## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-2127/2001 od 26. ožujka 2003.

### NN 64/2003 (16.4.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-2127/2001 od 26. ožujka 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

764

Ustavni sud Republike Hrvatske,
u sastavu Smiljko Sokol, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Petar
Klarić, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potoč­njak,
Agata Račan, Emilija Rajić, Nevenka Šernhorst, Vice Vu­ko­jević i Milan
Vuković, odlučujući u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe V. P. iz T.,
zastupanog od H. i D. N., odvjetnika u Z., na sjednici održanoj 26. ožujka
2003. godine, donio je

## ODLUKU

I.  Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Upravnog suda
Republike Hrvatske, broj: Us-10301/2000-6 od 4. srpnja 2001. godine,

– rješenje Ministarstva
unutarnjih poslova Republike Hrvat­ske, broj: 511-01-42-UP/I-5/2477/8-98 od 24.
kolovoza 2000. godine.

III. Predmet se vraća na ponovni
postupak Ministarstvu unutarnjih poslova Republike Hrvatske.

IV. Ova odluka objavit će se u
»Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Pravodobnom i dopuštenom
ustavnom tužbom podnositelj je pokrenuo ustavnosudski postupak protiv presude
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-10301/2000-6 od 4. srpnja 2001.
godine.

2. Podnositelj, talijanski
državljanin s prebivalištem u T., V. S.P. 38, I., dana 13. ožujka 1998. godine,
putem Generalnog konzulata Republike Hrvatske u T. – Italija, podnio je zahtjev
za primitak u hrvatsko državljanstvo. Navedenom zahtjevu podnositelj je
priložio izvod iz matice rođenih br. 55/1932 iz kojeg je razvidno da je rođen
8. listopada 1932. godine u M. L., od oca O. P. i majke I. B. Također je
priložio i izjavu u kojoj navodi da je do 1949. godine imao hrvatsko
državljanstvo, te da je nakon toga kao malodoban, preselio s obitelji u
Italiju. Nadalje, navodi da je živio na području današnje Republike Hrvatske od
1932. godine pa do 1949. godine, te od 1968. godine do 1975. godine. Ističe da
je završio srednju školu, Pomorski tehnikum, 1948. godine, te da je prije
preseljenja radio 9 mjeseci i 15 dana u GRO »G.« iz M. L., a o čemu je priložio
potvrde mjerodavnih tijela. Zaključno navodi da je vlasnik kuće u M. L. koju je
naslijedio od svoje preminule majke.

Postupajući po zahtjevu stranke,
Ministarstvo unutarnjih poslova svojim dopisima od 14. rujna 1998. godine i 16.
studenoga 1998. godine, izvijestilo je podnositelja da u svom podnesku nije
naveo zakonsku osnovu na kojoj temelji zahtjev za primitak u hrvatsko
državljanstvo. Nadalje se ističe da s obzirom na iznesene činjenice,
podnositelj hrvatsko državljanstvo može steći isklju­čivo na temelju odredbe
članka 16. Zakona o hrvatskom držav­ljanstvu (»Narodne novine«, broj 53/91
28/92 i 113/93). Slijedom iznijetoga, podnositelj je pozvan svom zahtjevu priložiti
dokaz o pripadnosti hrvatskom narodu, pri čemu nadležno upravno tijelo nije
navelo koji bi to dokaz podnositelj trebao dostaviti.

Postupajući
po nalogu upravnog tijela podnositelj je naveo da je staro prezime njegove
obitelji P-ić. promijenjeno tijekom II. Svjetskog rata u P.-ini. Ističe da je
njegov otac optirao za talijansko državljanstvo u svoje ime, ali i u ime tada
malodobnog podnositelja. Nadalje ističe da se je uvijek osjećao pripadnikom hr­vat­skog
naroda, tim više što je njegova majka i nakon preseljenja u Italiju zadržala
tadašnje SFRJ i republičko, hrvatsko državljanstvo. Podnositelj je naveo da
jednako dobro govori hrvatski i talijanski jezik, te zaključno navodi da su mu
roditelji pokopani na mjesnom groblju u M. L.

