## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4232/2007 od 14. listopada 2009.

### NN 135/2009 (11.11.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4232/2007 od 14. listopada 2009.

135 11.11.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4232/2007 od 14. listopada 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3306

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo N. L. iz V., kojeg zastupa J. P., odvjetnica u Š., na sjednici održanoj 14. listopada 2009., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-263/07-2 od 5. lipnja 2007. i

– presuda Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-1413/2006 od 23. listopada 2006.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Šibeniku na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-263/07-2 od 5. lipnja 2007., kojom je odbijena revizija podnositelja (tužitelja) izjavljena protiv presude Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-1413/2006 od 23. listopada 2006.

Drugostupanjskom presudom usvojena je žalba tuženika (»R. b. Š.« d.o.o. iz Š. u stečaju) te je djelomično preinačena presuda Općinskog suda u Šibeniku broj: P-35/05 od 4. svibnja 2006., na način da je odbijen podnositeljev tužbeni zahtjev u dijelu u kojem je usvojen prvostupanjskom presudom.

Prvostupanjskom presudom utvrđeno je da nije dopušten tuženikov otkaz ugovora o radu i da podnositeljev radni odnos kod tuženika nije prestao te je naloženo tuženiku da podnositelju na ime naknade plaće od 23. rujna 1996. do 9. siječnja 2003. plati iznos od 1.307,48 kn mjesečno s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama, dok je odbijen podnositeljev tužbeni zahtjev za isplatu naknade plaće nakon tog razdoblja pa do presuđenja.

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 26. Ustava Republike Hrvatske. Iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da je podnesena i zbog povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Navodi, u bitnome, kako se pri izradi programa zbrinjavanja viška radnika tuženik nije savjetovao sa zaposleničkim vijećem. Također smatra protuzakonitim to što tuženik o tom programu »nije obavijestio nadležnu službu zapošljavanja odnosno što je spornu odluku donio prije nego što se navedeni program dostavio nadležnoj službi za zapošljavanje«. Ističe kako u spis nikada nije dostavljen dokaz sporne dostave, ali su sudovi tu činjenicu ignorirali iako je na nju ukazivao tijekom cijelog postupka, a osim toga i sam je tuženik u žalbi naveo kako program zbrinjavanja viška radnika od 15. ožujka 1996. nije nikada dostavio nadležnom zavodu za zapošljavanje, već je tom tijelu dostavio program od »14. srpnja 2005.« (zapravo 1995.), navodeći »da se radi o istom programu ali sa izmijenjenim datumom«. Također navodi kako se ugovor o radu ne smije otkazati prije nego što je prošlo osam dana od dana dostave programa zbrinjavanja viška radnika nadležnom zavodu za zapošljavanje.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih presuda te »potvrđivanje« prvostupanjske presude.

Ustavna tužba je osnovana.

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom temeljem članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Člankom 120. stavcima 5. i 6. Zakona o radu (»Narodne novine« broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82/01., 114/03., 30/04. i 137/04., u daljnjem tekstu: ZR) propisano je:

(5) Poslodavac ne smije otkazati radniku prije nego što program zbrinjavanja viška radnika dostavi nadležnoj službi zapošljavanja i prije nego što prođe osam dana, za koje vrijeme je ta služba dužna očitovati se o tom programu.

(6) Ako ima za to važne gospodarske ili socijalne razloge, nadležna služba zapošljavanja može odgoditi primjenu programa iz stavka 1. ovoga članka, u cijelosti ili pojedinih njegovih dijelova, za najduže tri mjeseca.

5. Na temelju uvida u spis predmeta Općinskog suda u Šibeniku broj: P-35/05 i prvostupanjsku presudu, razvidno je da je prvostupanjski sud djelomično usvojio tužbeni zahtjev podnositelja, utvrdivši da je tuženik povrijedio članak 120. stavak 5. ZR-a. U obrazloženju te presude prvostupanjski sud navodi kako tuženik nije smio podnositelju otkazati ugovor o radu prije dostave programa zbrinjavanja viška radnika od 15. ožujka 1996. nadležnoj službi zapošljavanja i prije isteka roka od osam dana od dana dostave tog programa, u kojem se ta služba trebala očitovati o njemu. Suprotno tome, tuženik je odluku o otkazu donio 19. ožujka 1996., to jest istog dana kojeg je uputio taj program nadležnoj službi zapošljavanja, a nije niti dokazao da se nadležna služba zapošljavanja očitovala o tom programu, već je, štoviše, naveo da je ista služba surađivala pri izradi prijašnjeg programa iz 1995. pa je bila upoznata s programom zbrinjavanja viška radnika. Prvostupanjski sud nije se u obrazloženju presude očitovao na navod podnositelja (iz podneska koji mu je podnositelj predao na ročištu održanom 21. ožujka 2005.) kako ne postoji dokaz da je nadležna služba zapošljavanja zaprimila program zbrinjavanja iz 1996., budući da je tuženik kao dokaz dostavio popratni dopis naslovljen na tu službu, iz kojeg nije vidljivo je li taj dopis, a time i program, ta služba uopće zaprimila.

