### NN 15/2015 (6.2.2015.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-36100/2009 od 4. studenoga 2014.

15 06.02.2015 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-36100/2009 od 4. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

292

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović i Duška Šarin, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli Niko Ivkić i Mato Buljević, obojica iz Županje, koje zastupa Dražen Štivić, odvjetnik u Vukovaru, na sjednici održanoj 4. studenoga 2014. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba Mate Buljevića se usvaja te se ukidaju:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-870/06-2 od 21. srpnja 2009.,

– presuda Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-1357/06-3 od 28. travnja 2006., i

– presuda Općinskog suda u Županji broj: P-570/03-19 od 28. prosinca 2005.

Predmet se vraća Općinskom sudu u Županji na ponovni postupak.

II. Ustavna tužba Nike Ivkića se odbija.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnijeli su Niko Ivkić i Mato Buljević, obojica iz Županje. Ustavna tužba podnesena je u povodu:

– presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-870/06-2 od 21. srpnja 2009. (u daljnjem tekstu: presuda Vrhovnog suda ili revizijska presuda),

– presude Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-1357/06-3 od 28. travnja 2006. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda), i

– presude Općinskog suda u Županji broj: P-570/03-19 od 28. prosinca 2005. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

1.1. Prvostupanjskom presudom odbijeni su:

– tužbeni zahtjev podnositelja Nike Ivkića (I-tužitelja u parničnom postupku) da mu tuženica Republika Hrvatska preda u posjed osobni automobil »Audi 80 TD« reg. oznake ŽU-788-B (proizvodnje 1989. godine, broja šasije WAUZZZ89ZKA273978 i broja motora SB 006760, 59 kW, 1588 ccm, srebrne boje) i naknadi štetu u iznosu od 142.000,00 kuna s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama kao i troškove parničnog postupka, i

– tužbeni zahtjev podnositelja Mate Buljevića (II-tužitelja u parničnom postupku) da mu tuženica preda u posjed automobil »Audi 80 TD« reg. oznake ŽU-777-B (proizvodnje 1989. godine, broja šasije WAUZZZ89ZKA267332, broja motora SB 006241, 50 kW, 19588 ccm) i naknadi štetu u iznosu od 150.000,00 kuna s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama kao i troškove parničnog postupka.

Ta je presuda potvrđena drugostupanjskom presudom, nakon čega je presudom Vrhovnog suda kao neosnovana odbijena revizija podnositelja izjavljena protiv drugostupanjske presude.

1.2. Podnositelji u ustavnoj tužbi tvrde da su im osporenim presudama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene člancima 18. stavkom 1., 21. stavkom 1., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), te prava zajamčena člancima 2., 6. stavkom 1. i 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – počišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija) i člankom 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljeni su spisi:

– Općinskog suda u Županji broj: P-570/03;

– Ministarstva financija, Carinske uprave, Carinarnice Osijek broj: P-341/92 i P-1310/93;

– Općinskog suda u Vinkovcima broj: Kv-49/03, i

– Općinskog suda u Pazinu broj: Ovr-838/05.

3. Sudac Ustavnog suda dr. sc. Marko Babić izuzeo se od raspravljanja i glasovanja u ovom ustavnosudskom predmetu.

II. SLUČAJ PODNOSITELJA MATE BULJEVIĆA

1) Činjenice i okolnosti slučaja do pokretanja sudskih postupaka koji su predmet ovog ustavnosudskog postupka

4. Sukladno podacima sadržanim u rješenju Ministarstva financija Republike Hrvatske, Carinske uprave, Carinarnice Osijek, Komisije za carinske prekršaje broj: P-344/92 i 1309/93 od 5. travnja 1993. (u daljnjem tekstu: rješenje o obustavi prekršajnog postupka od 5. travnja 1993.), podnositelj Mato Buljević vlasnik je rabljenog osobnog automobila reg. oznake ŽU-777-B, koji je kupio 1992. godine od trgovačkog društava »KUM« s.p.o. iz Županje, pri čemu je kupoprodajni ugovor na strani prodavatelja potpisala podnositelju nepoznata osoba u ime tog poduzeća i A.H. iz Zagreba, na koju je u trenutku sklapanja ugovora glasila prometna dozvola. Nakon toga je obavio sve poslove plaćanja poreza i ostalih pristojbi, izvršio je tehnički pregled automobila smatrajući da su na njemu ovlaštene osobe izvršile svu potrebnu provjeru, uključujući provjeru brojeva na motoru i šasiji, a u postupku registracije vozila PU Županja mu je izdala prometnu dozvolu na njegovo ime »bez da mu je itko osporavao vjerodostojnost brojeva na motoru i šasiji vozila«. Podnositelj nije sumnjao u vjerodostojnost porijekla vozila koje je kupio, a vozilom se uredno koristio do 1. rujna 1992.

a) Oduzimanje osobnog vozila od policije primjenom ZKP/91 (1992.)

5. Vozilo su podnositelju privremeno oduzeli 1. rujna 1992. djelatnici policije u policijskoj operativnoj akciji pod nazivom »Štibra« koja je imala za cilj »presjeći lanac preprodaje ukradenih vozila«, a koja se provodila tijekom 1992. Oduzimanje je izvršeno na temelju članka 201. stavka 4. u vezi s člancima 142. i 145. Zakona o krivičnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91. i 91/92.; u daljnjem tekstu: ZKP/91), koji je u to vrijeme bio na snazi.

b) Prekršajni postupak protiv podnositelja i stavljanje vozila pod carinski nadzor (1992. – 1993.)

6. Policijska uprava Županje svojim aktom broj: 511-19-02/10-2734/92 od 29. rujna 1992. podnijela je zahtjev Komisiji za carinske prekršaje Carinarnice Osijek za pokretanje prekršajnog postupka protiv podnositelja zbog prekršaja iz članka 351. stavka 1. u vezi sa stavkom 3. Carinskog zakona (»Narodne novine« broj 53A/91., 33/92., 40/92., 61/92., 26/93., 60/93.; u daljnjem tekstu: CZ). Naime, operativnim radom utvrđeno je da je vozilo uvezeno ilegalno u granično područje Republike Hrvatske, a potom kod Policijske uprave Županja registrirano na temelju krivotvorene dokumentacije koju je priložio podnositelj.

6.1. Iako iz spisa predmeta nije razvidno biće prekršajnog djela, Ustavni sud pretpostavlja da je riječ o članku 343. stavku 1. točki 3. CZ-a koji je u relevantno vrijeme glasio:

»Članak 343.

(1) Novčanom kaznom od jednostrukog do petnaesterostrukog iznosa uskraćene carine ili od jednostrukog do šesterostrukog iznosa vrijednosti robe, ako roba ne podliježe plaćanju carine ili se na robu ne plaća carina kaznit će se za prekršaj poduzeće ili druga pravna osoba:

(...)

3) ako bez prijave carinarnici uveze ili pokuša uvesti cestovno motorno vozilo na koje su utisnuti brojevi šasije ili motora drugog vozila registriranog kod nadležnih prometnih organa u Hrvatskoj ili na koje su stavljene domaće registarske oznake (tablice) ili na osnovi prometne dozvole u kojoj su obavljene ispravke oznake vozila (članak 6. i 15);

(...)«

Članak 351. CZ-a u relevantno je vrijeme glasio:

»Članak 351.

