## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1026/2008 od 3. prosinca 2009.

### NN 3/2010 (5.1.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1026/2008 od 3. prosinca 2009.

3 05.01.2010 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1026/2008 od 3. prosinca 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

88

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenula D. G. iz D., koju zastupa M. K., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 3. prosinca 2009., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Ur-19/07 od 6. prosinca 2007.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba je podnesena protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Ur-19/07 od 6. prosinca 2007., kojom je odbijen prigovor podnositeljice, izjavljen protiv rješenja Upravnog odbora Hrvatske odvjetničke komore (u daljnjem tekstu: HOK), broj: 1782/07 od 6. srpnja 2007.

Navedenim rješenjem odbijena je žalba podnositeljice, odnosno potvrđeno rješenje Izvršnog odbora HOK, broj: 1782/07 od 2. travnja 2007., kojim je odbijen zahtjev podnositeljice za upis u Imenik odvjetničkih vježbenika HOK.

2. U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe povredu ustavnog prava na jednakost iz članka 14. Ustava (pogrešno navodeći članak 3. Ustava), kao i povredu ustavnog prava na rad iz članka 54. Ustava.

Navodi da je 2006. godine završila četverogodišnji studij prava na Pravnom fakultetu Sveučilišta u M. BiH, stekla diplomu i visokoškolsku kvalifikaciju diplomiranog pravnika, te joj je rješenjem Agencije za znanost i visoko obrazovanje Republike Hrvatske od 20. veljače 2007. u cijelosti priznata inozemna visokoškolska kvalifikacija diplomirani pravnik, za potrebe zapošljavanja u Republici Hrvatskoj. Kao hrvatskoj državljanki, s prebivalištem u Republici Hrvatskoj, stečena i priznata kvalifikacija upisana joj je u radnu knjižicu.

Namjeravajući se zaposliti kao odvjetnička vježbenica u odvjetničkom uredu u M., zatražila je upis u Imenik odvjetničkih vježbenika HOK, što je odbijeno u postupku pred tijelima HOK i pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske.

Obrazloženje odbijajućih odluka HOK i Vrhovnog suda svodi se, u bitnome, na činjenicu da je člankom 48. točkom 4., u svezi s člankom 61. stavkom 2. Zakona o odvjetništvu (»Narodne novine« broj 9/94., 117/08., 50/09. – ispravak i 75/09.), propisano da pravo na upis u Imenik odvjetničkih vježbenika HOK ima osoba koja je diplomirala na pravnom fakultetu u Republici Hrvatskoj.

Donositelji spornih odluka smatraju da, u smislu članka 85. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju (»Narodne novine« broj 123/03., 198/03., 105/04 i 174/04.), odnosno u smislu Zakona o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija (»Narodne novine« broj 158/03., 198/03. – Uredba i 138/06.), rješenjem Agencije za znanost i visoko obrazovanje Republike Hrvatske od 20. veljače 2007., donesenim u postupku priznavanja podnositeljičine inozemne visokoškolske kvalifikacije, nije diploma podnositeljice izjednačena s diplomom pravnih fakulteta u Republici Hrvatskoj, nije joj priznata potpuna jednakovrijednost, niti joj s te osnove pripadaju sva prava koja po hrvatskim propisima pripadaju diplomiranim pravnicima koji su diplomu stekli u Republici Hrvatskoj. Prema stajalištu HOK i Vrhovnog suda, tim je rješenjem utvrđeno da su znanje i stručne vještine nositelja kvalifikacije prikladni za bavljenje određenom vrstom posla, ali takvo priznavanje ne stvara nikakva statusna prava, ne dodjeljuje akademske i stručne nazive odnosno akademske stupnjeve.

Podnositeljica navedeno stajalište smatra povredom svojih ustavnih prava. Ističe da je priznanje svoje visokoškolske kvalifikacije ishodila u jedinom mogućem i u tu svrhu propisanom postupku pred nadležnim državnim tijelom, ali tijela HOK i Vrhovni sud odluku nadležnog državnog tijela ne priznaju. Za razliku od njih (o čemu podnositeljica dostavlja dokumentaciju) Hrvatski zavod za mirovinsko osiguranje, Područna služba u D., (s kojom je u međuvremenu sklopila ugovor o radu), Središnji državni ured za upravu (pred kojim je u međuvremenu položila državni stručni ispit), te Općinski sud u Dubrovniku (koji je podnositeljicu u međuvremenu primio na stručno usavršavanje i stjecanje uvjeta za polaganje pravosudnog ispita – sudsku vježbu), očigledno smatraju da podnositeljici pripadaju sva prava koja bi joj, kao diplomiranoj pravnici, pripadala da je fakultet završila u Republici Hrvatskoj.

