## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1954/2000 od 27. veljače 2008.

### NN 34/2008 (26.3.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1954/2000 od 27. veljače 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1135**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom D. V. iz V., kojega zastupa V. M.,
odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 27. veljače 2008. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Vrhovnog suda Republike
Hrvatske broj: Kž-421/00-6 od 11. listopada 2000. godine, kojom je odbijena
žalba podnositelja (optuženik u kaznenom postupku) kao i žalba državnog
odvjetnika protiv osuđujuće presude Županijskog suda u Sisku broj: K-29/99 od
18. travnja 2000. godine te je prvostupanjska presuda potvrđena u cijelosti.
*1.1. Presudom Županijskog suda u Sisku podnositelj je proglašen krivim
1. »što je dana 26. srpnja 1991. g. u selima Zamlači i Srugi Banskoj, prethodno
pristupivši u paravojnoj formaciji tzv. »milicije Krajine« u svojstvu
zapovjednika veće grupe naoružanih pripadnika iste »milicije Krajine« i
naoružanih civila koji su im se pridružili, naoružanim teškim i lakim oružjem, a
u cilju podrivanja i obaranja Republike Hrvatske, nastojeći odcijepiti područje
Dvora od Republike Hrvatske i pripojiti ga državi »SAO Krajini«, pa je u okviru
takvog zločinačkog plana protivno odredbama čl. 3. IV Ženevske konvencije o
zaštiti građanskih osoba u vrijeme rata od 12. kolovoza 1949. g. i čl. 4. II
Dopunskog protokola Ženevske konvencije od 12. kolovoza, 1949. g. o zaštiti
žrtava međunarodnih oružanih sukoba, nakon minobacačke pripreme, izvršili napad
iz smjera Dvora prvo na selo Zamlaču, a potom na Strugu Bansku, pucali po kućama
i palili kuće, iz kuća istjerali svo pučanstvo i pri tome ih psihički i fizički
zlostavljali te veći dio pučanstva istjerali na cestu, koristeći ih kao živi
štit pri čemu su usmrćeni civili P. K., M. B. i M. B., dok je veći broj civila
tjelesno ozlijeđen, a drugi dio oko 18 civila protiv njihove volje, nakon
istjerivanja iz skloništa, odveli u* podrumske prostorije policijske *postaje u
Dvoru i držali ih zatvorene tri do pet dana,
– dakle, kršeći pravila međunarodnog prava za vrijeme oružanog sukoba počinio
napad na civilno stanovništvo, naselje, pojedine civilne osobe, kojega je
posljedica smrt i teška tjelesna ozljeda te uzimao taoce,
2. istog dana kao pod toč. 1), u selu Strugi Banskoj, u istom svojstvu, protivno
odredbama čl. 3. i 4. III Ženevske konvencije o postupanju sa ratnim
zarobljenicima od 12. kolovoza 1949. g., nakon što su pripadnici njegove grupe
zarobili i razoružali D. V., B. V. i Z. Š., policajce MUP-a RH i nakon što su im
skinuli odjeću i natjerali trčati preko livade, naredio da se za njima puca,
nakon čega je veći broj pripadnika njegove grupe iz svog raspoloživog oružja
pucao po njima i tako ih usmrtio,
– dakle, kršeći pravila međunarodnog prava, naredio da se ratni zarobljenici
ubijaju«.*1.2. Županijski sud u Sisku utvrdio je da je navedenim postupanjem podnositelj
ustavne tužbe počinio kaznena djela protiv čovječnosti i međunarodnog prava i to
ratni zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. i ratni
zločin protiv ratnih zarobljenika iz članka 122. stavka 1. Osnovnog krivičnog
zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 31/93., 39/93., 108/95.,
16/96. i 28/96., u daljnjem tekstu: OKZRH), pa mu je za djelo iz točke 1. izreke
presude, na temelju članka 120. stavka 1. OKZRH-a utvrđena kazna zatvora u
trajanju od 8 (osam) godina, a za djelo iz točke 2. izreke presude, na temelju
članka 122. stavka 1. OKZRH-a utvrđena kazna zatvora u trajanju od 15 (petnaest)
godina.
