## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-790/2007 od 7. listopada 2009.

### NN 135/2009 (11.11.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-790/2007 od 7. listopada 2009.

135 11.11.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-790/2007 od 7. listopada 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3303

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenula A. T. iz K., koju zastupaju odvjetnici odvjetničkog društva R. & O. iz K., na sjednici održanoj 7. listopada 2009., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8044/02-4 od 15. studenoga 2006.,

– rješenje Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje, Središnje službe u Zagrebu klasa: 143-03/07-01, ur. broj: 341-99-03, broj spisa 170474 od 11. srpnja 2002. i

– rješenje Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje, Područne službe u Karlovcu klasa: 143-03/02-01/00070000618, ur. broj: 341-07-03/3-02-009611/1, broj spisa 0014090 od 7. siječnja 2002.

III. Predmet se vraća Hrvatskom zavodu za mirovinsko osiguranje, Područnoj službi u Karlovcu, na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8044/02-4 od 15. studenoga 2006., kojom je odbijena tužba podnositeljice u upravnom sporu protiv rješenja Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje (u daljnjem tekstu: HZMO), Središnje službe u Zagrebu klasa: 143-03/07-01, ur. broj: 341-99-03, broj spisa 170474 od 11. srpnja 2002.

Tim je rješenjem odbijena žalba podnositeljice izjavljena protiv rješenja HZMO, Područne službe u Karlovcu klasa: 143-03/02-01/00070000618, ur. broj: 341-07-03/3-02-009611/1, broj spisa 0014090, od 7. siječnja 2002.

Ovim prvostupanjskim rješenjem utvrđen je podnositeljici prestanak prava na doplatak za djecu.

2. U ustavnoj tužbi podnositeljica, kao i tijekom žalbenog postupka i upravnog spora, ističe kako je njezino pravo na doplatak za djecu prestalo samo zbog toga što je nadležno tijelo pretpostavku postojanja prebivališta na području Republike Hrvatske od najmanje tri godine prije podnošenja zahtjeva (članak 7. Zakona o doplatku za djecu - »Narodne novine« broj 94/01., 138/06. i 107/07.) utvrđivalo isključivo na temelju formalne prijave prebivališta odnosno uvjerenja Policijske uprave karlovačke.

Podnositeljica, međutim, ističe kako na području Republike Hrvatske, zajedno s djecom, prebiva od 1996. godine, ali do kolovoza 2000. godine nije mogla i formalno prijaviti svoje prebivalište, budući da do tada nije imala hrvatsko državljanstvo. Na okolnosti svojeg stvarnog prebivanja u Republici Hrvatskoj predlagala je tijekom postupka niz drugih dokaza, čije je izvođenje odbijeno. Smatra da se prebivalište, u pravilu, dokazuje ispravom koju izdaje tijelo nadležno za vođenje odgovarajućih evidencija, međutim da je dopustivo, u slučaju kada o tome ovisi stjecanje odnosno gubitak prava, ovu činjenicu dokazivati odnosno osporavati i drugim dokaznim sredstvima. Poziva se na istovjetno stajalište Ustavnog suda, ne navodeći konkretnu odluku Ustavnog suda koja takvo stajalište sadrži.

Smatra da je došlo do pogrešne primjene članka 2. Zakona o prebivalištu i boravištu građana (»Narodne novine« broj 53/91., 26/93. i 22/99. – odluka Ustavnog suda broj: U-I-496/1998), što ju je dovelo u neravnopravan položaj s ostalim građanima, te da su joj time povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14. stavkom 2. i člankom 26. Ustava.

Predlaže ukidanje osporene presude.

Ustavna tužba je osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u spis predmeta i osporene akte, Ustavni sud je utvrdio sljedeće:

U konkretnom je slučaju rješenje nadležnog prvostupanjskog tijela doneseno po službenoj dužnosti, nakon početka primjene Zakona o doplatku za djecu (1. siječnja 2002.), na temelju prijelazne odredbe članka 37. tog Zakona, kojom je propisano:

(1) Korisnicima doplatka za djecu koji su pravo na doplatak ostvarili prema propisima koji su važili do 31. prosinca 2001. pripada doplatak za djecu u iznosu utvrđenom prema odredbama ovoga Zakona ovisno o dohodovnome cenzusu utvrđenom prema ovom Zakonu, uzimajući u obzir prihode kućanstva utvrđene za 2000. godinu prema Zakonu o doplatku za djecu (»Narodne novine«, br. 77/99., 145/99., 25/00., 41/00. i 64/00.).

(2) Rješenje iz stavka 1. ovoga članka o utvrđenom pravu na doplatak od 1. siječnja 2002., Hrvatski zavod za mirovinsko osiguranje donijet će po službenoj dužnosti u roku od 60 dana od dana stupanja na snagu ovoga Zakona.

Tim je rješenjem utvrđeno da podnositeljici prestaje pravo na doplatak za djecu jer ne ispunjava uvjete iz članka 7. Zakona o doplatku za djecu, kojim je propisano:

Korisnik iz članka 6. ovoga Zakona može biti hrvatski državljanin koji ima neprekidno prebivalište u Republici Hrvatskoj najmanje tri godine prije podnošenja zahtjeva i ispunjava uvjete propisane ovim Zakonom.