(1) Poduzeće ili druga pravna osoba što robu kupi, proda ..., a za koju zna ili je mogla znati da je njome izvršen prekršaj iz članka 343. stavka 1. ... ili ako je učinitelj izvršio neku od radnji iz članka 343. stavka 1. ... ovoga Zakona, kaznit će se kaznom propisanom za izvršitelja prekršaja.

(2) Za radnje iz stavka (1) ovog članka kaznit će se za prekršaj i odgovorna osoba u poduzeću ili drugoj pravnoj osobi novčanom kaznom u protuvrijednosti domaće valute od 25 do 300 DEM.

(3) Za radnje iz stavka (1) ovog članka kaznit će se za prekršaj kaznom iz stavka 2. ovog članka i domaća odnosno strana fizička osoba.«

6.2. Nakon pokretanja prekršajnog postupka, 16. studenoga 1992. Carinarnica Osijek izdala je »naredbu za privremeno oduzimanje vozila«, broj: P-413-01-01/92-01/344/92, ur. broj: 513-02-43-04-92-02. Naredba je dostavljena HAK-u, AMD »Slavonac« iz Osijeka, a u njoj je bilo navedeno da prije okončanja prekršajnog postupka vozilo mora preuzeti Policijska uprava Županja te ga staviti pod carinski nadzor. Naime, člankom 357. stavcima 5. i 6. CZ-a u relevantno vrijeme (1993.) bilo je propisano:

»Članak 357.

(...)

(5) Roba koja je predmet carinskog prekršaja za koji je propisana zaštitna mjera oduzimanja robe ... može se staviti pod carinski nadzor do okončanja carinskog postupka.

(6) Vlasnik robe stavljene pod carinski nadzor, u smislu stavka (5) ovog članka, ima pravo na naknadu štete na teret republičkog proračuna ako se u provedenom carinskom odnosno prekršajnom postupku utvrdi da nije postojao carinski prekršaj.«

Postupajući po toj naredbi, 19. studenoga 1992. izvršena je primopredaja vozila između AMD »Slavonac« i PU Županja, o čemu je sačinjen zapisnik o primopredaji broj: 279/92.

6.3. Prekršajni postupak protiv podnositelja kasnije je obustavljen. U izreci rješenja o obustavi prekršajnog postupka od 5. travnja 1993. (v. točku 4. obrazloženja ove odluke) određeno je:

»I. OBUSTAVLJA SE prekršajni postupak pokrenut protiv podnositelja Mate Buljevića iz Županje, Trg K. Tomislava 8/8, zbog carinskog prekršaja iz članka 351. st. 1. u svezi st. 3. CZ-a jer okrivljeni nije počinio carinski prekršaj.

II. OBUSTAVLJA SE prekršajni postupak pokrenut protiv nepoznatog počinitelja zbog carinskog prekršaja iz čl. 344. st. 1. točka 1. u svezi 355. st. 1. CZ-a, jer postoje okolnosti koje isključuju vođenje prekršajnog postupka u ovom predmetu.

III. Vozilo koje je predmet prekršaja ‘Audi 80’ 1D ‘(podaci izostavljeni; v. točku 1.1. obrazloženja ove odluke – op. Ustavnog suda)’ a koje se nalazi pod carinskim nadzorom kod HAK ‘Slavonac’ Osijek, oduzima se u korist države Republike Hrvatske, temeljem članka 357. st. 1. Carinskog zakona.«

U obrazloženju rješenja navedeno je kako je Komisija zauzela stajalište »da se prekršajni postupak pokrenut protiv Mate Buljevića obustavi, temeljem članka 118. stavak 1. Zakona o prekršajima, jer okrivljeni nije izvršio CO. Ovo s razloga što je u ovom slučaju Mato Buljević bio kupac ‘u dobroj vjeri – bona-fide’ ...«. Prekršajni postupak protiv nepoznatog počinitelja, od kojeg je podnositelj kupio vozilo, obustavljen je s obrazloženjem da »u dokaznom postupku kod ove carinarnice nije moglo biti utvrđeno ime, prezime, adresa, a niti bilo koji drugi relevantan podatak, pa je počinitelj ovom organu ostao nedostupan, a što je okolnost koja isključuje vođenje prekršajnog postupka«.

6.4. Podnositelj se žalio protiv točke III. izreke rješenja o obustavi prekršajnog postupka od 5. travnja 1993., to jest zbog izrečene zaštitne mjere oduzimanja vozila na temelju članka 357. stavka 1. CZ-a (za taj članak v. točku 18. obrazloženja ove odluke). Rješenjem Republičkog vijeća za prekršaje broj: C-169/93 od 31. kolovoza 1993. podnositeljeva je žalba odbijena kao neosnovana, s obrazloženjem:

»... u prekršajnom postupku nedvojbeno je utvrđeno da se radi o vozilu strane proizvodnje, sa lažnim brojevima motora i šasije, a koje je žalitelj registrirao na temelju krivotvorene prometne dozvole. Provjerom tijela unutarnjih poslova utvrđeno je da ovo vozilo nije otuđeno niti se potražuje na teritoriju Republike Hrvatske, iz čega je komisija za carinske prekršaje osnovano zaključila da je tim vozilom počinjen carinski prekršaj, odnosno da je uvezeno bez prijavljivanja carinarnici.

Okolnost da je protiv žalitelja obustavljen prekršajni postupak, jer je u trenutku kupnje vozila prema ocjeni komisije bio kupac ‘u dobroj vjeri’ nema utjecaja na pravilnost odluke o primjeni zaštitne mjere oduzimanja vozila kao predmeta prekršaja, jer je odredbom čl. 360. st. 1. Carinskog zakona propisano da se roba koja je predmet prekršaja može oduzeti i kad nije vlasništvo počinitelja prekršaja ...«

6.5. Sukladno tome, u postupku nije primijenjen članak 357. stavak 6. CZ-a (v. točku 6.2. obrazloženja ove odluke). Naime, podnositelj kao vlasnik vozila stavljenog pod carinski nadzor nije imao pravo na naknadu štete na teret proračuna jer se u prekršajnom postupku utvrdilo da je carinski prekršaj postojao, unatoč tome što ga nije počinio podnositelj nego nepoznata osoba.

c) Kazneni postupak protiv podnositelja (1993. – 2002.)

7. Nakon pravomoćnog okončanja prekršajnog postupka u kojem je utvrđeno da podnositelj nije počinio carinski prekršaj, Općinsko državno odvjetništvo u Županji podnijelo je 5. listopada 1993. optužni prijedlog broj: KT-204/93 protiv podnositelja i dr., pri čemu se predmet vodio kod Općinskog državnog odvjetništva u Vinkovcima pod brojem: KT-191/94, radi sumnje da je počinio kaznena djela krivotvorenja isprava iz članaka 208. stavka 1. i 206. stavaka 1. i 2. Krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 32/93. – počišćeni tekst i 28/96.).

