## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-953/1998 od 4. veljače 2002.

### NN 18/2004 (11.2.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-953/1998 od 4. veljače 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

541

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odluči­vanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos,
Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi, u postupku pokrenutom
ustavnom tužbom Z.V. iz K., kojeg zastupa H.K., odvjetnik iz K., na sjednici
održanoj dana 4. veljače 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Z.V.
iz K., putem punomoćnika H.K., odvjetnika u K., podnio je ustavnu tužbu protiv
presude Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-385/1997-8 od 6. svibnja
1998. godine, kojom je odbijena tužba podnositelja podnijeta protiv presude
Drugostupanjskog disciplinskog suda Ministarstva unutarnjih poslova Republike
Hrvatske, broj: DS-II-191/96 od 3. prosinca 1996. godine. Tom presudom odbijena
je žalba podnositelja izjavljena protiv presude Disciplinskog suda Policijske
uprave karlovačke, broj: 511-05-05-DS-40/50-96 od 10. listopada 1996. godine,
kojom je podnositelj proglašen krivim zbog počinjene teže povrede radne
discipline propisane člankom 82. stavkom 1. točkom 14. Zakona o unutarnjim
poslovima (»Narodne novine«, broj 19/91, 73/91, 19/92, 33/92, 76/94, 161/98,
29/00 i 53/00), te mu je izrečena dis­ci­plinska mjera prestanka radnog odnosa.

Člankom
82. stavkom 1. točkom 14. Zakona o unutarnjim po­slovima propisano je da se težom
povredom radne discipline smatra naročito svako kazneno djelo koje predstavlja
zapreku za zasnivanje radnog odnosa u Ministarstvu unutarnjih poslova.

Potvrđujući
prvostupanjsku presudu, drugostupanjski disciplinski sud izmijenio je pravnu
kvalifikaciju djela te podnositelja tereti za povrede radne dužnosti propisane člankom
82. točkama 13. i 17. Zakona o unutarnjim poslovima. Člankom 82. točkom 13.
Zakona o unutarnjim poslovima propisano je da se težom povredom radne
discipline smatra nedolično ponašanje u službi ili izvan službe, a točkom 17.
istog Zakona propisano je da se težom povredom radne discipline smatra
obavljanje poslova nespojivih s dužnostima radnika Ministarstva unutarnjih
poslova.

2.
Podnositelj smatra da mu je osporenim presudama po­vrijeđeno ustavno pravo
propisano člankom 19. Ustava Republike Hrvatske. Ističe da mu nije omogućeno očitovati
se o svim činjenicama i dokazima koji ga terete, da je u postupku izvođenja
dokaza samo pročitana njegova izjava koju je dao u obavijesnom razgovoru u
policiji, a da je u postupku pred disciplinskim sudom osporio navode iz te
izjave, te da niti jedan drugi dokaz nije izveden.

Podnositelj nadalje ističe da je protiv njega bila
podnijeta kaznena prijava, ali da je Općinsko državno odvjetništvo odustalo od
kaznenog gonjenja, jer se nije sa sigurnošću moglo utvrditi da su podnositelj
kao trećeokrivljeni i B.P. kao četvrtookrivljeni u kritično vrijeme J.D. dali
3.000 DEM kako bi pribavio domovnicu za H.Č.

3.
Podnositelj je Ustavnom sudu osobno dostavio i nekoliko dopuna ustavne tužbe.

U
dopuni od 26. siječnja 1999. godine podnositelj navodi da je drugostupanjski
disciplinski sud izmijenio pravnu kvalifikaciju djela s obrazloženjem da se
nitko ne može smatrati odgovornim za kazneno djelo dok se to ne utvrdi pravomoćnom
sudskom presudom. Stoga podnositelj postavlja pitanje obrazloženja rješenja,
broj: 511-05-01-40/46-96 od 29. svibnja 1996. godine, kojim je podnositelj
udaljen od dužnosti obavljanja poslova i radnih za­daća u Postaji granične
policije R. do donošenja konačne odluke o povredi radne discipline, a najdulje
godinu dana, u kojem načelnik Policijske uprave karlovačke navodi da je
podnositelj počinio kazneno djelo davanja mita propisano člankom 229. stav­kom
1. Kaznenog zakona Republike Hrvatske.