Drugostupanjski sud je, djelomično preinačujući prvostupanjsku presudu na način da je odbio podnositeljev tužbeni zahtjev u dijelu u kojem je usvojen prvostupanjskom presudom, naveo kako »u postupku utvrđena činjenica« da je odluka o otkazu donesena istog dana (19. ožujka 1996.) kojeg je program zbrinjavanja dostavljen nadležnoj službi zapošljavanja – dakle, prije isteka roka propisanog člankom 120. stavkom 5. ZR-a – sama za sebe ne čini tu odluku nedopuštenom. To svoje pravno stajalište obrazložio je time što iako navedena odredba »upućuje na imperativni karakter«, ZR niti jednom odredbom ne propisuje da protivno postupanje dovodi do nezakonitosti odluke o otkazu ugovora o radu, kao i da očitovanje službe za zapošljavanje ne može izmijeniti odluku poslodavca već samo odgoditi njenu primjenu na rok od najdulje tri mjeseca (članak 120. stavak 6. ZR-a), zbog čega smatra da je prvostupanjski sud pogrešno primijenio materijalno pravo time što je isključivo zbog toga proglasio nezakonitom tuženikovu odluku o otkazu podnositeljevog ugovora o radu. U obrazloženju presude drugostupanjski sud se nije osvrnuo na navod tuženikove žalbe u kojem isti priznaje da nije dostavio nadležnoj službi za zapošljavanje program zbrinjavanja viška radnika od 15. ožujka 1996., već onaj od 14. srpnja 1995., jer se radi o istim programima, u kojima je izmijenjen samo datum, pa nije bio obvezan ponovno ga dostavljati. Činjenicu da je program iz 1995. dostavio nadležnoj službi zapošljavanja tuženik je u žalbi dokazivao navodeći da je to »razvidno iz dokaza priloženih uz prvu žalbu u ovom predmetu, posebno iz Odluke o usvajanju Programa rješavanja viška radnika broj: 415-31 od 14. srpnja 1995. g., koju je donio Upravni odbor tuženika i na kojoj na dnu iste jasno stoji da je ista dostavljena Zavodu za zapošljavanje Šibenik«.

Vrhovni sud se u osporenoj presudi u potpunosti složio s pravnim stajalištima drugostupanjskog suda i odbio podnositeljevu reviziju, dodajući u svojem obrazloženju i stajalište kako ZR ne predviđa nikakve sankcije ako se nadležna služba zapošljavanja uopće ne očituje o programu zbrinjavanja viška radnika.

Uvidom u predmetni spis Ustavni sud je također utvrdio da se u istome ne nalaze dokazi da je tuženik nadležnoj službi zapošljavanja dostavio program zbrinjavanja viška radnika od 15. ožujka 1996. (što priznaje i sam tuženik), pa čak niti onaj od 14. srpnja 1995. Naime, u Odluci o usvajanju Programa rješavanja viška radnika broj: 415-31 od 14. srpnja 1995., koju je donio Upravni odbor tuženika, na dnu ne stoji da je ista dostavljena Zavodu za zapošljavanje Šibenik, kako to navodi tuženik, već je taj Zavod samo naznačen u dostavnoj naredbi kao jedan od subjekata kojima taj program treba dostaviti.

6. Člankom 29. stavkom 1. Ustava propisano je:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

Polazeći od utvrđenja navedenih u točki 5. ovog obrazloženja, razvidno je da sudovi nisu na nesporan način utvrdili činjenicu je li program zbrinjavanja viška radnika uopće dostavljen nadležnoj službi zapošljavanja, usprkos tome što je podnositelj na nedokazanost te činjenice ukazivao tijekom cijelog postupka, a nisu se niti očitovali na takve njegove navode. Ustavni sud, stoga, ocjenjuje da je protivno mjerodavnom postupovnom pravu i ustavnopravno neprihvatljivo da se presuda bez ikakvih dokaza temelji na utvrđenju da je sporna dostava izvršena.

Slijedom izloženog, Ustavni sud je ocijenio da u konkretnom slučaju postoji povreda podnositeljevog ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

7. S obzirom na utvrđenje iz točke 6. ovog obrazloženja, Ustavni sud nije smatrao potrebnim razmatrati i ostale povrede ustavnih prava koje podnositelj ističe u ustavnoj tužbi.

8. Slijedom navedenih razloga, a na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, Ustavni sud je odlučio kao u izreci (točke I., II. i III.).

9. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4232/2007

Zagreb, 14. listopada 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 135/2009-3306