## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2466/2005 od 9. siječnja 2008.

### NN 14/2008 (4.2.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2466/2005 od 9. siječnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**431**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku kojeg su ustavnom tužbom pokrenuli D. I. i M. I., oboje iz
Z., koje zastupa G. K., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 9. siječnja
2008., jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-787/03 od 19.
listopada 2004., te se predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni
postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba je podnesena protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske
broj: Rev-787/03 od 19. listopada 2004., kojom je odbijena revizija podnositelja
izjavljena protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-11955/00 od 4.
ožujka 2003.
Navedenom drugostupanjskom presudom odbijena je žalba podnositelja i potvrđena
presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Ps-1387/98 od 10. travnja 2000., kojom je
odbijen tužbeni zahtjev podnositelja.
Podnositelji su tužbenim zahtjevom, protiv tuženika »INA – I. n.« d.d. Z.,
tražili donošenje presude kojom se nadomješta ugovor o kupoprodaji stana u Z.,
S. 1.
2. U ustavnoj tužbi i njezinoj dopuni podnositelji ističu da je u konkretnom
slučaju pogrešno primijenjeno materijalno pravo te da im je time povrijeđeno
ustavno pravo na jednakost pred zakonom, zajamčeno odredbom članka 14. stavka 2.
Ustava, kao i da je povrijeđena odredba članka 117. stavka 3. Ustava.
Podnositelji, u bitnome, navode da su presudama donesenim u konkretnom parničnom
postupku nezakonito onemogućeni u ostvarivanju prava na otkup stana, budući da
su, kao zaposlenici tuženika, još 11. veljače 1991. s tuženikom sklopili ugovor
o korištenju spornog stana, tada još u izgradnji, uplatili učešće u iznosu od
42.947,66 kuna, te bili pozvani na podnošenje zahtjeva za sklapanje ugovora o
kupnji istog stana, što su i učinili 1995. godine. Međutim tome se tuženik nije
odazvao, a sporni im je stan predao u posjed tek krajem 1997., kada je izgradnja
završena, da bi podnositelji u njega uselili početkom 1998. Prethodno su,
počevši od 1968. godine, podnositelji imali stanarsko pravo na manjem, također
tuženikovom stanu (Z., L. p. 4), koji je, neposredno prije dodjele spornog stana
podnositeljima, na temelju iste Odluke o dodjeli stanova, stambenih kredita i o
udruživanju sredstava od 28. prosinca 1990., dodijeljen na korištenje drugoj
obitelji također zaposlenika tuženika, pa su podnositelji upućeni da niti ne
podnose zahtjev za otkup tog stana.
Podnositelji smatraju neospornim da glede stana u Z., S. 1, imaju status
zaštićenih najmoprimaca, a da zaštićeni najmoprimci, na temelju članka 42.
Zakona o najmu stanova (»Narodne novine«, broj 91/96.), zadržavaju pravo na
otkup stana, ako zbog propisanih razloga to pravo nisu mogli ostvariti u
propisanom roku.
Ističu da u ugovoru o korištenju stana od 11. veljače 1991. nije bilo navedeno
da bi se radilo o stanu u državnom vlasništvu, da su svi zaposlenici tuženika
redovito izdvajali sredstva u stambeni fond tuženika, a da je, pored toga, od
njih zatraženo da u gotovini uplate i 40% učešća za sporni stan. Stoga smatraju
da je stan mogao biti jedino u društvenom vlasništvu, odnosno, s obzirom na
njihovu gotovinsku uplatu učešća, da su stekli njegovo suvlasništvo. Nasuprot
tome, presudama donesenim u konkretnom parničnom postupku osporava im se čak i
status zaštićenih najmoprimaca.
Podnositelji navode i to da istodobno, isti prvostupanjski i drugostupanjski
sud, u istovjetnim pravnim stvarima, donose presude kojima se tužbeni zahtjevi
zaposlenika tuženika u jednakoj činjeničnoj i pravnoj situaciji usvajaju, te
prilažu ustavnoj tužbi kao primjer takvu pravomoćnu i ovršnu presudu Općinskog
suda u Zagrebu u predmetu broj: Ps-1388/98 od 17. siječnja 2001.
