## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5881/2013 od 6. veljače 2014.

### NN 23/2014 (20.2.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5881/2013 od 6. veljače 2014.

23 20.02.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5881/2013 od 6. veljače 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

435

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Z. P., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 6. veljače 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Ko-499/13 od 5. lipnja 2013. i

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Kž-824/13-3 od 1. listopada 2013.

III. Predmet se vraća Općinskom kaznenom sudu u Zagrebu.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je Z. P., odvjetnik u Z. (u daljnjem tekstu: podnositelj).

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu sudskim presudama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode (u daljnjem tekstu: ustavna prava) zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Ustavnu tužbu podnosi protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Kž-824/13-3 od 1. listopada 2013. (u daljnjem tekstu: osporena drugostupanjska presuda), kojom je preinačena presuda Općinskog kaznenog suda u Zagrebu broj: Ko-499/13 od 5. lipnja 2013. (u daljnjem tekstu: osporena prvostupanjska presuda) u pravnoj oznaci djela i odluci o kazni, na način da je podnositelj radnjama opisanim u prvostupanjskoj presudi počinio kazneno djelo iz članka 300. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/12. – u daljnjem tekstu: KZ/11) pa se na temelju članka 300. stavka 1. KZ/11 osuđuje na kaznu zatvora od tri (3) mjeseca, a koja se kazna zatvora na temelju članka 55. stavaka 1. i 2. KZ/11 zamjenjuje radom za opće dobro, na način da će se jedan (1) dan zatvora zamijeniti sa dva (2) sata rada. U ostalom dijelu prvostupanjska je presuda potvrđena.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI KONKRETNOG SLUČAJA

2. Uvidom u spis Općinskog kaznenog suda broj: Ko-499/13 utvrđeno je sljedeće:

Spisu prileži i presuda Hrvatske odvjetničke komore broj: DS-75/2008 od 2. studenoga 2009., kojom je podnositelj oslobođen optužbe za počinjenje teže povrede dužnosti i ugleda odvjetništva iz članka 13. Zakona o odvjetništvu (»Narodne novine« broj 9/94.,117/08., 50/09., 75/09. i 18/11.), članka 111. točke 7. Statuta Hrvatske odvjetničke komore i točke 26., 30. i 31. Kodeksa odvjetničke etike, odavanjem odvjetničke tajne.

Na temelju optužnog prijedloga Općinskog državnog odvjetništva (u daljnjem tekstu: ODO) u Zagrebu od 3. studenoga 2008. pokrenut je kazneni postupak protiv podnositelja pred Općinskim kaznenim sudom u Zagrebu. Optužnim prijedlogom podnositelja se teretilo da je počinio kazneno djelo protiv službene dužnosti – odavanjem službene tajne – opisano i kažnjivo po članku 351. stavku 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 129/00., 51/01., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08. – u daljnjem tekstu KZ/97).

Tijekom postupka pred prvostupanjskim sudom podnositelj se izjasnio da se ne smatra krivim za počinjenje djela koje mu je stavljeno na teret.

Nakon provedenog dokaznog postupka, prvostupanjskim presudama broj: KO-3063/08 od 14. svibnja 2009., KO-460/11 od 30. ožujka 2011. i KO-258/12 od 8. ožujka 2012. sud je u sva tri navrata podnositelja oslobodio optužbe za djelo koje mu se stavlja na teret. Pritom je u obrazloženjima tih presuda, između ostalog, istaknuo da se u radnjama podnositelja ne stječu sva potrebna subjektivna i objektivna obilježja navedenog kaznenog djela. Ovo stoga što »izjavu podnositelja valja promatrati u svijetlu kvalitete i kvantitete u njoj sadržane protupravnosti, odnosno razmjera povrede zaštićenog dobra« te u tom smislu ona predstavlja »beznačajnu kvantifikaciju učinjenog neprava« i stoga »jednostavno ne traži niti zaslužuje pažnju mehanizama kaznenopravne prisile«, tim više što se u ponašanju podnositelja ne nalaze obilježja bilo kojeg stupnja namjere odavanja službene tajne.

