### NN 67/2018 (25.7.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-512/2018 od 19. lipnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1387

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Jose Ricaurte Jaen Celada, državljanin Republike Paname, trenutno u Dubrovniku, kojeg zastupaju Srđ Jakšić i Vedran Gjenero, odvjetnici u Odvjetničkom društvu Jakšić i partneri j.t.d. u Dubrovniku, na sjednici održanoj 19. lipnja 2018. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-6/2018-4 od 18. siječnja 2018. i

– rješenje Županijskog suda u Dubrovniku broj: 6 Kv I-17/2017-2, Kir-509/2017 od 12. prosinca 2017.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Dubrovniku na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je 7. veljače 2018. Jose Ricaurte Jaen Celada, trenutno u Dubrovniku na adresi Plovani skalini 17A (u daljnjem tekstu: podnositelj), državljanin Republike Paname, kojeg zastupaju Srđ Jakšić i Vedran Gjenero, odvjetnici u Odvjetničkom društvu Jakšić i partneri j.t.d. u Dubrovniku.

2. Ustavna tužba podnesena je u povodu sudskih odluka donesenih u postupku radi utvrđenja jesu li ispunjene pretpostavke za izručenje podnositelja Republici Panami na temelju Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04.; u daljnjem tekstu: ZOMPO), na temelju naloga o provođenju istrage Javnog odvjetništva, drugi ured tužiteljstva za prvi sudski okrug Paname broj 27 od 1. kolovoza 2016., radi vođenja kaznenog postupka zbog kaznenog djela teške prijevare iz članaka 220. i 221. Kaznenog zakona Republike Paname, koje odgovara kaznenom djelu prijevare u gospodarskom poslovanju iz članka 247. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11., 144/12., 56/15., 61/15. i 101/17.; u daljem tekstu: KZ/11), za koje je propisana kazna zatvora od šest (6) mjeseci do pet (5) godina.

Riječ je o rješenjima:

– Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-6/2018-4 od 18. siječnja 2018. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje) i

– Županijskog suda u Dubrovniku broj: 6 Kv I-17/2017-2, Kir-509/2017 od 12. prosinca 2017. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

3. U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14., 21., 25., 26., 29. i 33. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

3.1. Podnositelj je u ustavnoj tužbi također podnio prijedlog na temelju članka 67. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) kojim predlaže odgodu ovrhe osporenih rješenja do donošenja odluke Ustavnog suda o njegovoj ustavnoj tužbi.

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona pribavljen je spis Županijskog suda u Dubrovniku broj: 6 Kv I-17/2017-2, Kir-509/2017 (u daljnjem tekstu: spis ŽsDU-a). Također je zatraženo i očitovanje Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske, koje do dana održavanja sjednice nije dostavljeno Ustavnom sudu.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

5. Podnositelj je državljanin Republike Paname, rođen 1983. godine, kojeg su redarstvene vlasti Policijske postaje aerodromske policije Čilipi lišile slobode 22. listopada 2017. u 20.15 sati, nakon što je zrakoplovom iz Barcelone doputovao na međunarodni granični prijelaz Zračne luke Dubrovnik (list 1. spisa ŽsDU-a).

Naime, provjerom baze NCB Interpol Zagreb utvrđeno je da je Interpol Paname 13. listopada 2017. raspisao međunarodnu potragu radi uhićenja i izručenja podnositelja, zbog kaznenog djela prijevare (list 1. spisa ŽsDU-a).

6. Rješenjem suca istrage Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kir – 509/17 od 23. listopada 2017., na temelju članka 47. stavka 1. ZOMPO-a, podnositelju je određen ekstradicijski pritvor radi izručenja, iz zakonske osnove propisane člankom 123. stavkom 1. točkom 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12., 143/12., 56/13., 145/13., 152/14. i 70/17.; u daljnjem tekstu: ZKP/08), koji tako određen može trajati najdulje četrdeset dana, a računa se od 22. listopada 2017. od 20.15 sati, odnosno koji može trajati tijekom cijelog postupka izručenja do isteka roka za izvršenje rješenja o izručenju iz članka 59. ZOMPO-a (listovi 31. – 32. spisa ŽsDU-a). U tom je rješenju navedeno:

»Postupajući po međunarodnoj potrazi od strane suda Fiscalia Segunda de Descarga, sud prvog sudskog okruga Panama, zbog kaznenog djela iz Glave VI, poglavlje III, knjiga II. Kaznenog zakona Paname, a vodi se pod brojem Interpola 2017/235519, djelatnici postaje aerodromske policije Čilipi uhitili su Jose Ricaurte Jaen Celada na graničnom prijelazu Čilipi dana 22. listopada 2017. u 20:15 sati, te istog priveli sutkinji istrage, uz dostavu dokumentacije za uhićenika, a radi provođenja istrage od strane Ureda javnog tužitelja započete 1. kolovoza 2016., kada je osumnjičenik bio nedostupan, a u vezi kaznenog djela prijevare Internacionalne banke Caye koja je vodila poslove sa Financial Pacific Inc, u vrijednosti 12,5 miliona američkih dolara, a do danas nije mogla dobiti bilancu stanja svih ulaganja i gotovinskih računa unatoč službenim zahtjevima, a veza osumnjičenika i oštećene banke je s osnova statusa rukovoditelja u Financial Pacific Inc i okolnosti da je Caye bank LTD uplatila sredstva u 2010., 2011. i 2012. na osobne račune osumnjičenika i još tri osobe koja sredstva nisu vraćena oštećenoj banci.«