Podnositelji predlažu ukidanje presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnijete temeljem članka 62.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99., 29/02. i 49/02. - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni
zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u
postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja, povrijeđeno podnositelju
ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi
pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud
relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi
ustavnog prava.
4. Uvidom u presude donesene u konkretnom parničnom postupku, Ustavni sud je
utvrdio sljedeće:
Prvostupanjski sud odbio je tužbeni zahtjev podnositelja, uz obrazloženje da su
podnositelji uselili u sporni stan 1998. to jest nakon prestanka važenja Zakona
o stambenim odnosima (»Narodne novine«, broj 51/85., u daljnjem tekstu: ZSO).
Tim je Zakonom, u članku 59. stavku 1., bilo propisano da se stanarsko pravo
stječe danom useljenja u stan na temelju pravomoćne odluke o davanju stana na
korištenje ili koje druge valjane pravne osnove, što znači da su bile propisane
dvije pretpostavke čije je kumulativno ispunjenje bilo uvjetom stjecanja
stanarskog prava. Podnositelji, prema pravnom stajalištu prvostupanjskog suda,
nisu stekli stanarsko pravo budući da nije bila ispunjena pretpostavka
useljenja.
Osporena drugostupanjska presuda obrazložena je istim razlozima, pri čemu je
Županijski sud u Zagrebu dodatno iznio i pravno stajalište prema kojem
podnositelji, budući da nisu stekli stanarsko pravo, stupanjem na snagu Zakona o
najmu stanova, 5. studenoga 1996., nisu stekli niti status zaštićenih
najmoprimaca, a slijedom toga niti pravo na otkup odnosno na zadržavanje prava
na otkup stana u smislu članka 42. Zakona o najmu stanova, koji glasi:
Osobe koje su stekle pravo na kupnju stana prema odredbama Zakona o prodaji
stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, br. 43/92. –
pročišćeni tekst, 69/92., 87/92., 25/93., 48/93., 2/94., 44/94., 58/95. i
11/96.), ali zbog propisanih razloga to pravo nisu mogle ostvariti u propisanom
roku, zadržavaju to pravo i kao najmoprimci do rokova određenih tim Zakonom.
Drugostupanjski sud navodi i kako okolnost što su podnositelji dali novčano
učešće za dodjelu stana nije od relevantnog značenja i da ih ne dovodi u
povoljniji položaj u toj parnici.
Vrhovni sud Republike Hrvatske u osporenoj presudi, suglasivši se s razlozima
nižestupanjskih presuda, iznosi i daljnje, supsidijarne, razloge za odbijanje
tužbenog zahtjeva podnositelja. Naime, taj Sud iznosi pretpostavku da je sporni
stan na dan sklapanja ugovora o korištenju, 11. veljače 1991., kao ranije
društveno sredstvo, već bio u državnom vlasništvu (na temelju Bilance stanja
osnovnih, obrtnih i drugih sredstava na dan 30. rujna 1990., a sukladno člancima
4. i 5. Zakona o osnivanju Javnog poduzeća INA-I. n. – »Narodne novine«, broj
42/90.), dok se stanarsko pravo moglo steći samo na stanu u društvenom
vlasništvu. Zbog toga, kako navodi Vrhovni sud, podnositelji to pravo nisu mogli
steći ukoliko je stan u vrijeme donošenja odluke o davanju na korištenje već bio
u državnom vlasništvu, pa u tom slučaju, a u smislu članka 4. Zakona o prodaji
stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, broj 43/92.,
69/92., 25/93., 48/93., 2/94., 44/94., 47/94., 58/95., 11/96., 11/97., 68/98.,
163/98., 95/00., 120/00., 94/01. i 78/02., u daljnjem tekstu: Zakon o prodaji
stanova), ne bi imali pravo na kupnju stana na kojem nisu ni stekli stanarsko
pravo.