Na temelju istog, nepromijenjenog činjeničnog opisa djela i izvedenih dokaza, drugostupanjski je sud povodom žalbi ODO-a donio rješenja broj: Kž-1674/09 od 7. prosinca 2010., Kž-1108/11-3 od 11. listopada 2011. i Kž-1349/12-3 od 12. veljače 2013., kojima je čak tri puta (i svaki puta zbog različitih razloga) ukinuo prvostupanjske presude i vratio predmet na ponovno suđenje prvostupanjskom sudu. Trećim ukidnim rješenjem dodijelio je predmet u rad drugom sucu pojedincu.

U ponovljenom (četvrtom) postupku pred prvostupanjskim sudom podnositelj je naveo da mijenja svoju obranu te »priznaje« počinjenje djela na način kako je opisano u optužnom prijedlogu te izjavljuje da »prihvaća« vrstu i visinu kaznene sankcije navedenu u optužnom prijedlogu.

Osporenom (četvrtom) prvostupanjskom presudom broj: Ko-499/13 od 5. lipnja 2013., prvostupanjski sud je proglasio podnositelja krivim te ga osudio na kaznu zatvora u trajanju od tri mjeseca uz primjenu uvjetne osude s rokom kušnje od jedne godine. U obrazloženju prvostupanjski sud je istaknuo da je u ponovljenom postupku podnositelj izjavio da se smatra krivim i priznao počinjenje djela, prihvativši uz to predloženu vrstu i visinu kazneno pravne sankcije i to: bezuvjetnu kaznu zatvora u trajanju od jedne godine i šest mjeseci i sigurnosnu mjeru zabrane rada u odvjetništvu u trajanju od pet godina. Prvostupanjski sud je u izuzetno šturom obrazloženju presude, čiji veći dio se odnosi samo na obrazloženje visine dosuđene kazne, svoja utvrđenja i razloge na temelju kojih je podnositelja proglasio krivim sveo isključivo na činjenicu podnositeljevog priznanja počinjenja djela:

»Okrivljenik je u ponovljenom postupku izjavio da se smatra krivim, te u svojoj obrani u cijelosti priznao izvršenje djela ...

(...)

Okrivljenik je naveo da prihvaća predloženu vrstu i visinu kazneno pravne sankcije i to: bezuvjetnu kaznu zatvora u trajanju od jedne godine i šest mjeseci i sigurnosnu mjeru zabrane rada u odvjetništvu u trajanju od 5 godina. Sud je utvrdio da je okrivljenikovo priznanje sukladno prije pribavljenim dokazima, te je okrivljenika proglasio krivim za kazneno djelo odavanjem službene tajne ...

Odlučujući o vrsti i visini kaznenopravne sankcije sud je kao olakotne okolnosti pri izricanju kazne uzeo u obzir okrivljenikovo priznanje, dosadašnju neosuđivanost, protek pet godina od počinjenja u kojem nije ponovio kaznena djela, žaljenje i kajanje zbog počinjenog djela, činjenicu da je otac mld. djeteta i sudionik domovinskog rata, dok nikakve otegotne okolnosti sud nije našao.«

Povodom žalbi podnositelja i ODO-a drugostupanjski sud donio je presudu kojom je preinačio prvostupanjsku presudu u pravnoj oznaci djela i u odluci o kazni na način da je podnositelja proglasio krivim za počinjenje kaznenog djela iz članka 300. stavka 1. KZ/11 i osudio na kaznu zatvora u trajanju od tri mjeseca, a koja se zamjenjuje radom za opće dobro. U ostalom je dijelu potvrđena prvostupanjska presuda. Ni drugostupanjski se sud u svojem obrazloženju ne bavi činjenicama predmeta niti ispituje razloge ocjene o krivnji podnositelja, već se samo osvrće na svoju pravnu prekvalifikaciju oznake djela i izrečenu kaznu, u kojem je dijelu i preinačena prvostupanjska presuda:

