## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-54/1997 od 13. listopada 1999.

### NN 111/1999 (27.10.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-54/1997 od 13. listopada 1999.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući u
predmetu ustavne tužbe R. (R.) K. iz V., Ð. S. I/15,
radi zaštite ustavnih prava, na sjednici održanoj dana
13. listopada 1999. godine, donio je sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1415/1996
od 18. rujna 1996.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na
ponovno odlučivanje.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

R. K. iz V. podnio je pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu
u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1415/1996
od 18. rujna 1996., kojom je taj Sud prihvatio reviziju tuženika
(Grada V., Općina G., L., S. i Š.-B., te Županije
v.-p.) i preinačio presude Okružnog suda u B., broj:
Gž-1888/93 od 18. studenoga 1993. i Općinskog suda
u V., broj: P-57/93 od 25. svibnja 1993.

Navedenom presudom prvog stupnja poništena su rješenja
tadašnje Općine V., Sekretarijata za graditeljstvo,
komunalne djelatnosti i zaštitu okoliša, klasa: 112-01/92-01/77,
ur.broj: 2189-05-01-92-1 od 27. listopada 1992., klasa: 112-01/92-01/77,
ur.broj: 2189-05-01-92-3 od 2. prosinca 1992. i klasa: 120-01/92-01/23,
ur.broj: 2189-03-02-92-1 od 27. listopada 1992. Takva je odluka
potvrđena u postupku pred sudom drugog stupnja.

Radi se o rješenjima kojima je utvrđeno ukidanje radnog
mjesta komunalnog čuvara na kojem je podnositelj radio
te određeno da mu prestaje radni odnos istekom otkaznog roka
od šest mjeseci, zaključno s danom 27. srpnja 1993.,
ako ne bude raspoređen na drugo radno mjesto u roku od tri
mjeseca, tj. do 27. siječnja 1993.

Osporavanom revizijskom presudom izraženo je stajalište
Vrhovnog suda Republike Hrvatske da su nižestupanjski sudovi
u konkretnom slučaju pogrešno primijenili materijalno
pravo, supsidijarno primjenjujući odredbe (čl. 79.)
tada važećeg Zakona o radnim odnosima (»Narodne
novine«, br. 19/90, 19/92 i 25/92) jer da je tada važeći
Zakon o upravi (»Narodne novine«, br. 16/78, 50/78,
29/85, 48/85, 41/90 i 47/90) sadržavao odredbe o zaštićenim
kategorijama djelatnika u organima uprave glede prestanka radnog
odnosa, te da je predmetni radni spor trebalo riješiti isključivom
primjenom tog Zakona (čl. 262. stavak 1., čl. 383.
i čl. 383.a), koji predstavlja lex specialis u odnosu na
Zakon o radnim odnosima.

Podnositelj navodi da prilikom donošenja rješenja, u
okviru tijela općinske uprave u kojem je radio, uopće
nije bila razmatrana mogućnost da ga se rasporedi na kakvo
drugo radno mjesto u istom ili drugom organu uprave, niti je uzeto
u obzir da je podnositelj invalidna osoba, što proizlazi
iz sadržaja rješenja nekadašnje SIZ MIORH, Područne
službe u B., te da je nakon ukidanja njegovog radnog mjesta
istovrsno radno mjesto otvoreno u drugom tijelu iste općinske
uprave, ali je na tom mjestu zaposlena druga osoba.

Argumentirajući opravdanost i nužnost supsidijarne
primjene općih normi o radnim odnosima (čl. 79. Zakona
o radnim odnosima, kojim je propisano ograničenje i uvjeti
za prestanak radnog odnosa invalida), podnositelj smatra da su
osporavanom revizijskom odlukom povrijeđene odredbe Ustava
Republike Hrvatske o jednakosti i vladavini prava (čl.
3.), o ravnopravnosti i jednakosti pred zakonom (čl. 14.),
o ravnopravnosti pripadnika svih nacionalnih manjina (čl.
15.), o pravu na rad i dostupnosti svakog radnog mjesta pod jednakim
uvjetima (čl. 54.) i o posebnoj zaštiti invalidnih
osoba (čl. 57. stavak 2.). Stoga, predlaže njezino
ukidanje.

Ustavna tužba je osnovana.

Nakon razmatranja dokumentacije u spisu predmeta, donesenih odluka,
posebice odluke koja se ustavnom tužbom osporava, navoda
i razloga ustavne tužbe, kao i relevantnih zakonskih normi,
Ustavni sud Republike Hrvatske utvrdio je sljedeće:

Temeljno sporno pitanje u konkretnom slučaju jest pitanje
primjene odredaba koje općenito normiraju radne odnose,
u slučaju kada je određena specifična vrsta
radnih odnosa regulirana posebnim zakonom i da li izostanak izričite
norme u posebnom zakonu glede određenih prava valja tumačiti
kao nepostojanje tih prava ili kao signal za primjenu opće
norme.