Tijekom upravnog postupka koji
je prethodio sudskoj kontroli zakonitosti akata državne uprave, Ministarstva
unutarnjih poslova Republike Hrvatske svojim rješenjem, broj:
511-01-42-UP/I-5/2477/8-98 od 24. kolovoza 2000. godine, odbilo je zahtjev
podnositelja ustavne tužbe za primitak u hrvatsko državljanstvo kao neosnovan.

Iz obrazloženja navedenog
rješenja proizlazi da je zahtjev za primitak u hrvatsko državljanstvo odbijen
iz razloga što podnositelj nije dokazao pripadnost hrvatskom narodu. Donoseći
svoje rješenje upravno tijelo posebno je cijenilo činjenicu da je člankom 19.
Ugovora o miru s Italijom (»Službeni list FNRJ«, broj 74/47), pravo optiranja
za talijansko državljanstvo imala osoba čiji je govorni jezik talijanski.

Protiv konačnog upravnog akta
podnositelj je pokrenuo upravni spor. Upravni sud Republike Hrvatske
osporavanom presudom u cijelosti je odbio tužbu podnositelja kao neosnovanu,
potvrdivši zakonitost osporavanog rješenja.

3. U ustavnoj tužbi podnositelj
u bitnome ponavlja ospora­vajuće razloge isticane tijekom upravnosudskog
postupka. Smatra da su osporavanom presudom, kao i njoj prethodećim upravnim
aktom, uslijed nepotpuno i pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja, povreda
pravila postupka i pogrešne primjene materijalnog prava, povrijeđena ustavna
prava zajamčena člankom 14. Ustava Republike Hrvatske. Člankom 14. Ustava jamči
se opća jednakost građana kao i jednakost svih pred zakonom.

U
ustavnoj tužbi podnositelj upućuje i na postojanje povreda članka 9. i članka
117. stavka 3. Ustava.

4.
Slijedom navedenoga, podnositelj predlaže njegovu ustavnu tužbu usvojiti i
osporavanu presudu ukinuti.

5.
Za potrebe ovosudnog postupka pribavljen je spis Ministarstva unutarnjih
poslova Republike Hrvatske, broj: 511-01-42-UP/I-5/2477/8-98.

*Ustavna tužba je osnovana.*

6. Prema odredbama članka 62.
stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 49/02 - pročišćeni tekst), svatko može po iscrpljivanju
dopuštenog pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu
je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(regionalne) samouprave ili prav­ne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno
o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela,
povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno
Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu. Ustavna
tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova
nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih akata tijela državne vlasti,
tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave i pravnih osoba s
javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda čovjeka,
zajamčenih Ustavom.

Slijedom
navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pružanja ustavnosudske zaštite, unutar
zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, odlučuje je li u postupku presuđivanja o
pravima i obvezama pojedinca došlo do ustavno nedopuštenog posizanja u ljudska
prava i temeljne slobode građana.

7.
Prema članku 16. Zakona o hrvatskom državljanstvu, pripadnik hrvatskog naroda
koji nema prebivalište u Republici Hrvatskoj, može steći hrvatsko državljanstvo
ako udovoljava pretpostavkama iz članka 8. stavka 1. točaka 4. i 5. tog Zakona
i dade pisanu izjavu da se smatra hrvatskim državljaninom.

Naznačenim odredbama članka 8.
Zakona o hrvatskom dr­žav­ljanstvu propisano je da prirođenjem može steći
hrvatsko državljanstvo stranac koji je podnio zahtjev za primanje u hrvat­sko
državljanstvo ako udovoljava pretpostavkama da poznaje hrvatski jezik i
latinično pismo, te da se iz njegova ponašanja može zaključiti da poštuje
pravni poredak i običaje u Republici Hrvatskoj i da prihvaća hrvatsku kulturu.