»Cijeneći dakle sve olakotne okolnosti koje je na strani okrivljenika utvrdio prvostupanjski sud a to su okrivljenikovo priznanje kaznenog djela, njegova neosuđivanost te protek roka od 5 godina od počinjenja kaznenog djela te izraženo žaljenje i kajanje zbog počinjenog djela, činjenicu da je otac malodobnog djeteta i sudionik domovinskog rata te nedostatak bilo koje otegotne okolnosti, to je po ocjeni ovog drugostupanjskog suda valjalo okrivljenika osuditi na kaznu zatvora od 3 mjeseca. Iako okrivljenik nepromišljeno prihvaća kaznu zatvora od 1 godine i 6 mjeseci koju mu je predložilo izreći državno odvjetništvo, njegova protupravna djelatnost i počinjeno kazneno djelo nije takvih karakteristika da bi zahtijevalo okrivljeniku izricanje tako stroge kazne zatvora od 1 godine i 6 mjeseci, pa po stavu ovog drugostupanjskog suda kazna zatvora od 3 mjeseca jeste primjerena težini i posljedicama kaznenog djela i društvenoj opasnosti.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da su mu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava, kao i članak 3. Ustava.

Navodi da su se protiv njega zbog sumnje u počinjenje kaznenog djela iz članka 351. stavka 1. KZ-a vodila četiri prvostupanjska postupka. U prva tri provedena postupka očitovao se na optužbu na način da se izjasnio kako nije kriv i njegova je obrana sadržajno predstavljala negiranje počinjenja djela. U sva tri slučaja donesene su oslobađajuće presude, koje su ukinute odlukom drugostupanjskog suda. U posljednjem, četvrtom postupku, pred novim sucem prvostupanjskog suda, donesena je osuđujuća presuda, nakon što je podnositelj »priznao« počinjenje djela. U tom smislu podnositelj (uz izostavljanje istaknutih dijelova – op. Ust. suda) navodi:

»Slijedom izloženog jasno je kako počinjenje kaznenog djela nisam priznao /niti prigodom formalnog očitovanja/, a i iz same fabule, sadržajnog dijela moje obrane nedvojbeno je jasno, kako ne priznajem počinjenje inkriminiranog mi kaznenog djela, već nemoćan uslijed četverostrukog ukidanja oslobađajućih presuda, ne priznajem počinjenje kaznenog djela, rečeničnim konstrukcijama i odabirom termina koji bi se mogao podvesti pod ironiju, bijes i nemoć, ali nikako pod iskreno kajanje, priznanje i žaljenje, kako su to iščitali prvostupanjski, a posebice instancioni Sud.«

Nadalje ističe:

»Naime, doista umoran od suspektnog četverostrukog suđenja, svega što je prethodilo kaznenom postupku i svega što ga je pratilo još jednom ističem: kako sam se u sva četiri provedena prvostupanjska postupka branio identično i to na način da sam poricao počinjenje inkriminiranog mi kaznenog djela. Konstrukcija riječi, vokabularna forma, kao i sam sadržaj u četvrtom provedenom suđenju nikako i ni pod kojim uvjetima psihički zdrava i odrasla osoba ne može akceptirati kao priznanje, jer takovo postupanje ostavlja /između ostaloga/ gorak okus u odnosu na sam Sud, njegovu ozbiljnost, kvalitetu, osjećaj za pravdu i pravičnost, svjesnost svoje uloge u društvu, a koje sve okolnosti biti će podložne provjeri ne samo ovog suda u postupku pred Ustavnim sudom, već moguće i pred međunarodnim sudom, koji bi mogao steći u cijelosti krivi dojam i utisak; kako RH nije zemlja vladavine prava, u čemu ja kao građanin ove zemlje niti malo ne bi uživao, već država bešćutnog, instrumentaliziranog pravosudnog sustava, koji funkcionira bez stvarne volje da se činjenično stanje stvarno, pravilno i potpuno utvrdi, poštuje zakon i štiti pravo pojedinca.«

