## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-3091/2010-5 od 19. listopada 2011.

### NN 146/2011 (16.12.2011.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-3091/2010-5 od 19. listopada 2011.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2980

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske, u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Smiljana Mikuša, predsjednika vijeća, Dubravke Markt i Blanše Turić, članica vijeća, te više sudske savjetnice Biserke Špoljar, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja HT – Hrvatske telekomunikacije d.d. iz Zagreba, Savska cesta 32, zastupano po punomoćnici Maji Mandić, protiv rješenja tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: UP/I-344-01/09-01/3167, urbroj: 376-04-09-06 od 16. veljače 2010., radi uvjeta i načina pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 19. listopada 2011.

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Pobijanim rješenjem tuženog tijela trgovačkom društvu HT-Hrvatske telekomunikacije d.d., Zagreb, Savska cesta 32 (dalje u tekstu: HT) i trgovačkom društvu Odašiljači i veze d.o.o., Ulica grada Vukovara 265 d, Zagreb (dalje u tekstu OiV), određuju se uvjeti način pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme na trasi u Zagrebu, Prisavlje 3, (HRT dom – Sljeme), prema tehničkom rješenju odobrenom od strane HT-a, broj TR IOD R1-009/08 od 16. travnja 2009., u dijelu međusobnog obračuna troškova realizacije navedenih tehničkih rješenja i cijene zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, na sljedeći način: 1.1. HT će OiV-u koju je investirao polaganje kombinacija cijevi u slobodni prostor izgrađene elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme na trasama iz točke 1. nadoknaditi trošak investicije za realizaciju tehničkog rješenja TR IOD R1-009/08 u ukupnom iznosu od 197.407,80 kn. 1.2. HT će iznos sredstava iz 1.1. odbiti od računa izdanog OiV-u po osnovi najma i uporabe slobodnog prostora u cijevima kabelske kanalizacije po Ugovoru o najmu i uporabi slobodnog prostora u cijevima kabelske kanalizacije HT-a broj 551/07, za 2009. g. 1.3. Ukoliko se povrat iznosa iz točke 1.1. ne isplati u potpunosti po računu u 2009. godini, za preostali iznos će se jednokratno umanjiti iznos računa u prvom slijedećem računu u 2010. g. (točka 1. izreke). Uz primjenu važećeg okvirnog Ugovora o najmu i uporabi slobodnog prostora u cijevima kabelske kanalizacije HT-a broj 551/07, kojim je uređen međusobni odnos dvaju operatora, na predmetnu trasu ovo rješenje u cijelosti zamjenjuje dio Ugovora o pristupu i zajedničkom korištenju elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme po tehničkom rješenju TR IOD R1-009/08 od 16. travnja 2009. g. (točka 2. izreke).

