### NN 75/2015 (8.7.2015.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2551/2015 i dr. od 7. srpnja 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1442

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, rješavajući u postupcima koji su pokrenuti ustavnim tužbama Tomislava Cvjetkovića iz Zagreba, kojeg zastupa Zvjezdana Znidarčić Begović, odvjetnica u Zagrebu, te ustavnom tužbom Paule Cvjetković, Marka Cvjetkovića, Ivane Cvjetković, Lucije Cvjetković, mldb. Jelene Cvjetković, zastupane po ocu Tomislavu Cvjetkoviću, te mldb. Roka Severa, zastupanog po majci Pauli Cvjetković, svi iz Zagreba, koje zastupa Vladimir Gredelj, odvjetnik u Bjelovaru, na sjednici održanoj 7. srpnja 2015. jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavne tužbe se odbacuju.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavne tužbe razmatrane u ovom rješenju podnijeli su:

– Tomislav Cvjetković iz Zagreba, kojeg zastupa Zvjezdana Znidarčić Begović, odvjetnica u Zagrebu (U-III-2852/2015 i U-III-2853/2015), i

– Paula Cvjetković, Marko Cvjetković, Ivana Cvjetković, Lucija Cvjetković, mldb. Jelena Cvjetković, zastupana po ocu Tomislavu Cvjetkoviću, te mldb. Roko Sever, zastupan po majci Pauli Cvjetković, svi iz Zagreba, koje zastupa Vladimir Gredelj, odvjetnik u Bjelovaru (U-III-2551/2015).

Ustavni sud odlučio je provesti objedinjeni postupak i o tim ustavnim tužbama riješiti jednim rješenjem jer je riječ o istoj ovršnoj stvari, a dijelom i o istim osporenim rješenjima.

I.

USTAVNE TUŽBE

PODNOSITELJA TOMISLAVA CVJETKOVIĆA (OVRŠENIKA)

2. Podnositelj, u svojstvu ovršenika, podnio je 3. srpnja 2015. Ustavnom sudu dvije ustavne tužbe (broj: U-III-2852/2015 i U-III-2853/2015), uz koje je, pozivajući se na članak 67. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), podnio i prijedloge za odgodu provedbe ovrhe do donošenja odluke Ustavnog suda.

3. Ustavnom tužbom u predmetu broj: U-III-2852/2015 podnositelj, u svojstvu ovršenika, osporava točku I. izreke rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž Ovr-1387/15-2 od 21. travnja 2015.

Točkom I. izreke tog rješenja odbijena je podnositeljeva žalba kao neosnovana te su potvrđene točke I. i II. izreke prvostupanjskog rješenja Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99 od 13. ožujka 2015., koje se prikazuju u nastavku (točke 4. i 4.1. obrazloženja ovog rješenja).

4. Točkom I. izreke prvostupanjskog rješenja od 13. ožujka 2015. odbijena su kao neosnovana četiri prijedloga podnositelja, u svojstvu ovršenika, za odgodu ovrhe (podaci o prijedlozima izostavljeni su kao nepotrebni).

Kad je riječ o tim podnositeljevim prijedlozima za odgodu ovrhe, Ustavni sud napominje da je rješenjem o ovrsi Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99 od 1. listopada 1999. određena ovrha radi namirenja novčane tražbine ovrhovoditelja na nekretnini koja je bila u vlasništvu podnositelja (ovršenika) utvrđenjem vrijednosti nekretnine, zabilježbom ovrhe u zemljišnim knjigama, prodajom nekretnine te namirenjem ovrhovoditelja iz iznosa dobivenog prodajom. Rješenje o ovrsi postalo je pravomoćno 6. studenoga 2001. (rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-10734/00-2 od 6. studenoga 2001.).

Sukladno tom rješenju, zabilježba ovrhe određena je rješenjem Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Z-11395/99. Vrijednost nekretnine ovršenika sud je utvrdio na temelju nalaza i mišljenja stalnog sudskog vještaka odnosno provedenog građevinskog vještačenja.