Zaključno, predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda, a na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) traži odgodu izvršenja presude.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. Ustavni sud je razmatrao ustavnu tužbu s aspekta članka 29. stavka 1. Ustava, koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

(1) Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

4.1. Ustavni sud polazi od stajališta da se sudski postupci moraju provesti u skladu s ustavnim načelom vladavine prava kao najvišom vrednotom ustavnog poretka Republike Hrvatske pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene, već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, u ovom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda utvrditi može li se način na koji su nadležni sudovi obrazložili svoje odluke smatrati arbitrarnim i je li takvim postupanjem podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

5. U konkretnom slučaju, podnositelj je u četvrtom ponovljenom postupku proglašen krivim na temelju priznanja za koje su sudovi utvrdili da je »sukladno prije pribavljenim dokazima«. Budući da podnositelj u ustavnoj tužbi poriče valjanost danog priznanja, odnosno ističe da »konstrukcija riječi, vokabularna forma, kao i sam sadržaj u četvrtom provedenom suđenju nikako i ni pod kojim uvjetima psihički zdrava i odrasla osoba ne može akceptirati kao priznanje«, Ustavni sud je izvršio uvid u sporno priznanje, koje je sastavni dio kaznenog spisa (u dijelu u kojem se iznosi obrana podnositelja), te ga u nastavku u cijelosti navodi:

"Navodim da mijenjam svoju obranu te priznajem počinjenje djela na način kako je opisano u optužnom prijedlogu. Točno je da sam predmetnog dana pristupio u PUD na poziv policajca da me R. M. želi uzeti za branitelja. Sa M. sam razgovarao 5 minuta u prostoriji u prisutnosti dva djelatnika policije. Savjetovao sam ga da se brani šutnjom on je pokazao spremnost da da iskaz. Nakon toga sam mu rekao da nisam suglasan sa tom obranom i uputio ga da se brani šutnjom i nisam prihvatio njegovo zastupanje. Preporučio sam mu drugog odvjetnika. Pri izlasku iz policije su me dočekali mediji ispred Heinzelove. Ne znam za koje medije sam dao izjavu, a i tokom dana sam davao izjave. Ne osporavam autentičnost snimki i mojih izjava u medijima.

Izražavam žaljenje što sam počinio beskrupulozan i bestijalan zločin. Tek sam poslije shvatio da ovlaštene zajednice Obavještajna zajednica i MUP meni žele dobro i da im je cilj preodgojiti me. Sada sam svjestan da je moj odgoj bio izuzetno loš, te je zadatak Državnog odvjetništva bio da me preodgoji. U cijelosti sam pogrešno shvaćao smisao advokature, jer sam pogrešno smatrao kako je kauza iste pružanje pomoći osobi koja potpisom punomoći ovlašćuje odvj. da joj pruži profesionalnu i pravnu pomoć. Tada nisam bio svjestan činjenice da se pomoć uvijek treba pružati državi, a ne pojedincu. Država se u konkretnom slučaju manifestirala kroz prizmu MUP-a s kojim ja poradi lošeg odgoja nisam bio spreman surađivati na način da 'utopim' stranku koja mi je ukazala povjerenje u bilo kojem od kaznenih postupaka.«

Polazeći od konstrukcije riječi i cjelokupnog tona i konteksta navodnog priznanja, Ustavni sud smatra da su sudovi bili dužni s posebnom pažnjom preispitati njegovu iskrenost, ozbiljnost i vjerodostojnost, osobito imajući u vidu da je u tri ranije vođena postupka podnositelj poricao počinjenje djela (te da ni sami nisu našli elemenata za utvrđenje njegove odgovornosti). Primjerice, polazeći od kaznenog djela za počinjenje kojeg se teretio podnositelj, dio »priznanje« u kojem navodi: »Izražavam žaljenje što sam počinio beskrupulozan i bestijalan zločin« potvrđuje sumnju i dovodi u pitanje valjanost tog dokaza. Sudovi su mu, međutim, priklonili vjeru i u potpunosti ga nekritički prihvatili.

