## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IXA-16140/2009 od 8. prosinca 2009.

### NN 154/2009 (23.12.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IXA-16140/2009 od 8. prosinca 2009.

154 23.12.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:
U-IXA-16140/2009 od 8. prosinca 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3818

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o žalbama protiv odluka o razrješenju sudačke dužnosti i odluka o stegovnoj odgovornosti suca, u sastavu sudac Davor Krapac, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku odlučivanja o žalbi koju je podnio V. R. iz R. protiv odluke Državnog sudbenog vijeća broj: SP-4/07 od 26. veljače 2009., na sjednici održanoj 8. prosinca 2009. godine, donio je

ODLUKU

I. Žalba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Žalitelj je podnio žalbu protiv odluke Državnog sudbenog vijeća broj: SP-4/07 od 26. veljače 2009., kojom mu je izrečena stegovna kazna ukora zbog počinjenog stegovnog djela nanošenja štete ugledu suda ili sudačke dužnosti na drugi način, propisanog člankom 20. stavkom 2. točkom 6. Zakona o državnom sudbenom vijeću (»Narodne novine« broj 58/93., 49/99., 31/00., 107/00., 129/00., 59/05. i 150/05. – u daljnjem tekstu: ZDSV).

Državno sudbeno vijeće – u daljnjem tekstu: DSV, osporenu je odluku donijelo u postupku pokrenutom zahtjevom G. K., predsjednice Općinskog suda u Rijeci, od 15. ožujka 2007. za pokretanje stegovnog postupka protiv žalitelja.

2. Žalitelj pobija navedenu odluku iz više razloga. Tako navodi da je odluka donesena »u atmosferi javnog medijskog linča, u kojoj ... nije bilo prostora za ... suprotnu odluku«, što bi slijedilo iz činjenica da je predsjednica suda, u kojemu je sudac, objavila sadržaj stegovne prijave i priloga i obavještavala medije o tijeku stegovnog postupka te postupka DSV-a, koje je na svojoj internetskoj stranici objavilo njegovo ime i prezime te iznošenjem tijeka postupka u reagiranju na novinske napise: da je na temelju nezakonitih dokaza oglašen krivim za stegovno djelo – ponašanje suprotno temeljnim načelima Kodeksa sudačke etike, kojim se nanosi šteta ugledu sudačke dužnosti, a koje u trenutku počinjenja nije Zakonom o sudovima (»Narodne novine« broj 150/05., 16/07. i 113/08. – u daljnjem tekstu: ZS) bilo propisano kao stegovno djelo niti je bila propisana sankcija za postupanje suprotno Kodeksu sudačke etike (»Narodne novine« broj 131/06. – u daljnjem tekstu: Kodeks); da je DSV, koje zbog navedenih razloga uopće nije bilo stvarno nadležno postupati u predmetu, uklanjanjem blanketne pravne norme Kodeksa iz opisa navedenog u zahtjevu za pokretanje stegovnog postupka izmijenilo činjenični opis stegovnog djela koje mu se stavlja na teret, bez inicijative ovlaštenog podnositelja jer ga je podnijela zamjenica umjesto predsjednice Općinskog suda u Rijeci (koja je bila na bolovanju), a na stegovnoj raspravi neovlašteno zastupala sutkinja; da je stegovna rasprava održana bez odobrenja nadležnog tijela i uz povredu njegovog prava na imunitet, propisanog člankom 121. stavkom 1. Ustava, člankom 163. stavkom 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06. – u daljnjem tekstu: ZKP) i člankom 8. stavkom 1. ZS-a; da je stegovno osuđen unatoč prigovora presuđene stvari glede stegovnog postupka jer su prekršajni i kazneni postupak – pokrenuti na temelju istog činjeničnog stanja, pravomoćno okončani obustavom uslijed zastare, odnosno odustajanja nadležnog Državnog odvjetnika; da mu je povrijeđeno pravo na obranu jer mu na ročištu, održanom 5. veljače 2009., nije bila dana mogućnost da angažira branitelja, a DSV je odbilo sve njegove dokazne prijedloge i odustalo od provođenja dokaza koje je samo odredilo, što je sve rezultiralo time da je DSV činjenično stanje nepravilno i nepotpuno utvrdilo te u izreci i obrazloženju pobijane odluke iznijelo nejasne i proturječne tvrdnje.

