## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-92/2011-4 od 9. ožujka 2011.

### NN 97/2011 (24.8.2011.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-92/2011-4 od 9. ožujka 2011.

97 24.08.2011 Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj:
Us-92/2011-4 od 9. ožujka 2011.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2025

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca Marine Kosović Marković kao predsjednice vijeća, mr. sc. Inge Vezmar Barlek i Sanje Štefan kao članica vijeća, te sudske savjetnice Ivane Mamić kao zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., kojeg zastupa opunomoćenik Maja Mandić, direktorica Odjela za korporativne regulatorne poslove, protiv rješenja tuženog Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/10-01/107 urbroj: 376-09-10-03, od 3. prosinca 2010., radi stručnog nadzora nad trgovačkim društvom, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 9. ožujka 2011.

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženog tijela utvrđeno je kako je tužitelj povrijedio članak 76. Zakona o elektroničkim komunikacijama i članak 6., 7., i 12. Pravilnika o prenosivosti broja na način da nije omogućio uslugu prijenosa broja iz mreža drugih operatora u pokretnu elektroničku komunikacijsku mrežu Hrvatskog telekoma d.d. u svrhu korištenja bonbon tarife te mu se nalaže najkasnije do 1. siječnja 2011. ukloniti tehničke nemogućnosti prijenosa broja iz mreža drugih operatora u pokretnu elektroničku komunikacijsku mrežu Hrvatskog telekoma d.d. u svrhu korištenja bonbon tarife, kao i da u navedenom roku o načinu provedbe ove obveze obavijesti nadzornika elektroničkih telekomunikacija, sve pod prijetnjom izricanja upravne mjere novčanom kaznom odgovornoj osobi u trgovačkom društvu u novčanom iznosu u visini do dvadesetorostruke prosječne plaće u Republici Hrvatskoj u proteklom tromjesječju uz prijetnju izricanja svake sljedeće upravne mjere u dvostrukom iznosu.

Tužitelj tužbom pobija zakonitost osporenog rješenja, pri tome navodeći da se članak 76. ZEK-a, a za koji tuženo tijelo smatra da je povrijeđen osporenim rješenjem, primjenjuje isključivo u odnosu na pretplatnike vlastite mreže. Logičnim tužitelj smatra isključivo obvezivanje davatelja usluge, jer ako takva obveza ne postoji davatelj ne bi imao poslovni interes prepustiti prijenos broja korisniku jer mu na taj način olakšava promjenu mreže. Tužitelj smatra i kako se članak 76. ZEK-a, čak i ukoliko se primjenjuje na davatelja i primatelja usluge, odnosi na prijenos broja u mrežu operatora, a ne na korištenje tarife i opcije koje se pružaju unutar te mreže. Isto tako citirana zakonska odredba odnosi se na pretplatnike, a ne na korisnike unaprijed plaćenih usluga kakva je usluga koja je navedena osporenim rješenjem. Tužitelj smatra kako tuženo tijelo pogrešno primjenjuje i članak 6. odnosno 12. Pravilnika navodeći da mreža i sustavi tužitelja nisu pripremljeni u svrhu prenosivosti broja na novo brojevno područje. Tužitelj ne prihvaća ovakvo utvrđenje budući da smatra kako je prenosivost broja u funkciji od 1. listopada 2006. te da uvođenjem bonbon tarife nije došlo do aktivacije nove mreže što bi predpostavljalo ponavljanje testiranja jer se sve usluge tužitelja pa tako i usluga bonbon tarife pružaju putem iste pokretne mreže

