## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IXA-210/2009 od 5. veljače 2009.

### NN 23/2009 (20.2.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IXA-210/2009 od 5. veljače 2009.

**USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

520

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću za odlučivanje o žalbama protiv odluka o razrješenju sudačke dužnosti i odluka o stegovnoj odgovornosti suca, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, Marko Babić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Željko Potočnjak i Agata Račan, članovi Vijeća, u postupku odlučivanja o žalbi koju je podnio N. O. iz O., protiv odluke Državnog sudbenog vijeća broj: SP-7/08 od 20. studenoga 2008., na sjednici održanoj 5. veljače 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Žalba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. N. O., sudac Općinskog suda u Otočcu (u daljnjem tekstu: žalitelj), podnio je, na temelju ovlaštenja sadržanog u članku 98. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), žalbu protiv odluke Državnog sudbenog vijeća (u daljnjem tekstu: DSV) broj: SP-7/08 od 20. studenoga 2008. godine. Žalitelj je žalbu podnio DSV-u, koji ju je 16. siječnja 2009. dostavio Ustavnom sudu na odlučivanje.

2. Osporenom odlukom (točkom I. izreke) DSV je utvrdio da je žalitelj odgovoran za neuredno obnašanje sudačke dužnosti, čime je počinio stegovno djelo propisano člankom 20. stavkom 2. točkom 2. Zakona o Državnom sudbenom vijeću (»Narodne novine« broj 58/93., 49/99., 31/00., 107/00, 129/00, 59/05. i 150/05., u daljnjem tekstu: ZDSV), time što je:

– u predmetu broj: K-69/01, dodijeljenom u rad 20. studenog 2001., održao jednu raspravu koja je odgođena (apsolutna zastara nastupa 30. listopada 2011.), i u predmetu potom nije poduzimao daljnje radnje,

– u predmetu broj: K-61/03, dodijeljenom u rad 1. veljače 2006., 5. rujna 2007. održao glavnu raspravu na kojoj je objavljena presuda, no nije izradio pisani otpravak presude, niti je presuda poslana strankama do 16. srpnja 2008., (dalje u tekstu: do dana obavljenog nadzora), a apsolutna zastara nastupa 16. srpnja 2009.,

– u predmetu broj: K-67/03, dodijeljenom u rad 1. veljače 2006., 6. svibnja 2008. održao glavnu raspravu na kojoj je objavljena presuda, no nije izradio pisani otpravak presude, niti je presuda poslana strankama do dana obavljenog nadzora, a apsolutna zastara nastupa 25. rujna 2013.,

– u predmetu broj: K-90/03, dodijeljenom u rad 13. lipnja 2006., 20. rujna 2007. održao glavnu raspravu, koja je odgođena, i u predmetu potom nije poduzimao daljnje radnje, a apsolutna zastara nastupa 14. rujna 2009.,

– u predmetu broj: K-93/04, dodijeljenom u rad 10. listopada 2006., 19. listopada 2007. održao glavnu raspravu na kojoj je objavljena presuda, no nije izradio pisani otpravak presude, niti je presuda poslana strankama do dana obavljenog nadzora, a apsolutna zastara nastupa 3. lipnja 2010.,

– u predmetu broj: K-28/05, dodijeljenom u rad 10. listopada 2006., 22. travnja 2008. održao glavnu raspravu, no nije izradio pisani otpravak presude, niti je presuda poslana strankama do dana obavljenog nadzora, a apsolutna zastara nastupa u lipnju 2013.,

– u predmetu broj: P-281/91, dodijeljenom u rad 9. siječnja 1992., nije poduzimao niti jednu radnju u razdoblju od 1992. do 1999. (7 godina, 7 mjeseci i 9 dana), a od zadnjeg ročišta zakazanog za 25. listopada 1999., koje nije održano (u spisu nema rješenja da se ročište odgađa), u predmetu nije poduzeta radnja 8 godina, 8 mjeseci i 21 dan, računajući do dana obavljenog nadzora,

