## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1095/2000 od 28. siječnja 2003.

### NN 24/2003 (18.2.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1095/2000 od 28. siječnja 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

361

Ustavni
sud Republike Hrvatske u Vijeću šestorice za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hra­njski,
Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća,
odluču­jući u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe M. Š. iz I., zastupane od
punomoćnica E. K.-B. i M. B.-P., odvjetnica iz S., na sjednici Vijeća održanoj
28. siječ­nja 2003. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukida se presuda Županijskog suda u S., broj: Gž-3433/99 od 19. svib­nja 2000.
godine.

III.
Predmet se vraća Županijskom sudu u S. na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1.
Ustavna tužba je podnijeta protiv presude Županijskog suda u S., broj:
Gž-3433/99 od 19. svib­nja 2000. godine, u predmetu radi isplate otpremnine.

Presudom
Županijskog suda uvažena je žalba tuženika u postupku »K.-i.« d.d. iz S. i
preinačena presuda i rješe­nje Općinskog suda u S., broj: IV P-1286/97 od 18. siječ­nja
1999. godine, na način da je tužbeni zahtjev podnosite­ljice ustavne tužbe, kao
tužite­ljice u postupku za ponište­njem odluke o otkazu ugovora o radu, broj
41-493-2/97 od 27. svib­nja 1997., u dijelu pod točkom III., kojom je odlučeno
o visini otpremnine, kao i zahtjev za isplatom razlike otpremnine u pobijanom
dijelu iznosa od 6.277,02 kune, u cijelosti odbijen kao neosnovan.

Presudom
Općinskog suda u S., broj: IV P-1286/97 od 18. siječ­nja 1999. godine, naloženo
je tuženiku da u roku od 15 dana i pod prijet­njom ovrhe isplati podnosite­ljici
iznos od 6.277,02 kune i naknadi parnični trošak. Podnosite­ljica je odbijena
za preostali dio tužbenog zahtjeva. Rješe­njem je, pak, odbačena tužba u dijelu
tužbenog zahtjeva uprav­ljenog na ponište­nje kao nezakonite odluke o otkazu, u
dijelu u kojem je odlučeno o visini otpremnine.

2.
Podnosite­ljica u ustavnoj tužbi navodi da je u parničnom postupku radi isplate
otpremnine svoj tužbeni zahtjev teme­ljila na či­njenici da joj tuženik u
postupku kod izračuna visine otpremnine nije uzeo u obzir i radni staž koji je
ostvarila kod prednika tuženika. Prvostupa­njski sud, navodi podnosite­ljica,
usvojio je tužbeni zahtjev, dok drugostupa­njski sud, teme­ljem žalbe tuže­nika
iz postupka, u cijelosti preinačuje prvostupa­njsku presudu zbog razloga koji
kao takvi nisu bili uopće postav­ljeni tijekom prvostupa­njskog postupka niti
ih je tuženik isticao u svojoj žalbi. Smatra da su joj takvim postupa­njem
povrijeđena ustavna prava iz članaka 14. stavka 2. i 26. Ustava.

Nada­lje,
podnosite­ljica ističe da ako bi bilo točno da je u konkretnom slučaju bila
dužna prethodno tražiti zaštitu povrijeđenog prava kod poslodavca, onda je
tužbu trebalo odbaciti kao nedopuštenu, a ne odbiti tužbeni zahtjev u
cijelosti. Također smatra da je Županijski sud pogrešno primijenio materijalno
pravo jer da je isplata otpremnine, koju zaposlenik zahtijeva od poslodavca,
novčano potraživa­nje iz radnog odnosa za koje, u smislu odredbe članka 126.
stavka 4. Zakona o radu (»Narodne novine«, broj 38/95, 54/95, 17/01, 82/01, u
nastavku: ZR), nije bilo potrebno prethodno se obratiti poslodavcu radi zaštite
prava. Takvim postupa­njem suda smatra povrijeđenim odredbe članka 19. stavka
1. u svezi s člankom 117. stavkom 3. Ustava.

