### NN 142/2023 (29.11.2023.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-7507/2021 od 25. listopada 2023.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1952

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Snježana Bagić, Mario Jelušić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Branko Zajec iz Krapine, kojeg zastupa Irena Tušak Miletić, odvjetnica u Odvjetničkom društvu Tušak Miletić i partneri j. t. d. sa sjedištem u Zagrebu, na sjednici održanoj 25. listopada 2023. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija u dijelu u kojem se odnosi na parnični postupak okončan presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 838/2017-3 od 6. listopada 2021.

II. Ustavna tužba se usvaja u dijelu koji se odnosi na povredu prava na suđenje u razumnom roku, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), podnositelju ustavne tužbe, Branku Zajecu iz Krapine, Velika Ves 68 određuje se primjerena naknada zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava u iznosu od 1.785,00 eura.

IV. Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri (3) mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositelja Ministarstvu pravosuđa i uprave Republike Hrvatske za njezinu isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Smatrajući da su mu pojedinačnim aktima tijela sudbene vlasti kojima je odlučeno o osnovanosti tužbenog zahtjeva podnesenog radi predaje u posjed nekretnina te naknade štete, povrijeđena ljudska prava i slobode zajamčene Ustavom, Branko Zajec iz Krapine (u daljnjem tekstu: podnositelj) podnio je 29. prosinca 2021. dopuštenu ustavnu tužbu na temelju ovlaštenja sadržanog u članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u vezi s parničnim postupkom dovršenim presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 838/2017-3 od 6. listopada 2021.

U ustavnoj tužbi podnositelj je osporio i presudu Županijskog suda u Zagrebu broj: 32 Gž-8321/15-2 od 10. siječnja 2017. te presudu Općinskog suda u Krapini broj: P-9/08-62 od 21. siječnja 2015.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe povredu ustavnih odredaba sadržanih u članku 29. stavku 1., članku 48. stavku 1. i članku 49. stavku 1. Ustava.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Zlataru, Stalna služba u Krapini broj: Pu P-12/2015 (P-9/08).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

4. Općinski sud u Krapini donio je rješenje broj: P-9/08-24 od 6. listopada 2011. kojim je određeno da će se spojiti parnični predmeti tog suda broj: P-9/08 i P-707/09 radi zajedničkog raspravljanja i donošenja odluke. U obrazloženju naznačenog rješenja se navodi:

»... tužitelj (podnositelj op.U.S.) je podneskom od 7. srpnja 2010. predložio da se navedene parnice spoje radi zajedničkog odlučivanja. (...)

... pred ovim sudom teku dvije odvojene parnice povodom tužbe istog tužitelja protiv tuženika Hrvatske autoceste d.o.o. Zagreb, odnosno Autocesta Zagreb-Macelj d.o.o. Krapina, u vezi istog predmeta spora, zbog čega se smatra da bi se spajanjem tih postupaka ubrzalo raspravljanje i smanjili troškovi.

Stoga je, na temelju članka 313. stavka 1. Zakona o parničnom postupku, valjalo spojiti navedene spise.«

5. U konkretnom slučaju podnositelj je od suda tražio obvezati tuženiku, Autoceste Zagreb-Macelj d.o.o. predati mu u posjed nekretnine kč.br. 112/26; kč.br. 112/27, kč.br. 112/28 i kč.br. 116/20 k.o. Velika Ves, koje obveze se tuženik može osloboditi isplatom iznosa u kunskoj protuvrijednosti iznosa od 42.955,20 €. Ujedno je podnositelj zahtijevao od suda obvezati tuženike Hrvatske Autoceste d.o.o. i Autocestu Zagreb-Macelj d.o.o. isplatiti mu na ime naknade štete iznos od 1.320.000,00 kuna s pripadajućom zakonskom zateznom kamatom i naknadom parničnog troška.

6. Presudom Općinskog suda u Krapini broj: P-9/08-62 od 21. siječnja 2015. tužbeni zahtjevi podnositelja u cijelosti su odbijeni kao neosnovani.

7. Protiv prvostupanjske presude podnositelj je izjavio žalbu. Presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: 32 Gž-8321/15-2 od 10. siječnja 2017. žalba podnositelja koja se odnosila na meritum spora odbijena je kao neosnovana dok je prvostupanjska presuda preinačena u odluci o trošku na način da je podnositelj obvezan isplatiti tuženiku Autocesta Zagreb-Macelj d.o.o. umanjeni iznos naknade troškova postupka do iznosa od 122.968,05 kuna.

7.1. U pravomoćnoj presudi se navodi:

»Zahtjev tužitelja da mu II. tuženik... preda u posjed nekretnine sud prvog stupnja odbio je u bitnom zbog toga što je tijekom postupka utvrđeno da se nekretnine čkbr. 112/26 i čkbr. 112/27 nalaze izvan pojasa autoceste i da tužitelju nije onemogućen prilaz do tih nekretnina, dok su nekretnine kčbr. 112/128, 112/28 i 116/20 u vlasništvu Republike Hrvatske pa tužitelj nije aktivno legitimiran.

