## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-728/1997 od 21

### NN 43/1999 (5.5.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-728/1997 od 21

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući povodom
ustavne tužbe B. B. iz Š., na sjednici održanoj
dana 21. travnja 1999. godine, donio je sljedeću

## ODLUKU

I. Usvaja se ustavna tužba te se ukida:

- presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-5427/1995-4
od 16. listopada 1996. godine;

- rješenje Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske,
broj: 511-01-42-UP/II-376/1-1995 od 24. svibnja 1995. godine;

- rješenje Policijske uprave š., Ministarstva unutarnjih
poslova Republike Hrvatske, broj: 511-13-05-Up-16/17-95 od 16.
veljače 1995. godine.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

O b r a z l o ž e nj e

B. B. iz Š., podnijela je ustavnu tužbu povodom presude
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-5427/1995-4 od 16.
listopada 1996. godine. Tom je presudom odbijena njena tužba
podnijeta protiv rješenja tuženog Ministarstva unutarnjih
poslova Republike Hrvatske, broj: 511-01-42-UP/II-376/1-1995 od
24. svibnja 1995. godine, a kojim je rješenjem odbijena žalba
podnositeljice podnijeta protiv rješenja Policijske uprave
š., broj: 511-13-05-Up-16/17-95 od 16. veljače 1995.
godine. Tim se rješenjem, temeljem odredbe članka
42. stavka 1. točke 3. Zakona o kretanju i boravku stranaca
(»Narodne novine«, broj 53/91, 22/92, 26/93, 29/94),
podnositeljici kao državljanki Bosne i Hercegovine, s trajnim
nastanjenjem u Republici Hrvatskoj, otkazuje boravak u Republici
Hrvatskoj jer da je svojim ponašanjem ispunila zakonski opis
članka 42. stavka 1. točke 3. istoga Zakona. Istim
rješenjem podnositeljici je naloženo da, u roku od 30
dana, napusti teritorij Republike Hrvatske, uz zabranu povratka
u Republiku Hrvatsku u trajanju od 1 (jedne) godine.

Podnositeljica smatra da su joj osporenim odlukama upravnih tijela
kao i odlukom Upravnog suda Republike Hrvatske povrijeđena
ustavna prava iz članka 14. stavka 2. Ustava (svi su pred
zakonom jednaki), članka 18. Ustava (o jamstvu prava na
žalbu - stavak 1., odnosno da pravo na žalbu može
biti iznimno isključeno u slučajevima određenim
zakonom ako je osigurana druga pravna zaštita - stavak 2.),
članka 19. stavka 2. Ustava (kojim se jamči sudska
kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti
i tijela koja imaju javne ovlasti), članka 26. Ustava (po
kojem su svi građani i stranci jednaki pred sudovima i drugim
državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti) i članka
35. Ustava Republike Hrvatske (kojim se svakom čovjeku
i građaninu jamči štovanje i pravna zaštita
njegova osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda
i časti).

Navodi dalje podnositeljica da je stara preko sedamdeset godina,
prvenstveno zabrinuta za zdravlje svoga supruga I. B. - hrvatskog
državljanina, s kojim je u braku pedeset godina. Ističe
da nikada nije pozivana pred bilo koje državno tijelo koje
bi protiv nje provodilo bilo kakav postupak (prekršajni ili
krivični), zbog bilo koje pa i zbog najsitnije povrede
propisa. Jedini postupci u kojima sudjeluje jesu postupci za dopuštenje
boravka u Republici Hrvatskoj i za primitak u hrvatsko državljanstvo.

Posebno ističe da joj nikada nisu bili priopćeni
razlozi za tvrdnje o povredi navedenih propisa pa da joj nikada
nije bilo omogućeno niti zakonito izjašnjenje o bilo
kakovim povredama propisa.

Ustavna tužba je osnovana.

Prema članku 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 13/1991) svatko može
podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
odlukom sudbene, upravne vlasti ili drugih tijela koja imaju javne
ovlasti povrijeđeno jedno od Ustavom utvrđenih sloboda
i prava čovjeka i građanina.