Presudom Općinskog suda u Vinkovcima od 5. travnja 2002. podnositelj je oslobođen optužbe, a presudom Županijskog suda u Vukovaru broj: Kž-2755/02 od 23. listopada 2002. preinačena je navedena presuda i optužba protiv podnositelja je odbijena zbog apsolutne zastare kaznenog progona.

d) Postupci za povrat osobnog vozila i obnovu prekršajnog postupka (2003.-2004.)

8. Nakon okončanja kaznenog postupka, podnositelj je s uspjehom podnio zahtjev za povrat vozila. Rješenjem Općinskog suda u Vinkovcima broj: Kv-49/03 od 1. travnja 2003. riješeno je, u ponovljenom postupku, da se vozilo, »privremeno oduzeto 1. rujna 1992. od strane Policijske uprave Županja«, vrati podnositelju, s obrazloženjem da je vlasništvo na njemu stečeno u dobroj vjeri pa »ne postoje razlozi za oduzimanje predmeta« u smislu članka 138.c Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02.; u daljnjem tekstu: ZKP/97).

To je rješenje pravomoćno potvrđeno rješenjem Županijskog suda u Vukovaru broj: Kž-113/03 od 13. svibnja 2003.

8.1. Podnositelj je nakon toga, 27. lipnja 2003., podnio Carinarnici Osijek – Komisiji za carinske prekršaje prijedlog za obnovu prekršajnog postupka. Prvostupanjskim rješenjem broj: P-344/92 i 1309/93 od 1. kolovoza 2003. Komisija je odbacila taj podnositeljev prijedlog. To rješenje potvrđeno je rješenjem Središnje komisije za carinske prekršaje Središnjeg ureda Carinske uprave Republike Hrvatske broj: P/II-453/03 od 20. srpnja 2004.

e) Ovršni postupak za povrat osobnog vozila (2003.)

9. Na temelju pravomoćnog rješenja Općinskog suda u Vinkovcima broj: Kv-49/03 od 1. travnja 2003. kojim je naloženo da se podnositelju vrati osobno vozilo, podnositelj je 29. rujna 2003. pokrenuo ovršni postupak za povrat vozila, s obzirom da Republika Hrvatska kao ovršenik nije dobrovoljno ispunila svoju obvezu (ovršni postupak broj: Ovr-838/05).

Prijedlogu podnositelja kao ovrhovoditelja udovoljeno je tako što je rješenjem o ovrsi broj: Ovr-1652/03-4 od 22. prosinca 2003. određena ovrha te je naloženo ovršeniku da podnositelju preda vozilo. Ovrha se dalje provodila paralelno sa sudskim parničnim postupkom koji je pokrenuo podnositelj, a koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka.

2) Sudski postupak za povrat vozila i naknadu štete koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka (2005., 2006. i 2009.) te obustava ovrhe radi povrata oduzetog vozila (2006.)

10. Podnositelj je u međuvremenu, 8. rujna 2003., podnio Općinskom sudu u Županji tužbu protiv Republike Hrvatske radi naknade štete koju trpi »u vidu umanjenja imovine za vrijednost vozila koliko je iznosila u vrijeme oduzimanja te za nekorištenje vozila«. Dana 22. listopada 2003. podnositelj je preinačio svoj tužbeni zahtjev, sada zahtijevajući da mu se vozilo »preda u posjed« i da mu se »isplati na ime naknade štete za vozilo iznos od 150.000,00 kn sa zakonskim zateznim kamatama« specificiranim u tužbenom zahtjevu. Taj je zahtjev podnositelj temeljio na pravomoćnom rješenju Općinskog suda u Vinkovcima broj: Kv-49/03 od 1. travnja 2003. kojim je naloženo da mu se vozilo vrati, smatrajući da je to »presuđena stvar o kojoj se ne može raspravljati«.

11. Prije donošenja prvostupanjske presude u tom parničnom postupku doneseno je drugostupanjsko rješenje o ovrsi broj: Ovr-1652/03-4 od 22. prosinca 2003. (u povodu žalbe i prigovora na rješenje o ovrsi Republike Hrvatske kao ovršenika – v. točku 9. obrazloženja ove odluke). Rješenjem Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-767/04-2 od 1. travnja 2004. potvrđeno je prvostupanjsko rješenje o ovrsi, a žalba odnosno prigovor Republike Hrvatske su odbijeni.

Nakon toga je donesen zaključak broj: Ovr-1652/03-9 od 9. rujna 2004. kojim je određeno da će se izvršiti oduzimanje vozila i njegova predaja podnositelju te je zakazano uredovanje kod PP Županja. Prilikom uredovanja sačinjen je zapisnik od 27. rujna 2004. te je utvrđeno da se vozilo ne nalazi kod PP Županja, koji je svojim dopisom od 2. prosinca 2004. izvijestio da je vozilo predano AMD »Slavonac« u Osijeku. AMD »Slavonac« je na traženje suda dopisom od 16. ožujka 2005. izvijestio da je rješenjem Komisije za ustupanje bez naknade robe oduzete u carinskom prekršajnom postupku pri Vladi Republike Hrvatske vozilo ustupljeno Istarskoj županiji, koja ga je preuzela 11. listopada 1993. Nakon što je utvrđeno da se vozilo nalazi na području Općinskog suda u Pazinu, ovršni predmet dostavljen je tom sudu na daljnji postupak.

Iz dopisa Upravnog odjela za poljoprivredu, šumarstvo, lovstvo, ribolov i vodoprivredu pri Istarskoj županiji, klasa: 340-01/06-01/01, ur. broj: 2163/1-03/1-06-2 od 30. siječnja 2006., koji je upućen Općinskom sudu u Pazinu, proizlazi da se podnositeljevo vozilo nalazilo u Upravnom odjelu za poljoprivredu, šumarstvo, lovstvo, ribolov i vodoprivredu Poreč od 1994., a od prosinca 1995. dodijeljeno je stručnoj službi Upravnog odjela Fonda za razvoj poljoprivrede i agroturizma Istre, Pazin.

12. Općinski sud u Županji odbio je 28. prosinca 2005. tužbeni zahtjev podnositelja da mu Republika Hrvatska preda u posjed osobni automobil Audi 80 TD (podaci o vozilu navedeni su u točki 1.1. obrazloženja ove odluke), da mu isplati na ime naknade štete za vozilo iznos od 150.000,00 kuna sa zakonskim zateznim kamatama koje teku od dana donošenje prvostupanjske presude do isplate, te zakonske zatezne kamate na iznos od 3.510,00 kuna, koje teku od 12. listopada 1992. do dana isplate naknade za vozilo, i da mu naknadi troškove parničnog postupka, sve u roku od 15 dana. U obrazloženju je navedeno:

»... u odnosu na II-tužitelja ne postoji protupravno postupanje tuženika, jer je vozilo tužitelja oduzeto na temelju izričite odredbe, te nema pravnog osnova da tužitelj potražuje sporni automobil, odnosno naknadu štete od tuženika.