Suprotno navodima u žalbi sud prvog stupnja u obrazloženju presude dao je jasne i dostatne razloge o odlučnim činjenicama, koji nisu u proturječnosti s izrekom presude kada je odlučio o tužbenom traženju te ne postoje niti drugi nedostaci zbog kojih pravilnost pobijane odluke u tom dijelu ne bi bilo moguće ispitati. Dakle, nije ostvaren žalbeni razlog iz čl. 354. st. 2. toč. 11. ZPP, na koju povredu odredaba parničnog postupka ukazuje tužitelj u žalbi. Naime, iz sadržaja obrazloženja presude nedvojbeno je vidljivo na temelju kojih među strankama nespornih okolnosti i na temelju kojih dokaza je sud utvrdio odlučne činjenice bitne za donošenja presude u pogledu istaknutog tužbenog zahtjeva.

(...)

... činjenica postoji li prilaz do spornih nekretnina nije relevantna za ishod ovog spora jer tužitelj u ovoj parnici ne zahtjeva od tuženika uspostavu stvarne služnosti puta, odnosno nužni prolaz u smislu odredbe čl. 191. st. 1. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (‘Narodne novine’, broj: 91/96... 154/14 dalje: ZV), a prema kojoj je nužni prolaz služnost puta koju je osnovao sud na zahtjev vlasnika nekretnine do koje nema nikakve ili nema prikladne putne veze s javnim putem). Uostalom, prema nalazu vještaka... od 15. listopada 2013. (list 206 spisa), na koji se poziva i tužitelj u žalbi, navedene čestice okružene su ne samo zaštitnom ogradom autoceste nego i rijekom... te potokom..., a u katastru i zemljišnoj knjizi nema evidentiranih putova. Stoga navod u obrazloženju pobijane presude da ‘tužitelju nije onemogućen prilaz do čkbr. 112/26 i čkbr. 112/27 budući da su to nekretnine koje se nalaze izvan pojasa autoceste’ znači samo to da mu nije onemogućen pristup od strane tuženika (da ga samo autocesta nije onemogućila u prilazu nekretninama).

Ako je tužitelju onemogućen pristup do navedenih čestica djelomičnim izvlaštenjem, imao je pravo zahtijevati izvlaštenje i onih dijelova tih čestica za koje predlagatelj (korisnik) nije tražio izvlaštenje. Tužitelj je to i učinio ali je njegov zahtjev odbijen rješenjem... Klasa: UP/1-943/-04/3-01/04 od 4. studenoga 2003. (list 6 spisa). Također, odbijen je njegov zahtjev da se izvlasti i preostali dio čestice 112/26 u površini od 426 čhv i čestice 112/27 u površini od 106 čhv, a tužbom u ovom sporu traži da mu tuženik preda u posjed upravo te čestice i u tim površinama (broj 112/26 u površini od 426 čhv i broj 112/27 u površini od 106 čhv). Postojanje prava tužitelja je prethodno pitanje u smislu odredbe čl. 12. st. 1. ZPP o kojem je pravomoćno već odlučeno u upravnom postupku i sud je u parničnom postupku vezan odlukom donesenom u tom postupku. Moguće je da tužitelj nakon djelomičnog izvlaštenja nije u mogućnosti gospodarski iskorištavati preostale dijelove nekretnina, ali o tome se ne može raspravljati u ovoj parnici obzirom na postavljeni tužbeni zahtjev.

Naime, tužbenim zahtjevom da mu tuženik preda u posjed nekretnine, tužitelj je odredio predmet spora. Vlasnik ima pravo zahtijevati od osobe koja posjeduje njegovu stvar da mu ona preda svoj posjed te stvari (čl. 161. st. 1. ZV). Pritom je u smislu čl. 162. st. 1. ZV dužan dokazati da je stvar koju zahtjeva njegovo vlasništvo i da se nalazi u tuženikovom posjedu. Tužitelj je u postupku dokazao da je vlasnik kčbr. 112/26 u površini od 426 čhv i kčbr. 112/27 u površini od 106 čhv, ali nije dokazao da se ti dijelovi navedenih čestica nalaze u posjedu tuženika. Naprotiv, utvrđeno je da se ti dijelovi nalaze izvan zaštitne ograde autoceste, a što i sam tužitelj navodi u žalbi pozivajući se na nalaz vještaka Z. H. i vještaka M. G. Pritom se napominje da tužitelj nije ni tvrdio da se ti neizvlašteni dijelovi nekretnina nalaze u posjedu tuženika nego svoj tužbeni zahtjev za predaju posjeda temelji na činjenici da nema prilaza do tih dijelova nekretnina.