– u predmetu broj: P-11/92, dodijeljenom u rad 21. veljače 2006., do dana obavljenog nadzora nije poduzeo niti jednu radnju, iako se radi o starom spisu,

– u predmetu broj: P-16/92, zadnju radnju poduzeo 2. lipnja 1992. i do dana obavljenog nadzora nije poduzimao daljnje radnje (razdoblje od 16 godina, 1 mjesec i 14 dana),

– u predmetu broj: P-108/92, od 12. listopada 1992. do dana obavljenog nadzora nije poduzimao daljnje radnje (15 godina, 9 mjeseci i 4 dana),

– u predmetu broj: P-96/94, dodijeljenom u rad 19. svibnja 1994., u razdoblju nakon glavne rasprave održane 29. studenoga 1994. do dana obavljenog nadzora nije poduzimao daljnje radnje (13 godina, 7 mjeseci, 17 dana),

– u predmetu broj: P-133/94, dodijeljenom u rad 21. veljače 2006., do dana obavljenog nadzora nije poduzimao daljnje radnje,

– u predmetu broj: P-150/94, dodijeljenom u rad 22. rujna 1994., u razdoblju od 12 godina i 12 dana nije poduzimao daljnje radnje,

– u predmetu broj: P-154/94, dodijeljenom u rad 22. rujna 1994., u razdoblju od 13 godina, 8 mjeseci i 26 dana nije poduzimao daljnje radnje,

– u predmetu broj: 186/94, dodijeljenom u rad 30. studenoga 1994., u razdoblju od 13 godina, 7 mjeseci i 16 dana nije poduzimao daljnje radnje,

– u predmetu broj: 75/95, dodijeljenom u rad 11. travnja 1995., nije zakazivao ročište za glavnu raspravu do 25. studenoga 2005. (10 godina, 6 mjeseci, 14 dana), te nakon zadnjeg ročišta održanog 10. listopada 2006. nije poduzimao daljnje radnje do dana obavljenog nadzora,

– u predmetu broj: P-190/90, dodijeljenom u rad 30. rujna 1996., do 10. listopada 2007. nije poduzimao radnje (11 godina i 10 dana), te također od tog datuma do dana obavljenog nadzora,

– u predmetu broj: P-26/91, dodijeljenom u rad 30. siječnja 1991., od 1. ožujka 1991. do dana obavljenog nadzora nije zakazano ročište (17 godina, 4 mjeseca, 16 dana),

– u predmetu broj: R1-9/91, dodijeljenom u rad 12. travnja 1976., od 27. travnja 1976. do 23. prosinca 1982. nije zakazano ni jedno ročište (6 godina, 7 mjeseci, 26 dana), te također u daljnjim razdobljima od 2 godine i 23 dana, razdoblju od 10 godina, 3 mjeseca i 7 dana, te razdoblju od 6 godina, 9 mjeseci i 14 dana nije poduzimao daljnje radnje,

– u predmetu broj: R1-6/89, dodijeljenom u rad 3. prosinca 1988., od 5. travnja 1990. do dana obavljenog nadzora nije poduzimao daljnje radnje (18 godina, 3 mjeseca, 11 dana),

– u predmetu broj: R1-59/97, dodijeljenom u rad 9. srpnja 1987., od 18. travnja 1989. do dana obavljenog nadzora nije poduzimao daljnje radnje (19 godina, 1 mjesec, 3 dana), i

– u predmetu broj: R-113/88, dodijeljenom u rad 12. listopada 1982., od 29. prosinca 1987. do dana obavljenog nadzora nije poduzimao daljnje radnje (20 godina, 6 mjeseci, 17 dana).

Za počinjena stegovna djela žalitelju je, na temelju članka 21. stavka 1. točke 3. ZDSV-a, izrečena stegovna kazna razrješenja od dužnosti.

Točkom II. izreke iste odluke DSV-a odbijen je zahtjev za pokretanje stegovnog postupka protiv žalitelja u odnosu na 5 kaznenih predmeta, izrijekom navedenih u osporenoj odluci DSV-a, jer je nastupila zastara pokretanja stegovnog postupka.