Osim navedenog, podnositeljica dostavlja dokumentaciju i ukazuje na slučaj druge osobe u istovjetnoj pravnoj situaciji, koja je priznavanje istovjetne inozemne visokoškolske kvalifikacije zatražila i dobila 2005. godine, a upisana je u Imenik odvjetničkih vježbenika HOK u studenom 2006. godine, bez ikakvih zapreka.

Podnositeljica predlaže ukidanje osporene presude Vrhovnog suda.

Ustavna tužba je osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u rješenje Izvršnog odbora HOK od 2. travnja 2007. Ustavni sud je utvrdio da se to tijelo, odbijajući zahtjev podnositeljice, pozvalo na članak 48. točku 4. Zakona o odvjetništvu (prema kojem pravo na upis u Imenik odvjetničkih vježbenika ima osoba koja je diplomirala na pravnom fakultetu u Republici Hrvatskoj). Glede rješenja Agencije za znanost i visoko obrazovanje od 20. veljače 2007., Izvršni odbor HOK navodi da izrekom tog rješenja diplomi podnositeljice nije priznata potpuna istovrijednost s domaćom diplomom o završenom studiju, stečenoj visokoj stručnoj spremi i stručnom nazivu diplomirani pravnik, niti su podnositeljici priznata sva prava koja bi joj po hrvatskim propisima s te osnove pripadala.

Upravni odbor HOK, odbijajući žalbu podnositeljice, naveo je istovjetne razloge.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, odbijajući prigovor podnositeljice, suglasio se sa stajalištem tijela HOK. Pritom je naveo da članak 85. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju razlikuje postupak priznavanja inozemnih diploma i postupak priznavanja akademskih i stručnih kvalifikacija. Rješenje Agencije za znanost i visoko obrazovanje od 20. veljače 2007., kako smatra Vrhovni sud, doneseno je u postupku priznavanja stručne kvalifikacije, sukladno (i) članku 9. Zakona o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija, čime nije priznata istovrijednost s diplomom stečenom u Republici Hrvatskoj, već se radi o priznavanju kvalifikacije u svrhu zapošljavanja u Republici Hrvatskoj (dok akademsko priznavanje podrazumijeva priznavanje u svrhu nastavka obrazovanja u Repub-lici Hrvatskoj).

Vrhovni sud, nadalje, navodi da se u Republici Hrvatskoj od 1. srpnja 2004. provodi postupak priznavanja inozemnih visokoškolskih kvalifikacija prema Zakonu o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija, čijim je stupanjem na snagu prestao važiti Zakon o priznavanju istovrijednosti stranih školskih svjedodžbi i diploma (tzv. postupak nostrifikacije; »Narodne novine« broj 57/96.). Važeći zakon temelji se na načelima Konvencije o priznavanju visokoškolskih kvalifikacija na području Europe (Lisabon, 11. travnja 1997.; Zakon o potvrđivanju Konvencije o priznavanju visokoškolskih kvalifikacija na području Europe – »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 9/02. i 15/02., u daljnjem tekstu: Lisabonska konvencija). Vrhovni sud smatra da je, u skladu s navedenim, cilj rješenja Agencije za znanost i visoko obrazovanje od 20. veljače 2007. utvrditi jesu li znanje i stručne vještine podnositeljice prikladni za obavljanje određene vrste posla, što ne stvara nikakva statusna prava niti dodjeljuje akademske ili stručne nazive odnosno stupnjeve, već to može biti uređeno tek posebnim zakonom.

5. Uvidom u dokumentaciju u spisu predmeta utvrđeno je da je podnositeljica 28. prosinca 2006. Agenciji za znanost i visoko obrazovanje Republike Hrvatske podnijela zahtjev za tzv. stručno priznavanje inozemne visokoškolske kvalifikacije diplomirani pravnik, koju kvalifikaciju dokazuje javnom ispravom – diplomom, broj 4471, stečenom 14. studenoga 2006., završetkom studijskog programa pravo, u trajanju od četiri godine na Sveučilištu u M., Pravni fakultet, B. i H., F. B. i H., H.-n. ž., M.