6.1. Pri ispitivanju pred sucem istrage podnositelj je izjavio da je on osoba čije se izručenje traži, ali da nije počinio kazneno djelo koje mu se stavlja na teret te da se stoga protivi izručenju Republici Panami.

6.2. Podnositelj je protiv prvostupanjskog rješenja o određivanju pritvora podnio žalbu koja je rješenjem Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kv-II-128/17-3 od 26. listopada 2017. odbijena kao neosnovana (list 45. – 46. spisa ŽsDU-a).

6.3. Rješenjem Županijskog suda u Dubrovniku broj: 2 Kir.542/2017 od 21. studenoga 2017. prihvaćen je podnositeljev prijedlog za preinačenje rješenja suca istrage broj: Kir-509/17 od 23. listopada 2017. te je određeno jamstvo od 22.000,00 kuna i mjere opreza iz članka 98. stavaka 1. i 2. točaka 1., 3. i 7. ZKP-a/08. Navedeno jamstvo je uplaćeno, tako da se podnositelj nalazi na slobodi.

7. Veleposlanstvo Republike Paname u Grčkoj uputilo je zamolbu, pod brojem EPG-CR-BR. 146-2017 od 3. studenoga 2017., Županijskom sudu u Dubrovniku za izručenje podnositelja, pod brojem, radi vođenja kaznenog postupka zbog kaznenog djela teške prijevare iz članaka 220. i 221. Kaznenog zakona Republike Paname. Zamolba za izručenje dostavljena je Županijskom sudu u Dubrovniku 30. studenoga 2017. (listovi 118. – 140. spisa ŽsDU-a sadrže zamolbu za izručenje na engleskom jeziku, a listovi 141. – 158. spisa ŽsDU-a prijevod zamolbe za izručenje na hrvatski jezik).

8. Rješenjem broj: 2 Kir.542/2017-13 od 1. prosinca 2017. podnositelju je, na temelju članka 48. stavka 2. ZOMPO-a, produljen ekstradicijski pritvor za daljnjih trideset dana, koji može trajati do 30. prosinca 2017. (listovi 114. – 115. spisa ŽsDU-a). U tom je rješenju navedeno:

»Kako je odredbom čl. 48. st. 2. ZOMPO-a regulirano da na zamolbu države moliteljice sudac istrage može produljiti trajanje pritvora za još najviše 30 (trideset) dana, a kako je Panama – država moliteljica zamolila produljenje roka radi dostave potrebite dokumentacije prethodno zatraživši upute od Ministarstva pravosuđa RH, što zamolba za izručenje mora sadržavati, o čemu je ovaj sud izviješten 30. studenog 2017. kada je dostavljena određena dokumentacija kojom se traži izručenje stranca Celade državi Panami, radi čega je valjalo primjenom odredbe čl. 48. st. 2. ZOMPO-a produljiti trajanje ekstradicijskog pritvora za daljnjih 30 dana (...)«

9. Dopisom Ministarstva pravosuđa, Uprave za europske poslove, međunarodnu i pravosudnu suradnju klasa: 720-04/17-01/572, urbroj: 514-06-0201-02-01-06 od 1. prosinca 2017. Županijskom sudu u Dubrovniku u privitku je dostavljena preslika note Veleposlanstva Paname, kojom ta država moli produljenje roka za dostavu molbe za izručenje i potrebne dokumentacije u predmetu izručenja podnositelja (list 159. spisa ŽsDU-a).

10. Veleposlanstvo Republike Paname u Grčkoj, u verbalnoj noti broj: EPG-CR-Br.151-17 od 4. prosinca 2017. upućenoj Veleposlanstvu Republike Hrvatske – konzularnoj sekciji u Ateni, koja je dostavljena Županijskom sudu u Dubrovniku, navelo je da ponavlja zamolbu za izručenje u slučaju podnositelja.

10.1. U zamolbi za izručenje podnositelja Republici Panami (listovi 227. – 230. spisa ŽsDU-a), u dijelu pod točkom IV. Proceduralna pozadina slučaja (list 227. spisa ŽsDU-a), navedeno je:

»Istraga otkriva da su Ivan Rafael Clare Arias i West Valdes Chapuseaux, glavni izvršni direktori društva za vrijednosne papire Financial Pacific Inc. koristeći svoje menadžerske položaje u tom poduzeću za vrijednosne papire te zlorabeći svoje profesionalne veze s tužiteljem, koristeći se dovođenjem u zabludu, za sebe pribavili nezakonitu korist na štetu Caye international Bank, LTD., uzrokujući imovinsku štetu od preko dva milijuna petsto tisuća dolara ($ 2,500,000.00).

