## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-669/1994 od 29. rujna 1999.

### NN 109/1999 (22.10.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-669/1994 od 29. rujna 1999.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Jadranko Crnić,
predsjednik Suda, te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući u
predmetu ustavne tužbe »H. e.«, D. p. »E.
Š.«, zastupane po direktoru A. P., radi zaštite
ustavnih prava, na sjednici održanoj dana 29. rujna 1999.
godine, donio je sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

- presuda Županijskog suda u Š. broj: Gž-142/94
od 6. lipnja 1994.

- presuda Općinskog suda u Š. broj: P-1601/93 od 20.
siječnja 1994.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Š. radi
ponovnog odlučivanja.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

»H. e.«, (nastavno: H.E.) D. p. »E. Š.«,
podnijela je pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu u
povodu presude Županijskog suda u Š. broj: Gž-142/94
od 6. lipnja 1994., kojom je odbijena žalba podnositelja
i potvrđena presuda Općinskog suda u Š. broj: P-1601/93
od 20. siječnja 1994., a kojom se tužbeni zahtjev
podnositelja odbija.

Podnositelj je u travnju 1993. pokrenuo postupak pred tim Sudom,
tužbom na utvrđenje prava vlasništva zemljišne
čestice koju mu je ustupila tadašnja Općina
Š. (tuženik) radi izgradnje transformatorske stanice.
U tom je postupku pod brojem: P-804/93 donesena presuda na temelju
priznanja koja je odmah postala pravomoćna. Međutim,
zbog manjkave klauzule intabulandi, koju je zemljišnoknjižni
odjel Suda odbio provesti, podnositelj je kod istog Suda, pod
brojem: P-1601/93, tužio istog tuženika (kasnije G.
Š.) na priznanje prava vlasništva, upotpunivši
tekst klauzule u dijelu koji se odnosi na brisanje prava vlasništva
sa ranijeg vlasnika tj. tuženika. Taj je tužbeni zahtjev
odbijen ovdje osporavanom prvostupanjskom presudom, uz obrazloženje
da je predmetna nekretnina prema čl. 2. Zakona o izmjenama
Zakona o elektroprivredi (»Narodne novine«, broj 47/90)
postala državno vlasništvo Republike Hrvatske i da stoga
nema pravnog temelja zahtjev upravljen na preuknjižbu prava
vlasništva sa ranijeg vlasnika na podnositelja.

Sud drugog stupnja donio je potvrđujuću presudu u kojoj
obrazlaže da, prema odredbi čl. 12. stavka 1. Zakona
o elektroprivredi (»Narodne novine«, broj 31/90 i 47/90),
sredstva za osnivanje i obavljanje djelatnosti H. E. jesu sredstva
organizacija iz čl. 9. tog Zakona utvrđena bilancom
stanja na dan 30. lipnja 1990. Iz toga da proizlazi kako je zakonodavac
imao na umu posjed i korištenje, a ne vlasništvo, jer
bi u suprotnom uporabio termin »vlasništvo«, kao
što je to učinio u nekim srodnim zakonskim tekstovima.
Stoga, kako je Republika Hrvatska vlasnik tužitelja, to on
nema samostalnog zahtjeva na utvrđenje i uknjižbu prava
vlasništva na svoje ime.

Podnositelj ustavne tužbe smatra da je na ovaj način
povrijeđen zakon na njegovu štetu, imajući u vidu
svoje u žalbi isticane razloge (pogrešno utvrđeno
činjenično stanje, pogrešno tumačenje
zakonskih normi koje reguliraju vlasništvo javnih poduzeća
odnosno nad javnim poduzećima, kao i pogrešnu primjenu
materijalnog prava, budući se Sud pozvao na zakonske odredbe
koje nisu bile na snazi). Iz konteksta ustavne tužbe proizlazi
da podnositelj ukazuje na povredu odredbe čl. 48. stavka
1. Ustava Republike Hrvatske, kojom je zajamčeno pravo
vlasništva, te čl. 115. stavka 3. Ustava, koja se
odnosi na dužnost sudova da sude na temelju Ustava i zakona,
pa zbog navedenih razloga predlaže ukidanje osporavanih presuda.

Ustavna tužba je osnovana.