Nadalje, iako je nesporno da su navedena vozila, pravomoćnim rješenjem Vanraspravnog vijeća Općinskog suda u Vinkovcima od 1. travnja 2003. godine broj Kv-49/03, vraćena tužiteljima od kojih su i oduzeta od strane PU Županja, a s obrazloženjem jer su vozila stekli u dobroj vjeri, u ovom konkretnom slučaju ta okolnost nije od odlučnog značenja jer trajno oduzimanje predmeta prema citiranim carinskim propisima pogađa i vlasnika, u ovom konkretnom slučaju, dakle, II-tužitelja ..., a za napomenuti je da je navedeno rješenje doneseno po proteku skoro 10 godina od pravomoćnosti rješenja donesenog u carinskom prekršajnom postupku kojim su oba vozila oduzeta u korist Republike Hrvatske.«

13. Županijski sud u Vukovaru odbio je 28. travnja 2006. kao neosnovanu žalbu podnositelja i potvrdio je osporenu prvostupanjsku presudu. U obrazloženju je, između ostalog, navedeno:

»Prvostupanjski sud pravilno primjenjuje odredbe materijalnog prava kada odbija tužitelje s tužbenim zahtjevom, posebno glede povratka vozila i u tome dijelu žalbeni navodi nisu odlučni.

U kaznenom postupku utvrđeno je da tužitelji nisu počinili kazneno djelo koje im je stavljeno na teret pa formulacija da se vozila vraćaju tužiteljima ima za smisao nepostojanje predmeta izvršenja djela, no takvo odlučenje na zalazi u pravno pitanje mogu li vozila koja su predmet spora biti podobna za pravni promet.

Nesporno je da su oba vozila falsificiranih podataka i krivotvorenih brojeva, te takva vozila ne mogu biti predmetom pravnog prometa i zbog toga ih je u carinskom postupku carina oduzela i imaju status res extra commercium.

Dakle prvostupanjski sud pravilno polazi od pretpostavke da bez obzira što tužitelji nisu počinili kazneno djelo nego netko treći, vozila ne mogu biti njima vraćena jer su izvan pravnog prometa.«

14. Nakon donošenja osporene drugostupanjske presude, okončan je i ovršni postupak započet 2003. (v. točke 9. i 11. obrazloženja ove odluke). Rješenjem Općinskog suda u Županji broj: Ovr-1652/03-41 od 25. rujna 2006. ovrha u tom predmetu je obustavljena, a sve provedene ovršne radnje su ukinute. U obrazloženju tog rješenja navedeno je:

»Uvidom u presudu Općinskog suda u Županji poslovni broj: P-70/03-19 od dana 28. prosinca 2005. g. vidljivo je da su tužitelji ... Mato Buljević iz Županje, F. Hanamana 21 odbijeni s tužbenim zahtjevom kojim su tražili predaju u posjed osobnih automobila koji su predmet ove ovrhe, te su također odbijeni s zahtjevom za naknadu štete zbog oduzimanja vozila u vidu umanjenja imovine za vrijednost oduzetih vozila, i to ... tužitelj Mato Buljević potraživao je iznos od 150.000,00 kn. Ova presuda potvrđena je presudom Županijskog suda u Vukovaru poslovni br: Gž-1357/06-3, te su stranke učinile nespornim da je protiv ove odluke izjavljena revizija ali da je postupak po izjavljenoj reviziji još uvijek u tijeku.

(...) kao nesporno proizlazi da je ... Mati Buljević oduzeto vozilo marke ‘Audi 80’ reg. oznaka ŽU-777-B u sklopu akcije pod nazivom ‘Štibra’ tijekom 1992. g., te da je temeljem čl. 138C Zakona o kaznenom postupku Općinski sud u Vinkovcima donio rješenje da se privremeno oduzeta vozila vrate ... Mati Buljević. Međutim, za ista ova vozila je u okviru postupka vođenog kod Carinarnice Osijek izrečena zaštitna mjera oduzimanja u korist Republike Hrvatske temeljem čl. 357 st. 1 Carinskog zakona rješenjem od 5. travnja 1993.g.

Rješenje Općinskog suda u Vinkovcima, kojim je naloženo vraćanje privremeno oduzetih osobnih automobila temelji se na čl. 138C Zakona o kaznenom postupku, a u tom članku stoji, da predmeti koji su tijekom kaznenog postupka privremeno oduzeti vratit će se vlasniku, .... Međutim, vezano za ista vozila za koja je u okviru kaznenog postupka naloženo da se imaju vratiti temeljem čl. 138C zakona o kaznenom postupku, izrečena je u okviru carinskog postupka mjera trajnog oduzimanja u korist Republike Hrvatske, a radi čega su ... Mato Buljević i odbijeni s tužbenim zahtjevom kojim traže povrat vozila i naknadu štete zbog umanjenja njihove imovine, stoga proizlazi da ovrhu u ovoj pravnoj stvari treba obustaviti temeljem čl. 67 točka 2 Ovršnog zakona jer se ovrha ne može provesti iz drugih razloga koji su nastali izvan ovršnog postupka, a konkretno u ovoj pravnoj stvari razlog je taj što je za predmetna vozila izrečena zaštitna mjera trajnog oduzimanja u korist Republike Hrvatske temeljem čl. 357 st. 1 Carinskog zakona. Smisao zakonske odredbe iz čI. 138C Zakona o kaznenom postupku jeste vraćanje privremeno oduzetog vozila u okviru kaznenog postupka nakon što se utvrdi da ne postoje razlozi za njihovo privremeno oduzimanje, no međutim, predmetna vozila se ne mogu vratiti ... Mati Buljević budući da su za ista vozila kao što je već navedeno izrečene mjere trajnog oduzimanja u korist Republike Hrvatske.«

15. Vrhovni sud odbio je 21. srpnja 2009. kao neosnovanu reviziju podnositelja i u obrazloženju u bitnome istaknuo:

»I u odnosu na II-tužitelja vozilo je oduzeto u korist Republike Hrvatske temeljem pravomoćnog rješenja Carinarnice Osijek od 5. travnja 1993. godine potvrđenog rješenjem Republičkog vijeća za prekršaje od 31. kolovoza 1993. godine, također temeljem odredbe čl. 357. st. 1. Carinskog zakona.

Dakle, pravilno su sudovi ocijenili da navedena vozila nisu oduzeta protupravno, već na temelju pravomoćnog rješenja donesenog na osnovi izričite odredbe Carinskog zakona (čl. 357. st. 1.).

Stoga nije od odlučnog značaja što su ista vozila pravomoćnim rješenjem (Kv-49/03 od 1. travnja 2003. godine) vraćena tužiteljima s obrazloženjem da su ih stekli u dobroj vjeri. Naime, tim vozilima počinjen je carinski prekršaj jer su uvezena bez prijavljivanja carinarnici, pa se ista sukladno odredbi čl. 360. st. 1. Carinskog zakona mogu oduzeti i kada nisu vlasništvo počinitelja prekršaja.«

16. Sukladno navedenom, u sva tri stupnja odlučivanja podnositeljev tužbeni zahtjev za predaju u posjed vozila i naknadu štete odbijen je kao neosnovan jer su sudovi utvrdili da vozilo nije oduzeto protupravno, već na temelju pravomoćnog rješenja Carinarnice Osijek donesenog na temelju članka 357. stavka 1. CZ-a (u međuvremenu je obustavljen i ovršni postupak). Te presude nadležnih sudova predmet su ovog ustavnosudskog postupka.