Predlaže ukida­nje presude Županijskog suda u S. i
vraća­nje istom na ponovno odlučiva­nje.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Člankom 126. stavcima 1. i 2. ZR propisano je da
zaposlenik, koji smatra da mu je poslodavac povrijedio neko pravo iz radnog
odnosa, može u roku od petnaest dana od dostave odluke kojom je povrijeđeno ­nje­govo
pravo, odnosno od dana sazna­nja za povredu prava, zahtijevati od poslodavca
ostvare­nje tog prava. Ako poslodavac u roku od 15 dana od dostave zahtjeva ne
udovo­lji tom zahtjevu, zaposlenik u da­lj­njem roku od 15 dana može
zahtijevati zaštitu povrijeđenog prava pred nadležnim sudom. Stavkom 4. ZR
propisano je da propust zaposlenika da zahtijeva naknadu štete ili drugo
novčano potraživa­nje iz radnog odnosa, u rokovima iz stavka 1. do 3. tog
članka, ne može imati za pos­ljedicu gubitak prava na ta potraživa­nja.

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribav­ljen je
spis Općinskog suda u S., broj: IV P-1286/97.

Prvostupa­njski sud je nakon provedenog dokaznog
postupka djelomično udovo­ljio tužbenom zahtjevu podnosite­ljice i dosudio joj
razliku iznosa otpremnine, za više zatraženi dio je odbio, a odbacio je tužbu u
dijelu kojim je tražila ponište­nje odluke o otkazu u točki kojom je odlučeno o
visini otpremnine.

U obrazlože­nju prvostupa­njske presude izraženo je
stajalište da je među strankama sporno, je li za obračun otpremnine va­ljalo
uzeti godine radnog staža koje je podnosite­ljica ostvarila kod prednika
tuženika (GP K.) ili je kao osnovicu za obračun otpremnine va­ljalo uzeti samo
ono vrijeme koje je podnosite­ljica provela na radu kod tuženika. U tom smislu,
prvostupa­njski sud smatra da je podnosite­ljica postavila deklaratoran zahtjev
za ponište­nje od­luke, a ujedno i kondemnatoran zahtjev na isplatu. Kako pod­nosite­ljica,
po miš­lje­nju suda, ima pravo postaviti direktan zah­tjev za isplatom, u
smislu odredbe članka 126. stavka 4. ZR, što je podnosite­ljica i učinila u
svojoj tužbi, to, po ocjeni prvostu-pa­nj­skog suda, ona nema pravnog interesa
zahtijevati poništava­nje dijela odluke o otkazu i stoga je taj dio tužbenog
zahtjeva odbacio, tim više što podnosite­ljica poslodavcu nije podnijela
zahtjev za zaštitu prava, a u smislu odredbe članka 126., stavaka 1. do 3.
ZR-a.

Rasprav­ljajući
o osnovanosti tužbenog zahtjeva uprav­ljenog na isplatu iznosa od 20.000,00
kuna, sud je djelomično usvojio tužbeni zahtjev i dosudio podnosite­ljici iznos
od 6.277,02 kune, utvrđujući da tuženik, »K.-i.«, nije pravni s­ljednik
poduzeća GP K., ali da odgovara za sve obveze prema zaposlenicima koje je od ­nje­ga
preuzeo, a u smislu odredbe članka 129. ZR-a. Stoga, prvostupa­njski sud smatra
da je u slučaju podnosite­ljice postojao kontinuitet radnog staža te da je
podnosite­ljica ostvarila pravo na isplatu otpremnine za 15 godina staža koje
je sveukupno provela kod poduzeća »K.«.

