### NN 2/2015 (7.1.2015.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3256/2011 od 1. prosinca 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

53

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula A. B. iz C., koju zastupa punomoćnik Kosta Lacmanović, odvjetnik u odvjetničkom uredu u Virovitici, na sjednici održanoj 1. prosinca 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-948/2011-2 od 5. svibnja 2011.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Bjelovaru na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnijela je A. B. iz C. (u daljnjem tekstu: podnositeljica), koju u postupku pred Ustavnim sudom zastupa punomoćnik Kosta Lacmanović, odvjetnik u odvjetničkom uredu u Virovitici.

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-948/2011-2 od 5. svibnja 2011. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda), kojom je usvojena žalba tuženika i preinačena presuda Općinskog suda u Virovitici broj: P-1084/09 od 21. prosinca 2010. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda), na način da je odbijen kao neosnovan tužbeni zahtjev podnositeljice kojim od tuženika (svojeg bivšeg supruga) traži isplatu novčanog iznosa na ime naknade za uskraćeno uzdržavanje djeteta.

Prvostupanjskom presudom naloženo je tuženiku isplatiti podnositeljici iznos od 36.310,90 kuna sa zakonskim zateznim kamatama uz naknadu parničnog troška.

1.1. Podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi da su joj osporenom drugostupanjskom presudom povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske ((»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Stoga predlaže da Ustavni sud njezinu tužbu usvoji, ukine osporenu presudu te predmet vrati Županijskom sudu u Bjelovaru na ponovno odlučivanje.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) pribavljen je parnični spis Općinskog suda u Virovitici broj: P-1084/09.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom, podnositeljica je dana 17. studenoga 2008. podnijela tužbu Općinskom sudu u Virovitici protiv tuženika, tražeći od njega isplatu novčanog iznosa na ime naknade za neisplaćeno uzdržavanje njihovog mldb. sina, koji je nakon prestanka bračne zajednice roditelja 2002. godine pa sve do kraja 2007. godine živio s njom i njezinim roditeljima. Brak stranaka razveden je presudom od 27. siječnja 2009., kada je zajedničko dijete povjereno ocu, dok je majka obvezna plaćati po 600,00 kuna mjesečno ocu za uzdržavanje djeteta. U provedenom postupku utvrđeno je da je u spornom periodu majka uzdržavala dijete, uz pomoć svojih roditelja, te da stranke u tom razdoblju nisu imale sporazum o uzdržavanju djeteta, a što je imalo za posljedicu neispunjavanje tuženikove zakonske obveze plaćanja uzdržavanja u novcu, što je tuženik pokušao kompenzirati kupnjom odjeće i obuće, mobitela, školske opreme, plaćanjem ljetovanja i na druge slične načine.

3.1. Općinski sud u Virovitici je u svojoj presudi broj: P-589/08-9 od 5. svibnja 2009., naveo da tuženik kupovanjem raznih stvari nije ispunio svoju zakonsku obvezu jer ti povremeni izdaci koje je za dijete imao u spornom razdoblju ne ulaze u troškove uzdržavanja. Prvostupanjski sud je, također, naveo:

»(...)

... troškovi koje je tuženik imao za vrijeme boravka djeteta u njegovom domaćinstvu ne ulaze u troškove uzdržavanja, niti ih sud prilikom određivanja visine obveze plaćanja doprinosa za uzdržavanje uzima u obzir.

(...)

Kako je tužiteljica u utuženom razdoblju snosila troškove uzdržavanja mldb. djeteta sukladno odredbi čl. 244. OBZ-a, ima pravo tražiti naknadu troškova od drugog roditelja, odnosno tuženika, pa je slijedom iznijetog riješeno kao u izreci.

(...)«

3.2. Povodom žalbe tuženika, Županijski sud u Virovitici donio je rješenje broj: Gž-535/09-2 od 19. studenoga 2009., kojim je kao osnovana prihvaćena žalba tuženika, ukinuta navedena prvostupanjska presuda i predmet vraćen prvostupanjskom sudu na ponovni postupak. U obrazloženju rješenja, između ostalog je istaknuto:

»(...)

