## Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-188/1995. od 29. ožujka 1995. i Izdvojeno mišljenje

### NN 22/1995 (31.3.1995.), Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-188/1995. od 29. ožujka 1995. i Izdvojeno mišljenje

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Jadranko Crnić predsjednik
Suda, te suci Zdravko Bartovčak dr. Velimir Belajec, dr. Nikola
Filipović Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kućeković,
Jurica Malčić, mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan
Severinac i Mladen Žuvela odlučujući o ustavnim tužbama Ružice
Horvatinović, Gordane Gasparini, Erike Kocijančić, Vesne
Milošević, Petra Novoselca, Vladimira Primorca, Amare Trgo, Rudolfa
Frančule, Milivoja Mikora, mr. Marka Popovića, Sovjetke Režić,
Georga Šnura i Dubravke Butković-Brljačić, na sjednici
Suda održanoj 29. ožujka 1995. godine donio je

## ODLUKU

I IZDVOJENO MIŠLJENJE

I.

Usvajaju se ustavne tužbe te se ukida odluka Državnog sudbenog vijeća
o imenovanju sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj I-1/1995 od 16.
veljače 1995. godine i sve radnje koje je Vijeće poduzelo
u postupku imenovanja sudaca tog suda.

II.

Predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću na ponovni postupak
raspravljanja i glasovanja o kandidatima i njihovog imenovanja za suce
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, na temelju liste kandidata ministra pravosuđa
od 19. siječnja 1995. i u okviru uvjeta propisanih oglasom Ministarstva
pravosuda Republike Hrvatske (Klasa: 740-03/94-01/01, Urbroj: 514-02-94-3
od 1. prosinca 1994., objavljenog u "Narodnim novinama", broj
88/94).

III.

Nastupanje pravnih učinaka ove odluke u odnosu na sve kandidate
koji su sudjelovali u postupku provedenom u povodu oglasa za imenovanje
sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kako za one koji su imenovani
za suce, tako i za one koji nisu imenovani, odgađa se do donošenja
nove odluke Državnog sudbenog vijeća o imenovanju sudaca, a najkasnije
do isteka roka od tri mjeseca računajući od dana objave ove
odluke u "Narodnim novinama", službenom listu Republike Hrvatske.

IV.

Ova odluka objavit će se u "Narodnim novinama", službenom
listu Republike Hrvatske.

Obrazloženje

I.

Ružica Horvatinović, Gordana Gasparini Erika Kocijančić,
Vesna Milošević, Petar Novoselec Vladimir Primorac i Amara Trgo -
svi sudionici postupka u povodu oglasa (nastavno: natječaja) Ministarstva
pravosuđa Republike Hrvatske za slobodna mjesta sudaca Vrhovnog suda
Republike Hrvatske (nastavno: Vrhovni sud) - podnijeli su zajedničku
tužbu radi osporavanja ustavnosti i zakonitosti odluke Državnog sudbenog
vijeća (nastavno: Vijeće) o imenovanju sudaca Vrhovnog suda
broj I-1/1995 od 16. veljače 1995. godine. Milivoj Mikor, također
kandidat u natječaju, podnio je samostalnu tužbu protiv iste odluke.
Kandidati Rudolf Frančula, mr. Marko Popović, Sovjetka Režić,
Georg Šnur i Dubravka Butković-Brljačić naknadno su
se pri družili tužbi grupe tužitelja. Iz izjašnjenja kandidata u natječajnom
postupku Milivoja Antuna Lazića Tome Štedula, Davora Krtića,
Ivice Crnića i Vjekoslava Lojena proizlazi da ne žele pristupiti
tužbi, a posljednji od imenovanih osporrio je nadležnost Ustavnog suda
u ovom predmetu. Svi podnositelji tužbe smatraju da su u natječajnom
postupku prekršene odredbe zakona, pa je zbog toga i pobijana odluka nezakonita;
da su im time povrijeđene ustavne slobode i prava čovjeka i
građanina iz članaka 14.18.19.26. i 44. i stavka 1. članka
121. Ustava Republike Hrvatske kao i temeljne odredbe Ustava iz članaka
3. i 4 te stavka 2. članka 5. Zbog toga predlažu da se pobijana
odluka Vijeća ukine i predmet vrati na ponovni postupak. Ustavni
sud poduzeo je ove postupovne radnje: - Vijeću su dostavljene ustavne
tužbe radi davanja mišljenja i izjašnjenja o spornim pitanjima, te je zatraženi
dostava cjelokupnog spisa koji se odnosi na predmet tužbi. Vijeće
se je odazvalo pozivu Ustavnog suda. - od Ministarstva pravosuđa zatraženi
su spisi koji s odnose na predmet tužbi. Ministarstvo je udovoljilo ovom
traženju. - svim kandidatima s Liste kandidata za suce Vrhovnog suda od
19. siječnja 1995. koju je utvrdio ministar pravosuđa, dostavljene
su ustavne tužbe radi eventualnog isjašnjenja o navodima i zahtjevima iz
tužbi. Već je objašnjeno koji su se kandidati, i na koji, način,
odazvali. - Od podnositelja ustavnih tužbi zatraženo je da Ustavnom sudu
pošalju pobijanu odluku u izvorniku ili prijepisu. Neki od podnositelja
tužbi odazvali su se pozivu. Ustavne tužbe su osnovane. Nakon razmatranja
ustavnih tužbi, mišljenja i izjašnjenja Vijeća o navodima iz ustavne
tužbe od 6. ožujka 1995., izjašnjenja pojedinih kandidata u natječaju,
pojavila su se slijedeća sporna pitanja od važnosti za odlučivanje
u ovom predmetu:

1. pitanje je li Ustavni sud nadležan za postupanje i odlučivanje
u ovoj pravnoj stvari;

2. je li trebalo pribaviti ocjenu obnašanja sudačke dužnosti
ili mišljenje o kandidatima u natječaju;

3. je li Vijeće bilo ovlašteno smanjiti broj slobodnih mjesta
sudaca;

4. jesu li kandidati prilikom odlučivanja i glasovanja stavljeni
u nejednak (diskriminirani) položaj, te

5. od kakvog je značenja nedostatak obrazloženja u pobijanoj
odluci. U nastavku ovog teksta će se o tim pitanjima (i tim redom)
izložiti stavove stranaka i ocjene Ustavnog suda.

1. Nadležnost Ustavnog suda

1.1. Kandidat u natječaju Vjekoslav Lojen u svom izjašnjenju
smatra da ne postoje zakonske pretpostavke za pobijanje osporene odluke
ustavnim tužbama ili drugim pravnim sredstvima, jer je Vijeće isključivo
nadležno imenovanje odnosno neimenovanje sudaca pa je zakon: i ustavno
pravo članova Vijeća da donose odgovarajuće odluke.

