## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3176/2007 od 6. svibnja 2010.

### NN 63/2010 (24.5.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3176/2007 od 6. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2011

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. K. iz K., kojeg zastupa M. H., odvjetnik u K., na sjednici održanoj 6. svibnja 2010., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba je podnesena protiv presude Županijskog suda u Koprivnici, broj: Gž-2157/06 od 24. svibnja 2007., kojom je odbijena žalba podnositelja, kao tužitelja u sporu, a djelomično usvojena žalba tuženice u sporu, »P.« d.d. K.

Slijedom navedenog, prvostupanjska presuda Općinskog suda u Koprivnici, broj: P-870/03 od 5. srpnja 2006., potvrđena je u dosuđujućem dijelu u odnosu na iznos od 39.455,62 kune sa zakonskim zateznim kamatama, koji je iznos tuženica dužna isplatiti podnositelju, na ime troškova uređenja zakupljenog poslovnog prostora, dok je ista prvostupanjska presuda, također u dosuđujućem dijelu, u odnosu na iznos od 62.848,49 kuna sa zakonskim zateznim kamatama, koji je iznos tuženica bila obvezana isplatiti podnositelju, na ime plaćenog utroška električne energije, preinačena, tako da je u tom dijelu podnositelj sa svojim tužbenim zahtjevom odbijen.

U odbijajućem dijelu prvostupanjska je presuda ostala neizmijenjena.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenom drugostupanjskom presudom, u dijelu kojim je preinačena prvostupanjska presuda, povrijeđena ustavna prava, izrijekom navodeći članke 14. stavak 2. i 29. stavak 1. Ustava.

Podnositelj se protivi stajalištu drugostupanjskog suda, slijedom kojeg je došlo do sporne preinake prvostupanjske presude i odbijanja dijela podnositeljevog tužbenog zahtjeva. Naime, drugostupanjski sud je, za razliku od prvostupanjskog, zauzeo stajalište da je osnovan prigovor tuženice o nedostatku aktivne legitimacije podnositelja, kao tužitelja, za isticanje tužbenog zahtjeva kojim traži da mu tuženica vrati iznos (i isplati kamate), utrošen na plaćanje električne energije za poslovni prostor u vlasništvu tuženice, zakupljen po podnositelju. Ovo stoga što je iznos plaćen prema izdanim računima, koji, međutim, ne obuhvaćaju samo utrošak električne energije za zakupljeni poslovni prostor, već i za susjedni prostor (»P.« muzej) koji nije u zakupu podnositelja, ali je priključen na zajedničko brojilo, te ga podnositelj, u odnosnom dijelu, nije bio dužan podmiriti. Navedene račune za električnu energiju podmirilo je trgovačko društvo »J.« d.o.o., čiji je osnivač, vlasnik i direktor podnositelj ustavne tužbe.

Stoga je, prema stajalištu podnositelja, drugostupanjski sud sudio nepravično, pogrešno smatrajući da podnositelj, kao fizička osoba, ne bi bio aktivno legitimiran tražiti povrat navedenog iznosa, samo zato što je račune podmirilo njegovo trgovačko društvo, a ne on, kao fizička osoba.

Podnositelj smatra da će rezultat ovakvog stajališta suda biti takav da tuženica nikada nikome neće platiti električnu energiju koju je, kako je u postupku utvrđeno, stvarno potrošila i koju je stvarno platila druga osoba, neovisno da li fizička ili pravna (a što se u konkretnom slučaju, prema podnositelju, svodi na isto), pa je na strani tužiteljice došlo do stjecanja bez osnove.

