## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2432/2008 od 7. listopada 2009.

### NN 135/2009 (11.11.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2432/2008 od 7. listopada 2009.

135 11.11.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2432/2008 od 7. listopada 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3302

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenula M. (č.s. K.) L. iz Z., na sjednici održanoj 7. listopada 2009., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8916/07-4 od 27. veljače 2008., kojom je odbijena tužba podnositeljice u upravnom sporu protiv rješenja Ministarstva obrane Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: MORH), Uprave za ljudske resurse klasa: 034-07/07-01/2, ur. broj: 512M2-010401-07-157 od 6. srpnja 2007.

Navedenim rješenjem utvrđeno je da je podnositeljici prestala djelatna vojna služba s danom 1. listopada 2004.

2. U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe povrede ustavnih prava, izrijekom se pozivajući na članak 14. stavak 2., članak 19. stavak 2., članak 44. i članak 54. Ustava.

Opsežno izlaže historijat upravnih postupaka i upravnih sporova vođenih u konkretnoj pravnoj stvari, te ustraje na stajalištu da joj činjenicom razrješenja službe tajnika u Vojnom ordinarijatu nije istodobno prestala djelatna vojna služba u MORH-u, u koju je, kako smatra, primljena na neodređeno vrijeme (budući da u rješenju o primitku u djelatnu vojnu službu nije navedeno da bi se radilo o primitku na određeno vrijeme), kao što je i tajnikom Vojnog ordinarijata imenovana na neodređeno vrijeme. Takvo tumačenje, argumentum a contrario, temelji, pored ostalog, na činjeničnom i pravnom supstratu presude Upravnog suda, donesene u drugoj pravnoj stvari (predmet broj: Us-10224/01), na koju se poziva i MORH, a gdje je kapelan Vojne kapelanije, sa svim pravima župnika, imenovan na tri godine, pa mu je i djelatna vojna služba zasnovana na određeno vrijeme od tri godine.

Ističe da prestanak djelatne vojne službe u MORH-u mora biti zasnovan na nekom od razloga taksativno propisanih u Zakonu o službi u oružanim snagama Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 33/02., 58/02. i 175/03., u daljnjem tekstu: ZSOSRH), koji je mjerodavan za konkretan slučaj, uz supsidijarnu primjenu propisa o državnim službenicima i namještenicima, općih propisa o radu i kolektivnih ugovora.

Takvih zakonom propisanih razloga nema u spornom rješenju kojim je prestala njezina djelatna vojna služba, a tu je činjenicu potvrdio i sam Upravni sud u jednoj od presuda donesenih u konkretnoj pravnoj stvari. Prestanak njezine ili bilo koje službe u Vojnom ordinarijatu, odnosno bilo koje službe u bilo kojoj ustrojbenoj cjelini MORH-a, sam po sebi, ne mora nužno rezultirati prestankom djelatne vojne službe, već je moguć raspored na drugačiju službu i/ili u drugu ustrojbenu cjelinu, napose kada se radi o stjecanju uvjeta za umirovljenje.

Podnositeljica je na službu u Vojnom ordinarijatu imenovana dekretom Vojnog ordinarija od 20. studenoga 1997., a razriješena s 1. listopada 2004. dekretom Vojnog ordinarija od 31. kolovoza 2004., što za nadležne službe MORH-a predstavlja temelj za prestanak podnositeljičine djelatne vojne službe. MORH, naime, zastupa stajalište da osobe koje su na službu u Vojnom ordinarijatu imenovane dekretom ne stječu status djelatne vojne osobe trajno, već privremeno, a mjerodavnim pravom MORH smatra Pravilnik o ustrojstvu i djelovanju Vojnog ordinarijata u Republici Hrvatskoj (od 3. prosinca 1998.) odnosno odredbe Ugovora između Svete Stolice i Republike Hrvatske o dušebrižništvu katoličkih vjernika, pripadnika oružanih snaga i redarstvenih službi Republike Hrvatske (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 2/97.).