Drugostupa­njski
sud, teme­ljem žalbe tuženika, donosi presudu kojom preinačuje prvostupa­njsku
presudu i rješe­nje te u cijelosti odbija tužbeni zahtjev podnosite­ljice.
Smatra da se utvrđe­nje suda prvog stup­nja ne bi moglo prihvatiti kao pravilno.
Dru­gostupa­njski sud zak­ljučuje da je pretpostavka osnovanosti tužbenog
zahtjeva podnosite­ljice prizna­nje kontinuiteta radnog staža ostvarenog kod
prednika tuženika s radnim stažom ostvarenim kod tuženika i da podnosite­ljica
očito ima pravni interes po­ništavati odluku o otkazu ugovora o radu u dijelu
kojim se priznaje visina otpremnine, što je upravo pobijani dio otkaza koji i
nema deklaratoran karakter. Da bi podnosite­ljica stekla pravo na sudsku
zaštitu povrijeđenog prava nepriznava­nja kontinuiteta radnog staža, bilo je
potrebno da se prethodno obrati poslodavcu, sukladno članku 126. ZR-a, utvrđuje
drugostupa­njski sud. Kako podnosite­ljica to nije učinila, otkaz ugovora u
pobijanom dijelu postao je konačan i pravomoćan i sud, stoga, ocje­njuje da
nije mogao cijeniti zakonitost nepriznava­nja kontinuiteta radnog sta­ža, koji
je od bitnog znače­nja za razrješe­nje tog spora, to zak­ljučuje da je tužbeni
zahtjev podnosite­ljice neosnovan.

5.
Analizom navoda ustavne tužbe, osporene presude i teme­ljem uvida u spis,
Ustavni sud je utvrdio da je drugostupa­njski sud na štetu podnosite­ljice
pogrešno primijenio materijalno pravo, čime je povrijedio ustavno pravo
propisano člankom 14. stav­kom 2. Ustava, kojim je zajamčena jednakost svih
pred zakonom.

Otpremnina
(pravo na otpremninu i visina otpremnine) je novčana tražbina iz radnog odnosa,
te zaposlenik nije obvezan podnijeti zahtjev za zaštitu prava, niti je to
pretpostavka za ostvariva­nje prava na otpremninu. Naime, sukladno članku 126.
stavku 4. ZR-a, propust zaposlenika, u ovom slučaju podnosite­ljice ustavne
tužbe, da zahtijeva zaštitu prava kod poslodavca, a glede nepriznava­nja
kontinuiteta radnog staža u svezi s isplatom otpremnine, nema za pos­ljedicu
gubitak prava na tu tražbinu.

Drugostupa­njski
sud je stoga pogrešno utvrdio da zakonitost nepriznava­nja kontinuiteta radnog
staža nije mogao ocje­njivati jer je odluka o otkazu ugovora u pobijanom dijelu
postala konačna i pravomoćna, a podnosite­ljica se nije prvo obratila tuženiku
za zaštitu svog povrijeđenog prava nepriznava­nja kontinuiteta radnog staža.

Podnosite­ljica
je imala pravo, sukladno članku 126. stavku 4. ZR-a, zahtijevati direktnu
zaštitu suda. Kako se u slučaju podnosite­ljice radi o novčanoj tražbini iz
radnog odnosa, kraj­nji ci­lj tužbe se može postići kondemnatornom tužbom jer
pita­nje osnovanosti isplate razlike otpremnine uk­ljučuje utvrđiva­nje prizna­nja,
odnosno nepriznava­nja, kontinuiteta radnog staža iz koga se taj zahtjev
izvodi.

6.
Ustavni sud je utvrdio da podnosite­ljici nije povrijeđeno ustavno pravo iz
članka 26. Ustava, kojim se svim držav­ljanima i strancima jamči jednakost pred
sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

7.
Glede istaknutih povreda iz članaka 19. stavka 1. i 117. stavka 3. Ustava, va­lja
istaknuti da se na ­njima ne može teme­ljiti ustavna tužba. Odredbom članka 19.
stavka 1. Ustava razrađuje se objektivno načelo zakonitosti u radu državne
uprave i tijela koja imaju javne ovlasti. Člankom 117. stavkom 3. propisano je
da sudovi sude na teme­lju Ustava i zakona te ona ne sadrži ­ljudska prava i
teme­ljne slobode u smislu članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u nastavku: Ustavni
zakon).

8.
Slijedom navedenog, a sukladno člancima 73. i 76. Ustav­nog zakona, odlučeno je
kao u izreci.

Broj:
U-III-1095/2000
Zagreb, 28. siječ­nja 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 24/2003-361