## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1162/1997 od 2. prosinca 1998.

### NN 156/1998 (7.12.1998.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1162/1997 od 2. prosinca 1998.

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jadranko Crnić, predsjednik
Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac i Mladen Žuvela, odlučujući o ustavnoj
tužbi B. B., zatupanog po D. K., odvjetniku iz O., na sjednici održanoj
dana 2. prosinca 1998. godine, donio je ovu

## **ODLUKU**

1. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

- rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Kž-541/1998-3 od
20. studenoga 1998. godine i

- rješenje Županijskog suda u P., broj: K-26/96, Kv-448/98 od 26. listopada
1998. godine.

2. Ova odluka objavit će se u "Narodnm novinama".

Obrazloženje

B. B. iz P. podnio je pravodobnu ustavnu tužbu povodom rješenja Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Kž-412/97-3 od 8. listopada 1997. godine,
kojim je odbijena njegova žalba podnijeta protiv rješenja Županijskog suda
u P., broj: Kv-243/97 od 23. rujna 1997. godine. Navedenim rješenjem Županijski
sud je po službenoj dužnosti utvrdio da u odnosu na optuženika (podnositelja
ustavne tužbe) i dalje postoji zakonski razlog za pritvor naveden u članku
182. stavku 2. točki 3. Zakona o krivičnom postupku ("Narodne novine",
broj 34/93, 38/93 i 28/96, nastavno: ZKP), te je pritvor produljen.

Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna
prava iz članaka 25. i 28. Ustava Republike Hrvatske.

Smatra kako se temeljem prejudicirane krivnje podnositelja opravdava
određivanje i trajanje pritvora, jer se rješenjima o produljenju pritvora
ne obrazlažu razlozi koji bi ukazivali na postojanje opasnosti od ponavljanja
kaznenog djela, već se obrazlažu one činjenice koje će biti predmetom razmatranja
vijeća suda prvog stupnja nakon provedene glavne rasprave.

Nadalje, podnositelj smatra kako trajanje pritvora u njegovom slučaju
predstavlja u suštini izdržavanje kazne, iako mu krivnja još nije dokazana.
Stoga smatra da je u nepovoljnijem položaju od osoba koje se nalaze na
izdržavanju kazne budući se tim osobama nakon godinu dana izdržane kazne
priznaje čak i pravo na godišnji odmor.

Iz pribavljenog spisa predmeta razvidno je kako je protiv podnositelja
podnijeta kaznena prijava zbog kaznenog djela zloupotrebe položaja i ovlaštenja
iz članka 215. stavaka 1., 3. i 5. KZRH i kaznenog djela krivotvorenja
isprave iz članka 206. stavak 1. KZRH. Rješenjem istražnog suca određen
mu je pritvor na osnovi članka 182. stavka 2. točke 2. ZKP (prema kojoj
se pritvor može odrediti ako postoji osnovana bojazan da će osumnjičenik
uništiti tragove krivičnog djela ili ako osobite okolnosti pokazuju da
će ometati istrazi utjecanjem na svjedoke, suučesnike ili prikrivače).

Rješenjima izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u P., Kv-103/96 od
13. lipnja 1996., Kv-134/96 od 12. srpnja 1996. godine te rješenjem Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, Kr-320/96 od 7. kolovoza 1996. godine, produljivan
je pritvor protiv podnositelja, a temeljem iste zakonske osnove.

Rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske, Kr-341/96 od 12. rujna 1996.
godine također je podnositelju produljen pritvor, ali temeljem zakonske
osnove iz članka 182. stavka 2. točke 2. i 3. ZKP (prema točki 3. citiranog
članka pritvor se može odrediti ako osobite okolnosti opravdavaju bojazan
da će osumnjičenik ponoviti krivično djelo ili da će dovršiti pokušano
krivično djelo ili da će učiniti krivično djelo kojim prijeti).

