## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-11078/2007-8 od 23. prosinca 2010.

### NN 18/2011 (9.2.2011.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-11078/2007-8 od 23. prosinca 2010.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

354

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca Jasminke Jenjić kao predsjednice vijeća, mr. sc. Mirjane Juričić i Lidije Rostaš-Beroš kao članica vijeća, te sudske savjetnice Marije Tomas Mišetić kao zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja »SAMOBORČEK« d.o.o. iz Samobora, kojeg zastupa direktor Božo Grgurić, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, klasa: UP/I-030-02/2006-01/39, urbroj: 580-02-07-62-152 od 24. rujna 2007., radi tržišnog natjecanja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 23. prosinca 2010.,

presudio je

Tužba se odbija.

Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Tuženo je tijelo, u točki I. izreke rješenja utvrdilo da je 14 prijevoznika, među kojima je i tužitelj, izričitim dogovorom odnosno usklađenim djelovanjem izravno utvrdili prodajne cijene autobusnih karata s njihovom istovremenom primjenom, počevši od 1. srpnja 2006., te time sklopili zabranjeni sporazum s ciljem odnosno posljedicom sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu obavljanja javnog linijskog prijevoza putnika autobusima u unutarnjem cestovnom prometu i to na linijama Zagreb-Split i Split-Zagreb i Zagreb-Šibenik i Šibenik-Zagreb.

U točki II. izreke rješenja, sporazum iz točke I. proglašen je ništavim ex lege.

U točki III. izreke rješenja utvrđeno je da je odredba članka 11. Ugovora o obavljanju međužupanijskog prijevoza putnika u linijskom prometu, sklopljenog dana 10. travnja 2006. između poduzetnika Čazmatrans d.o.o. sa sjedištem u Čazmi i poduzetnika Autobusni promet d.d. sa sjedištem u Varaždinu, te poduzetnika pod njegovom kontrolom Croatia bus d.d. sa sjedištem u Zagrebu, Autotransport d.d. sa sjedištem u Šibeniku, Croag d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu, zabranjeni sporazum u smislu Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Točkom IV. izreke osporenog rješenja proglašena je ništavom, ex lege, odredba članka 11. Ugovora navedenog u točki III. izreke rješenja.

Točkom V. izreke rješenja utvrđeno je da poduzetnici Korčula bus d.o.o iz Korčule, Croag d.o.o. iz Zagreba i Autoprijevoz Lika d.o.o. iz Gospića nisu sklopili zabranjeni sporazum opisan u izreci I. i II. rješenja.

Točkom VI. I VII. izreke rješenja utvrđeno je da rješenje ne podliježe naplati upravne pristojbe i da će biti objavljeno u »Narodnim novinama«.

U tužbi protiv osporenog rješenja tužitelj prigovara pogrešno utvrđenom činjeničnom stanju i pogrešnoj primjeni materijalnog prava. Tužitelj osporava da bi između njega i ostalih prijevoznika, koji su navedeni u rješenju, postojao bilo kakav dogovor, odnosno usklađeno djelovanje kojim bi se izravno utvrdila prodajna cijena autobusnih karata i to s njihovom istovremenom primjenom, a iz koje bi proizlazilo da su time sklopili zabranjeni sporazum koji ima za cilj i/ili posljedicu sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu obavljanja javnog linijskog prijevoza putnika autobusima u unutarnjem cestovnom prometu. Navodi, u bitnom, da je uslijed sve većih ulaznih troškova, od 1. srpnja 2006. godine, povećao cijenu autobusnih voznih karata i to sa 127,00 kn na 150,00 kn, a potreba povećanja cijene se temeljila prvenstveno na činjenici učestalog povećanja ulaznih troškova poslovanja koji direktno utječu na formiranje cijene, kao što su: osiguranje putnika, rezervni dijelovi, cestarina, otplata kredita po osnovi kupnje novih autobusa i drugo. Smatra da je tuženo tijelo propustilo utvrditi da tužitelj nikada, s nijednim prijevoznikom koji obavlja linijski prijevoz putnika na relacijama Zagreb-Split i Split-Zagreb, te Zagreb-Šibenik i Šibenik-Zagreb, nije imao bilo kakav dogovor, ni pisani ni prešutni, koji bi se odnosio na utvrđivanje jedinstvene cijene autobusne vozne karte s jedinstvenom primjenom od 1. srpnja 2006. godine.