Gosp. Ricaurter Jaen Celada optužuje se da je počinio kazneno djelo protiv gospodarske imovine na osnovi činjenice da je nekoliko bankovnih on-line transakcija, čekova i priznavanja štednje na račune pod svojim imenom, novaca uzetih s računa fondova Caye International LTD., bez ovlaštenja vlasnika fondova.«

Nadalje, u zamolbi za izručenje navedeno je da je podnositelj 1. kolovoza 2016. pozvan na davanje izjave, no nije se odazvao pozivu te ga je nemoguće locirati. Nadalje, navedeno je »da je rješenjem broj 1193 od 31. svibnja 2017. podnositelj pozvan na suđenje u skladu s Poglavljem III. Titul VI. Druge knjige Kaznenog zakona, radi navodnog počinjenja kaznenog djela protiv gospodarskog poretka na način teškoga kaznenog djela prijevare sadržanog u kaznenoj tužbi podnesenoj od odvjetničkog društva Arias, Aleman i Mora«. U tom je dijelu zamolbe zaključno navedeno:

»Rješenjem od 14. srpnja 2017. zakazana je preliminarna rasprava za četvrti (4.) siječnja 2018. u osam i trideset ujutro (8.30 a.m) uz zakazivanje alternativnog datuma rasprave trinaestog (13.) ožujka 2018. u osam i trideset ujutro (8:30 a.m). (Za ovu raspravu) odvjetnik Samuel Pereira imenovan je javnim braniteljem (= po službenoj dužnosti) za zastupanje Jose Ricaurter Jaen Celada.

Na toj raspravi odlučit će se hoće li se gospodinu Jose Ricaurter Jaen Celada suditi za teško kazneno djelo prijevare ili će u postupku biti oslobođen.«

10.2. U dijelu zamolbe pod točkom V. Kaznena djela za koja se traži ekstradicija gospodina Jose Ricaurter Jaen Celada navedeno je da se podnositelj traži radi navodnog počinjenja kaznenog djela protiv gospodarskog poretka – teške prijevare iz članaka 220. i 221. Kaznenog zakona Republike Paname, Poglavlje III. Titul VI, Knjiga druga, koji je bio na snazi kad je to djelo počinjeno.

10.3. U dijelu zamolbe pod točkom VIII. Popis dokaza (priloga) kao dokazi navedeni su:

»1. ovjerena kopija osobne iskaznice Jose Ricaurter Jaen Celada.

2. ovjerena kopija uhidbenog naloga datiranog 7. veljače 2017. protiv Jose Ricaurter Celada.

3. ovjerena kopija Rješenja datiranog 14. srpnja 2017. kojim je zakazan datum rasprave.«

11. Utvrđujući da je u konkretnom slučaju udovoljeno zakonskim pretpostavkama za izručenje podnositelja Republici Panami, Županijski sud u Dubrovniku je u obrazloženju prvostupanjskog rješenja, između ostalog, naveo:

»Ovaj sud je utvrdio da je predmetna molba sastavljena sukladno članku 43. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (NN broj 178/04 – dalje: ZOMP-o).

Izručenik stranac Jose Ricaurter Jaen Celada, nije državljanin Republike Hrvatske što je vidljivo iz njegovih osobnih podataka koje je osobno iznio prilikom ispitivanja pred ovim sudom dana 23. listopada 2017. godine (list spisa 28-30).

Kazneno djelo prijevare za koje se vodi postupak pred nadležnim sudom u Republici Panami iz članka 220. i članka 221. Kaznenog zakona Republike Paname, poznaje i naše zakonodavstvo i našim kaznenim zakonom je propisano kao kazneno djelo prijevare u gospodarskom poslovanju članak 247. Kaznenog zakona ('Narodne novine' broj 125/11, 144/12, 56/15, 61/15 i 101/17 – dalje: KZ/11) kažnjivo kaznom zatvora od šest (6) mjeseci do pet (5) godina.

Za ovo kazneno djelo koje je počinjeno od 2010. do 2012. godine nije došlo do nastupanja zastare kaznenog progona, jer zastara nastupa protekom 15 godina od dana počinjenja, odnosno 2025. godine sukladno odredbi članka 81. stavak 1. alineja 4. KZ/11.

Ovo kazneno djelo nije počinjeno na teritoriju Republike Hrvatske niti je isto usmjereno protiv Republike Hrvatske i njenih državljana.

