## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-3041/2003 od 10. ožujka 2004.

### NN 38/2004 (24.3.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-3041/2003 od 10. ožujka 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

953

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, pred­sjednik Suda, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i
Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom D. M. iz Z., kojeg zastupa
N. V., odvjetnik iz R., na sjednici održanoj dana 10. ožujka 2004. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II.  Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba je podnijeta protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
broj: Gzz-53/03 od 27. svibnja 2003. godine, kojom je prihvaćen zahtjev za
zaštitu zakonitosti II-tuženika (Republike Hrvatske) podnesen protiv presude
Županijskog suda u Gospiću, broj: Gž-276/02 od 31. listopada 2002. godine i
preinačene presude suda drugog i prvog stupnja, na način da se tužbeni zahtjev
podnositelja ustavne tužbe odbija kao neosnovan.

2.
Drugostupanjskom presudom odbijena je kao neosnovana žalba II-tuženika i
potvrđena presuda Općinskog suda u Senju, broj: P-40/99 od 21. lipnja 2002.,
kojom mu je naloženo da s podnositeljem ustavne tužbe sklopi ugovor o prodaji
stana, na kojem postoji stanarsko pravo.

3. Sud
prvog stupnja tijekom postupka je utvrdio da je tužitelj B. M. (otac
podnositelja ustavne tužbe) umro tijekom postupka koji je pokrenuo zbog otkupa
stana na kojem postoji stanarsko pravo. Rješenjem o nasljeđivanju, broj:
O-93/01 od 14. studenoga 2001. utvrđeno je da ga nasljeđuju njegovi sinovi D. i
J. M., a koji su se dogovorili da parnicu koja je u tijeku preuzme D. M.,
podnositelj ustavne tužbe.

Prvostupanjski sud smatra da podnositelj kao zakonski
nasljednik prvog nasljednog reda i pravni sljednik iza svog pok. oca B. M. ima
pravo preuzeti ovu parnicu i da je irelevantno što pod­nositelj nije bio član
obiteljskog domaćinstva B. M., te je tužbeni zahtjev podnositelja ustavne tužbe
u odnosu na II-tuženika usvojio u cijelosti, dok je za I-tuženika (Grad Senj)
utvrdio nedostatak pasivne legitimacije. Budući da je drugostupanjski sud u
cijelosti potvrdio prvostupanjsku presudu, državni odvjetnik je podnio zahtjev
za zaštitu zakonitosti Vrhovnom sudu Republike Hrvatske, koji je prihvaćen.

Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrdio je pogrešnim
stajalište sudova prema kojem podnositelj ustavne tužbe nasljeđu­je pravo na
otkup stana iza svog oca, obrazlažući da je u skladu sa Zakonom o prodaji
stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, broj 43/92, 69/92,
25/93, 48/93, 2/94, 44/94, 47/94, 58/95, 11/96, 11/97 i 68/98, u daljnjem
tekstu: Zakon o prodaji stanova), pravo na kupnju stana strogo osobno pravo, s
kojim njegov nositelj ne može raspolagati, pa kao takovo ne ulazi u ostavinu i
ne može biti predmet nasljeđivanja, stoga u odnosu na to pravo ne postoji
podnositeljevo pravno sljedstvo. Shodno navedenom, sud je utvrdio da su
nižestupanjski sudovi pogrešno primijenili materijalno pravo, usvojivši tužbeni
zahtjev podnositelja ustavne tužbe, budući da uopće nije bio legitimiran za
vođenje postupka.

4.U
ustavnoj tužbi podnositelj navodi da je Vrhovni sud Re­publike Hrvatske
neosnovano i pogrešno zaključio da je pravo na kupnju stana osobno pravo.
Smatra da nositelj ovog prava može njime raspolagati, time što daje suglasnost
u korist određene treće osobe, pa tako pravo na kupnju stana može preći i na
univerzalne nasljednike u slučaju smrti nositelja ovog prava. Nadalje, ističe
da su prvostupanjski sud u Senju kao i drugostupanjski sud u Gospiću pravilno
utvrdili činjenično stanje i na njega pravilno primijenili materijalno pravo,
te smatra da je aktivno legitimiran za postupanje u parnici za otkup stana na
kojem postoji stanarsko pravo, a koju je pokrenuo njegov otac, sada pokojni B.
M.

Predlaže
da Ustavni sud ukine presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske i da vrati
predmet na ponovno suđenje pred drugog suca, odnosno vijeće.

Podnositelj
smatra da su osporenom presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske povrijeđene
odredbe članaka 3., 5., 14., 26., 29., 48. i 140. Ustava Republike Hrvatske, te
članka 6. Konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda (nastavno:
Konvencija, u Republici Hrvatskoj na snazi od 28. listopada 1997., a na temelju
Zakona o potvrđivanju Konvencije i Protokola broj 1., 4., 6. i 7. uz Konvenciju
- »Narodne novine« - Međunarodni ugovori, broj 18/97). Stoga, predlaže ukidanje
osporene presude.

5. Za
potrebe ustavnosudskog postupka izvršen je uvid u spis Općinskog suda u Senju,
broj: P-40/99.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

6.
Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu:
Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da
mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i
područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je
odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog
djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno
Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu (u
daljnjem tekstu: ustavno pravo).

Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u
granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku
odlučivanja o pravima i obvezama pojedinca došlo do nedopuš­tenog posizanja u
Ustavom zaštićena ljudska prava i temeljne slobode. Pritom se Ustavni sud, u
pravilu, ne upušta u pitanje jesu li upravna tijela i sudovi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično sta­nje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su
samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

7. Ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta
istaknutih ustavnih prava, a nakon uvida u spis predmeta, Ustavni sud je
utvrdio da osporenim aktom podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava na koja
se u ustavnoj tužbi poziva.

Po ocjeni Ustavnog suda, ispravan je zaključak
Vrhovnog suda Republike Hrvatske da je pravo na otkup stana koje pripada
stanaru, temeljem odredaba Zakona o prodaji stanova, osobno pravo stanara koje
ne prelazi na nasljednike.

Slijedom navedenog, Ustavni sud je utvrdio da je
osporena presuda na zakonu osnovana i da tom presudom nisu povrijeđene ustavne
odredbe kojima se jamči jednakost svih pred zakonom (članak 14. Ustava), kao ni
odredbe članka 26. Ustava, kojima se jamči jednakost pred sudovima i drugim
državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti. Iz istih razloga,
podnositelju nije po­vrije­đeno pravo vlasništva, kao ni pravo nasljeđivanja,
zajamčeno odredbom članka 48. Ustava.

8.
Osporenom presudom, donijetom sukladno mjerodavnim propisima, nije povrijeđeno
ni ustavno pravo zajamčeno člankom 29. Ustava, prema kojem svatko ima pravo da
zakonom ustanov­ljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči
o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, a
prema tome niti odredba članka 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i
temeljnih sloboda.

9. Ostale ustavne odredbe, čije se povrede ističu u
ustavnoj tužbi (članci 3., 5. i 140.), ne sadrže temeljna ljudska prava i
slobode zajamčene Ustavom.

10. Slijedom iznijetoga, na temelju odredbi članaka
73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

11. Objava ove odluke temelji se na odredbi članka
29. Us­tav­nog zakona.

Broj: U-III-3041/2003
Zagreb, 10. ožujka 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 38/2004-953