Nadalje,
podnositelj smatra da su prvostupanjska i drugostupanjska presuda međusobno
kontradiktorne, jer se u prvostupanjskoj presudi navodi da je sud izvršio uvid
u izjave, dok se u drugostupanjskoj presudi utvrđuje da su izjave pročitane i
podnositelju i odvjetniku, što je prema navodima podnositelja netočno.

Smatra
da osporeni akti nisu utemeljeni na zakonu, te da su ga proglasili krivim »još
u policiji«.

Dopunom
ustavne tužbe od 5. veljače 2001. godine podnositelj je proširio ustavnu tužbu
i na presudu Upravnog suda Repub­like Hrvatske, broj: Us-11931/99 od 20.
travnja 2000. godine, kojom je odbijena njegova tužba podnijeta protiv rješenja
o odbijanju njegovog zahtjeva za obnovu disciplinskog postupka.

Ustavni
sud napominje da je protiv navedene presude Uprav­nog suda Republike Hrvatske,
broj: Us-11931/99 od 20. travnja 2000. godine, podnositelj podnio zasebnu
ustavnu tužbu koja je rješenjem Ustavnog suda, broj: U-III-1072/2000 od 20.
prosinca 2000. godine, odbačena kao nepravodobna.

4. Iz
pribavljenog spisa predmeta razvidno je sljedeće:

Na prijedlog
načelnika Policijske uprave karlovačke, pred­sjednik Disciplinskog suda
Policijske uprave karlovačke donio je rješenje o pokretanju disciplinskog
postupka protiv podnositelja zbog osnovane sumnje da je posredovanjem prilikom
nabavke lažne domovnice počinio težu povredu radne discipline.

Prvostupanjski
disciplinski sud je na glavnoj raspravi pročitao pisanu izjavu podnositelja
koju je podnositelj dao u obavijesnom razgovoru u policiji 28. svibnja 1996.
godine, izvršio uvid u izjave B.P. i H.Č. koje su također dane na zapisnik
policiji, izvršio uvid u krivičnu prijavu protiv podnositelja, te je saslušao
podnositelja.

Iz navedene izjave koju je podnositelj dao u
obavijesnom razgovoru u policiji 28. svibnja 1996. godine, a koja se nalazi u
spisu, proizlazi da podnositelj priznaje djelo koje mu se stavlja na teret,
odnosno posredovanje prilikom nabavke domovnice za H.Č.

U svojoj obrani, danoj na glavnoj raspravi pred
prvostupanjskim disciplinskim sudom, podnositelj je izjavio da ne ostaje kod te
pisane izjave, jer je na saslušanje u policiju pozvan na prijevaru, ispitivan
je cijelu noć, nije mu omogućeno telefoniranje ni druga prava, pri čemu su
zapisnici u nekoliko navrata mijenjani. Zaključno, »poriče svoju pismenu izjavu
za koju izjavljuje da ju je potpisao jer se više nije htio navlačiti s
kolegama, da ga psihički maltretiraju«.

U tijeku rasprave, nakon vijećanja, sud je odbio
prigovore obrane kojima se ukazivalo na apsolutno bitne povrede postupka.
Prigovori su se odnosili na činjenicu da je sud kao dokaz uzeo izjave, odnosno
zapisnike o obavljenim obavijesnim razgovorima djelatnika Ministarstva
unutarnjih poslova, za koje je branitelj predložio da se izdvoje iz spisa u
poseban omot, te na »neodrživost da krivična prijava protiv okrivljenog bude i
dokaz da je on počinio ono čime se tom prijavom prijavljuje«, jer »kako je u
kaznenoj prijavi samo sumnja o nekom životnom događaju, jasno je da se ista ne
može uzeti kao kategorički sud i upotrijebiti kao dokaz«.