Predlaže Ustavnom sudu da ukine osporenu odluku i predmet vrati DSV-u na ponovni postupak.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis DSV-a broj: SP-4/07.

Žalba nije osnovana.

4. Iz spisa predmeta razvidno je da je G. K., predsjednica Općinskog suda u Rijeci, 15. ožujka 2007. podnijela protiv žalitelja zahtjev za pokretanje stegovnog postupka zbog toga što je 4. ožujka 2007., u popodnevnim satima, tijekom šetnje s obitelji na lokalitetu Ličko polje iz vatrenog oružja ustrijelio 14 mjesečnog psa, a koji je događaj izazvao ogorčenje i osudu medija, šire javnosti, ekoloških i udruga za zaštitu životinja i na taj način povrijedio niz normi Kodeksa koji propisuje da se sudac u profesionalnom postupanju i privatnom životu mora ponašati humano i primjenjivati najviša etička načela u skladu sa standardima profesionalne i opće kulture te u obnašanju sudačke dužnosti i aktivnostima izvan suda razvijati standarde ponašanja koji pridonose očuvanju ugleda i dostojanstva suda i sudačkog poziva i mora izbjegavati svako ponašanje koje je nedostojno i koje stvara dojam nedoličnosti sudačkom položaju, prihvaćajući i ona ograničenja koja bi se drugim građanima činila opterećujućim.

Time je žalitelj nanio štetu ugledu suda i sudačke dužnosti, čime je počinio stegovno djelo propisano člankom 20. stavkom 2. točkom 6. ZDSV-a, zbog čega je, gotovo dvije godine nakon početka stegovnog postupka, osuđen od strane DSV-a na stegovnu kaznu ukora.

Nadalje je razvidno da je predsjednica suda, na ročištu održanom 25. svibnja 2007., ovlastila sutkinju Općinskog suda u Rijeci L. S. za zastupanje podnesenog zahtjeva, a podneskom od 27. siječnja 2009. predsjednica suda izmijenila je podneseni zahtjev na način da je predložila DSV-u da žalitelju izrekne stegovnu kaznu ukor.

5. Odlučujući temeljem članka 98. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), Ustavni je sud, primjenjujući odredbu članka 379. stavaka 1. i 2. ZKP-a, u smislu članka 29. stavka 1. ZDSV-a, ispitao žalbene navode u odnosu na povrede postupovnih i materijalnopravnih odredbi, pravilnost i postupnost činjeničnog stanja te u odnosu na pravilan i zakonit izbor i odmjeru stegovne sankcije.

5.1. Žaliteljeve tvrdnje o povredama postupovnih odredbi Ustavni sud ocjenjuje kao neosnovane. DSV je pravilno odbilo više postupovnih žaliteljevih zahtjeva. Tako je zahtjev za odgodu ročišta, održanog 5. veljače 2009. radi angažiranja drugih branitelja, odbijen jer je žalitelj bio prisutan, a u stegovnom postupku, koji se ne vodi doslovnom, nego odgovarajućom primjenom odredaba ZKP-a, obrana po branitelju nije obavezna. DSV je uvažavanjem svih okolnosti slučaja, posebice žaliteljevog stručnog znanja i samostalnog sudačkog iskustva valjano ocijenilo da obrana putem branitelja u tom trenutku postupka nije bila potrebna, već je nakon dugog tijeka stegovnog postupka, u kojemu se žalitelj djelatno branio, ocijenilo da je prijedlog žalitelja usmjeren na odugovlačenje postupka. Zatim, žaliteljev prijedlog za odgodu istog ročišta radi davanja roka za očitovanje na izmjenu zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka opravdano je odbijen jer je isti bio promijenjen samo u pogledu predložene stegovne kazne i to u korist žalitelja. Također, žaliteljev prijedlog za izdvajanje iz spisa zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka zbog povrede tajnosti postupka dostavljanjem zahtjeva dnevnom glasilu »Novi list« u Rijeci, DSV je odbilo jer je ocijenilo, najprije, da eventualno objavljivanje u javnosti sadržaja zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka nije bilo od utjecaja na stegovnu odgovornost žalitelja niti na zakonitost stegovnog postupka, a zatim, posve ispravno, da formalni zahtjev za pokretanje stegovnog postupka uopće nije dokazna isprava koja bi se, odgovarajućom primjenom odredbi ZKP-a o nezakonitim dokazima, trebala izdvojiti iz spisa predmeta.

