## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-647/2006 od 6. srpnja 2010.

### NN 91/2010 (23.7.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-647/2006 od 6. srpnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2583

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu sutkinja Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo D. B. iz Z., kojeg zastupa Z. S., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 6. srpnja 2010., donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-2751/03-2 od 22. studenoga 2005.

– presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Pn-8339/99 od 5. ožujka 2003.

III. Predmet se vraća Općinskom građanskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-2751/03-2 od 22. studenoga 2005., kojom je odbijena podnositeljeva žalba i potvrđena presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Pn-8339/99 od 5. ožujka 2003.

Tužbenim zahtjevom podnositelj je u tom parničnom postupku tražio naknadu štete zbog neosnovanog oduzimanja osobnog vozila i odbijanja njegove registracije, i to u iznosu naknade za plaćenu ležarinu kod AMD »S.« kroz razdoblje od tri godine i osam mjeseci, naknade za umanjenu vrijednost vozila kroz isto razdoblje tijekom kojeg mu je vozilo bilo oduzeto, i naknade za troškove prijevoza drugim prijevoznim sredstvima kroz to razdoblje.

Osporenim presudama naloženo je tuženici, Republici Hrvatskoj – Ministarstvu unutarnjih poslova, isplatiti podnositelju iznos od 5.000,00 kuna, na ime naknade štete zbog troškova prijevoza drugim prijevoznim sredstvima, kao i trošak parničnog postupka, sve sa zakonskim zateznim kamatama tekućim od dana presuđenja.

Odbijen je podnositeljev tužbeni zahtjev u preostalom dijelu (isplata 19.626,90 kuna, s osnova ležarine i umanjenja vrijednosti vozila) i zakonske zatezne kamate na dosuđeni iznos od 5.000,00 kuna za razdoblje od 1. rujna 1998. do dana presuđenja.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim presudama, u odbijajućem dijelu, povrijeđena ustavna prava te izrijekom navodi prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 19. stavkom 1. i 29. stavkom 1. Ustava. Smatra da je u postupku zauzeto pogrešno pravno stajalište i pogrešno primijenjeno materijalno pravo te se poziva na razloge koje je u tom pravcu iznio i u žalbi protiv prvostupanjske presude.

Drži neprihvatljivim pravno stajalište prema kojem u postupanju Ministarstva unutarnjih poslova (u daljnjem tekstu: MUP) ne bi bilo protupravnosti, samo zbog toga što je sporno vozilo od podnositelja bilo oduzeto na temelju zakonske odredbe koja takvo oduzimanje dopušta (članak 211. stavak 4., članci 151. i 154. tada važećeg Zakona o krivičnom postupku – »Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 34/93. i 28/96.).

Podnositelj, naprotiv, smatra da se protupravnost i nepravilnost postupanja tijela državne uprave očituje u činjenici da mu je, u konačnici, dopušteno registrirati sporno vozilo uz »priznanje« tog tijela da je ranije poništavanje registracije vozila bilo neosnovano, kao i u činjenici da je kazneni postupak protiv podnositelja okončan odbijanjem optužbe. Smatra da se protupravnost osobito očituje i u okolnosti da je postupanje MUP-a u ovoj pravnoj stvari, od oduzimanja vozila (zbog sumnje da je počinjeno kazneno djelo krivotvorenja isprava), do odobrenja registracije i vraćanja vozila u posjed podnositelju, trajalo gotovo četiri godine.

Podnositelj smatra pogrešnim i stajalište sudova prema kojem između nastale štete (u dijelu u kojem je naknada odbijena – troškovi ležarine i umanjenje vrijednosti vozila) i postupanja MUP-a ne postoji uzročno-posljedična veza. Sudovi, naime, smatraju da do umanjenja vrijednosti vozila dolazi neovisno o tome je li vozilo korišteno ili nije. Podnositelj, pak, smatra da je takva tvrdnja istinita, no da ne uzima u obzir činjenicu kako je sporno vozilo kroz dugo razdoblje trajanja postupka bilo izvan pravnog prometa, što znači da je podnositelj, kao vlasnik, bio spriječen ne samo koristiti se njime, već i raspolagati vozilom odnosno prodati ga te na taj način kompenzirati enormno umanjenje njegove vrijednosti.