(...) Tužitelj, dakle, prihvaća nalaz vještaka, a time i utvrđenje suda prvog stupnja da je na tim nekretninama u zemljišnoj knjizi upisano pravo vlasništva Republike Hrvatske. Na temelju te činjenice nije moguće prihvatiti tužbeni zahtjev jer samo vlasnik ima pravo zahtijevati od osobe koja posjeduje njegovu stvar da mu ona preda svoj posjed te stvari (čl. 161. st. 1. ZV). Ako tužitelj smatra da je njegovo knjižno pravo povrijeđeno uknjižbom prava vlasništva u korist Republike Hrvatske svoje pravo može štititi, u smislu odredbe čl. 129. st. 1. Zakona o zemljišnim knjigama (‘Narodne novine’, broj: 91/96... 60/13) brisovnom tužbom (protiv osobe koja je upisana – Republike Hrvatske) i tražiti uspostavu prijašnjega zemljišnoknjižnog stanja. Tek nakon što bi tužitelj u tom sporu uspio i ponovo bio upisan u zemljišne knjige i time dokazao svoje pravo vlasništva, bio bi ovlašten ustati pravom vlasničkom tužbom i tražiti predaju posjeda tih nekretnina od osobe koja ih drži u posjedu (pod pretpostavkom da bi to bilo moguće, jer to ne bi bilo moguće ako se nalaze ‘u području autoceste’). Neodlučno je stoga za ishod ovog spora u kojem tužitelj traži predaju u posjed nekretnina (a nije dokazao svoje pravo vlasništva) jesu li one bile predmetom izvlaštenja i je li za njih plaćena naknada.

Pritom treba reći da je tužitelj u svom tužbenom zahtjevu naveo da se tuženik obveze predaje u posjed nekretnina može osloboditi isplatom tužitelju naknade štete u iznosu kunske protuvrijednosti od 42.955,20 €.

Riječ je o fakultativnom ovlaštenju (facultas alternativa) u smislu čl. 327. ZPP. Ovakvo alternativno ovlaštenje nije tužbeni zahtjev, već je građanskopravna ponuda tužitelja tuženiku koju sud unosi u dispozitiv svoje presude kojom prihvaća kondemnatorni tužbeni zahtjev (time da ako odbija tužbeni zahtjev, tu ponudu u izreci ne navodi). O alternativnom ovlaštenju sud ne može ni raspravljati ni meritorno odlučivati. Stoga je u tom dijelu prekoračen tužbeni zahtjev (jer tužitelj nije tražio da sud obveže tuženika da mu plati svotu novca nego je samo uputio ponudu tuženiku da se može osloboditi obveze predaje posjeda nekretnina, ako mu navedenu svotu plati) čime je učinjena bitna povreda odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. toč. 12. ZPP. Na tu povredu, međutim, nije ukazano u žalbi, a na nju drugostupanjski sud prema odredbi čl. 365. st. 2. ZPP ne pazi po službenoj dužnosti.

Dakle, budući da je sud je u parničnom postupku vezan zahtjevom i činjenicama koje je tužitelj iznio u tužbi i tijekom postupka pred prvostupanjskim sudom, jer prema odredbi čl. 7. st. 1. i čl. 219. st. 1. ZPP stranke su dužne iznijeti činjenice na kojima temelje svoje zahtjeve i predložiti dokaze kojima se utvrđuju te činjenice, pravilno je sud prvog stupnja primijenio odredbe ZPP donoseći odluku u ovoj pravnoj stvari.

Naposljetku, nije utvrđeno niti da su pobijanom presudom, a ni postupkom koji joj je prethodio, počinjene ni druge bitne povrede odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. toč. 2., 4., 8., 9., 13. i 14. ZPP, na koje sud drugog stupnja pazi po službenoj dužnosti (čl. 365. st. 2. ZPP).

Nije osnovan ni žalbeni razlog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, jer je sud prvog stupnja na osnovi po tužitelju predloženih i izvedenih dokaza i njihovom pravilnom ocjenom (čl. 8. ZPP) te na temelju pravila o teretu dokazivanja (čl. 221.a ZPP) utvrdio činjenice odlučne za prosudbu osnovanosti istaknutih zahtjeva tužitelja. Takva utvrđenja prvostupanjskog suda prihvaća i ovaj sud drugog stupnja, a žalbena razlaganja tužitelja nisu ih uspjela dovesti u sumnju.

Nadalje, pravilno je prvostupanjski sud odbio tužbeni zahtjev za isplatu 1.320.000,00 kn po osnovi naknade štete, utvrđujući osnovanim istaknuti prigovor zastare.

(...)

