## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-943/1996, U-I-37/1997, U-I-58/1997, U-I-59/1997, U-I-108/1997, U-I-234/1997, U-I-235/1997, U-I-237/1997, U-I-805/1997, U-I-1053/1997, U-I-1054/1997,

### NN 80/1999 (30.7.1999.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-943/1996, U-I-37/1997, U-I-58/1997, U-I-59/1997, U-I-108/1997, U-I-234/1997, U-I-235/1997, U-I-237/1997, U-I-805/1997, U-I-1053/1997, U-I-1054/1997,

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, u povodu prijedloga za pokretanje
postupaka za ocjenu ustavnosti, na sjednici održanoj 8. srpnja
1999., donio je

## RJEŠENJE

I.

Pokreće se postupak za ocjenu ustavnosti odredbi članka
367. stavka 3. i članka 388. stavka 4. Zakona o vlasništvu
i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine«, broj 91/96)
i članka 221. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama
(»Narodne novine«, broj 91/96).

II.

1. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu
ustavnosti Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima
u cijelosti i Zakona o zemljišnim knjigama u cijelosti.

2. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje postupka ocjene
ustavnosti Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima,
i to odredbi:

- članka 18. stavak 2.,

- članka 43.,

- članka 159. stavak 4.,

- članka 202. stavak 1.,

- članka 204. stavak 2.,

- članka 359. stavak 2.,

- članka 366. stavak 3.,

- članka 370.,

- članka 372.,

- članka 373.,

- članka 380. stavak 2. i

- članka 383.

3. Prijedlog za obustavu izvršenja svih radnji koje bi se
stupanjem na snagu Zakona o vlasništvu mogle provoditi i
prijedlog za obustavu stupanja na snagu odredbi članka
43. i članaka 370., 371., 372. i 373. Zakona o vlasništvu
i drugim stvarnim pravima, odbacuju se.

III.

1. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanja postupka za
ocjenu ustavnosti Zakona o zemljišnim knjigama (»Narodne
novine«, broj 91/96), i to odredbi:

- članka 215. stavka 1. alineje 2.,

- članka 216.,

- članka 220. stavaka 1. i 2., i

- članka 222. stavka 1.

2. Obustavlja se postupak za ocjenu ustavnosti odredbi članka
371. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima i odredbi
članka 225. Zakona o zemljišnim knjigama.

IV.

Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I.

1. Predlagatelji 1) Martina, Željka i Želimir Mance
iz Varaždina, 2. »Amec« d.o.o. Karlovac, zastupan
po direktoru Nebojši Laliću, 3) Bruno Ružička
iz Zagreba, 4) Atlantida i Ozren Roje iz Splita, 5) Udruženje
za denacionalizaciju - Split, Split, zastupano po predsjedniku
Miroslavu Slaviću, 6) Jagoda Nast iz Splita, 7) Marko Pilipović
iz Splita, 8) Antica Filipi iz Betine, 9) »Rumat« d.o.o.
iz Rijeke, zastupan po odvjetničkom društvu Pauković-Kovačević-Koren-Penda
iz Rijeke, 10) Stjepan i Ivka Miloš iz Zagreba, zastupani
po punomoćniku Branku Ivanoviću, odvjetniku iz Zagreba
i 11) Živko Petričić iz Hvara, podnijeli su
prijedloge za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti pojedinih
odredbi Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (dalje:
Zakon o vlasništvu), predlagatelji pod 3), 5) i 6), podnijeli
su i prijedloge za pokretanje postupka ocjene ustavnosti pojedinih
odredbi Zakona o zemljišnim knjigama, a predlagatelj pod
11) podnio je prijedlog za pokretanje postupka ocjene ustavnosti
Zakona o vlasništvu i Zakona o zemljišnim knjigama u
cijelosti.

2. U tijeku postupka Sud je o prijedlozima zatražio odgovor
od Hrvatskoga državnog sabora kao donositelja tih zakona,
a od Ministarstva pravosuđa stručno mišljenje.
Hrvatski državni sabor izvijestio je Sud da je prijedloge
uputio Odboru za Ustav, Poslovnik i politički sustav Zastupničkog
doma Hrvatskoga državnog sabora, koji Sudu nije dostavio
odgovor.

Ministarstvo pravosuđa dostavilo je mišljenje na prijedloge,
u bitnom, kako slijedi.

a) Glede prijedloga predlagatelja pod 1) za ocjenu ustavnosti
odredbi članka 43. i odredbi čl. 370. do 373. Zakona
o vlasništvu, navodi da prijedlogu ne bi trebalo udovoljiti,
jer da se sustav u kojem je uspostavljena jedinstvenost nekretnine
ne može narušavati bez teških posljedica, koje
bi pogodile nositelje prava vlasništva, pa ako bi se udovoljilo
prijedlogu, time se situacija ne bi za bivše vlasnike promijenila,
budući da Zakon o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme
jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine«,
broj 92/96, dalje: Zakon o naknadi) ne predviđa mogućnost
vraćanja bivšim vlasnicima podruma, tavana i sl.

b) Glede prijedloga predlagatelja pod 2) za ocjenu ustavnosti
članka 159. stavka 2. Zakona o vlasništvu, Ministarstvo
pravosuđa također smatra da ga ne treba prihvatiti. U
odgovoru navodi da se pobijanom odredbom ne uspostavlja neravnopravnost
među pravnim subjektima, nego upravo obrnuto - osobama koje,
kao što pokazuje iskustvo, nisu u stanju dovoljno brzo zaštititi
svoje pravo vlasništva, ostavljaju duži rok u kojem
mogu zatražiti zaštitu protiv posjednika svojih stvari.
Dalje ističe da kada tog dužeg roka ne bi bilo, te
bi osobe bile u neravnopravnom položaju u odnosu na sve one
koje su od njih različite, koje su okrenute stjecanju dobiti,
pa su i organizirane tako da se mogu dovoljno brzo i efikasno
brinuti za svoju imovinu. Smatra da ono što izgleda kao neravnopravnost,
zapravo je nastojanje da se uspostavi ravnopravnost - staviti
nejednake pravne subjekte u jednaki položaj, ne dovodi u
svim okolnostima do neravnopravnosti, nego upravo služi ravnopravnosti
te da je pobijana odredba inspirirana onom iz paragrafa 1472.
Općeg građanskog zakonika, koja je takvu zaštitu
pružila svim pravnim osobama iz istog razloga, a pobijana
je odredba suzila krug zaštićenih pravnih osoba samo
na neprofitne. Konačno navodi da Ustav jamči vlasništvo,
ali ne i stjecanje prava vlasništva, pa pobijana odredba
nije ograničenje ničijeg vlasništva te se njome
niti ne dira u ustavne odredbe o ograničenju vlasništva.

c) Glede prijedloga predlagatelja pod 3) za ocjenu ustavnosti
odredbi članka 367. stavka 3. i članka 371. Zakona
o vlasništvu, Ministarstvo pravosuđa također smatra
da mu ne treba udovoljiti. Smatra da je nemoguće uspostaviti
uređenje u kojem postoji pravno jedinstvo nekretnine, a da
se ne ukine situacija u kojoj se zgrade pojavljuju kao zasebna
zemljišnoknjižna tijela. Da bi se uspostavilo pravno
jedinstvo nekretnine - zemljišta i svih zgrada koje su na
njemu sagrađene, smatra da je potrebno uspostaviti suvlasništvo,
čime da se ništa ne mijenja, i da time nisu ni najmanje
ugrožena postojeća prava vlasništva, da se samo
predmnijeva da su suvlasnički dijelovi jednaki, ali da
svaki od suvlasnika može zahtijevati da se utvrdi kolika
je veličina dijelova (članak 367. stavak 4. Zakona
o vlasništvu). Ističe da, ako suvlasnička zajednica
bilo kojemu od suvlasnika ne odgovara, svaki od suvlasnika može,
kad god to zaželi, ishoditi razvrgnuće suvlasništva
i njime uspostaviti situaciju u kojoj će biti samovlasnik
određene čestice zemljišta i zgrade te da će
se samo spajanje tijela u jedno, provoditi samo na zahtjev, a
tek će se prigodom osnivanja, obnavljanja, dopunjavanja
ili preoblikovanja zemljišne knjige provesti to spajanje
po službenoj dužnosti (članak 221. Zakona o zemljišnim
knjigama).

d) Glede prijedloga predlagatelja pod 4) za ocjenu ustavnosti
odredbe članka 366. stavka 3. Zakona o vlasništvu
Ministarstvo pravosuđa smatra da prijedlogu ne bi nipošto
trebalo udovoljiti. Navodi da je nemoguće uspostaviti uređenje
u kojem postoji pravno jedinstvo nekretnine, a da na temelju pravnih
poslova nastaju pravni učinci koji bi bili suprotni tome
načelu. Pobijana odredba da ne djeluje retroaktivno, ne
dira u pravni posao, nego samo u učinke koje bi on trebao
izazivati ubuduće. Da time ne bi bila povrijeđena ničija
već stečena prava, priznato je pravo na »pravednu
izmjenu ugovora kojom bi se taj nedostatak otklonio« (članak
336. stavak 4. Zakona o vlasništvu).

e) Glede prijedloga predlagatelja pod 5) i 6) za ocjenu ustavnosti
odredbe članka 359. stavka 2. Zakona o vlasništvu,
Ministarstvo pravosuđa također smatra da mu ne bi nipošto
trebalo udovoljiti. Navodi da bi udovoljavanje prijedlogu išlo
na štetu predlagatelja - odredba koju predlagatelj pobija
ima upravo suprotno značenje od onoga koje mu predlagatelj
pripisuje - ona služi tome da rezervira prava za (buduće)
ovlaštenike prava na naknadu za oduzetu imovinu.

f) Ministarstvo pravosuđa dostavilo je i odgovor glede prijedloga
za ocjenu ustavnosti odredbi članka 215. stavka 1. alineje
2., članka 216., članka 221. stavka 1., članka
220. stavka 2., članka 222. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama. To Ministarstvo smatra da prijedlozima ne bi trebalo
udovoljiti, ali u slučaju da se podvrgne ustavnosudskoj
kontroli cijeli kompleks pretvorbe, da bi u obzir trebalo uzeti
i predmetne prijedloge.