1.3. Županijski sud u Sisku je uz primjenu članka 43. stavaka 1. i 2. točke 1.
OKZRH-a osudio podnositelja ustavne tužbe na jedinstvenu kaznu zatvora u
trajanju od 15 (petnaest) godina. Na temelju članka 45. stavka 1. OKZRH-a,
podnositelju je u izrečenu kaznu uračunato vrijeme provedeno u pritvoru, počevši
od 29. srpnja 1999. godine, a na temelju članka 90. Zakona o krivičnom postupku
(»Narodne novine«, broj 52/91., 34/93., 38/93. i 28/96., u daljnjem tekstu: ZKP)
podnositelj ustavne tužbe obvezan je sudu nadoknaditi troškove kaznenog postupka
u paušalnom iznosu od 3.000,00 kuna.
2. U ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja razloge iznesene tijekom kaznenog
postupka, osporavajući počinjenje kaznenih djela koja su mu stavljena na teret.
Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe nepravilno i nepotpuno utvrđeno činjenično
stanje i pogrešnu primjenu materijalnog prava.
2.1. Posebno ističe niz bitnih povreda odredaba kaznenog postupka. Smatra da je
optužnica od 4. studenoga 1994. godine bila neosnovana jer je bila podignuta
protiv podnositelja i još 34 osobe za jedno kazneno djelo – protiv čovječnosti i
međunarodnog prava-ratnim zločinom protiv civilnog stanovništva, a da u njoj
nije opisano ponašanje (kriminalne aktivnosti) podnositelja; na raspravi 24.
veljače 2000. godine izmijenjen je činjenični opis i pravna kvalifikacija
kaznenog djela iz optužnice tako da je podnositelju uz kazneno djelo ratnog
zločina protiv civilnog stanovništva stavljeno na teret i kazneno djelo ratnog
zločina protiv ratnih zarobljenika. Smatra da je takva izmjena optužnice
nedozvoljena jer mu je stavljeno na teret kazneno djelo za koje nije vođena
istraga, a za koje je kazneno djelo, prema njegovom mišljenju, istraga obvezna.
2.2. Podnositelj osporava rezultate dokaznog postupka provedenog pred sudom
prvog stupnja navodeći da tijekom postupka nije izvršen uvid u spise Vojnog suda
u Zagrebu broj: Kio-147/02 i broj: Kio-250/02, zbog čega smatra da se nije mogla
provjeriti vjerodostojnost i istinitost iskaza svjedoka na kojima se temelji
presuda. Smatra da je prvostupanjski sud svoja stajališta o kaznenoj
odgovornosti podnositelja utemeljio na dokazima koji ne upućuju na
podnositeljevu krivnju za kaznena djela koja su mu stavljena na teret.
Obrazlažući i komentirajući iskaze pojedinih svjedoka, podnositelj je mišljenja
da njihovi iskazi nisu vjerodostojni, te da je stoga sud prvog stupnja površno i
nedostatno ocjenjivao izvedene dokaze.
2.3. U odnosu na osporavanje presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske
podnositelj ističe da taj sud, koji je odlučivao povodom njegove žalbe, nije na
pravilan način razmotrio navode žalbe, niti se dostatno očitovao na
podnositeljeve prigovore.
2.4. Stoga podnositelj smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna
prava zajamčena člankom 28. i člankom 29. stavcima 1. i 2. alinejom 1. Ustava
Republike Hrvatske.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon),
Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u
postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog
kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje
i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg
postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. Uvidom u pribavljeni spis Županijskog suda u Sisku broj: K-29/99 utvrđeno je
sljedeće:
4.1. Rješenjem Okružnog suda u Sisku od 15. listopada 1993. godine, na zahtjev
Okružnog državnog odvjetništava u Sisku, određeno je provođenje istrage protiv
podnositelja i još 34 osobe, kao osumnjičenika zbog osnovane sumnje da su 26.
srpnja 1991. godine u selima Zamlača, Struga Banska i Kozibrod kao pripadnici
paravojne formacije tzv. »Milicije Krajine«, kršeći pravila međunarodnog prava
za vrijeme oružanog sukoba vršili ubojstva civilnog stanovništva, pljačkali i
uništavali imovinu u velikim razmjerima pa da su time počinili kazneno djelo
protiv čovječnosti i međunarodnog prava – ratnim zločinom protiv civilnog
stanovništva iz članka 120. stavka 1. OKZRH.