Nadalje, Ustavni sud ističe da je člankom 24. stavcima 1. i 4. te člankom 27. stavkom 1. ZDSV-a propisano da ako postoji osnovana sumnja da je sudac počinio stegovno djelo, predsjednik suda u kojemu obnaša sudačku dužnost dužan je protiv tog suca podnijeti zahtjev za pokretanje stegovnog postupka. Zahtjev za pokretanje stegovnog postupka pred DSV-om zastupa ovlašteni podnositelj (...) ili osoba koju on ovlasti te da ovlašteni podnositelj može izmijeniti ili dopuniti zahtjev. (...).

Stoga, Ustavni suda smatra neosnovanim prigovore žalitelja glede postojanja »inicijative ovlaštenog podnositelja«, izmjene zahtjeva bez nazočnosti ovlaštene osobe i ovlasti predsjednice suda, koji broji više od 30 sudaca, da uz objavljivanje poslova sudske uprave podnosi i zastupa, odnosno ovlasti drugu osobu za zastupanje zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka.

Ustavni sud smatra, također, da odbijanjem žaliteljeva prigovora glede nenadležnosti DSV-a za odlučivanje o zahtjevu za izuzeće podnositeljice, odnosno opunomoćene osobe za zastupanje zahtjeva pred DSV-om, nije počinjena povreda postupovnih odredbi koja bi bitno utjecala ili mogla utjecati na pravilno i zakonito stegovno presuđenje stvari. Premda je analognom primjenom članka 41. stavka 2. ZKP-a o izuzeću podnositeljice, zahtjev za pokretanje stegovnog postupka i izuzeću njezine zamjenice, koja je pred DSV-om zastupala stegovnu optužbu, trebao odlučiti predsjednik neposredno višeg suda, a ne DSV, odlukom DSV-a o tom pitanju žalitelj nije stavljen u nepovoljniji, nego štoviše povoljniji položaj jer je pitanje nepristranosti ili pristranosti predsjednice Općinskog suda u Rijeci, kao podnositeljice zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka, ocjenjivalo kolektivno, a ne inokosno sudbeno tijelo, sastavljeno od sudaca s odgovarajućim stručnim i drugim kompetencijama svoje samostalnosti i neovisnosti. U tom smislu izričaj članka 30. stavka 1. ZDSV-a da se stegovni postupak vodi odgovarajućom primjenom odredbi ZKP-a omogućuje zaključak da u konkretnom slučaju meritorno odlučivanje DSV-a o zahtjevu za izuzeće osoba ovlaštenih za podnošenje, odnosno zastupanje zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka nije bilo protivno propisanoj »odgovarajućoj« primjeni ZKP-a u stegovnom postupku.

Konačno, Ustavni sud smatra žaliteljev prigovor povrede sudačkog imuniteta posve neprimjerenim. Naime, iz odredbe članka 121. stavka 1. Ustava i članka 8. ZS-a očito je da se kaznenoprocesni imunitet sudaca odnosi na kazneni, a ne stegovni postupak.

5.2. Ustavni sud nije mogao uvažiti žaliteljeve prigovore nepotpuno ili nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja. DSV je na temelju iskaza žalitelja te iskaza svjedoka: M. Š., V. F., K. F., M. J., A. R. i L. R., valjano utvrdilo da je žalitelj 4. ožujka 2007., u popodnevnim satima, tijekom šetnje s obitelji na lokalitetu Ličko polje iz vatrenog oružja ustrijelio 14 mjesečnog psa pasmine »labrador-retriver«.

Ocjena svih izvedenih dokaza je neproturječna i valjano obrazložena. DSV je prihvatilo navode žalitelja i njegove majke, prema kojima je žalitelj ustrijelio psa nakon više pokušaja obrane od agresivnog psećeg ponašanja. Nije bilo potrebno, nakon iskaza vlasnika ustrijeljenog psa i mišljenja Veterinarske ambulante Delnice o pasmini životinje te pristanka žalitelja, na ročištu pred DSV-om od 5. veljače 2009., da se ne provede vještačenje po vještaku kinološke struke, nego da se samo pročitaju informacije (objavljene na internetu) o svojstvima pasa pasmine »labrador-retriver«, izvoditi daljnje dokaze o spornom događaju.