3.1. Po prijedlozima za ocjenu pojedinih odredbi Zakona o vlasništvu,
pokrenut je postupak samo u odnosu na odredbe članka 367.
stavka 3. i članka 388. stavka 4., a za Zakon o zemljišnim
knjigama samo u odnosu na odredbu članka 221. stavka 1.

3.2. Prijedlozi za ocjenu ustavnosti odredbi članka 18.
stavak 2., članka 43., članka 159. stavak 4., članka
202. stavak 1., članka 204. stavak 2., članka 359.
stavak 2., članka 366., stavak 3., članka 370.,
članka 372., članka 373., članka 380. stavak
2., i članka 383. Zakona o vlasništvu, i prijedlozi
za ocjenu ustavnosti odredaba članka 215. stavka 1. alineje
2., članka 216., članka 220. stavka 1. i 2., i članka
222. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama, kao neosnovani
nisu prihvaćeni.

3.3. Postupak za ocjenu ustavnosti odredbi članka 371.
Zakona o vlasništvu i odredbi članka 225. Zakona o
zemljišnim knjigama, obustavljen je, jer su te odredbe prestale
važiti stupanjem na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona
o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne
novine«, broj 68/98).

3.4. Predlagatelji pod 1) predlažu temeljem odredbe članka
18. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 13/91), da Sud obustavi sve radnje koje bi
se stupanjem na snagu Zakona o vlasništvu mogle provoditi,
odnosno da obustavi stupanje na snagu odredbi članka 43.
i odredbi članaka 370. do 373. Zakona o vlasništvu,
do donošenja konačne odluke Suda.

Prijedlog za privremenu obustavu izvršenja nije osnovan,
a za obustavu stupanja na snagu odredbi članka 43. i odredbi
članaka 370. do 373. Zakona o vlasništvu, nije dopušten.

Naime, prema odredbi članka 18. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske, Ustavni sud može do donošenja
konačne odluke, privremeno obustaviti izvršenje pojedinačnih
akata ili radnji koje se poduzimaju na osnovi zakona ili drugog
propisa, čija se ustavnost odnosno zakonitost ocjenjuje,
ako bi njihovim izvršenjem mogle nastupiti teško otklonjive
posljedice.

Predlagatelji ne označavaju pojedinačne akte ili
radnje koje predlažu obustaviti od izvršenja do konačne
odluke Suda, a za obustavu stupanja na snagu osporavanih odredbi
do odluke Suda, Sud nema ovlasti, pa su ti prijedlozi odbačeni.

3.5. Predlagatelj pod 11) podnio je Sudu prijedlog da se utvrdi
ustavnost, između ostalih, i Zakona o vlasništvu i Zakona
o zemljišnim knjigama. Prijedlog nije sastavljen u skladu
s odredbom članka 37. stavka 1. Poslovnika Ustavnog suda
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 29/94), pa
je predlagatelj temeljem odredbe članka 25. stavka 1. toga
Poslovnika, pozvan na dopunu prijedloga.

Predlagatelj, međutim, ni u prijedlogu, a ni u dopuni nije
podastro i obrazložio argumente koji bi dovodili u sumnju
ustavnost osporenih zakona u cijelosti, pa prijedlog nije prihvaćen.

4. Sud uvodno ističe da je pri ocjenjivanju ustavnosti
osporavanih propisa - s obzirom na sadržaj i obrazloženje
pojedinih prijedloga, osobito onih koji su izražavali gledišta
bivših vlasnika nacionaliziranih, konfisciranih ili na drugi
način oduzetih nekretnina (stvari) - imao na umu i ustavnu
obvezu usklađivanja zakona s Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 8/98 - pročišćeni tekst,
dalje: Ustav), prema odredbi članka 4. Ustavnog zakona
za provedbu Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
br. 34/92 - pročišćeni tekst, 91/92, 62/93,
50/94, 105/95 i 110/96), što je u oblasti uređivanja
vlasničkih odnosa bilo posebno izraženo, budući
da Ustav ne poznaje ni društveno vlasništvo, ni ostala
tzv. nova stvarna prava koja su postojala u bivšem režimu
društvenog vlasništva (pravo upravljanja, pravo raspolaganja
i pravo korištenja, pa i posebno stanarsko pravo).

U tranzicijskom razdoblju donesen je niz propisa radi pretvorbe
društvenog vlasništva u vlasništvo, pa je tako
donesen Zakon o pretvorbi društvenih poduzeća (»Narodne
novine«, br. 19/91, 83/92, 84/92), koji je bio u funkciji
pretvorbe poduzeća s društvenim kapitalom u poduzeća
kojima će biti određen vlasnik; Zakon o prodaji stanova
na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«
br. 43/92 - pročišćeni tekst, 69/92, 25/93,
48/93, 2/94, 44/94, 58/95 i 11/96) bio je i u funkciji pretvorbe
društvenog vlasništva nad stanovima u privatno vlasništvo,
itd. U tim zakonima, s obzirom na područje koje su uređivali,
propisana su i određena ograničenja njihove primjene,
upravo radi očekivane denacionalizacije, u koju svrhu su
donijeti i određeni posebi zakoni, kao npr. Zakon o zabrani
prijenosa prava raspolaganja i korištenja određenih nekretnina
u društvenom vlasništvu na druge korisnike odnosno u
vlasništvo fizičkih i pravnih osoba (»Narodne
novine«, br. 53/90, 61/91, 25/93 i 70/93).

Konačno, donesen je i Zakon o naknadi. Sud nalazi potrebnim
reći da je Zakon o naknadi stupio na snagu 1. siječnja
1997., dakle istoga dana kada i Zakon o vlasništvu, što
je u ovom postupku nametnulo potrebu dodatnog opreza, jer se krenulo
od pretpostavke da konkurencije odredbi ta dva zakona u njihovom
tumačenju i primjeni, ne bi smjelo biti.

S obzirom na to da se usklađivanje zakonodavstva iz područja
stvarnog prava provodilo, kao što je već rečeno,
u tijeku tranzicijskog razdoblja pretvorbe i privatizacije, zakonodavcu
(državi) se nije moglo odreći pravo, jer je to bila
i njegova obveza, da pri uređivanju predmetnih odnosa uvažava
rezultate tranzicijskih propisa koji su, također u skladu
s Ustavom, uređivali pitanja vlasništva i drugih stvarnih
prava. Takvim načelnim pristupom koji istovremeno transformira
i ograničava suprotstavljene interese (vlasnika, bivših
vlasnika, svih vrsta stvarnopravnih ovlaštenika iz ranijeg
pravnog sustava), a izvire iz ustavnog načela (članak
16.) prema kojem se prava jednih mogu zakonom ograničiti
da bi se zaštitila prava drugih ljudi te pravni poredak,
ne povrijeđuju se najviše vrednote ustavnog poretka Republike
Hrvatske, kao što su jednakost, socijalna pravda i nepovredivost
vlasništva.

Ocjena Zakona o vlasništvu

1. Predlagateljica pod 8), predlaže pokrenuti postupak ocjene
ustavnosti odredbe *članka 18. stavka 2., druge rečenice
Zakona o vlasništvu, prema kojoj posjed koji je pribavljen
silom, potajno ili prijevarom, ili zlouporabom povjerenja, postaje
miran kad osobi od koje je tako pribavljen prestane njezino pravo
da štiti svoj posjed koji joj je tako oduzet.*

Predlagateljica navodi da se iz navedene odredbe vidi da se do
posjeda dolazi i neistinom i da je neistina ozakonjena.

Predlaže ukinuti odredbu članka 18. stavka 2., drugu
rečenicu Zakona o vlasništvu.

Prijedlog nije osnovan.

Predlagateljica ne ukazuje s kojom bi ustavnom odredbom osporavana
odredba bila u nesuglasju, niti sam Sud može iz prijedloga,
niti po vlastitoj pobudi utvrditi da bi ta odredba bila u nesuglasju
s Ustavom. Valja, naime, imati u vidu da je posjed pravno relevantna
faktična vlast koju neka osoba ima glede određene stvari,
socijalna realnost bez obzira ima li temelj u subjektivnom pravu
ili ga nema. Istovremeno, posjed je i provizorij koji se, radi
pravnog reda, privremeno štiti.

Stoga Sud ocjenjuje da odredba članka 18. stavka 2. druge
rečenice Zakona o vlasništvu, nije nesuglasna Ustavu.

2. Predlagatelji pod 1), predlažu ocijeniti ustavnost i zakonitost
*članka 43. Zakona o vlasništvu,* čije
odredbe glase:

*»(1) Sastoji li se nekretnina od zemljišta sa zgradom,
suvlasnik čiji je suvlasnički dio te nekretnine
dovoljno velik za to ovlašten je uz suglasnost ostalih suvlasnika
i pod daljnjim pretpostavkama iz glave 4. trećega dijela
ovoga Zakona uspostaviti i sa svojim suvlasničkim dijelom
povezati vlasništvo određenog dijela te nekretnine (etažno
vlasništvo).*

*(2) Uspostavom vlasništva određenoga posebnoga dijela
nekretnine ne dira se u suvlasništvo, ali se izvršavanje
ovlasti i dužnosti suvlasnika s čijim se suvlasničkim
dijelom povezalo etažno vlasništvo usredotočuje
u prvom redu na taj posebni dio nekretnine, ograničavajući
ujedno izvršavanje ovlasti ostalih suvlasnika nekretnine
na tom njezinu posebnom dijelu, prema odredbama sadržanim
u glavi 4. trećega dijela ovoga Zakona.*

*(3) Ako je barem i na samo jednom posebnom dijelu nekretnine
uspostavljeno etažno vlasništvo, pravne odnose suvlasnika
te nekretnine, kako međusobno tako i prema trećima,
uređuju u prvom redu posebne odredbe glave 4. trećega
dijela ovoga Zakona i na njihovu temelju doneseni pravni akti,
a tek podredno opća pravila o suvlasništvu sadržana
u ovoj glavi Zakona, ako nije što drugo određeno.*

*(4) Suvlasnici nekretnine mogu suglasno odlučiti da
će svoja vlasnička prava ograničiti tako da
će s određenim suvlasničkim dijelom povezati
vlasništvo određenoga posebnoga dijela (etažno vlasništvo)
suvlasničke nekretnine, pa makar taj suvlasnički
dio i nije toliko velik koliko se*  *inače traži
za odgovarajući suvlasnički dio po odredbama članka
74. stavka 1. i 2. ovoga Zakona.*

*(5) Suglasno očitovanje volje svih suvlasnika da će
uspostaviti vlasništvo određenoga posebnoga dijela nekretnine
u korist nekoga suvlasničkog dijela, smatra se do uspostave
vlasništva posebnoga dijela njihovim sporazumom o podjeli
posjeda i izvršavanju suvlasničkih ovlasti.*

*(6) Što vrijedi za zemljište sa zgradom, vrijedi
na odgovarajući način i za pravo građenja kad
je izgrađena zgrada«.*

Riječ je o načelnoj odredbi o pretvaranju suvlasništva
u etažno vlasništvo, koja se nalazi u dijelu trećemu,
glavi 2. - o suvlasništvu.