4.2. U obrazloženju rješenja o provođenju istrage navedeno je da je istraga
određena jer iz dokumentacije koja je priložena uz krivične prijave u spisima
Vojnog suda u Zagrebu broj: Kio-147/1992 i broj: Kio-250/1992 (krivične prijave
MUP-a Policijske uprave Sisak) proizlazi osnovana sumnja da su osumnjičenici
počinili navedeno kazneno djelo.
4.3. Rješenjima Vojnog suda u Zagrebu broj: Kio-147/92 od 22. srpnja 1993.
godine i broj: Kio-250/92 od 12. svibnja 1993. godine Vojni sud u Zagrebu
oglasio se stvarno nenadležnim za postupanje u navedenim kaznenim predmetima
protiv osumnjičenika P. O. i dr., među kojima je naveden i podnositelj, te su
spisi nakon pravomoćnosti navedenih rješenja ustupljeni stvarno i mjesno
nadležnom Okružnom sudu u Sisku. Vojni sud u Zagrebu oglasio se stvarno
nenadležnim jer na temelju činjeničnog opisa krivičnih djela stavljenih na teret
osumnjičenicima i dokumentacije koja prileži navedenim spisima proizlazi
postojanje osnovane sumnje da su osumnjičenici počinili krivična djela protiv
čovječnosti i međunarodnog prava iz glava XV. OKZRH (članci 120. 122. ili 124.
OKZRH), za koje je nadležan sud opće nadležnosti.
4.4. Na temelju pravomoćne optužnice Okružnog državnog odvjetništva u Sisku,
broj: KT-61/93 od 4. studenog 1994. godine Županijski sud u Sisku proveo je
glavnu raspravu na kojoj je, nakon provedenog opsežnog dokaznog postupka
(saslušano je 35 svjedoka i sudski vještak medicinske struke; izvršen je uvid u
izvještaj o pogibelji policajaca B. V., D. V., Z. Š. i Ž. F.; izvršen je uvid u
obdukcijske nalaze mrtvih osoba i prijave povrijeđenih osoba, uvid u »izvještaj
ratnom štabu komande 3. bataljona 1. brigade Dvor«od 26./27. srpnja 1991. godine
i ostalu dokumentaciju i fotodokumentaciju koja prileži spisu), zauzeo
stajalište da je podnositelj kriv za kaznena djela koja su mu izmijenjenom
optužnicom na glavnoj raspravi od 24. veljače 2000. godine stavljena na teret i
to kazneno djelo ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120.
stavka 1. i kazneno djelo ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika iz članka
122. stavka 1. OKZRH-a, pa je osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od
15 (petnaest) godina.
4.5. Odlučujući o žalbama protiv prvostupanjske presude, Vrhovni sud Republike
Hrvatske utvrdio je da žalba podnositelja nije osnovana te da je Županijski sud
na točno utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenio kazneni zakon, utvrdivši
da postupanje optuženika sadrži u sebi sva subjektivna i objektivna obilježja
kaznenih djela protiv čovječnosti i međunarodnog prava, ratnog zločina protiv
civilnog stanovništva iz članka 120. stavka 1. i ratnog zločina protiv ratnih
zarobljenika iz članka 122. OKZRH-a, osnovano proglasivši podnositelja krivim za
navedena kaznena djela.