Stoga je DSV, u konkretnom slučaju, pravilno i potpuno utvrdilo činjenično stanje.

5.3. Žaliteljeve tvrdnje o povredama materijalnog stegovnog prava nisu osnovane u odnosu na tvrdnju da stegovno djelo nije prije počinjenja bilo propisano ZS-om jer je Kodeks donesen i objavljen tek nakon počinjenja djela. Ustavni sud podsjeća da su stegovna djela povrede pravila o ponašanju vezana uz obavljanje (sudačke) dužnosti te da nisu samo opisana u Kodeksu, nego i u brojnim zakonskim odredbama koje se odnose na obnašanje sudačke dužnosti (članak 92. do 98. ZS-a) – koje su bile propisane i prije donošenja Kodeksa. Među tim pravilima nalazi se i propisana dužnost suca da se »ponaša tako da čuva svoj ugled i ugled sudbene vlasti te da ne dovede u pitanje svoju nepristranost i neovisnost u suđenju”. Nema nikakve osnove za pretpostavku da ta dužnost nije bila poznata žalitelju kao iskusnom sucu. Na pridržavanje te dužnosti on je uostalom, položio prisegu da će je poštivati – članak 19. stavak 2. ZDSV-a. Stoga je pogrešna žaliteljeva tvrdnja da bi DSV »uklanjanjem blanketne pravne norme Kodeksa iz opisa navedenog u zahtjevu« izmijenilo podneseni zahtjev glede izloženog činjeničnog stanja.

Nadalje, DSV je ispravno ocijenilo da se pravilo »ne bis in idem« ne može primijeniti u konkretnom slučaju jer je stegovna odgovornost šira od kaznene, odnosno prekršajne, a koji su postupci protiv žalitelja obustavljeni.

Konačno, Ustavni sud smatra da je DSV na temelju provedenog postupka pravilno kvalificirao žaliteljevo ponašanje kao stegovno djelo, nanošenja štete ugledu suda ili sudačke dužnosti na drugi način, koje je propisano člankom 20. stavkom 2. točkom 6. ZDSV-a i za koje se, na temelju članka 21. stavka 1. točaka 1., 2. i 3. ZDSV-a, mogu izreći stegovne kazne: ukor, novčana kazna i razrješenje od dužnosti. DSV je postupanje podnositelja, premda motivirano pokušajem zaštite svoje majke i djeteta od agresivnog psa, ocijenio neprihvatljivim jer je u konkretnoj situaciji postojao čitav spektar drugih postupaka kojima je psa – labradora, koji je uglavnom miroljubiv, druželjubiv i poslušan, mogao zaustaviti ili odvratiti. Stoga je DSV opravdano zaključilo: prvo, da nije primjereno da sudac u prirodi šeće s pištoljem i upotrebljava ga u situaciji koja ne predstavlja nužnu obranu ili krajnju nuždu te drugo, da je žalitelj navedenim postupanjem iskazao nepotrebnu okrutnost prema ustrijeljenom psu iako život i zdravlje ljudi, odnosno žalitelju bliskih osoba, nisu bili neposredno ugroženi. Uvažavajući sve te okolnosti, DSV je žalitelju za počinjeno stegovno djelo izreklo najblažu stegovnu kaznu ukora.

6. Kako Ustavni sud, ispitujući pobijanu odluku DSV-a, nije pronašao bitne postupovne povrede, povrede materijalnog stegovnog prava ili pogreške u izrečenoj stegovnoj kazni, čije postojanje ispituje po službenoj dužnosti, žalbu je valjalo u cijelosti ocijeniti kao neosnovanu.

Stoga je, na temelju članka 122. stavka 4. Ustava i članka 98. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), donesena odluka kao u točki I. izreke. Odluka o objavi – točka II. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IXA-16140/2009

Zagreb, 8. prosinca 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Davor Krapac, v. r.

Odluka, NN 154/2009-3818