NetID 55). Tužitelj smatra kako članak 7. stavak 28. Pravilnika kojim je propisan administrativni postupak prijenosa broja treba tumačiti u zakonskom okviru članka 76. ZEK-a koji obvezu nalaže davatelju, a ne primatelju broja. Tužitelj smatra i kako je tuženo tijelo osporenim rješenjem izašlo izvan okvira ovlaštenja koja su mu dana člankom 113. i 114. ZEK-a, budući da je za davanje stručnih mišljenja i objašnjenja u primjeni ZEK-a i propisa donesenih na temelju ZEK-a nadležan ravnatelj Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, a ne nadzornik elektroničkih komunikacija, čime se krši odredba članka 5. Zakona o općem upravnom postupku kao i načelo zakonitosti. Tužitelj smatra da tuženo tijelo donosi zaključke bez uvažavanja bilo kojeg argumenta tužitelja zanemarujući činjenicu da je tužitelj omogućio prenosivost broja iz svog brojevnog područja. Ovim tuženik postupa suprotno članku 8. Zakona o općem upravnom postupku jer u prethodnom postupku nije utvrdio činjenice i okolnosti bitne za zakonito i pravilno rješavanje upravne stvari čime je konačno povrijedio i načelo saslušanja stranaka, a koje načelo je propisano postupovnim odredbama ZEK-a kao posebnim propisom. Predlaže da Sud uvaži njegovu tužbu i poništi osporeno rješenje.

Tuženo tijelo dostavilo je ovom Sudu spis predmeta, zajedno s odgovorom na tužbu, u kojem navodi kako nije točno utvrđenje tužitelja da bi zakonska obveza pružanja prijenosa broja bila određena isključivo davatelju, a ne i primatelju broja. Tuženo tijelo ističe da je cilj ovog propisa omogućiti korisnicima da prilikom promjene operatora zadrže svoj broj što proizlazi iz članka 76. ZEK-a ali i iz Direktive o univerzalnim uslugama (2009/136/EC). Tužitelji ističu kako prijenos broja ne spada u poslovnu politiku tužitelja već je njegova obveza određena između ostalog i Pravilnikom o prenosivosti broja. S obzirom na prigovor tužitelja kojim se navodi da se članak 76. ZEK-a odnosi isključivo na pretplatnike, a ne na korisnike unaprijed plaćenih usluga, tuženo tijelo smatra da operatori moraju omogućiti korisnicima da neovisno o promjeni operatora, dakle neovisno o tome koje usluge žele koristiti, zadrže dodijeljeni broj. Tuženo tijelo napominje kako nije točna tvrdnja tužitelja kako je proveo sva potrebna testiranja sukladno članku 6. i 7. Pravilnika o prenosivosti broja jer je to suprotno stručnom nadzoru provedenom po nadzorniku, ali i očitovanju samog tužitelja od 29. listopada 2010. u kojem se navodi postojanje tehničkih nemogućnosti primanja brojeva korisnika iz mreža drugih operatora koji bi koristili bonbon tarifu. Tuženo tijelo u cijelosti ostaje kod navoda iznijetih u obrazloženju osporenog rješenja i predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.

Tužba nije osnovana.

Odredbom članka 76. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj: 73/08), u daljnjem tekstu Zakona, određeno je da operatori javno dostupnih telefonskih usluga, uključujući i usluge u pokretnoj elektroničkoj komunikacijskoj mreži, moraju omogućiti svojim pretplatnicima, na njihov zahtjev, da neovisno o promjeni operatora zadrže dodijeljeni broj.

Odredbom članka 76. stavak 3. Zakona određuje da se način, uvjeti i postupak ostvarivanja prenosivosti broja u nepokretnoj i pokretnoj elektroničkoj komunikacijskoj mreži pobliže propisuju pravilnikom koji donosi Vijeće Agencije.

Odredbom članka 6. Pravilnika o prenosivosti broja (»Narodne novine«, broj: 42/09), u daljnjem tekstu Pravilnika, kao provedbenog propisa donesenog na temelju članka 76. stavak 3. Zakona, propisano je da primatelj broja mora u potpunosti pripremiti svoju elektroničku komunikacijsku mrežu i sustave, te provesti sva potrebna testiranja utvrđena ovim pravilnikom prije priključenja novog pretplatnika i/ili korisnika usluga.

Odredbom članka 7. stavak 3. Pravilnika propisano je da korisnik usluga u pokretnoj elektroničkoj komunikacijskoj mreži, koji želi prenijeti svoj broj, podnosi Zahtjev za prijenos broja primatelju broja, zajedno sa zahtjevom za zasnivanje pretplatničkog odnosa ili za otvaranje korisničkog zapisa.