Nepozivanje
H.Č. na glavnu raspravu sud je u prvostupanjskoj presudi obrazložio činjenicom što
mu je 1996. godine otkazan boravak u Republici Hrvatskoj te mu je zabranjen
ulazak u Republiku Hrvatsku u roku od pet godina.

Zaključak
je prvostupanjskog disciplinskog suda da je podnositelj svojim ponašanjem,
vezanim uz pribavljanje domovnice za treću osobu, povrijedio važeće propise i
pravila službe poduzimajući radnje nespojive s obavljanjem djelatnosti
policije, a prilikom odmjeravanja disciplinske mjere prestanka radnog odnosa
sud je uzeo u obzir kao otegotnu okolnost i činjenicu da je podnositelj već
prethodno bio dva puta disciplinski kažnjavan.

Odlučujući
o žalbi podnositelja, drugostupanjski disciplinski sud ocijenio je neosnovanim
navode podnositelja da je izjave, koje je podnositelj dao tijekom obavijesnog
razgovora u policiji, trebalo izdvojiti iz spisa u poseban omot. Svoje stajalište
drugostupanjski sud obrazlaže činjenicom da se odredbe Zakona o kaznenom
postupku (»Narodne novine«, broj 110/97, 27/98, 58/99, 112/99, 58/02 i 143/02,
u daljnjem tekstu: ZKP) »na disciplinski postupak, prema članku 50. stavak 2.
Zakona o državnim službenicima i namještenicima, primjenjuju odgovarajuće
odnosno onoliko i u onoj mjeri koliko to odgovara prirodi ovog (disciplinskog)
postupka pod uvjetom da je na taj način činjenično stanje utvrđeno«. U vezi s
korištenjem krivične prijave kao dokaza, drugostupanjski disciplinski sud
navodi da je ta prijava »samo obavijest sudu da je za ovo djelo protiv optuženog
podnesena i krivična prijava, ali ista ne može biti dokaz niti je ocijenjena
kao dokazni materijal«.

U obrazloženju drugostupanjske presude podrobno se
navode tijek glavne rasprave i postupak izvođenja dokaza, nakon čega se utvrđuje
da su »navedeni svjedoci opisali cijeli tijek događaja koji daje posve jasnu
sliku kako se djelo i dogodilo, pa stoga nema dvojbe da punu vjeru treba
pokloniti ovom dokaznom materijalu«, uz zaključak da se u konkretnom slučaju
radi o »povredi službene dužnosti koja je apsolutno nespojiva s državnim službenicima
ove službe i koje ponašanje službi nanosi izuzetnu štetu njezinom ugledu kao
cjeline. Osim toga, optuženi je dužan kao policajac između ostalog sprječavati
ovakova i slična djela, a ne da ih i sam čini, pa se stoga s pravom drži da državni
službenik ovakovog ponašanja ne može više obavljati policijske poslove.«

Konačno,
drugostupanjski disciplinski sud izmijenio je pravnu kvalifikaciju djela utvrđenu
u prvostupanjskoj presudi. Umje­sto za težu povredu radne discipline propisanu
točkom 14. Zakona o unutarnjim poslovima, podnositelja se tereti za težu
povredu radne discipline propisanu člankom 82. točkama 13. i 17. istog Zakona
»jer se nitko pa niti optuženi ne može smatrati odgovornim za kazneno djelo sve
dotle dok se to ne utvrdi pravomoćnom presudom«.