Izrekom rješenja Agencije za znanost i visoko obrazovanje navedena se kvalifikacija »u cijelosti priznaje za potrebe zapošljavanja u Republici Hrvatskoj«.

U obrazloženju istog rješenja navedeno je da se kvalifikacija podnositeljice »u postupku propisanom Zakonom o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija, na temelju Kriterija za vrednovanje inozemne visokoškolske kvalifikacije Ministarstva znanosti, obrazovanja i športa od 3. siječnja 2005., između ostalog i postignuća učenja, znanja, vještina, razumijevanja i sposobnosti koje je podnositeljica stekla na studiju u inozemstvu, razina odnosno stupanj inozemne visokoškolske kvalifikacije vrednuje kao razina odnosno stupanj visokoškolske kvalifikacije koja se u Republici Hrvatskoj, na temelju Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju, stječe završetkom odgovarajućeg diplomskog sveučilišnog studija.«

6. Stajalište o osnovanosti ustavne tužbe podnositeljice Ustavni sud temelji na sljedećim razlozima:

6.1. Od 1. srpnja 2004. do 27. prosinca 2006. godine u primjeni je bio Zakon o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija (»Narodne novine« broj 158/03.).

Člankom 2. tog Zakona bilo je propisano sljedeće:

U ovom Zakonu u uporabi su pojmovi sa sljedećim značenjem:

– Inozemna obrazovna kvalifikacija – podrazumijeva inozemne visokoškolske kvalifikacije, te inozemne školske svjedodžbe, diplome i druge javne isprave o završenom osnovnom i srednjem obrazovanju.

– Priznavanje – podrazumijeva formalno potvrđivanje vrijednosti inozemne obrazovne kvalifikacije, odnosno razdoblja obrazovanja, koje je izdalo nadležno tijelo, radi omogućavanja pristupa obrazovanju i/ili zapošljavanju.

– Stručno priznavanje – podrazumijeva priznavanje jednake pravne valjanosti inozemnoj visokoškolskoj kvalifikaciji s odgovarajućom domaćom visokoškolskom kvalifikacijom, kojim se omogućuje zapošljavanje i pristup daljnjem obrazovanju u Republici Hrvatskoj.

– Akademsko priznavanje – podrazumijeva izjednačavanje inozemne visokoškolske kvalifikacije s odgovarajućom domaćom visokoškolskom kvalifikacijom radi ostvarivanja prava na nastavak obrazovanja u Republici Hrvatskoj.

(...)

– Visokoškolska kvalifikacija – podrazumijeva svaki stupanj obrazovanja, diplomu ili drugu svjedodžbu koju je izdalo nadležno tijelo i kojim se potvrđuje uspješno završen visokoškolski program.

(...)

– Vrednovanje – podrazumijeva postupak utvrđivanja kvalitete inozemne obrazovne kvalifikacije pojedinca, koje daje ovlašteno stručno tijelo u pisanom obliku, na temelju jasnih, smislenih i pouzdanih kriterija koje utvrđuje Nacionalni ENIC/NARIC ured.

Člankom 9. istog Zakona bilo je propisano sljedeće:

Stručno i akademsko priznavanje inozemnih visokoškolskih kvalifikacija obavlja Agencija za znanost i visoko obrazovanje na temelju prethodnog vrednovanja kvalifikacije čije se priznavanje traži i preporuke Nacionalnog ENIC/NARIC ureda.

Vrednovanje iz stavka 1. ovoga članka provode stručna tijela javnog sveučilišta, veleučilišta ili visokih škola određena statutom, na temelju upute Nacionalnog ENIC/NARIC ureda.

(...)

6.2. Na dan podnošenja zahtjeva podnositeljice Agenciji za znanost i visoko obrazovanje Republike Hrvatske, 28. prosinca 2006., stupio je na snagu Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija (»Narodne novine« broj 138/06.), kojim su citirane odredbe izmijenjene na sljedeći način:

Članak 1.

U Zakonu o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija (»Narodne novine«, br. 158/03.) članak 2. mijenja se i glasi:

»U ovom Zakonu u uporabi su pojmovi sa sljedećim značenjem:

– Inozemna obrazovna kvalifikacija – podrazumijeva formalni naziv za određenu razinu odnosno stupanj stečenih znanja, vještina i kompetencija koji se dokazuje inozemnom školskom svjedodžbom, diplomom i drugom javnom ispravom koje izdaje nadležna ustanova.