3) Prigovori podnositelja Buljevića

17. U opširnoj ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja žalbene navode, detaljno navodeći tijek postupka. Ističe da je automobil kupio od trgovačkog društva iz Županje i da posjeduje uredne račune o njegovoj kupovini, te da je automobil bio registriran kod nadležne policijske uprave i da je za njega izdana prometna dozvola.

Podnositelj posebno ističe da je protiv njega vođen prekršajni i kazneni postupak, te da je prekršajni postupak obustavljen jer je utvrđeno da nije počinio prekršaj iz članka 351. stavka 1. u vezi sa stavkom 3. CZ-a. U kaznenom postupku optužba je odbijena zbog zastare. Stoga smatra da mu je automobil oduzet neosnovano i da mu pripada pravo na povrat vozila i utužena naknada štete. Posebno ističe da su sudovi zanemarili rješenje Općinskog suda u Vinkovcima broj: Kv-49/03 od 1. travnja 2003. kojim je naloženo vraćanje automobila u njegov posjed. U tom smislu ističe:

»(...) Pravomoćna sudska odluka o povratu vozila upravo podnositeljima, koja je donesena nakon odluke carinskog prekršajnog tijela kojom je vozilo oduzeto od NN osobe, predstavlja res iudicata u odnosu na pitanje jesu li podnositelji vlasnici vozila ili ne, odnosno imaju li podnositelji pravo na vozilo ili ne, pa je stoga sud u parničnom postupku za naknadu štete bio vezan ovom odlukom i nije mogao o pitanju vlasništva vozila odlučivati kao o prethodnom pitanju.«

Podnositelj upućuje na praksu i stajališta Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) o zaštiti prava vlasništva, utemeljenima na članku 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

4) Mjerodavno pravo

18. Članak 343. stavak 1. točka 3. i članak 351. CZ-a citirani su u točki 6.1., a članak 357. stavci 5. i 6. CZ-a citirani su u točki 6.2. obrazloženja ove odluke. Mjerodavni dijelovi članaka 357. stavka 1. i 360. CZ-a u relevantno su vrijeme (1993.) glasili:

»Članak 357.

(1) Roba koja je predmet prekršaja iz ... članka 343. stavak (1) točke ... 3) ... ako je učinitelj prekršaja izvršio neku od radnji iz ... članka 343. stavka (1) točke ... 3) ... i roba koja je predmet prekršaja iz članka 351. stavka (1) i (3) u svezi sa člankom 343. stavak (1) točke ... 3) ... ako je učinitelj prekršaja izvršio neku od radnji iz članka 343. stavak (1) točke ... 3 ... Carinskog zakona mora se oduzeti.

(...)«

»Članak 360.

(1) Roba koja je predmet prekršaja iz ... članka 343. stavka 1) točke ... 3) ... ako je učinitelj prekršaja izvršio neku od radnji iz ... članka 343. stavka (1) točke ... 3) ... ovog zakona može se oduzeti i kada nije vlasništvo učinitelja prekršaja.

(...)

(3) Navedene radnje ne utječu na prava trećih osoba za naknadu štete od njihovih učinitelja.«

19. U vrijeme donošenja prvostupanjske kaznene presude (5. travnja 2002.) kojom je podnositelj oslobođen optužbe za počinjenje kaznenog djela na snazi je bio ZKP/97 u tekstu koji je važio od 1. siječnja 1998. do 20. svibnja 2002. Članak 224. ZKP/97 u to je vrijeme glasio:

»Članak 224.

Predmeti koji su tijekom kaznenog postupka privremeno oduzeti vratit će se vlasniku, odnosno posjedniku čim se ustanovi da ne postoje razlozi za njihovo oduzimanje.«

U vrijeme donošenja drugostupanjske kaznene presude (23. listopada 2002.) na snazi je bio ZKP/97 koji je u to vrijeme bio dopunjen člankom 138.c Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 58 od 21. svibnja 2002.). Prva rečenica tog članka je glasila:

»Članak 138.c

Predmeti koji su tijekom kaznenog postupka privremeno oduzeti vratit će se vlasniku. ...«

5) Ocjena Ustavnog suda

20. Mjerodavni dio članka 3. i članak 16. Ustava glase:

»Članak 3.

... nepovredivost vlasništva, … vladavina prava … najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.«

»Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

21. Opće jamstvo prava vlasništva uređeno je u članku 48. stavku 1. Ustava koji glasi:

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

Ustavni sud podsjeća da se vlasništvo u smislu članka 48. stavka 1. Ustava »mora vrlo široko tumačiti«, jer obuhvaća »načelno sva imovinska prava« (v., primjerice, odluke Ustavnog suda broj: U-III-661/1999 od 13. ožujka 2000.; U-III-72/1995 od 11. travnja 2000.; U-III-551/1999 od 25. svibnja 2000.; U-III-476/2000 od 14. lipnja 2000., U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009., itd.).

21.1. Ustavni sud također podsjeća da se članak 48. stavak 1. (opće jamstvo prava vlasništva) uvijek mora promatrati zajedno s člankom 50. Ustava koji uređuje ustavnopravne mogućnosti njegova oduzimanja odnosno ograničavanja radi zaštite pojedinih ustavnih vrijednosti odnosno zaštićenih ustavnih dobara. Članak 50. Ustava glasi:

»Članak 50.

Zakonom je moguće u interesu Republike Hrvatske ograničiti ili oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti.

Poduzetnička se sloboda i vlasnička prava mogu iznimno ograničiti zakonom radi zaštite interesa i sigurnosti Republike Hrvatske ...«

21.2. U odluci broj: U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009. (»Narodne novine« broj 88/09.) Ustavni sud podrobno je obrazložio ustavni okvir zaštite imovinskih prava u Republici Hrvatskoj utvrđujući da Ustav poznaje tri pravila o vlasništvu koja korespondiraju s istim takvim pravilima izgrađenima u praksi ESLJP-a kad je riječ o članku 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju, koji glasi:

»Članak 1.

ZAŠTITA VLASNIŠTVA

Svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima međunarodnoga prava.

Prethodne odredbe, međutim, ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila uporabu vlasništva u skladu s općim interesom ...«

22. U parničnom postupku koji je prethodio ustavnosudskom odlučivalo se o tužbenom zahtjevu podnositelja protiv Republike Hrvatske radi povrata u posjed oduzetog vozila i naknade štete u visini vrijednosti vozila, koliko je iznosila u vrijeme oduzimanja, te štete koju je podnositelj pretrpio zbog nemogućnosti njegova korištenja.