Izostalo je utvrđenje prvostupanjskog suda da li je i u kojoj mjeri tuženik platio stvari koje je prvostupanjski sud naveo i što ne prihvaća kao podmirenje potreba djeteta u smislu postavljenog prigovora tuženika da je doprinosio za uzdržavanje, pa da tužbeni zahtjev ne bi bio osnovan.

(...)«

U pogledu prigovora promašene aktivne legitimacije podnositeljice, koji je tuženik istaknuo u žalbi, drugostupanjski sud je izričito naveo:

»(...)

Pogrešno žalba prigovara aktivnoj legitimaciji tužiteljice jer se ne radi o tužbi iz čl. 209. ObZ-a (Narodne novine broj 116/03, dalje: ObZ-a iz 2003.) u vezi čl. 9. Zakona o izmjenama i dopunama Obiteljskog zakona (Narodne novine 107/07, dalje: ZID ObZ-a iz 2007.), već iz čl. 244. ObZ-a iz 2003. u vezi čl. 35. ZID ObZ-a iz 2007., dakle o zahtjevu osobe koja je umjesto tuženika, obveznika plaćanja uzdržavanja, uzdržavala dijete stranaka, koja, od obveznika, koji nije plaćao uzdržavanje, ima pravo tražiti ono što je umjesto njega platila na ime uzdržavanja.

(...)«

3.3. Nakon ponovno provedenog postupka, prvostupanjski sud je donio presudu broj: P-1084/09-25 od 21. prosinca 2010., kojom je tužbeni zahtjev podnositeljice utvrđen u većem dijelu osnovanim i u čijem se obrazloženju, između ostalog, ističe:

»(...)

Postupajući po uputi Županijskog suda u Virovitici, sadržanoj u presudi Gž-535/09, sud je utvrđivao kroz cijelo sporno razdoblje potrebe djeteta, mogućnosti roditelja uz primjenu podataka o potrebama djeteta, iskazanim po Ministarstvu pravosuđa RH za utuženo razdoblje, te koliko je koji od roditelja doprinosio za uzdržavanje, koliko je tuženik morao doprinositi za uzdržavanje, kako bi se konačno moglo utvrditi koliko je tužiteljica umjesto tuženika platila za uzdržavanje djeteta stranaka, a što može osnovano potraživati od tuženika.

(...)

... obzirom da ovo nije parnica u kojoj bi se naložilo roditelju da doprinosi za uzdržavanje djeteta, već parnični postupak u kojem osoba koja je davala uzdržavanje za drugog, potražuje temeljem odredbe čl. 244. ZPP-a (misli se vjerojatno na čl. 244. ObZ-a, op. Ust. suda) povrat novca danog za uzdržavanje, sud je vezan tužbenim zahtjevom u iznosu od 800,00 kuna mjesečno, koliko je po navodima same tužiteljice, ona davala na ime uzdržavanja umjesto tuženika.

(...)

Kako je tužiteljica u utuženom razdoblju snosila troškove uzdržavanja mldb. djeteta, sukladno odredbi čl. 244. OBZ-a, ima pravo tražiti naknadu troškova od drugog roditelja, odnosno tuženika, pa je slijedom iznijetog riješeno kao u izreci.

(...)«

3.4. Povodom žalbe tuženika, spis je dostavljen na odlučivanje Županijskom sudu u Bjelovaru. Drugostupanjski sud je osporenom presudom prihvatio žalbu tuženika i preinačio prvostupanjsku presudu. U obrazloženju osporene presude, između ostalog, je istaknuto:

»(...)

Među strankama nije sporno da je tijekom utuženog razdoblja tuženik kao otac platio troškove i usluge prema ispostavljenim računima, no tuženik nije dokazao da bi sa tužiteljicom i majkom postigao sporazum o plaćanju uzdržavanja kroz kupovinu robe i plaćanjem usluga, a naročito ne da bi iznosi koje je tuženik prosječno mjesečno izdvajao, bili dostatni za zadovoljenje životnih potreba djeteta u opsegu u kojem je otac morao doprinositi za svoje dijete da je podnesena tužba radi uzdržavanja, primjenom odredbe čl. 209. u vezi čl. 207. Obiteljskog zakona ('Narodne novine' br. 116/03, 17/04 i 136/04, u daljnjem tekstu: ObZ-a iz 2003.), prema kojoj odredbi su roditelji dužni uzdržavati svoje malodobno dijete, prema svojim mogućnostima.