Tužitelj pobija zakonitost osporenog rješenja iz razloga navedenih u članku 10. stavak 1. točka 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima. Smatra da rješenje nije obrazloženo sukladno članku 209. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku, te da je Agencija u svemu trebala postupati sukladno članku 5., članku 20. stavak 3., članku 30. stavak 2., 7., 9. i 12. Smatra da je u svemu postupio sukladno odredbama Zakona o elektroničkim komunikacijama i Pravilniku o načinu i uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme u kojima je detaljno regulirano planiranje, izgradnja, održavanje i druga važna pitanja vezana uz način i uvjete pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme. Napominje, da ničim nije povrijedio odredbe Zakona i Pravilnika te OiV-u omogućio pristup i korištenje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme kao i pravednu opciju vraćanja uloženih sredstava u izgradnju EKI na koju po Pravilniku ima pravo, a na ponuđenu opciju OiV nije pristao. Ta pitanja se trebaju prema Pravilniku rješavati dogovorom time što tuženo tijelo pogoduje samo jednoj ugovornoj strani smatraju prekoračenjem ovlasti koja proizlazi iz nadležnosti Agencije a koja se temelji na odredbi članka 20. i članka 30. stavak 14. Zakona o elektroničkim komunikacijama. OiV je na dijelu trase financirao radove za realizaciju tehničkog rješenja polaganja kombinacije i cijevi u slobodan prostor izgrađene elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme prema tehničkom rješenju TR IOD R1-009/08 koje se odnose na trasu u Zagrebu, Prisavlje 3 (HRT dom – Sljeme), a koje shodno odredbama Pravilnika, popunio odgovarajućom kombinacijom cijevi. Međutim, kako OiV nema potrebe koristiti sve položene cijevi, a niti on kao ni drugi operatori korisnici ne pokazuju interes za eksploatacijom istih, to će položene, a ne korištene instalirane cijevi ostati na brizi i održavanju njemu sve dok se ne ukaže potreba za njihovim korištenjem. Sukladno članku 4., 17. Pravilnika, OiV kao investitor izgradnje koji ima potrebu korištenja samo određenog broja slobodnih cijevi koje je postavio, inicira i snosi troškove polaganja svih položenih cijevi kako onih koje će koristiti za svoje potrebe tako i one za koje nema interesa, dok je infrastrukturni operator na temelju članka 9. točka 5. Pravilnika dužan u ugovoru o pristupu i zajedničkom korištenju kabelske kanalizacije odrediti način i rok međusobnog obračuna tih troškova odnosno refundiranje istih. Članak 9. točka 5. Pravilnika obvezuje infrastrukturnog operatora da u ugovoru o pristupu i zajedničkom korištenju elektroničke komunikacijske infrastrukture odredi način i rok nadoknade operatoru korisniku troškova materijala i radova izvedenih sukladno tehničkom rješenju prema kojem su radovi na neizgrađenoj kabelskoj kanalizaciji izvedeni, dakle prepušta infrastrukturnom operatoru da o tome odluči uvažavajući uputu da rok za refundiranje treba biti što kraći navodeći kao primjer mogućnost refundiranja na račun najma po drugim ugovorima, na drugim dionicama. Smatra jedinim pravednim rješenjem ovaj rizik podijeliti s operatorom korisnikom o čijoj se investiciji radi i to na način da mu se sredstva vrate ovisno o dinamici stavljanja u funkciju slobodnih cijevi koje sam neće koristiti. I pored toga infrastrukturni operator imao bi obvezu održavanja i čuvanja slobodnih cijevi dok iste ne budu u funkciji, pa bi s tog naslova sam snosio te troškove. Ne može prihvatiti stajalište tuženog tijela u svezi podijele troškova jer se sav teret investicije u polaganju slobodnih cijevi i kabela koji nisu stavljeni u funkciju predbacio na infrastrukturnog operatora koji osim što nije u mogućnosti planirati sredstva za tu investiciju ima obvezu njenog održavanja i čuvanja. Stoga smatra pogrešnim i neosnovanim obrazloženje tuženika da refundiranjem uloženih sredstava jednokratno, kroz obračun troškova korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture od strane operatora korisnika ne predstavlja nikakvo opterećenje u financijskom pogledu za infrastrukturnog operatora jer da time samo smanjuje budući prihod, a pritom zaboravlja na primjenu načela troškovne usmjerenosti pri određivanju cijene kabela na temelju troškova gradnje i održavanja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, uz primjerenu stopu povrata ulaganja (članak 30. stavak 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama). I jedino pravedno i ispravno rješenje bilo bi da operator korisnik – investitor infrastrukturni operator koji mu refundira troškove investicije, podijele i ovaj rizik te da se taj dio investicije refundira kada infrastrukturni operator istu stavi u funkciju odnosno iznajmi zainteresiranom operatoru korisniku. Predlaže da Sud tužbu uvaži i pobijano rješenje poništi.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu ostaje kod razloga navedenih u obrazloženju pobijanog rješenja, te dodaje da je rješenje obrazloženo sukladno članku 209. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku, a u svezi navoda da je prekoračio svoje ovlasti pojašnjava da se nadležnost Agencije temelji na članu 30. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama, kojim je propisano ostvarivanje regulatornih načela i ciljeva iz članka 5. istoga Zakona kao i poticanje zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme. Isto tako, prema članku 30. stavak 14. istoga Zakona, tuženik rješava sporove između infrastrukturnog operatora (tužitelja) i operatora korisnika (OiV-a) u svezi sa sklopljenim ugovorom o pristupu i zajedničkom korištenju elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme ili plaćanjem naknade za takav pristup i zajedničko korištenje, uz primjenu odredaba članka 20. citiranog Zakona, vodeći i pri tom računa o odgovarajućim uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja iz stavka 2. članka 30. Zakona o elektroničkim komunikacijama. Nadalje, člankom 14. Pravilnika određene su temeljne sastavnice Ugovora o pristupu i zajedničkom korištenju elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme te je točkom 6. istoga članka propisano, da Ugovor mora sadržavati odredbe o iznosu i načinu plaćanja naknade za pristup i zajedničko korištenje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, pa se prema tome bez istih odredbi ugovor ne bi mogao sklopiti. Naime, kao nadležno regulatorno tijelo, obvezan je osigurati poštivanje načela otvorenog pristupa telekomunikacijskoj mreži i infrastrukturi, osigurati i promicati djelotvorno i održivo tržišno natjecanje na telekomunikacijskom tržištu, s jednakim mogućnostima za sve sudionike na tržištu, te poticati djelotvornost ulaganja u telekomunikacijsku infrastrukturu. Naime, članak 30. stavak 10. Zakona o elektroničkim komunikacijama propisuje da ako infrastrukturni operator odbije sklopiti ugovor iz stavka 2. ovog članka, HAKOM će, na zahtjev operatora korisnika, u roku od 30 dana od dana podnošenja tog zahtjeva utvrditi postoje li odgovarajući uvjeti iz stavka 2. istog članka, u slučaju postojanja uvjeta donijeti odluku u kojoj u cijelosti zamjenjuje taj ugovor. Naglašava da se slobodni prostor koristi najracionalnije polaganjem kombinacije cijevi, a s druge strane da se operatoru korisniku omogući povrat dijela uloženih sredstava polaganja cijevi, dok sam snosi troškove vezane uz polaganje svojih kabela u kombinaciji cijevi. Predloženi način refundiranja troškova temelji na članku 9. stavak 5. Pravilnika, koji propisuje obvezu međusobnog obračuna troškova polaganja cijevi i cijene najma između operatora korisnika infrastrukturnog operatora, pri tome vodeći računa da se troškovi ovakvog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture rasporede ravnomjerno, odnosno da niti jedan operator – sudionik zajedničkog korištenja infrastrukture ne dođe u nepovoljniji položaj. Nadalje pri tom se vodi računa da se primjeni način refundiranja troškova operatora korisnika, koji infrastrukturnog operatora najmanje opterećuje, dakle da se iznos uloženih sredstava odbije od budućeg godišnjeg najma kojeg je ovlašten platiti. Pri tom se tužitelju smanjuju budući prihodi, ali navedene prihode tužitelj ne bi niti imao da nisu primijenjena tehnološka rješenja koje je odredio, jer u većini slučajeva ne bi niti postojala tehnička mogućnost za uvlačenje kabela operatora korisnika. Prijedlog tužitelja da bi se investicija refundirala prema iskorištavanju cijevi nije prihvaćena jer nije u skladu s člankom 9. stavak 5. Pravilnika. Naime, tužitelj je s OiV-om sklopio ugovor o najmu i uporabi slobodnog prostora u cijevima kabelske kanalizacije HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. broj 551/07, te upravo na temelju tog ugovora OiV i zatražio pristup i zajedničko korištenje tužiteljeve elektroničke komunikacijske infrastrukture pri čemu je tužitelj izradio tehničko rješenje. Međutim, tužitelj ne objašnjava da je to njegov »standardni, krovni ili okvirni« ugovor koji sklapa sa svim pravnim osobama na razini cijelog teritorija Republike Hrvatske, a da u slučaju prihvaćenja zahtjeva od strane drugih pravnih osoba za korištenjem slobodnog dijela elektroničke komunikacijske infrastrukture za pojedinu dionicu (kao u ovom slučaju za spornu trasu HRT dom – Sljeme, Prisavlje 3, u Zagrebu), tužitelj sklapa dodatne »posebne« odnosno pojedinačne ugovore koji se smatraju dodacima »krovnom ili okvirnom ugovoru«. Da bi neka pravna osoba mogla baviti tom djelatnošću mora prvo s tužiteljem sklopiti »standardni, krovni ili okvirni« ugovor na razini cijelog teritorija Republike Hrvatske, a onda za svaku pojedinu trasu mora sklopiti »posebne« ugovore. Pravna osnova rješenja je članak 30. stavak 10. i 14. Zakona o elektroničkim komunikacijama, a podredno i odredbe Pravilnika. S obzirom na iznijeto predlaže da Sud tužbu kao neosnovanu odbije.