5. Iz obrazloženja osporene presude Vrhovnog suda, kao i onih nižestupanjskih,
razvidno je da u konkretnom slučaju sudovi temelje svoje pravno stajalište da
podnositeljima ne pripada pravo na otkup stana, primarno, na činjenici da
podnositelji nisu stekli stanarsko pravo jer nisu bile kumulativno ispunjene
pretpostavke iz članka 59. stavka 1. ZSO-a to jest jer u sporni stan nisu
uselili. Iz tog im razloga ne pripada ni status zaštićenih najmoprimaca, niti
pravo na otkup stana.
Supsidijarni razlog zbog kojeg, prema stajalištu Vrhovnog suda, podnositelji,
sve i da su u sporni stan uselili, ne bi stekli stanarsko pravo niti pravo na
otkup, izražen je u osporenoj revizijskoj presudi kao »sumnja« da bi sporni stan
u vrijeme sklapanja ugovora o korištenju već »mogao biti« stan u državnom
vlasništvu. Vrhovni sud se, međutim, nije osvrnuo na okolnost da glede
vlasništva spornog stana u prvostupanjskom postupku nisu utvrđivane činjenice,
smatrajući to, očigledno, irelevantnim kod nesporne činjenice da podnositelji u
stan nisu uselili.
Potrebno je napomenuti i to da se jedino drugostupanjski sud u obrazloženju
svoje presude očitovao na prigovore podnositelja (istaknute i u ustavnoj tužbi),
a vezane uz pitanje suvlasništva na spornom stanu. Naime, suvlasništvo bi se,
prema podnositeljima, temeljilo na činjenici da su uplatili gotovinsko učešće u
visini 40% vrijednosti stana. Drugostupanjski je sud iznio stajalište da
navedeno učešće nije relevantno i ne može podnositelje dovesti u povoljniji
položaj u parnici radi sklapanja ugovora o kupoprodaji stana, pa na navedeni
način drugostupanjski sud upućuje na zaključak da bi spomenuta okolnost bila
relevantna u drugom parničnom postupku, iz druge pravne osnove. Vrhovni sud o
navedenom se nije očitovao.
6. Iz analize ustavne tužbe razvidno je da se ona, u bitnome, temelji na
shvaćanju podnositelja kako postoji potreba za ekstenzivnijim tumačenjem
mjerodavnih propisa u slučaju kao što je konkretni, kada građani, bez vlastite
krivnje i propusta, nisu uspjeli ostvariti prava koja im po zakonu pripadaju.
Podnositelji su onemogućeni u ostvarivanju prava na otkup stana, a osporava im
se i svojstvo zaštićenih najmoprimaca, samo stoga što im tuženik, zbog okolnosti
za koje je on odgovoran (kašnjenje dovršetka izgradnje zgrade), nije pravodobno,
za vrijeme važenja ZSO-a, omogućio useljenje u stan, čime bi stekli stanarsko
pravo.
Naprotiv, budući da Zakon o prodaji stanova pravo na otkup stanova priznaje
jedino stanarima, a da se nakon stupanja na snagu Zakona o najmu stanova
stanarsko pravo više ne može stjecati, »mehaničkom« primjenom materijalnog prava
podnositeljima je uskraćeno pravo na otkup stana.
7. Člankom 3. Ustava Republike Hrvatske, donesenog 1990. godine (»Narodne
novine«, broj 56/90., 135/97., 8/98. – pročišćeni tekst, 113/00., 124/00. –
pročišćeni tekst, 28/01. i 41/01. – pročišćeni tekst), inaugurirane su najviše
vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske koje čine temelj za tumačenje
Ustava, pa tako, među ostalim, i jednakost, poštivanje prava čovjeka,
nepovredivost vlasništva i vladavina prava.