Na temelju takvog utvrđenja prvostupanjski sud pravilno zaključuje da je temeljem odredbe čl. 244. ObZ-a iz 2003., roditelj koji je umjesto drugog roditelja, obveznika plaćanja uzdržavanja, sam uzdržavao zajedničko dijete, mogao podnijeti tužbu radi isplate iznosa koje je bio dužan platiti roditelj, koji to nije učinio. Međutim, donošenjem Zakona o izmjenama i dopunama Obiteljskog zakona ('Narodne novine' br. 107/07, u daljnjem tekstu ZID ObZ-a iz 2007.), odredbom čl. 9., kojim su u čl. 209. ObZ-a iz 2003. dodani stavci 2., 3. i 4., pravo tražiti naknadu za uskraćeno uzdržavanje dano je djetetu, a ne roditelju s kojim je dijete živjelo.

Odredbom čl. 60. ZID ObZ-a iz 2007. propisano je da se odredba čl. 9. ZID ObZ-a iz 2007 primjenjuje i na odnose koji su nastali prije stupanja na snagu ovog Zakona, koji je stupio na snagu dana 1. siječnja 2008.

Nadalje, odredbom čl. 61. ObZ-a iz 2007. propisano je da se na postupke pokrenute prije stupanja na snagu ovog Zakona primjenjuje ObZ iz 2003., ali ako bude ukinuta prvostupanjska presuda, daljnji postupak se nastavlja primjenom odredaba ovog Zakona.

Uvidom u prijamni štambilj na tužbi, utvrđuje se da je tužba u ovom predmetu podnesena dana 17. studenoga 2008. godine, pa se u konkretnom predmetu ima primijeniti ZID ObZ-a iz 2007, prema kojem tužiteljica nije aktivno legitimirana na podnošenje tužbe.

(...)«

Povodom osporene drugostupanjske presude podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

4. Podnositeljica u ustavnoj tužbi u bitnome ističe da je pogrešnom primjenom materijalnog prava od strane drugostupanjskog suda, došlo do povrede njezinih ustavnih prava zajamčenih člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava. U ustavnoj tužbi, između ostalog, navodi:

»(...)

... tumačenje Županijskog suda nije sukladno odredbama ni Obiteljskog zakona ni Zakona o obveznim odnosima, što samo po sebi znači da je nepravilnom primjenom mjerodavnog materijalnog prava došlo do povrede ustavnog načela da su svi jednaki pred zakonom (čl. 14. st. 2. Ustava Republike Hrvatske)

Naime, radi se o paušalnom odnosno proizvoljnom tumačenju mjerodavnih odredbi Obiteljskog zakona i Zakona o obveznim odnosima.

Podnositeljica ustavne tužbe podnijela je verzijski zahtjev protiv tuženika kao drugog roditelja koji nije davao uzdržavanje za dijete, a sve sukladno odredbi čl. 244. Obiteljskog zakona odnosno čl. 1119. Zakona o obveznim odnosima (izdatak za drugoga). Da se radi o takvom zahtjevu proizlazi već iz toč. 1. historijata tužbe u kojoj stoji: 'Za sve vrijeme koje je mljlt. X. živio s majkom koja ga je uzdržavala, tuženik nije doprinosio za njegovo uzdržavanje ...'.

Iz provedenog postupka proizlazi da je tužiteljica kao majka snosila cjelokupne troškove uzdržavanja zajedničkog djeteta. Stoga ima pravo retroaktivno tražiti naknadu troškova uzdržavanja koje je bio u obvezi plaćati tuženik, za vrijeme za koje nije ispunjavao svoju obvezu. Prema tome, jasno je da joj je tuženik dužan vratiti ono što je ispunila umjesto njega, kako je to obrazloženo i prvostupanjskom presudom.