Predlaže ukidanje osporenih presuda.

Ustavna tužba je osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Postupanje MUP-a, kao tijela državne uprave, uređeno je općim i posebnim propisima, a to su Zakon o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91. i 103/96., u daljnjem tekstu: ZUP) i Zakon o unutarnjim poslovima (»Narodne novine« broj 55/89., 13/90., 18/90., 47/90., 19/91., 29/91. – pročišćeni tekst, 53/91., 73/91., 19/92., 33/92., 76/94., 161/98. i 53/00.). Posebnim zakonom (Zakonom o unutarnjim poslovima, člankom 22. stavkom 3. pročišćenog teksta – »Narodne novine« broj 29/91.) propisano je da policijske uprave rješavaju u prvom stupnju po propisima iz oblasti unutarnjih poslova. U takvim se postupcima primjenjuju odredbe ZUP-a, kao općeg propisa.

Prema članku 218. stavku 1., članku 242. stavku 2. i članku 247. stavku 1. ZUP-a, u slučajevima kada je potrebno provoditi poseban ispitni postupak (kao u konkretnom slučaju), nadležno tijelo dužno je donijeti rješenje i dostaviti ga stranci najkasnije u roku od dva mjeseca, a rješenje o žalbi mora biti doneseno čim je to moguće, a najkasnije u roku od dva mjeseca od predaje žalbe. U slučaju kada drugostupanjsko tijelo poništi prvostupanjsko rješenje i vrati predmet prvostupanjskom tijelu na ponovni postupak, drugostupanjsko tijelo mora ukazati prvostupanjskom u kojem pogledu treba upotpuniti postupak, a prvostupanjsko tijelo dužno je u svemu postupiti prema drugostupanjskom rješenju i donijeti novo rješenje bez odgode, a najkasnije u roku od 30 dana od dana primitka predmeta.

5. Uvidom u spis predmeta Ustavni sud je utvrdio sljedeće:

Sporno vozilo podnositelju je oduzeto i deponirano kod AMD »S.« 10. veljače 1995.

Prvo rješenje o poništavanju registracije doneseno je 30. kolovoza 1995.

12. prosinca 1995. nadležno drugostupanjsko tijelo usvojilo je podnositeljevu žalbu, poništilo prvostupanjsko rješenje i vratilo predmet prvostupanjskom tijelu na ponovni postupak, uz naznaku da u spisu predmeta nedostaju dokazi o krivotvorenju isprava i naputak da je potrebno utvrditi činjenično stanje.

Po proteku dvije godine i pet mjeseci, to jest 8. svibnja 1998., prvostupanjsko je tijelo donijelo novo rješenje kojim ponovo poništava registraciju spornog vozila uz obrazloženje, u bitnome, da za sporno vozilo postoje dvije prometne dozvole u kojima je kao godina proizvodnje navedena 1987., a vještačenjem je utvrđeno da je godina proizvodnje 1985.

Drugostupanjsko je tijelo 7. kolovoza 1998. usvojilo žalbu podnositelja, poništilo prvostupanjsko rješenje od 8. svibnja 1998. i samo riješilo ovu upravnu stvar, udovoljavajući podnositeljevom zahtjevu za registraciju spornog vozila.

U obrazloženju je navelo kako je tijekom postupka utvrđeno da nije riječ o krivotvorenom broju šasije vozila, da je na temelju vjerodostojnog računa i vjerodostojne carinske deklaracije utvrđeno da je podnositelj vlasnik vozila i da je za vozilo platio sve zakonom propisane obveze, da prometne dozvole nisu mogle biti podvrgnute vještačenju, budući da je riječ o preslikama tih isprava, a da krivotvorenje godine proizvodnje, bez drugih dokaza, ne može biti razlog za poništavanje registracije, već samo za ispravak te činjenice u prometnoj dozvoli.

Kazneni postupak, koji je protiv podnositelja u međuvremenu pokrenut, okončan je presudom od 14. listopada 1999., kojom je optužba odbijena, nakon odustanka nadležnog državnog odvjetništva od kaznenog progona.