Pritom se podnositelj poziva na presudu Trgovačkog suda u Bjelovaru, broj: P-607/01 od 23. listopada 2001., potvrđenu presudom Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: Pž-209/02 od 11. svibnja 2004., koja je donesena u trgovačkom sporu u kojem je tužitelj »J.« d.o.o. također tražio od tuženice (i još dva sutuženika) isplatu troškova za popravak hladnjače u istom poslovnom prostoru i isplatu na ime plaćene električne energije. U tom je sporu tužitelj odbijen s tužbenim zahtjevom, jer su sudovi zauzeli stajalište da je stranka zakupnog odnosa zakupac I. K. - fizička osoba, a ne »J.« d.o.o., koji je naznačen kao tužitelj. Kako fizička osoba - I. K. nije, a niti je mogao - jer bi to bilo protivno ugovoru, predmetni poslovni prostor dati u podzakup pravnoj osobi »J.« d.o.o., to, prema stajalištu sudova u tom predmetu, nije dokazano da bi došlo do prijenosa zakupnog odnosa sa fizičke osobe I. K. na pravnu, »J.« d.o.o. Stoga »J.« d.o.o. nije aktivno legitimiran ostvarivati bilo kakvo pravo vezano uz zakupni odnos I. K. i »P.«.

Podnositelj smatra da pitanje aktivne legitimacije, kako je riješeno u navedenom trgovačkom sporu vođenom iz iste činjenične i pravne osnove, u postupku na kojeg se odnosi ustavna tužba ima značenje presuđene stvari. Zbog istog razloga, tužbu u ovom konkretnom sporu, za razliku od onog trgovačkog, podnio je kao fizička osoba, da bi mu sada drugostupanjski sud i kao fizičkoj osobi odrekao aktivnu legitimaciju.

Predlaže ukidanje osporene drugostupanjske presude u dijelu kojim se preinačuje prvostupanjska presuda.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Uvidom u dokumentaciju u spisu predmeta, osporenu presudu, prvostupanjsku presudu, kao i presude donesene u naznačenom trgovačkom sporu, na čije se pravno stajalište o aktivnoj legitimaciji podnositelj poziva, Ustavni sud je utvrdio sljedeće:

Pravomoćnom presudom Trgovačkog suda u Bjelovaru, broj: P-607/01 od 23. listopada 2001. zauzeto je, u bitnome, stajalište da tužitelj u tom predmetu, »J.« d.o.o., nije aktivno legitimiran potraživati od tuženika povrat utrošenih sredstava, kako onih za uređenje poslovnog prostora, tako niti onih kojima je plaćena električna energija, zato što je stranka zakupnog odnosa iz kojeg su utužena potraživanja nastala (zakupac) fizička osoba, a ne pravna, koja je naznačena kao tužitelj (time da je utvrđeno i kako »prijenosa« prava iz ugovora o zakupu sa fizičke na pravnu osobu nikada nije bilo, niti je moglo biti).

Prvostupanjskom presudom donesenom u postupku na koji se odnosi ustavna tužba bio je usvojen u cijelosti tužbeni zahtjev tužitelja I. K. glede povrata sredstava utrošenih na uređenje prostora, odnosno u pretežitom dijelu tužbeni zahtjev glede povrata sredstava utrošenih na podmirenje računa za električnu energiju. Prvostupanjski sud nije smatrao odlučnim tko je faktično platio ispostavljene račune - I. K. ili trgovačko društvo čiji je on osnivač i vlasnik, iako su računi glasili na trgovačko društvo (a ono ih je i platilo), već je zauzeo stajalište da je na strani tuženice u svakom slučaju došlo do stjecanja bez osnove, pa je tako stečeno tuženica dužna vratiti, temeljem članka 210. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 107/95., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZOO).

U osporenoj drugostupanjskoj presudi, u dijelu kojim je preinačena prvostupanjska, nadležni sud ne smatra odlučnom činjenicu da je na strani tuženice objektivno došlo do stjecanja bez osnove, iako tu činjenicu niti ne negira, međutim, odlučnim za presuđenje smatra to što tužbeni zahtjev zbog stjecanja bez osnove ima pravo podnijeti samo onaj tko je faktično platio tuđe dugovanje, a to je u konkretnom slučaju, u pogledu utrošene električne energije, pravna osoba »J.« d.o.o., a ne fizička osoba I. K., naznačena kao tužitelj.

5. Iz izloženog je razvidno da je u postupku povodom parnične tužbe podnositelja drugostupanjski sud iznio jasne i valjane razloge za svoje stajalište o nedostatku aktivne legitimacije podnositelja kao tužitelja, jer, sukladno članku 210. ZOO-a, stjecatelj ne može biti obvezan vratiti ono što je bez osnove stekao bilo kome, već samo onome od kojega je nešto bez osnove stekao. Dakle, samo onaj od kojeg je nešto bez osnove stečeno aktivno je legitimiran zahtijevati povrat.