(...)«

Zaključno, predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporene presude te vraćanje predmeta Županijskom sudu u Bjelovaru na ponovno odlučivanje.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Temeljni prigovor koji je podnositeljica iznijela u ustavnoj tužbi odnosi se na arbitrarnost osporene drugostupanjske presude uslijed čega je došlo do povrede prava na pošteno suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava u njegovom građanskom aspektu. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Ustavno pravo na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Obrazloženja sudskih odluka odnosno odluka drugih nadležnih tijela koja ne sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, upućuju na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

Slijedom navedenog, u ovom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda bila utvrditi može li se način na koji je u konkretnom slučaju Županijski sud u Bjelovaru tumačio i primijenio materijalno pravo smatrati arbitrarnim i je li takvim postupanjem povrijeđeno podnositeljici pravo na pravično suđenje (odlučivanje) zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

5.1. Ustavni sud, razmatrajući eventualne povrede navedenog ustavnog prava, pošao je od stajališta da vladavina prava, kao jedna od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske, između ostalog, sadrži obvezu sudova da, u slučajevima kad tumače i primjenjuju propise, postupaju na način koji u svojoj konačnici ne povrjeđuje ljudska prava i temeljne slobode.

Jedno od temeljnih vidova vladavine prava je načelo pravne sigurnosti koje je implicitno sadržano u Ustavu i Konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.).

U predmetu Vusić protiv Hrvatske (presuda, 1. srpnja 2010., zahtjev br. 48101/07, § 44) Europski sud za ljudska prava, između ostalog, navodi:

»... jedno od temeljnih vidova vladavine prava načelo pravne sigurnosti, načelo koje je implicitno sadržano u Konvenciji (vidi Beian v. Romania /no. 1/, br. 30658/05, § 39, ECHR 2007-XIII /izvadci/). Ako nema mehanizma koji osigurava dosljednost, proturječne odluke u sličnim predmetima koje je donio isti sud, koji uz to predstavlja zadnju instancu u dotičnoj pravnoj stvari, mogu dovesti do povrede tog načela i time potkopati povjerenje javnosti u pravosuđe (vidi, na primjer, Beian, prethodno citirano, §§ 36-39; Tudor Tudor v. Romania, br. 21911/03, § 29, 24. ožujka 2009.; te Iordan Iordanov and Others v. Bulgaria, br. 23530/02, §§ 47-53, 2. srpnja 2009.), a to je povjerenje jedna od bitnih sastavnica države utemeljene na vladavini prava.«

6. Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, u ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud je ispitao jesu li stajališta iznesena u osporenoj drugostupanjskoj presudi proturječna odnosno različita od stajališta koja su zauzeta ranije u tijeku postupka pred drugostupanjskim sudom, neovisno o činjenici što je o predmetu kao drugostupanjski sud ranije odlučivao Županijski sud u Virovitici, a kasnije Županijski sud u Bjelovaru. Drugostupanjski sud u Bjelovaru, koji je donio osporenu presudu, nije se niti riječju očitovao o stajalištu Županijskog suda u Virovitici, koji je u rješenju od 19. studenoga 2009. istaknuo: »Pogrešno žalba prigovara aktivnoj legitimaciji tužiteljice jer se ne radi o tužbi iz čl. 209. ObZ-a (Narodne novine broj 116/03, dalje: ObZ-a iz 2003.) u vezi čl. 9. Zakona o izmjenama i dopunama Obiteljskog zakona (Narodne novine 107/07, dalje: ZID ObZ-a iz 2007.), već iz čl. 244. ObZ-a iz 2003. u vezi čl. 35. ZID ObZ-a iz 2007., dakle o zahtjevu osobe koja je umjesto tuženika, obveznika plaćanja uzdržavanja, uzdržavala dijete stranaka, koja od obveznika, koji nije plaćao uzdržavanje, ima pravo tražiti ono što je umjesto njega platila na ime uzdržavanja«. Po takvoj je izričitoj uputi drugostupanjskog suda u ponovljenom postupku postupio prvostupanjski sud te je utvrdio: »Kako je tužiteljica u utuženom razdoblju snosila troškove uzdržavanja mldb. djeteta, sukladno odredbi čl. 244. OBZ-a, ima pravo tražiti naknadu troškova od drugog roditelja, odnosno tuženika, pa je slijedom iznijetog riješeno kao u izreci«.