Nadalje, protiv izručenika za ovo kazneno djelo nije se vodio kazneni postupak u Republici Hrvatskoj niti je za to kazneno djelo donesena bilo kakva sudska odluka, a Republika Panama svoju molbu za izručenje temelji na načelu reciprociteta koji vlada u međunarodnim odnosima, čime se Republika Panama obvezala da će i ona za slučaj potrebe udovoljiti zahtjevu za izručenje našoj državi – Republici Hrvatskoj.

Dakle zamolba za izručenje Republici Panami je sastavljena u svemu sukladno članku 43. ZOMPO, pa udovoljenje toj molbi nema bilo kakvih zapreka propisanih u članku 12., 13., 34. stav 2. i članku 35. ZOMPO te je stoga trebalo riješit kao u izreci a na temelju članka 56. stav 1. ZOMPO.«

12. Vrhovni sud odbio je žalbu podnositelja izjavljenu protiv prvostupanjskog rješenja kao neosnovanu, ocijenivši da je Županijski sud u Dubrovniku ispravno utvrdio odlučne činjenice na koje je ispravno primijenio odredbe ZOMPO-a.

U rješenju Vrhovnog suda navedeno je:

»Suprotno istaknutim žalbenim navodima, sud prvog stupnja ispravno je zaključio da su ispunjene sve zakonske pretpostavke predviđene za izručenje okrivljenika Josea Ricaurtera Jaena Celade Republici Panami, radi vođenja kaznenog postupka, a to iz razloga što iz pobijanog rješenja, kao i podataka iz spisa ne proizlazi da bi bila povrijeđena bilo koja odredba ZOMP-a na koje se žalitelj poziva.

Nadalje, iz podataka u spisu (str. 141-155) nedvojbeno proizlazi da je država moliteljica, dakle Republika Panama, protivno tvrdnji žalitelja, dostavila Republici Hrvatskoj kao zamoljenoj državi svu zakonom predviđenu i uredno ovjerenu dokumentaciju, koja je dostatna za odluku o molbi za izručenje.

(...)

Konačno, nije osnovan ni žalbeni prigovor da iz činjeničnog opisa kaznenog djela iz zamolbe Republike Paname i to čl. 220. i čl. 221. KZ Republike Paname ne proizlazi niti jedan bitan element nekog kaznenog djela iz Kaznenog zakona Republike Hrvatske, budući da činjenični opis djela iz zamolbe u smislu identiteta norme odgovara kaznenom djelu prijevare u gospodarskom poslovanju iz čl. 247. Kaznenog zakona ('Narodne novine', broj 125/11, 144/12, 56/15, 61/15 i 101/17).

Stoga, činjenica da je okrivljenik stranac, uz postojanje ostalih zakonskih pretpostavki iz čl. 33. i čl. 34. ZOMP-a koje nisu sporne, u svojoj ukupnosti dostatne su za udovoljenje molbi za izručenje, sukladno čl. 56. ZOMP-a, a sve to tim više što nije utvrđena ni jedna negativna pretpostavka za izručenje iz čl. 35. ZOMP-a, radi čega žalba izručenika nije osnovana.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

13. U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14., 21., 25., 26., 29. i 33. Ustava.

Podnositelj je u ustavnoj tužbi, između ostalog, naveo da se »činjenični opis djela iznesen u zamolbi države moliteljice, ne može podvesti pod kazneno djelo prijevare niti koje drugo« te da »zamol­ba za izručenje ne sadrži formu i propisani sadržaj, kao niti isprave i dokaze kojima se potvrđuju navodi iz iste«. Također je izrazio bojazan da će u slučaju njegova izručenja biti grubo kršena njegova temeljna ljudska prava i slobode te da će biti izložen nečovječnom i ponižavajućem postupanju.

Nadalje, podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo da se on protivi izručenju te da ne postoji ni međunarodni sporazum ni uzajamnost između Republike Hrvatske i Republike Paname.

13.1. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo:

»Povrijeđeni su čl. 26, 29 i čl. 33 Ustava Republike Hrvatske na način da je sud suprotno zakonu i unatoč nepostojanju međunarodnih ugovora sa državom moliteljicom naložio izručenje tužitelja, a da je pri tom zanemarivši bitne činjenice u postupku, kao i ne davanjem tužitelju mogućnosti izjašnjenja o molbi strane države, povrijedio njegovo pravo na pravično suđenje, te donio odluku kojom se vrijeđaju tužiteljeva temeljna ljudska i ustavna prava. Suprotno stavu Vrhovnog suda Republike Hrvatske, zamolba za izručenje ne sadrži formu i propisani sadržaj, kao niti isprave i dokaze kojima se potvrđuju navodi iz iste. Člankom 34 ZOMPO propisano je da je prvi uvjet izručenja činjenica da je stranac okrivljen ili optužen u državi moliteljici, ako djelo za koje se izručenje traži sadrži bitna obilježja djela i sukladno domaćem pravu. Nadalje, čl. 43 istog zakona propisuje obvezni sadržaj zahtjeva za izručenje, u kojem se, između ostalog, navodi da se zamolbi prilažu optužnica ili presuda, odluka o pritvoru ili koji drugi akt ravan toj odluci i to u izvorniku ili ovjerenom prijepisu. Nadalje, propisano je da je zahtjevu nužno priložiti dokaze iz kojih proizlazi osnovana sumnja da je izručenik počinio djelo za koje se izručenje traži.

