## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1400/2004 od 21. listopada 2004.

### NN 156/2004 (10.11.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1400/2004 od 21. listopada 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2733

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlu­či­vanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Željko Potočnjak, predsjednik Vijeća, te suci Ivan Matija, Agata
Račan, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom MDM d.o.o. iz V., kojeg zastupa V. P.,
odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj dana 21. listopada 2004. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-4435/2000 od 18. prosinca 2003. godine, kojom je odbijena tužba
podnositelja podnijeta protiv rješenja Ministarstva financija Republike
Hrvatske, Carinske uprave, Središnjeg ureda, klasa: UP/II-415-05/99-02/193,
ur.broj: 513-02-1230/02-00-2 od 21. ožujka 2000. godine. Tim rješenjem odbijena
je žalba podnositelja izjavljena protiv rješenja Carinarnice Koprivnica, klasa:
UP/I-415-05/99-02/92, ur. broj: 513-02-42-02-99-2 od 21. rujna 1999. godine,
kojim je po službenoj dužnosti temeljem odredbi članka 362. Carinskog zakona
(»Narodne novine«, broj 53A/91., 33/92., 106/93., 92/94. i 62/99.), obvezan
carinski obveznik, tvrtka IV E. d.o.o I. na plaćanje razlike carine u iznosu od
5.686,00 kn za robu uvezenu po carinskoj deklaraciji, broj: 13264 od 28.
listopada 1997. godine, te je riješeno da će se, u slučaju da se naplata ne
izvrši prinudnim putem, dužni iznos naplatiti iz garancije otpremnika,
podnositelja ustavne tužbe.

Upravna tijela i sud, na temelju rješenja Komisije za
carinske prekršaje Carinarnice Koprivnica, broj: 03-P-685/98 od 27. travnja
1999. godine, utvrdili su da su carinski obveznik, trgovačko društvo IV E.
d.o.o. I. i odgovorna osoba, počinili prekršaj iz članka 342. stavka 1. točke
1. Carinskog zakona te im je uz kaznu izrečena i mjera naplate vrijednosti robe
i provođenje postupka naplate razlike carine. Nadalje su utvrdili da je plaćanje
carine za predmetni uvoz robe bilo garantirano pismenom garancijom Z. b.
izdanom podnositelju za namirenje dospjelih svota carine i drugih opterećenja
pri uvozu robe čija je osnova (uvoz) nastao u razdoblju od 1. siječnja 1997. do
31. prosinca 1997. godine.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima i
presudom Upravnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka
19. stavka 2. i 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske, kao i da su povrijeđene
odredbe članaka 19. stavka 1. i 117. stavka 3. Ustava.

U bitnome smatra da upravna tijela nisu mogla izvršiti
naknadnu naplatu carinskog duga temeljem članka 362. Carinskog zakona, jer je u
tom članku taksativno navedeno u kojim slučajevima se po službenoj dužnosti može
pokrenuti naplata carinskog duga, a carinski prekršaj iz članka 342. stavka 1.
točke 1. Carinskog zakona nije jedan od tih slučajeva.

Nadalje
smatra da se dužni iznos carine nije mogao naplatiti iz garancije otpremnika,
budući da je garancija važila do 31. prosinca 1997., pa naknadna naplata
carinskog duga, nastalog na temelju kasnije donijetih rješenja, nije
»pokrivena« danom garancijom. Ističe da je takvo stajalište zauzela i Carinska
uprava Republike Hrvatske u rješenjima koja dostavlja u privitku ustavne tužbe.

Predlaže
da Sud usvoji ustavnu tužbu i poništi osporenu presudu i rješenja.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

3. Iz
spisa Carinarnice Koprivnica razvidno je da su rješenjem Komisije za carinske
prekršaje Carinarnice Koprivnica, broj: 03-P-685/98 od 27. travnja 1999.
godine, carinski obveznik, trgovačko društvo IV E. d.o.o. I. i odgovorna osoba,
proglašeni krivima za počinjeni prekršaj iz članka 342. stavka 1. točka 1.
Carinskog zakona, jer je utvrđeno da je odgovorna osoba radeći u ime i za račun
društva u ispravama uz carinsku deklaraciju označila drugu vrijednost robe u
namjeri da plati carinu u manjoj svoti. Za taj prekršaj kažnjeni su novčanom
kaznom, a budući da je roba stavljena u slobodan promet te se ne može oduzeti
od okrivljenika, temeljem članka 357. stavaka 2. i 3. Carinskog zakona izrečena
im je i mjera naplate vrijednosti robe koja je predmet prekršaja i provođenje
postupka naplate razlike carine temeljem odredbe članka 362. Carinskog zakona.

Slijedom navedenog rješenja, prvostupanjsko upravno
tijelo je po službenoj dužnosti temeljem članka 362. stavka 1. Carinskog
zakona, provelo postupak te donijelo osporeno rješenje kojim se nalaže tvrtki
IV E. d.o.o. I. platiti razliku manje plaćene carine za robu uvezenu po
carinskoj deklaraciji, broj: 13264 od 28. listopada 1997. godine, te je riješeno
da će se, u slučaju da se naplata ne izvrši prinudnim putem, dužni iznos
naplatiti iz garancije otpremnika.