Zainteresirana osoba ODAŠILJAČI I VEZE d.o.o. iz Zagreba, Ulica grada Vukovara 269d, zastupano po članu uprave Borisu Abramoviću u odgovoru na tužbu u bitnome navodi da je Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije u svemu postupila sukladno Zakonu o elektroničkim komunikacijama kao i Pravilniku o načinu i uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme, te da nije prekoračila svoje ovlasti niti je pogrešno primijenila zakone. Nadalje činjenično stanje je pravilno utvrđeno kako je to navedeno i u odgovoru na tužbu tuženog tijela, te predlaže da Sud tužbu kao neosnovanu odbije.

Tužba nije osnovana.

Iz spisa predmeta je razvidno da se pobijanim rješenjem tužitelju nalažu određene obveze kako je to navedeno u izreci pobijanog rješenja od 16. veljače 2010. godine.

Naime, ODAŠILJAČI I VEZE d.o.o. su pokrenuli postupak protiv tužitelja oko uvjeta i načina pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme u dijelu međusobnog obračuna troškova. OiV je prema odobrenom tehničkom rješenju od strane Hrvatskih telekomunikacija d.d., broj TR IOD R1-009/08 investirao u polaganje kombinacija cijevi u slobodni prostor izgrađene elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme na trasi u Zagrebu, Prisavlje 3 (HRT dom – Sljeme), te je tražio od tužitelja da mu refundira iznos od 197.407,80 HRK. U provedenom postupku zatraženo je očitovanje od tužitelja koji je obrazložio da će investiciju refundirati prema dinamici kojom će ostali slobodni kapaciteti biti eksploatirani bilo od strane drugih operatora korisnika bilo od strane HT-a. Iako naglašava da postaje vlasnik svih kombinacija cijevi koje su operatori korisnici bili dužni položiti u slobodni prostor kabelske kanalizacije do pune popunjenosti to ne znači njegovu obvezu da mora refundirati cjelokupni iznos investicije prije nego što taj slobodni kapacitet bude u funkciji. Da bi se spor riješio mirnim putem zakazana je usmena rasprava 18. prosinca na kojoj je OiV predložio povoljniji način refundiranja za tužitelja, međutim isti nije od njega prihvaćen.

Kako se ovaj spor nije mogao riješiti dogovorom pravilno je postupilo tuženo tijelo kada je sukladno članku 20. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08.) donijelo pobijano rješenje od 16. veljače 2010. godine. Naime, tom odredbom propisano je da u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovog Zakona, Agencija mora, na zahtjev bilo koje od stranaka u sporu, donijeti konačnu odluku o rješenju spora u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana pokretanja postupka rješavanja spora. Rok rješavanja spora može se produljiti samo u iznimnim okolnostima. Prema stavku 2. istog članka, sve stranke u sporu moraju u potpunosti surađivati s Agencijom u svrhu rješavanja spora.