Gore navedenim zakonskim odredbama u konkretnom slučaju nije udovoljeno. Naime, ponajprije iz činjeničnog opisa djela ne proizlaze bitna obilježja kaznenog djela prijevare opisanog i kažnjivog po čl. 236 Kaznenog zakona Republike Hrvatske (NN 125/11, 144/12, 56/15, 61/15, 101/17, u daljnjem tekstu: KZ) u kojem se kao zakonski opis djela navodi: Tko s ciljem da sebi ili drugome pribavi protupravnu imovinsku korist dovede nekoga lažnim prikazivanjem ili prikrivanjem činjenica u zabludu ili ga održava u zabludi i time ga navede da na štetu svoje ili tuđe imovine nešto učini ili ne učini. Valja napomenuti da iz činjeničnog opisa ne proizlaze niti bitna obilježja kaznenog djela Zlouporabe povjerenja u gospodarskom poslovanju iz čl. 246 KZ-a, kao i niti jednog kaznenog djela propisanog hrvatskim zakonom, a k tome iz činjeničnog opisa ne proizlazi niti počinjenje djela po citiranim zakonima Republike Paname. Činjenični opis djela iznesen u zahtjevu države moliteljice, ne može se podvesti pod kazneno djelo prijevare niti koje drugo jer u istom stoji: 'na osnovi činjenice da je nekoliko bankovnih on-line transakcija, čekova i priznavanja štednje na račune pod svojim imenom, novaca uzetih s računa fondova CAY INTERNATIONAL LTD, bez ovlaštenja vlasnika fondova«.

Ovakav činjenični opis nema niti logičku dosljednost temeljem koje bi se moglo zaključiti za što se tereti izručenik, a o pravnom osnovu i činjeničnom opisu djela iz kojeg proizlaze obilježja zakonskog opisa da i ne govorimo. Naime, u činjeničnom opisu se ne navodi niti vrijeme počinjenja djela, navod 'nekoliko bankovnih on line transakcija ...' ne predstavlja valjani opis (kojih transakcija, koliko transakcija, u kojim iznosima i sl.), nema činjenice koga je doveo u zabludu ili održavao u zabludi, te na čiju štetu bi bila počinjena ta djela, nije opisana namjera itd. Dakle, u zahtjevu nije opisano u čemu bi se sastojalo prijevarno postupanje izručenika. Isto i Vrhovni sud Republike Hrvatske u drugom predmetu: 'Sadržaj citirane zakonske odredbe govori o tkz. obostranoj kažnjivosti, odnosno identitetu norme i upućuje na zaključak da činjenični opis djela iz zamolbe strane države radi izručenja mora sadržavati činjenice koje je moguće suštinski podvesti pod bitna obilježja kaznenog djela zamoljene države'.' (VSRH, Kž. 176/12-4 od 17. travnja 2012).«

13.2. Također je naveo:

»Uz zahtjev nije priložen niti jedan dokaz (a ponajviše izvornik iz čl. 43 ZOMPO) koji je izričit uvjet kako bi se zahtjevu moglo udovoljiti. Pa tako, izručeniku niti njegovim braniteljima nije dostavljen prijevod ovjerene preslike uhidbenog naloga na koji se poziva u zamolbi, niti se isti nalazi u spisu. (...)

K tome, tužitelju nije dana mogućnost izjašnjenja o zamolbi, djelu za koje se tereti, kao i drugim okolnostima bitnim za odlučivanje u postupku. Naime, izručenik je saslušan pred sucem istrage prilikom određivanja ekstradicijskog pritvora o okolnostima navedenim u INTERPOL-ovoj tjeralici, pri čemu je radi nedostataka u prijevodu dio njegovog iskaza pogrešno ušao u zapisnik, na što je sud upozoren podneskom od 3.11.2017. K tome, izručeniku nije dana mogućnost radi izjašnjenja o zamolbi, a upravo je ta isprava podloga za izručenje i upravo u toj ispravi bi trebale biti navedene okolnosti i izručenik biti upoznat sa onim što mu se stavlja na teret, pa bi time sukladno našem pravu morao imati mogućnost izjasniti se o okolnostima koje ga terete i iznijeti svoju obranu.

(...)

Nadalje, ne postoji međunarodni sporazum niti uzajamnost između Republike Hrvatske i Republike Paname. (...)