Iz navoda ustavne tužbe, osporene presude i rješenja
upravnih tijela, razvidno je da je Upravni sud Republike Hrvatske
prihvatio utvrđenja u rješenjima upravnih tijela u kojima
osim pukog parafraziranja zakonskih odredaba nije naveden niti
jedan valjani razlog temeljem kojega su nadležna upravna
tijela i Upravni sud Hrvatske imali osnova donijeti osporene odluke.

Osporena presuda kao i rješenja upravnih tijela (I. i II.
stupnja) temelje se na odredbama članka 42. Zakona o kretanju
i boravku stranaca.

Tako je odredbom članka 42. stavka 1. točke 3. narečenog
Zakona utvrđeno da će se otkazati boravak strancu koji
ima odobreno trajno nastanjenje ako to zahtijevaju razlozi zaštite
nacionalne sigurnosti ili pravnog poretka, a prema odredbi stavka
3. te zakonske odredbe, u rješenju kojim se otkazuje boravak
na osnovi točke 3., nadležno tijelo ne mora navesti
razloge kojima se rukovodilo pri donošenju rješenja.

U takvom sklopu okolnosti pod kojima se otkazuje boravak trajno
nastanjenom strancu, potpuno i pravilno utvrđenje činjenica
izravno utječe na ostvarenje prava koja sve građane
i strance izjednačavaju pred sudovima i drugim tijelima
koja imaju javne ovlasti.

Naprotiv, iz obrazloženja osporenih odluka upravnih tijela
i suda proizlazi da su iste donijete na pretpostavci ponašanja
podnositeljice koje bi, kako to proizlazi iz obrazloženja
osporenih odluka, imalo za posljedicu ispunjenje zakonskog opisa
članka 42. stavka 1. točke 3. naprijed navedenoga
Zakona.

Takvim odlučivanjem, od strane nadležnih upravnih
tijela i suda podnositeljici je onemogućeno učinkovito
ostvarenje prava na žalbu (članak 18. Ustava), ali
se isto tako dovodi u pitanje i ustavno pravo jednakosti građana
i stranaca pred sudovima i drugim državnim tijelima (članak
26. Ustava).

Naime, iz ovih ustavnih odredaba slijedi da se pravo na žalbu
može učinkovito ostvarivati samo ako tijelo koje je
donijelo rješenje navede razloge za to rješenje, koji
se onda mogu pobijati u obrani žaliteljevih prava i na zakonu
zasnovanih interesa. Jer, samo građanin kojemu su razlozi
rješenja poznati može ga uspješno pobijati, ali
isto tako i doći do uvjerenja o bezizglednosti žalbe
protiv takvog rješenja, čime se pridonosi načelima
efikasnosti i ekonomičnosti postupka. Nadalje, nenavođenjem
razloga za određeno rješenje vrijeđa se i ustavna
odredba članka 26., jer su u povoljnijem položaju
pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima, koja imaju
javne ovlasti, osobe koje se žale protiv pojedinačnih
akata što sadrže i razloge na kojima se zasnivaju, od
onih osoba koje su prisiljene svoja prava štititi pravnim
sredstvima protiv pojedinačnih akata koji razloge u takvim
obrazloženjima ne sadrže.

Konačno, po ocjeni ovoga Suda, osporenim odlukama, vrijeđa
se i odredba članka 35. Ustava, kojom se jamči pravna
zaštita obiteljskog života s obzirom na interes obitelji
da živi zajedno.

Naprotiv, osporenim odlukama obiteljski život podnositeljice
onemogućava se u potpunosti.

Budući je ovaj Sud utvrdio da su podnositeljici osporenim
odlukama povrijeđena ustavna prava na koja ista u svojoj ustavnoj
tužbi upućuje, to je slijedom navedenog, a temeljem
članka 59. u svezi članka 60. Poslovnika Ustavnog
suda Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 29/94),
odlučeno kao u izreci.

Objava ove Odluke temelji se na odredbi članka 20. stavka
1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 13/91).

Broj: U-III-728/1997
Zagreb, 21. travnja 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 43/1999-864