Razlozi zbog kojih predlagatelji osporavaju navedene odredbe,
nalaze se u ovom obrazloženju pod točkom II. 8.

Prijedlog za ocjenu odredbi članka 43. Zakona o vlasništvu
nije osnovan.

Razlozi zbog kojih Sud prijedlog ne prihvaća, nalaze se
u ovom obrazloženju pod točkom II.8.

3. U članku 159. stavku 4. Zakona o vlasništvu, propisano
je da *samostalni posjednik stvari u vlasništvu Republike
Hrvatske, županija i jedinica lokalne samouprave i jedinica
lokalne samouprave i uprave i s njima izjednačenih pravnih
osoba, kao i stvari u vlasništvu crkve ili drugih pravnih
osoba koje ne traže za sebe dobitak nego služe za dobrotvorne
ili druge općekorisne svrhe, steći će dosjelošću
vlasništvo tih stvari tek pošto je njegov zakonit, istinit
i pošten, ili barem pošten, samostalni posjed neprekidno
trajao dvostruko vrijeme od onoga iz stavaka 2. i 3. ovoga članka.*

Predlagatelj pod 2) navodi da je zbog dvostrukog roka dosjelosti,
navedenom odredbom samostalni posjednik stvari u vlasništvu
osoba iz te odredbe, glede stjecanja vlasništva postavljen
u nepovoljniji položaj u odnosu na sve druge posjednike.

Također smatra da je istom odredbom nositeljima prava vlasništva
omogućena dvostruko veća zaštita glede stjecanja
vlasništva na njihovoj stvari od strane samostalnog posjednika
dosjelošću, a u odnosu na sve ostale vlasnike.

Ističe, da zakonodavac, navodeći osobe - subjekte
vlasništva - koji uživaju posebnu zakonsku zaštitu
te s njima »izjednačenih pravnih osoba«, implicira
postojanje povlaštenih, a i onih koji to nisu.

Smatra da su spornom odredbom i stjecatelji i vlasnici segregirani,
prema kriterijima pripadnosti određenoj društvenoj kategoriji,
na one s većim i one s manjim pravima glede prava vlasništva
na istovrsnoj stvari, što nije u skladu s odredbama o jednakosti
iz članaka 3., 5., 14. i 16. Ustava.

Konačno navodi da Ustav poznaje samo jedno vlasništvo,
tj. građansko vlasništvo, pa time i razlikovanje stjecanja
prava vlasništva na istoj stvari, a prema vrsnosti, ugledu,
djelatnosti, porijeklu, i bilo kakovoj drugoj socijalnoj i pravnoj
kategoriji ili atribuciji nositelja prava vlasništva, nije
u skladu s odredbama članaka 48. i 50. Ustava

Predlaže ukinuti odredbu članka 159. stavka 4. Zakona
o vlasništvu.

Prijedlog nije osnovan.

U stavku 4. članka 159. Zakona o vlasništvu propisana
je tzv. izvanredna dosjelost, za stvari u vlasništvu određenih
pravnih osoba, na način da se za posjednike stvari u vlasništvu
tih pravnih osoba predviđa dvostruko vrijeme dosjedanja od
onoga propisanog u stavcima 2. i 3. istoga članka.

Za takvo razlikovanje vremena dosjelosti kod zakonitog, istinitog
i poštenog posjednika, pa i samo barem poštenog posjednika,
u zavisnosti od osobe vlasnika, prema ocjeni Suda, u Ustavu nema
zapreke.

Istovremeno, a kao što to u svojem stručnom mišljenju
o prijedlogu navodi Ministarstvo pravosuđa, pobijanom se odredbom
ne uspostavlja neravnopravnost među pravnim subjektima, nego
upravo obrnuto - osobama koje, kao što pokazuje iskustvo,
nisu u stanju dovoljno brzo zaštititi svoje pravo vlasništva,
ostavlja se duži rok u kojem mogu zatražiti zaštitu
protiv posjednika svojih stvari. Kada tog dužeg roka ne bi
bilo, te bi osobe bile u neravnopravnom položaju u odnosu
na sve one koje su od njih različite, jer su okrenute stjecanju
dobiti, pa su i organizirane tako da se mogu dovoljno brzo i efikasno
brinuti za svoju imovinu. Dakle, ono što izgleda kao neravnopravnost,
zapravo je nastojanje da se uspostavi ravnopravnost već
zbog nejednakosti samih pravnih subjekata glede mogućnosti
zaštite svojega vlasništva. Pobijana je odredba inspirirana
onom iz paragrafa 1472. Općeg građanskog zakonika, koja
je takvu zaštitu pružala određenim pravnim osobama
iz istog razloga, a pobijana je odredba, međutim, suzila krug
zaštićenih pravnih osoba samo na neprofitne. Konačno,
kad Ustav jamči samo pravo vlasništva, pobijanom se
odredbom ne ograničava nečije vlasništvo,
već se vlasništvu određenih pravnih subjekata pruža
jača zaštita od njegovog gubitka dosjelošću
posjednika koji nisu vlasnici iste stvari te stvar dosjedaju (stječu).

Stoga Sud ocjenjuje da osporavana odredba članka 159. stavka
4. Zakona o vlasništvu, nije u nesuglasnosti s odredbama
o jednakosti iz članaka 3., 5., 14. i 16., ni s odredbama
članaka 48. i 50. Ustava.

4. Prema odredbi članka 202. stavka 1. Zakona o vlasništvu,*osobne se služnosti ne mogu prenositi s ovlaštenika
na drugu osobu.*

Nadalje, prema odredbi članka 204. stavka 2., *plodouživatelj
može pravnim poslom prepustiti drugoj osobi izvršavanje
svojih ovlaštenja iz stavka 1. ovoga članka.*

Predlagatelji pod 10) osporavaju ustavnost navedenih odredbi u
svezi s člankom 217. Zakona o vlasništvu, čije
odredbe glase: *»(1) Pravo stanovanja je osobna služnost
koja svojega nositelja (stanovatelja) ovlašćuje da
se služi nečijom stambenom zgradom ili njezinim dijelom
namijenjenim stanovanju (poslužna stvar) u skladu s tom namjenom,
a čuvajući njezino sućanstvo. (2) Pravo stanovanja
prosuđuje se po pravilima o uporabi, ako nije što drugo
određeno. (3) Ovlašćuje li pravo stanovanja svojega
nositelja da se služi svim dijelovima zgrade koji su za stanovanje
tako da ih, čuvajući sućanstvo, u cijelosti
uživa, tad je to plodouživanje stambene zgrade, pa se
prosuđuje po pravilima o plodouživanju. (4) U svakom
slučaju vlasnik zadržava pravo raspolagati onim dijelovima
nekretnine koji nisu namijenjeni stanovanju a i stambenim dijelovima
koji nisu predmetom stanovateljeva prava stanovanja, ali ne tako
da time spriječi izvršavanje prava stanovanja. (5)
Izvršavanjem prava stanovanja ne smije se vlasniku onemogućiti
ili otežati potrebno nadgledanje cijele njegove nekretnine«.*

Predlagatelji smatraju da je navedenim odredbama članka
202. stavka 1. i članka 204. stavka 2. Zakona o vlasništvu
povrijeđen članak 3. Ustava (nepovredivost vlasništva
i vladavina prava), i članak 5. Ustava, jer da zakoni moraju
biti u suglasnosti s Ustavom, pa i članak 19. Ustava, budući
da se po članku 202. stavku 1. Zakona o vlasništvu,
osobne služnosti ne mogu prenositi s ovlaštenika na
drugu osobu, a da prema članku 204. stavku 2. plodouživatelj
može pravnim poslom prepustiti drugoj osobi izvršavanje
svojih ovlaštenja.

U prilog tvrdnji da osporavane odredbe nisu u suglasnosti s Ustavom,
navode da zakoni ne djeluju retroaktivno, i da je služnost
uspostavljena prije stupanja na snagu Zakona o vlasništvu
imala karakter osobnog prava (osobna služnost) bez prava
da se drugoj osobi pravnim poslom prepusti izvršavanje svojih
ovlaštenja (paragraf 521. OGZ-a - služnost stana osnovana
za svoju potrebu).

Prijedlog nije osnovan.

Odredba članka 202. stavka 1. opća je odredba o neotuđivosti
i nenasljedivosti osobnih služnosti.

Predlagatelji ne navode zbog čega bi ta odredba, sama za
sebe, bila u nesuglasju s ustavnim odredbama koje navode, niti
Sud nalazi razloga posumnjati u njezinu ustavnost.