Navode tužitelja nije moguće prihvatiti jer su u suprotnosti s rezultatima provedenog postupka. Prema odredbi čl. 376. st. 1. Zakona o obveznim odnosima (‘Narodne novine’ br. 53/91, 73/91, 111/93, 3/94, 7/96, 91/96, 11/99. i 88/01, dalje: ZOO/91), koji se u ovom slučaju primjenjuje temeljem čl. 1163. st. 1. Zakona o obveznim odnosima (‘Narodne novine’ br. 25/05... 78/15, dalje: ZOO/05) potraživanje naknade uzrokovane štete zastarijeva za tri godine od kad je oštećenik doznao za štetu i za osobu koja je štetu učinila. Tužitelj je već u svojim tužbama... naveo da je protiv izvođača radova... pokrenuo postupak zbog smetanja posjeda koji je vođen pod posl. brojem P-643/04. Ta tužba je podnesena 2004. (to je godina pod kojom je zavedena u sudskom upisniku) pa je tužitelj najkasnije te godine doznao za štetu i osobu koja je štetu učinila, a što je sukladno i njegovom iskazu u ovom parničnom postupku da je istarske bijele lješnjake posadio u proljeće 2003., a da su radovi na autocesti počeli dva do tri mjeseca nakon toga te je skinut humus, nasipan šljunak i postavljeni kontejneri ‘i od mladica lješnjaka više nije bilo traga’. Tužitelj je saznao ne samo za štetu (da ‘od mladica lješnjaka nije bilo traga’) nego i za osobu štetnika... protiv kojega je 2004. pokrenuo postupak zbog smetanja posjeda. Tužitelj nije morao čekati ishod postupka zbog smetanja posjeda (nije ga ni morao pokrenuti) pa da bi ustao tužbom za naknadu štete (postupak zbog smetanja posjeda u tom smislu nema nikakvog značaja jer se u njemu nije raspravljalo ni utvrđivalo je li tužitelju nastala šteta i tko je za nju odgovoran). Tužitelj je bio i stranka u postupku izvlaštenja koje je provedeno 2003. i dobro mu je bilo poznato da je izvlaštenje provedeno radi izgradnje autoceste te po čijem prijedlogu i u čiju korist je izvlaštenje provedeno. Osim toga, za napomenuti je da prema čl.124. st. 5. Zakona o gradnji (‘Narodne novine’ br. 175/03) gradilište mora biti označeno pločom koja obvezno sadrži ime odnosno tvrtku investitora, projektanta, izvođača i osobe koja provodi stručni nadzor građenja, pa je tužitelj mogao sasvim jednostavno saznati za osobe koje su odgovorne za štetu (a svaki čovjek koji vodi brigu o svojoj imovini s prosječnom pažnjom bi uložio ‘napor’ i pročitao s istaknute ploče podatke o naručitelju i izvođačima radova nakon što bi saznao da mu je učinjena tako znatna šteta). Prema odredbi čl. 207. ZOO/91 naručitelj i izvođač radova solidarno odgovaraju trećoj osobi za štetu koja joj nastane u vezi s izvođenjem tih radova, a iz svega naprijed navedenog tužitelj je očito prije isteka 2004. godine znao za osobe koje odgovaraju za štetu, pa je subjektivni zastarni rok od tri godine istekao prije podnošenja tužbe protiv prvotuženika... (tužba podnesena 10. siječnja 2008.), a protiv drugotuženika tužba je podnesena 14. kolovoza 2009. pa je u odnosu na ovog tuženika istekao i objektivni rok od pet godina iz čl. 376. st. 2. ZOO/91.«

8. Protiv pravomoćne presude podnositelj je izjavio reviziju. Presudom Vrhovnog suda broj: Rev 838/2017-3 od 6. listopada 2021. revizija podnositelja je odbijena kao neosnovana.

U obrazloženju presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske se navodi:

»8. Predmet spora je zahtjev tužitelja kojim od drugotuženika zahtijeva predaju u posjed nekretnina... uz fakultativno ovlaštenje isplatiti mu kunsku protuvrijednost iznosa 42.955,20 EUR, kao i zahtjev kojim tužitelj od prvo i drugotuženika zahtijeva da mu na ime naknade štete s osnova izgubljene zarade zbog uništenog nasada lješnjaka isplate iznos 1.320.000,00 kn.

9. Nižestupanjski sudovi su polazeći od rezultata provedenog postupka te činjeničnih utvrđenja, a prema kojima se nekretnine kčbr. 112/26 i 112/27... nalaze izvan pojasa autoceste, a pristup ovim nekretninama tužitelju nije onemogućen od strane tuženika samo zbog izgradnje prometnice; tužiteljev je zahtjev za njihovo izvlaštenje pravomoćno odbijen od strane nadležnog upravnog tijela, a drugotuženik nije u njihovom posjedu; nekretnine čkbr. 112/28, 112/128 i 116/20... su u zemljišnim knjigama upisane kao vlasništvo Republike Hrvatske, dok tužitelj nije dokazao pravo vlasništva na njima; odbili su zahtjev tužitelja za predaju mu tih nekretnina polazeći od odredbe čl. 161. st. 1. i čl. 162. st. 1. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (‘Narodne novine’ broj 91/96, 68/98, 137/99, 22/00, 73/00, 114/01, 79/06, 141/06, 146/08, 38/09, 153/09, 90/10 i 143/12).

10. Odlučujući o zahtjevu tužitelja za naknadu štete zbog uništenog nasada lješnjaka zasađenih 2003. godine, a koji zahtjev je postavljen u tužbi podnesenoj protiv prvotuženika 10. siječnja 2008., a protiv drugotuženika 14. kolovoza 2009., uz utvrđenje da je tužitelj kako za nastalu štetu počinjenu na nasadima lješnjaka tako i za štetnika saznao još 2004. godine, a kada je vezano za ta događanja pokrenuo parnicu zbog smetanja posjeda protiv odgovorne osobe, ocijenjeno je da je zahtjev za naknadu štete podnesen izvan trogodišnjeg zastarnog roka iz čl. 376. st. 1. Zakona o obveznim odnosima (‘Narodne novine’ broj 53/91, 73/91, 58/93, 111/93, 3/94, 107/95, 7/96, 91/96, 112/99, 129/00 i 88/01 – dalje: ZOO) u odnosu na prvotuženika i da je protekao objektivni zastarni petogodišnji rok iz čl. 376. st. 2. ZOO u odnosu na drugotuženika, i zbog toga zahtjev odbijen.