4.6. Ustavni sud je 7. siječnja 2008. godine zaprimio rješenje Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-840/06-6 od 18. listopada 2007. godine. Tim
rješenjem odbijena je kao neosnovana žalba podnositelja protiv rješenja
Županijskog suda u Sisku broj: K-29/99 (Kv-240/05) kojim je odbijen zahtjev
podnositelja za obnovu kaznenog postupka. U obrazloženju rješenja izvanraspravno
vijeće Županijskog suda u Sisku navodi da analiza provedenih izvida u kaznenom
predmetu i iskaza ispitanih svjedoka, koje je podnositelj naveo u zahtjevu za
obnovu kaznenog postupka, ne upućuje da bi takvi dokazi sami za sebe, a niti u
svezi s izvedenim dokazima u provedenom kaznenom postupku mogli biti takve
naravi da bi bili prikladni da se na temelju njih dopusti obnova kaznenog
postupka.
5. U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo povredu ustavnog prava zajamčenog
člankom 29. stavcima 1. i 2. alinejom 1. Ustava, koji glasi:
*Članak 29. stavci 1. i 2. alineja 1.
Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u
razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela.
U slučaju sumnje ili optužbe zbog kažnjivog djela osumnjičenik, okrivljenik ili
optuženik ima pravo:
– da u najkraćem roku bude obaviješten potanko i na jeziku koji razumije o
naravi i razlozima optužbe koja se diže protiv njega i o dokazima koji ga
terete:
(...).*
Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva
pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta
tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u
postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao
jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji
podnositelju osigurava pravično suđenje.
5.1. Uvidom u spis Županijskog suda u Sisku, Ustavni sud je utvrdio da su
osporene presude donijela zakonom ustanovljena tijela sudbene vlasti unutar
svoje nadležnosti u pravilno i zakonito provedenom postupku. Podnositelju je
bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati u postupku uz branitelje,
izjašnjavati se i pred­lagati dokaze glede odlučnih činjenica te poduzimati sve
zakonom dopuštene procesne radnje.
Prvostupanjski sud svoje utvrđenje da je podnositelj počinitelj kaznenih djela
temelji na rezultatima provedenog dokaznog postupka. Naime, nesporno je utvrđeno
da je 26. srpnja 1991. godine započeo organizirani i prethodno planirani napad
paravojnih postrojbi pobunjenih Srba u Republici Hrvatskoj na sela Zamlača i
Struga Banska sa ciljem odcjepljenja teritorija Republike Hrvatske u korist tzv.
»SAO Krajine«i da se podnositelj aktivno uključio u taj napad na čelu
milicijskih postrojbi bivše stanice milicije u Dvoru pri čemu je sudjelovao u
stradavanju i usmrćenju navedenih civila i pripadnika hrvatske policije.
U odnosu na navod podnositelja da prvostupanjski sud u postupku nije koristio
spise Vojnog suda u Zagrebu, valja istaknuti da je istraga u konkretnom slučaju
određena upravo na temelju dokumentacije koja je priložena uz krivične prijave u
spisima Vojnog suda u Zagrebu broj: Kio-147/1992 i broj: Kio-250/1992 iz kojih
proizlazi osnovana sumnja za počinjenje navedenih kaznenih djela. Navedeni spisi
sastavni su dio kaznenog predmeta, a sadrže bilješke o obavljenim razgovorima s
pojedinim svjedocima ili njihove pisane izjave, a neki od tih svjedoka su
saslušani ili su njihovi iskazi pročitani u kaznenom postupku pred
prvostupanjskim sudom (Melita Blažević, Milan Begić, Vladimir Bartolović,
Stjepan Mikičić i Milan Knežević). Stoga su spisi Vojnog suda u Zagrebu tijekom
kaznenog postupka bili dostupni prvostupanjskom sudu i obrani koja ih je mogla
koristiti u vršenju svoga prava na ispitivanje svjedoka optužbe i na taj način
unoseći podatke iz tih spisa, makar posredno, u dokazni materijal na glavnoj
raspravi.
Ustavni sud utvrđuje da je iz presude suda prvog stupnja razvidno koje dokaze je
taj sud izveo, na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je podnositelj
počinio kaznena djela koja su mu stavljena na teret te koje okolnosti je cijenio
prilikom odmjeravanja kazne. Pritom je prvostupanjski sud, prema ocjeni Ustavnog
suda, za svoja činjenična i pravna utvrđenja dao valjane pravne razloge.
