## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3194/2009 od 11. veljače 2010.

### NN 26/2010 (26.2.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3194/2009 od 11. veljače 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

643

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Srpska pravoslavna crkva u Hrvatskoj, Eparhija zagrebačko-ljubljanska, Crkvena općina Zagreb, koju zastupa arhijerejski namjesnik zagrebački M. P., a njega po punomoći zastupa odvjetnik Z. N. iz Z., na sjednici održanoj 11. veljače 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-4540/06-2 od 15. travnja 2009., kojom je odbijena kao neosnovana žalba tužiteljice (podnositeljice ustavne tužbe) te potvrđena presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Ps-242/06 od 9. lipnja 2006.

Prvostupanjski sud je presudom odbio tužbeni zahtjev podnositeljice radi utvrđenja ništavosti ugovora o kupoprodaji od 30. ožujka 1998., sklopljenog između I. tuženika Grada Zagreba i III. tuženika Fonda za naknadu oduzete imovine, kao prodavatelja i II. tuženika T. J., kao kupca stana u Z., I. 7, II. kat desno, površine 65 m2, te utvrđivanje pravne nevaljanosti uknjižbe prava vlasništva T. J. do koje je došlo na temelju tog ugovora, uz uspostavu ranijeg zemljišnoknjižnog stanja.

2. Podnositeljica ustavne tužbe smatra da su Županijski sud u Zagrebu, kao i Općinski sud u Zagrebu, u osporenim presudama nepravilno utvrdili činjenično stanje i pogrešno primijenili propise materijalnog i procesnog prava, što prema njezinom mišljenju, ima za posljedicu povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14. stavkom 2., 26., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske te odredbe članka 118. stavka 3. Ustava.

U ustavnoj tužbi opširno elaborira razloge na kojima je temeljila svoju tužbu u parničnom postupku. Ističe da nije utvrđeno tko je prodao stan, je li to bio Grad Zagreb ili Fond za naknadu oduzete imovine. Smatra da Grad Zagreb 1998. nije bio ovlašten na sklapanje ugovora o prodaji društvenih nacionaliziranih stanova, te da je tada prodavatelj mogao biti samo navedeni Fond.

Navodi da je njezinom predniku predmetna zgrada, uključujući i sporni stan na II. katu, nacionalizirana te da je pravodobno podnijela zahtjev za povrat na temelju Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine« broj 92/96., 39/99., 42/99. – ispravak, 92/99., 43/00., 131/00., 27/01., 65/01., 118/01., 80/02. i 81/02. – ispravak, u daljnjem tekstu: Zakon o naknadi). Smatra da je time ujedno stekla i pravo na naturalni povrat tog stana. To obrazlaže činjenicom da je na predmetnom stanu i nadalje bila zabrana raspolaganja na temelju članka 1. Zakona o zabrani prijenosa prava raspolaganja i korištenja određenih nekretnina u društvenom vlasništvu na druge korisnike odnosno u vlasništvo fizičkih i pravnih osoba (»Narodne novine« broj 53/90., 61/91., 25/93. i 70/93., u daljnjem tekstu: Zakon o zabrani). Smatra da stupanjem na snagu Zakona o naknadi zabrana raspolaganja nije prestala, te stoga nije bila moguća ni prodaja tog stana nositelju stanarskog prava jer je podnositeljica pravodobno podnijela zahtjev za naknadu temeljem Zakona o naknadi, te joj stoga taj stan treba vratiti u vlasništvo.

Navodi da Zakon o naknadi regulira pretvorbu društvenog vlasništva na nacionaliziranoj imovini na način da prednost daje prijašnjem vlasniku. Stoga odredba članka 77. Zakona o naknadi u ovom slučaju ne može biti u primjeni. Drugostupanjski sud utvrđuje da je predmetni stan postao vlasništvom Republike Hrvatske na temelju članka 362. stavka 3. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., u daljnjem tekstu: ZV). Međutim, prepreka za primjenu te zakonske odredbe je odredba članka 359. stavka 2. ZV-a, kojom je propisano da je pravo vlasništva koje se stekne po odredbama tog Zakona na temelju propisa o pretvorbi prava upravljanja, korištenja i raspolaganja, stečeno pod uvjetom da nije u sukobu s pravima koja na bivšim društvenim stvarima pripadaju drugim osobama na temelju propisa o denacionalizaciji. Kako se pretvorba nacionalizirane imovine provodi temeljem odredbi Zakona o naknadi, to ne može doći do primjene ZV-a u konkretnom slučaju.