11. Razloge zbog kojih je drugostupanjski sud odbio žalbu tužitelja i potvrdio prvostupanjsku presudu, ovaj sud prihvaća u cijelosti, zbog čega se umjesto posebnog obrazloženja poziva na razloge iz drugostupanjske presude, time da će se na internetskim stranicama Vrhovnog suda Republike Hrvatske uz presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske objaviti presuda Županijskog suda u Zagrebu poslovni broj Gž-8321/15-2 od 10. siječnja 2017., sve to na temelju odredbe čl. 396.a st. 1. i 2. ZPP, a koja se na temelju odredbe čl. 117. st. 4. u vezi s odredbom čl. 84. ZID ZPP primjenjuje na ovaj spor.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

9. Ustavni sud primjećuje da podnositelj u ustavnoj tužbi u biti osporava zakonitost osporene presude. Osporavajući razlozi podnositelja iscrpljuju se u žalbenim razlozima pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja te pogrešne primjene postupovnog i materijalnog prava. Sadržajno, ustavna tužba se po osporavajućim razlozima u konkretnom slučaju ne razlikuje od žalbe ili revizije koje je podnositelj izjavio u parničnom postupku. U ustavnoj tužbi podnositelj opetovano iznosi svoje viđenje razloga zbog kojih smatra kako je u konkretnom slučaju njegov tužbeni zahtjev bio osnovan i preko dosuđenog iznosa.

U ustavnoj tužbi podnositelj u bitnome navodi:

»U uvjetima kad su tuženici dio nekretnina podnositelja obuhvatili autocestom... a da nikada nisu isplatili naknadu za iste... odnosno izgradnjom autoceste onemogućili mu pristup i gospodarsko iskorištavanje nekretnine u vlasništvu, povrijeđeno je njegovo pravo vlasništva (...)

Nepriznavanjem prava na naknadu štete zbog izgubljene zarade, sudovi su povrijedili pravo podnositelja tužbe na poduzetničku slobodu (...)«

... povredu prava na pravično suđenje (pravo na nepristranost i neovisnost suđenja, zabrana arbitrarnog postupanja i pravo na obrazloženu odluku) podnositelj tužbe vidi u tome što je prvostupanjski sud, a potom i viši sudovi odbijanjem njegove žalbe odnosno revizije, donio presudu koja je u cijelosti u suprotnosti s izvedenim dokazima (...)«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

10. Ustavni sud podsjeća da, u skladu s člankom 116. stavkom 1. Ustava, Vrhovni sud, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni. Kad je riječ o tumačenju i primjeni prava na konkretne slučajeve Ustavni sud ne zamjenjuje pravna stajališta nadležnih sudova svojima sve dok sudske odluke ne upućuju na arbitrarnost te samovolju u njihovom donošenju. Ustavni sud, stoga, podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova koji su prvi pozvani tumačiti mjerodavno pravo. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

Ustavni sud pazi samo na povrede ustavnih prava na način i u okvirima određenim Ustavom i Ustavnim zakonom, pri čemu zadiranje u Ustavom zaštićena prava mora biti ustavnopravno neprihvatljivo. Ujedno Ustavni sud načelno ne ulazi u analizu istinitosti činjeničnog supstrata utvrđenog u postupku u svezi s kojim je podnesena ustavna tužba, jer su za ustavnosudski postupak mjerodavne samo one činjenice o čijoj opstojnosti ovisi postojanje povrede ustavnog prava. Stoga, da bi se pružila ustavnosudska zaštita unutar instituta ustavne tužbe, mora postojati pogreška tijela sudbene vlasti koja za svoju rezultantu ima i povredu temeljnog ljudskog prava ili slobode. Posljedice te pogreške po svom intenzitetu moraju prelaziti okvire puke nezakonitosti, jer svaka nezakonitost ne dovodi automatizmom do povrede ustavnog prava. Ustavni sud pazi samo na povrede ustavnih dobara na način i u okvirima određenim Ustavom i Ustavnim zakonom, pri čemu zadiranje u Ustavom zaštićena prava mora biti ustavnopravno neprihvatljivo.

11. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni... sud pravično... odluči o njegovim pravima i obvezama...

(...)«

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na ostvarivanja postupovnih jamstva u postupcima vođenim pred nadležnim tijelima sudbene vlasti. Pravo na pravično suđenje jamči postupovnu, a ne materijalnu pravičnost.

11.1. Ustavni sud primjećuje da u ustavnoj tužbi podnositelj obrazlaže svoja subjektivna uvjerenja o ispravnosti tumačenja i primjene pravnih osnova na kojima su nadležna tijela utemeljila odluku o odbijanju njegovih tužbenih zahtjeva.