5.2. Vrhovni sud Republike Hrvatske ocijenio je da je Županijski sud u Sisku
valjano proveo prvostupanjski postupak te da u tom postupku nisu počinjene
povrede ZKP-a.
Prema odredbi članka 327. stavka 1. ZKP-a ako tužitelj u tijeku glavne rasprave
ustanovi da izvedeni dokazi pokazuju da se izmijenilo činjenično stanje izloženo
u optužnici, on može – a ako je riječ o državnom odvjetniku, sukladno načelu
legaliteta kaznenog progona mora – izmijeniti optužnicu, dok je člankom 328.
stavkom 1. istog zakona propisano da ako se u tijeku glavne rasprave otkrije
koje prije počinjeno krivično djelo optuženika, vijeće mora u pravilu prema
optužbi ovlaštenog tužitelja, koja može biti i usmeno iznesena, proširiti glavnu
raspravu i na to djelo. Protiv te optužbe nije dopušten prigovor.
U odnosu na žalbenu tvrdnju da je Županijski sud izvršio nedozvoljenu izmjenu
optužnice tako da su podnositelju stavljena na teret dva kaznena djela i to
ratnog zločina protiv civilnog stanovništva i ratnog zločina protiv ratnih
zarobljenika, te da mu je na teret stavljeno kazneno djelo za koje nije vođena
istraga, a za koje je kazneno djelo istraga obvezna, Vrhovni sud ističe da je
nakon provedenog dokaznog postupka državni odvjetnik kao ovlašteni tužitelj
izmijenio činjenični opis i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela iz optužnog akta
u odnosu na podnositelja, konkretizirajući njegove kriminalne radnje. Naime,
izvedeni dokazi ukazali su na potrebu izmjene činjeničnog stanja opisanog u
optužnici iz kojeg proizlazi da se u konkretnom slučaju radi o dva kaznena djela
ratnog zločina, jedno iz članka 120. stavka 1. OKZRH-a i drugo iz članka 122.
OKZRH-a, budući da je utvrđeno da su ubijeni hrvatski policajci bili ratni
zarobljenici. Na temelju tako utvrđenog činjeničnog stanja Vrhovni sud je
utvrdio da se ne radi o novoj optužnici nego o izmijenjenoj optužnica u smislu
članka 327. stavka 1. i 328. stavka 1. ZKP-a.
U vezi žalbenih navoda podnositelja da tijekom postupka nije izvršen uvid u
istražne spise Vojnog suda u Zagrebu (Kio-147/1992 i Kio-250/1992) i da je zbog
toga nepotpuno utvrđeno činjenično stanje, Vrhovni sud ističe da je u navedenim
predmetima istragu vodio drugi sud tj. Vojni sud u Zagrebu, te ocjenjuje da
sadržaj tih spisa u smislu izjava pojedinih svjedoka (neki od tih svjedoka
izravno su ispitani pred prvostupanjskim sudom) nisu bili od utjecaja na kazneni
postupak koji je vođen pred redovnim sudom. Vrhovni sud također ocjenjuje da za
odlučivanje u ovom kaznenom postupku nije bitna niti pravna kvalifikacija
kaznenog djela u istražnom postupku pred Vojnim sudom (kazneno djelo oružane
pobune), već činjenični opis djela koji je naveden u zahtjevima za provođenje
istrage, a u kojima se govori o stradavanju civilnog stanovništva i pripadnika
hrvatske vojske odnosno policije.
Vrhovni sud je ocijenio da je iz presude prvostupanjskog suda razvidno koje
dokaze je taj sud proveo i na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je
podnositelj počinio kaznena djela koja su mu stavljena na teret te da je njegova
slobodna ocjena tih dokaza valjano i razložno iznesena u obrazloženju presude.
5.3. Ustavni sud ocjenjuje da je Vrhovni sud valjano proveo žalbeni postupak,
utvrdivši da ne postoje bitne povrede odredaba kaznenog postupka i povrede
kaznenog zakona te da je činjenično stanje potpuno i pravilno utvrđeno,
očitovavši se pritom o svim žalbenim navodima podnositelja, koje podnositelj
ponavlja i u ustavnoj tužbi.