6. Uvidom u osporene parnične presude koje podnositelj osporava u ovom ustavnosudskom postupku, Ustavni sud je utvrdio sljedeće:

Prvostupanjski parnični sud ocijenio je da u pogledu oduzimanja vozila i s time povezanog deponiranja vozila, odnosno plaćanja ležarine za deponirano vozilo, nema protupravnosti u postupanju MUP-a, jer je riječ o oduzimanju vozila na temelju izričitog ovlaštenja iz tada važećeg Zakona o krivičnom postupku.

U pogledu umanjenja vrijednosti vozila prvostupanjski sud je ocijenio da ono (zbog objektivnog pada vrijednosti vozila protekom vremena, koji je u postupku utvrđen vještačenjem u iznosu od 10.113,68 kuna) nije u uzročno-posljedičnoj svezi s postupanjem MUP-a, pa stoga u navedenom dijelu nema odštetne odgovornosti Republike Hrvatske.

Glede troškova koje je podnositelj imao zbog korištenja drugih prijevoznih sredstava za vrijeme dok je njegovo vozilo bilo oduzeto, prvostupanjski sud je zauzeo stajalište da je MUP postupao protupravno, a kako podnositelj nije dokazao točnu visinu ovih troškova, naknadu je u tom dijelu dosudio na temelju slobodne ocjene, u iznosu od 5.000,00 kuna.

Drugostupanjski sud suglasio se s navedenim stajalištima prvostupanjskog suda, dodatno obrazloživši, u povodu žalbenih navoda, tijek dosuđenih zakonskih zateznih kamata od dana presuđenja.

7. Imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja izložene u točki 5. obrazloženja ove odluke (glede upravnog postupka), očigledno je da se nepravilnost rada tijela državne uprave ne sastoji u tome što je upravni postupak vođen i što je vozilo bilo oduzeto, a ispostavilo se da za to nije bilo razloga. Nepravilnost rada tijela državne uprave sastoji u tome što upravni postupak nije vođen u skladu s odredbama ZUP-a navedenim u točki 4. obrazloženja ove odluke te je stoga – zbog postupanja izvan svih zakonom propisanih, primjerenih i razumnih rokova i uz propuste u smislu članka 242. stavka 2. ZUP-a – nerazmjerno dugo trajao (gotovo četiri godine, od čega u razdoblju od dvije godine i pet mjeseci nije poduzeta ni jedna postupovna radnja), i to u mjeri koja opravdava zaključak ne samo o nepravilnosti, već o nezakonitosti rada tijela državne uprave. Naime, nije riječ samo o tome da je upravno tijelo postupalo protivno ili propustilo postupiti u skladu sa standardima i zahtjevima dobre prakse, već je, uz to, postupalo protivno odnosno propustilo postupiti u skladu sa zakonom.

Zbog navedenog, kao i zbog činjenice da su parnični sudovi, bez valjanog (i pravno-logički konzistentnog) obrazloženja, odbili pretežiti dio podnositeljevog tužbenog zahtjeva, podnositelju je nedvojbeno nametnut nerazmjeran teret odnosno trpi nerazmjernu štetu u odnosu na onaj teret i onu štetu koje bi nužno morao podnijeti zbog činjenice da je postojala sumnja na kazneno djelo i zbog činjenice da je, na temelju takve sumnje, upravni postupak vođen i njegovo vozilo, sukladno zakonu, oduzeto.

U uvjetima zakonitog i pravilnog vođenja upravnog postupka podnositelj bi trpio oduzimanje vozila i njegovo deponiranje – povezano s troškovima deponiranja i s troškovima korištenja drugih prijevoznih sredstava – kroz neusporedivo kraće vremensko razdoblje, te bi kroz znatno kraće vremensko razdoblje bio lišen svojeg vlasništva i onemogućen bilo u njegovu korištenju za osobne potrebe, bilo u raspolaganju vozilom na način da ga proda i pritom postigne cijenu razmjernu, pored ostalog, i starosti vozila u vrijeme te prodaje, bez daljnjeg i nepotrebnog gubitka njegove vrijednosti. Šteta bi, dakle, bila ograničena na razumnu mjeru odnosno svedena u granice prihvatljivosti, nužne u situaciji kad država, putem svojih tijela, nastupa u zaštiti javnog interesa.