11.2. Ustavni sud ističe, da bi se djelovanje sudova moglo smatrati proizvoljnim i/ili arbitrarnim na način da utječe na pravičnost konkretnog postupka, pogrešni zaključci tih sudova trebaju biti toliko očigledni da se mogu okarakterizirati kao nedvojbena pogreška (usporedi, primjerice, s odlukama Ustavnog suda broj: U-III-4951/2014 od 10. ožujka 2020., »Narodne novine« broj 66/20.; i U-III-3077/2018, od 19. svibnja 2020. /www.usud.hr/; te predmetima Europskog suda za ljudska prava /u daljnjem tekstu: ESLJP/ Khamidov protiv Rusije,br. 72118/01, § 170., presuda od 15. studenoga 2007.; i Bochan protiv Ukrajine/br. 2/ [Vv], br. 22251/08, § 62., presuda od 5. veljače 2015.).

11.3. Glede prigovora vezanih uz nedostatno obrazloženje, Ustavni sud ponavlja da se pravo na obrazloženu odluku ne može tumačiti tako da ono zahtijeva detaljan odgovor na svaku tvrdnju stranke u postupku, nego to ovisi o okolnostima svakog pojedinog predmeta (usporedi, primjerice, s odlukama Ustavnog suda brojeva U-III-458/2018 od 23. svibnja 2019. /»Narodne novine« 77/19./; i U-III-116/2018 od 28. studenoga 2019. /www.usud.hr/).

11.4. Nakon analize pribavljenog spisa, te osporavajućih razloga podnositelja iznesenih u ustavnoj tužbi, Ustavni sud utvrđuje da su na razini primjene postupovnog i materijalnog prava odgovore na prigovore podnositelja već dala nadležna tijela sudbene vlasti u osporenim odlukama. Sagledavajući konkretni postupak kao jedinstvenu cjelinu, činjenična utvrđenja te na temelju njih zauzeta pravna stajališta nadležnih tijela, Ustavni sud utvrđuje da su ona, donoseći osporene odluke, svoja pravna stajališta valjano, jasno i na ustavnopravno prihvatljiv način obrazložila, te da u konkretnom slučaju ne postoji sumnja da bi osporena odluka bila produkt sudske arbitrarnosti ili samovolje. Iz pribavljenog spisa razvidno je da je parnični postupak proveden na način utvrđen mjerodavnim zakonskim odredbama, te da je podnositelj bio u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu uz odgovarajuću stručnu pomoć, odnosno da je bio u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje te ulagati redovan i izvanredan pravni lijek o kojima je meritorno odlučeno. Također, Ustavni sud utvrđuje da iz sadržaja pribavljenog spisa ne proizlazi sumnja da bi podnositelju bila povrijeđena neka od sastavnica prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Također, suprotno istaknutim prigovorima, Ustavni sud utvrđuje da osporena presuda sadrži razumne i dostatne razloge koji opravdavaju njezino donošenje i koji ujedno otklanjaju sumnju da bi ona mogla biti produkt arbitrarnog postupanja, odnosno sudske samovolje. Ustavni sud utvrđuje da se pravna shvaćanja izražena u osporenoj odluci zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Nadležna tijela sudbene vlasti odgovorila su na sve odlučne navode podnositelja, uz obrazloženje koje je dostatno i ustavnopravno prihvatljivo. Nezadovoljstvo podnositelja tijekom i ishodom sudskog postupka samo po sebi nije relevantno za ocjenu o povredi prava na pravično suđenje.

12. Člankom 48. stavkom 1. Ustava jamči se pravo vlasništva. Ustavni sud štiti pravo vlasništva na ustavnopravnoj razini na način da priječi tijelima državne vlasti ograničavanje ili oduzimanje tog prava na ustavnopravno neprihvatljiv način. Ustavni sud ponavlja da u imovinskim sporovima privatnog prava ispituje takvu odluku sudbene i druge vlasti kad ocijeni da osporena odluka nije utemeljena na valjanoj pravnoj osnovi, ako nadležna tijela u provedenim postupcima nisu uspjela utvrditi i u osporenim odlukama predočiti relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, odnosno ako su te odluke na koji drugi način arbitrarne (odluka Ustavnog suda broj: U-III-5117/17 od 18. travnja 2019., točka 6.1. i broj: U-III-4078/18 od 18. travnja 2019., točka 7.3. /www.usud.hr/).

12.1. Prema praksi ESLJP-a građanskopravni sporovi između privatnih osoba izvan su domašaja članka 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 1/06. i 13/17.; u daljnjem tekstu: Konvencija) i odgovornosti države, osim ako su sudske odluke donijete protivno propisima ili su proizvoljne (usporedi s predmetima ESLJP-a Zagrebačka banka protiv Hrvatske, br. 39544/05, presuda od 12. prosinca 2013., §§ 250. – 251.; Ruiz Mateos protiv Ujedinjenog Kraljevstva, br. 13021/87, §§ 268. i 275., odluka od 8. rujna 1988.; Skowronski protiv Poljske, br. 52595/99, odluka od 28. lipnja 2001.; Kranz protiv Poljske, br. 6214/02, odluka od 10. rujna 2002.; Eskelinen protiv Finske, br. 7274/02, odluka od 3. veljače 2004.; i Tormala protiv Finske, br. 41258/98, odluka od 16. ožujka 2004.).

