupanjski sud uopće ne odgovara na žalbene navode u dijelu da je trebalo provesti predložene dokaze, a Vrhovni sud Republike Hrvatske u svojoj presudi kaže da je drugostupanjski sud prihvatio razloge prvostupanjskog suda o odbijanju provođenja dokaza. Ako jedna od ugovornih stranaka – prema navodu podnositelja – kaže da ugovor na koji se poziva druga stranka po sili zakona među njima ne proizvodi pravne učinke jer je prividni onda je nužno provesti dokaze na te okolnosti.

Budući da sudovi nisu prihvatili njegove relevantne dokaze koji se uopće mogu provoditi u takvim okolnostima, podnositelj u ustavnoj tužbi (kao jednu od povreda načela pravičnog suđenja) navodi povredu ravnopravnosti stranaka u postupku (tzv. povredu jednakosti oružja).

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom predmet spora bio je zahtjev za ispunjenje Ugovora o kupoprodaji i prijenosu vlasništva dionica broj: DGB-05/98 od 27. travnja 1998., prema kojem je prednik tužitelja predniku podnositelja prodao 1394 redovitih dionica serije AA, kontrolnih brojeva 005316-006709 G. b. d.d. O., ukupne nominalne vrijednosti 5,157.800,00 kn za navedeni iznos kupoprodajne cijene.

Tijekom trajanja postupka (u žalbenom postupku nakon donošenja prvostupanjske presude) prestao je (brisanjem iz sudskog registra) postojati (prvotni) tužitelj (R. i k. d.o.o u stečaju O.) kao pravna osoba, te je, nakon prekida, na temelju članka 215. stavka 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03.), postupak nastavljen preuzimanjem (postupka) od strane stečajnog upravitelja, na način da se na strani tužitelja pojavljuje Stečajna masa R. i k. d.o.o u stečaju, O.

Budući da prednik podnositelja nije ispunio ugovornu obvezu (koja je dospjela 15. svibnja 1999.) i isplatio kupoprodajnu cijenu, sudovi su u cijelosti prihvatili tužbeni zahtjev tužitelja upravljen na ispunjenje ugovora.

5. Podnositelj je tijekom postupka koji je prethodio ustavnoj tužbi, a i u samoj ustavnoj tužbi, ustrajao pri tvrdnji kako je Ugovor o kupoprodaji i prijenosu vlasništva dionica broj: DGB-05/98 od 27. travnja 1998. godine, prividni (simulirani) pravni posao.

U odnosu na tu (svoju) tvrdnju podnositelj je – podnescima od 30. studenoga 2001. i 26. svibnja 2003., u žalbi od 14. siječnja 2002., na glavnoj raspravi od 3. srpnja 2003. i (neizravno) u reviziji od 10. travnja 2009. – predlagao provođenje dokaza: saslušanje(m) svjedoka (koji su potpisali navedeni ugovor) – G. R. (tadašnjeg direktora podnositelja) i N. P. (direktorice prednika tužitelja) i uvid(om) u dokumentaciju podnositelja.

Prigovor podnositelja glede prividnosti pravnog posla (navedenog Ugovora), sudovi nisu prihvatili.

6. Prvostupanjski Trgovački sud u Osijeku u osporenoj presudi od 3. srpnja 2003. – u odnosu na dokazne prijedloge podnositelja – navodi: Sud je raspravnim rješenjem od 3. srpnja 2003. odbio dokazni prijedlog tuženika da se kao stranke u postupku saslušaju bivša direktorica tužitelja N. P. i bivši direktor tuženika G. R. na okolnost zaključenja prividnog ugovora, a budući da je s obzirom na dokumentaciju koju je priložio tužitelj i tuženik tijekom postupka izvođenje istih ocijenio nepotrebnim.

6.1. Visoki trgovački sud, u osporenoj odluci, između ostalog je naveo: (...) Tuženik do zaključenja glavne rasprave nije dostavio dokaz da je tužitelju uputio zahtjev za raskid ugovora za koji tvrdi da je prividan, niti je dostavio dokaz da je podnio tužbu protiv tužitelja radi utvrđenja ništavosti predmetnog ugovora.

6.2. Vrhovni sud, odlučujući o reviziji podnositelja, između ostalog je (u odnosu na taj prigovor podnositelja) naveo: (...) i u reviziji tuženik samo na uopćeni način ponavlja tvrdnju o prividnosti pravnog posla koji je pravni temelj predmetne tražbine tužitelja, ali pritom ne navodi ni jedan određeni jasni razlog ili uvjerljivu činjenicu koja bi mogla upućivati na prividnost tog ugovora i koja bi dovela u sumnju postojanje i dospjelost predmetne obveze, a u reviziji niti ne navodi koje odlučne činjenice bi se izvođenjem tih (neprovedenih) dokaza mogle utvrditi.

7. Članak 66. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96., 112/99. i 88/01.), glasi:

(1) Prividan ugovor nema učinka među ugovornim strankama.

(2) Ali, ako prividan ugovor pokriva neki drugi ugovor, taj drugi važi ako je udovoljeno uvjetima za njegovu pravnu valjanost.

(3) Prividnost ugovora ne može se isticati prema trećoj savjesnoj osobi.