8. Stoga je očigledno, s aspekta zaštite ustavnih prava podnositelja, da je duljina trajanja upravnog postupka odnosno s tim povezana duljina razdoblja kroz koje je podnositelj bio lišen svojeg vlasništva i izložen trpljenju štete trebala predstavljati pravu činjeničnu i pravnu osnovu konkretnog spora pred parničnim sudovima i temelj odštetne odgovornosti Republike Hrvatske. Navedeno parnični sudovi nisu imali u vidu i nisu u tom smislu podnositelju pružili odgovarajuću satisfakciju, pa čak ni valjane razloge za njezin izostanak.

S ustavnopravnog gledišta takvo postupanje predstavlja izvor povrede ustavnih (članak 29. stavak 1., članak 48. stavak 1. i članak 50. stavak 1. Ustava) i konvencijskih prava (članak 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda – »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija), dakle, prava vezanih uz jamstva pravičnog suđenja, a napose onih vezanih uz zaštitu prava vlasništva, na koja podnositelj posebno i supstancijalno ukazuje u svojoj ustavnoj tužbi.

9. Ustavni sud napominje da je u ustavnim odnosno konvencijskim odredbama koje štite pravo vlasništva sadržano, prije svega, načelo mirnog uživanja vlasništva.

Pritom valja naglasiti da to načelo ne isključuje niti umanjuje pravo države da propisima uređuje uporabu vlasništva, pa stoga normativno uređenje uporabe vlasništva može podrazumijevati i oduzimanje vlasništva i njegovo ograničavanje. Iz tog razloga oduzimanje podnositeljevog vozila, do kojeg je u konkretnom slučaju došlo temeljem mjerodavnih propisa, samo po sebi, nije ustavnopravno sporno. Ono, samo po sebi, nije trebalo biti sporno ni u provedenom parničnom postupku, između ostalog i zbog činjenice da naknadno utvrđena neosnovanost sumnje na kazneno djelo nije učinila neosnovanim i oduzimanje vozila.

Međutim, svaka mjera koju država u pravcu ograničavanja ili oduzimanja vlasništva poduzima mora biti usklađena sa zahtjevima zakonitosti, javnog interesa i razmjernosti i na njima se zasnivati.

Ti zahtjevi bit će povrijeđeni ako tijela državne vlasti (upravne i/ili sudbene) zadiru u vlasništvo na način da provode postupke i/ili donose odluke koje su neprihvatljive s gledišta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom i Konvencijom.

10. Prema ocjeni Ustavnog suda, u predmetu podnositelja ustavne tužbe ne može se osnovano tvrditi da mjera koju je poduzelo državno upravno tijelo, a kojom se zadire u podnositeljevo pravo vlasništva, udovoljava zahtjevima zakonitosti, javnog interesa i razmjernosti.

Nametanje podnositelju prekomjernog tereta u vidu nemogućnosti uživanja svojeg vlasništva i u vidu imovinske štete, koje je trpio znatno dulje i u većem opsegu nego li je to bio dužan i nego li je to bilo nužno – tijekom razdoblja od gotovo četiri godine – ne može se opravdati odgovarajućim stupnjem neposredne društvene potrebe odnosno javnog interesa (otkrivanje i sprečavanje kaznenih djela vezanih uz trgovinu i uvoz motornih vozila) koji se u provedenom upravnom postupku želio zaštititi.

Stoga Ustavni sud ocjenjuje da nadležni parnični sudovi, odlučujući o podnositeljevom zahtjevu za naknadu pretrpljene štete, nisu vodili računa o pravičnoj ravnoteži koja se u konkretnom slučaju morala postići između zaštite prava vlasništva podnositelja, s jedne strane, i zaštite javnog interesa, s druge strane, a za što su u mjerodavnom pravu, i s obzirom na činjenice utvrđene u konkretnom slučaju, imali osnovu.

11. Zbog izloženih razloga, Ustavni je sud ocijenio da su osporenim odlukama podnositelju povrijeđena navedena ustavna i konvencijska prava, te je, slijedom izloženog, na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donio odluku kao u točkama I., II. i III. izreke. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

12. S obzirom na navedeno, Ustavni sud nije posebno razmatrao ostala ustavna prava i ustavne odredbe na čiju se povredu podnositelj pozvao u ustavnoj tužbi.

Broj: U-III-647/2006

Zagreb, 6. srpnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 91/2010-2583