12.2. Ustavni sud primjećuje da sadržajno ograničenje prava vlasništva podnositelja te možebitno pravo na naknadu glede ograničenja njegovih vlasničkih prava nisu bila predmet parničnog spora iz kojeg je proizašla osporena odluka. Bit tužbenog zahtjeva u konkretnom slučaju bila je predaja nekretnina i naknada štete. Kod takvog stanja stvari, a imajući u vidu utvrđenja iz točke 10.5. ove odluke, Ustavni sud nije utvrdio postojanje okolnosti koje bi upućivale na povredu ustavnog jamstva nepovredivosti prava vlasništva sadržanog u članku 48. stavku 1. Ustava.

13. U odnosu na istaknuti prigovor opstojnosti povrede članka 49. Ustava kojim se poduzetnička i tržišna sloboda utvrđuje kao temelj gospodarskog ustroja Republike Hrvatske, Ustavni sud ponavlja da ideja slobodnog tržišta i poduzetništva podrazumijeva obvezu države štititi slobodu tržišta i poduzetništva te propisivati samo nužne mjere kojima se regulira tržište kapitala i sigurnost dioničarstva, uz daljnju obvezu da te mjere jednako djeluju prema svim gospodarskim subjektima u usporedivim situacijama (v. odluku broj: U-I-2470/2010 i dr. od 9. srpnja 2013. /»Narodne novine« broj 99/13./).

U konkretnom slučaju podnositelju je odbijen kao neosnovan tužbeni zahtjev na predaju nekretnina jer za to nisu postojale pravne osnove utvrđene zakonom, odnosno odbijen je tužbeni zahtjev za naknadu štete zbog nastupa zastare. Oba tužbena zahtjeva nisu ni u kakvoj svezi s podnositeljevom poduzetničkom slobodom. Stoga Ustavni sud taj prigovor ocjenjuje nespojivim ratione materiae s člankom 49. Ustava (v. odluku broj: U-III-4170/2018 od 3. veljače 2021. /www.usud.hr/).

14. Slijedom svega iznijetoga, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. izreke odluke.

V. POVREDA PRAVA NA SUĐENJE
 U RAZUMNOM ROKU

15. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da je postupak u konkretnom slučaju trajao dugo. Iako petit ustavne tužbe ne sadrži izričit zahtjev usmjeren na zaštitu prava na suđenje u razumnom roku zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, iz njezinog sadržaja može se zaključiti da podnositelj smatra da nadležna tijela sudbene vlasti nisu odlučila o njegovim pravima i obvezama u razumnom roku.

16. U glavi VI. (članci 63. – 70.) Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 28/13., 33/15., 82/15., 67/18. i 21/22.; u daljnjem tekstu: ZoSud/13) pod nazivom »Zaštita prava na suđenje u razumnom roku« propisan je model zaštite prava na suđenje u razumnom roku.

17. Sukladno stajalištu Ustavnog suda iz rješenja broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014. (»Narodne novine« broj 8/15.) jedna od pretpostavki za dopuštenost ustavne tužbe podnesene na temelju članka 63. Ustavnog zakona zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku jest ta da je podnositelj prethodno koristio dopušteno pravno sredstvo protiv nerazumne duljine postupka.

17.1. U odluci broj: U-IIIA-7473/2022 od 27. lipnja 2023. Ustavni sud je, imajući u vidu utvrđenje ESLJP-a da zakonodavni model propisan ZoSudom/13 nije u skladu s člankom 13. Konvencije, zauzeo stajalište da se korištenje dopuštenog pravnog sredstva protiv nerazumne duljine postupka prije podnošenja ustavne tužbe neće zahtijevati od podnositelja u slučaju kada Ustavni sud ocijeni da postupak do trenutka podnošenja ustavne tužbe a priori nerazumno dugo traje.

17.2. Ustavni sud utvrđuje da u konkretnom slučaju u trenutku podnošenja ustavne tužbe, postupak a priori nerazumno dugo traje. Stoga, imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja, ocjena je Ustavnog suda da podnositelj nije bio dužan prethodno koristiti dopušteno pravno sredstvo protiv nerazumne duljine postupka.

18. Ustavni sud ponavlja da se razumnost duljine postupka uvijek mora procjenjivati u svjetlu okolnosti konkretnog slučaja prema sljedećim kriterijima: složenosti predmeta, ponašanju podnositelja i mjerodavnih tijela te važnosti predmeta postupka za podnositelja.