Imajući u vidu sve navedeno, a sagledavajući postupak koji je prethodio
ustavnosudskom kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud utvrđuje da je isti vođen na
način koji podnositelju osigurava pravično suđenje te da mu nisu povrijeđena
prava iz članka 29. stavaka 1. i 2. alineje 1. Ustava.
6. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe i povredu ustavnog prava propisanog
člankom 28. Ustava koji glasi:
*Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se
pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.*6.1. Iako podnositelj nije naveo razloge koji bi ukazivali da je u provedenom
sudskom postupku bilo takvih povreda koje bi mogle dovesti do povrede navedenog
ustavnog prava, Ustavni sud je, s obzirom na ustavnopravnu i međunarodnopravnu
obvezu države da u najtežim kaznenim predmetima koji uključuju lišenje života
kao što je to bio slučaj u predmetu podnositelja, nepristrano, učinkovito i
temeljito, ekspeditivno i pravično istraži slučaj (v. presude Europskog suda za
ljudska prava u Strasbourgu u predmetima Jordan, § 145. i sl.; McKerr, § 67.;
Akkoč, § 83-94.; Tanli, § 147-151.; Ergi § 82-85.) posebno ispitao je li
predsjednik prvostupanjskog raspravnog vijeća Županijskog suda u Sisku tijekom
glavne rasprave, neovisno od standardnih pravila o teretu dokaza u kaznenom
postupku, u cijelosti ispunio svoju dužnost da se brine o svestranom
raspravljanju u predmetu (članak 297. stavak 2. ZKP-a) odnosno je li sud na
kraju glavne rasprave savjesno ocijenio svaki dokaz pojedinačno i u svezi s
ostalim dokazima (članak 351. stavak 2. ZKP-a). Samo tada se naime, može reći da
je navedena obveza države na vođenje kaznenog postupka na najvišoj spoznajnoj i
pravnoj kvaliteti za najteža kaznena djela, ispunjena te krivnja optuženika
utvrđena na način koji ne krši sastavnice pretpostavke okrivljenikove nedužnosti
iz članka 28. Ustava. U suprotnom slučaju naime, kršenje te obveze moglo bi
ugroziti ili ograničiti okrivljenikovo pravo da ima sve mogućnosti za pripremu
svoje obrane (članak 29. stavak 2. Ustava, članak 6. stavak 3. točka 6.
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda s pripadajućim
Protokolima 1, 4, 6, 7, 11, 12, 13, »Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj
18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99., – ispravak, 14/02., 13/03., 9/05.), jer
bi mu slijed nepoznavanja izvora dokaza – koje bi trebao identificirati
predsjednik vijeća – te nedovoljne forenzičke istraženosti slučaja, pogrešaka iz
istrage i sl., otežalo suprotstavljanje optužbi, dakle, optužbi bi neopravdano
olakšalo dokazivanje tvrdnji o krivnji optuženika.
6.2. Ocjenjujući način postupanja prvostupanjskog suda prema obrazloženju
presude, Ustavni sud utvrđuje da je predsjednik raspravnog vijeća ispunio svoju
obvezu da izvođenje svih zakonito pribavljenih dokaza protegne na sve važne
činjenice, neovisno od podnesenih prijedloga stranaka; da je opseg te obveze
ispravno odredio, uvažavanjem zahtjeva i dokaznih prijedloga stranaka prema
odredbama članka 322. stavka 4. ZKP-a kao i cjelokupnog tijeka postupka te da je
ispravno donio zaključak o završetku dokaznog postupka, kada se, prema
raspravnom zapisniku, na glavnoj raspravi moglo razborito zaključiti da bi s
daljnjim provođenjem dokaza napori za sud i stranke bili neprimjereni. Stoga
Ustavni sud nije mogao prihvatiti navod podnositelja da bi mu primjenom odredaba
ZKP-a o dokazivanju bila povrijeđena odredba članka 28. Ustava.
7. Slijedom iznijetoga, na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona
odlučeno je kao u izreci.
8. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-1954/2000
Zagreb, 27. veljače 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović,** v. r.

Odluka, NN 34/2008-1135
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)