Oduzimanje automobila u konkretnom slučaju bila je mjera poduzeta u rujnu 1992. radi provedbe zabrane ilegalnog uvoza automobila iz inozemstva na područje Republike Hrvatske s krivotvorenim dokumentima. Poduzeta mjera nedvojbeno je značila oduzimanje podnositeljeve imovine, ali je u konkretnim okolnostima to oduzimanje bilo sastavni dio postupka državne kontrole korištenja takvih automobila u Republici Hrvatskoj. Prema tome, na ovaj se slučaj primjenjuje treće pravilo o vlasništvu, to jest pravilo o kontroli korištenja imovine u smislu članka 50. stavka 2. Ustava i članka 1. stavka 2. Protokola br. 1 uz Konvenciju (v. ESLJP, predmet AGOSI protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda, 24. listopada 1986., Serije A, br. 108, § 51.).

Budući da i Ustav i Konvencija ovlašćuju državu da primijeni zakone koje smatra potrebnima da bi uredila korištenje imovine u skladu s općim interesom, mjera oduzimanja vozila nedvojbeno je predstavljala zakonito miješanje države u podnositeljevo vlasništvo. Poduzeta mjera imala je pravnu osnovu: članak 357. stavak 1. CZ-a. Mjera je imala i legitimni cilj u javnom interesu: sprečavanje nekontroliranog ilegalnog uvoza vozila iz inozemstva (to jest, uvoza bez prijave carinarnici) na područje Republike Hrvatske s krivotvorenim dokumentima.

23. Neovisno o tome, budući da treće pravilo o kontroli korištenja imovine uvijek treba tumačiti u svjetlu općeg jamstva vlasništva propisanog u članku 48. stavku 1. Ustava i u prvoj rečenici stavka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju, također mora postojati, s obzirom na prisilno izvršenje zabrane uvoza takvih vozila na područje Republike Hrvatske, razuman odnos između mjere koju su nadležna tijela primijenila da bi postigla legitimni cilj u općem interesu i zaštite prava podnositelja na mirno uživanje njegovog vlasništva. Drugim riječima, Ustavni sud mora utvrditi je li postignuta pravedna ravnoteža između zahtjeva općega interesa zajednice (u konkretnom slučaju, zaštite interesa Republike Hrvatske u smislu članka 50. stavka 2. Ustava i članka 1. stavka 2. Protokola br. 1 uz Konvenciju) i zahtjeva zaštite podnositeljeva prava vlasništva. Da bi oduzimanje imovine bilo opravdano pod uvjetima iz članka 50. stavka 2. Ustava i članka 1. stavka 2. Protokola br. 1 uz Konvenciju, dostatno je da bude ispunjen zahtjev iz tih odredaba i da nadležna državna tijela postignu pravednu ravnotežu između interesa države i pogođenog vlasnika.

24. Postizanje pravedne ravnoteže ovisi o mnogo čimbenika, a ponašanje vlasnika imovine, uključujući stupanj propusta ili pažnje koji je pokazao, jedan je element u ukupnosti okolnosti koje treba uzeti u obzir. Sukladno tome, Ustavni sud mora razmotriti jesu li provedeni postupci u ovom slučaju bili takvi da su omogućili, između ostalog, razumno uzimanje u obzir stupnja propusta ili brige podnositelja kao vlasnika oduzetog automobila prilikom kršenja zakona koje je nesumnjivo nastupilo (ESLJP, AGOSI protiv Ujedinjenog Kraljevstva, §§ 54. i 55.).

25. Ustavni sud prvo primjećuje da su sudovi u konkretnom slučaju bili suočeni s nužnošću tumačenja više pravnih osnova vezanih uz oduzimanje podnositeljeve imovine: od obveze njezina privremenog oduzimanja od policije po odredbama ZKP-a i privremenog stavljanja pod carinski nadzor, do obveze trajnog oduzimanja podnositeljeve imovine po odredbama CZ-a, ali i obveze njezina vraćanja po ZKP-u ako se sudski utvrdi da ne postoje razlozi za njezino oduzimanje.

Nadležni sudovi sva tri stupnja u takvoj su se situaciji priklonili primjeni carinskog zakonodavstva (članka 357. stavka 1. CZ-a), s obrazloženjem da je jedina pravno relevantna činjenica to što je carinski prekršaj počinjen. Stoga se, prema ocjeni sudova, vozilo podnositelju mora oduzeti u korist države unatoč tome što prekršaj nije učinio podnositelj, nego je bila riječ o objektivnom kršenju zakona. Dobra vjera podnositelja prilikom stjecanja te imovine tu nije pravno relevantna, a nije relevantno ni pravomoćno i izvršno sudsko rješenje kojim se nalaže vraćanje oduzete imovine u posjed tužitelju.

Navedena stajališta jasno proizlaze iz osporene presude Vrhovnog suda koji je izrijekom ocijenio da »nije od odlučnog značaja što su ista vozila pravomoćnim rješenjem ... vraćena tužiteljima s obrazloženjem da su ih stekli u dobroj vjeri. Naime, tim vozilima počinjen je carinski prekršaj jer su uvezena bez prijavljivanja carinarnici, pa se ista sukladno odredbi čl. 360. st. 1. Carinskog zakona mogu oduzeti i kada nisu vlasništvo počinitelja prekršaja« (v. točku 15. obrazloženja ove odluke).

Prema tome, polazeći od toga da je oduzetom imovinom objektivno izvršen prekršaj i da ponašanje pogođenog vlasnika imovine tu nije pravno relevantno, Vrhovni sud protumačio je mjerodavno pravo tako da pravomoćna i ovršna sudska rješenja o vraćanju oduzete imovine, donesena na temelju Zakona o kaznenom postupku (a utemeljena, između ostaloga, i na procjeni ponašanja podnositelja), ne moraju biti izvršena ako postoji drugi mjerodavni zakon (CZ) na koji se nadležna tijela mogu pozvati kao na pravnu osnovu za trajno oduzimanje imovine u korist države.

26. Ustavni sud ponavlja da je njegova nadležnost ograničena kad je riječ o tumačenju i primjeni mjerodavnog prava od nadležnih tijela državne i javne vlasti, osobito sudove. Članak 115. stavak 3. Ustava propisuje da sudovi sude na temelju Ustava, zakona, međunarodnih ugovora i drugih važećih izvora prava, a da Ustavni sud »odlučuje povodom ustavnih tužbi protiv pojedinačnih odluka državnih tijela ... kad su tim odlukama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode (članak 125. alineja 4. Ustava). Prema tome, uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci tumačenja odnosno primjene prava, koje su dali sudovi ili druga tijela državne i javne vlasti, suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe.

U tim okvirima, Ustavni sud primjećuje da u konkretnom slučaju nadležni sudovi nisu ni pokušali sagledati učinke svoga tumačenja odnosno primjene mjerodavnog prava na osobnu situaciju podnositelja u svjetlu ustavnog i konvencijskog jamstva zaštite vlasništva.