18.1. Uvidom u pribavljeni spis tijekom ustavnosudskog postupka je utvrđeno:

– da je na prijedlog podnositelja 6. listopada 2011. Općinski sud u Krapini donio rješenje broj: P-9/08-24 kojim je određeno da će se spojiti parnični predmeti tog suda broj: P-9/08 i P-707/09 radi zajedničkog raspravljanja i donošenja odluke,

– da je na ročištu od 3. veljače 2012. podnositelj na zapisnik precizirao tužbeni zahtjev,

– da je 4. listopada 2012. izvršen očevid na licu mjesta uz prisutnost vještaka,

– da je 12. ožujka 2013. održano ročište glavne rasprave,

– da je 4. lipnja 2013. odgođen očevid zbog vremenskih neprilika,

– da je 15. listopada 2013. održan očevid na licu mjesta,

– da je 29. listopada 2014. održano ročište glavne rasprave,

– da je 9. prosinca 2014. održano ročište glavne rasprave na kojem je javna rasprava zaključena,

– da je 21. siječnja 2015. donesena prvostupanjska presuda,

– da je 21. siječnja 2015. održano ročište radi oslobađanja podnositelja od obveze plaćanja sudskih pristojbi,

– da je podnositelj 6. veljače 2015. podnio žalbu na prvostupanjsku presudu,

– da je podnositelj 9. veljače podnio prijedlog za donošenje dopunske presude,

– da je rješenjem od 30. srpnja 2015. odbijen prijedlog podnositelja za donošenje dopunske presude,

– da je protiv rješenja suda od 30. srpnja 2015. podnositelj podnio žalbu 16. rujna 2015.,

– da je spis dostavljen Županijskom sudu u Zagrebu uz dopis od 29. listopada 2015.,

– da je rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: 32 Gž-8321/15-3 od 10. siječnja 2017. odbijena kao neosnovana žalba protiv rješenja prvostupanjskog suda od 30. srpnja 2015.,

– da je presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: 32 Gž-8321/15-2 od 10. siječnja 2017. odbijena žalba podnositelja na prvostupanjsku presudu,

– da je podnositelj 2. ožujka 2017. protiv pravomoćne presude izjavio reviziju,

– da je revizija podnositelja dostavljena Vrhovnom sudu Republike Hrvatske uz dopis od 4. travnja 2017.,

– da je presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 838/2017-3 od 6. listopada 2021. revizija podnositelja odbijena kao neosnovana,

– da je podnositelj reviziju primio 27. prosinca 2021.

19. Ustavni sud utvrđuje da je u konkretnom slučaju podnositelj prvi parnični postupak pokrenuo tužbom od 10. siječnja 2008. Od podnošenja navedene tužbe (10. siječanj 2008.) pa do dostave revizijske odluke (27. prosinca 2021.) proteklo trinaest (13) godina jedanaest (11) mjeseci i jedanaest (11) dana.

Ustavni sud utvrđuje da je od trenutka spajanja više parničnih postupaka radi zajedničkog odlučivanja (6. listopada 2011.) pa do dostave revizijske odluke (27. prosinca 2021.) proteklo deset (10) godina dva (2) mjeseca i dvadeset i jedan (21) dan.

19.1. Ustavni sud primjećuje da je podnositelj svoj tužbeni zahtjev, kako prema tuženicima tako i u pravnim osnovama te u visini, konačno postavio na zapisnik, na ročištu od 3. veljače 2012. Ustavni sud ujedno primjećuje da je konačno postavljenom tužbenom zahtjevu prethodilo, pozivanje podnositelja da uredi tužbeni zahtjev uslijed njegove nerazumljivosti. Podnositelj je utjecao na duljinu postupka ulaganjem žalbe na rješenje o odbijanju prijedloga za donošenjem dopunske presude, kao i nepoštivanjem sudskih rokova glede poziva na očitovanje o činjenicama iznesenim od strane drugih sudionika u postupku. S druge strane Ustavni sud nije uočio okolnosti koje bi upućivale na opstojnost dužih razdoblja neaktivnosti suda, što bi upućivalo na neažurnost u njegovom radu, pri tome imajući u vidu da je Ministarstvo zdravstva Republike Hrvatske 11. ožujka 2020. godine donijelo Odluku o proglašenju epidemije bolesti covid-19 uzrokovane virusom Sars-Cov-2 klasa:011-02/02-01/143 ur.broj: 534-02-01-2/6-20-01, a što je objektivno predstavljalo poteškoću u organizacijskom dijelu rada sudbene vlasti.

19.2. Međutim, neovisno o navedenom ne okončanje postupka za predaju u posjed nekretnina i naknadu štete u razdoblju od trinaest (13) godina jedanaest (11) mjeseci i jedanaest (11) dana, samo po sebi, upućuje na opstojnost povrede ustavnog prava na suđenje u razumnom roku. Sudovi su u konkretnom slučaju imali postupovne mogućnosti donijeti odluku o postojanju prava i obveza podnositelja u razumnom roku.

20. Ustavni sud utvrđuje visinu naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku uzimajući u obzir okolnosti svakog pojedinog predmeta, uz istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i socijalnih prilika u Republici Hrvatskoj.

Doprinos podnositelja dužini trajanja postupka uzet je u obzir kod određivanja primjerene naknade.

21. Utvrdivši da je u konkretnom slučaju podnositelju povrijeđeno pravo na suđenje u razumnom roku, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, na temelju članka 63. stavaka 1. i 3., u vezi s člankom 73. stavkom 2. Ustavnog zakona donesena je odluka kao u točkama II., III. i IV. izreke.

Točka V. izreke odluke donesena je na temelju članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-7507/2021

Zagreb, 25. listopada 2023.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.