Podnositeljica ističe i to da se Upravni sud (u svim donesenim presudama, izuzevši jednu usvajajuću, a uključujući i posljednju odbijajuću, ovdje osporenu) zapravo nije bavio spornim materijalnopravnim pitanjem mogućih (propisanih) razloga za prestanak djelatne vojne službe odnosno zakonitošću akta o prestanku djelatne vojne službe, već se bavio ocjenom dekreta Vojnog ordinarija o njezinom razrješenju, navodeći da je to pravo vojnog ordinarija i njegova autonomna odluka.

Pored toga, Upravni sud, kada je presudom broj: Us-11086/05 od 24. siječnja 2007., usvojio tužbu podnositeljice i poništio sporni akt MORH-a o prestanku djelatne vojne službe, uz jasno izraženo i obvezujuće pravno stajalište (članak 62. Zakona o upravnim sporovima – »Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92., u daljnjem tekstu: ZUS) - da prestanak vojne službe mora biti zasnovan na zakonom propisanom razlogu - nije mogao u svojoj »novoj« presudi (ovdje osporenoj presudi broj: Us-8916/07) prijeći preko činjenice da je, nakon poništenja, u MORH-u ponovo donesen istovjetan akt o prestanku vojne službe, koji nije smio biti donesen, već je taj akt valjalo poništiti te je Upravni sud morao sam riješiti ovu pravnu stvar (sukladno članku 63. ZUS-a, čija je svrha upravo spriječiti da upravno tijelo »unedogled« postupa protivno pravnom stajalištu Upravnog suda). Napose novom presudom Upravni sud nije smio odbiti tužbu podnositeljice i time izraziti pravno stajalište dijametralno suprotno vlastitom (obvezujućem) pravnom stajalištu iz ranije presude u istoj pravnoj stvari.

Slijedom izloženog, podnositeljica predlaže ukidanje osporene presude Upravnog suda.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u ustavnu tužbu i priloženu dokumentaciju, Ustavni sud je utvrdio sljedeće:

Podnositeljica ustavne tužbe je na službu u Vojnom ordinarijatu imenovana dekretom Vojnog ordinarija od 20. studenoga 1997.

Rješenjem MORH-a, Personalne uprave od 18. prosinca 1997., primljena je u djelatnu vojnu službu s danom 1. prosinca 1997. i raspoređena u ustrojbenu cjelinu Politička uprava, Vojni ordinarijat, na dužnost tajnice, s činom bojnika.

Podnositeljica je razriješena od službe u Vojnom ordinarijatu s danom 1. listopada 2004., dekretom Vojnog ordinarija od 31. kolovoza 2004.

Rješenjem MORH-a, Uprave za ljudske resurse, od 28. rujna 2004., podnositeljici je s 1. listopada 2004., uz častan otpust, prestala djelatna vojna služba te je prevedena u pričuvu. U obrazloženju rješenja donositelj se poziva na dekret Vojnog ordinarija od 31. kolovoza 2004., na članak 193. ZSOSRH-a i na članak 13. Pravilnika o ustrojstvu i djelovanju Vojnog ordinarijata u Republici Hrvatskoj.

Povodom tužbe podnositeljice, Upravni sud je donio presudu (i rješenje) broj: Us-9063/04 od 5. svibnja 2005., kojom je, u bitnome, poništio pobijano rješenje MORH-a, utvrdivši da ono ne sadrži obrazloženje prestanka djelatne vojne službe, već da su razlozi za to izneseni tek u odgovoru tuženog tijela na tužbu podnositeljice, a što ne može biti zamjena za valjano obrazloženje upravnog akta.

MORH je 5. rujna 2005. donio novo rješenje kojim se ponovo utvrđuje prestanak djelatne vojne službe podnositeljice, a u čijem se obrazloženju navodi, pored ostalog, da je Vojni ordinarijat crkvena ustanova koju je osnovala Sveta stolica, na temelju Ugovora između Svete stolice i Republike Hrvatske iz prosinca 1996., koja se u svojem radu ravna prema propisima kanonskog prava, koja ima specifičan položaj crkvene ustanove na službi u MORH-u, i unutar koje Vojni ordinarij slobodno imenuje i razrješava djelatnike.