Nakon razmatranja navoda i razloga ustavne tužbe, osporavanih
odluka i relevantnih zakonskih odredaba, Ustavni sud Republike
Hrvatske utvrdio je sljedeće:

Mjerodavni Zakon o elektroprivredi (»Narodne novine«,
broj 31/90) u članku 12. stavku 1., propisuje, kako je
već navedeno, da sredstva za osnivanje i obavljanje djelatnosti
HEP-a jesu sredstva organizacija iz čl. 9. tog Zakona utvrđena
bilancom stanja na dan 30. lipnja 1990., a stavkom 2. istog članka
bilo je propisano da HEP ne može otuđiti objekte koji
čine tehničko-tehnološku cjelinu elektroenergetskog
sustava bez suglasnosti Vlade Republike Hrvatske.

Odredba čl. 12. stavka 2. kasnije je doživjela izmjene,
ali je svakako bila razvidna intencija zakonodavca koji, govoreći
u stavku 1. o sredstvima koja služe »osnivanju i obavljanju
djelatnosti«, imenuje HEP odnosno organizacije koje su ušle
u njezin sastav titularima vlasništva tih sredstava, dok
stavkom 2. postavlja određeni kontrolni mehanizam glede raspolaganja
sredstvima poduzeća, u korist vlasnika poduzeća, što
je po prirodi stvari nužno s obzirom na specifičnost
i iznimnu važnost djelatnosti tog poduzeća.

Kasnija izmjena odredbe stavka 2. članka 12. Zakona (čl.
2. Zakona o izmjenama Zakona o elektroprivredi - »Narodne
novine«, broj 47/90) predstavljala je refleksiju tipično
tranzicijskih teorijskih i praktičnih lutanja u pronalaženju
puta za prelazak iz nevlasničkog u vlasnički koncept,
pa je vlasništvo sredstava HEP-a tom odredbom definirano
na način da se izričito utvrđuje da su sredstva
HEP-a državno vlasništvo Republike Hrvatske.

Međutim, člankom 6. Zakona o izmjenama zakona kojima
se osnivaju javna poduzeća (»Narodne novine«,
broj 61/91), a što se odnosi i na Zakon o elektroprivredi,
ponovo je izmijenjena odredba čl. 12. stavka 2. Zakona
o elektroprivredi, pa ona nakon te izmjene glasi: »Poduzeće
HEP u vlasništvu je Republike Hrvatske.« Time je utvrđen
titular vlasništva nad poduzećem, ali se rečena
odredba ni na koji način ne odnosi na vlasništvo sredstava,
stvari koje se nalaze u imovini poduzeća, već je vlasništvo
tih sredstava i dalje regulirano neizmijenjenom odredbom čl.
12. stavka 1. Zakona o elektroprivredi.

Vlasništvo nad imovinom poduzeća kategorija je posve
različita i odvojena od kategorije vlasništva nad
poduzećem, jer se razlikuje i kategorija imovine poduzeća
od kategorije imovine vlasnika poduzeća. Imovina je nedjeljiva
i podrazumijeva vlasništvo samo jedne osobe. Vlasnik poduzeća
kada ulaže (svoju imovinu) u poduzeće, uložena
sredstva prestaju biti njegovo vlasništvo. Postaju imovina
i vlasništvo poduzeća, a on na temelju izvršenog
ulaganja stječe odgovarajuće pravo nad poduzećem,
tj. pravo vlasništva nad poduzećem temeljem kojeg stječe
upravljačka prava, pravo raspolaganja svojim vlasništvom
nad poduzećem, pravo na raspolaganje s dobiti poduzeća
itd. Iako na krajnje pojednostavljen način, izloženo
predstavlja temelj vlasničkog koncepta poduzeća,
a što u konkretnom slučaju sudovi nisu imali u vidu
pri donošenju ovdje osporavanih presuda.

Slijedom svega navedenog, Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio
je da u konkretnom slučaju postoje povrede ustavnih prava
i jamstava na koja podnositelj u ustavnoj tužbi ukazuje.

Zbog toga je, a na temelju odredaba čl. 69. i 72. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99), donesena odluka kao u točkama I., II. i III.
izreke.

Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na odredbi
čl. 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-669/1994
Zagreb, 29. rujna 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 109/1999-1787