Člankom 5. Ustava propisano je da u Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u
suglasnosti s Ustavom, a ostali propisi i s Ustavom i sa zakonom, te da je
svatko dužan držati se Ustava i zakona i poštivati pravni poredak Republike
Hrvatske.
Sukladno tome, člankom 117. stavkom 3. Ustava utvrđeno je da sudovi sude na
temelju Ustava i zakona.
Slijedom navedenog, svaki pojedinačni akt nadležnog tijela (tijela državne
uprave, sudbenog tijela ili pravne osobe s javnim ovlastima) kojim se odlučuje o
pravima i obvezama građana mora biti donesen u skladu s Ustavom i zakonskim
odredbama, ali i u skladu sa svrhom zakona koji se na određeni slučaj
primjenjuje, a koja svrha proizlazi iz Ustava.
Svrha donošenja Zakona o prodaji stanova, u pogledu društvenih stanova na kojima
su postojala stanarska prava, bila je omogućiti da na dotadašnjem društvenom
vlasništvu bude jasno određen titular prava vlasništva i da to, u prvom redu,
budu osobe koje su stanove i ranije zakonito koristile. Navedeni Zakon
višekratno je mijenjan i dopunjavan na načine koji jasno ukazuju na njegov cilj
da, uvažavajući objektivne društvene okolnosti i poteškoće pravne i činjenične
prirode, ovlaštenicima prava iz tog Zakona olakša pravni položaj u procesu
stjecanja vlasništva na stanovima. Kao cilj zakona ne može se odrediti gubitak
prava građana zbog isteka rokova, prekluzije i sličnih razloga, jer bi to očito
bilo suprotno svrsi zakona.
Stoga smisao ustavne tužbe podnesene u konkretnom slučaju i navode o potrebi
ekstenzivnijeg tumačenja mjerodavnih pravnih normi, kada je to u skladu s
Ustavom, Ustavni sud, načelno, drži utemeljenim.
8. Svoje stajalište Ustavni sud obrazlaže sljedećim razlozima:
8.1. Podnositelji ustavne tužbe imali su stanarsko pravo na stanu u Z., L. p. 4,
sukladno u odnosno vrijeme važećem ZSO-u. Ugovor o korištenju tog stana prestao
je 11. veljače 1991., sklapanjem novog ugovora o korištenju drugog, sada spornog
stana. Tim aktom, međutim, nije prestalo i faktično korištenje ranijeg stana i
započelo faktično korištenje novog, budući da je novi stan tek bio u izgradnji,
pa je iseljenje iz ranijeg i useljenje u novi stan bilo objektivno nemoguće.
Podnositelji su, prema tome, tijekom razdoblja izgradnje, imali valjanu pravnu
osnovu za useljenje u novi stan i posjedovali onaj raniji. Navedeno, u smislu
odredbe članka 59. stavka 1. tada važećeg ZSO-a, znači da, u odnosu na raniji
stan, na strani podnositelja nisu otpale obje kumulativno propisane pretpostavke
stanarskog prava odnosno da su, suglasnom voljom ugovornih strana, podnositelji
»pridržali« dio sadržaja koji čine konstitutivne elemente stanarskog prava
(element »useljenja« u smislu faktičnog posjeda i korištenja). U odnosu na novi
stan nisu se (još) ostvarile obje pretpostavke, već su podnositelji stekli samo
valjanu pravnu osnovu (novi ugovor o korištenju) to jest drugi od konstitutivnih
elemenata stanarskog prava. Tuženik je, kao ugovorna strana, jasno iskazao volju
i namjeru da podnositeljima omogući faktično korištenje stana u »prijelaznom«
razdoblju, kao i jednaku vrstu i opseg prava na novom stanu, kakve su imali i na
ranijem, na način kako je to u odnosno vrijeme uređivao mjerodavni ZSO. Nakon
prestanka važenja ZSO-a tuženik je, činom pozivanja na podnošenje zahtjeva za
otkup stana, ponovo iskazao volju i namjeru da s podnositeljima uredi odnose
glede istog stana na način kako je to uredio novi zakon, ali je od toga naknadno
odustao.