Nadalje, ni u odredbi članka 204. stavka 2., Sud ne nalazi
sumnje u njezinu ustavnost, kad ona, iznimno od pravila iz članka
202. stavka 1., propisuje kao posebno pravilo o pravu plodouživanja,
da plodouživatelj može pravnim poslom prepustiti drugoj
osobi izvršavanje svojih ovlaštenja plodouživanja.
Naime, takvim se prijenosom izvršavanja ovlaštenja plodouživanja
ni u čemu ne dira u vlasnikova prava na istoj stvari koja
je opterećena služnošću plodouživanja,
jer se mijenja samo osoba koja će izvršavati plodouživanje
umjesto samog ovlaštenika, a vlasnik i dalje svoje pravo
vlasništva može izvršavati u opsegu kao i do tada,
ako time ne vrijeđa plodouživateljevo pravo.

Činjenica da se pravo stanovanja (članak 217.) prosuđuje
po pravilima o uporabi ako nije što drugo određeno, odnosno,
da to pravo u određenom slučaju predstavlja plodouživanje,
ne dovodi u pitanje ustavnost odredbi članka 202. stavka
1. i članka 204. stavka 2. Zakona o vlasništvu.

Naime, i pravo stanovanja osobna je služnost koja je u Zakonu
o vlasništvu svrstana u odjeljak o posebnim pravilima o pojedinim
služnostima, dakle, ono je pod režimom općih odredbi
o osobnim služnostima samo onoliko koliko nije posebno drukčije
određeno.

Međutim, za pravo stanovanja, u članku 217. stavku
2., određeno je da se prosuđuje po pravilima o uporabi,
ako nije što drugo određeno, odnosno (stavak 3.), pravo
stanovanja predstavlja plodouživanje kad je njegov nositelj
ovlašten služiti se svim dijelovima zgrade koji su za
stanovanje.

Dakle, te odredbe nisu u takvoj svezi koja bi mogla predstavljati
povredu temeljnih vrednota nepovredivosti vlasništva i vladavine
prava iz članka 3. Ustava, jer prva, kao opća, govori
o neprenosivosti i nenasljedivosti osobnih služnosti, druga,
kao posebna za pravo plodouživanja omogućuje pravnim
poslom prenijeti izvršavanje ovlaštenja plodouživatelja
na drugu osobu, a treća sadrži posebno pravilo prema
kojem se pravo stanovanja prosuđuje po pravilima o uporabi,
ako nije što drugo određeno.

Stoga Sud ne nalazi da odredbe o pravu stanovanja u svezi s odredbom
članka 202. stavka 1., prema kojoj se osobne služnosti
ne mogu prenositi s ovlaštenika na drugu osobu, i u svezi
odredbe članka 204. stavka 2., prema kojem plodouživatelj
može pravnim poslom prepustiti drugoj osobi izvršavanje
svojih ovlaštenja iz stavka 1. članka 204., izazivaju
sumnju o neustavnosti osporavanih odredbi članka 202. stavka
1. i članka 204. stavka 2. Zakona o vlasništvu.

Određena sveza navedenih odredbi, prema ocjeni Suda, ne predstavlja
ni povredu odredbe članka 5. stavka 1. Ustava, a uopće
nije jasan predlagateljev navod da bi iste odredbe u nečemu
bile u nesuglasju s odredbama članka 19. Ustava.

Konačno, tvrdnja predlagatelja da se u primjeni ovdje osporavanih
odredbi radi o retroaktivnoj primjeni zakona, ničim nije
obrazložena, niti bi se iz njihove dikcije moglo doći
do takvog zaključka.

One djeluju tek od stupanja na snagu Zakona o vlasništvu,
a prema njegovoj odredbi članka 388. stavka 3., stjecanje,
promjena, pravni učinci i prestanak stvarnih prava do stupanja
na snagu Zakona o vlasništvu prosuđuju se prema pravilima
koja su se primjenjivala u trenutku njihova stjecanja, promjene,
prestanka prava i njihovih učinaka.

5. Prema odredbi članka 359. stavka 2. Zakona o vlasništvu,
*pravo vlasništva i druga prava koja se steknu po odredbama
toga Zakona o pretvorbi prava upravljanja, korištenja i raspolaganja
stvarima u društvenom vlasništvu te o pretvorbi prava
korištenja građevinskog zemljišta u društvenom
vlasništvu, stečena su pod uvjetom da nisu u sukobu
s pravima koja na bivšim društvenim stvarima pripadaju
drugim osobama na temelju propisa o denacionalizaciji.*

Predlagatelji pod 5) i 6) navode, budući da Zakon o naknadi
vlasnicima zapravo ništa ne vraća, odnosno vraća
uz izrazita ograničenja, da se tom odredbom daje prvenstvo
pretvorbi nad denacionalizacijom, jer da po njoj postoji prioritet
Zakona o vlasništvu koji govori o pretvorbi društvenog
vlasništva nad propisima o denacionalizaciji. Ukazuju da
u pretvorbi korisnici postaju vlasnici, a u denacionalizaciji
već da imamo vlasnike koji postaju vlasnici, odnosno da
korisnička pretvorba ne može imati prioritet nad vlasničkim
povratom.

Smatraju da je osporavana odredba protivna članku 3. i
članku 48. stavku 1. Ustava.

Predlažu pokrenuti postupak ocjene ustavnosti odredbe članka
359. stavka 2. Zakona o vlasništvu, i ukinuti tu odredbu.

Prijedlog nije osnovan.

Osporavana odredba upravo uvjetuje mogućnost stjecanja vlasništva
i drugih prava pretvorbom po odredbama o pretvorbi iz Zakona o
vlasništvu, na način da ta prava ne budu u sukobu
s pravima koja na bivšim društvenim stvarima pripadaju
drugim osobama na temelju propisa o denacionalizaciji.

Prema tome, do stjecanja prava vlasništva ili drugog stvarnog
prava, temeljem odredbi Zakona o vlasništvu, i to onih o
pretvorbi prava upravljanja, korištenja i raspolaganja stvarima
u društvenom vlasništvu te o pretvorbi prava korištenja
građevinskog zemljišta u društvenom vlasništvu,
može doći samo pod uvjetom da to nije u sukobu s pravima
koja na bivšim društvenim stvarima pripadaju drugim
osobama na temelju propisa o denacionalizaciji. Smisao te odredbe
je upravo suprotan od onog koji joj daju predlagatelji.

Stoga Sud ocjenjuje, da osporavana odredba nije u nesuglasju s
odredbama članka 3. i članka 48. stavka 1. Ustava.

6. U članku 366. stavku 3. Zakona o vlasništvu, propisano
je da *od dana stupanja na snagu toga Zakona, pravni poslovi
koji su suprotni načelu jedinstvenosti nekretnine ne proizvode
pravne učinke.*

Predlagatelji pod 4) smatraju da je ta odredba nedorečena
te da nije sasvim jasno ima li ona retroaktivno značenje.
Smatraju da ako bi imala retroaktivno djelovanje, da bi to značilo
da svi pravni poslovi zaključeni već prije stupanja
na snagu Zakona o vlasništvu koji su prema ranijem pravnom
režimu bili dopušteni i proizvodili pravne učinke,
iza 1. siječnja 1997. ne proizvode pravne učinke,
što da bi bio opasan atak na pravnu sigurnost i stečena
prava koja su pravni subjekti stekli vjerovanjem u valjanost i
učinkovitost pravnih poslova sklopljenih u vrijeme režima
koji ih je dopuštao, pa bi to bilo protivno načelu
vladavine prava.

Predlažu ukinuti odredbu članka 366. stavka 3. Zakona
o vlasništvu, kao protivnu Ustavu.

Prijedlog nije osnovan.

Sud ocjenjuje da osporavana odredba nema povratno djelovanje.
Naime, povratno djelovanje nekog propisa postoji kad on pravno
djeluje u vremenu koje je proteklo prije no što je taj propis
stupio na snagu (unatrag). Kod osporavane odredbe to nije slučaj,
jer ona djeluje tek od njezinog stupanja na snagu, dakle samo
ubuduće. Ta odredba ni na koji način ne dira pravne
posljedice određenih pravnih poslova koje su nastale do njezinog
stupanja na snagu, dakle, niti poništava, niti ukida, niti
mijenja te pravne posljedice, već samo priječi nastupanje
daljnjih pravnih posljedica određenih pravnih poslova, tek
nakon što je stupila na snagu.

Konačno, zakonodavac je išao i dalje, pa je u sljedećem
stavku 4. članka 366. propisao da, kad dvostrano ili jednostrano
obvezni ugovor ne proizvodi pravne učinke zbog suprotnosti
načelu jedinstvenosti nekretnine, svaka ugovorna strana,
a i treći u čiju je korist ugovor sklopljen, ima
pravo zahtijevati pravednu izmjenu ugovora kojom bi se taj nedostatak
uklonio.

Stoga Sud utvrđuje da odredba članka 366. stavka 3.
Zakona o vlasništvu ne predstavlja odredbu iz članka
90. stavka 2. druge rečenice Ustava te ocjenjuje da ta
odredba nije u nesuglasju s člankom 3. Ustava koji kao
najvišu vrednotu ustavnog poretka utvrđuje i vladavinu
prava, iz koje izvire pravna sigurnost.

7. Članak 367. stavak 3. Zakona o vlasništvu određuje,
da, *u slučaju kad je na istom zemljištu izgrađeno
više zgrada koje su upisane kao zemljišnoknjižna
tijela zasebna od zemljišta na kojem su izgrađena, sud
će na zahtjev vlasnika bilo koje od tih zgrada spojiti sva
ta zemljišnoknjižna tijela u jedno zemljišnoknjižno
tijelo uz upis prava vlasništva na njemu u korist svih vlasnika
zgrada kao suvlasnika cijele tako stvorene nekretnine s jednakim
suvlasničkim dijelovima.*

Predlagatelj pod 3) ukazuje na raniji pravni temelj prema kojem
su se pojedine zgrade odvajale od zemljišta kao posebni pravi
objekti i upisivale kao posebna zemljišnoknjižna tijela,
ukazuje na uzroke takvom stanju koje je nastalo prije nacionalizacije
i koje je ozakonjeno kroz članak 37. tadašnjeg Zakona
o nacionalizaciji najamnih zgrada i građevinskog zemljišta
(»Službeni list«, broj 52/58) i primjenom odredbe
točke 11. tadašnjeg Uputstva o zemljišnoknjižnim
upisima nacionaliziranih najamnih zgrada i građevinskog zemljišta
(»Službeni list«, broj 49/59) te da je činjenica
da je svaki od tih graditelja sagradio kuću na svojoj točno
određenoj, omeđenoj i ograđenoj parceli. Ukazuje na
već tada neusklađeno katastarsko stanje sa stanjem u
naravi, zbog čega se pristupilo novim izmjerama kojima
je snimljeno i priznato posjedovno stanje, čime su priznate
sve parcelacije. Navodi da je za neke katastarske općine
provedeno ispravljanje zemljišnih knjiga, pa je posjedovno
stanje upisano u zemljišne knjige i time su vlasnici s tog
područja stavljeni u povoljniji položaj u odnosu na
vlasnike s područja katastarskih općina za koje nije
proveden ispravni postupak.