3. Žalitelj žalbu podnosi zbog povrede pravila postupka, pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, te odluke o stegovnoj kazni.

3.1. U odnosu na istaknutu povredu pravila postupka, žalitelj navodi da na temelju članka 20. ZDSV-a Stegovno vijeće DSV-a izrađuje prijedlog odluke, a predsjednik Stegovnog vijeća obrazlaže prijedlog stegovne kazne. Žalitelj iznosi da je na sjednici DSV-a, održanoj 20. studenoga 2008., predsjednik Stegovnog vijeća DSV-a izložio tijek stegovnog postupka, dokaze i utvrđene činjenice te predložio da se žalitelju izrekne novčana kazna u iznosu od 1/3 plaće, tijekom razdoblja od 6 mjeseci. Prema navodima žalitelja, takav prijedlog predsjednika Stegovnog vijeća DSV-a izostavljen je iz teksta navedenog zapisnika sjednice DSV-a, jer je, kako ističe žalitelj, tim zapisnikom samo utvrđeno da žalitelj »prihvaća predloženu stegovnu mjeru«.

Žalitelj nadalje navodi: »Prema sadržaju zapisnika proizlazi kako žalitelj zapravo prihvaća prijedlog podnositelja zahtjeva, tj. kaznu razrješenja od dužnosti, što je očito suprotno obrani žalitelja u tijeku stegovnog postupka. Navedena povreda bitno je narušila pravo obrane kod iznošenja činjenica i okolnosti koje se tiču stupnja odgovornosti, okolnosti pod kojima je stegovno djelo učinjeno kao i okolnosti koje utječu na izricanje kazne. Obrazloženje pobijane odluke ne sadrži razloge o navedenom odstupanju od pravila postupka«.

3.2. U odnosu na, prema žaliteljevom mišljenju, pogrešno i nepotpuno utvrđeno činjenično stanje, žalitelj smatra da su na temelju nedostatno utvrđenog činjeničnog stanja doneseni pogrešni zaključci o stupnju odgovornosti, o postojanju djela koje mu se stavlja na teret, o okolnostima pod kojima je djelo počinjeno, te o okolnostima koje se tiču izrečene kazne.

Žalitelj analizira statističke podatke dodijeljenih mu i riješenih predmeta te postupovnih radnji koje je poduzimao u tim predmetima. Navodi da su prestanak rada javnih bilježnika i učestala izmjena te prekid rada sudskih savjetnika utjecali na preopterećenje sudaca i njihovu učinkovitost, i da u predmetima koji su započeli prije 1991. stranke i njihovi pravni sljednici nisu iskazali interes za dovršavanje tih postupaka, pa su uslijed toga ti predmeti imali prioritet samo zbog trajanja postupka.

Žalitelj smatra da se u konkretnom slučaju pozivanje »na stegovnu odgovornost temelji na elementima objektivne odgovornosti, tj. na činjenici da je obnašao sudačku dužnost u osobito složenim i teškim okolnostima, a ne da bi počinio stegovno djelo propuštanjem pod naročito teškim okolnostima«.

3.3. U odnosu na odluku o stegovnoj kazni žalitelj smatra da ona nije primjerena okolnostima slučaja ni stupnju žaliteljeve odgovornosti, niti je utemeljena na činjenicama utvrđenim u stegovnom postupku. Ističe da se osporenom odlukom DSV-a, razrješenjem od dužnosti u posljednjoj godini stjecanja prava na redovitu mirovinu žalitelju onemogućuje ostvarivanje prava na starosnu mirovinu s navršenih 65 godina života.

Predlaže da Ustavni sud uvaži njegovu žalbu, ukine osporenu odluku DSV-a i predmet vrati na ponovno odlučivanje ili da preinači osporenu odluku u dijelu koji se odnosi na izrečenu stegovnu kaznu.

Žalba nije osnovana.