Također smatra da je povrijeđena odredba članka 24. stavka 1. Zakona o naknadi jer je Fond za naknadu oduzete imovine bio dužan izvijestiti prijašnjeg vlasnika o podnesenom zahtjevu za otkup stana. To navedeni Fond nije učinio te je stoga i to razlog da se navedeni ugovor utvrdi ništavim jer je povrijeđeno pravo podnositeljici da kao zainteresirana osoba sudjeluje u postupku otkupa tog društvenog stana.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Zagrebu broj: Ps-242/06.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama povrijeđeno podnositelju ustavno pravo.

5. Predmet spora u postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi bio je zahtjev podnositeljice na utvrđenje ništavosti ugovora o prodaji stana, sklopljenog prema odredbama članka 24. Zakona o naknadi i podrednom primjenom odredbi Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine« broj 43/92., 69/92., 25/93., 48/93., 2/94., 4/94., 44/94., 47/94., 58/95., 11/96., 11/97., 68/98., 96/99., 120/00. i 78/02., u daljnjem tekstu ZPS), između prvotuženika Grada Zagreba kao prodavatelja i drugotuženika T. J. kao kupca, a iz razloga što podnositeljica smatra da je sporni stan u njezinom vlasništvu.

6. Za odlučivanje po tužbi podnositeljice mjerodavne su sljedeće odredbe Zakona o naknadi:

Članak 22.

Stanovi oduzeti prijašnjem vlasniku na temelju propisa iz članka 2. te akata i načina propisanih člankom 3. ovoga Zakona na kojima postoji stanarsko pravo ne vraćaju se u vlasništvo, osim stanova oduzetih prijašnjem vlasniku na temelju propisa o konfiskaciji.

Iznimno od odredbe stavka 1. ovoga članka, prijašnjem vlasniku daje se u vlasništvo i posjed stan na kojem ne postoji stanarski odnos, što rješenjem utvrđuje nadležni Županijski ured.

Prijašnjem vlasniku pripada pravo na naknadu, a stanaru pravo na otkup stana.

Članak 24. stavci 1. i 2.

Zahtjev za otkup stana stanar podnosi Fondu u roku od tri mjeseca od stupanja na snagu ovoga Zakona, o čemu Fond izvješćuje prijašnjeg vlasnika.

Fond kao prodavatelj i stanar kao kupac zaključuju ugovor o prodaji stana pod uvjetima propisanim Zakonom o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, br. 43/92. – pročišćeni tekst, 69/92., 25/93., 48/93., 2/94., 44/94. i 58/95.) za prodaju stanova u vlasništvu Republike Hrvatske, u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva za otkup stana.

Članak 26.

Ako stanar ne podnese zahtjev za sklapanje ugovora o prodaji stana u roku iz članka 24. stavka 1. ovoga Zakona, stan se protekom roka po sili zakona daje u vlasništvo prijašnjem vlasniku, što rješenjem na zahtjev prijašnjega vlasnika utvrđuje nadležni Županijski ured, a stanar i članovi njegovoga obiteljskoga domaćinstva nastavljaju koristiti stan.

Ako pravomoćnom odlukom suda tužbeni zahtjev stanara iz članka 25. ovoga Zakona bude odbijen, danom pravomoćnosti sudske odluke stan se po sili zakona daje u vlasništvo prijašnjem vlasniku, što rješenjem na zahtjev prijašnjega vlasnika utvrđuje nadležni Županijski ured, a stanar i članovi njegovoga domaćinstva nastavljaju koristiti stan.

Davanjem stana u vlasništvo prijašnjem vlasniku stanar stječe pravni položaj najmoprimca, sukladno odredbama posebnoga zakona.

Članak 28. stavak 1.

Županijski ured pravo na naknadu prijašnjem vlasniku utvrđuje rješenjem na način da se građevinska vrijednost stana (etalonska vrijednost umanjena za vrijednost amortizacije) uveća za položajnu pogodnost stana na način propisan Zakonom o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo.

7. U postupku je utvrđeno da je predmetna zgrada nacionalizirana predniku podnositeljice te da je T. J. otkupio sporni stan kao raniji nositelj stanarskog prava, a da je ugovor o prodaji od 30. ožujka 1998. sklopio Grad Zagreb u ime i za račun Fonda za naknadu oduzete imovine.

Vlada Republike Hrvatske je na temelju ovlaštenja iz članka 79. Zakona o naknadi donijela Uredbu o davanju ovlasti Fondu u stambenom gospodarstvu (»Narodne novine« broj 11/96.), koja u članku 1. propisuje da do ustrojstva Fonda za naknadu oduzete imovine, osobe koje su pravo na otkup stekle na temelju Zakona o naknadi, zahtjev za otkup stana podnose Fondu u stambenom gospodarstvu, odnosno pravnoj osobi koja obavlja poslove iz nadležnosti Fonda, općine, odnosno grada, prema mjestu gdje se stan nalazi.