Optužnicom broj: Kt-34/96 od 12. studenoga 1996. godine podnositelju
se stavlja na teret da je u vremenskom periodu od 15. travnja 1994. do
18. svibnja 1995. godine u svojstvu šefa poslovnice skladišta MI PIK "V."
naložio djelatnicama skladišta da sačine više lažnih računa iz kojih proizlazi
da je poduzeće "S." po važećim cijenama kupilo određenu količinu proizvoda
PIK-a "V.", da bi nakon toga sačinili lažne račune po kojima PIK "V." kupuje
određenu količinu tih proizvoda od poduzeća "S." po znatno uvećanim cijenama.
Nadalje, da je u dogovoru s ostalim okrivljenicima isporučio Ministarstvu
obrane Republike Hrvatske, VP P. robu koja se nalazila na skladištu PIK-a
"V." i koja je bila PIK-ov proizvod, ali po cijenama iz lažnih računa lažnog
dobavljača "S.". Osim toga, stavlja mu se na teret da je u svojstvu šefa
poslovnice Skladište MI PIK "V". ovjeravao svojim potpisom za tri osobe
račune Studentskog centra R., znajući da te osobe nisu obavljale nikakve
poslove u Skladištu P., te je novac koji je PIK "V." preko Studentskog
centra plaćao tim osobama zadržao za sebe.

Nakon podignute optužnice, rješenjem vijeća Županijskog suda u P., Kv-208/96
od 13. studenoga 1996. godine produljen je pritvor protiv podnositelja
temeljem zakonske osnove iz točke 3. stavka 2. članka 182. ZKP.

Daljnjim pravomoćnim rješenjima vijeća Županijskog suda u P. (Kv-24/97
od 29. siječnja 1997., Kv-91/97 od 17. travnja 1997., Kv-243/97 od 23.
rujna 1997., Kv-334/97 od 8. prosinca 1997., Kv-59/98 od 4. ožujka 1998.,
Kv-166/98 od 15. svibnja 1998., Kv-295/98 od 31. srpnja 1998., te rješenjem
Kv-448/98 od 26. listopada 1998. godine koje je potvrđeno rješenjem Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj: Kž-541/98 od 20. studenoga 1998. godine)
produljivan je pritvor protiv podnositelja temeljem istog zakonskog razloga
iz točke 3. stavka 2. članka 182. ZKP. Ta rješenja su donijeta po službenoj
dužnosti temeljem odredbe članka 189. stavak 2. ZKP (u fazi postupka nakon
predaje optužnice sudu do završetka glavne rasprave vijeće je dužno nakon
proteka dva mjeseca od pravomoćnosti posljednjeg rješenja o pritvoru, i
bez prijedloga stranaka, ispitati postoje li još razlozi za pritvor i donijeti
rješenje o produljenju ili ukidanju pritvora).

Ustavna tužba podnesena je povodom rješenja Vrhovnog suda Republike
Hrvatske broj: Kž-412/97 od 8. listopada 1997. godine kojim je potvrđeno
rješenje Županijskog suda u P. broj: Kv-243/97 od 23. rujna 1997. godine.
Ustavni sud je ipak odlučivao i o zadnjem rješenju o pritvoru Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Kž-541/98 od 20. studenoga 1998. godine,
kojim je potvrđeno rješenje Županijskog suda u P., broj: Kv-448/98 od 26.
listopada 1998. godine, jer se radi o odlukama koje su identičnog sadržaja,
donesene na temelju iste činjenične i pravne osnove i u istom kaznenom
postupku, a temeljem članka 60. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
po kojoj Sud može ukinuti ne samo osporeni nego i drugi akt donesen u istom
predmetu.

Donoseći navedena rješenja o produljenju pritvora sudovi smatraju kako
i dalje postoji opasnost od ponavljanja sličnih kaznenih djela, doduše
ne u istom poduzeću budući je podnositelju prestao radni odnos, niti u
istom svojstvu rukovoditelja određenog procesa. Kao okolnosti koje opravdavaju
tu bojazan u svim rješenjima o produljenju pritvora koja se temelje na
točki 3. stavka 2. članka 182. ZKP, navode se kriminalna djelatnost koja
je trajala preko godine dana, mnogobrojne kriminalne radnje izvršenja,
te pribavljena znatna imovinska korist.

Potrebno je navesti kako su dana 1. siječnja 1998. godine stupili na
snagu novi Kazneni zakon i Zakon o kaznenom postupku ("Narodne novine"
110/97). Budući je novi kazneni zakon po zaprijećenim kaznama blaži za
optuženike, podneskom Županijskog državnog odvjetništva u P. od 5. ožujka
1998. godine izmijenjeni su pravni opisi i kvalifikacije kaznenih djela
iz optužnice, tako se podnositelju sada stavlja na teret kazneno djelo
protiv službene dužnosti zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 337. stavaka
1., 3. i 4. KZ u stjecaju s kaznenim djelom iz članka 311. stavka 1. KZ.