1.2. U Republici Hrvatskoj državna je vlast ustrojena na načelu
diobe vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudbenu (članak 4. Ustava).
Polazeći od ove temeljne odredbe, u okviru sudbene vlasti ustrojeno
je posebno državno tijelo- Državno sudbeno vijeće - s ovlaštenjem
da imenuje i razrješava suce i državne odvjetnike te da odlučuje
o njihovoj disciplinskoj odgovornosti (stavak 1. članka 121. Ustava;
članak 12. Zakona o Državnom sudbenom vijeću - nastavno ZDSV
- "Narodne novine", broj 58/93). S obzirom na položaj Vijeća
u sustavu državne vlasti protiv njegovih odluka nije dopuštena žalba, već
samo izvanredna pravna sredstva određena posebnim propisima. U stavku
3. članka 120. Ustava određuje se da protiv odluke o razrješenju
od sudačke dužnosti sudac ima pravo podnijeti zahtjev za zaštitu
Županijskom domu Sabora Republike Hrvatske, a u stavku 2. taksativno se
navode slučajevi kad sudac može biti razriješen sudačke dužnosti.
Ove ustavne odredbe ne mogu se primijeniti na osporenu odluku, jer se njome
suci ne razrješuju nego se imenuju. To se odnosi i na onaj (konkludentni,
prešućeni) dio osporene odluke koji se tiče kandidata koji
nisu imenovani za suce, bez obzira što nekima od njih (onima koji su bili
suci Vrhovnog suda u vrijeme provođenja natječaja) prestaje
sudačka dužnost (arg. iz članaka 101. i 102. Zakona o sudovima
- nastavno ZS - "Narodne novine", broj 3/1994). Ovo stoga što
prestanak sudačke dužnosti (po sili zakona) zbog toga što sudac
nije ponovno imenovan nije isto što i razrješenje od sudačke dužnosti,
do kojeg dolazi iz drugih razloga i na temelju (konstitutivne) odluke o
razrješenju. Protiv odluke Vijeća o disciplinskom kažnjavanju sudac
ima isto pravno sredstvo, tj. može podnijeti zahtjev za zaštitu Županijskom
domu Sabora. Protiv odluke Vijeća o imenovanju sudaca nije, ni u
Ustavu niti u Zakonu o Državnom sudbenom vijeću, predviđeno nikakvo
posebno pravno sredstvo, što ne znači da ga nema. Osporena odluka
Vijeća o imenovanju sudaca Vrhovnog suda po svojem je pravnom značaju
konačni pojedinačni akt državne vlasti kojim se rješava o
pravima i pravnim interesima kandidata koji su sudjelovali u natječajnom
postupku. S obzirom da za zaštitu kandidata nije predviđen drugi pravni
put, valja razmotriti dva izvanredna pravna sredstva - koja se odnose baš
na takav slučaj - i koja stoje u prividnoj konkurenciji. To su pravna
sredstva iz: - stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (nastavno: UZUS - "Narodne novine", broj 13/1994), iz
kojih proizlazi da svatko može podnijeti ustavnu tužbu ako smatra da mu
je odlukom sudbene, upravne vlasti ili drugih tijela koja imaju javne ovlasti,
povrijeđeno jedno od Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka
i građanina, sve pod pretpostavkom da zbog povrede tih ustavnih prava
nije dopušten drugi pravni put. - članka 66. Zakona o preuzimanju
Zakona o upravnim sporovima (nastavno: ZUS - "Narodne novine",
broj 9/1992 i 77/1992), po kojem o zahtjevu za zaštitu Ustavom zajamčenog
prava i slobode čovjeka i građanina, ako je takva sloboda ili
pravo povrijeđeno konačnim pojedinačnim aktom, odlučuje
sud nadležan za upravne sporove (Upravni sud Republike Hrvatske) odgovarajućom
primjenom propisa za upravni spor (tzv. kvazi-upravni spor), sve pod pretpostavkom
da nije osigurana druga sudska zaštita; Upravnosudski (i kvazi-upravnosudski)
postupak provodi se, u načelu, kad se osporava zakonitost konačnog
pojedinačnog akta donesenog od strane državnih tijela i tijela s
javnim ovlastima, koja spadaju u oblast upravne vlasti, tj. kad se odlučuje
u upravnim (kvazi-upravnim) stvarima. To proizlazi ne samo iz prirode stvari,
već i iz članka 1. ZUS koji ima šire, programatsko značenje
i ne odnosi se samo na upravnosudski već i na kvaziupravnosudski
postupak. Državno sudbeno vijeće po svojoj pravnoj prirodi je državno
tijelo koje ima ovlasti u djelokrugu sudbene vlasti, i spada u oblast sudbene
vlasti. Zbog toga postupak za imenovanje sudaca koji provodi i u kojem
odlučuje Vijeće nije upravna stvar, pa za kontrolu njegovih
odluka nije nadležan Upravni sud u upravnosudskom postupku. Isto stajalište,
s drugačijim obrazloženjem, izrazio je i Vrhovni sud u presudi od
9. ožujka 1995. broj Uzz 5/95. Iz izloženog slijedi da odlučivati
o tome je li odlukom Vijeća o imenovanju sudaca povrijeđeno jedno
od Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i građanina
može samo Ustavni sud u postupku povodom ustavne tužbe, jer je on izričito
ovlašten s tog gledišta kontrolirati i ukinuti ne samo odluke upravne vlasti
i inih tijela s javnim ovlastima, nego i odluke sudbene vlasti (članak
28. UZUS).

2. Pitanje ocjene obnašanja sudačke dužnosti odnosno
mišljenja o kandidatima.

2.1. Podnositelji ustavnih tužbi tvrde da ni za jednoga od njih nije
dana ocjena obnašanja sudačke dužnosti, a od imenovanih sudaca dana
je samo za jednoga, iz čega slijedi da pobijana odluka nije utemeljena
na člancima 8, 51 i 52 ni na stavku 1. članka 53. ZS, pa
su zbog toga povrijeđena njihova ustavna prava iz članaka 14,
19, 26. i 44. Ustava. U izjašnjenju Vijeća priznaje se da navedene
ocjene nisu dane, ali se navodi da se ni ne mogu dati za sve kandidate
(npr. za one koji nisu suci); da je ministar pravosuđa zauzeo stajalište
da ocjene nisu potrebne, time što je vijeću dostavio listu kandidata
koji ispunjavaju pretpostavke za imenovanje; te da se ocjena daje svake
tri godine računajući od dana stupanja na snagu Zakona o sudovima
(stavak 1. članka 54), pa se ona ne odnosi na suce koji su imenovani
po dosadašnjim propisima.