5.1. U svjetlu navedenog, Ustavni sud primjećuje da sve i kada bi se ovakvo priznanje moglo prihvatiti kao iskreno i valjano, ostalo je potpuno nejasno u svezi s kojim »ranije pribavljenim dokazima« je utvrđena podnositeljeva kaznena odgovornost, kraj činjenice da su na temelju istih dokaza donesene tri oslobađajuće presude.

Naime, prvostupanjski sud, nakon što je donio tri oslobađajuće presude, u posljednjem (po četvrti put ponovljenom) postupku dijametralno mijenja izreku i oglašava podnositelja krivim uz kratko obrazloženje, u kojemu se ni na koji način ne osvrće na dotadašnje zaključke istog suda niti objašnjava zbog čega odstupa od njih. Prvostupanjski se sud u svojem obrazloženju tako ne očituje o svojem ranijem zaključku, utemeljenom na identičnom pravnom i činjeničnom supstratu, da se u radnjama okrivljenika ne stječu sva potrebna subjektivna i objektivna obilježja kaznenog djela odavanja službene tajne. Već je u ranijim odlukama prvostupanjski sud iznio svoju ocjenu o krivnji podnositelja i o protupravnosti djela, međutim, utvrdio je da je djelo »uslijed neznatnosti neprava i krivnje učinioca izašlo iz kaznenopravne sfere, gubitkom svojstva kažnjivosti« te također da se u ponašanju podnositelja »ne nalaze obilježja bilo kojeg stupnja namjere, dakle bilo ciljanog postupanja u smjeru odavanja službene tajne, bilo pristajanja na nastup takve posljedice«.

Iz osporene presude prvostupanjskog suda nije razvidno uslijed kojih je novih činjenica došlo do suprotnog zaključka koji je doveo do drugačije odluke. Jedino što proizlazi iz obrazloženja posljednje prvostupanjske presude jest da je podnositelj priznao počinjenje kaznenog djela odavanja službene tajne i da je »sud utvrdio da je okrivljenikovo priznanje sukladno prije pribavljenim dokazima«. O kojim dokazima je riječ, u obrazloženju prvostupanjske presude, a ni drugostupanjske presude, nema niti riječi. Proizlazi, dakle, da drugostupanjski sud nije otklonio propuste prvostupanjskog suda. Uz navedeno, dodatno zbunjuje činjenica da je prvostupanjski sud takvo priznanje podnositelja uzeo kao olakotnu okolnost prilikom određivanja kazne.

5.2. Ustavni sud ne dovodi u pitanje pravo sudova da u ponovljenom postupku donesu drugačiju odluku (pa da umjesto oslobađajuće presude donesu osuđujuću). Međutim, sudovi su svoja utvrđenja dužni obrazložiti, odnosno navesti činjenice i razloge na temelju kojih su došli do tih utvrđenja. U konkretnom slučaju, Ustavni sud procjenjuje da je prvostupanjski sud bez bilo kakvog obrazloženja odstupio od svojih ranije izraženih stajališta. Sagledavajući provedeni kazneni postupak kao cjelinu, a uzevši u obzir da niti drugostupanjski sud nije otklonio spomenuti nedostatak prvostupanjske presude, Ustavni sud ocjenjuje da je u konkretnom slučaju došlo do povrede podnositeljevog prava na pravično suđenje.

6. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u izreci.

7. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

8. Budući da je o ustavnoj tužbi podnositelja Ustavni sud donio odluku, nije posebno razmatrao njegov prijedlog za odgodu ovrhe iz članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5881/2013

Zagreb, 6. veljače 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 23/2014-435