Neovisno o jasnom i nedvojbenom općem interesu države da kontrolira korištenje ilegalno uvezenih vozila, osporenom mjerom podnositelju je nametnut prekomjerni teret jer mu vozilo nije vraćeno u posjed, a za njegovo oduzimanje nije dobio ni naknadu štete, unatoč tome što je vozilo kupio u dobroj vjeri i što sam nije sudjelovao u nezakonitim aktivnostima. Suprotno tome, država se u konkretnoj situaciji pojavila u dvije uloge: kao čuvar općeg interesa zbog kojeg je podnositelju vozilo oduzela, a istodobno i kao krajnji korisnik tog istog vozila. Proizlazi da je od oduzimanja podnositeljeva vozila na kraju jedinu korist imala sama država koja je podnositeljevo vozilo zadržala u posjedu i pretvorila ga u svoje vlasništvo (v. točku 11. obrazloženja ove odluke), a da podnositelju za to nije priznala nikakvu novčanu naknadu. Stoga je u ovom slučaju bila riječ o konfiskaciji podnositeljeve imovine.

26.1. Čini se da je mjera konfiskacije podnositeljeve imovine bila isključivi rezultat sudskog pristupa tumačenju mjerodavnih zakonskih normi. Nadležni sudovi zasnovali su svoje presude na članku 357. stavku 1. CZ-a, koji je nalagao obvezu obligatornog oduzimanja robe ako je ona bila predmet prekršaja i ako je prekršaj učinio vlasnik te robe (»učinitelj prekršaja«), koje pretpostavke nisu postojale u konkretnom slučaju (ovdje je podnositelj bio vlasnik vozila, ali ne i počinitelj carinskog prekršaja). S obzirom na takvo stanje stvari, sudovi su taj članak povezali s člankom 360. stavkom 1. CZ-a koji je propisivao da se roba koja je predmet dotičnog prekršaja koji je učinila treća osoba može oduzeti i kada nije vlasništvo učinitelja prekršaja (v. presudu Vrhovnog suda u točki 15. obrazloženja ove odluke).

S obzirom na opisani normativni okvir i njegovu primjenu u konkretnom slučaju, a polazeći od okolnosti slučaja (posebno od toga da je podnositelj kupio vozilo u dobroj vjeri, da postoji pravomoćno utvrđenje kako je počinitelj prekršaja ostao nepoznat pa ne postoji mogućnost naknade štete od njega, te da postoji pravomoćni sudski nalog za vraćanje vozila podnositelju), te osobito od zahtjeva koji proizlaze iz ustavnog i konvencijskog jamstva zaštite vlasništva, Ustavni sud primjećuje da se članak 360. stavak 1. CZ-a mogao protumačiti i na drugačiji način od onog kako su to učinili sudovi (to jest kao zakonski obligatornu obvezu oduzimanja vozila od podnositelja kao njegovog vlasnika i ne-počinitelja carinskog prekršaja). Naime, glagol »može« iz članka 360. stavka 1. CZ-a jasno je upućivao da se vozilo, kao predmet prekršaja koji je učinila nepoznata treća osoba, moglo, ali i nije moralo oduzeti podnositelju ustavne tužbe. Drugim riječima, zakonodavac je nadležnim tijelima ostavio slobodu u primjeni mjere oduzimanja iz članka 360. stavka 1. CZ-a, upućujući ih na potrebu procjene okolnosti svakog pojedinog slučaja.

26.2. Zaključno, presuđujući da podnositelj ustavne tužbe nema pravo (barem) na naknadu štete u visini vrijednosti vozila kakva je ona bila u vrijeme njegova oduzimanja, nadležni sudovi posegnuli su za tumačenjem mjerodavnog prava koje je dovelo do ustavnopravno neprihvatljivih učinaka na štetu podnositelja. Sudovi su ovom slučaju pristupili jednostrano jer su uzeli u obzir samo činjenicu da je kršenje zakona nesumnjivo nastupilo, a potpuno su zanemarili (također nespornu) činjenicu da je u prethodnim upravnim i sudskim postupcima višekratno utvrđeno i potvrđeno da je podnositelj vozilo kupio u dobroj vjeri (v. točke 6.3., 6.4., 8. i 12. obrazloženja ove odluke) i da mu je pravomoćnom sudskom odlukom priznato pravo na povrat vozila u posjed.

Na taj su način sudovi ignorirali ustavni i konvencijski zahtjev za postizanjem pravedne ravnoteže između općeg interesa države i zaštite imovinskih prava podnositelja. U okolnostima konkretnog slučaja, koje su očito zahtijevale sagledavanje podnositeljevog slučaja u cjelini i u svjetlu njegovih osobitih okolnosti, sudovi su postupili formalistički, tumačeći pravo isključivo u korist države, a na štetu imovinskih prava podnositelja ustavne tužbe. Takav je pristup suđenju s aspekta zaštite ustavnih prava podnositelja, ali i s aspekta temeljnih vrijednosti ustavnog poretka Republike Hrvatske, neprihvatljiv.

Stoga Ustavni sud utvrđuje da je osporenim presudama podnositelju povrijeđeno pravo vlasništva zajamčeno člankom 48. stavkom 1. u vezi s člankom 50. stavkom 2. Ustava, sve u svjetlu ustavnog zahtjeva propisanog člankom 16. stavkom 2. Ustava.

27. S obzirom na ocjenu o povredi prava vlasništva, Ustavni sud nije smatrao potrebnim ispitivati ostale prigovore podnositelja ustavne tužbe.

28. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, u odnosu na ustavnu tužbu podnositelja Matu Buljevića, odlučeno je kao u točki I. izreke.

III. SLUČAJ PODNOSITELJA NIKE IVKIĆA

1) Činjenice i okolnosti slučaja do pokretanja sudskih postupaka koji su predmet ovog ustavnosudskog postupka

29. Činjenice i okolnosti slučaja podnositelja Ivkića gotovo su istovjetne onima u slučaju podnositelja Buljevića, pri čemu je ovdje riječ o osobnom automobilu Audi 80 TD reg. oznake ŽU-788-B (v. točku 1.1. obrazloženja ove odluke).

30. Pojedine razlike spram slučaja podnositelja Buljevića nisu relevantne za procjenu slučaja podnositelja Ivkića s aspekta zaštite ustavnih prava podnositelja. To se u prvom redu odnosi na činjenicu da u slučaju podnositelja Ivkića nije bila riječ o nepoznatom počinitelju carinskog prekršaja. Druga razlika očituje se u tome što je vozilo nakon oduzimanja, na temelju rješenja Vlade Republike Hrvatske, Komisije za ustupanje bez naknade robe oduzete u carinskom prekršajnom postupku, ustupljeno Istarskoj županiji koja ga je preuzela 11. listopada 1993. Poglavarstvo Istarske županije donijelo je 2. prosinca 2003. zaključak da osobno vozilo ustupa Općini Oprtalj (Zaključak Poglavarstva Istarske županije, klasa: 406-08/03-01/03, ur. broj: 2163/1-01/8-03-2 od 2. prosinca 2003.). Međutim, za razliku od vozila u slučaju podnositelja Buljevića, 7. travnja 2005. ovo je vozilo prodano fizičkoj osobi te se od 9. svibnja 2005. nalazi u posjedu vlasnika V.K. iz Oprtlja (dopis MUP-a, Policijske uprave Istarske, Policijske postaje Buje, broj: 511-08-22/4-41/66-06 od 2. svibnja 2006., upućen Općinskom sudu u Pazinu). Ta činjenica izravno pobija utvrđenje Županijskog suda u Vukovaru, izraženo u osporenoj drugostupanjskoj presudi, da je oduzeto vozilo postalo res extra commercium (v. točku 13. obrazloženja ove odluke).