2.2. Nejasna formulacija iz članka 51. ZS da "za imenovanje
za suca višeg suda" sudac treba imati stručno znanje i sposobnost
koja se utvrđuje ocjenom obnašanja sudačke dužnosti, zavodi
na tumačenje da se to odnosi na sva imenovanja u "više sudove".
Ostaje nejasno koji bi to bili viši sudovi", a koje bi trebalo smatrati
"nižim sudovima". Navedeni izričaj treba smisleno tumačiti
u relativnom, a ne u apsolutnom smislu: "viši sud" je onaj koji
je viši od onoga iz kojeg dolazi sudac koji se imenuje u viši sud. Drugim
riječima, radi se o napredovanju suca, o njegovom promaknuću
iz nižeg suda u viši, jer u novom sustavu sudbene vlasti za koju je značajna
stabilnost obnašanja sudačke dužnosti - drugačijih imenovanja
sudaca ni nema, osim kad se sudac prvi puta imenuje. Uz takvo tumačenje
odredbe zakona moguće je dati ocjenu obnašnja sudaćke dužnosti,
jer u vrijeme imenovanja u viši sud sudac već obnaša sudačku
dužnost u nižem sudu; smisao dobiva i odredba da se ocjena daje svake tri
godine (stavak 1. članka 54. ZS), jer prije isteka tog roka ne treba
očekivati napredovanje suca; a jasan je i krajnji domet ocjene,
tj. da sudac, pored ostalog, ne ispunjava uvjete za napredovanje ili da
ispunjava uvjete za napredovanje (stavak 2. članka 54). S obzirom
na to da je ovaj sistem praćenja i ocjene sudaca očito prilagođen
novoj koncepciji stalne sudačke dužnosti, njega se može i treba
primjenjivati samo u novom sudbenom sustavu koji se tek ustrojava. U stavku
1. članka 17. Zakona o Državnom sudbenom vijeću (koji se odnosi
na sva imenovanja, a ne samo na slučajeve napredovanja sudaca) određuje
se, međutim, da je ministar pravosuđa dužan zatražiti mišljenje
(i podatke) o svim kandidatima od predsjednika suda u koji se imenuju suci
(u ovom slučaju od predsjednika Vrhovnog suda); da na temelju tog
mišljenja i drugih podataka ministar utvrđuje koji kandidati ispunjavaju
uvjete za suca i sastavlja listu kandidata abecednim redom (stavak 2),
te da je dužan listu, obavijest o kandidatima koji nisu stavljeni na listu
te mišljenja sudova o prijavljenim kandidatima dostaviti Vijeću (stavak
3). U citiranim zakonskim odredbama ne pojašnjava se o čemu se daje
mišljenje, ali se ono zasigurno ne iscrpljuje (samo) u ocjeni formalnih
zakonskih pretpostavaka za imenovanje suca (članci 49. i 50. ZS),
jer su ta pitanja već riješena sastavljanjem liste kandidata; mišljenje
se treba prvenstveno odnositi na suštinske kvalitete svakog kandidata ponaosob
(kao što su njegova stručnost, uspješnost u radu, a po potrebi i
druga osobna svojstva), jer se samo takvim mišljenjem može osigurati argumentirana
rasprava i odlučivanje na sjednici Vijeća. Jasno je da dano
mišljenje ne vezuje članove Vijeća i da se oni mogu slobodno
opredjeljivati za kojeg će kandidata glasovati u skladu s vlastitom
savješću i osobnim uvjerenjem; obvezatnost davanja mišljenja o svim
kandidatima trebala bi samo omogućiti članovima Vijeća
bolje i razložitije zauzimanje stajališta. Vijeće je također
zauzelo takvo stajalište, što proizlazi iz njegove najrecentnije prakse.
Iz zapisnika sa VI. sjednice Vijeća od 17. veljače 1995, na
kojoj se odlučivalo o imenovanju predsjednika Upravnog suda, Visokog
trgovačkog suda i županijskih sudova, proizlazi da je predsjednik
Vrhovnog suda (u svojstvu predsjednika neposredno višeg suda od sudova
za koje su imenovani predsjednici - stavak 1. članka 17. ZDSV) davao
mišljenja u sadržaju koji je ovdje izložen. Mišljenja su, doduše, dana
usmeno, u toku raspravljanja na sjednici Vijeća (i ne baš na kvalitetan
način), no dana su za svakog kandidata ponaosob i odnosila su se
na njihove suštinske osobine koje su, po mišljenju predsjednika Vrhovnog
suda, bile važne za donošenje odluke. U predmetu u kojem je donesena osporena
odluka nije bilo tako. Dopisom od 21. prosinca 1994, uz koji je priložio
prijave kandidata, ministar pravosuđa je od predsjednika Vrhovnog suda
zatražio mišljenje i podatke o svim kandidatima, a ovaj je odgovorio dopisom
od 10. siječnja 1995. uz koji je priložio potrebne podatke, ali
nije dao mišljenje u smislu citiranih zakonskih odredaba (u stvari, u dopisu
stoji da se daju podaci i mišljenje, ali se mišljenje odnosi samo na formalne
pretpostavke za imenovanje sudaca). Posljedica je ovog propusta što se
na sjednici Vijeća nije vodila nikakva rasprava o stručnim
i drugim kvalitetama kandidata za Vrhovni sud, nisu izneseni nikakvi razlozi
na temelju kojih se neki predlažu za imenovanje, a drugi se ne predlažu,
pa se i donošenje odluke svelo na puko glasovanje bez ikakvih argumenata.
Ovaj propust ima posebnu težinu ako se ima u vidu da se prvi puta imenuju
suci sa stalnom sudačkom dužnosti. 2.3. Iz izloženog slijedi da
pobijana odluka nije utemeljena na odredbi članka 8. Zakona o sudovima,
po kojoj se suci imenuju uz uvjete i po postupku u kojem se osigurava stručnost,
neovisnost i dostojnost za obnašanje sudske dužnosti, niti na odredbama
članka 17. Zakona o Državnom sudbenom vijeću. Time su povrijeđena
ustavna prava podnositelja tužbi iz stavka 2. članka 14. (jednakost
pred zakonom), članka 26. (jednakost pred sudovima i drugim državnim
i inim tijelima koja imaju javne ovlasti) i članka 44. (pravo pod
jednakim uvjetima sudjelovati u obavljanju javnih poslova i biti primljen
u javne službe) Ustava. Pravo pod jednakim uvjetima biti primljen u javne
službe (članak 44. Ustava) ne znači samo formalnu jednakost
u natječaju, već i pravo svakog kandidata da se, na jednak
način za sve, uzmu u obzir stručna, moralna i druga svojstva
svakoga ponaosob. Izjednačavanje kandidata na način da se
ni za jednoga od njih ne prosuđuju rečena svojstva, znači,
u suštini, iznevjeravanje načela jednakosti, a ne njegovo ostvarenje.
Ustavno pravo na jednakost povrijeđeno je i time što Vijeće nije
postupalo na jednak način prema svim kandidatima - na sjednici od
16. veljače 1995. nisu o kandidatima dana nikakva mišljenja, a već
idućeg dana na sjednici od 17 veljače 1995. iznesena su mišljenja
o svim kandidatima. Treba pretpostaviti i nadati se da će se tako
postupati i na idućim sjednicama.

