## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-842/1999 od 13. ožujka 2000.

### NN 38/2000 (7.4.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-842/1999 od 13. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**872**

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama, u sastavu sudac dr. sc. Velimir Belajec,
kao predsjednik Vijeća te suci Marijan Hranjski dr. iur.,
Ivan Mrkonjić dr. iur., dr. sc. Jasna Omejec i Vice Vukojević
dr. iur., kao čanovi Vijeća, odlučujući
o ustavnoj tužbi S. K. iz O., zastupane od punomoćnice
D. V. odvjetnice iz Z., na sjednici održanoj dana 13. ožujka
2000. godine, donio je jednoglasno

## ODLUKU

Ustavna tužba se odbija.

Pravo istaknuto u ustavnoj tužbi nije predmet ustavnosudske
zaštite.

Obrazloženje

1. Uvodno označena tužiteljica osporava rješenje
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-3064/98 od 10. ožujka
1999. godine kojim je prihvaćena revizija protustranke -
tuženika (S. »J.J.S.« - S.c.O.) te ukinuta presuda
Županijskog suda u O., broj: Gž-623/98 od 9. srpnja
1998. godine i presuda Općinskog suda u O., broj: Pr-783/97
od 2. veljače 1998. godine, te je tužba odbačena.

2. Revizijskim rješenjem ukinute presude sudova prvog i drugog
stupnja donijete su u sporu radi otkaza ugovora o radu. Prvostupanjskom
je presudom otkaz ugovora o radu utvrđen nevažećim,
poništena je odluka o prestanku radnog odnosa tužiteljici,
a poslodavac je obvezan vratiti tužiteljicu na rad, priznati
joj kontinuitet radnog odnosa te sklopiti novi ugovor o radu.
U žalbenom je postupku ovakva presuda potvrđena drugostupanjskom
presudom.

3. Osporeno revizijsko rješenje donijeto je nakon utvrđenja
od strane Vrhovnog suda da su sudovi nižeg stupnja pogrešno
primijenili materijalno pravo kada su meritorno odlučili
o tužbenom zahtjevu tužiteljice.

4. Vrhovni sud takvo utvrđenje temelji na odredbama stavka
1. i 2. članka 126. Zakona o radu (»Narodne novine«,
broj 38/95, 54/95 i 65/95) navodeći da navedenu zakonsku
odredbu valja tumačiti na način da zaštitu
pred nadležnim sudom ne može tražiti zaposlenik
koji nije prethodno tražio zaštitu svog prava pred nadležnim
tijelom poslodavca.

Budući da tužiteljica, a što je neprijeporno,
nije od poslodavca tražila zaštitu radi otkaza ugovora
o radu, već je zaštitu tražila od suda, to Vrhovni
sud u revizijskom postupku utvrđuje da ne postoji zakonska
procesna pretpostavka za traženje sudske zaštite te
donosi osporeno rješenje, čiji je sadržaj naprijed
naveden.

5. Tužiteljica navodi da je osporenim rješenjem povrijeđena
odredba iz članka 115. stavka 3. Ustava, a zbog povrede
Zakona o radu da su povrijeđene temeljne slobode i prava tužiteljice.

6. U obrazloženju ustavne tužbe, tužiteljica daje
svoje tumačenje odredaba članka 126. stavaka 1.
i 2. Zakona o radu te zaključuje da obraćanje zaposlenika
poslodavcu nije, prema zakonu, pretpostavka za podnošenje
tužbe sudu.

7. Kad Ustavni sud odlučuje o ustavnoj tužbi, prvo
ispituje jesu li prava istaknuta u ustavnoj tužbi ustavna
prava u smislu članka 59. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99,
nastavno: Ustavni zakon). Ako utvrdi da se radi o ustavnim pravima,
Sud ispituje jesu li ustavna prava povrijeđena.

7.1. U ustavnoj tužbi istaknuta povreda ustavne odredbe nije
predmet ustavnosudske zaštite.

8. Prema odredbi stavka 1. članka 59. Ustavnog zakona,
ustavna se tužba može podnijeti ako podnositelj smatra
da je osporenim aktom povrijeđeno neko od Ustavom utvrđenih
sloboda i prava čovjeka i građanina (ustavno pravo).

9. Prema odredbi članka 67. Ustavnog zakona, Sud ispituje
samo one povrede ustavnih prava i sloboda koje su istaknute u
ustavnoj tužbi.

10. Ustavni sud ispituje i ocjenjuje je li pojedinačnim
aktom osporenim ustavnom tužbom, kao i postupkom u kojem
je donesen, došlo do ustavno nedopuštenog zadiranja
u ustavne slobode i prava čovjeka i građanina.

11. Tužiteljica u ustavnoj tužbi nije istaknula ni jednu
povredu ustavnih prava i sloboda, a od Ustavnog suda traži
donošenje odluke kojom bi se ocijenilo i utvrdilo da joj
je, naprijed označenim sudbenim aktom, povrijeđena
odredba iz članka 115. stavak 3. Ustava. Dakle, tužiteljica
ističe da joj je načelo zakonitosti iz članka
115. stavak 3. Ustava povrijeđeno kao ustavno pravo.

11.1. Odredba iz stavka 3. članka 115. Ustava propisuje
načelo zakonitosti za sudbenu vlast, odnosno, propisuje
temeljne smjernice i dužnost sudova da postupaju i odlučuju
zakonito. Navedena ustavna odredba ne sadrži slobode i prava
koja su Ustavom zajamčena fizičkoj ili pravnoj osobi
(nastavno: subjektivno ustavno pravo). Stoga se iz te odredbe
ne može izvesti zaključak o postojanju subjektivnog
ustavnog prava na zakonitost odluka sudbene vlasti, već
tom odredbom ustavotvorac, u ukupnosti članka 115. Ustava,
sudbenoj vlasti povjerava da samostalno i neovisno brine o zakonitosti.

11.2. Vrhovnom sudu Republike Hrvatske kao najvišem sudu,
a ne Ustavnom sudu, Ustav je odredbom članka 116. stavak
1. povjerio osiguravanje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti
građana.

12. Budući da se ustavnom tužbom traži zaštita
prava koje se ne može podvesti pod prava i slobode čovjeka
i građanina u smislu članka 125. alineja 3. Ustava,
dakle, protivno odredbi članka 59. stavak 1. Ustavnog zakona
traži se zaštita prava koje nije ustavno pravo, pa stoga
ne može biti ni predmet ustavnosudske zaštite, to je
ustavnu tužbu valjalo odbiti i odlučiti kao u izreci.

Broj: U-III-842/1999
Zagreb, 13. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 38/2000-872