8.
U konkretnom slučaju, nije sporno da je podnositelj ustav­ne tužbe državljanin
Republike Italije. Državljanstvo druge države nije prema članku 16. Zakona o
hrvatskom državljanstvu smetnja za primitak u hrvatsko državljanstvo. Bitna
činjenica za ostvarenje ovog prava prema navedenoj zakonskoj odredbi jest pripadnost
hrvatskom narodu.

U
spisu upravnog tijela nema dokumentacije iz koje bi se dalo nedvojbeno
zaključiti da je podnositelj ustavne tužbe pripad­nik hrvatskog naroda, ali
nisu utvrđene ni okolnosti koje bi ukazivale da podnositelj nije pripadnik
hrvatskog naroda.

9.
Odredbom članka 7. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj
53/91 i Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-I-248/1994 od 13.
studenoga 1996. – 103/96; u nastavku: ZUP), propisano je da se u postupku mora
utvrditi pravo stanje stvari i u tom cilju moraju se utvrditi sve činjenice
koje su od važnosti za donošenje zakonitog i pravilnog rješenja (načelo
materijalne istine). Odredbom članka 8. tog Zakona propisano je da se prije
donošenja rješenja stranci mora pružiti mogućnost da se izjasni o činjenicama i
okolnostima koje su od važnosti za donošenje rješenja (načelo saslušanja
stranke).

U
skladu s odredbom članka 14. ZUP-a, tijelo koje vodi postupak brinut će se da
neznanje i neukost stranke i drugih osoba koje sudjeluju u postupku ne budu na
štetu prava koja im po zakonu pripadaju.

Odredbom
članka 140. ZUP-a propisano je da je službena osoba koja vodi postupak dužna,
po potrebi, upozoriti stranku na njezina prava u postupku, te joj ukazati na
pravne posljedice njezinih radnji i propuštanja u postupku.

10.
Upravno tijelo je odbilo podnositelja ustavne tužbe sa zahtjevom za primitak u
hrvatsko državljanstvo s obrazloženjem da stranka nije dokazala svoju
pripadnost hrvatskom narodu, a da ga pritom u postupku koji je prethodio donošenju
rješenja nije pozvalo na dopunu podneska naznačivši što se može smatrati
dokazom o pripadnosti hrvatskom narodu. Istodobno u svom obrazloženju upravno
tijelo nije ni spomenulo isprave koje je podnositelj podnio u upravnom postupku
smatrajući ih dokazima pripadnosti hrvatskom narodu. Također, upravno tijelo je
svoje rješenje temeljilo isključivo na činjenici optiranja za talijansko
državljanstvo, a koje je u ime malodobnog podnositelja svojom izjavom učinio
njegov otac.

Propustivši
provesti postupak sukladno mjerodavnim odredbama ZUP-a, te propustivši utvrditi
bitne činjenice za ostvarivanje prava podnositelja, upravno tijelo izvršilo je
povredu temeljnih načela iz članka 7. i članka 14. ZUP-a, što je u konkretnom
slučaju imalo za posljedicu povredu ustavnog prava podnositelja iz članka 14.
stavka 2. Ustava. Ustavno jamstvo jednakosti svih pred zakonom ne može se
učinkovito ostvarivati ukoliko podnositelju, suprotno zakonu, nije omogućeno
znati koji su uvjeti (dokumenti) potrebni za ostvarivanje nekog prava i ukoliko
podnositelj nije upoznat s razlozima kojima se nadležno upravno tijelo vodilo
pri rješavanju upravne stvari.