Iz svega navedenog proizlazi legitimno očekivanje podnositelja da će se njihova
prava realizirati u cijelosti i sukladno zakonu, a kako do toga nije došlo zbog
okolnosti za koje nisu odgovorni podnositelji, prema podacima u spisu predmeta,
tuženik, za razliku od sudova, podnositeljima danas faktično priznaje položaj
zaštićenih najmoprimaca te mu podnositelji plaćaju najamninu za sporni stan.
Iz izloženih činjeničnih i pravnih okolnosti konkretnog slučaja razvidno je da
za vrijeme važenja ZSO-a stanarsko pravo podnositelja nikada nije u svim svojim
elementima prestalo, pa stoga nije ni bilo razloga da ga ponovo stječu. Na
strani podnositelja također nikada nisu nastupile pretpostavke za prestanak
stanarskog prava odnosno za otkaz stanarskog prava propisane člancima 95. do
108. ZSO-a (pri čemu je člankom 95. ZSO-a i izrijekom bilo propisano da
stanarsko pravo može prestati samo u slučajevima i na način koji su predviđeni
tim Zakonom).
8.2. Podnositelji bi, prema tome, pod pretpostavkom da im je useljenje u novi
stan bilo omogućeno za vrijeme važenja ZSO-a, kontinuirano imali sva prava i
obveze stanara, i to na temelju same činjenice da su stanarsko pravo imali i
ranije. Očigledno je, dakle, da samo zbog činjenice da su postojale objektivne
zapreke faktičnom useljenju u stan i činjenice da je (pravodobno) useljenje
izostalo, ne može doći do gubitka na zakonu utemeljenih prava, niti može nastati
stanje »pravnog vakuuma«. Naime, tijekom razdoblja do useljenja u stan (i
neovisno o promjeni pravnog režima u području stambenih odnosa, do koje je u
međuvremenu došlo), prava inherentna stanarskom pravu egzistiraju barem kao »pendentna«
prava.
Uz navedeno, neosporna je i bitna činjenica da su građani, koji su u isto
vrijeme bili u istom pravnom položaju kao podnositelji, ali su imali mogućnost u
dodijeljene stanove useliti prije prestanka važenja ZSO-a, stekli pravo na otkup
stanova prema Zakonu o prodaji stanova te, u konačnici, pravo vlasništva na tim
stanovima.
8.3. U konkretnom slučaju podnositeljima ustavne tužbe omogućeno je useljenje u
stan tek nakon prestanka važenja ZSO-a, a glave I., IV., V., VI., VII., VIII.,
IX., X. i XI. ZSO-a prestale su važiti stupanjem na snagu Zakona o najmu
stanova, 5. studenoga 1996., na temelju odredbe članka 53. tog Zakona.
Člankom 52. stavkom 1. Zakona o najmu stanova propisano je da će se postupci
pokrenuti prema odredbama ZSO-a do stupanja na snagu Zakona o najmu stanova
dovršiti prema odredbama ZSO-a.
Ta odredba upućuje na zaključak da je i u promijenjenim zakonodavnim okolnostima
osnovano tumačenje prema kojem prava inherentna stanarskom pravu kakvo je
postojalo prema ZSO-u, a koja su bila predmetom postupaka započetih za vrijeme
njegovog važenja, ali nedovršenih do stupanja na snagu Zakona o najmu stanova, u
svojem sadržaju egzistiraju i nakon prestanka važenja ZSO-a. U protivnom, bili
bi dovedeni u pitanje smisao i svrha odredbe članka 52. stavka 1. Zakona o najmu
stanova.
Pritom se podrazumijeva da nakon prestanka važenja ZSO-a više ne postoji pravna
osnova za stjecanje stanarskog prava u smislu i sadržaju kakav proizlazi iz ZSO-a,
ali poštivanje načela i vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske utvrđenih
napose u člancima 3., 5. i 117. stavku 3. Ustava nalaže zakonodavcu i tijelima
nadležnim za provođenje postupaka u kojima se neposrednom primjenom zakona i
drugih propisa odlučuje o pravima i obvezama građana, da se rukovode tim
načelima i vrednotama i u skladu s njima postupaju.