Iz osporene presude nije razvidno kako je na temelju utvrđenja prvostupanjskog suda, koja su jasno i nedvosmisleno iznesena kao odgovor na uputu iz ukidnog rješenja drugostupanjskog suda, Županijski sud u Bjelovaru donio odluku koja je u suprotnosti sa stajalištem iznesenim u ukidnom rješenju Županijskog suda u Virovitici, koji je ranije odlučivao kao sud drugog stupnja u istom predmetu. Naime, sada, u novoj odluci od 5. svibnja 2011., Županijski sud u Bjelovaru iznosi stav da »prvostupanjski sud pravilno zaključuje da je temeljem odredbe čl. 244. ObZ-a iz 2003., roditelj koji je umjesto drugog roditelja, obveznika plaćanja uzdržavanja, sam uzdržavao zajedničko dijete, mogao podnijeti tužbu radi isplate iznosa koje je bio dužan platiti roditelj, koji to nije učinio. Međutim, donošenjem Zakona o izmjenama i dopunama Obiteljskog zakona ('Narodne novine' br. 107/07, u daljnjem tekstu ZID ObZ-a iz 2007.), odredbom čl. 9., kojim su u čl. 209. ObZ-a iz 2003. dodani stavci 2., 3. i 4., pravo tražiti naknadu za uskraćeno uzdržavanje dano je djetetu, a ne roditelju s kojim je dijete živjelo« te preinačuje prvostupanjsku presudu zbog nedostatka aktivne legitimacije podnositeljice na podnošenje tužbe. Takav je stav posve u suprotnosti s ranijim stavom drugostupanjskog suda iz rješenja od 19. studenoga 2009., u kojem je istaknuto da se u ovom slučaju radi o tužbi podnesenoj na temelju članka 244. u vezi s člankom 35., a ne članka 209. u vezi s člankom 9. ZID ObZ-a iz 2007. Na temelju takvog izmijenjenog stajališta drugostupanjskog suda došlo je do preinačujuće odluke na štetu podnositeljice, što ona u ustavnoj tužbi iznosi kao glavni razlog zbog kojeg smatra da je došlo do povrede njezinih ustavnih prava.

6.1. Slijedom navedenog, Ustavni sud ističe da iz osporene presude drugostupanjskog suda nije razvidno uslijed kojih je novih činjenica i utvrđenja došao do suprotnog zaključka od ranije donesenog u odnosu na pitanje ovlaštenja na podnošenje verzijskog zahtjeva od strane roditelja koji je uzdržavao dijete prema drugom roditelju, koji nije ispunio svoju zakonsku obvezu uzdržavanja, a koji je doveo do drugačije, preinačujuće odluke. Ustavni sud ne dovodi u pitanje pravo sudova da nakon ponovljenih postupaka donose drugačije odluke, međutim, sudovi su svoja utvrđenja dužni obrazložiti, odnosno navesti činjenice i razloge na temelju kojih su došli do tih novih utvrđenja. Naročito treba uzeti u obzir činjenicu da je ovdje riječ o sudu višeg ranga, koji predstavlja zadnju instancu redovnog suđenja u dotičnoj pravnoj stvari, što predstavlja dodatni razlog i potrebu za dosljednošću i logičnom argumentiranošću odluke takvog suda, kako ne bi došlo do povrede načela pravne sigurnosti i narušavanja povjerenja javnosti u pravosuđe. Sagledavajući provedeni parnični postupak kao cjelinu, Ustavni sud ocjenjuje da je u konkretnom slučaju, odlukom Županijskog suda u Bjelovaru, došlo do povrede podnositeljičinog prava na pravično suđenje. Ustavni sud ocjenjuje da je drugostupanjski sud bez bilo kakvog logičnog i ustavnopravno prihvatljivog obrazloženja odstupio od ranije izraženih stajališta drugostupanjskog suda u istom predmetu.

7. Ustavni sud utvrdio je da ostali prigovori podnositeljice vezani uz članak 14. stavak 2. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporena presuda mogla utjecati na ostvarivanje sadržaja te ustavne norme, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u izreci.

Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3256/2011

Zagreb, 1. prosinca 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

dr. sc. Snježana Bagić, v.r.