7.1. Prividan ugovor – prema ustaljenoj sudskoj praksi redovnih sudova – nema učinke među ugovornim stranama (tako npr., presude Vrhovnog suda broj: Rev-737/06-2 od 14. veljače 2008., broj: Rev-x-94/09-2 od 3. rujna 2009.). Posljedica simulacije (prividnosti, fiktivnosti) sastoji se dakle u tome da ugovor ne proizvodi pravne učinke. Takav ugovor je ništav (presuda Vrhovnog suda broj: Rev-1040/07-2 od 10. siječnja 2008.).

Vrhovni sud u presudi broj: Rev-424/00-2 od 17. rujna 2003., navodi (...) nižestupanjski sudovi su utvrdili (...) da stranke stvarno nisu sklopile kupoprodajnu pogodbu, već da je volja stranaka bila da sklope darovni ugovor, a prividno sačinile »kupoprodajni ugovor«, u cilju da plate manji porez (...).

Nadalje, (još) je prema presudi (tadašnjeg) Okružnog suda u Dubrovniku broj: Gž-550/86 od 28. srpnja 1999., prividan (simuliran ili fiktivan) jest onaj ugovor koji nije sklopljen suglasnošću volje ugovornih strana, nego je nastao suglasnošću volje ugovornih strana da se stvori privid (fikcija) o sklapanju ugovora (...) ali ga radi postizanja određenoga imovinskog ili drugog dopuštenog probitka (stjecanja prava na razne novčane dodatke, oslobođenje od poreza, izbjegavanje oduzimanja stvari preko određenog maksimuma i dr.) sklope.

8. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo (i) povredu članka 29. stavka 1. Ustava koji glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

9. U odnosu na istaknuti prigovor podnositelja glede ravnopravnosti stranaka Ustavni sud podsjeća da načela pravičnog postupka uključuju način na koji se dokazi predlažu i izvode na glavnoj raspravi pred sudom, te je li postupak u svojoj cijelosti, uključujući način na koji su dokazi bili predloženi i izvedeni »pravičan«, u smislu članka 29. stavka 1. Ustava.

Tako, Europski sud za ljudska prava u predmetu LB INTERFINANZ A.G. protiv Hrvatske /29549/04/, presuda od 27. ožujka 2008., između ostalog, navodi: Sud ponovo ističe da prema njegovoj praksi načelo jednakosti procesnih oružja zahtijeva postojanje razumne mogućnosti obaju stranaka da izlože činjenice i podupru ih svojim dokazima, u takvim uvjetima koji niti jednu stranku ne stavljaju u bitno lošiji položaj u odnosu na suprotnu stranku (...).

10. Nije na Ustavnom sudu ocjenjivati koje odlučne činjenice redovni sudovi trebaju utvrđivati niti koje dokazne prijedloge stranaka moraju prihvaćati ili odbijati.

Međutim, kada je podnositelj tijekom čitavog postupka ustrajao na tvrdnji (kako se u konkretnom slučaju kao prethodno pitanje za procjenu osnovanosti tužbenog zahtjeva postavlja pitanje – utvrđenje) je li navedeni kupoprodajni ugovor prividan ugovor i kada je za tu svoju tvrdnju navodio razloge i predlagao dokaze (svjedoke i dokumentaciju), koje su (dokaze) odbili nižestupanjski sudovi s obrazloženjem (pobliže navedenim u točkama 6. i 6.1. ove odluke), a što je (u osporenoj odluci) prihvatio i Vrhovni sud (točka 6.2. ove odluke), takvim postupanjem – prema ocjeni Ustavnog suda – sudovi su u stvarnosti onemogućili podnositelja u dokazivanju svoje tvrdnje o prividnosti osporenog ugovora, a time u konačnici o (ne)utemeljenosti tužbenog zahtjeva tužitelja.

Ustavni sud primjećuje kako sudovi, u konkretnom slučaju, nisu utvrdili odlučnu činjenicu – postoji li na strani potpisnika spornog Ugovora (predloženih svjedoka, a tadašnjih direktora stranaka) svjestan nesklad između volje i očitovanja odnosno o čemu postoji suglasnost volja – o sklapanju pobijanog Ugovora o kupoprodaji ili o stvaranju privida o njegovom sklapanju, a upravo o tom utvrđenju ovisi odluka suda o osnovanosti ili pak neosnovanosti tužbenog zahtjeva.

Slijedom toga, Ustavni sud utvrđuje da odbijanje dokaznih prijedloga podnositelja u konkretnom slučaju, nije bilo u skladu s jednakošću oružja, kao jednom od zahtjeva koncepta pravičnog suđenja (Europski sud za ljudska prava u predmetu Perić protiv Hrvatske /3499/06/, presuda od 27. ožujka 2008. godine).

Prema ocjeni Ustavnog suda to – uz arbitrarno odlučivanje sudova, suprotno ustaljenoj praksi Vrhovnog suda (uslijed pogrešne interpretacije zakona glede pravnog instituta prividnog ugovora) – predstavlja povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

11. Budući da je utvrđena navedena povreda ustavnog prava podnositelja, Ustavni sud nije razmatrao ostale povrede koje je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi.

12. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke.

13. Odluka o objavi iz točke III. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1128/2010

Zagreb, 27. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 71/2010-2151