3. Ograničenje broja slobodnih mjesta za suce Vrhovnog
suda

3.1. Podnositelji tužbi tvrde da je Vijeće svojom odlukom smanjilo
broj sudaca Vrhovnog suda (sa 37 na 25); da odluku o broju sudaca u sudu
donosi ministar pravosuđa, da je Vijeće bilo dužno imenovati
37 sudaca, te da nije imalo ni ustavno ni zakonsko ovlaštenje smanjiti
ovaj broj. Smatraju da je time povrijeđeno njihovo pravo da budu imenovani
nepreostalih 12 slobodnih mjesta sudaca, pa su time povrijeđena njihova
ustavna prava iz članaka 26. i 44. Ustava, a sam postupak imenovanja
je suprotan zakonu i stavku 2. i članka 5. i stavku 2. članka
121 Ustava. Navode da je povrijeđeno načelo diobe vlasti iz
članka 4. Ustava, jer je Vijeće, kao tijelo sudbene vlasti,
preuzelo ovlasti ministra pravosuđa, tj. izvršne vlasti. U svom izjašnjenju
Vijeće navodi da je imenovalo 25 sudaca, ali nije odredilo da Vrhovni
sud ima toliki broj sudačkih mjesta; da nema propisa po kojem bi
sva sudačka mjesta morala biti popunjena; te da svojom odlukom da
imenuje 25 sudaca nije utjecalo na odluku ministra pravosuđa o ukupnom
broju od 37 sudaca Vrhovnog suda.

3.2. Iz podataka u spisu proizlazi da ministar pravosuđa nije, za
sada, odredio okvirna mjerila za rad sudaca za Vrhovni sud (članak
47. ZS), uvažavajući preporuku iz Zaključaka proširene opće
sjednice Vrhovnog suda od 8. travnja 1994. O tome je, kao i o svojoj odluci
da Vrhovni sud ima 37 sudaca (članak 46. ZS), svojim dopisima od
30. studenoga 1994. obavijestio Vijeće i predsjednika Vrhovnog suda,
te pozvao predsjednika da podnese prijedlog o imenovanju sudaca. Predsjednik
Vrhovnog suda je dopisom od 1. prosinca 1994. predložio da se objavi slobodnim
svih 37 mjesta sudaca, što je ministar učinio oglasom u "Narodnim
novinama", broj 88/94 od 5. prosinca 1994. godine (članak 16.
ZDSV). Iz zapisnika s V. sjednice Vijeća od 16. veljače 1995.
(str. 8) proizlazi da je ono, prije nego se pristupilo odlučivanju
i glasovanju o imenovanju sudaca na prijedlog predsjednika Vrhovnog suda
donijelo odluku da se popuni samo 25 sudačkih mjesta, s obrazloženjem
koje je dao predsjednik, tj. da je to dovoljan broj sudaca, da natječaj
nije adekvatno objavljen te da bi se - ako se imenuje svih 37 sudaca -
time zatvorilo vrata drugim istaknutim pravnicima, s obzirom da je sudačka
dužnost imenovanih sudaca stalna. Za takvu odluku glasovalo je 12 članova
Vijeća dok su dvojica bila za to da se imenuje svih 37 sudaca Vrhovnog
suda. Iz svega što je izloženo slijedi da je odluku o određivanju broja
sudaca Vrhovnog suda donijelo nadležno tijelo (ministar pravosuđa -
članak 46. ZS), ali da ministar nije donio okvirna mjerila za rad
sudaca, što je trebalo učiniti u smislu članaka 46. i 47.
Zakona o sudovima; te da su slobodna mjesta sudaca objavljena u skladu
s odredbom članka 16. Zakona o Državnorn sudbenom vijeću,
tj. da je to učinilo Ministarstvo pravosuđa na prijedlog, predsjednika
Vrhovnog suda. Odluka Vijeća da se imenuje samo 25 sudaca Vrhovnog
suda, a ne svih 37, nije utemeljena na zakonu, pa zbog toga nije u skladu
sa zakonom ni pobijana odluka kojom je imenovano samo 25 sudaca. Ovo stoga
što Vijeće nije bilo ovlašteno ograničiti broj slobodnih mjesta
sudaca, nakon što su ta mjesta na zakonit način objavljena. Ovaj
se zaključak temelji na slijedećim razlozima: - Opozvati oglašavanje
slobodnih mjesta sudaca (tj. javni natječaj) odnosno ograničavati
uvjete iz natječaja može (kad za to postoje zakonske pretpostavke)
samo ono državno tijelo koje je natječaj objavilo, i to u postupku
koji je propisan za objavljivanje natječaja. (Valja naglasiti da
ograničavanje broja slobodnih mjesta sudaca nije drugo do djelomično
opozivanje natječaja) To znači da je u ovom slučaju
za ograničavanje uvjeta iz natječaja (smanjivanje slobodnih
mjesta) bilo nadležno Ministarstvo pravosuđa, a ne Vijeće (arg.
iz članka 16. ZDSV). Točno je da ne moraju biti popunjena
sva sudačka mjesta u određenom sudu, ali ako se to iz nekih
razloga želi, onda treba oglasiti manji broj radnih mjesta od ukupnog broja
sudačkih mjesta u sudu. Odluku o tome donosi također Ministarstvo
pravosuđa, uz pristanak predsjednika tog suda ili predsjednika neposredno
višeg suda (članak 16. ZDSV). Po članku 12. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću u djelokrug Vijeća spada imenovanje određenih
pravosudnih djelatnika (i odlučivanje o njihovom razrješavanju i
o disciplinskoj odgovornosti). Sva ostala pitanja koja se tiču pravosudne
djelatnosti nisu u nadležnosti Vijeća, pa tako ni pitanje koliko
sudaca treba da ima odredeni sud niti koliko će sudaca biti imenovano,
jer to spada u poslove pravosudne uprave koji su u nadležnosti Ministarstva
pravosuda (članci 37. i 38. ZS). Nakon što je natječaj objavljen
na zakonom propisan način, Vijeće treba obaviti posao imenovanja
sudaca, držeći se natječajnih uvjeta. Može se desiti da Vijeće
u konkretnim okolnostima ne bude u mogućnosti imenovati onaj broj
sudaca koji odgovara natječajnim uvjetima, npr. kad nema dovoljan
broj kvalitetnih kandidata ili kad postoje druge smetnje za uspješno okončanje
natječajnog postupka. No u tom slučaju imenovanje manjeg
broja sudaca uvjetovano je objektivnim okolnostima, a nije posljedica izražene
volje Vijeća odnosno njegove odluke da se imenuje manji broj sudaca.
- Javno oglašavanje odnosno natječaj je javno obećanje koje
na jednoj strani stvara dužnost da se razmotre sve prijave kandidata i
postupi u skladu s uvjetima natječaja, s na drugoj strani pravo
da se pod jednakim uvjetima sudjeluje na natječaju. Zbog toga se
natječaj, u pravilu, ne može opozvati ili ograničiti - posebice
nakon što je istekao rok za podnošenje prijava kandidata - jer se time
zadire u njihova prava. Ova pravila proizlaze iz same prirode javnog oglašavanja
odnosno natječaja, ona su se stvarala i ustalila u praksi državnih
i inih tijela u postupcima koji se provode u svezi s oglašavanjem odnosno
natječajem, pa nema razloga da se ne primijene i u ovom slučaju.