Na ročištu za javnu dražbu održanom 27. siječnja 2010. nekretnina je prodana i dosuđena kupcu (današnjem vlasniku), a rješenje o dosudi Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99-53 od 27. siječnja 2010. postalo je pravomoćno 10. veljače 2010. Unatoč tome, kupac nekretnine, njezin današnji vlasnik, nikada nije stupio u posjed te nekretnine s obzirom da u njoj i dalje živi podnositelj ustavne tužbe s više članova svoje obitelji (među kojima su neki podnositelji ustavne tužbe u predmetu broj: U-III-2551/2015).

Rješenjem o namirenju Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99-135 od 6. prosinca 2011. odlučeno je o namirenju tražbine ovrhovoditelja iz iznosa kupoprodajne cijene. To rješenje postalo je pravomoćno 27. siječnja 2015. (rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžovr-7736/12-2 od 27. siječnja 2015.).

Slijedom navedenog, prvostupanjski je sud u rješenju od 13. ožujka 2015. zaključio da su u dosadašnjem tijeku postupka provedene sve ovršne radnje propisane člankom 75. Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 57/96. i 29/99.; u daljnjem tekstu: OvrZ/96).

4.1. Točkom II. izreke prvostupanjskog rješenja od 13. ožujka 2015. odbijen je prijedlog podnositelja, u svojstvu ovršenika, za prekid ovršnog postupka do okončanja triju parničnih postupaka (podaci o njima izostavljeni su kao nepotrebni), s obzirom da »ishod navedenih parnica nije od utjecaja na razvoj i nastavak ovog postupka, imajući u vidu već sve ranije navedeno, činjenično i pravno. Naime, bez obzira hoće li u navedenim postupcima tužbeni zahtjevi biti usvojeni ili odbijeni ili će postupci biti okončani na neki drugi način, navedene odluke ne predstavljaju prethodno pitanje o nekom pravu ili pravnom odnosu o kojem bi ovisila odluka suda u ovom postupku, u konkretnoj situaciji«, zbog čega »sud smatra da je činjenično i pravno stanje radi donošenja odluke o prijedlogu za odgodu potpuno, nesporno i istinito utvrđeno te da prijedlog za prekid postupka zbog prethodnih pitanja nije osnovan« (str. 6. rješenja).

5. Ustavnom tužbom u predmetu broj: U-III-2853/2015 podnositelj, u svojstvu ovršenika, osporava rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž Ovr-1387/15-3 od 21. travnja 2015.

Tim je rješenjem odbijena žalba podnositelja, u svojstvu ovršenika, kao neosnovana, te je potvrđeno rješenje Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99 od 23. ožujka 2015.

5.1. Točkom I. izreke prvostupanjskog rješenja od 23. ožujka 2015. odbijen je kao neosnovan prijedlog podnositelja, u svojstvu ovršenika, za obustavu ovrhe.

Točkom II. izreke prvostupanjskog rješenja od 23. ožujka 2015. odbijena su kao neosnovana četiri prijedloga podnositelja, u svojstvu ovršenika (podaci o njima izostavljeni su kao nepotrebni), za ukidanje klauzule pravomoćnosti rješenja Općinskog građanskog suda u Zagrebu o dosudi broj: Ovr-1255/99 od 27. siječnja 2010.

6. Uz ustavne tužbe podnositelj je podnio i prijedloge za odgodu provedbe ovrhe određene Zaključkom Općinskog suda u Novom Zagrebu broj: 18 Ovr-495/15-255 (raniji broj: 15 Ovr-1255/99).

U točki I. izreke navedenog zaključka određena je, na temelju članaka 120. i 121. OvrZ-a/96, provedba ovrhe iseljenjem podnositelja (ovršenika) iz nekretnine koja je predmet ovrhe te »predajom nekretnine slobodne od osoba i stvari u posjed kupcu – ovrhovoditelju za dan 10. srpnja 2015. u 9,00 sati i na dalje, ovisno o uvjetima za provedbu ovrhe na licu mjesta, dok se ovrha u cijelosti ne provede«.