Obrazloženje osporavane presude polazi od stajališta
da su radni odnosi djelatnika u tijelima državne uprave po
svojoj prirodi specifični i kao takvi zahtijevaju specifične,
strože kriterije pri ostvarivanju prava i izvršavanju
dužnosti i odgovornosti temeljem radnog odnosa u tijelima
državne uprave. Slijedom toga izražava stajalište
kako u sferi ovih radnih odnosa ne bi bilo mjesta primjeni općih
zakonskih normi o radnim odnosima. Pravni temelj za ovakvo stajalište
ova presuda nalazi u odredbi čl. 262. stavka 1. bivšeg
Zakona o upravi koja glasi: *»Radnici na radu u organima
uprave ostvaruju svoja samoupravna prava, obveze i odgovornosti
u okviru radne zajednice, u skladu s ovim zakonom.«,*
te iz te odredbe crpi zaključak o nedopustivosti primjene
kojeg drugog zakona na ove odnose.

Nadalje se osporavanom presudom tvrdi da je zakonodavac, u cilju
zaštite djelatnika u upravnim tijelima, odredbom članka
383. stavka 2. Zakona o upravi (u svezi s čl. 380. i 381.,
koji sadrže pravila postupanja prilikom ukidanja pojedinih
radnih mjesta glede otkaznih rokova, raspoređivanja, preuzimanja
djelatnika i dr.) dopustio prestanak radnog odnosa zbog ukidanja
radnog mjesta neraspoređenom, odnosno nepreuzetom djelatniku
koji ima najmanje 38 (muškarac), odnosno 33 godine (žena)
mirovinskog staža, ali samo uz uvjet da se takvom djelatniku
dokupi nedostajući mirovinski staž. S obzirom da je,
dakle, zakonodavac regulirao pitanje zaštite djelatnika,
da nema razloga za primjenu odredaba Zakona o radnim odnosima.

Iznesena gledišta u svezi sa specifičnim pravima i
dužnostima djelatnika u upravnim tijelima neupitna su kada
je riječ o osobnim i stručnim svojstvima i odgovornostima
tih djelatnika.

Ukazuje se, međutim, dvojbenim krajnje restriktivno tumačenje
opsega prava tih djelatnika samo s osnova specifičnosti
njihove službe. Takav restriktivan pristup stavljao bi djelatnike
u upravnim tijelima u izrazito nejednak položaj u odnosu
prema ostalima zaposlenim izvan državne uprave. U onoj mjeri
u kojoj se eventualna nejednakost i može opravdati specifičnostima
radnog mjesta, ona ne mora nužno imati za posljedicu povredu
ustavnih prava. Međutim, kada je riječ o odricanju
prava djelatnicima s osnova zaštite invalidnih osoba, jednako
kao i s osnova, primjerice, zaštite majčinstva ili
zaštite mladih, što predstavlja civilizacijske tekovine
inkorporirane u većinu radnopravnih zakonodavstava, a koje
su kao takve pretočene i u ustavna jamstva pa i Ustava
Republike Hrvatske, znatna je mogućnost povrede tih prava
i jamstava.

Stoga je stajalište ovog Suda da se u odredbi članka
383. stavka 2. Zakona o upravi radi o pravnoj praznini, koja je,
međutim, popunjena upravo supsidijarnom primjenom općih
radnopravnih normi. Izostanak izričite odredbe specijalnog
zakona, koja bi regulirala prava onih kategorija djelatnika koje
inače uživaju posebnu radnopravnu zaštitu, ne
može se tumačiti na način da te kategorije
nemaju pravo na zaštitu kada se radi o djelatnicima upravnog
tijela, kao niti da je propisivanjem jednog (specifičnog)
modusa zaštite konzumirana materija zaštite prava upravnih
djelatnika u cjelini, što onda ima za posljedicu isključenje
primjene općih normi.

Opće zaštitne norme su sadržane u bivšem
Zakonu o radnim odnosima (čl. 78., 79., 80.), a i radni
odnos u upravnom tijelu jest radni odnos na kojeg se ovaj Zakon
odnosi. To je i izrijekom propisano u članku 1. stavku
3. tog Zakona uz uvjet da drugim zakonom nije drugačije
određeno. Razvidno je, međutim, da u odnosu na konkretan
slučaj, drugim zakonom, Zakonom o upravi, nije drugačije
određeno.

Stoga je stajalište ovog Suda da je primjena odredaba članka
79. Zakona o radnim odnosima, na način kako su to učinili
sudovi prvog i drugog stupnja, u konkretnom slučaju pravilna,
pa se u tom smislu osporavana presuda ukazuje kao neutemeljena
na zakonu.

Slijedom navedenog, osporavanom su presudom učinjene povrede
ustavnih odredaba na koje podnositelj ukazuje, osobito onih koje
se tiču jednakosti, prava na rad i zaštite invalidnih
osoba.

Zbog iznesenih razloga, a na temelju odredaba članaka 69.,
72. i 73. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, br. 99/99), donesena je odluka kao u izreci.

Odluka o objavi (t. IV. izreke) temelji se na odredbi članka
28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-54/1997
Zagreb, 13. listopada 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 111/1999-1821