3.3. Smanjenjem broja slobodnih mjesta sudaca u Vrhovnom sudu Vijeće
je, na način koji je suprotan zakonu, podnositeljima ustavne tužbe
povrijedilo ustavno pravo iz članaka 26. i 44. Ustava. Ujedno je
povrijeđeno ustavno načelo diobe viasti iz članka 4.
Ustava, jer je Vijeće - koje ima ovlasti u okvirima sudbene vlasti
- neustavno preuzelo ovlaštenja izvršne vlasti (Ministarstva pravosuđa),
time što je ograničilo slobodan broj sudačkih mjesta u natječaju
kojeg je objavilo Ministarstvo. Time je Vijeće povrijedilo i temeljnu
odredbu Ustava iz stavka 2. članka 5, po kojoj je svatko dužan držati
se Ustava i zakona i poštivati pravni poredak Republike Hrvatske.

4. Nejednaki položaj kandidata prilikom glasovanja i odlučivanja

4.1. Podnositelji ustavnih tužbi tvrde da se na sjednici Vijeća
nije glasovalo na temelju liste kandidata koja je sastavljena abecednim
redom, već na temelju liste od 25 kandidata koju je protuzakonito
sastavio predsjednik Vrhovnog suda; da se o ostalima glasovalo "kao
o kandidatima s ostatka liste ministra", i to nakon što je prethodno
odlučeno da se imenuje samo 25 sudaca i nakon što su ti suci bili
izabrani. U izjašnjenju Vijeća navodi se da lista kandidata koju
sastavlja ministar pravosuđa nije prijedlog o kojem se glasuje"
već prijedlog može podnijeti svaki član Vijeća·
da okolnost što lista mora biti sastavljena abecednim redom nema posebne
važnosti; da predsjednik Vrhovnog suda nije sastavio posebnu listu, već
je istaknuo prijedlog o kojem se glasovalo, te da se nakon toga glasovalo
pojedinačno i o svim drugim kandidatima.

4.2. Poslovnik Državnog sudbenog vijeća ("Narodne novine",
broj 85/1994) manjkav je posebno u dijelu koji se odnosi na glasovanje
i odlučivanje na sjednicama Vijeća. Iz stavaka 1. i 3. članka
7. proizlazi da se glasuje "za" ili "protiv" prijedloga,
ali se ne objašnjava što je taj prijedlog i tko ga podnosi. U stavku 2.
članka 18. određuje se da se u sjednici razmatraju prijave i
odlučuje za svako mjesto posebice; treba pretpostaviti da prijave
treba razmatrati redom kako su kandidati uvršteni u listu Zakonska odredba
po kojoj je ministar pravosuđa dužan, nakon što je proveo zakonom regulirani
postupak, sastaviti listu kandidata koji ispunjavaju uvjete za imenovanje
i to baš abecednim redom (stavak 2. članka 17. ZDSV), nema za svrhu
samo uobičajeno sređivanje i bolju preglednost liste, već
i da se kandidati svrstaju redom koji omogućuje maksimalnu objektivnost.
Svrha je odredbe spriječiti upravo ono što se desilo na sjednici
Vijeća - da se arbitrarnim postupanjem neki kandidati izdvoje iz
reda po kojem su svrstani u listi, da se o njima prvenstveno i posebno
glasuje i odlučuje i da se time stave u povlašteni položaj u odnosu
na druge kandidate s liste. Samu listu ne bi trebalo shvatiti kao puki
popis kandidata koji ispunjavaju uvjete za imenovanje, nego i kao temeljni
prijedlog o kojem treba glasovati i odlučivati, i to baš redom koji
je utvrđen u listi. Takvo stajalište je, uz bitnu iznimku, na konkludentan
način usvojilo i Vijeće time što je - nakon što se odglasovalo
za kandidate koje je predložio predsjednik Vrhovnog suda - nastavilo glasovanje
za ostale kandidate po redu kojim su svrstani u listi, iako njih nijedan
član Vijeća nije predložio za imenovanje; glasovalo se, dakle,
na temelju same liste, bez posebnog prijedloga. Svaki član Vijeća
može, naravno, iznijeti svoje mišljenje koga bi trebalo imenovati za suca,
ali ne tako da se neki kandidati izdvoje iz liste i da se o njima posebno
i prvenstveno glasuje, jer se na taj način stvaraju posebne, privilegirane
liste, bez obzira zvale se one liste ili prijedlozi. Ako se ima u vidu
da se u ovom predmetu glasovalo i odlučivalo bez ikakvih argumenata
i kriterija za donošenje odluke o imenovanju; da je u toku sjednice Vijeća,
na prijedlog predsjednika Vrhovnog suda, donesena odluka da se imenuje
samo 25 sudaca; da je odmah nakon toga isti predsjednik podnio svoj prijedlog
za izbor poimenično određenih 25 kandidata s liste; da se odmah
pristupilo glasovanju o tih 25 kandidata, bez obzira na abecedni red iz
liste; da su ti kandidati dobili maksimalan (ili skoro maksimalan) broj
glasova, pa su time već bili izabrani; i da se tek tada, nakon svega
izloženog, prešlo na glasovanje o ostalim kandidatima s liste, jasno je
da su ti kandidati bili u diskriminiranom položaju, s bitno smanjenim izgledima
da dobiju potreban broj glasova za imenovanje. Očito je da su članovi
Vijeća - nakon što su već praktički odlučili
o imenovanju sudaca iz prijedloga predsjednika Vrhovnog suda pristupili
glasovanju za ostale kandidate kao rutinskom poslu kojeg treba odraditi
radi očuvanja procesnih formalnosti, pa su na odgovarajući
način i glasovali.

4.3. Takvo postupanje je u očiglednoj nesuglasnosti sa zakonom,
njime se izigrava svrha natječaja, pa nema sumnje da su time povrijeđena
ustavna prava podnositelja tužbi iz članaka 14, 26. i 44. Ustava.