Prema odredbi članka 501. stavka 1. novog Zakona o kaznenom postupku
kazneni postupak koji je pokrenut prije stupanja na snagu ovog Zakona nastavit
će se pod odredbama Zakona o krivičnom postupku ("Narodne novine", broj
34/93, 38/93 i 28/96), osim ako odredbama ove glave nije što posebno propisano.

Stavkom 5. članka 502. novog ZKP propisano je da se odredbe članka 109.
ovoga Zakona o rokovima trajanja pritvora primjenjuju u predmetima započetim
nakon stupanja na snagu ovog Zakona. Stoga se u konkretnom slučaju primjenjuju
odredbe Zakona o krivičnom postupku ("Narodne novine", broj 34/93, 38/93
i 28/96).

Iz spisa predmeta također je razvidno kako je podnositelju prestao radni
odnos u poduzeću PIK "V". odlukom o otkazu ugovora o radu od 25. srpnja
1996. godine, a njegov zahtjev za ostvarenje prava iz radnog odnosa je
odbijen.

Ustavna tužba je osnovana.

Suprotno dosadašnjem stajalištu Ustavni sud Republike Hrvatske smatra
kako je, radi učinkovite zaštite ustavnog prava na slobodu, ljudsko dostojanstvo
i prava uhićenika, ustavna tužba dopuštena.

Svrha kaznenog postupka je da nitko nedužan ne bude osuđen, a da se
počinitelju kaznenog djela izrekne kazna ili druga mjera uz uvjete koje
predviđa zakon i na temelju zakonito provedenog postupka pred nadležnim
sudom (članak 1. stavak 1. Zakona o kaznenom postupku).

Da bi se osigurala nazočnost okrivljenika (i uspješno vođenje krivičnog
postupka - prema dosadašnjem ZKP) prema okrivljeniku se mogu poduzeti određene
mjere. Pritom treba navesti kako novi ZKP predviđa više blažih mjera kojima
se može supstituirati pritvor nego što je bilo propisano dosadašnjim ZKP.

Pri odlučivanju o mjerama osiguranja nazočnosti okrivljenika sud mora
paziti da se ne primjenjuje teža mjera ako se ista svrha može postići blažom
mjerom. Sud će po službenoj dužnosti ukinuti te mjere ili ih zamijeniti
blažim mjerama ako su prestali zakonski uvjeti za njihovu primjenu, ili
ako su nastupili uvjeti da se ista svrha može postići blažom mjerom (članak
87. novog ZKP, a slično i članak 173. dosadašnjeg ZKP).

Pritvor je svakako najteža mejra koja se poduzima u svrhu nazočnosti
okrivljenika, a primjenjuje se samo onda ako se ista svrha ne može ostvariti
drugom mjerom (članak 101. novog ZKP).

O eventualnoj povredi ustavnih prava određivanjem ili produljenjem pritvora
treba se odlučivati onda kada su ta prava povrijeđena. Ako bi se zaštita
tog prava odgodila do završetka kaznenog postupka, onda ta zaštita, budući
da je ispitivanje postojanja zakonskih uvjeta i razloga za određivanje
ili produljenje pritvora odvojeno od ispitivanja činjenica i okolnosti
na osnovu kojih će se donijeti meritorna odluka i ne može imati utjecaja
na odluku suda o glavnoj stvari, ne bi imala nikakav učinak.

Odredba članka 182. stavka 2. točke 3. ZKP temeljem koje je u konkretnom
predmetu produljivan pritvor, ima preventivni karakter. Primjena ove pritvorske
osnove ovisi o ispunjenom općem uvjetu (postojanje osnovane sumnje) te
o postojanju osobitih okolnosti koje opravdavaju bojazan da će okrivljenik
ponoviti ili dovršiti krivično djelo, odnosno učiniti krivično djelo kojim
prijeti. Niti dosadašnji a niti novi ZKP ne određuje sadržaj osnovane sumnje
i osobitih okolnosti.

Bojazan da će okrivljenik ponoviti kazneno djelo znači da bi mogao izvršiti
kazneno djelo istovjetno ili slično s kaznenim djelom za koje se kazneno
goni, a ne bilo koje drugo kazneno djelo.

Kazneno djelo koje se podnositelju stavlja na teret svrstano je u glavu
XXV. Kaznenog zakona čiji je naslov Kaznena djela protiv službene dužnosti.
Navedena djela može počiniti samo službena ili odgovorna osoba, dakle zaposlena
osoba, pri čemu nije potrebno da ima neku rukovodeću ulogu u poduzeću,
već je dovoljno da u okviru poslova koji su mu povjereni ima određenu samostalnost
u poslovanju.

