### NN 29/2016 (1.4.2016.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-40/14-10 od 17. ožujka 2016

29 01.04.2016 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-40/14-10 od 17. ožujka 2016

29 01.04.2016 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-40/14-10 od 17. ožujka 2016

VISOKI UPRAVNI SUD
REPUBLIKE HRVATSKE

820

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sutkinja toga suda Lidije Rostaš-Beroš, predsjednice vijeća, Ljiljane Karlovčan-Đurović i Sanje Štefan, članica vijeća, uz zapisničarku Ivanu Firšt, u upravnom sporu tužitelja Hrvatskog Telekoma d.d., Roberta Frangeša Mihanovića 9, Zagreb, kojeg zastupa opunomoćenica Iva Cibulić Blažević, protiv tuženice Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti (prije: Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije), Roberta Frangeša Mihanovića 9, Zagreb, koju zastupaju opunomoćenici Domagoj Maričić i Lidija Antonić, radi izmjene i dopune Standardne ponude HT-a za uslugu najma korisničke linije, 17. ožujka 2016.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev koji glasi:

»Poništava se rješenje Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije: klasa: UP/I-344-01/13-05/40, urbroj: 376-11-14-09 od 5. ožujka 2014. u dijelu točka I. 2.«

II. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Tuženica je točkom I. izreke osporavane odluke dopunila tužiteljevu Standardnu ponudu za uslugu najma korisničke linije tako da je točkom I.1. u članku 1.4.2. Zahtjev za uslugu najma korisničke linije tako da stavak 15. glasi: »Također, zahtjev za veleprodajne usluge iz ove Standardne ponude može biti povezan sa zahtjevom za neku drugu veleprodajnu uslugu, u kojem slučaju je HT obvezan uskladiti realizaciju svih zahtjeva kako bi krajnjem korisniku sve zatražene usluge bile istovremeno aktivirane, odnosno deaktivirane. Ukoliko u prethodno navedenom slučaju, HT ne realizira sve zatražene usluge istovremeno u roku iz čl. 1.4.2. ili na zatraženi datum, obvezan je Operatoru korisniku isplatiti naknadu za nepravovremenu realizaciju. Jedinstveni iznos naknade iznosi 50 HRK po danu za nepravovremenu realizaciju u prvih deset dana, a od jedanaestog dana pa sve do realizacije usluge 75 HRK po danu. Naknadu za nepravovremenu realizaciju potrebno je obračunati počevši od isteka roka iz čl. 1.4.2. ili željenog datuma realizacije do trenutka realizacije posljednje zatražene veleprodajne usluge.«

Tuženica je nadalje točkom I.2. izmijenila u Standardnoj ponudi članak 5. Uvjeti pružanja usluge najma korisničke linije, tako da glasi: »Operator korisnik ima pravo na naknadu za svaki dan nepravovremene realizacije usluge najma korisničke linije i dodatnih usluga na način da naknada za svaki dan nepravovremene realizacije unutar prvih 10 dana iznosi 50 HRK po danu, a od jedanaestog dana pa sve do realizacije usluge 75 HRK po danu.«

Točkama II. i III. izreke odluke, tuženica je obvezala tužitelja da iz Standardne ponude ukloni sve odredbe koje su protivne odredbama iz točke I. izreke odluke te da, najkasnije do 14. travnja 2014. objavi na svojim internetskim stranicama i 1. svibnja 2014. počme primjenjivati Standardnu ponudu Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa s ugrađenim izmjenama i dopunama.

Tužitelj je podnio upravnu tužbu kojom zahtijeva poništavanje točke I. 2. izreke osporavane odluke (čl. 22. st. 2. t. 1. Zakona o upravnim sporovima – »Narodne novine« 20/10., 143/12., 152/14., dalje u tekstu: ZUS).

Tužitelj u tužbi osporava tuženičinu odluku u navedenom dijelu i tvrdi da je mjesečna naknada za uslugu najma korisničke linije iznosila 46,68 kuna te da se naknada za kašnjenje po danu unutar prvih 10 dana do tada računala kao 50% mjesečne naknade, odnosno 23,34 kune, a nakon prvih 10 dana kao 150% mjesečne naknade, odnosno 70,02 kune. Smatra da je tuženica povisila iznose naknade koje on mora platiti operatorima u slučaju kašnjenja s realizacijom usluge najma korisničke linije.

Nadalje tužitelj tvrdi da tuženica ne obrazlaže koja je svrha provedbe konkretnog postupka izmjene Standardne ponude – provedba određene regulatorne obveze iz Odluke o analizi tržišta ili ostvarivanje određenog regulatornog načela i cilja iz članka 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12., 80/13. i 71/14. – dalje u tekstu: ZEK), već da samo navodi da je to smatrao opravdanim i potrebnim. Tvrdi da tuženica, pritom, ne navodi iz kojih razloga je to opravdano i potrebno, odnosno koja je to svrha koju namjerava postiči takvom izmjenom te da je time povrijedila zakon na njegovu štetu tj. postupila protivno članku 58. stavku 3. ZEK-a.