Konačno navodi da osporena odredba nastoji urediti te postojeće
odnose na zemljištu koje je bilo društveno vlasništvo
i na kojem su izgrađeni objekti u vlasništvu različitih
titulara te da je nesporno da su oni bili vlasnici svaki svoje
zgrade, da su sa zgradom mogli raspolagati kao sa cjelinom ni
od koga ograničavani, međutim, primjenom osporavane
odredbe, dosadašnji vlasnici postali bi suvlasnici svih zgrada,
dakle, njihovo dosadašnje osobno vlasništvo pretvorilo
bi se u suvlasništvo i to bez njihove volje i pristanka.

Smatra da se tom odredbom vrijeđa načelo jamstva nepovredivosti
prava vlasništva te zaštita od izvlaštenja.

Predlaže pokrenuti postupak za ocjenu ustavnosti odredbe
članka 367. stavka 3. Zakona o vlasništvu.

Prijedlog je osnovan.

Odredba članka 367. stavka 3. Zakona o vlasništvu,
omogućuje pretvaranje vlasnika jedne zgrade u suvlasnika
njegove i više drugih zgrada, protiv ili mimo njegove volje,
odnosno, omogućuje da vlasnik jedne zgrade postaje suvlasnikom
svoje i drugih zgrada protiv i mimo volje vlasnika tih drugih
zgrada, iako svi ti vlasnici zajedno nikada nisu bili, odnosno
nije niti bilo potrebno da su bili, ni u kakvoj, ni faktičnoj,
ni pravnoj svezi.

Pretvaranje vlasnika u suvlasnika primjenom osporene odredbe,
predstavlja ograničavanje prava vlasništva na način
koji izaziva sumnju u njezinu ustavnost.

Istina, prema odredbi članka 50. stavka 1. Ustava, zakonom
je moguće u interesu Republike Hrvatske ograničiti
ili oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti.
Međutim, iz osporene odredbe ne vidi se jasno kakav je i koji
interes Republike da od čistih građanskopravnih vlasnika
stvara, i protiv, i mimo volje tih vlasnika, suvlasnike na zgradama
na kojima su bili vlasnici i na drugim susjednim zgradama, zajedno
s vlasnicima tih susjednih zgrada, samo zato jer su sve sagrađene
na istoj zemljišnoknjižnoj čestici.

Primjena te odredbe, dakako, jest u interesu uspostave jedinstva
nekretnine, dakle ostvarenja jednog od osnovnih načela
novog stvarnopravnog uređenja u Republici Hrvatskoj. Međutim,
mišljenje je Suda da se protezanje tog načela i njegova
primjena na stvarnopravne odnose uspostavljene do stupanja Zakona
na snagu, na način kako je to učinjeno osporenom
odredbom i za sada, ustavnopravno gledano, ne može prihvatiti
kao sukladno Ustavu, a možda se može ostvariti i drugim
putem (drukčijim normiranjem), umjesto direktnim ograničavanjem,
čak svojevrsnim oduzimanjem vlasništva i njegovim
uprosječivanjem davanjem prava na jednake suvlasničke
dijelove bez obzira na moguće razlike u vrijednosti bivšeg
vlasništva, s mnogobrojnim i kompliciranim pravnim posljedicama.
Sve bi to trebalo provesti još i bez naknade tržišne
vrijednosti, koja inače u pravnom prometu postoji kao razlika
između cijene nekretnine jednog vlasnika i nekretnine u suvlasništvu,
a postoji i mogućnost da jedan od novih suvlasnika uskrati
svoju suglasnost za promet nekretnine (pojedine zgrade) kojoj
je ex lege postao suvlasnikom. Uostalom, promet i nije dopušten,
odnosno ne proizvodi pravne učinke ako se prethodno i stvarno
ne uspostavi jedinstvenost nekretnine (članak 366. Zakona
o vlasništvu).

Mogućnost da do primjene ove odredbe dođe tek po volji
pojedinog od vlasnika zgrada na istom zemljištu, ili da do
spajanja svih zemljišnoknjižnih tijela u jedno, dođe
po službenoj dužnosti tek kad će se osnivati,
obnavljati, dopunjavati ili preoblikovati zemljišne knjige,
kao i mogućnost da suvlasnik traži utvrđivanje
svojeg stvarnog suvlasničkog dijela, pa čak da traži
i razvrgnuće suvlasničke zajednice, ne mogu odlučujuće
utjecati na sumnju u ustavnost predmetne odredbe.

Štoviše, upravo u slučaju kada bi suvlasnici
kao bivši vlasnici zgrada, ishodili utvrđenje svojega
suvlasničkoga dijela prema odnosu vrijednosti zgrade u
trenutku spajanja u jedno zemljišnoknjižno tijelo (članak
367. stavak 4. Zakona o vlasništvu), moglo bi se dogoditi
da mu tako određeni suvlasnički dio bude manji od onoga
što je kao vlasnik zgrade, a ujedno i korisnik, odnosno vlasnik
određene površine zemljišta, ranije posjedovao.

Na taj se način ne uvažava, a ujedno se - sumnjati
je - i mijenja stanje koje je nastalo primjenom odredbe članka
12. stavka 1. ranije važećeg Zakona o osnovnim vlasničkopravnim
odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91 i 92/94), kada
je ona izmijenjena na način da je vlasnik zgrade koji je
imao pravo korištenja zemljišta u društvenom vlasništvu
na kojem je zgrada izgrađena i zemljišta što je
služilo za redovnu upotrebu te zgrade, postao vlasnik tog
zemljišta, a to može predstavljati povredu jamstva prava
vlasništva.

Osporena odredba, također, čini se, ne uvažava
ni pravno stanje koje je nastalo konvalidiranim pravnim poslovima
iz članka 18. stavka 1. Zakona o naknadi, prema kojoj se
pravni poslovi koje su prijašnji vlasnici sklopili protivno
propisima kojima je bio zabranjen promet građevinskim zemljištem
u društvenom vlasništvu smatraju valjanim ako nemaju
drugih nedostataka koji ih čine ništavim ili pobojnim.

Konačno, sam postupak utvrđenja veličine suvlasničkih
dijelova koje svaki od bivših vlasnika zgrada koji su postali
suvlasnici primjenom osporavane odredbe može ishoditi putem
suda, pa posebno nakon toga i eventualni postupak razvrgnuća
tako utvrđenog suvlasništva, može za njih biti veoma
skup i dugotrajan. Dakle može ih izložiti znatnim troškovima
i tegobnom postupku u nastojanju da opet postanu vlasnici onoga
što su prije zakonom nametnutog suvlasništva, već
bili.

Slijedom navedenog, odredba članka 367. stavka 3. Zakona
o vlasništvu, kad pretvara vlasnika stvari u suvlasnika te
iste njegove stvari, protiv ili mimo njegove volje, i dovodi do
mogućnosti mijenjanja obima njegova prava glede zemljišta
a i same zgrade, pobuđuje sumnju u njezinu suglasnost s odredbom
članka 48. stavka 1., s odredbom članka 50. stavka
1. Ustava, pa i s odredbom članka 3. Ustava u kojem se
kao temeljna vrednota ustavnog poretka utvrđuje nepovredivost
vlasništva, pa Sud pokreće postupak za ocjenu ustavnosti
te odredbe.

U nastavku postupka valja provjeriti i mogućnost da li se
drukčijom interpretacijom osporene norme, na način
da se kao »isto zemljište« na kojem je izgrađeno
više zgrada, uzme katastarska (nova izmjera), a ne zemljišnoknjižna
čestica, može otkloniti sumnja u ustavnost predmetne
norme.

8. Članak 370. Zakona o vlasništvu, glasi:

*»(1) Vlasništvo na posebnom dijelu zgrade (etažno
vlasništvo), a isto tako i pravo raspolaganja na posebnom
dijelu zgrade u društvenom vlasništvu, stečeno
na temelju prijašnjih propisa, od stupanja na snagu ovoga
Zakona vlasništvo je posebnih dijelova nekretnine, kako je
uređeno odredbama ovoga Zakona, pa se prosuđuje po njima
ako ovim prijelaznim odredbama nije što posebno određeno.*

*(2) Vlasnik posebnog dijela zgrade iz stavka 1. ovoga članka
nakon stupanja na snagu ovoga Zakona ostaje vlasnikom svoga posebnoga
dijela nekretnine, a nositelj prava raspolaganja na posebnom dijelu
zgrade postaje vlasnikom toga posebnoga dijela, s time da se vlasništvo
posebnoga dijela nekretnine neodvojivo povezuje s određenim
suvlasničkim dijelom cijele nekretnine po odredbama stavka
3. i 4. ovoga članka.*

*(3) Vlasniku posebnoga dijela zgrade iz stavka 2. ovoga članka
pripada stupanjem na snagu ovoga Zakona odgovarajući suvlasnički
dio cijele nekretnine, umjesto njegova dosadašnjeg sudjelovanja
u zajedničkom nedjeljivom vlasništvu zajedničkih
dijelova porodične zgrade sa suvlasništvom zemljišta,
odnosno umjesto njegova dotadašnjeg sudjelovanja u trajnom
pravu korištenja zajedničkih dijelova višestambene
zgrade s pravom trajnoga korištenja zemljišta.*