U tom smislu se u Gradu Zagrebu zahtjev za otkup nacionaliziranih stanova podnosio Fondu grada Zagreba za vodoprivredu, promet, stambeno i komunalno gospodarstvo.

Člankom 1. stavkom 2. navedene Uredbe određeno je da Fond stambenog gospodarstva ima sva prava i obveze glede sklapanja ugovora o prodaji stana na temelju Zakona o naknadi. Sudovi utvrđuju da navedeno podrazumijeva i pravo da Fond stambenog gospodarstva odnosno Grad Zagreb, u konkretnom slučaju, proda stan kao prodavatelj u smislu članka 24. Zakona o naknadi.

Nadalje, člankom 18. Zakona o Fondu za naknadu oduzete imovine (»Narodne novine« broj 69/97., u daljnjem tekstu: Zakon o Fondu) propisano je da stupanjem na snagu tog Zakona, prestaje važiti Uredba o davanju ovlasti Fondu u stambenom gospodarstvu, te pravna osoba koja obavlja poslove iz nadležnosti Fonda, zadržava prava i obveze iz navedene Uredbe glede sklapanja ugovora o prodaji stana s osobama koje su pravo na otkup stekle na temelju Zakona o naknadi, dok Fond ne odluči drukčije. Drukčije je odlučeno tek Odlukom o davanju ovlasti jedinicama lokalne samouprave i Gradu Zagrebu za sklapanje ugovora o prodaji nacionaliziranih i konfisciranih stanova, koju je Upravni odbor Fonda donio 25. lipnja 1998., dakle, nakon sklapanja spornog ugovora o prodaji.

Člankom 31. Odluke o ustrojstvu i djelokrugu upravnih tijela Grada Zagreba (»Sl. glasnik Grada Zagreba« broj 6/97.) propisano je da stupanjem na snagu te Odluke, prestaje s radom Fond grada Zagreba za vodoprivredu, promet, stambeno i komunalno gospodarstvo, a člankom 32. iste Odluke, propisano je da stupanjem na snagu te Odluke, pojedini gradski uredi preuzimaju poslove koje su do tada obavljali drugi gradski uredi, zavodi i službe, te navedeni Fond grada Zagreba. Na temelju članka 15. te Odluke poslove vezane uz prodaju nacionaliziranih stanova preuzeo je Gradski ured za izgradnju grada, kao upravno tijelo Grada Zagreba.

Dakle, sudovi utvrđuju da je Grad Zagreb u vrijeme sklapanja spornog ugovora (30. ožujka 1998.) bio ovlašten prodati navedeni stan kao pravni sljednik Fonda grada Zagreba za vodoprivredu, promet, stambeno i komunalno gospodarstvo. Ta ovlast proizlazi i iz članka 18. Zakona o Fondu.

8. U odnosu na primjenu Zakona o zabrani, sudovi utvrđuju da je člankom 6. Zakona o zabrani utvrđeno da zabrana određena tim zakonom traje najkasnije do donošenja Zakona o denacionalizaciji pa je stupanjem na snagu Zakona o naknadi 1. siječnja 1997. prestala zabrana raspolaganja propisana tim zakonom.

Stoga podnositeljica pogrešno smatra da je u vrijeme sklapanja spornog ugovora (30. ožujka 1998.) postojala zabrana raspolaganja odnosno da je ta zabrana trajala (trebala trajati) do pravomoćnog okončanja postupka po njezinom zahtjevu za vraćanje oduzete imovine.

9. U odnosu na navode ustavne tužbe koje je podnositeljica isticala tijekom postupka pred redovnim sudovima, da kupnja (otkup) predmetnog stana nije moguća bez prethodne pretvorbe društvenog vlasništva na tom stanu (odnosno nacionaliziranim stanovima uopće), Ustavni sud ističe da je pogrešno stajalište drugostupanjskog suda da je pretvorba provedena na temelju odredbe članka 362. stavka 3. ZV-a, odnosno da je na temelju navedene odredbe ZV-a predmetni stan postao vlasništvo Republike Hrvatske.

Ovo stoga što je pravna osnova pretvorbe odnosno prestanka društvenog vlasništva na nacionaliziranim stanovima sadržana u Zakonu o naknadi. Člankom 22. propisano je da se stanovi oduzeti prijašnjem vlasniku na temelju propisa iz članka 2. te akata i načina propisanih člankom 3. Zakona na kojim postoji stanarsko pravo ne vraćaju u vlasništvo, osim stanova oduzetih prijašnjem vlasniku na temelju propisa o konfiskaciji. Prijašnjem vlasniku pripada pravo na naknadu, a stanaru pravo na otkup stana.