Ustavni sud nije nadležan za odlučivanje.

7. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 62.

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti ... kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom ... (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

(...)«

Sukladno tome, samo ona odluka kojom je nadležni sud meritorno odlučio o biti stvari, odnosno o pravu ili obvezi ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela podnositelja, jest pojedinačni akt u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona u povodu kojega je Ustavni sud, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, nadležan štititi ljudska prava i temeljne slobode podnositelja, zajamčene Ustavom.

8. U ustavnosudskom postupku ocijenjeno je da osporeni akti (sudska rješenja vezana uz prijedloge ovršenika za odgodu ovrhe, prekid ovršnih postupaka, obustavu ovrhe, ukidanje klauzule pravomoćnosti) ne predstavljaju pojedinačne akte u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona protiv kojih bi Ustavni sud bio nadležan pružiti ustavnosudsku zaštitu, pa stoga ne mogu biti predmet ocjenjivanja Ustavnog suda na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

9. Riječ je o ustaljenoj praksi Ustavnog suda (v. primjerice, rješenje broj: U-III-2559/2013 od 20. lipnja 2013. za odgodu ovrhe; rješenje broj: U-III-3824/2011 od 8. prosinca 2011. za prekid postupka; rješenje broj: U-III-1148/2015 od 28. travnja 2015. za obustavu ovrhe; rješenje broj: U-III-3354/2007 od 29. studenoga 2007. za ukidanje klauzule pravomoćnosti).

9.1. Ustavni sud napominje da su podnositelju zbog nenadležnosti Ustavnog suda već odbačene dvije ustavne tužbe protiv akata donesenih u istom ovršnom postupku zbog istih razloga koji su navedeni u točki 8. obrazloženja ovog rješenja. Rješenjem broj: U-IIIB-619/2015 od 17. veljače 2015. odbačena je podnositeljeva ustavna tužba protiv zaključka Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99-205 od 19. siječnja 2015., kojim je određena provedba ovrhe iseljenjem ovršenika Tomislava Cvjetkovića i trećih osoba iz nekretnine koja je predmet ovrhe te predaja u posjed te nekretnine slobodne od osoba i stvari. Rješenjem broj: U-III-1503/2015 od 28. travnja 2015. odbačena je podnositeljeva ustavna tužba protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžovr-7736/12-2 od 27. siječnja 2015., kojim je odbijena kao neosnovna njegova žalba u svojstvu ovršenika i potvrđeno rješenje o namirenju Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99 od 6. prosinca 2011.

Ustavni sud je rješenjem broj: U-IIIB-418/2013 od 28. veljače 2013., zbog istih razloga koji su navedeni u točki 8. obrazloženja ovog rješenja, odbacio i ustavnu tužbu podnositeljeve supruge protiv (u istom ovršnom postupku donesenog) rješenja Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99-168 od 22. siječnja 2013. Tim je rješenjem odbijen kao neosnovan njezin prijedlog, kao treće osobe, za odgodu ovrhe koja je određena zaključkom Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99-157 od 13. studenoga 2012.

10. Slijedom iznesenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, u predmetima broj: U-III-2852/2015 i U-III-2853/2015 riješeno je kao u točki I. izreke ovog rješenja.

11. Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku nije razmatrao prijedloge podnositelja, u svojstvu ovršenika, za odgodu provedbe ovrhe njegovim iseljenjem iz nekretnine koja je predmet ovrhe (v. točku 6. obrazloženja ovog rješenja), budući da je odbacio njegove ustavne tužbe zbog nenadležnosti.

12. Istodobno napominje da podnositelj nikada nije zatražio zaštitu svojih ustavnih prava pred Ustavnim sudom protiv pravomoćnog sudskog rješenja o ovrsi Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99 od 1. listopada 1999., na kojemu se temelji provedba same ovrhe. Također napominje da podnositelj u žalbi (od 3. studenoga 1999.), zastupan u žalbenom postupku po odvjetnicima kao punomoćnicima, protiv tog ovršnog rješenja nije iznio prigovor povrede svoga prava na dom.