Upravni
sud Republike Hrvatske odbio je tužbu podnositelja s obrazloženjem da je u
provedenim disciplinskim postupcima činjenično stanje pravilno utvrđeno, te da
prigovori izneseni u tužbi koji se odnose na povrede odredbi ZKP-a nisu
osnovani. U vezi s izmjenom pravne kvalifikacije djela koju je proveo
drugostupanjski disciplinski sud, u presudi se ističe da prema članku 336.
stavku 2. ZKP-a sud nije vezan za prijedlog tužitelja o prav­noj ocjeni djela,
te da je stoga drugostupanjski disciplinski sud imao ovlasti izmijeniti pravnu
kvalifikaciju djela. Na kraju se utvrđuje da »eventualno oslobađanje tužitelja
od kaznene odgovornosti ne predstavlja oslobađanje od odgovornosti za povredu
službene dužnosti«.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

5.
Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02 – pro­čišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni
zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno
o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela,
povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno
Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu.

Ustavni
sud, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u
ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili
o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno
pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i
potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne
su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog
prava.

6. U
ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo povredu ustavnog prava propisanog člankom
19. Ustava Republike Hrvatske.

Članak
19. stavak 1. Ustava propisuje da pojedinačni akti državne uprave i tijela koja
imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu. Ta odredba ne sadrži
ustavno pravo u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona koje se štiti
u ustav­nosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom, nego se njome utvrđuje
načelo zakonitosti u djelovanju uprave.

Člankom
19. stavkom 2. Ustava zajamčena je sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih
akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.

S
obzirom da Ustavni sud ispituje samo one povrede ustavnih prava koje su
istaknute u ustavnoj tužbi, predmet konkretnog ustavnosudskog postupka jest
ispitivanje eventualne povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 19. stavkom 2.
Ustava u upravnosudskom postupku pred Upravnim sudom Republike Hrvat­ske koji
je prethodio ustavnoj tužbi.

Tijekom
ustavnosudskog postupka, Ustavni sud je utvrdio da podnositelju u konkretnom
slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 19. stavkom 2. Ustava.
Naime, u konkretnom slučaju podnositelj je, nezadovoljan presudama disciplinskih
sudova, pokrenuo upravni spor pred nadležnim sudom, a Upravni sud je, provodeći
kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata, postupao sukladno mjerodavnim
zakonskim odredbama. Ocijenivši da je u prethodno provedenim postupcima pred
disciplinskim sudovima činjenično stanje pravilno utvrđeno, da je pravilno
primijenjeno materijalno pravo, te da nema povredi odredaba ZKP-a, Upravni sud
je, odbijajući tužbu podnositelja, za svoja utvrđe­nja dao jasne razloge, očitovavši
se pritom o svim navodima podnositeljeve tužbe.

Ustavni sud pritom napominje da iz spisa predmeta
neosporno proizlazi kako je u postupcima pred disciplinskim sudovima
podnositelj bio upoznat sa svojim pravima (pravo na iznošenje činjenica i
predlaganja dokaza u svoju korist, pravo davanja objašnjenja i postavljanja
pitanja drugim sudionicima u postupku u vezi s njihovim iskazima, itd).
Podnositelju je bilo omogućeno iznošenje obrane, imao je branitelja i mogućnost
ulagati pravne lijekove o kojima su meritorno odlučili nadležni drugostupanjski
disciplinski sud, odnosno Upravni sud Republike Hrvatske.

7.
Unatoč tome što podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo na koje se poziva u
ustavnoj tužbi, Ustavni sud smatra potrebnim osvrnuti se na nekoliko navoda
koje je podnositelj iznio u svojim podnescima, a koji se odnose na pravnu
prirodu disciplinskog postupka.

Prije
svega, podnositelj navodi da je Općinsko državno odvjet­ništvo odustalo od
kaznenog gonjenja podnositelja zbog nedostatka dokaza da je podnositelj počinio
kazneno djelo koje se sastoji od istih radnji zbog kojeg su donesene presude u
disciplinskom postupku. Ustavni sud ističe da se osuda podnositelja i izrečena
disciplinska mjera temelje na njegovoj odgovornosti za teže povrede radne
discipline propisane člankom 82. stavkom 2. točkama 13. i 17. Zakona o
unutarnjim poslovima, a ne na njegovoj kaznenoj odgovornosti za kazneno djelo.