– Priznavanje – podrazumijeva formalno potvrđivanje vrijednosti inozemne obrazovne kvalifikacije, odnosno razdoblja obrazovanja, koje je izdalo nadležno tijelo, u svrhu pristupa obrazovanju ili zapošljavanju.

– Stručno priznavanje – podrazumijeva priznavanje inozemne visokoškolske kvalifikacije u svrhu zapošljavanja u Republici Hrvatskoj.

– Akademsko priznavanje – podrazumijeva priznavanje inozemne visokoškolske kvalifikacije u svrhu nastavka obrazovanja u Republici Hrvatskoj.

(...)

– Nacionalni ENIC/NARIC ured – izvještajni je centar o akademskoj pokretljivosti i priznavanju visokoškolskih kvalifikacija i član Europske mreže nacionalnih izvještajnih centara o akademskoj pokretljivosti i priznavanju (ENIC – European Network of Information Centres) te Nacionalnoga informacijskog centra za akademsko priznavanje (NARIC – National Academic Recognition Information Center).

(...)

– Vrednovanje inozemnih visokoškolskih kvalifikacija – podrazumijeva procjenu razine, odnosno stupnja inozemne visokoškolske kvalifikacije pojedinca, koju daje Vijeće za vrednovanje inozemnih visokoškolskih kvalifikacija, odnosno u slučaju akademskog priznavanja stručno tijelo visokog učilišta određeno statutom, na temelju kriterija koje utvrđuje Nacionalni ENIC/NARIC ured.«

Članak 4.

Članak 9. mijenja se i glasi:

»Stručno priznavanje inozemnih visokoškolskih kvalifikacija obavlja Agencija za znanost i visoko obrazovanje na temelju prethodnog vrednovanja kvalifikacije.

(...)

Akademsko priznavanje inozemnih visokoškolskih kvalifikacija i priznavanje razdoblja studija, odnosno ECTS bodova, obavlja visoko učilište u Republici Hrvatskoj na kojemu osoba želi nastaviti visokoškolsko obrazovanje.

Vrednovanje iz stavka 5. ovoga članka provodi stručno tijelo visokog učilišta određeno statutom.

(...)

7. Novelirani članak 9. Zakona o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija (kao i prethodno važeći) odnosi se, dakle, na nadležnost i sastav tijela koja sudjeluju u postupku vrednovanja odnosno stručnog i akademskog priznavanja inozemnih visokoškolskih kvalifikacija.

Prema toj zakonskoj odredbi (kao i prema prethodno važećoj) u slučaju podnositeljice ustavne tužbe postoji nadležnost Agencije za znanost i visoko obrazovanje u postupku »stručnog priznavanja inozemne visokoškolske kvalifikacije«.

U smislu noveliranog članka 2. alineje 2. istog Zakona, to »priznavanje« podrazumijeva formalno potvrđivanje vrijednosti inozemne obrazovne kvalifikacije, u svrhu pristupa obrazovanju ili zapošljavanju. »Stručno priznavanje«, u smislu iste zakonske odredbe (alineja 3.), podrazumijeva priznavanje inozemne visokoškolske kvalifikacije u svrhu zapošljavanja.

»Inozemna obrazovna kvalifikacija« (članak 2. alineja 1.) podrazumijeva formalni naziv za određenu razinu odnosno stupanj stečenih znanja, vještina i kompetencija, koji se dokazuje, pored ostalog, inozemnom diplomom.

Podnositeljica je, dakle, svoj zahtjev podnijela tijelu koje je, prema mjerodavnom Zakonu, nadležno za odlučivanje o takvom zahtjevu, te ga je podnijela u svrhu zapošljavanja to jest radi »stručnog priznavanja«. Zatražila je, prema tome, »formalno potvrđivanje vrijednosti« »formalnog naziva« diplomirani pravnik.

8. Člankom 12. stavkom 1. važećeg Zakona o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija propisano je sljedeće (a istovjetnog je sadržaja bila i prethodno važeća odredba članka 12. stavka 1.):

U postupku vrednovanja inozemne visokoškolske kvalifikacije uzima se u obzir isključivo stupanj postignutih znanja, vještina i kompetencija koji je stečen kvalifikacijom, bez usporedbe nastavnih programa.

Podnositeljica je, prema tome, »formalno potvrđivanje vrijednosti« »formalnog naziva« diplomirani pravnik zatražila kroz »vrednovanje stupnja postignutih znanja, vještina i kompetencija, bez usporedbe nastavnih programa«.