Rješavajući o žalbi podnositelja drugostupanjsko
upravno tijelo zauzelo je stajalište da je osnova za naplatu carine za uvezenu
robu nastala po uvoznoj carinskoj deklaraciji iz 1997. godine, te da garancija
otpremnika priložena uz uvoznu carinsku deklaraciju osigurava naplatu carinskog
duga u cijelosti za uvezenu robu bez obzira što je prilikom carinjenja priložen
račun na umanjenu vrijednost robe.

To stajalište Upravni sud smatra pravilnim. Pritom
ističe da osnova za naplatu carine nije rješenje o prekršaju nego uvoz robe po
predmetnoj uvoznoj carinskoj deklaraciji, ali u visini prave vrijednosti robe
naknadno utvrđenoj u zakonito provedenom postupku. Garancija banke osigurava
cjelovito namirenje tih obveza. Prema stajalištu Upravnog suda rješenje o prekršaju
bilo je samo temelj za pokretanje postupka naplate carine po službenoj dužnosti
temeljem članka 362. Carinskog zakona.

4. Odredba članka 19. stavka 2. Ustava propisuje:

Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih
akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.

Odredba članka 29. stavka 1. Ustava propisuje:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Tijekom
ustavnosudskog postupka, Ustavni sud je utvrdio da podnositelju nisu povrijeđena
navedena ustavna prava. Podnositelj je, nezadovoljan rješenjima upravnih
tijela, pokrenuo upravni spor pred nadležnim sudom, a Upravni sud je, provodeći
kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata, postupao sukladno mjerodavnim
zakonskim odredbama. Ocijenivši da je u prethodno provedenim postupcima činjenično
stanje pravilno utvrđeno, te da je pravilno primijenjeno materijalno pravo,
Upravni sud je, odbijajući tužbu podnositelja, za svoja utvrđenja dao jasne
razloge, očitovavši se pritom o svim navodima podnositeljeve tužbe.

Osvrćući se na navode ustavne tužbe vezano za
postupak naplate carine temeljem članka 362. Carinskog zakona u konkretnom slučaju,
potrebno je istaći da članak 362. Carinskog zakona daje ovlaštenje carinarnici
da u određenim slučajevima naknadno, po službenoj dužnosti, provede postupak
carinjenja za robu koja je bila predmetom prekršaja. Carinski prekršaj iz članka
342. stavka 1. točke 1. Carinskog zakona nije jedan od, u članku 362. Carinskog
zakona, taksativno navedenih slučajeva. Međutim, prema odredbi članka 357.
stavka 2. Carinskog zakona ako se roba koja je predmet prekršaja, između
ostalog i prekršaja iz članka 342. stavka 1. Carinskog zakona, ne pronađe kod učinitelja
prekršaja mora se naplatiti njena vrijednost i provesti postupak naplate carine
u smislu članka 362. stavka 1. Carinskog zakona. Kao što je razvidno iz spisa
rješenjem o prekršaju carinskom obvezniku i odgovornoj osobi pored izrečene novčane
kazne izrečena je i mjera naplate vrijednosti robe koja je predmet prekršaja i
provođenje postupka naplate razlike carine. Stoga je na zakonu utemeljeno
stajalište Upravnog suda da je to rješenje o prekršaju bilo temelj za
pokretanje postupka naplate carine po službenoj dužnosti temeljem članka 362.
Carinskog zakona.

Na zakonu je utemeljeno i stajalište Upravnog suda da
garancija banke osigurava cjelovito namirenje tih obveza te da je osnova za
naplatu carine za uvezenu robu u konkretnom slučaju nastala po uvoznoj
carinskoj deklaraciji iz 1997. godine, neovisno o tome što je prava vrijednost
robe naknadno utvrđena u postupku vođenom zbog počinjenog carinskog prekršaja.

Pritom je potrebno istaći da se rješenja Carinske
uprave Republike Hrvatske koja je podnositelj dostavio uz ustavnu tužbu
dokazujući drugačija stajališta u svezi s važenjem garancije, ne odnose na činjenično
i pravno iste predmete. Naime, kako proizlazi iz tih rješenja radilo se o
privremeno uvezenoj robi koja nije izvezena u određenom roku, niti je konačno
uvozno ocarinjena ili o slučaju pogrešno obračunatog carinskog duga od strane
carinarnice.

5. Istaknute odredbe članaka 19. stavka 1. i 117.
stavka 3. Ustava ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode koje su Ustavom
zajamčene fizičkoj ili pravnoj osobi i koje se štite u ustavnosudskom postupku
pokrenutom ustavnom tužbom u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni
tekst).

6. Slijedom navedenog, na temelju odredbi članaka 73.
i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odluče­no je kao u
izreci.

7. Objava ove odluke (točka II. izreke) temelji se na
članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-1400/2004
Zagreb, 21. listopada 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Željko Potočnjak,** v. r.

Odluka, NN 156/2004-2733