9. U razmatranju konkretne ustavne tužbe i presuda povodom kojih je tužba
podnesena, Ustavni sud smatra važnim istaknuti i činjenicu da, prema utvrđenju
ovog Suda, pravna praksa sudova u predmetima koji se temelje na istoj ili
sličnoj činjeničnoj i pravnoj osnovi također ukazuje na nejednakost u primjeni
zakona, pa su se tako i podnositelji, kao što je i uvodno naznačeno, pozvali na
pravomoćnu i ovršnu presudu Općinskog suda u Zagrebu broj: Ps-1388/98 od 17.
siječnja 2001., kojom je u činjenično i pravno gotovo identičnoj pravnoj stvari
(različita je samo osoba tužitelja), presuđeno suprotno nego u konkretnom
slučaju.
9.1. U navedenom predmetu, a što je utvrđeno provjerom kod Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, tuženik nije podnio reviziju, ali su nižestupanjski sudovi
izrazili sljedeće pravno stajalište:
»(...) Tužitelj bi zasigurno, da je znao da će na useljenje čekati toliki niz
godina, pokušao na drugi način riješiti svoj stambeni status, pa dugogodišnje
čekanje tužitelja da mu se omogući useljenje u sporni stan, za koje useljenje je
još 1991. godine imao valjani pravni osnov, ne može sada, krivnjom tuženika,
rezultirati gubitkom prava tužitelja na otkup spornog stana, koje pravo
tužitelju pripada kao i svima ostalima koji su u isto vrijeme kada i tužitelj
zaključivali ugovore o korištenju stana s poduzećima u kojima su bili zaposleni,
ali su imali odmah mogućnost u te stanove useliti i na taj način steći stanarsko
pravo, koju mogućnost, krivnjom tuženika, tužitelj nije imao (...)«.
Pritom se, u ovom slučaju, sudovi nisu osvrtali na pitanje društvenog odnosno
državnog vlasništva spornog stana.
9.2. Uvidom u pravnu praksu Vrhovnog suda, Ustavni sud je, međutim, utvrdio da
su odlukama tog Suda, donesenim u sličnim pravnim stvarima, izražena vrlo
različita pravna stajališta, a napose glede pitanja vlasništva spornih stanova.
Tako je u presudi Vrhovnog suda broj: Rev-2435/96 od 13. travnja 1999., kojom je
odbijena revizija INE d.d. Z., kao tuženika, zauzeto sljedeće stajalište:
Okolnost da je tuženo poduzeće raspolagalo spornim stanom u korist tužiteljice
nakon što je postalo javno poduzeće nižestupanjski su sudovi pravilno ocijenili
kao okolnost koja nema utjecaja na stečeno stanarsko pravo tužiteljice.
U presudi broj: Rev-2422/96 od 22. veljače 2000. isti Sud prihvatio je reviziju
tuženika, preinačio prvostupanjsku presudu i odbio tužbeni zahtjev tužiteljice,
uz obrazloženje:
Sudovi su pogrešno ocijenili neodlučnom okolnost da je tuženik postao javno
poduzeće (...). S obzirom da su društvena sredstva tuženika postala državno
vlasništvo, tužiteljica nije mogla na prijepornom stanu steći stanarsko pravo.
Rješenjem broj: Rev-3431/99 od 6. veljače 2002. Vrhovni sud prihvatio je
reviziju tuženika i ukinuo nižestupanjske presude, vrativši predmet
prvostupanjskom sudu na ponovni postupak, uz obrazloženje:
Nižestupanjski sudovi propustili su ocijeniti pri odlučivanju o ovoj pravnoj
stvari od kakvog su značaja propisi iz članka 4. i 5. Zakona o osnivanju javnog
poduzeća INA za razrješenje ovog spora, međutim zbog pogrešnog pravnog pristupa
nisu raspravili sve odlučne činjenice.