4. Na temelju zapisnika sa ročišta Stegovnog vijeća DSV-a održanog 20. studenoga 2008., utvrđene su relevantne činjenice i okolnosti stegovnog postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku:

Podnositeljica zahtjeva za pokretanje konkretnog stegovnog postupka, D. R., predsjednica Županijskog suda u Gospiću, ostala je u cijelosti kod zahtjeva da se žalitelju izrekne stegovna kazna razrješenja od dužnosti, te dostavila statističke podatke o žaliteljevom radu i radu Općinskog suda u Otočcu. Žalitelj je u cijelosti ostao kod obrane i navoda koje je iznio na ročištu održanom 5. studenoga 2008., na kojem se u bitnome složio sa činjeničnim navodima zahtjeva, pozvao se na određene olakotne okolnosti i protivio predloženoj stegovnoj kazni razrješenja od dužnosti. Žalitelj je vlastoručno potpisao zapisnik sa ročišta održanog 5. studenoga 2008. godine.

Tijekom dokaznog postupka članovi Stegovnog vijeća DSV-a izvršili su uvid u izvješće o pregledu Općinskog suda u Otočcu, statističko izvješće ukupno riješenih predmeta za 2005., 2006., 2007. te prvo i drugo tromjesečje 2008., statističko izvješće po vrstama predmeta u istom razdoblju, rješenje predsjednika suda o raspoređivanju starih neriješenih predmeta, statističko izvješće o broju i postotku ukidnih, potvrđenih i preinačenih odluka, godišnji raspored poslova u istom razdoblju, i u popis predmeta kojima su zaduženi suci Općinskog suda u Otočcu u razdoblju do 2004. godine, te za 2005., 2006. i 2007. godinu.

Žalitelj je vlastoručno potpisao zapisnik sa ročišta Stegovnog vijeća DSV-a, održanog 20. studenoga 2008. godine.

4.1. Na sjednici DSV-a, održanoj 20. studenoga 2008., prisustvovali su podnositeljica zahtjeva, koja je ostala kod zahtjeva za žaliteljevim razrješenjem, i žalitelj, koji je ostao kod navoda danih tijekom stegovnog postupka, time da je zapisnikom utvrđeno da žalitelj »prihvaća razloge koje je iznio predsjednik Stegovnog vijeća kako u odnosu na pitanje steg. odgovornosti, tako i u odnosu na predloženu steg. mjeru«.

Nakon vijećanja, DSV je donio, a predsjednik objavio odluku o utvrđenoj odgovornosti žalitelja (odluka DSV-a opisana je u točki 2. obrazloženja ove odluke).

Žalitelj je vlastoručno potpisao zapisnik sa navedene sjednice DSV-a, održane 20. studenoga 2008. godine.

4.2. Imajući u vidu okolnosti navedene u prethodnim točkama obrazloženja ove odluke, Ustavni sud utvrđuje da nisu osnovani žaliteljevi razlozi navedeni u točki 3.1. ovog obrazloženja, kojima žalitelj upire na, prema njegovom mišljenju, nesuglasnost između usmenog sadržaja rasprave vođene tijekom sjednice DSV-a održane 20. studenoga 2008. i teksta zapisnika sa te sjednice, u odnosu na po ovlaštenom podnositelju predloženu vrstu stegovne kazne.

Iz originala zapisnika rasprava vođenih tijekom stegovnog postupka razvidno je da žalitelj niti u jednom dijelu stegovnog postupka nije doveo u pitanje svoje razumijevanje vrste predložene stegovne kazne i stupnja stegovne odgovornosti koja mu je stavljena na teret (u odnosu na koje se žalitelj očitovao tijekom stegovnog postupka, pokazujući time da razumije biće stegovnog djela koje mu je stavljeno na teret), već je ovaj prigovor iznio tek u ustavnosudskom postupku.

Pri takvom stanju stvari Ustavni sud nema razloga sumnjati u vjerodostojnost zapisnika sjednice DSV-a od 20. studenoga 2008., niti je žalitelj iznio ustavnopravno relevantne razloge koji bi u tom smislu uputili na nesuglasnost između usmenog sadržaja rasprave i pisanog sadržaja zapisnika.