Spisu predmeta prileži dopis tuženog tijela od 19. listopada 2010. kojim izvješćuje tužitelja o započetom stručnom nadzoru, sukladno članku 12. stavak 1. točka 13. i članku 113. Zakona. Spisu prileži i dopis tužitelja od 31. prosinca 2010. u kojem se navodi kako će tehničke nemogućnosti prijenosa broja iz mreža drugih operatora u pokretnu elektroničku komunikacijsku mrežu HT-a, sa svrhom korištenja bonbon tarife, biti otklonjene.

U ovom postupku nije sporno da u vrijeme donošenja osporenog rješenja nije postojala tehnička mogućnost prijenosa telefonskog broja korisnika drugih mobilnih operatora u tarifni model kojeg je tužitelj plasirao na tržište pod nazivom bonbon tarifa.

Člankom 76. Zakona propisana je obveza operatora javno dostupnih telefonskih usluga, da omogući svojim pretplatnicima da neovisno o promjeni operatora zadrže dodijeljeni broj. Sud neosnovanim smatra tvrdnju tužitelja da se citirani članak primjenjuje samo u odnosu na pretplatnike vlastite mreže, iz kojeg razloga tužitelj smatra kako isti članak obvezuje isključivo davatelja usluga i isključivo za pretplatnički odnos. Smisao odredbe članka 76. Zakona je omogućiti neometan prijenos broja jednog korisnika s usluge jednog mobilnog operatora na mrežu drugog operatora. Dakle po mišljenju Suda zakonskom odredbom ne štiti se operator – davatelj ili primatelj broja već korisnik koji bi nakon dugotrajnog korištenja jednog broja zasigurno trpio štetu nužnošću promjene istog uslijed promjene mreže. Iz ovog razloga irelevantno je radi li se o davatelju ili primatelju usluga ili o pretplatničkom odnosno odnosu unaprijed plaćenih usluga jer operatori bilo davatelji ili primatelji broja moraju štititi intres korisnika. Iz ovog razloga i tužitelj kao primatelj broja mora omogućiti korisniku neometan prijenos broja kojeg koristi u svoju mrežu budući da izostanak takve mogućnosti relativizira mogućnost davatelja usluga da broj prenese drugom operatoru.

S obzirom na prigovor tužitelja u kojem se navodi kako sve usluge pa tako i uslugu bonbon tarifa pruža putem iste pokretne mreže (NetID 55) koja je testirana i koja ima mogućnost primitka brojeva iz drugih mreža, Sud navodi kako je stručnim nadzorom ali i samim dopisom tužitelja od 31. prosinca 2010. navedeno kako će tehničke nemogućnosti prijenosa broja iz mreža drugih operatora u pokretnu elektroničku komunikacijsku mrežu HT-a sa svrhom korištenja bonbon tarife, biti otklonjene. Navedenim dopisom sam tužitelj priznaje postojanje tehničke nemogućnosti prijenosa broja u svoju pokretnu komunikacijsku mrežu te Sud ovaj prigovor smatra u cijelosti neosnovanim budući da je tužitelj sukladno članku 6. Pravilnika bio dužan omogućiti tehničke uvjete prijenosa broja korisnika upravo u svoju mrežu i upravo sa svrhom korištenja bonbon tarife. Ovim dopisom tužitelj se ujedno izjasnio o činjenicama bitnim za donošenje odluke te u konkretnom slučaju nema povrede odredaba Zakona ili Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj: 47/09).

Konačno neosnovano smatra tužitelj kako je tuženo tijelo prilikom provođenja postupka stručnog nadzora izašlo izvan okvira ovlaštenja koja su mu dana člankom 113. i 114. Zakona, budući da je tuženo tijelo provodilo stručni nadzor nad primjenom odredaba i propisa donesenih upravo na temelju zakona ne upuštajući se u tumačenje odredbi istog.

S obzirom na sve naprijed navedeno i u postupku utvrđeno, Sud nalazi da u ovoj upravnoj stvari nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Odluka o objavi presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 7. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Stoga je trebalo na temelju odredbe članka 42. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 9/92 i 77/92) odbiti tužbu tužitelja kao neosnovanu.

Broj: Us-92/2011-4

Zagreb, 9. ožujka 2011.

Predsjednica vijeća

Marina Kosović Marković, v. r.

Presuda, NN 97/2011-2025