9.3. U presudi Vrhovnog suda koja se u konkretnom slučaju osporava ustavnom
tužbom (Rev-787/03 od 19. listopada 2004.), a kako je već navedeno u točki 4.
ovog obrazloženja, Vrhovni sud se suglasio sa stajalištem nižestupanjskih sudova
da podnositelji nisu stekli stanarsko pravo jer nije bila ispunjena pretpostavka
useljenja i da posljedično nisu stekli ni status zaštićenih najmoprimaca niti
pravo na otkup odnosno na zadržavanje prava na otkup stana. Međutim, Vrhovni sud
je nadalje obrazložio kako slijedi:
Podnositelji to pravo nisu mogli steći ukoliko je stan u vrijeme donošenja
odluke o davanju na korištenje već bio u državnom vlasništvu, pa u tom slučaju
(...) ne bi imali pravo na kupnju stana na kojem nisu ni stekli stanarsko pravo.
10. Ustavni sud ocjenjuje neprihvatljivom pravnu praksu koja dvoji oko pitanja
koje su činjenice i okolnosti, i na koji način, odlučne za presuđenje u ovakvim
pravnim stvarima, a u onim slučajevima u kojima pravnom problemu pristupa s
gledišta važenja ZSO-a, zanemaruje svrhu i cilj novog zakonodavnog uređenja
stambenih odnosa, postojanje prijelaznih zakonskih odredaba koje se odnose na
nedovršene postupke dodjele stanova, kao i činjenicu postojanja »pendentnih«
prava bivših stanara, napose imajući u vidu okolnost da oni nisu odgovorni za
nastalu činjeničnu i pravnu situaciju.
11. Slijedom svega navedenog, a ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta
ustavnog prava na jednakost pred zakonom, zajamčenog člankom 14. stavkom 2.
Ustava, Ustavni sud je utvrdio da je osporenom presudom Vrhovnog suda Republike
Hrvatske podnositeljima povrijeđeno navedeno ustavno pravo.
Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedba tog ustavnog jamstva dužan je provesti
Vrhovni sud Republike Hrvatske u skladu s člankom 118. stavkom 1. Ustava, koji
propisuje:
Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jednaku primjenu
zakona i ravnopravnost građana.
Članak 24. točka 1. Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 150/05.)
propisuje:
Vrhovni sud Republike Hrvatske:
1. osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana, te jednakost
svih pred zakonom.
U konkretnom slučaju, Vrhovni sud Republike Hrvatske postupao je u granicama
svoje nadležnosti propisane člankom 118. stavkom 2. Ustava. Međutim, pravna
stajališta navedena u osporenoj presudi tog Suda zasnivaju se na ustavnopravno
neprihvatljivom tumačenju mjerodavnog materijalnog prava, jer ono zanemaruje
ustavno jamstvo jednakosti.
Domet i učinci toga načela u konkretnom slučaju ne određuju se pukim mehaničkim
podvođenjem stanja stvari pod mjerodavne odredbe ZSO-a odnosno Zakona o najmu
stanova, nego uvažavanjem i drugih najviših vrednota ustavnog poretka Republike
Hrvatske kao što su socijalna pravda, poštivanje prava čovjeka i nepovredivost
vlasništva. Te su vrednote temelj za tumačenje cjeline ustavnog teksta i
pojedinih njegovih odredaba, te, kao takve, natkriljuju mjerodavne zakonske
norme, ne dopuštajući njihovu primjenu na način koji je, kao pogrešan, opisan u
točkama 4., 5. i 9. obrazloženja ove odluke.
Iz navedenih razloga prihvaćeni su navodi podnositelja da im nije osigurana
jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.
12. Slijedom izloženog, a na temelju odredaba članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2.
Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I. i II. izreke.
13. Objava odluke (točka III. izreke) temelji se na odredbama članka 29.
Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2466/2005
Zagreb, 9. siječnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 14/2008-431
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)