5. Nedostatak obrazloženja u pobijanoj odluci

5.1 Podnositelji ustavne tužbe tvrde da pobijana odluka ne sadrži nikakve
razloge (obrazloženje) zašto oni nisu imenovani za suce Vrhovnog suda,
pa zbog toga ne mogu ostvariti ustavno pravo na učinkovitu pravnu
zaštitu, što čini povredu ustavnih prava iz članaka 18. i
19. Ustava. U izjašnjenju Vijeće tvrdi da nijednim zakonskim propisom
nije određeno da bi pobijana odluka morala imati obrazloženje, da je
odluka o imenovanju zapravo "akt vladanja" pa stoga ne mora sadržavati
razloge.

5.2. Uvidom u spis utvrđeno je da pobijana odluka sadrži sanao spisak
kandidata koji su imenovani za suce Vrhovnog suda (toč. I) i odredbu
da oni stupaju na dužnost 3. ožujka 1995. godine (toč. II). U odluci
se ne navode kandidati koji nisu imenovani za suce, pa se samo iz spiska
imenovanih može (arg a contrario) zaključiti koji kandidati nisu
imenovani Odluka nema nikakvog obrazloženja (razloga). Točno je
da, u načelu, odluka koja nema razloga koji objašnjavaju zašto je
donesena (i zašto baš u određenom sadržaju) ne omogućuje učinkovito
izjavljivanje sredstava pravne zaštite, pa je takvo pravno stajalište opetovano
došlo do izražaja u odlukama Ustavnog suda. No valja konstatirati da pobijana
odluka odgovara standardnom sadržaju odluka koje se donose povodom javnog
natječaja, jer se u praksi uobičajilo da se u njima navode
samo kandidati koji su izabrani (imenovani). Odluka koja i ne spominje
kandidate koji nisu imenovani, ne može imati obrazloženje zašto nisu imenovani.
Može se dovesti u sumnju je li takav standardni, ali manjkav i jednostran
sadržaj odluke primjeren odlučivanju o imenovanju sudaca, posebice
kad se radi o kandidatima koji su bili suci Vrhovnog suda a nisu imenovani,
pa im uslijed takve (konkludentne, prešućene) odluke o neimenovanju
po sili zakona prestaje sudačka dužnost (arg. iz članka 101.
i 102. ZS). No ne može se zaključiti da je pobijana odluka - takva
kakva jeste i zbog toga što nema obrazloženje - protivna zakonu. Uostalom,
obrazloženje odluke koja se donosi na temelju glasovanja moglo bi glasiti
samo da kandidat, koji nije imenovan, nije dobio potreban broj glasova.
U natječajnim postupcima za popunjavanje slobodnih radnih mjesta
priznaje se sudionicima natječaja pravo da uzmu uvid u natječajne
spise, te da na temelju razloga koji proizlaze iz tih spisa izjave pravni
lijek protiv natječajne odluke, što predstavlja svojevrsnu zamjenu
za obrazloženje odluke Pravo na uvid u natječajne spise imaju i
kandidati za Vrhovni sud, samo što u spisima Vijeća nema ni traga
bilo kakvim razlozima ili kriterijima na temelju kojih se odlučivalo.
No to je tema koja je izložena u toč. 3. ove odluke.

II.

Imajući u vidu odredbe članka 25. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske i stavka 3. članka 62. Poslovnika Ustavnog
suda Republike Hrvatske, na temelju izloženog Ustavni sud Republike Hrvatske
je donio odluku kao u izreci: - da se usvoje ustavne tužbe u ovom predmetu
te da se ukine pobijana odluka Vijeća kao i sve njegove radnje u
postupku jer su poduzete na nezakonit način (toč. I. izreke).
Ovo posljednje posebno se odnosi i na odluku Vijeća da se za suce
Vrhovnog suda imenuje samo 25 sudaca. - da se predmet vrati Vijeću
na ponovni postupak, a to znači na ponovno raspravljanje i glasovanje
o kandidatima i na imenovanje sudaca Vrhovnog suda. Ponovni postupak treba
provesti na temelju liste kandidata Ministra pravosuđa i već
objavljenog oglasa Ministarstva pravosuđa, jer je postupak oglašavanja
i radnje koje su mu prethodile obavljen na način koji je u skladu
sa zakonom. Ponovljeni postupak treba provesti poštujući oglašene
uvjete, tj. provesti ga za 37 slobodnih mjesta sudaca Vrhovnog suda (točka
II. izreke) U ponovljenom postupku Vijeće treba od predsjednika Vrhovnog
suda zatražiti pisano mišljenje o svim kandidatima s liste kandidata. -
da se nastupanje pravnih učinaka ove odluke - ali samo učinaka
koji se tiču kandidata u postupku za imenovanje sudaca - za neko
vrijeme odgađa (točka III. izreke). To znači da se učinci
odluke koji se odnose na Vijeće ne odgađaju, pa ono može i treba,
ne čekajući bilo kakve rokove, provesti ponovljeni postupak
i donijeti novu odluku o imenovanju sudaca Vrhovnog suda. Za suce koji
su pobijanom odlukom imenovani u Vrhovni sud to znači da i dalje
mogu obavljati sudačku dužnost do donošenja nove odluke Vijeća
(odnosno do isteka određenog roka), pa i nakon toga ako tom odlukom
budu ponovno imenovani. Pravni položaj kandidata koji nisu ponovno imenovani
za suce Vrhovnog suda riješit će se novom odlukom Vijeća; do
njenog donošenja oni imaju prava iz članka 101. i 102. Zakona o
sudovima. Pravni položaj kandidata koji nisu bili suci Vrhovnog suda niti
su imenovani za suce tod suda, ne mijenja se odgađanjem nastupanja
pravnih učinaka ove odluke; i njihov će konačni pravni
položaj ovisiti o novoj odluci Vijeća. Nastupanje pravnih posljedica
ove odluke odgađa se do donošenja nove odluke Vijeća, odnosno
do isteka roka od tri mjeseca od dana objavljivanja ove odluke u "Narodnim
novinama". Ovaj rok je određen jer je primjeren za ponovno postupanje
i odlučivanje Vijeća. Odluka o odgađanju pravnih učinaka
ove odluke donesena je radi zaštite pravnog poretka jer je - bez obzira
na protupravno postupanje Vijeća i nezakonitost pobijane odluke -
valjalo imati u vidu interes pravne sigurnosti i omogućiti neprekinuto
djelovanje Vrhovnog suda, bez štete za funkcioniranje sudbene vlasti. -
da se ova odluka objavi u "Narodnim novinama" (točka IV.
izreke).

Ova odredba dispozitiva temelji se na članku 20. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, a izrečena je zbog posebne važnosti
koju ova odluka ima za državnu i sudbenu vlast i za širu javnost.

Broj: U-III-188/1995.

Zagreb, 29. ožujka 1995.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**Jadranko Crnić**, v. r.