Nepravilnosti u postupanju
upravnog tijela protežu se i na os­poravanu presudu Upravnog suda Republike
Hrvatske. Potvr­divši zakonitost pojedinačnog upravnog akta, a u slučaju kada
je nadležno upravno tijelo propustilo provesti postupak na način utvrđen
ZUP-om, i Upravni sud Republike Hrvatske povrijedio je ustavno jamstvo
jednakosti svih pred zakonom. Tim više što su u obrazloženju presude Upravnog
suda Republike Hrvatske iznesene određene činjenice koje nisu sadržane u
obrazloženju rješidbe upravnog tijela, a što je u suprotnosti s odredbom članka
39. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92).
Prema navedenoj odredbi Upravni sud Republike Hrvatske kontrolu zakonitosti
izvršava na podlozi činjenica koje su utvrđene u upravnom postupku.

11. Ovdje se smatra potrebnim
naglasiti da su osporavane rješidbe donesene isključivo na prosudbi da
podnositelj nije pripadnik hrvatskog naroda, utemeljenoj na činjenici optiranja
oca podnositelja za talijansko državljanstvo u vrijeme kada je podnositelj bio
malodoban. Međutim, prema ocjeni Suda, propusti ili radnje roditelja u
statusnim stvarima, učinjene za vrijeme malodobnosti djeteta, ne smiju ići
neposredno na njegovu štetu pri ostvarivanju prava koja mu iz zakona proizlaze.

Činjenica je da je stavak 2.
članka 19. Ugovora o miru s Italijom sadržala pravo oca čiji je razgovorni
jezik talijanski optirati za talijansko državljanstvo. Međutim, tom odredbom je
utvrđen automatizam u optiranju i za svu njegovu djecu mlađu od 18 godina,
ukoliko nisu zaključila brak, bez obzira na razgovorni jezik djeteta i bez
obzira na činjenicu je li predviđenu opciju prihvatila i majka djece. Iz
odredaba stavka 2. članka 19. Ugovora o miru s Italijom, odnosno okolnosti da
je razgovorni jezik oca podnositelja bio talijanski, ne proizlazi nedvojbeno da
je razgovorni jezik podnositelja bio isti. Također, činjenicu da majka
podnositelja nije optirala za talijansko državljanstvo nadležna državna tijala
nisu uzela u razmatranje, niti su se na tu nesumnjivo bitnu okolnost očitovala.

12. Iz navedenoga proizlazi da
je zahtjev podnositelja za primitak u hrvatsko državljanstvo odbijen na temelju
činjenice koja nije bila neposredno mjerodavna za odlučivanje o postojanju
zakonskih uvjeta propisanih člankom 16. Zakona o hrvatskom državljanstvu.

Stoga je nadležno upravno tijelo
u ponovljenom postupku dužno uputiti podnositelja koje dokaze ovaj mora tijekom
postupka pridonijeti, držeći se pri tome pravnih stajališta ovog Suda izrečenih
u ukidnoj odluci, sukladno odredbi članka 77. stavka 2. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

13. Slijedom iznijetoga, Ustavni
sud je utvrdio da je osporenom presudom Upravnog suda Republike Hrvatske
podnositelju povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

14. Člankom 9. stavkom 1. Ustava
propisano je da se hrvat­sko državljanstvo, njegovo stjecanje i prestanak
uređuju zakonom. Prema odredbi članka 9. stavka 2. Ustava, državljanin
Republike Hrvatske ne može biti prognan iz Republike Hrvatske niti mu se može
oduzeti državljanstvo, a ne može biti ni izručen drugoj državi. U postupku za
stjecanje hrvatskog državljanstva nije ustavnopravno relevantno isticanje
povreda odredaba članka 9. Ustava.

15. Na isticanim povredama
odredaba članka 117. stavka 3. Ustava ne može se zasnivati ustavna tužba. Ovo
iz razloga što navedena ustavna odredba ne sadrži ljudska prava i temeljne
slobode koje Sud štiti sukladno odredbi članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske.

16. Na temelju odredbe članka
73., članka 74. i članka 76. stavka 1. i stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske, odlučeno je kao u točki I., točki II. i točki III.
Izreke.

Točka IV. izreke utemeljena je
na odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske.

Broj: U-III-2127/2001

Zagreb, 26. ožujka 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik **dr. sc.** **Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 64/2003-764