Povodom tužbe podnositeljice, Upravni sud je donio presudu broj: Us-11086/05 od 24. siječnja 2007., kojom je usvojio tužbu i poništio navedeno rješenje MORH-a od 5. rujna 2005., navodeći da su za prestanak djelatne vojne službe mjerodavni isključivo članci 188. i 189. ZSOSRH-a odnosno u njima propisani razlozi za prestanak, od kojih niti jedan nije naveden u pobijanom rješenju kao razlog prestanka službe podnositeljice. Upravni sud je naložio nadležnom tijelu da donese novo rješenje, pridržavajući se pravnog shvaćanja suda, u smislu članka 62. ZUS-a.

Budući da nadležno tijelo MORH-a nije donosilo novo rješenje u provedbi navedene presude Upravnog suda, podnositeljica je Upravnom sudu podnijela zahtjev radi donošenja rješenja u smislu članka 64. ZUS-a, koji je zahtjev odbijen (rješenjem broj: Us-7506/07 od 5. rujna 2007.), jer je u međuvremenu doneseno novo rješenje MORH-a.

To novo rješenje od 6. srpnja 2007. ponovo utvrđuje prestanak djelatne vojne službe podnositeljice, a razlozi su dijelom istovjetni kao u rješenju MORH-a od 5. rujna 2005., time da se dodaje kako je međunarodni ugovor pravni akt višeg ranga i pravne snage od zakona, te da služba u Vojnom ordinarijatu započinje dekretom Vojnog ordinarija o imenovanju, temeljem čega je MORH dužan imenovanu osobu primiti u radni odnos, privremeno, do razrješenja, pa je dekret Vojnog ordinarija o razrješenju temelj za prestanak službe u MORH-u. MORH se poziva i na pravno stajalište iz presude Upravnog suda broj: Us-10224/01 od 21. ožujka 2002. (slučaj kapelana Vojne kapelanije, imenovanog na tri godine).

U povodu (treće) tužbe podnositeljice, Upravni sud je donio presudu broj: Us-8916/07 od 27. veljače 2008., kojom je tužbu odbio, a koja se presuda osporava ustavnom tužbom.

Upravni sud je u osporenoj presudi naveo i obrazložio primjenu mjerodavnog prava. Pozvao se tako na odredbe Apostolske konstitucije Pape Ivana Pavla II. o duhovnoj skrbi za vojnike od 21. travnja 1986., odredbe Statuta Vojnog ordinarijata u Republici Hrvatskoj (»Službene vijesti HBK« broj 3/98.), Ugovor između Svete stolice i Republike Hrvatske, Pravilnik o ustrojstvu i djelovanju Vojnog ordinarijata u Republici Hrvatskoj od 3. prosinca 1998. te na odredbe Zakonika kanonskog prava. Na temelju navedenih pravnih izvora Upravni sud je utvrdio i ocijenio, u bitnome, da je Vojni ordinarijat posebno crkveno područje u Republici Hrvatskoj s vlastitim Statutom, kojeg odobrava Sveta stolica, koja i imenuje Vojnog ordinarija, a njegovoj jurisdikciji podliježu svi koji pripadaju Ordinarijatu, pa tako i u pogledu imenovanja i razrješenja. Prije imenovanja kapelana ili djelatnika u Ordinarijatu (a Vojni ordinarij je u tom smislu ovlašten, u dogovoru s mjerodavnim biskupom ili redovničkim poglavarom u Republici Hrvatskoj, zatražiti svećenike i redovnike za povremenu ili vremenski ograničenu službu u Ordinarijatu), Vojni ordinarij izvješćuje MORH i dostavlja mu osobne podatke tih osoba, radi zasnivanja radnog odnosa. Pitanja iz takvih radnih odnosa uređuju se pojedinačnim ugovorima između MORH-a i Hrvatske biskupske konferencije, a osobe na službi u Vojnom ordinarijatu plaćom su izjednačene s plaćama vojnih službenika, sukladno ZSOSRH. Stoga Upravni sud zaključuje da je imenovanje odnosno razrješenje tajnika Ordinarijata autonomno pravo Vojnog ordinarija, u čiju se ocjenu Upravni sud ne može upuštati, ali koja odluka jest podloga, to jest pravna osnova za donošenje odluke MORH-a o prestanku vojne službe.