---

## IZDVOJENO MlŠLJENJE

### suca Zdravka Bartovčaka u predmetu U-III-188/95

Iako se u cijelosti ne slažem sa referatom, kao ni sa prijedlogom odluke
suca izvjestitelja, u potpunosti podržavam zahtjev podnositelja ustavnih
tužbi Ružice Horvatinović i dr. (ukupno 13 podnositelja ustavnih
tužbi) i smatram da sve ustavne tužbe treba usvojiti, jer su podnositeljima
tih tužbi povrijeđena ustavna prava, pa slijedom toga po članku
30. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, taj dio Odluke
Državnog sudbenog vijeća, koji se odnosi na podnositelje ustavnih
tužbi, se mora ukinuti i vratiti Državnom sudbenom vijeću na ponovni
postupak. Ne mogu prihvatiti prijedlog iz točke I. nacrta Odluke,
da se ukine cijela Odluka Državnog sudbenog vijeća, te posebno dio
prema kojem se ukidaju i sve radnje koje je Državno sudbeno vijeće
poduzelo u postupku imenovanja sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvatske.
To zato, jer taj dio odluke nema uporišta niti u Ustavu, niti u Ustavnom
zakonu o Ustavnom sudu, kao niti u Poslovniku Ustavnog suda. Prema citiranom
članku 30. Ustavnog zakona, ako Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu
može samo ukinuti osporeni akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo,
a to je Odluka o imenovanju sudaca Vrhovnog suda, a nikako nisu i radnje
koje je Državno sudbeno vijeće poduzelo. Nadalje smatram da Ustavni
sud nema osnova za ukidanje cijele Odluke Državnog sudbenog vijeća
već da imade osnova za ukidanje samo onog dijela koji se odnosi na
podnositelje ustavnih tužbi. Naime, tu Odluku Državnog sudbenog vijeća
moramo promatrati kao akt koji se u stvari sastoji od 63 pojedinačnih
akata (time da su oni samo formalno sadržani u jednoj odluci). Zbog toga
Ustavni sud može uvažavajući sve ustavne tužbe ukinuti samo taj dio
Odluke Državnog sudbenog vijeća koji se odnosi na 13 podnositelja
ustavnih tužbi i samo taj dio vratiti Državnom sudbenom vijeću na
ponovni postupak. Iz točke II. prijedloga Odluke Ustavnog suda prihvaćam
samo onaj dio prema kojem se predmet vraća Državnom sudbenom vijeću
na ponovni postupak. Sve ostalo iz te točke je neprihvatljivo, jer
nema niti ustavne niti zakonske osnove na temelju koje bi Ustavni sud mogao
odrediti Državnom sudbenom vijeću što će ono sve poduzeti,
nakon ukidanja Odluke u tijeku ponavljanja postupka. Državno sudbeno vijeće
je smostalni državni organ čije djelovanje je regulirano ustavom,
zakonom kao i Poslovnikom. Zbog toga nema niti osnova, a niti potrebe,
da Ustavni sud daje upute Državnom sudbenom vijeću o tome kako će
Državno sudbeno vijeće raspravljati i glasovati u ponovljenom postupku,
o kojim kandidatima i sa kojih i kakvih lista, kako se to u obrazloženju
citiranog nacrta Odluke čini na stranici 19. Naravno da to ne znači
da se u Odluci Ustavnog suda i to u obrazloženju ne može i ne treba ukazati
na to iz kojih nezakonitosti u postupanju Državnog sudbenog vijeća
proizlaze povrede ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi. Točka
III. nacrta Odluke Ustavnog suda je u potpunosti neprihvatljiva. Nigdje
nisu navedeni razlozi na osnovi koje ustavne ili zakonske odredbe se u
postupku rješavanja ustavnih tužbi može odgoditi nastup učinaka
Odluke Ustavnog suda. Takve odredbe u propisima o ustavnoj tužbi nema,
a odredbe iz poglavlja o ocjeni suglasnosti zakona s Ustavom se ne mogu
primjeniti. Osim toga ni te odredbe nisu u tom smislu izričite nego
se one izvode iz članka 21. i članka 25. stavak 3. citiranog
Ustavnog zakona. To što se u poglavlju o kontroli ustavnosti i zakonitosti
u članku 26. citiranog Ustavnog zakona spominje i odbačaj
ustavne tužbe sigurno ne znači da se sve odredbe iz te glave mogu
primjenjivati i na područje ustavnih tužbi. Nadalje, kod ustavnih
tužbi moramo imati na umu da Ustavni sud ispituje samo to da li je osporenim
aktom sudbenog ili upravnog organa podnositelju ustavne tužbe povrijeđeno
ustavno pravo. Mislim da je izvan svake sumnje da to ustavno pravo može
biti povrijeđeno samo u tijeku donošenja akta ili u samom aktu. To
znači da se radi o povredi ustavnog prava ex tunc. A, ako je povreda
ustavnog prava izvršena onda tj. kod donošenja osporenog akta Ustavni sud
nije nadležan niti ne može konstruirati to tako, da te povrede nema kroz
vrijeme odgode učinka od 3 mjeseca. Učinci se ne mogu odložiti
niti na jedan sat, a kamoli na 3 mjeseca. Jer, ako bi to učinili
onda bi prihvatili pogibeljan zaključak da se može odgoditi učinke
i na dulje vrijeme od 3 mjeseca, a to znači i u nedogled. Kod svakog
pa i najmanjeg odgađanja pravnih učinaka odluke Ustavnog suda
mi bismo de facto prihvatili stav prema kojem je na izvjesno vrijeme dozvoljeno
kršiti ustavna prava. Uvjeren sam da se takvo nešto ne može izvesti iz
ustavnih normi i to posebno iz članka 125. alineja 3. prema kojoj
Ustavni sud štiti ustavne slobode i prava čovjeka i građanina,
a to znači od onog časa kada su one nastale. Odgoda nastupa
učinaka Odluke Ustavnog suda kojom se utvrđuje da je izvršena
povreda ustavnih prava je protivna samom institutu ustavne tužbe i zaštite
ustavnih prava. Da ne postoje nikakvi pravni argumenti za taj dio odluke
Ustavnog suda o odgađanju nastupa pravnih učinaka, najočitije
proizlazi odatle što se taj dio u obrazloženju (strana 19) obrazlaže samo
jednom i jedinom rečenicom bez pozivanja na propise i praksu Ustavnog
suda.