*(4) Veličina odgovarajućeg suvlasničkog
dijela iz stavka 3. ovoga članka utvrdit će se odgovarajućom
primjenom pravila ovoga Zakona o veličini odgovarajućeg
suvlasničkog dijela nekretnine koji ovlašćuje
suvlasnika da ima u svome vlasništvu posebni dio zgrade;
do tada se smatra da su dijelovi svih suvlasnika jednaki, ali
svaki od suvlasnika nekretnine, pa makar i ne bio vlasnikom posebnoga
dijela zgrade, može zahtijevati da se utvrdi veličina
suvlasničkih dijelova koje će sud među njih pravedno
podijeliti.*

*(5) Osobe koje su po prijašnjim propisima imale valjani
pravni temelj za stjecanje vlasništva stana odnosno drugoga
posebnoga dijela nekretnine, ovlaštene su na tom temelju
steći taj stan odnosno drugi posebni dio zgrade zajedno
s odgovarajućim suvlasničkim dijelom cijele nekretnine,
čija će se veličina utvrditi prema odredbama
stavka 4. ovoga članka.*

*(6) Vlasništvo određenoga posebnog dijela nekretnine
povezanoga s određenim suvlasničkim dijelom te nekretnine,
upisuje se u zemljišnoj knjizi uz odgovarajuću primjenu
odredaba predviđenih ovim Zakonom za uspostavu vlasništva
na posebnom dijelu zgrade, odnosno upisi prava raspolaganja na
posebnom dijelu zgrade u društvenom vlasništvu smatraju
se upisima prava vlasništva posebnoga dijela nekretnine povezanoga
sa suvlasničkim dijelom te nekretnine koji je određen
po stavku 4. ovoga članka.«.*

Odredbe ovoga članka osporavaju predlagatelji pod 1), a
istovremeno osporavaju i odredbe članaka 371., 372., 373.
i 43. Zakona o vlasništvu, ne navodeći posebno razloge
za osporavanje svake od odredbi navedenih članaka.

U bitnom navode da je uspostavljanjem pravnog režima suvlasništva
na zajedničkim dijelovima zgrade, a da pritom nisu izuzeti
tavani i podrumi, odnosno da se prethodno zgrada u cjelini ne
vrati bivšem vlasniku, prekoračeno načelo vladavine
prava i prava vlasništva, jer se etažnim vlasnicima,
odnosno stanarima koji će moći otkupiti konfiscirane
ili nacionalizirane stanove poklanja bez naknade dio zgrade, kojim
dijelom bivši vlasnici mogu i dalje raspolagati, tim više
što su tavani u višekatnim zgradama prenamjenom bili
pretvoreni u stambeni prostor za koji je država dobila naknadu
od stanara koji je vršio tu prenamjenu, pa je pravni interes
bivših vlasnika da tim dijelom konfiscirane ili nacionalizirane
zgrade raspolažu kao sa svojim vlasništvom kojega se
na koncu nisu nikada dobrovoljno odrekli.

U dopuni prijedloga, isti predlagatelji ukazuju da Zakonom o naknadi
nije izvršena denacionalizacija zajedničkih dijelova
zgrade, posebno onih koji se ne koriste u sklopu korištenja
same stambene površine, tj. tavana i podruma, dok je logično
da stubište čini imovinu koju zajednički koriste
stanari radi nesmetanog korištenja stana. Ukazuju i na današnje
uvjete korištenja stanova, zbog kojih podrumi i tavani više
nisu nužni za čuvanje ogrjeva, namirnica, sušenje
rublja itd., pa su oni podesni za preinačenje u stambeni
prostor, što je u mnogim slučajevima i napravljeno.
Stoga smatraju da je protivno ustavnoj odredbi o pravu na vlasništvo
i jednakost s drugim vlasnicima koji u svojoj stambenoj zgradi
koriste i tavan, da se također spornim Zakonom o naknadi,
zgrada ne vraća u cjelini, pa da su vezano za takvu neustavnost
i ograničenje vlasništva neustavne i odredbe čl.
370. do 373. Zakona o vlasništvu, a posebno odredbe čl.
370. i 371., jer se tim odredbama bez volje prijašnjih vlasnika
kojima je zgrada nacionalizirana, raspolaže s dijelom njihove
imovine, umjesto da se ta imovina vrati vlasnicima. Navode da
je isti slučaj ako je zgrada konfiscirana u cjelini ili
dijelom, a nije izvršena dekonfiskacija cjelokupne zgrade,
već se ti vrijedni zajednički dijelovi zgrade bez
volje vlasnika ili njihovih nasljednika i ponovno bez naplate
nacionaliziraju i daju vlasnicima stana ili budućim vlasnicima
stana (koji bi to vlasništvo stekli po odredbama Zakona o
naknadi ili po Zakonu o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko
pravo) kao njihovo isključivo vlasništvo.

Također navode da zakon mora biti u skladu s odredbama članka
50. Ustava, koji dopušta ograničenje ili oduzimanje
vlasništva samo u interesu Republike, ali ne i posjednika
- fizičkih osoba, i uz to da valja utvrditi i tržišnu
cijenu.

Stoga smatraju da primjena propisa čl. 370. do 373. Zakona
o vlasništvu nije u interesu države, već se dosadašnje
pravo korištenja ili sukorištenja zajedničkih
dijelova zgrada preferira u odnosu na pravo vlasništva, čime
se vrijeđaju i odredbe članka 48. st. 1. i 4. Ustava,
i čime se u cjelini osporenim odredbama opovrgavaju osnovna
ustavna načela, pa da je u tom dijelu Zakon o vlasništvu
neustavan.

Predlažu pokrenuti postupak ocjene ustavnosti i zakonitosti
odredbi članka 43. i članaka 370. do 373. Zakona
o vlasništvu, a nakon provedenog postupka odredbe tih članaka
ukinuti, odnosno dostaviti Zakon o vlasništvu zakonodavcu
na usklađenje s ustavnim odredbama o pravu vlasništva.

Prijedlog nije osnovan.

Donošenjem Ustava stvorena je pravna osnova da se društveno
vlasništvo pretvori u vlasništvo. U posebnim zakonima
određenom broju i vrsti slučajeva, nacionalizirane
i konfiscirane nekretnine koje su bile u društvenom vlasništvu
vratit će se bivšim vlasnicima u naravi, pa će
na taj način oni opet postati vlasnici onoga što im
je nekad oduzeto, a u drugim slučajevima, pripast će
im naknada u odgovarajućem obliku i određenom iznosu,
jer povrat u naravi nije stvarno ili pravno moguć, ili je
pak zakonodavac ocijenio da je primjerenije isplatiti naknadu
umjesto povrata u naravi. Jesu li kompromisna rješenja koja
se ocrtavaju u Zakonu o naknadi, a reflektiraju se i na ovdje
osporene norme o pretvorbi društvenog vlasništva i o
uspostavi jedinstvenosti nekretnine, posljedica ispravne prosudbe
odlučnih okolnosti, pokazat će vrijeme, ali se ne
može tvrditi da je predmetna norma neustavna.

Prema odredbi članka 359. stavka 2. Zakona o vlasništvu,
pravo vlasništva i druga prava koja se steknu po odredbama
toga Zakona o pretvorbi prava upravljanja, korištenja i raspolaganja
stvarima u društvenom vlasništvu te o pretvorbi prava
korištanja građevinskog zemljišta u društvenom
vlasništvu, stečena su pod uvjetom da nisu u sukobu
s pravima koja na bivšim društvenim stvarima pripadaju
drugim osobama na temelju propisa o denacionalizaciji.

Iz navedene odredbe, jasno proizlazi da nije točna tvrdnja
predlagatelja o preferiranju bivših nositelja prava korištenja
nad bivšim vlasnicima istih nekretnina.

Istovremeno, pri ocjenjivanju odredbi Zakona o vlasništvu,
ocjena se ne može obavljati pod pretpostavkom da pojedine
odredbe Zakona o naknadi nisu u suglasju s Ustavom. Ta ocjena
predmet je drugog postupka. Uostalom, ovaj je Sud cijenio suglasnost
s Ustavom i tog Zakona, o čemu je donio odluku i rješenje,
broj: U-I-673/1996 i dr. od 21. travnja 1999. (objavljena u »Narodnim
novinama«, broj 39/99).

U osporenim odredbama Zakona o vlasništvu, radi se samo o
načinu pretvorbe društvenog vlasništva u vlasništvo,
i to samo u onom dijelu u kojem pretvorba nije provedena posebnim
zakonima (a redovito jest), sve u cilju uspostave jedinstva nekretnine,
posebice uspostave jedinstva nekretnine i posebnih dijelova zgrade.

Stoga Sud ocjenjuje da odredbe članka 370. Zakona o vlasništvu
nisu u nesuglasju s Ustavom.

9. Članak 371. Zakona o vlasništvu osporavaju predlagatelji
pod 1) i 3).

Postupak po prijedlozima se obustavlja.

Naime, stupanjem na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona
o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne
novine«, broj 68/98), prestale su važiti odredbe članka
371. Zakona o vlasništvu.