5. Osporenom odlukom DSV-a žalitelj je utvrđen odgovornim za stegovno djelo neurednog obnašanja sudačke dužnosti.

Prema stajalištu DSV-a, iz statističkih podataka ne proizlazi žaliteljeva preopterećenost spisima, već je žaliteljeva opterećenost bila podjednaka opterećenosti druge sutkinje Općinskog suda u Otočcu, pri čemu je primjetna žaliteljeva neučinkovitost u vođenju postupaka jer je zakazivao veoma mali broj godišnjih ročišta (218 u 2005., 255 u 2006., 396 u 2007. i 158 u prvoj polovici 2008.). DSV je, nadalje, utvrdio da žalitelj pravovremeno ne izrađuje odluke, da je u pojedinim kaznenim predmetima nastupila relativna zastara vođenja postupka, te da žalitelj u većem broju kaznenih, parničnih i izvanparničnih predmeta nije radnje poduzimao u dužim vremenskim razdobljima, tj. po 5, 10, 15 pa i 20 godina.

Zbog toga je DSV zaključio da je stegovno djelo počinjeno pod naročito teškim okolnostima, te mu izrekao najstrožu stegovnu kaznu razrješenja od sudačke dužnosti. DSV je imao u vidu olakotnu okolnost da je žalitelj imao »razmjerno veći broj potvrđenih odluka«, no ta okolnost prema stajalištu DSV-a nije opravdavala mogućnost izricanja blaže stegovne kazne.

6. Članak 20. stavak 2. točka 2. i stavak 3. točka 1. ZDSV-a glase: (...)

Stegovna dijela jesu: (...)

2. neuredno obnašanje sudačke dužnosti (...)

(3) Stegovni postupak za stegovno djelo iz stavka 2. točke 2. ovoga članka pokrenut će se osobito:

1. ako sudac bez opravdanog razloga ne izrađuje i ne otprema sudske odluke, (...).

Članak 21. stavak 1. točka 3. ZDSV glasi:

Za počinjena stegovna djela mogu se izreći sljedeće stegovne kazne: (...)

3. razrješenje od dužnosti (...).

7. Ustavni sud ocjenjuje da je DSV proveo postupak utvrđivanja žaliteljeve stegovne odgovornosti u skladu s člancima 23. i 25.-30. ZDSV-a, i u osporenoj odluci dao jasne i argumentirane razloge za žaliteljevu odgovornost. Izreka osporene odluke je razumljiva i utemeljena na činjenicama utvrđenim tijekom stegovnog postupka te ograničena na stegovno djelo zbog kojeg je pokrenut stegovni postupak. Odluka o stegovnoj kazni odgovara naravi počinjenog stegovnog djela i stupnju žaliteljeve odgovornosti, a odlučne činjenice utvrđene su u skladu s mjerodavnim odredbama članka 8. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 178/04. i 115/06.), koje se odgovarajuće primjenjuju u stegovnom postupku (članak 30. ZDSV).

Prema stajalištu Ustavnog suda, duljina žaliteljevog radnog staža ne bi u konkretnom slučaju mogla utjecati na izricanje drugačije stegovne kazne.

8. Ustavni sud pri donošenju odluke u konkretnom predmetu imao je u vidu i stajališta iznesena u odluci broj: U-IXA-736/2006 od 23. ožujka 2006. (»Narodne novine« broj 43/06.). Tom odlukom odbijena je ustavna tužba (različitog žalitelja) i izraženo je stajalište o odgovornosti za stegovno djelo neurednog obnašanja sudačke dužnosti, počinjeno uslijed kontinuiranog kršenja procesnih pravila koje prelazi razumnu mjeru.

9. Slijedom iznijetoga, utvrdivši da je žalba protiv osporene odluke DSV-a neosnovana, na temelju članka 98. stavka 2. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. izreke.

10. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IXA-201/2009

Zagreb, 5. veljače 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 23/2009-520