Predlaže stoga sudu da se osporeno rješenje preinači, odnosno, poništi u dijelu koji se odnosi na tužitelja.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu ostaje kod razloga osporenog rješenja i navodi da je temeljem članka 35. stavka 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, u skladu s člankom 70. stavkom 2. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju, pored hrvatskih propisa, izvršilo uvid u kriterije prava Europske zajednice i primjere iz prakse europskog sudovanja. Iz analize europske prakse proizlazi da zabranjeni sporazumi uključuju i zajednički dogovor o iznosu na koji se cijene usklađuju odnosno iznosu poskupljenja i vremenu povećanja cijena.

Navodi da je u pobijanom rješenju detaljno obrazloženo kako je, na temelju ekonomske i pravne analize, utvrđeno kako je tužitelj, zajedno s još 13 poduzetnika, autobusnih prijevoznika, unaprijed uskladio cijene pružanja usluga autobusnog prijevoza na mjerodavnom tržištu, koje su prijavili autobusnim kolodvorima u vrlo kratkom razdoblju s istovremenom primjenom istih. Ističe također kako je forma sporazuma nevažna, jer postojanje identičnih cijena i vremenska usklađenost njihova objavljivanja i primjena ukazuje na zajedničku namjeru stranaka da se ponašaju na tržištu na određeni, usklađeni način. Opisano ponašanje na tržištu, u pravu i politici tržišnog natjecanja, predstavlja sporazum o fiksiranju prodajnih cijena karata na mjerodavnom tržištu, odnosno kartel.

Slijedom iznijetog, predlaže Sudu da odbije tužbu.

Tužba nije osnovana.

Razmatranjem spisa predmeta kao i osporenog rješenja Sud nalazi da je činjenično stanje na temelju kojega je trebalo donijeti zakonitu odluku pravilno i u potpunosti utvrđeno, te da je i materijalno pravo pravilno primijenjeno.

Naime, odredbom članka 9. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj: 122/03) propisano je da su zabranjeni sporazumi između poduzetnika, ugovori, pojedine odredbe ugovora, izričiti ili prešutni dogovori, usklađeno djelovanje, odluke udruženja poduzetnika koji kao cilj ili posljedicu imaju sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, a naročito oni kojima se: 1. izravno ili neizravno utvrđuju kupovne ili prodajne cijene, odnosno drugi trgovinski uvjeti, 2. ograničava ili nadzire proizvodnja, tržišta, tehnološki razvoj ili ulaganje, 3. dijele tržišta ili izvori nabave, 4. primjenjuju nejednaki uvjeti na istovrsne poslove s različitim poduzetnicima, čime ih se dovodi u nepovoljniji položaj u odnosu na konkurenciju i 5. uvjetuje sklapanje ugovora prihvaćanjem od drugih ugovornih stranaka dodatnih obveza, koje po svojoj prirodi ili običajima u trgovini nisu u vezi s predmetnom tih ugovora.

Stavkom 2. istog članka Zakona, propisano je da su sporazumi kojima se sprječava, ograničava ili narušava tržišno natjecanje u smislu stavka 1. ovog članka, a ne mogu se izuzeti u smislu članka 10. ovog Zakona, ništavi.

U postupku koji je prethodio donošenju osporenog rješenja, tuženo je tijelo izvršilo uvid u cjenike dostavljene od strane Autobusnog kolodvora Zagreb i sa službenih internetskih stranica Autobusnog kolodvora i utvrdilo da svi poduzetnici koji pružaju usluge autobusnog prijevoza na linijama Zagreb-Split i Split-Zagreb obavljaju prijevoz putnika po jedinstvenoj cijeni od 150,00 kn, a na linijama Zagreb-Šibenik i Šibenik-Zagreb po jedinstvenoj cijeni od 138,00 kn i to s istovremenom primjenom počevši od 1. srpnja 2006. Osim toga, iz pisanog očitovanja Autobusnog kolodvora Zagreb od 21. kolovoza 2006., razvidno je da su prijevoznici u vremenskom razdoblju od 1. do 4. srpnja 2006. dostavili nove cjenike s primjenom od 1. srpnja 2006. godine.