(Člankom 6. istog Zakona propisano je da pravo na doplatak za djecu može ostvariti roditelj, posvojitelj, skrbnik, očuh, maćeha, baka, djed i osoba kojoj je na temelju rješenja nadležnog tijela za poslove socijalne skrbi dijete povjereno na čuvanje i odgoj za svu djecu koju uzdržava, pod uvjetima utvrđenim tim Zakonom, kao i punoljetno dijete bez oba roditelja koje je na redovitom školovanju. - op. Ust. suda)

U postupku pred nadležnim drugostupanjskim tijelom utvrđeno je da podnositeljica ima prijavljeno prebivalište na području Policijske uprave karlovačke tek od 28. kolovoza 2000., te je prvostupanjsko rješenje ocijenjeno pravilnim, a žalba odbijena.

Upravni sud je zauzeo stajalište da su rješenja donesena u upravnom postupku pravilna i zakonita, a glede tužbenih navoda podnositeljice kako prije kolovoza 2000. godine nije imala hrvatsko državljanstvo, pa nije niti mogla prijaviti prebivalište, Upravni sud je naveo da je u tom slučaju bila dužna regulirati svoj status stranca u Republici Hrvatskoj (privremeni ili produženi boravak) te bi bila evidentirana kao osoba s boravkom u Republici Hrvatskoj.

5. Ustavni sud napominje da je člankom 8. ranijeg Zakona o doplatku za djecu (»Narodne novine« broj 77/99., 145/99., 25/00., 41/00. i 64/00.), važećeg do 31. prosinaca 2001., bilo propisano da korisnik doplatka za djecu može biti hrvatski državljanin koji ima prebivalište u Republici Hrvatskoj najmanje šest mjeseci prije podnošenja zahtjeva i ispunjava uvjete propisane tim Zakonom.

Člankom 10. istog Zakona bilo je uređeno i pravo stranaca s trajnim nastanjenjem u Republici Hrvatskoj na doplatak za djecu.

Iz navoda same podnositeljice razvidno je da ona prije stjecanja hrvatskog državljanstva nije ostvarivala pravo na doplatak za djecu po osnovi članka 10. tada važećeg Zakona o doplatku za djecu, iako je to, načelno (ovisno o dohodovnom cenzusu i prihodima kućanstva), mogla, kako to navodi i Upravni sud u osporenoj presudi.

Da je podnositeljica to pravo ostvarivala nakon stjecanja hrvatskog državljanstva (po osnovi članka 8. istog Zakona) - proizlazi iz samog osporenog prvostupanjskog rješenja, budući da je njime utvrđeno kako podnositeljici pravo (koje je ranije imala - op. Ust.suda) prestaje, iako u navedenom rješenju ta okolnost nije izrijekom i navedena. Ova okolnost razvidna je iz dokumentacije u spisu predmeta, budući da je rješenjem HZMO, Područne službe u Karlovcu, od 2. lipnja 2001., podnositeljici priznato pravo na doplatak za djecu, s početkom isplate »od 1. ožujka 2001. to jest po ispunjenju uvjeta iz članka 8. Zakona (prebivalište)«, s obzirom na to da je u odnosno vrijeme korisnik doplatka za djecu mogao biti hrvatski državljanin koji ima prebivalište u Republici Hrvatskoj najmanje šest mjeseci prije podnošenja zahtjeva (i ispunjava uvjete propisane tada važećim Zakonom o doplatku za djecu).

Iz izloženog slijedi da podnositeljica ustavne tužbe pripada kategoriji »korisnika doplatka za djecu koji su pravo na doplatak ostvarili prema propisima koji su važili do 31. prosinca 2001.«, te joj, u smislu članka 37. »novog« Zakona, pripada doplatak za djecu u iznosu utvrđenom prema odredbama »novog« Zakona, pod uvjetom da udovoljava dohodovnom cenzusu utvrđenom prema »novom« Zakonu, a uzimajući u obzir prihode kućanstva utvrđene za 2000. godinu prema ranijem Zakonu o doplatku za djecu.

Zbog toga u slučaju podnositeljice nije moglo doći do prestanka prava samo zbog primjene prijelazne odredbe članka 37. u svezi s člankom 7. »novog« Zakona o doplatku na djecu odnosno zbog okolnosti da je prema »novom« Zakonu jedna od pretpostavki za ostvarivanje prava na doplatak neprekidno prebivalište u Republici Hrvatskoj najmanje tri godine prije podnošenja zahtjeva.

6. Slijedom utvrđenja Ustavnog suda izloženih u točki 5. ovog obrazloženja, a ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je ocijenio da se pravna stajališta navedena u osporenoj presudi (i prethodno donesenim upravnim aktima) ne zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava.

Ustavni sud je iz navedenog razloga prihvatio navode podnositeljice da joj nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

7. Članak 26. Ustava jamči državljanima Republike Hrvatske i strancima jednakost pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Iz navoda ustavne tužbe i dokumentacije u spisu predmeta proizlazi da podnositeljica ne ukazuje na povredu svojih prava do koje bi došlo u razdoblju prije stjecanja hrvatskog državljanstva.

Stoga Ustavni sud ocjenjuje da upravnim aktima donesenim u konkretnom slučaju i osporenom presudom Upravnog suda ustavno pravo iz članka 26. Ustava podnositeljici nije moglo biti povrijeđeno odnosno da odredba članka 26. Ustava nije mjerodavna u konkretnom slučaju.

8. Slijedom navedenog, a na temelju članaka 73., 74. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke.

9. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-790/2007

Zagreb, 7. listopada 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 135/2009-3303