Pri tome treba ponovo istaknuti da je podnositelj prethodno bio vlasnik nekretnine koja je predmet ovrhe, a da je ona prodana trećoj osobi (sadašnjem vlasniku) na javnoj dražbi zbog toga što je podnositelj (kao dužnik) bio u obvezi namiriti novčanu tražbinu vjerovniku iz iznosa dobivenog njezinom prodajom, pri čemu su taj vjerovnik i kupac nekretnine (sadašnji vlasnik) dvije različite osobe.

Ustavni sud u tom kontekstu posebno naglašava da je u ovom slučaju riječ o privatnopravnom odnosu između sadašnjeg vlasnika i podnositelja kao bivšeg vlasnika nekretnine koji – pozivajući se u osnovi na svoje navodno pravo na dom – još uvijek živi u njoj i odbija se iseliti, iako su u ovršnom postupku do sada provedene sve ovršne radnje propisane člankom 75. OvrZ-a/96 i iako je očito da je podnositelj, zasnivajući založno pravo na njoj, svjesno disponirao svojim vlasništvom na toj nekretnini, sa svim posljedicama koje je time preuzeo na sebe osobno i svoju obitelj.

II.

USTAVNA TUŽBA OSTALIH PODNOSITELJA

(TREĆIH OSOBA U OVRŠNOM POSTUPKU)

13. Ostali podnositelji, u svojstvu trećih osoba u ovršnom postupku, podnijeli su 10. lipnja 2015. Ustavnom sudu ustavnu tužbu (broj: U-III-2551/2015) protiv točaka II. i III. izreke rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž Ovr-1387/15-2 od 21. travnja 2015.

Točkom II. izreke rješenja Županijskog suda u Zagrebu od 21. travnja 2015. odbijena je kao neosnovana njihova žalba protiv točaka III. i IV. izreke rješenja Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ovr-1255/99 od 13. ožujka 2015. i te su točke potvrđene. Točkom III. izreke Županijskog suda u Zagrebu od 21. travnja 2015. odbačena je kao nepravovremena dopuna njihove žalbe.

13.1. Točkom III. izreke rješenja Općinskog građanskog suda u Zagrebu od 13. ožujka 2015. odbijen je kao neosnovan prigovor podnositelja protiv ovrhe izjavljen 6. ožujka 2015., dok je točkom IV. izreke tog rješenja odbijen njihov prijedlog za odgodu ovrhe od 6. ožujka 2015.

14. Uz ustavnu tužbu podnositelji su, pozivajući se na članak 67. Ustavnog zakona, podnijeli i prijedlog za odgodu provedbe ovrhe određene Zaključkom Općinskog suda u Novom Zagrebu broj: 18 Ovr-495/15-255 (v. točku 6. obrazloženja ovog rješenja).

15. Podnositelji u ustavnoj tužbi navode da su im osporenim dijelovima navedenih rješenja povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 16. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 34. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari u dijelu u kojem je odbijen prigovor podnositelja protiv ovrhe (točka III. izreke prvostupanjskog rješenja).

16. Člankom 71. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona propisano je:

»Članak 71.

(1) Vijeće, odnosno sjednica Ustavnog suda ispituje samo one povrede ustavnih prava koje su istaknute u ustavnoj tužbi.

(2) Ustavna tužba neće se uzeti u razmatranje u slučaju kad se ne radi o povredi ustavnog prava.

(...)«

Člankom 32. Ustavnog zakona propisano je:

»Članak 32.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ... ustavnu tužbu … u drugim slučajevima kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.«

Pod »odlučivanjem o biti stvari« u smislu članka 32. Ustavnog zakona razumijeva se odlučivanje o ustavnopravnoj biti stvari.