Sukladno čl. 48 Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, ne egzistiraju uvjeti za udovoljenje zamolbi. Nema, dakle, uvjeta za izručenje Panami s obzirom da se izručenik izričito protivi istom, te Republika Hrvatska nema ugovor sa navedenom državom o izručenju, a s druge strane ne postoji, niti to Panama može jamčiti, reciprocitet (uzajamnost) u postupcima izručenja. Naime, Republika Panama nije potpisnica Europske konvencije o izručenju iz 1957. Godine i dopunskih protokola uz konvenciju iz 1975. i 1998. godine.«

13.3. U prijedlogu za odgodu ovrhe osporenih odluka podnositelj je naveo:

»Temeljem čl. 67 st. 2 Ustavnog zakona o ustavnom sudu Republike Hrvatske tužitelj predlaže sudu donijeti rješenje kojim će se privremeno odgoditi izvršenje (ovrha) gore pobrojanih rješenja do odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske po predmetnoj tužbi.

Tužitelj drži da su ispunjeni uvjeti za predmetnu odgodu ovrhe s obzirom da bi provođenjem ovrhe podnositelju tužbe nastala nepopravljiva šteta na način da bi se suprotno zakonu i međunarodnom pravu izručio u državu u kojoj bi njegovo zdravstveno stanje i život bili neposredno ugroženi, a kasnija eventualna odluka Ustavnog suda kojom bi se prihvatila tužba ne bi bila od utjecaja jer se temeljem iste ne bi više mogla zaštiti ustavna i temeljna ljudska prava tužitelja. K tome, u ustavnoj se tužbi kao dokaz se predlaže pribavljanje i pregled spisa u postupku izručenja, radi čega će Ustavnom sudu biti potrebno vremena za pribavljanje i proučavanje istog, pa bi bilo u interesu zaštite ustavnih prava privremeno odgoditi ovrhu.

S druge strane, odgoda ne bi bila u suprotnosti sa javnim interesom niti bi se odgodom nekome nanijela veća šteta.

U odnosu na sve činjenice iz kojih je razvidna šteta koja bi nastala tužitelju i dokaze kojima se te činjenice potkrepljuju, tužitelj se poziva na sve navode ustavne tužbe s obzirom da je ovaj prijedlog njen sastavni dio.«

13.4. Podnositelj je uz ustavnu tužbu i prijedlog za odgodu ovrhe Ustavnom sudu dostavio podnesak predsjednika Hrvatskog helsinškog odbora Ivana Zvonimira Čička od 15. prosinca 2017., upućenog predsjednici Županijskog suda u Dubrovniku, koji sadrži mišljenje »da je Republika Panama pravno neuređena s obzirom da se u istoj ne poštuju načela pravičnog suđenja« te »da su uvjeti u panamskim zatvorima daleko od standarda koji vrijede u zemljama Europske unije i u Hrvatskoj«, zbog čega »poziva Županijski sud u Dubrovniku da ne udovolji zamolbi Republike Paname za izručenje Josea Ricaurtea Jaena Celade«.

13.5. Podnositelj je predložio usvajanje ustavne tužbe te ukidanje osporenih rješenja.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

14. U konkretnom slučaju mjerodavan je članak 29. Ustava, odnosno članak 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

15. Članak 29. Ustava u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili optuženik ima pravo:

– da u najkraćem roku bude obaviješten potanko i na jeziku koji razumije o naravi i razlozima optužbe koja se diže protiv njega i o dokazima koji ga terete,

(...)«

Članak 6. Konvencije u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj.

(...)«

16. Ustavni sud je načelna stajališta o opsegu ustavnosudske zaštite u predmetima izručenja izrazio u odluci broj: U-III-5270/2012 od 22. siječnja 2013. (»Narodne novine« broj 15/13.).

U toj se odluci Ustavni sud pozvao na praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), koji je zauzeo pravno stajalište da postupci izručenja, za razliku od članka 3. Konvencije, ne ulaze u područje primjene članka 6. stavka 1. Konvencije, osim iznimno – kada bi izručeniku u zemlji moliteljici bila pričinjena ili prijetila »flagrantna uskrata pravičnog suđenja« (»... a flagrant denial of a fair trial in the requesting country«). To je stajalište ESLJP, nakon razmatranja postupka izručenja u kontekstu članka 3. Konvencije, po prvi put izrazio u predmetu Soering protiv Ujedinjenog Kraljevstva (br. 14038/88, §§ 91. i 113., presuda od 7. srpnja 1989.), izrekavši u pogledu postupka izručenja, u kontekstu obje navedene konvencijske odredbe, u bitnome sljedeće:

»91. ... odluka države ugovornice da izruči bjegunca može dati povoda pitanju iz članka 3., i stoga uključuje odgovornost te države po Konvenciji, kada su izloženi bitni razlozi za vjerovanje da će se dotična osoba, ako je se izruči, suočiti sa stvarnim rizikom podvrgavanja mučenju ili nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni u zemlji moliteljici.

(...)