Nadalje, zatraženo je očitovanje od prijevoznika o razlozima određivanja navedenih iznosa cijena autobusnih karata i načinu kalkulacije cijena, kao i mišljenje i dostava podataka od Ministarstva mora, turizma, prometa i razvitka, Hrvatske gospodarske komore, autobusnih kolodvora u Zagrebu, Splitu i Šibeniku, te Udruga za zaštitu potrošača. Temeljem prikupljenog zaključeno je da prijevoznici imaju različite poslovne odnose s različitim dobavljačima proizvoda i usluga, da postoji nedosljednost kod izračuna cijena karata, odnosno da neki prijevoznici ne izrađuju kalkulacije cijena karata, te da su se, cijene koje su bile u primjeni do 30. lipnja 2006. godine, kretale u rasponu od 90,00 kn do 150,00 kn, na linijama Zagreb-Split i Split-Zagreb, a na linijama Zagreb-Šibenik i Šibenik-Zagreb od 120,00 kn do 138,00 kn. Dakle, cijene karata na navedenim linijama do 30. lipnja 2006., nisu bile jedinstvene i prijevoznici su slobodno, na različite načine, određivali cijene karata. Osim toga pribavljeni su i podaci o voznom redu za linije Zagreb-Split i Zagreb-Šibenik, te je utvrđeno da prijevoznici, pružajući usluge prijevoza na navedenim linijama, prijelaze različite udaljenosti, da su trajanja putovanja, kao i broj zaustavljanja, različita.

Na temelju tako provedenih dokaza, ocjenom svakog dokaza pojedinačno i svih dokaza zajedno, tuženo je tijelo zaključilo da pravna i ekonomska analiza nesporno potvrđuje da su prijevoznici Promet d.o.o. iz Makarske, Croatia Zadar-Line d.d. u stečaju, Larus d.o.o. iz Zadra, Autoprometno poduzeće d.d. iz Požege, Autotransport d.d. iz Šibenika, Autopoduzeće Imotski d.d. u stečaju, Autopoduzeće Imotski d.o.o. iz Zagreba, Autobusni promet d.d. iz Varaždina, Autotransport Karlovac d.d. iz Karlovca, Croatia bus d.d. iz Zagreba, Čazmatrans-prijevoz d.o.o. iz Čazme, Denibus d.o.o. iz Zmijavaca, Larus d.o.o. iz Zagreba, Samoborček d.o.o. iz Samobora i Vojvodić promet iz Blata, suprotno dotadašnjoj praksi i trenutnoj praksi na drugim linijama u Republici Hrvatskoj, unaprijed uskladili cijene autobusnih karata u jednom smjeru na navedenim linijama i prijavili ih autobusnim kolodvorima u kratkom razdoblju od svega nekoliko dana, počevši s istovremenom primjenom od 1. srpnja 2006. godine.

Stoga je ocijenjeno da se radi o zabranjenom sporazumu u smislu članka 9. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, koji ima za cilj sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu.

Slijedom izloženoga, navodi tužitelja ne mogu imati utjecaja na drugačije rješenje ove upravne stvari, jer u njima nije istaknut niti jedan osnovani razlog zbog kojega bi se dokazi u postupku ukazivali manjkavim, te time dovela u pitanje njihova vjerodostojnost, kao i pravilnost činjeničnog stanja utvrđenog u postupku, pa Sud nalazi da osporenim rješenjem nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Trebalo je stoga, na temelju članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 9/92 i 77/92) tužbu kao neosnovanu odbiti.

Objava presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 59. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Broj: Us-11078/2007-8

Zagreb, 23. prosinca 2010.

Predsjednica vijeća
Jasminka Jenjić, v. r.

Presuda, NN 18/2011-354