17. Ustavni sud prvo primjećuje da podnositelji u ovom predmetu nemaju svojstva ovršenika, kao što to svojstvo ima podnositelj Tomislav Cvjetković (o ustavnim tužbama kojega je prethodno riješeno u glavi I. ovog rješenja). Međutim, oni su djeca odnosno unuci Tomislava Cvjetkovića. Štoviše, Tomislav Cvjetković (ovršenik) zakonski je zastupnik jednoga od podnositelja u ovom predmetu, dok je drugome zakonska zastupnica njegova kćerka.

18. Ti su članovi obitelji Tomislava Cvjetkovića (ovršenika) podnijeli ovršnom sudu, u svojstvu trećih osoba, prigovor protiv ovrhe s prijedlogom za odgodu ovrhe, ističući da u pogledu nekretnine (predmeta ovrhe) imaju takvo pravo koje sprječava ovrhu, a to je njihovo pravo na dom.

19. U prvostupanjskom rješenju, kojim je odbio njihov prigovor kao neosnovan, prvostupanjski ovršni sud prvo je obrazložio zakonsko uređenje instituta »prigovora trećih osoba« u ovršnom postupku:

»Podneskom od 6. ožujka 2015. treće osobe ... podnijele su ovom sudu prigovor protiv ovrhe s prijedlogom za odgodu ovrhe.

Navedeni podnesak dostavljen je kupcu – ovrhovoditelju koji se očitovao ističući da se prijedlogu za odgodu trećih osoba u cijelosti protivi te predlaže nastavak postupka ...

Prilikom odlučivanja o prigovoru protiv ovrhe trećih osoba sud se vodio slijedećim zakonskim odredbama:

Čl. 55. OZ-a propisano je da osoba koja tvrdi da u pogledu predmeta ovrhe ima takvo pravo koje sprječava ovrhu može podnijeti prigovor protiv ovrhe tražeći da se ovrha na tom predmetu proglasi nedopuštenom. Takav prigovor može se podnijeti do dovršetka ovršnog postupka, no podnošenje prigovora ne sprječava provedbu ovrhe i ostvarenje ovrhovoditeljeve tražbine, ako OZ-om nije drukčije određeno.

Čl. 56. st. 2. OZ-a propisano je da će sud, ako se ovrhovoditelj u propisanom roku ne očituje o prigovoru ili ako se usprotivi prigovoru, podnositelja prigovora uputiti da protiv stranaka u roku od petnaest dana pokrene parnicu radi proglašenja da ovrha na predmetu ovrhe nije dopuštena, osim ako podnositelj ne dokaže opravdanost svoga prigovora pravomoćnom presudom ili drugom javnom ispravom, ili javno ovjerovljenom privatnom ispravom, odnosno ako činjenice na kojima se temelji prigovor treće osobe nisu« (ispravno: (je)su – op. Ustavnog suda) »opće poznate ili se mogu utvrditi primjenom pravila o zakonskim predmnjevama.

U odnosu na prigovor trećih osoba protiv ovrhe, sud smatra da treće osobe nije potrebno uputiti u parnicu radi proglašenja ovrhe nedopuštenom, obzirom ... činjenice o kojima ovisi odluka o prigovoru nisu sporne, odnosno nije sporno da treće osobe u predmetnoj nekretnini stanuju, pa se u ovoj situaciji radi isključivo o primjeni prava na konkretni slučaj, bez potrebe za izvođenjem drugih dokaza te je o istome moguće odlučiti u ovom ovršnom postupku.«

19.1. Nakon toga je prvostupanjski ovršni sud ispitao pravo na dom podnositelja služeći se sudskom metodologijom koju primjenjuje Europski sud za ljudska prava kad pri ispitivanju navodnih povreda prava na dom provodi test nužnosti u demokratskom društvu u smislu članka 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija). Ocijenio je da prigovor podnositelja (kao trećih osoba) protiv ovrhe zbog povrede prava na dom nije osnovan.

Drugostupanjski se sud suglasio s takvim činjeničnim utvrđenjima i pravnim stajalištima prvostupanjskog suda.