113. (...) Sud ne isključuje da bi se na temelju odluke o izručenju izuzetno moglo postaviti pitanje iz članka 6. u okolnostima u kojima je bjegunac pretrpio ili je izložen riziku trpljenja flagrantne uskrate pravičnog suđenja u zemlji moliteljici. (...)«

Navedeno je stajalište kasnije potvrđeno u brojnim presudama ESLJP-a, primjerice u predmetima Maaouia protiv Francuske [VV] (br. 39652/98, §§ 40. – 41., presuda od 5. listopada 2000.) i Mamatkulov i Askarov protiv Turske [VV] (br. 46827/99 i 46951/99, §§ 90. – 91., presuda od 4. veljače 2005.).

Pri tome je ESLJP na sljedeći način definirao »flagrantnu uskratu pravičnog suđenja« u predmetu Ahorugeze protiv Švedske (br. 37075/09, §§ 114. – 115., presuda od 27. listopada 2011.):

»114. Pojam 'flagrantna uskrata pravičnog suđenja' smatra se istoznačnim sa suđenjem koje je očito suprotno odredbama članka 6. ili načelima koja su u njemu sadržana...

115. Treba naglasiti da, u dvadesetdvogodišnjoj praksi nakon presude u slučaju Soering, Sud nikada nije utvrdio da bi neko izručenje ili protjerivanje prekršilo članak 6. To ukazuje da je test 'flagrantne uskrate pravičnog suđenja' restriktivan test. Flagrantna uskrata pravičnog suđenja nadilazi puke nepravilnosti ili nedostatke jamstava u postupku na raspravi kao one koje bi mogle dovesti do kršenja članka 6. ukoliko se događaju u samoj državi ugovornici. Ono što se zahtijeva su povrede načela pravičnog suđenja zajamčenog člankom 6. koje su tako teške da poništavaju ili dokidaju samu bit prava zajamčenog tim člankom Konvencije.«

17. Prethodno navedena pravna stajališta su, mutatis mutandis, primjenjiva i u ovom predmetu. Člankom 29. stavkom 1. Ustava pravo na pravični postupak (ne samo na pravično suđenje) jamči se ne samo svakome tko je optužen zbog kažnjivog djela, već i svakome onome u pogledu koga se odlučuje o sumnji da je počinio kažnjivo djelo. Člankom 35. stavkom 1. točkom 7. ZOMPO-a propisano je kako se izručenje neće dopustiti ako nema dovoljno dokaza za osnovanu sumnju da je stranac čije se izručenje traži počinio određeno kazneno djelo (ili da postoji pravomoćna presuda). Iz toga slijedi da se u slučajevima tzv. izvanugovorne ekstradicije, koja se obavlja prema odredbama ZOMPO-a, a ne međunarodnog dvostranog ili mnogostranog ugovora, mora provjeriti ne samo postojanje razloga za prihvaćanje ili odbijanje zamolbe za izručenje iz članaka 12. i 13. ZOMPO-a, već i postojanje osnovane sumnje da je tražena osoba počinila kazneno djelo zbog kojeg je zatraženo njezino izručenje.

Člankom 35. stavkom 1. točkama 3. i 7. ZOMPO-a propisano je da se izručenje neće dopustiti ako djelo zbog kojeg se traži izručenje nije kazneno djelo i po domaćem zakonu i po zakonu države u kojoj je počinjeno, te ako nema dovoljno dokaza za osnovanu sumnju da je stranac čije se izručenje traži počinio određeno kazneno djelo ili da postoji pravomoćna presuda.

18. U konkretnom slučaju podnositelja Celade, Županijski sud u Dubrovniku i Vrhovni sud u osporenim rješenjima utvrdili su da ne postoji ni jedna negativna pretpostavka za izručenje, no Ustavni sud primjećuje da iz obrazloženja osporenih rješenja nije vidljivo iz čega proizlazi osnovana sumnja da je podnositelj počinio kazneno djelo za koje ga se tereti, u smislu članka 35. ZOMPO-a. Ustavni sud je, stoga, izvršio uvid u spis Županijskog suda u Dubrovniku.

18.1. U dijelu zamolbe za izručenje pod točkom VIII. Popis dokaza (priloga) kao dokazi navedeni su:

»1. ovjerena kopija osobne iskaznice Jose Ricaurter Jaen Celada.

2. ovjerena kopija uhidbenog naloga datiranog 7. veljače 2017. protiv Jose Ricaurter Celada.

3. ovjerena kopija Rješenja datiranog 14. srpnja 2017. kojim je zakazan datum rasprave.«

18.2. Na listu 231. spisa ŽsDU-a nalazi se dopis Javnog odvjetništva, ureda drugog okružnog tužitelja za prvi sudski okrug Paname broj 1205 od 7. veljače 2017., upućen upravitelju uprave za sudsku istragu, u kojem je navedeno da je protiv podnositelja »rješenjem s današnjim datumom određen pritvor (optuženog) Jose Ricaurter Jean Celada« te »da se gornji zahtjev tiče istrage koju ovaj ured javnog odvjetništva vodi protiv (optuženih) Ivana Rafaela Clare-a Arias i drugih, radi navodnog počinjenja kaznenog djela protiv gospodarske imovine, prema kaznenoj optužbi podnesenoj od odvjetničke tvrtke Arias, Aleman i Mora«.