Kaznena
i disciplinska odgovornost, naime, međusobno su odvojene odgovornosti koje se
utvrđuju u dva potpuno neovisna postupka koji ne utječu jedan na drugi.
Odgovornost za teže povrede radne discipline u disciplinskom postupku može se
utvrditi i bez odluke kaznenog suda, bez obzira što povreda radne obveze može
istodobno predstavljati i kazneno djelo. U disciplinskom postupku utvrđuju se
elementi povrede radne discipline, pri čemu nije nužno da su se istodobno
ostvarili i elementi nekog kaznenog djela, pa je u tom smislu disciplinska
odgovornost šira od kaznene odgovornosti.

Nadalje,
važno je istaći da, iako je disciplinski postupak kazneni postupak *sui generis*,
on ima i snažne primjese upravnog postupka. U disciplinskom postupku u pravilu
ne dolazi do opasnosti kršenja ljudskih prava u opsegu u kojem je to moguće u
kaznenom postupku. Osim toga, posljedice disciplinskog postupka bitno su drugačije
nego posljedice kaznenog postupka. Stoga je primjena ZKP-a u disciplinskom
postupku samo supsidijarna, što izrijekom propisuje članak 42. stavak 2. Zakona
o državnim službenicima i namještenicima (»Narodne novine«, broj 27/01): »U
postupku zbog teške povrede službene dužnosti odgovarajuće se primjenjuju
odredbe Zakona o kaznenom postupku...«. Supsidijarna primjena ZKP-a u
disciplinskom postupku znači da se odredbe ZKP-a primjenjuju sukladno prirodi
disciplinskog postupka, što znači da se ne moraju primjenjivati uvijek, niti se
moraju primjenjivati doslovno.

To se
odnosi i na odredbe ZKP-a o isključenju službenih zabilješki policije kao
dokaza u kaznenom postupku. Naime, službene zabilješke policije ne mogu biti
dokaz u kaznenom postupku zbog specifičnosti kaznenog postupka. Međutim, službene
bilješke u fazi njihova nastanka nisu nezakonito pribavljeni materijali ni s
aspekta potencijalnog budućeg kaznenog postupka, ni s aspekta disciplinskog
postupka. Oni postaju nezakonit dokaz tek ako se koriste u kaznenom postupku.
Njihovo korištenje u druge (zakonite) svrhe nije zabranjeno.

Što se
tiče promjene pravne kvalifikacije djela učinjene od strane drugostupanjskog
disciplinskog suda, Ustavni sud ističe da je pravo suda da isti činjenični
supstrat sam pravno kvalificira, bez obzira kako je to učinilo prvostupanjsko
tijelo, pod pretpostav­kom da se obje kvalifikacije temelje na istoj činjeničnoj
osnovi. Jedino ograničenje tog prava jest ono koje bi se odnosilo na zabranu *reformatio
in peius*.

U
konkretnom slučaju, međutim, riječ je o prekvalifikaciji u okviru dvaju pravnih
kvalifikacija istog ranga težine. Naime, i prvotna kvalifikacija (prema članku
82. točki 14. Zakona o unutarnjim poslovima) i nova kvalifikacija (prema članku
82. točka­ma 13. i 17. Zakona o unutarnjim poslovima) načelno su jednako teške
kvalifikacije (teža povreda radne discipline koje za posljedicu mogu imati istu
disciplinsku sankciju: prestanak radnog odnosa).

8.
Slijedom svega iznijetoga, na temelju odredbi članaka 73. i 75. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao u izreci.

9.
Temeljem članka 29. Ustavnog zakona, ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Broj:
U-III-953/1998
Zagreb, 4. veljače 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 18/2004-541