Tužitelj tvrdi da je naknada za kašnjenje, definirana Standardnom ponudom na temelju koje on s operatorima sklapa ugovore, svojim sadržajem odgovara institutu ugovorne kazne za slučaj kašnjenja s ispunjenjem kako je propisan Zakonom o obveznim odnosima (»Narodne novine« 35/05., 41/08., 125/11. – dalje u tekstu: ZOO). Budući da ZEK kao specijalni propis ne sadrži posebne odredbe o ugovornim kaznama, smatra da je primjenjiv ZOO prema kojem vjerovnik ima pravo zahtijevati ugovornu kaznu i kada nije pretrpio nikakvu štetu. Navodi da ugovorna kazna ne bi smjela biti nerazmjerno visoka s obzirom na vrijednost i značenje objekta obveze te da je tuženica imajući u vidu članak 56. stavak 3. ZEK-a morala voditi računa o razmjeru iznosa ugovornih kazni i interesa koji se njihovim propisivanjem štiti. Tvrdi da povišenje iznosa naknada za kašnjenje u realizaciji veleprodajne usluge povećava financijski rizik poslovanja i povećava visinu njegove obveze u slučaju kašnjenja s realizacijom usluge.

Tuženica u odgovoru na tužbu tvrdi da svrha provedbe konkretnog postupka izmjene Standardne ponude proizlazi iz obrazloženja osporavane odluke te Privitka 1 kao sastavnog dijela Odluke u kojem su sadržani odgovori na komentare operatora. Osporava da je Odlukom otežana tužiteljeva pozicija u odnosu na operatore korisnike njegovih usluga. Tvrdi da je izvršeno ujednačavanje naknade za nepravovremenu realizaciju usluge najma korisničke linije s naknadama određenim na tržištu veleprodajnog širokopojasnog pristupa i tržištu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji te da je izračun naknada pojednostavljen, što tužitelju ide u prilog jer je u slučaju složenog zahtjeva obvezan platiti samo jednu naknadu, bez obzira na broj istovremeno zatraženih usluga.

Tuženica navodi da tužitelj pogrešno smatra da naknada za kašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga svojim sadržajem odgovara institutu ugovorne kazne po ZOO-u jer je to naknada koju je tuženica na temelju odredbi ZEK-a propisala tužitelju unutar regulatorne obveze pristupa te ista ne može biti predmet slobodne volje unutar ugovornog odnosa između tužitelja i operatora korisnika njegovih veleprodajnih usluga. Tvrdi da je Odluka donesena u skladu s odredbom članka 56. stavka 3. ZEK-a uz poštivanje načela razmjernosti i da nikako ne povećava financijski rizik tužiteljevog poslovanja i obveze u slučaju kada dođe do kašnjenja s realizacijom usluge. Naglašava da Europska komisija nije imala primjedbi na sadržaj Odluke, što je razvidno iz njene odluke koju je tuženica zaprimila 27. veljače 2014.

Tuženica predlaže odbiti tužbeni zahtjev kao neosnovan.

U dokaznom postupku sud je uzeo u obzir činjenice utvrđene u postupku donošenja pobijane odluke te je izvršio uvid u dokumentaciju koja prileži spisu tuženice (čl. 33. st. 2. ZUS-a).

Na temelju razmatranja svih pravnih i činjeničnih pitanja (čl. 55. st. 3. ZUS-a), Sud je utvrdio da je tužbeni zahtjev neosnovan.

Iz spisa proizlazi da je u Standardnoj ponudi Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu najma korisničke linije pod člankom 5. Uvjeti pružanja usluge najma korisničke linije bilo propisano da operator korisnik ima pravo na naknadu za svaki dan zakašnjenja T-Coma u realizaciji usluge najma korisničke linije i dodatnih usluga na način da naknada za svaki dan zakašnjenja unutar prvih 10 dana zakašnjenja iznosi 50% mjesečne naknade za najam korisničke linije ili mjesečne naknade za dodatne usluge dok naknada za svaki dan zakašnjenja za slučaj kašnjenja od 11 ili više dana iznosi 150% mjesečne naknade za najam korisničke linije ili mjesečne naknade za dodatne usluge.

Tuženica je na temelju odredbe članka 58. stavka 3. ZEK-a izmijenila navedeni članak 5. Standardne ponude na način da je osporavanom točkom I.2. odluke odredila da operator korisnik ima pravo na naknadu za svaki dan nepravovremene realizacije usluge najma korisničke linije i dodatnih usluga na način da naknada za svaki dan nepravovremene realizacije unutar prvih 10 dana iznosi 50 kuna po danu, a od jedanaestog dana pa sve do realizacije usluge 75 kuna po danu.

Po ocjeni suda, pravilno je stajalište tuženice da navedenom izmjenom Standardne ponude nije povišen iznos naknade već je izvršeno ujednačavanje naknade za nepravovremenu realizaciju najma korisničke linije s naknadama određenim na tržištu veleprodajnog širokopojasnog pristupa i tržištu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji kao i da je pojednostavljen izračun naknada.

Iz spisa tuženice proizlazi da je tuženica o izmjenama naknada, u skladu s odredbom članka 23. ZEK-a, obavijestila Europsku komisiju koja je 27. veljače 2014. dostavila odluku u skladu s člankom 7. stavkom 3. Direktive 2002/21/EZ u kojoj je navedeno da je Komisija razmotrila obavijest i da nema primjedbi.

Ocjenjujući zakonitost pobijane odluke (čl. 3. st. 1. ZUS-a) u granicama postavljenog tužbenog zahtjeva (čl. 31. st. 1. ZUS-a), Sud je ocijenio da je tuženica osporavanu odluku donijela u skladu sa zakonom, uz razložno obrazloženje s kojim je Sud suglasan.

Zbog svega navedenog, tužbeni zahtjev je odbijen na temelju odredbe članka 57. stavka 1. ZUS-a, a odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-40/14-10

Zagreb, 17. ožujka 2016.

Predsjednica vijeća
Lidija Rostaš-Beroš, dipl. iur., v. r.