18.3. Na listu 232. spisa ŽsDU-a nalazi se obavijest o određivanju preliminarne rasprave za 4. siječnja 2018., s alternativnim datumom 13. ožujka 2018.

18.4. List 234. spisa ŽsDU-a sadrži uhidbeni nalog protiv podnositelja u kojem je navedeno da se isti izdaje »budući da je nužno da se spomenuti optuženici pojave kako bi dali svoje izjave i odgovorili na traženja ovog Ureda«.

19. Kad je riječ o tumačenju i primjeni prava na konkretne slučajeve, Ustavni sud, u načelu, ne smije zamijeniti pravna stajališta nadležnih sudova svojima sve dok sudske odluke ne otkrivaju bilo kakvu arbitrarnost, a dostatno su obrazložene i, po potrebi, upućuju na relevantnu sudsku praksu. Ustavni sud podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda. Nadalje, sukladno stajalištu zauzetom u odluci broj: U-III-5270/2012 od 22. siječnja 2013., Ustavni sud u predmetima izručenja ne ulazi u područje članka 29. Ustava, odnosno članka 6. Konvencije, osim iznimno – kada bi izručeniku u zemlji moliteljici bila pričinjena ili prijetila »flagrantna uskrata pravičnog suđenja«, odnosno kada utvrdi da je podnositelju u postupku pred sudovima u Republici Hrvatskoj učinjena flagrantna uskrata pravičnog suđenja.

20. Ustavni sud, na temelju analize osporenih rješenja i spisa ŽsDU-a, primjećuje da uz zamolbu za izručenje država moliteljica nije priložila ni jedan dokaz koji bi potkrijepio osnovanu sumnju da je podnositelj počinio kazneno djelo za koje ga se tereti. Naime, takvi dokazi nisu ni navedeni ni priloženi uz uhidbeni nalog i rješenje o određivanju rasprave.

21. Iz navedenih razloga Ustavni sud utvrđuje da Županijski sud u Dubrovniku i Vrhovni sud u osporenim rješenjima nisu primijenili mjerodavno pravo, a to je u konkretnom slučaju članak 35. stavak 1. točka 7. ZOMPO-a, niti su u obrazloženjima osporenih rješenja naveli iz kojih dokaza dostavljenih uz zamolbu za izručenje proizlazi osnovana sumnja da je podnositelj počinio kazneno djelo zbog kojeg se izručenje traži. Naime, u slučaju propusta države moliteljice da uz zamolbu za izručenje dostavi dokaze iz kojih proizlazi osnovana sumnja da je izručenik počinio određeno kazneno djelo, sukladno stajalištu Vrhovnog suda zauzetom u odluci broj: I Kž 176/12-4 od 17. travnja 2012., bile bi ostvarene pretpostavke za odbijanje izručenja stranca drugoj državi, u smislu članka 35. ZOMPO-a.

22. Stoga Ustavni sud utvrđuje da je dopuštanjem izručenja bez prethodne utvrđenosti osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo za koje ga se tereti podnositelju osporenim rješenjima povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. Ustava, u mjeri koja predstavlja flagrantnu uskratu pravičnog suđenja.

23. Budući da je podnositeljeva ustavna tužba usvojena i predmet vraćen Županijskom sudu u Dubrovniku na ponovni postupak, Ustavni sud nije razmatrao njegove prigovore koji se odnose na uvjete u zatvorima države moliteljice (članci 23. i 25. Ustava).

U odnosu na podnositeljeve prigovore o nepostojanju reciprociteta u odnosu na Republiku Panamu, Ustavni sud ističe da pitanje reciprociteta nije predmet ustavnosudske kontrole. Naime, u odluci broj: U-III-5270/2012 od 22. siječnja 2013. zauzeto je stajalište (točka 10. obrazloženja) »da Ustavni sud ne ulazi u pitanja međudržavnih odnosa Republike Hrvatske i Republike Peru na području izručenja: eventualna pitanja reciprociteta (...) rješavat će ministar pravosuđa svojom konačnom odlukom o (ne)izručenju, sukladno članku 57. stavku 2. ZOMPO-a«.

Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositelja vezani uz članke 14., 21., 26. i 33. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporena rješenja mogla utjecati na ostvarivanje sadržaja tih ustavnih normi, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

Budući da je donio meritornu odluku, Ustavni sud nije odlučivao o prijedlogu podnositelja za odgodu izvršenja osporenih rješenja.

24. Na temelju članaka 74. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci odluke.

25. Točka IV. izreke odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-512/2018

Zagreb, 19. lipnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.