Stoga nisu osnovani navodi podnositelja o tome kako je u konkretnom slučaju račune, doduše, platila njegova pravna osoba, ali da to nije bitno kod činjenice da ih je zapravo platio on, kao osnivač, vlasnik i direktor, te da mu se nikako ne može odreći legitimacija za traženje povrata.

5.1. Ustavni sud napominje da podnositelj ustavne tužbe dodatnu argumentaciju za ovakvo stajalište nalazi u ranije donesenoj presudi, u činjenično i pravno sličnoj stvari, u kojoj je tužitelj bila pravna osoba čiji je on osnivač, vlasnik i direktor, ali je postupak okončan jednako - odbijanjem tužbe iz razloga nedostatka aktivne legitimacije te pravne osobe.

Ustavni sud mora, međutim primijetiti da je pravno stajalište sudova u tom predmetu protivno članku 210. ZOO-a i utemeljeno na pogrešnom polazištu da je za razrješavanje spora iz odnosa stjecanja bez osnove relevantan zakupni odnos, odnosno pitanje tko je stranka (zakupnik) u ugovoru o zakupu (a to je fizička osoba), pa da bi samo tom zakupniku pripadalo pravo potraživati povrat plaćenog. Iako je u tom postupku utvrđeno da je sporne račune nedvojbeno podmirila pravna osoba, koja je i bila tužitelj u toj parnici, te je jedino njoj, sukladno članku 210. ZOO-a, a posve neovisno od zakupnog odnosa, pripadalo pravo tražiti povrat plaćenog, sudovi su presudili suprotno - dakle, aktivno legitimiranoj pravnoj osobi odbili su dosuditi nešto što joj po zakonu pripada.

Takav pogrešan pravni pristup sudova u sporu koji, uz to, nije objektivno i subjektivno u potpunosti identičan konkretnom sporu na kojeg se odnosi ustavna tužba, ne može imati značaj presuđene stvari, kakav mu pripisuje podnositelj. Naprotiv, drugostupanjski je sud u konkretnoj pravnoj stvari, koja je predmet ustavnosudskog postupka, bio dužan preinakom prvostupanjske presude (kojom je počinjena slična pogreška - fizičkoj osobi koja nije aktivno legitimirana dosuđeno je nešto što joj ne pripada) u odnosnom dijelu odbiti podnositelja u skladu s člankom 210. ZOO-a, jer nije moguće usvajanjem zahtjeva neovlaštene (fizičke) osobe nadomjestiti propust suda da u ranijem postupku usvoji zahtjev ovlaštene (pravne) osobe.

Zbog istog razloga niti u ovom ustavnosudskom postupku, po ustavnoj tužbi podnositelja, kojom se osporava odluka suda iz postupka po parničnoj tužbi podnositelja kao fizičke osobe, nije moguće okolnosti drugog slučaja uzeti u obzir kao razlog za ocjenu o osnovanosti ustavne tužbe.

6. Ustavni sud je utvrdio da se pravno stajalište navedeno u osporenoj drugostupanjskoj presudi zasniva na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog prava. Pritom je nadležni sud, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom postupku, obrazložio svoje stajalište izneseno u osporenoj presudi, za koje je nedvojbeno da nije posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene mjerodavnog prava.

7. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj tog ustavnog prava, u dijelu koji se odnosi na pravičnost suđenja, ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

U spornoj pravnoj situaciji presuđivala su tijela sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz pribavljenog spisa i priložene dokumentacije razvidno je da je postupak proveden na način utvrđen mjerodavnim postupovnim odredbama, dok je drugostupanjski sud meritorno odgovorio na osporavajuće navode podnositelja i tuženice. Također je razvidno da je podnositelj bio u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu uz odgovarajuću stručnu pomoć, poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove.

8. Zbog navedenog, a na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točki I. izreke.

9. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3176/2007

Zagreb, 6. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 63/2010-2011