Člankom 30. stavak 10. istoga Zakona, ako infrastrukturni operator odbije sklopiti ugovor iz stavka 2. ovog članka, ili ne omogući operatoru korisniku pristup i zajedničko korištenje svoje elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme uz uvjete iz stavka 2. ovog članka, Agencija će, na zahtjev operatora korisnika, u roku od 30 dana od dana podnošenja tog zahtjeva utvrditi postoje li odgovarajući uvjeti iz stavka 2. ovog članka, i u slučaju postojatih uvjeta donijeti odluku koja u cijelosti zamjenjuje taj ugovor.

Prema stavku 14. istog članka Zakona, u slučaju spora između infrastrukturnog operatora i operatora korisnika u vezi sa sklopljenim ugovorom o pristupu i zajedničkom korištenju elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme ili plaćanjem naknade za takav pristup i zajedničko korištenje, Agencija provodi postupak rješavanja spora u skladu s odredbama članka 20. ovog Zakona, vodeći pri tom računa o odgovarajućim uvjetima pristupa i zajedničkog korištenje iz stavka 2. ovog članka.

Ocjenjujući zakonitost pobijanog rješenja ovaj Sud smatra da je pobijano rješenje donijeto na temelju pravilno utvrđenog činjeničnog stanja, te pravilne primjene materijalnih propisa. Naime, tuženo tijelo u postupku utvrdilo da u konkretnom slučaju treba primijeniti članak 9. stavak 5. Pravilnika o načinu i uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme (»Narodne novine« broj 154/08.), a kojom je propisano da troškovi materijala i radova iz članka 4. stavak 17., odnosno članka 9. stavak 4. točke h. ovog Pravilnika, snosi operator korisnik, a infrastrukturni operator je dužan u ugovoru iz stavka 3. ovog članka, točno odrediti način i rok međusobnog obračuna troškova (refundiranja). Rok za refundiranje treba biti što kraći, a refundiranje je moguće na primjer i na račun najma po drugim ugovorima, i na drugim dionicama.

Tuženo tijelo naglašava da se slobodni prostor mora koristiti najracionalnije polaganjem kombinacije cijevi time da se operatoru korisniku omogući povrat dijela uloženih sredstava polaganja cijevi dok sam snosi troškove vezane uz polaganje svojih kabela u kombinaciji cijevi. I kod načina refundiranja troškova operatora korisnika primjenjuju se način da se infrastrukturnog operatora najmanje opterećuje time da se uložena sredstva odbiju od budućeg godišnjeg najma kojeg je ovlašten platiti, posebno imajući u vidu da HT i OiV imaju sklopljen okvirni Ugovor o najmu i uporabi slobodnog prostora u cijevima kabelske kanalizacije HT-a broj 551/07.

Prigovori tužitelja izneseni u tužbi nisu bili od utjecaja na rješenje ove upravne stvari pa ih je valjalo kao neosnovane odbiti. Posebno stoga što su isti u suprotnosti sa Zakonom o elektroničkim komunikacijama i Pravilnikom o načinu i uvjetima pristupa i zajedničkog korištenja elektroničke komunikacijske infrastrukture i povezane opreme.

Tuženo tijelo je prilikom donošenja rješenja pravilno primijenilo zakon i propise utemeljene na zakonu, potpuno i pravilno utvrdilo činjenično stanje, te osporenim rješenjem nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja, radi čega je na temelju odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.) tužba odbijena kao neosnovana.

Broj: Us-3091/2010-5

Zagreb, 19. listopada 2011.

Predsjednik vijeća
Smiljan Mikuš, v. r.

Presuda, NN 146/2011-2980