5. Imajući u vidu navode ustavne tužbe, Ustavni sud najprije primjećuje kako je točno da je Upravni sud presudom broj: Us-11086/05 od 24. siječnja 2007., izrazio obvezujuće pravno stajalište da su za prestanak djelatne vojne službe mjerodavni isključivo članci 188. i 189. ZSOSRH-a odnosno u njima propisani razlozi, da bi nakon toga, na što također pravilno ukazuje podnositeljica, osporenom presudom broj: Us-8916/07 od 27. veljače 2008., faktično potvrdio novo rješenje MORH-a, koje nije doneseno u skladu s tim obvezujućim pravnim stajalištem.

Na navedeni način MORH i Upravni sud postupili su nezakonito odnosno protivno odredbama članaka 62. i 63. ZUS-a, što podnositeljica smatra povredom ustavnog prava na sudsku kontrolu zakonitosti upravnih akata iz članka 19. stavka 2. Ustava.

6. Ustavni sud, međutim, ističe da svaka povreda zakona, sama po sebi, ne znači nužno i povredu ustavnih prava, te da se u konkretnom slučaju, prema stajalištu Ustavnog suda, ne radi o povredi takvog značaja i intenziteta, koji bi opravdavali ocjenu o postojanju povrede ustavnih prava podnositeljice.

7. Ustavni sud navedeno stajalište temelji, prije svega, na ocjeni da su osporena presuda Upravnog suda broj: Us-8916/07 od 27. veljače 2008., kao i rješenje MORH-a od 6. srpnja 2007., koje joj je prethodilo, iako doneseni protivno postupovnim odredbama ZUS-a, utemeljeni na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud smatra da su pravna stajališta donositelja tih akata, napose glede mjerodavnog materijalnog prava i njegove primjene glede specifičnog pravnog položaja Vojnog ordinarijata, Vojnog ordinarija, djelatnika u Vojnom ordinarijatu i redovništva općenito, valjano obrazložena te je nedvojbeno da ona nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene tog prava.

Ustavni sud, dakle, utvrđuje da tim aktima nije povrijeđeno ustavno jamstvo jednakosti svih pred zakonom iz članka 14. stavka 2. Ustava.

8. S obzirom na navedeno, budući da je ishod konkretnog upravnog postupka i upravnog spora takav da podnositeljica, u materijalnopravnom smislu, nije oštećena ili uskraćena u svojim pravima (a niti joj je pripalo više prava) u odnosu na bilo koju drugu osobu u jednakom činjeničnom i pravnom položaju, postupovne povrede na koje podnositeljica ustavnom tužbom ukazuje Ustavni sud, imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja, ne može ocijeniti povredom podnositeljičinih ustavnih prava iz članaka 19. stavka 2. Ustava.

Inzistiranje na zakonitosti u postupovnom smislu, koja bi za posljedicu imala materijalnopravno neutemeljenu odluku, a slijedom koje bi podnositeljici pripalo pravo koje joj prema mjerodavnom pravu ne pripada (iako je njezino subjektivno stajalište o tome suprotno), nije valjana osnova za tvrdnju o postojanju povrede prava, napose ne za tvrdnju o postojanju povrede prava u ustavnopravnom smislu.

9. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da podnositeljici nisu povrijeđena niti ustavna prava iz članaka 44. i 54. Ustava, na koja ustavnom tužbom također ukazuje.

10. Zbog izloženih razloga, a na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točki I. izreke.

11. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2432/2008

Zagreb, 7. listopada 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 135/2009-3302