31. Za razliku od tih (ustavnopravno irelevantnih) razlika, temeljna i ustavnopravno relevantna procesna razlika između slučaja Buljević i slučaja Ivkić bila je u tome što je vozilo u slučaju Ivkić 14. veljače 1992. kupila, od trgovačkog društava »KUM« s.p.o. iz Županje, Jadranka Ivkić, supruga podnositelja Nike Ivkića, a ne sam podnositelj. Stoga podnositelj nije bio vlasnik oduzetog vozila niti je na njega vozilo bilo registrirano (bilo je registrirano na ime supruge Jadranke Ivkić kao vlasnice vozila).

32. Ustavnopravno je relevantna i činjenica da je Jadranka Ivkić vodila parnični postupak protiv Republike Hrvatske radi vraćanja vozila i naknade štete zbog njegovog bespravnog oduzimanja. Postupak je okončan presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-2328/95-2 od 21. rujna 1999. kojom je odbijena kao neosnovana podnositeljičina revizija i potvrđena je presuda Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-496/95 od 16. ožujka 1995. te presuda Općinskog suda u Županji broj: P-383/93 od 20. prosinca 1994. kojima je njezin tužbeni zahtjev odbijen.

Protiv presude Vrhovnog suda od 21. rujna 1999. Jadranka Ivkić nije podnijela ustavnu tužbu, to jest nije zatražila zaštitu svojih ustavnih prava pred Ustavnim sudom.

2) Sudski postupak za povrat vozila i naknadu štete koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka (2005., 2006. i 2009.)

33. Podnositelj je, zajedno s podnositeljem Buljevićem, podnio 2003. godine Općinskom sudu u Županji tužbu protiv Republike Hrvatske radi predaje u posjed vozila i naknade štete (v. točku 10. obrazloženja ove odluke).

34. Na temelju utvrđenog činjeničnog stanja Općinski sud u Županji odbio je tužbeni zahtjev podnositelja. U obrazloženju je, između ostalog, navedeno:

»Temeljem provedenih dokaza utvrđeno je slijedeće činjenično stanje:

– da je vlasnica vozila marke ‘Audi’, reg.oznake ŽU 788-B, pobliže navedenog pod točkom 1. izreke, Jadranka Ivkić, supruga I-tužitelja Nike Ivkića,

(...)

Obzirom na sve navedeno u odnosu na tužbeni zahtjev I-tužitelja:

– sud prihvaća prigovor nedostatka aktivne legitimacije koji je istaknuo tuženik jer je nesporno da I-tužitelj nije vlasnik vozila koje je predmet ove tužbe, koje vozilo je pobliže navedeno pod točkom 1 izreke presude, pa mu stoga ne pripada pravo tražiti povrat vozila niti naknadu štete zbog umanjenja imovine za vrijednost vozila kao i za nekorištenje vozila.

To pravo pripada vlasnici vozila, a u postupku koji se vodio kod ovoga suda pod brojem P-383/93 pravomoćno je utvrđeno, što je potvrđeno i odlukom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, povodom revizije tužiteljice broj Rev-2328/1995 od 21. rujna 1999. godine, da je vlasnica vozila Jadranka Ivkić, supruga I-tužitelja, ...

Stoga je iz navedenih razloga tužbeni zahtjev I-tužitelja valjalo odbiti kao neosnovan.«

35. Županijski sud u Vukovaru odbio je kao neosnovane žalbu podnositelja i potvrdio presudu Općinskog suda u Županji, pri čemu se na utvrđenje o nedostatku aktivne legitimacije podnositelja Ivkića nije osvrnuo (v. točku 13. obrazloženja ove odluke).

36. Vrhovni sud odbio je kao neosnovanu reviziju podnositelja i u obrazloženju je između ostalog naveo:

»Na temelju prednjih utvrđenja pravilno su sudovi ocijenili da I-tužitelj nije vlasnik vozila pa mu ne pripada pravo na povrat istog, niti na naknadu štete zbog nekorištenja i umanjenja vrijednosti istog vozila. Pravilno su sudovi ocijenili da je u navedenom predmetu P-383/93 (Rev-2382/95) vozilom kojeg je vlasnica Jadranka Ivkić ... .

(...)«

3) Prigovori podnositelja

37. Ustavna tužba podnositelja Ivkića sadržajno je istovjetna ustavnoj tužbi podnositelja Buljevića (v. točku 17. obrazloženja ove odluke).

4) Ocjena Ustavnog suda

38. Ustavni sud prihvaća stajalište nadležnih sudova da podnositelj Ivkić u konkretnom slučaju nije bio aktivno legitimiran potraživati predaju vozila u posjed i naknadu štete jer nije bio vlasnik vozila. Vlasnica vozila je podnositeljeva supruga Jadranka Ivkić, koja je u vezi s oduzetim vozilom vodila parnični postupak protiv Republike Hrvatske radi vraćanja vozila i naknade štete zbog njegovog bespravnog oduzimanja. Taj je postupak pravomoćno okončan revizijskom presudom Vrhovnog suda 21. rujna 1999. (v. točku 32. obrazloženja ove odluke), tri godine prije no što je njezin suprug (podnositelj ustavne tužbe) pokrenuo parnični postupak u istoj stvari, također sa zahtjevom za povrat vozila i naknadu štete od Republike Hrvatske, ali sada u njegovo ime.

39. S aspekta zaštite ustavnih prava podnositelja, jedini prigovor kojim bi se moglo osporavati sudsko utvrđenje o nedostatku aktivne legitimacije podnositelja za pokretanje tog parničnog postupka jest onaj o nemogućnosti podnositelja da ostvari svoje pravo na pristup sudu. Takav prigovor, međutim, ne bi bio osnovan, osobito stoga što su podnositeljevu tužbu – unatoč nedostatku njegove aktivne legitimacije – nadležni sudovi razmotrili u istom opsegu kao i ustavnu tužbu podnositelja Buljevića.

Kraj pravomoćnog sudskog utvrđenja da podnositelj Ivkić nije bio aktivno legitimiran »tražiti povrat vozila niti naknadu štete zbog umanjenja imovine za vrijednost vozila kao i za nekorištenje vozila«, Ustavni sud ne smatra potrebnim posebno se baviti razlozima zbog kojih su sudovi njegov slučaj ipak meritorno razmotrili. To stoga što podnositelj, s obzirom na nedostatak aktivne legitimacije, ni u kakvim okolnostima ne može tvrditi da je žrtva povrede prava na pristup sudu, a ni bilo kojeg drugog prava u vezi s oduzetim vozilom na koje se pozvao u ustavnoj tužbi. Stoga u slučaju podnositelja Ivkića ne postoje razlozi za ukidanje osporenih presuda.

40. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki II. izreke.

Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka III. izreke).

Broj: U-III-36100/2009

Zagreb, 4. studenoga 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.