10. Članak 372. Zakona o vlasništvu, glasi:

*»(1) Tko je do stupanja na snagu ovoga Zakona, a na temelju
odobrenja koje je nadležna vlast dala u granicama svoje ovlasti
na takvo imovinskopravno raspolaganje, o svojem trošku proveo
prenamjenu zajedničkih prostorija u zgradi u društvenom
vlasništvu u stan ili drugu samostalnu prostoriju, stekao
je time na temelju i u okviru toga odobrenja pravo vlasništva
prenamijenjenih prostorija kao posebnoga dijela nekretnine, zajedno
s odgovarajućim suvlasničkim dijelom cijele nekretnine,
u smislu odredaba članka 370. ovoga Zakona.*

*(2) Odredba stavka 1. ovoga članka primjenjuje se na
odgovarajući način i na nadogradnje, dogradnje i
prigradnje nekretnine izvršene do stupanja na snagu ovoga
Zakona na temelju valjanog odobrenja nadležne vlasti i o
svome trošku.*

*(3) Ako je do stupanja na snagu ovoga Zakona provedena prenamjena,
nadogradnja, pregradnja ili dogradnja iz stavka 1. i 2. ovoga
članka, nadležni će sud na zahtjev zainteresirane
osobe odrediti upis u zemljišnoj knjizi toga vlasništva
uspostavljenoga na odgovarajućem suvlasničkom dijelu
cijele nekretnine, a na temelju ovršne sudske odluke kojom
je utvrđeno stjecanje vlasništva posebnoga dijela nekretnine
te takve odluke kojom je utvrđena veličina odgovarajućega
suvlasničkoga dijela, odnosno na temelju isprave svih suvlasnika
cijele nekretnine kojom oni priznaju stjecanje vlasništva
posebnoga dijela nekretnine i sporazumno određuju veličinu
odgovarajućega suvlasničkoga dijela na kojem se to
vlasništvo osniva«.*

Odredbe članka 372. Zakona o vlasništvu osporavaju
predlagatelji pod 1) u okviru navoda koji su dani pod II.8. ovog
obrazloženja.

Prijedlog nije osnovan iz istih razloga koji su dani u obrazloženju
pod II.8.

11. Članak 373. Zakona o vlasništvu, glasi:

*»(1) Tko je do stupanja na snagu ovoga Zakona, a na temelju
odobrenja koje je nadležna vlast dala u granicama svoje ovlasti
na takvo imovinskopravno raspolaganje, o svome trošku proveo
prenamjenu zajedničkih prostorija u zgradi u društvenom
vlasništvu u dio koji bi služio njegovu posebnom dijelu
nekretnine, njegovo se pravo vlasništva posebnoga dijela
protegnulo i na taj dio kao pripadak toga posebnoga dijela.*

*(2) Odredba stavka 1. ovoga Zakona na odgovarajući se
način primjenjuje i na nadogradnje, dogradnje i prigradnje
nekretnine urađene do stupanja na snagu ovoga Zakona na temelju
valjanoga odobrenja nadležne vlasti i o svome trošku«.*

Odredbe članka 373. Zakona o vlasništvu osporavaju
predlagatelji pod 1) u okviru navoda koji su dani pod II.8. ovog
obrazloženja.

Prijedlog nije osnovan iz istih razloga koji su dani u obrazloženju
pod II.8.

12. U odredbi članka 380. stavka 2. Zakona o vlasništvu,
propisano je da su *sredstva iz stavka 1. toga članka
(sredstva zajedničke pričuve) suvlasnici dužni
uplaćivati najmanje u visini koja odgovara 0,54% vrijednosti
njihova posebnoga dijela, godišnje.*

Predlagatelj pod 7) navodi da su tom odredbom izvlašteni
vlasnici stanova - suvlasnici zajedničkih dijelova zgrade
od sudjelovanja u određivanju visine sredstava zajedničke
pričuve, i da im se nameću obveze bez da ih se pita
za mišljenje, a da je fondu omogućeno da jednostrano
odredi jednak iznos naknade za sve stanove, neovisno od toga da
li zgrada ima ili nema uređaje i instalacije. Također
navodi da bi iznos sredstava pričuve morao ovisiti o visini
troškova koji se predviđaju, kao i da neodređivanje
gornje granice ili sredstava ostavlja fondu mogućnost istog
takvog neograničenog povećanja iznosa tih sredstava.

Smatra da ova odredba nije u suglasnosti s nepovredivošću
vlasništva.

Predlaže ukinuti osporavanu odredbu.

Prijedlog nije osnovan.

Osporavana je odredba dio 3. glave 9. dijela Zakona o vlasništvu,
koji uređuje izvršavanje ovlasti glede cijene nekretnine
u prijelaznom razdoblju, pa je u članku 374. stavku 1.
Zakona o vlasništvu određeno da se odredbama te glave
uređuju međusobni odnosi suvlasnika dok oni svoje odnose
ne urede sukladno odredbama glave 4. trećega dijela toga
Zakona.

Ona je, dakle, uvjetovana i potrebom da se u interesu suvlasnika
nastavi s održavanjem zgrada dok oni svoje odnose ne urede
sukladno spomenutim odredbama glave 4. trećega dijela Zakona
o vlasništvu, kad za njih prestaje njezina obvezatnost.

Nadalje, prema odredbi članka 375. stavka 1. Zakona o vlasništvu,
uzajamni odnosi suvlasnika u svezi s upravljanjem i korištenjem
nekretnine utvrđuju se ugovorom koji mora biti sklopljen u
pisanom obliku (međuvlasnički ugovor).

Sud ocjenjuje da dužnost upravitelja da utvrdi visinu sredstava
zajedničke pričuve koju snosi pojedini suvlasnik
(članak 379. stavak 1. alineja 3.), ne predstavlja njegovo
ovlaštenje da visinu tih sredstava odredi po svojemu nahođenju,
nego u skladu s ugovorom koji sklapa sa suvlasnicima (članak
378. stavak 1.). Taj ugovor, opet, mora biti u skladu s osporavanom
odredbom, ali to ne znači da su suvlasnici u svemu isključeni
od sudjelovanja u određivanju visine zajedničke pričuve,
jer oni s upraviteljem sklapaju taj ugovor, pa i upravitelj raspon
i granice svojega ovlaštenja nalazi u tom ugovoru, i u skladu
s odredbama članka 379.

Sud napominje da su fondovi u stambenom gospodarstvu trebali prestati
s radom u roku od dvanaest mjeseci od dana stupanja na snagu Zakona
o vlasništvu (članak 386.), a Zakon je stupio na snagu
1. siječnja 1997.

Dakle, sagledavajući osporavanu odredbu zajedno s odredbom
stavka 4. članka 380. Zakona o vlasništvu, prema kojoj,
ako suvlasnici prikupe sredstva zajedničke pričuve
u iznosu većem od 10% vrijednosti nekretnine, ta sredstva
privremeno nisu dužni izdvajati sve dok se njihov iznos smanji
ispod propisanog minimuma iz stavka 3. toga članka, jasno
proizlazi da su iznosi koje su suvlasnici nekretnine obvezni uplaćivati
u zajedničku pričuvu, određeni u minimalnom
i maksimalnom iznosu, pa i upravitelj može određivati
visinu iznosa zajedničke pričuve, suprotno navodu
predlagatelja, samo u skladu s ugovorom koji sklapa sa suvlasnicima
u skladu sa zakonom.

Sud ocjenjuje da osporavana odredba nije u nesuglasju s temeljnom
vrednotom nepovredivosti vlasništva iz članka 3. Ustava,
niti je u nesuglasju s jamstvom prava vlasništva iz članka
48. stavka 1. Ustava.

13. Predlagatelj pod 9) predlaže pokrenuti postupak za ocjenu
ustavnosti i ukinuti odredbe članka 383. Zakona o vlasništvu,
koje glase:

*»(1) Kada zbog oštećenja zajedničkih
dijelova i uređaja nekretnine postoji opasnost za život
i zdravlje ljudi, građevinski inspektor naredit će upravitelju
nekretnine, odnosno suvlasnicima ako nemaju upravitelja, izvršenje
nužnih popravaka.*

*(2) Žalba izjavljena protiv rješenja inspektora ne
zadržava ovrhu rješenja.*

*(3) Radi osiguravanja naplate troškova popravaka iz stavka
1. ovoga članka, tražitelj ovrhe ima pravo upisa hipoteke
na stan, odnosno drugi posebni dio nekretnine onih suvlasnika
koji nisu podmirili troškove popravka.«.*

Predlagatelj navodi da iz osporavanih odredbi proizlazi kako je
upravitelj nekretnine, ukoliko ga suvlasnici imaju, jedini odgovoran
za izvođenje nužnih popravaka (premda nije ni vlasnik,
ni suvlasnik nekretnine), da se upravitelju mogu izricati novčane
kazne ukoliko se radovi ne obave u određenom roku (bez obzira
da li suvlasnici nekretnine odobre takove radove ili ne, pa i
bez obzira na njegova zakonska ograničenja kao zastupnika)
te konačno da se, ukoliko se radovi ne obave ni nakon izricanja
kazni, isti obave u cijelosti na njegov račun.

Ukazuje da upravitelj sukladno članku 378. stavku 3. Zakona
o vlasništvu upravlja nekretninom u ime i za račun
suvlasnika u granicama ovlasti utvrđenih ugovorom sklopljenim
s tim istim suvlasnicima. Navodi da se radi o novcu namijenjenom
održavanju zajedničke nekretnine koji ostaje u vlasništvu
suvlasnika zgrade, i nema ni pravnog, ni teoretskog, ni praktičnog
zakonskog temelja da se tim novcem postupa mimo volje njihova
vlasnika ili protivno odredbama ugovora sklopljenog između
suvlasnika i upravitelja.

Također navodi da bi iz osporavanih odredbi proizlazilo da
postoji osobna obveza upravitelja nekretnine da vlastitom imovinom
odgovara za dugove i obveze suvlasnika vezanih uz njihovu imovinu,
no da se on može koristiti samo sredstvima zajedničke
pričuve, a ne vlastitim sredstvima kako bi proizlazilo
iz članka 383. stavka 1. Zakona o vlasništvu.

Konačno ističe da on ne može biti izvođač
radova, niti može biti odgovoran za iznalaženje financijskih
sredstava, niti je na njemu odluka da li će se izvršiti
neophodni radovi ili ne, već samo da uredno servisira suvlasnike,
a konačna odluka da uvijek i jedino ostaje suvlasnicima.

Smatra da su osporavane odredbe suprotne odredbi članka
3. Ustava o nepovredivosti vlasništva, odredbama članka
48. o jamstvu vlasništva i obvezama iz vlasništva, kao
i članku 49. stavku 1. Ustava, jer se on kao poduzetnik
dovodi u neravnopravan položaj prema drugim poduzetnicima
kad se kažnjava za nešto za što nije, niti može
biti odgovoran, čime se dovodi u opasnost da više
ne može obavljati svoju djelatnost.