Podnositelj je po zanimanju službenik sa završenom srednjom upravnom
školom. Odlukom o otkazu ugovora o radu prestao mu je radni odnos. Budući
se protiv podnositelja vodi kazneni postupak, samim time smanjena mu je
mogućnost zaposlenja u određenim službama (naprimjer članak 15. Zakona
o državnim službenicima i namještenicima), a time ujedno i mogućnost ponavljanja
kaznenog djela.

Mogućnost ponavljanja kaznenog djela, a kao jedna od zakonom propisanih
osnova za određivanje i produljenje pritvora, mora biti konkretna i takva
da se razborito može predvidjeti i očekivati.

Apstraktna mogućnost i očekivanje da bi se optuženik mogao ponovno zaposliti
te time doći u situaciju ponoviti kazneno djelo nije i ne može biti dovoljan
razlog ni za određivanje a niti za produljenje pritvora, a posebice nakon
proteka toliko vremena.

Ovo tim više što bi, a radi zaštite ustavnih prava, u slučajevima produljenja
pritvora kroz duže vrijeme, a kroz koje vrijeme štetne posljedice bivaju
veće, razlozi za produljenje pritvora moraju biti kvalitativno jači.

Iz pribavljenog spisa predmeta razvidno je kako se u svim rješenjima
o produljenju pritvora ponavljaju razlozi kojima se opravdava produljenje
pritvora protiv podnositelja, međutim, u tim rješenjima nema nikakvih obrazloženih
osnova za tvrdnju da će podnositelj ponoviti kazneno djelo osim općenite
tvrdnje koja se između ostalog sastoji u reproduciranju optužnog akta.

Pribavljena velika imovinska korist čini obilježje kaznenog djela koje
se podnositelju stavlja na teret, a koje je kvalificirano upravo zbog visine.
Visina pribavljene imovinske koristi utvrdit će se tek po dovršetku knjigovodstveno-financijskog
vještačenja što sudovi i navode u nekim rješenjima o produljenju pritvora,
međutim, unatoč mogućnosti da ta visina bude manja od one koja se stavlja
na teret optužnicom, smatraju kako je visina imovinske koristi jedan od
razloga za produljenje pritvora. Visinu imovinske koristi, kao i brojnost
radnji izvršenja i trajanje kriminalnog ponašanja podnositelja tek treba
utvrditi u tijeku kaznenog postupka, pa pozivanjem samo na te okolnosti
u konkretnom slučaju ne mogu biti zakoniti razlog za produljenje pritvora,
a s obzirom i na kaznena djela koja se podnositelju stavljaju na teret.

Stoga, pravni argumenti kojima se opravdava produljenje pritvora u konkretnom
slučaju nisu razlozi za primjenu točke 3. stavka 2. članka 182. ZKP, pa
je u konkretnom slučaju pogrešno primijenjen zakon.

Slijedom navedenog, Ustavni sud Republike Hrvatske je utvrdio kako su
sudovi, donošenjem rješenja o produljenju pritvora koja nisu osnovana na
zakonu, povrijedili ustavna načela iz članka 3., prema kojem su najviše
vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske, između ostalih sloboda i
vladavina prava, članka 5. kojim je propisano da je svatko dužan držati
se Ustava i zakona i poštivati pravni poredak Republike Hrvatske te članka
115. stavak 3. Ustava, prema kojem sudovi sude na temelju Ustava i zakona.
Istodobno su podnositelju povrijeđena ustavna prava iz članka 22. Ustava,
kojim je propisano da su čovjekova sloboda i osobnost nepovredivi. Stavak
2. citiranog članka propisuje da se nikomu ne smije oduzeti ili ograničiti
sloboda osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.

Budući je Ustavni sud utvrdio povredu gore navedenih ustavnih načela
i ustavnih prava, na temelju članka 59. stavka 1. i članka 60. Poslovnika
Ustavnog suda Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj 29/94), odlučio
je kao u izreci.

Uslijed odluke pod točkom I. izreke pritvor određen temeljem ukinutih
rješenja prestaje od dana donošenja odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske.

Odluka iz stavka 2. izreke temelji se na odredbi članka 20. stavka 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj
13/91).

Broj: U-III-1162/1997
Zagreb, 2. prosinca 1998.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 156/1998-1919