Inače smatram da podnositeljima ustavnih tužbi doista- nije osigurana
jednakost pred zakonom (čl.14/2. Ustava) - nije im osigurana jednakost
pred državnim tijelima (čl. 26. Ustava) - nije im osigurano da pod
jednakim uvjetima budu primljeni u javne službe (čl. 44. Ustava).
Zbog toga su im Odlukom Državnog sudbenog vijeća povrijeđena
ustavna prava iz članka 14. stavak 2, članka 26. i članka
44. Ustava Republike Hrvatske. U čemu se sastoji povreda tih prava?
Državno sudbeno vijeće je neovlaštenom Odlukom utvrdilo i glasovanjem
odlučilo da će umjesto 37 kako je to određeno odlukom
Ministarstva pravosuđa, imenovati 25 sudaca. Nakon tako prihvaćene
Odluke na sjednici Državnog sudbenog vijeća glasovalo se o prijedlogu
predsjednika Vrhovnog suda Hrvatske i člana Državnog sudbenog vijeća
o izboru odnosno imenovanju samo 25 kandidata koji su tijekom glasovanja
većinom dobivenih glasova svi izabrani. Tek nakon toga se je prišlo
glasovanju o preostalim kandidatima sa liste od 63 kandidata. Bez obzira
na to što se je glasovalo (nakon izabranih 25) o svim ostalim kandidatima
nitko od njih nije mogao biti izabran da je i dobio većinu glasova,
osim ako bi imao toliko glasova da istisne nekoga od već izabranih
- imenovanih 25 sudaca. Takvim glasovanjem su svi osim 25 kandidata stavljeni
u neravnopravni položaj te su im povrijeđena navedena ustavna prava.
Budući da je utvrđeno da su podnositeljima ustavne tužbe povrijeđena
ustavna prava, moraju se njihove ustavne tužbe usvojiti i u odnosu na njih
ukinuti Odluka Državnog sudbenog vijeća, te u odnosu na njih vratiti
predmet na ponovni postupak. Zaštitu ustavnih prava mogu po našem Ustavu
i citiranom Ustavnom zakonu dobiti samo oni koji tu zaštitu traže. Ustavni
sud ne može po službenoj dužnosti proširiti tu zaštitu i na sve ostale
kandidate. lzabranih odnosno imenovanih 25 kandidata nisu tražili zaštitu
ustavnih prava, a nisu za to imali niti razloga. No moram istaći,
da su tih 25 imenovanih kandidata - sudjelovali u natječaju za imenovanje
sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvatske - ispunjavali sve formalne uvjete
za imenovanje za suce - izabralo ih je odnosno imenovalo nadležno Državno
sudbeno vijeće - dobili su potrebnu većinu glasova. Ne znam
zašto bi i na osnovu ćega njihov izbor - imenovanje trebalo dovoditi
u pitanje. Oni nisu odgovorni za to što Državno sudbeno vijeće kod
provodenja izbora ostalih kandidata nije poštovalo jednake kriterije kao
i kod njihovog izbora. Preostali pak neizabranih - neimenovanih 25 kandidata
nisu podnijeli ustavne tužbe. Neovisno od toga što je očigledno
da su i njima prilikom izbora povrijeđena ustavna prava, oni ne mogu
dobiti zaštitu povrede ustavnih prava, jer ju nisu niti tražili zbog čega
i u odnosu na njih nema razloga da Odluka Dzžavnog sudbenog vijeća
ostane na snazi. Da li će Državno sudbeno vijeće ponoviti izbor
i u odnosu na njih to nije problem Ustavnog suda nego će to ocjenjivati
Državno sudbeno vijeće u ponovljenom postupku i prema svojim zakonskim
ovlaštenjima. Dakle od ukupo 63 kandidata koji su učestvovali u
proceduri imenovanja sudaca Vrhovnog suda Hrvatske postoje tri grupe kandidata.
Prvu grupu čine imenovani suci kojima prilikom imenovanja nisu povrijeđena
ustavna prava. Drugugrupu čine oni kandidati koji su zbog povrede
ustavnih prava podnijeli ustavne tužbe jer su im kod izbora povrijeđena
ustavna prava, koja povreda se može sanirati ukidanjem Odluke Državnog
sudbenog vijeća u odnosu na njih i vraćanje na ponovni postupak.
Treću grupu čine oni kandidati koji nisu imenovani i kojima
je također kod izbora povrijeđeno ustavno pravo, ali kako nisu
podnošenjem ustavne tužbe zatražili zaštitu svojeg ustavnog prava nisu
ga na žalost mogli niti dobiti. Prema tome Ustavni sud je mogao, nakon
što usvoji ustavne tužbe ukinuti osporeni akt samo u odnosu na njih, te
samo u odnosu na njih vratiti predmet na ponovni postupak Državnom sudbenom
vijeću. Nema razloga da imenovanih 25 sudaca snose bilo kakve posljedice
zbog toga što je podnositeljima ustavne tužbe povrijeđeno pravo, te
da se ukidanjem cijele Odluke dovede u pitanje funkcioniranje sudbene vlasti
u Republici Hrvatskoj. Kako će u pogledu ukinutog dijela Odluke u
odnosu na 13 podnositelja ustavne tužbe postupiti Državno sudbeno vijeće
to je stvar Državnog sudbenog vijeća za koje će Odluka Ustavnog
suda prema članu 25. stavak 1. Ustavnog zakona biti obvezatna i
koje će biti dužno respektirati pravna stajališta Ustavnog suda izražena
u obrazloženju Odluke prema članku 62. stavak 3. Poslovnika Ustavnog
suda. Ako bi se postupilo tako kako je predlažem onda bi imenovanje 25
sudaca ostalo neupitno, a Državno sudbeno vijeće bi u ponovljenom
postupku odlučilo kako će postupiti u cdnosu na podnositelje
ustavnih tužbi, kao i eventualno na ostale neizabrane kandidate koji nisu
podnijeli ustavnu tužbu. U svezi sa ovakvim mojim stajalištem kod ponovljenog
izbora - imenovanja teoretski bi mogli doći u neravnopravni položaj
samo oni kandidati koji prllikom prvog izbora nisu izabrani - imenovani,
a nisu podnijeli ustavne tužbe za zaštitu svojih ustavnih prava. No, u
takvu neravnopravnost bi došli zbog svojih propusta budući da, zaštitu
ustavnih prava kod Ustavnog suda može dobiti samo onaj koji je tu zaštitu
tražio, što međutim oni nisu učinili. Ne prihvaćajući
Odluku Ustavnog suda predloženu od suca izvjestitelja predlažem da Odluka
Ustavnog suda glasi: I. Usvajaju se ustavne tužbe Ružice Horvatinović
i dr. (ukupno 13 ustavnih tužbi)

II.

Odluka Državnog sudbenog vijeća o izboru sudaca vrhovnog suda
Hrvatske od 16. veljače 1995. godine u odnosu na podnositelje ustavne
tužbe se ukida

III.

U ukinutom dijelu predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću
na ponovni postupak IV.

Ova odluka će se objaviti u "Narodnim novinama".

Zagreb, 29. ožujka 1995.

Sudac

**Zdravko Bratovčak,** v. r.

---

[![](../../TipkaPočStr.GIF)](http://www.nn.hr/Narodne.htm)
[![](../../TSluzGl.GIF)](http://www.nn.hr/Glasilo/index.htm)
[![](../../TPretra.GIF)](http://www.nn.hr/search/iaquery.exe)
![](../../TElPosta.GIF)

Odluka, NN 22/1995-474