20. S obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ne vidi zbog kojih je razloga ovršni sud posegnuo za testom nužnosti u demokratskom društvu da bi ispitao prigovor podnositelja o navodnim povredama njihova prava na dom. Naime, nekretnina u odnosu na koju su podnositelji podnijeli »prigovor trećih osoba« već je godinama predmet ovrhe, a u ovršnom su postupku već provedene sve ovršne radnje propisane člankom 75. OvrZ-a/96 (preostala je samo njezina predaja u posjed novom vlasniku, privatnoj fizičkoj osobi), pri čemu je ovršenik njihov otac odnosno djed, koji je kao bivši vlasnik te nekretnine zasnovao na njoj založno pravo, što znači: svjesno disponirao svojim vlasništvom na toj nekretnini, sa svim pravnim i faktičnim posljedicama koje su za njega osobno i za članove njegove obitelji poslije toga nastupile (v. točke 4. i 12. obrazloženja ovog rješenja).

Ustavni sud ne vidi ni osnove koje bi upućivale na to da je ovršni sud bio nadležan za meritornu ocjenu o neosnovanosti prigovora podnositelja (v. rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 1430/09-2 od 11. studenoga 2009.).

21. Neovisno o tome, polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjuje dostatnim podsjetiti na dugovječno opće pravno pravilo koje vrijedi za sudska iseljenja i predaju nekretnina u posjed. To je uvijek predaja nekretnine »slobodne od osoba i stvari«.

U tom svjetlu, objektivni pravni poredak u demokratskom društvu utemeljenom na vladavini prava ne može se graditi, a zaštita ustavnih i konvencijskih prava pojedinaca ne može se zasnivati na razlozima koji ne počivaju na argumentu »zdravog razuma« (‘common sense’ argument). Kad se pogleda ispod površine i razmotri zbilja situacije, konstrukcija na kojoj su podnositelji zasnovali svoj prigovor trećih osoba u ovršnom postupku i svoju ustavnu tužbu u ovom postupku, ističući da im je – u opisanim okolnostima – povrijeđeno pravo na dom, dovodi do apsurdnog rezultata. Jednostavnim rječnikom, mogla bi se opisati ovako: unatoč tome što je naš otac odnosno djed izgubio vlasništvo na kući (nekretnini koja je predmet ovrhe i predaje u posjed), pa je tu kuću kupila treća fizička osoba, obveza iseljenja odnosi se samo na oca odnosno djeda kao ovršenika, a mi – kao treće osobe – imamo pravo u njoj živjeti jer je ona naš dom, pa je naše pravo na dom – kao trećih osoba – jače od prava kupca kuće (novog vlasnika) da uđe u njezin posjed.

22. Sukladno navedenom, na temelju članka 32. Ustavnog zakona riješeno je kao u izreci.

Ustavni sud nije nadležan za odlučivanje u dijelu u kojem se ustavnom tužbom osporava odbijanje prijedloga podnositelja za odgodu ovrhe (točka IV. izreke prvostupanjskog rješenja).

23. U ustavnosudskom postupku ocijenjeno je, u skladu s ustaljenom praksom Ustavnog suda, da osporeni akt u tom dijelu (sudsko rješenje vezano uz prijedlog za odgodu provedbe ovrhe) ne predstavlja pojedinačni akt u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona protiv kojeg bi Ustavni sud bio nadležan pružiti ustavnosudsku zaštitu, pa stoga ne može biti predmet ocjenjivanja Ustavnog suda na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona (v. točke 7. do 9. obrazloženja ovog rješenja).

24. Slijedom navedenog, u odnosu na taj dio ustavne tužbe (predmet broj: U-III-2551/2015) Ustavni sud je na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješio kao u točki I. izreke ovog rješenja.

25. Ustavni sud nije razmatrao prijedlog podnositelja, u svojstvu trećih osoba u ovršnom postupku, za odgodu provedbe ovrhe njihovim iseljenjem iz nekretnine koja je predmet ovrhe (v. točku 14. obrazloženja ovog rješenja), budući da je odbacio njihovu ustavnu tužbu zbog prethodno obrazloženih razloga.

III.