Za zaključiti je, dakle, da navedene odredbe Zakona o naknadi predstavljaju izvornu osnovu za prestanak društvenog vlasništva na tim stanovima (omogućavanjem stjecanja vlasništva na istima dotadašnjim nositeljima stanarskog prava), pa je neosnovano pozivanje na nužnost neke prethodne pretvorbe društvenog vlasništva. Ovakvo utvrđenje ne mijenja niti činjenica što je člankom 24. Zakona o naknadi propisano da Fond kao prodavatelj i stanar kao kupac zaključuju ugovor o prodaji stana: »pod uvjetima propisanima Zakonom o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine", br. 43/92. – pročišćeni tekst, 69/92., 25/93., 48/93., 2/94., 44/94. i 58/95.) za prodaju stanova u vlasništvu Republike Hrvatske«.

Naime, razvidno je da navedenom odredbom nije propisano da ti stanovi postaju državni stanovi, već se samo određuju uvjeti za prodaju istih, a oni su isti kao i za prodaju stanova u vlasništvu države.

Na temelju svega navedenog Ustavni sud utvrđuje da, unatoč pogrešnom stajalištu drugostupanjskog suda, nije bilo zapreke za sklapanje ugovora o prodaji predmetnog stana pozivom na mjerodavne odredbe Zakona o naknadi.

10. U odnosu na prigovor da Fond za naknadu oduzete imovine nije izvijestio podnositeljicu o podnesenom zahtjevu za otkup predmetnog stana, u smislu članka 24. Zakona o naknadi, drugostupanjski sud utvrđuje da taj propust ne može imati za posljedicu ništavost ugovora o prodaji jer zbog tog propusta nije došlo do ograničenja ili prestanka nekog podnositeljičinog prava. Takvo stajalište zauzeo je i Vrhovni sud Republike Hrvatske u presudi broj: Rev-407/2007-2 od 4. rujna 2007.

11. Nakon razmatranja navoda ustavne tužbe, utvrđenja i pravnih stajališta sudova, te mjerodavnih propisa, Ustavni sud je utvrdio da podnositeljici ustavne tužbe osporenim sudskim odlukama nisu povrijeđena ustavna prava istaknuta u ustavnoj tužbi.

11.1. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenim presudama podnositeljici nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Ocjena je Ustavnog suda da se pravna stajališta navedena u osporenim presudama nadležnih sudova zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da su nadležni sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

11.2. Odredbom članka 26. Ustava propisano je da su svi državljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti te nije mjerodavna u ovom slučaju (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-884/2004, »Narodne novine« broj 2/05.).

11.3. Člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno je pravo na pravično suđenje. Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositeljici osiguravao pravično suđenje.

U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz parničnog predmeta razvidno je da je podnositeljici bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu osobno i putem opunomoćenika. Ujedno, podnositeljica je bila u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok su osporene odluke donesene sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava.

Stoga Ustavni sud utvrđuje da podnositeljici nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

12. U odnosu na navod ustavne tužbe da je pobijanim odlukama podnositeljici na najgrublji način povrijeđeno ustavno pravo kojim se jamči pravo vlasništva iz članka 48. Ustava, Ustavni sud pripominje da je u odluci broj: U-I-673/96 i dr. od 29. travnja 1999., između ostalog, izrazio pravno shvaćanje da su prijašnji vlasnici temeljem zakona i pravnih akata donesenih za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine izgubili vlasništvo, odnosno druga imovinska prava, pa ta prava – više ne postoje – nisu niti povrijeđena donošenjem Zakona o naknadi. Stoga je bez osnove pozivanje na ustavna prava koja se temelje na stavku 1. članka 48. i stavku 1. članka 50. Ustava.

12.1. Ustavni sud je, pri tome, utvrdio da nema naznake da bi podnositeljici navedeno jamstvo moglo biti povrijeđeno niti s aspekta legitimnog očekivanja. Naime, člankom 24. Zakona o naknadi propisano je da se nacionalizirani stanovi otkupljuju od strane stanara te se na taj način pretvaraju u vlasništvo stanara, a ne prijašnjeg vlasnika, u kojoj se pravnoj poziciji nalazi podnositeljica. Ona je mogla do donošenja Zakona o naknadi imati očekivanja da će joj se predmetni stan vratiti u vlasništvo, no od donošenja Zakona o nakadi, ta su joj očekivanja prestala.

13. Članak 118. stavak 3. Ustava ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

14. Slijedom iznijetoga, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

15. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3194/2009

Zagreb, 11. veljače 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 26/2010-643