8.1. Vezano uz pitanje izostanka »usporedbe nastavnih programa«, Ustavni sud na ovom mjestu smatra potrebnim napomenuti sljedeće:

Usporedba nastavnih programa, prema citiranoj odredbi članka 12. stavka 1. Zakona o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija, ne obavlja se prigodom vrednovanja inozemne obrazovne kvalifikacije ni u slučaju stručnog, niti u slučaju akademskog priznavanja. Istim su Zakonom propisana stručna tijela koja obavljaju vrednovanje, kao i kriteriji kojima se pritom služe, ali ta stručna tijela, unatoč navedenom, ne obavljaju usporedbu nastavnih programa, već utvrđuju stupanj postignutih znanja, vještina i kompetencija.

Kako neizravno proizlazi iz osporene presude Vrhovnog suda (a u praksi tog Suda postoje primjeri u kojima je takvo pravno stajalište i izrijekom navedeno – presuda Ur-18/07 od 2. travnja 2007.), baš iz činjenice da vrednovanje inozemne obrazovne kvalifikacije ne pod-razumijeva usporedbu nastavnih programa, crpi se »ovlaštenje« da pojedinim, kako se navodi, specijalnim zakonom takvo vrednovanje (stupnja postignutih znanja, vještina i kompetencija, a ne nastavnog programa) bude dovedeno u pitanje, na način da u primjeni specijalnog zakona nadležno tijelo nije dužno uvažiti po nadležnom tijelu dano vrednovanje i priznanje inozemne obrazovne kvalifikacije, već da može uvažiti isključivo domaću ili neku drugu određenu obrazovnu kvalifikaciju, koja se zasniva isključivo na domaćem ili nekom drugom određenom nastavnom programu.

Konkretno, to bi značilo da je, na temelju članka 48. točke 4. Zakona o odvjetništvu, HOK ovlaštena odbiti upis u Imenik odvjetničkih vježbenika svakoj osobi koja nema diplomu pravnog fakulteta u Republici Hrvatskoj, bez obzira što je inozemna diploma koju posjeduje po stručnim i ovlaštenim tijelima vrednovana i priznata u svrhu zapošljavanja u Republici Hrvatskoj.

Zakon o odvjetništvu, međutim, nije specijalan zakon u odnosu na Zakon o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija, a HOK niti jednim zakonom nije ovlaštena za obavljanje (pre)vrednovanja inozemnih obrazovnih kvalifikacija, a napose ne prema kriteriju koji nije uključen u postupak vrednovanja pred za to ovlaštenim i stručnim tijelima.

9. Ustavni sud primjećuje da Zakon o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija, u tekstu važećem do 28. prosinca 2006., kao niti u tekstu važećem nakon toga, ne sadrži odredbu prema kojoj bi tijelo/a nadležno/a za odlučivanje o priznanju inozemne visokoškolske kvalifikacije (stručno ili akademsko) bilo/a dužno/a u izreci rješenja, kao ni u njegovom obrazloženju, izrijekom priznati »potpunu istovrijednost« s domaćom diplomom, kao niti izrijekom priznati »sva prava« koja po propisima Republike Hrvatske pripadaju temeljem te diplome. Radi se o pojmovima koji, kao takvi, ne postoje u Zakonu o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija.

U svezi s tim potrebno je napomenuti da su nadležna tijela u tzv. postupku nostrifikacije, koji se provodio prema Zakonu o priznavanju istovrijednosti stranih školskih svjedodžbi i diploma, važećem do 31. lipnja 2004., koristeći terminologiju tog Zakona (članci 1. i 2.), izrijekom priznavala »istovrijednost«, sa značenjem »izjednačavanja, radi nastavka naobrazbe«, odnosno »potpunu istovrijednost«, sa značenjem »iste pravne snage«, u slučajevima koji se nisu odnosili na nastavak naobrazbe.

Kao što je već spomenuto, oba teksta Zakona o priznavanju inozemnih obrazovnih kvalifikacija, u članku 2., sadrže objašnjenje zakonskih pojmova, pa se tako u tekstu važećem od 1. srpnja 2004. do 27. prosinca 2006. godine, u objašnjenju pojma »stručno priznavanje« koristi izraz »priznavanje jednake pravne valjanosti«, a u važećem, noveliranom tekstu isti je pojam objašnjen kao »priznavanje inozemne visokoškolske kvalifikacije u svrhu zapošljavanja«. Pritom ne postoji niti jedan utemeljen i pravno-logičan razlog zbog kojeg se pojam »priznavanja inozemne visokoškolske kvalifikacije«, a napose kada to priznavanje ima svrhu zapošljavanja, ne bi, ili više ne bi, mogao poistovjetiti s pojmom »istovrijednosti«, pa i »potpune istovrijednosti«.