26. S obzirom na stanje stvari u ovom predmetu, a polazeći od dosadašnjih iskustava u neuspješnim pokušajima provedbe te ovrhe i odjeka koji ovaj predmet ima u medijskom prostoru, Ustavni sud dužan je u okviru svojih općih nadzornih ovlasti utemeljenih na članku 2. stavku 1. Ustavnog zakona, u povodu predstojeće provedbe ovrhe o kojoj je riječ u ovom predmetu, posebno naglasiti bezuvjetnu obvezu svih da poštuju pravomoćne i ovršne sudske odluke, uključujući pravomoćna ovršna rješenja (u daljnjem tekstu: sudske odluke ili odluke suda), te apsolutnu neprihvatljivost da bilo koja osoba (ili skupina osoba) uzima »pravdu u svoje ruke« suprotstavljajući se tim odlukama, jer time narušava javni poredak zemlje i gazi vrijednosti demokratskog društva utemeljenog na vladavini prava. Dužan je naglasiti i da je odgovornost (pojedinca, institucije, zajednice) najvažniji jamac ostvarenja ustavne vladavine u Republici Hrvatskoj, a da sloboda u demokratskom društvu utemeljenom na vladavini prava u prvom redu znači spremnost pojedinca da unutar ustavnog okvira zaštićenih prava preuzme odgovornost za vlastitu sudbinu. Riječ je o temeljnim odrednicama na kojima počiva hrvatski ustavnopravni poredak.

U tom se poretku sporovi među građanima rješavaju pred sudovima, kao institucionaliziranim državnim tijelima koja su dužna postupati po Ustavu, međunarodnim ugovorima, zakonima i drugim važećim izvorima prava, i odlučivati – neovisno i nepristrano – na temelju njih. U demokratskom društvu utemeljenom na vladavini prava ne mora se biti zadovoljan odlukom suda. Ona ne mora biti dočekana s odobravanjem, pa ni onda kad tu odluku potvrdi odnosno donese, u povodu sredstava pravne zaštite, najviša sudska instancija nadležna za konkretan slučaj. To nezadovoljstvo je inherentno prirodi sudskog rješavanja sporova. Međutim, neslaganje s odlukom suda ne oslobađa stranke da je poštuju i da pristanu na njezino izvršenje. Neslaganje s takvom odlukom ne oslobađa ni one koji javno podupiru pojedince pogođene njome, a ni komentatore same odluke koji se s njom ne slažu, od obveze da je poštuju i da ne ometaju njezino izvršenje.

Svi koji potiču neizvršenje sudskih odluka, ili s njima u vezi potiču otpor, svoje ponašanje zasnivaju na neprihvatljivoj i pogubnoj premisi da se sudski pravorijeci moraju poštovati samo ako se s njima mi osobno slažemo. Svatko tko danas druge ohrabruje na neizvršenje sudskih odluka zbog toga što ih on sam ne odobrava ili ih oni sami ne odobravaju neće moći sutra objasniti zašto bi drugi morali poštovati sudske odluke s kojima se ti drugi ne slažu. To isto vrijedi i kad je riječ o propisima. Takvo je stanje uvod u bezakonje.

Oni koji stvaraju osjećaj bezakonja utječući na javno mišljenje da odluke sudova ne treba izvršavati, odnosno da one, u svjetlu podnositeljeva slučaja, doista i neće biti izvršene samo ako se uspije stvoriti dovoljno snažan dojam u javnosti da je riječ o apriornoj nepravdi, unose razdor u temelje društvenog mira.

Ustavni sud u tom smislu još jednom naglašava da na obvezujućoj snazi sudskih odluka (inter partes), zajedno s obvezujućom snagom Ustava, međunarodnih ugovora, zakona i drugih važećih izvora prava (erga omnes), počiva javni poredak u hrvatskoj ustavnoj državi. Svatko je dužan tu činjenicu prihvatiti i poštovati.

27. Objava ovog rješenja (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2551/2015

U-III-2852/2015

U-III-2853/2015

Zagreb, 7. srpnja 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.