Međutim, neovisno o pravilnosti ovakvog tumačenja na terminološkoj razini, radi se o jedinom mogućem pravno-logičkom tumačenju u suštinskom, materijalnopravnom pogledu, jer je nedvojbeno da bi »priznavanje inozemne visokoškolske kvalifikacije u svrhu zapošljavanja«, a koje istodobno ne podrazumijeva i priznavanje »svih prava« koja pripadaju prema domaćem zakonodavstvu nositelju takve kvalifikacije, predstavljalo postupanje lišeno svojeg temeljnog (pa i svakog) sadržaja, smisla i svrhe.

U konkretnom postupku, koji je pokrenut ustavnom tužbom u smislu članka 62. Ustavnog zakona, odredbe navedenih zakona nisu predmet ustavnosudske ocjene s gledišta njihove suglasnosti s Ustavom Republike Hrvatske. Međutim, Ustavni je sud dužan istaknuti da nejasne, neprecizne i nedosljedno korištene zakonske pojmove i zakonske norme općenito, a sagledavajući i pravne posljedice koje one mogu proizvesti ili proizvode, valja tumačiti u korist zaštite i ostvarenja Ustavom utvrđenih vrednota i načela, u konkretnom slučaju načela pravne sigurnosti, jednakosti i nediskriminacije.

10. Razmotrivši ustavnu tužbu podnositeljice, osporenu presudu i prethodno donesene odluke HOK, Ustavni sud je ocijenio da je u odnosu na podnositeljicu ustavne tužbe postupljeno protivno navedenim načelima, odnosno da je mjerodavno pravo protumačeno i primijenjeno na ustavnopravno neprihvatljiv način.

Naime, odluke nadležnih tijela HOK, a napose osporena presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, čija je ustavna obveza (članak 118. stavak 1. Ustava) osiguravanje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana, imaju za posljedicu uspostavu nedopustivog stanja, u kojem na tržištu rada u Republici Hrvatskoj postoje diplomirani pravnici koji su »izjednačeni u pravima« i čije su diplome »istovrijedne« onima stečenim u Republici Hrvatskoj, te, načelno, omogućavaju zapošljavanje na bilo kojem radnom mjestu za koje je potrebna takva kvalifikacija, uključujući i u odvjetništvu, i, s druge strane, diplomirani pravnici koji »nisu izjednačeni u pravima«, čije diplome su »stručno priznate u svrhu zapošljavanja u Republici Hrvatskoj«, ali nisu »istovrijedne«, pa zapravo omogućuju zapošljavanje samo na onim radnim mjestima za koja je to specijalnim zakonom propisano, ali svakako ne omogućuju zapošljavanje u odvjetništvu, jer je to Zakonom o odvjetništvu isključeno.

11. Stoga, ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta ustavnog jamstva jednakosti svih pred zakonom, propisanog člankom 14. stavkom 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da u konkretnom slučaju Vrhovni sud Republike Hrvatske nije proveo ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu tog ustavnog jamstva u skladu s člankom 118. stavkom 1. Ustava.

Pravna stajališta navedena u osporenoj presudi Vrhovnog suda Republike Hrvatske ne zasnivaju se na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog prava, niti je Vrhovni sud Republike Hrvatske obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj presudi na način iz kojeg bi nedvojbeno proizlazilo da ta pravna stajališta, kao i pravna stajališta nadležnih tijela HOK, nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene mjerodavnog prava.

Ustavni sud je iz navedenih razloga prihvatio navode podnositeljice da joj je povrijeđeno ustavno pravo na jednakost pred zakonom, zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

12. Slijedom navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da su podnositeljici povrijeđena i ustavna prava na rad, slobodu rada i slobodno biranje poziva i zaposlenja odnosno dostupnost svakog radnog mjesta i dužnosti, pod jednakim uvjetima, koja su zajamčena člankom 54. Ustava.

13. Zbog izloženih razloga, a na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u izreci u točkama I., II. i III. izreke.

14. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1026/2008

Zagreb, 3. prosinca 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 3/2010-88