Predlaže pokrenuti postupak ocjene ustavnosti i zakonitosti
odredbi članka 383. Zakona o vlasništvu te ih ukinuti.

Prijedlog nije osnovan.

Osporavane odredbe u funkciji su zaštite života i zdravlja
ljudi kada zbog oštećenja zajedničkih dijelova
i uređaja nekretnine postoji opasnost za život i zdravlje
ljudi.

Odgovornost za troškove otklanjanja opisane opasnosti snose
vlasnici, odnosno suvlasnici nekretnine, što je u skladu
s odredbom članka 48. stavka 2. Ustava, prema kojoj vlasništvo
obvezuje.

Ta odgovornost za troškove, osporenim odredbama nije prenijeta
na upravitelja nekretnine, kako to predlagatelj navodi. Naime,
upravo je iz odredbe stavka 3. članka 383. Zakona o vlasništvu
vidljivo da radi osiguravanja naplate troškova popravaka
iz stavka 1. toga članka, tražitelj ovrhe ima pravo
upisa hipoteke na stan, odnosno drugi posebni dio nekretnine onih
suvlasnika koji nisu podmirili troškove popravka.

Odredba stavka 1. članka 383. samo određuje građevinskom
inspektoru, kao ovlaštenoj službenoj osobi nadležnog
državnog tijela, dužnost da naredi izvršenje nužnih
popravaka, baš upravitelju nekretnine, ali samo kad taj postoji.

Po takvom naređenju upravitelj mora postupiti već po
samom zakonu, pa eventualni nedostatak odgovarajućih ugovornih
odredbi u ugovoru sklopljenom između suvlasnika i upravitelja
ne može otkloniti njegovu obvezu da postupi prema rješenju
građevinskog inspektora.

Eventualna odgovornost zbog nepostupanja po inspekcijskom rješenju,
nije predmet osporavanih odredbi, pa pitanje te odgovornosti,
niti se u ovom kontekstu može ocjenjivati, niti može
utjecati na ocjenu ustavnosti tih odredbi.

Također, po ocjeni Suda, poduzetnik se ne dovodi u neravnopravan
položaj prema drugim poduzetnicima, kada se zakonom propiše
da mu u svezi obavljanja njegovih poduzetničkih poslova,
ovlaštene službene osobe nadležnih državnih
tijela mogu u okviru svoje ovlasti naređivati izvršenje
određenih radnji, pa je on, konkretno, kao upravitelj nekretnine
dužan izvršiti te radnje i na način da osigura
njihovo izvršenje, dakle ne mora ih osobno fizički
sam obaviti, niti je to intencija osporavanih odredbi.

Stoga Sud ocjenjuje da odredbe članka 383. Zakona o vlasništvu
nisu u nesuglasju s odredbama članaka 3., 48. i 49. Ustava.

14. U članku 388. stavku 4. Zakona o vlasništvu, propisano
je da *u rok za stjecanje dosjelošću nekretnina koje
su na dan 8. listopada 1991. godine bile u društvenom vlasništvu,
kao i za stjecanje stvarnih prava na tim nekretninama dosjelošću,
računa se i vrijeme posjedovanja proteklo prije toga dana.*

Predlagatelji pod 5) i 6) smatraju da osporavana odredba ide za
tim da razni korisnici imovine koji su ju koristili bez ikakve
osnove, sada tu imovinu steknu u vlasništvo, da ih se pogoduje
na štetu vlasnika kojima je oteta u komunizmu, čime
se pogoduju korisnici, a degradiraju vlasnici, zbog čega
da ne postoji »osobito opravdan razlog« za retroaktivnost
te odredbe. Ukazuju da vlasnici nisu dopuštenom samopomoću
vraćali svoje vlasništvo i iz razloga jer nad njihovom
otetom imovinom razni korisnici nisu mogli ništa steći.
Također navode da nije moguće priznati retroaktivnu
dosjelost, ako je ista bila do danas zabranjena.

Smatraju da je osporenom odredbom povrijeđen članak
3., članak 48. stavak 1. i članak 90. stavak 2.
Ustava.

Predlažu pokrenuti postupak za ocjenu ustavnosti odredbe
članka 388. stavka 4. Zakona o vlasništvu, i tu odredbu
ukinuti.

Prijedlog je osnovan.

Osporena odredba jednom faktičnom stanju daje jednu uobičajenu
kvalitetu i za ono vrijeme, kad je ta kvaliteta bila zakonom izrijekom
isključena.

Naime, u članku 29. Zakona o osnovnim vlasničkopravnim
odnosima bilo je propisano da se na stvari u društvenom vlasništvu
pravo vlasništva ne može steći dosjelošću.
Ta je odredba stavljena izvan snage člankom 3. Zakona o
preuzimanju Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima
(»Narodne novine«, broj 53/91), pa su sve nekretnine
koje su do donošenja Ustava bile društveno vlasništvo,
bez obzira na njihov status u prijelaznom periodu, i glede dosjelosti
došle pod opći režim.

S obzirom na to da stavljanje izvan snage u konkretnom slučaju,
prema stajalištu Suda, znači samo ukidanje (ex nunc),
a ne i poništavanje (ex tunc), valjalo bi zaključiti
da se vrijeme posjedovanja stvari u društvenom vlasništvu
do 8. listopada 1991. (dan stupanja na snagu Zakona o preuzimanju
Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima) ne može
računati u dosjelost, dakle dosjelost bi se trebala računati
tek od 8. listopada 1991.

Naime, posjednici stvari za koje je stjecanje dosjelošću
bilo izrijekom zakonom isključeno, znali su da stvar nije
sposobna za dosjedanje, a znali su to i ovlaštenici prava
(upravljanja, raspolaganja, korištenja) na istoj stvari,
pa nisu protiv opasnosti gubitka stvari zbog dosjedanja posjednika,
niti morali koristiti odgovarajuća pravna sredstva. Stoga
bi se u primjeni osporene odredbe moglo dogoditi da nitko tko
je imao neko imovinsko pravo, to pravo izgubi, što Ustav
dopušta samo iznimno i uz naknadu.

Osim toga, osporena bi odredba omogućila stjecanje vlasništva
određenih stvari dosjelošću već i prije no
što su rokovi dosjedanja za te stvari i počeli teći,
i to upravo kad se za mnoge bivše stvari u društvenom
vlasništvu, rokovi dosjelosti produžuju (stvari u vlasništvu
Republike Hrvatske, županija i jedinica lokalne samouprave
i jedinica lokalne samouprave i uprave i s njima izjednačenih
pravnih osoba, kao i stvari u vlasništvu crkve ili drugih
pravnih osoba koje ne traže za sebe dobitak nego služe
za dobrotvorne ili druge općekorisne svrhe - članak
159. stavka 4. Zakona o vlasništvu).

Zbog navedenog, Sud izražava sumnju da osporena odredba u
materijalnom smislu nije u suglasnosti s najvišim vrednotama
jednakosti, nepovredivosti vlasništva i vladavine prava iz
članka 3. Ustava.

Nadalje, Sud zaključuje da osporena odredba ima povratno
djelovanje, pa izražava sumnju u njezinu suglasnost i s odredbom
članka 90. stavka 2. Ustava.

Naime, prema toj ustavnoj odredbi, zakon stupa na snagu najranije
osmi dan od dana njegove objave, osim ako nije zbog osobito opravdanih
razloga zakonom drukčije određeno, a samo pojedine
odredbe zakona mogu imati povratno djelovanje.

Postupak za donošenje zakona čije bi pojedine odredbe
imale povratno djelovanje posebno je uređen Poslovnikom Zastupničkog
doma Hrvatskoga državnog sabora (»Narodne novine«,
broj 99/95, 8/96 i 89/98), u njegovim odredbama članka
60. alineja 3., članka 129., članka 149. i članka
151. stavak 1.

Međutim, u Prijedlogu zakona o vlasništvu, predloženom
za prvo čitanje, ni u njegovom obrazloženju, kao ni
u fonogramu sa sjednice na kojoj je taj Prijedlog raspravljen,
pa ni u fonogramu sa sjednice na kojoj je donesen Zakon o vlasništvu,
nema podataka da bi bilo udovoljeno i jednoj od navedenih odredbi
Poslovnika Zastupničkog doma.

Stoga je Sud tajniku Hrvatskoga državnog sabora, 1. ožujka
1999. uputio dopis s molbom da ga za potrebe ovog ustavnosudskog
postupka izvijesti o provedenom postupku glede predmetne odredbe
članka 388. stavka 4. Zakona o vlasništvu, a u smislu
spomenutih odredbi Poslovnika Zastupničkog doma Hrvatskoga
državnog sabora.

Tajnik Hrvatskoga državnog sabora, dopisom od 9. ožujka
1999., izvijestio je Sud da je dopis Suda proslijedio Odboru za
Ustav, Poslovnik i politički sustav Zastupničkog
doma Hrvatskoga državnog sabora.

Od tog Odbora Sudu nije dostavljen odgovor na spomenuti dopis.

Iz navedenog Sud zaključuje da postoji osnovana sumnja
da prilikom utvrđivanja povratnog djelovanja predmetne odredbe
članka 388. stavka 4. Zakona o vlasništvu, nije proveden
postupak propisan Poslovnikom Zastupničkog doma Hrvatskoga
državnog sabora.

Prema stajalištu Suda, kada zakonodavac povrijedi način
svojega rada koji je sam sebi propisao temeljem ustavnog ovlaštenja
iz članka 79. stavka 1. Ustava, pa u postupku donošenja
zakona koji je svojim aktom bio ovlašten propisati u skladu
s Ustavom, ne poštuje taj postupak, propis koji je donijet
na takav nepropisan način ne bi bio u skladu s najvišom
vrednotom vladavine prava iz članka 3. Ustava.

To nadalje znači da osobito opravdan razlog za povratno
djelovanje predmetne odredbe nije utvrđen u propisanom postupku,
kako je taj postupak propisan Poslovnikom Zastupničkog
doma Hrvatskoga državnog sabora, zbog čega Sud izražava
sumnju da ona ni u formalnom smislu nije u skladu s odredbom članka
90. stavka 2. Ustava.

Zbog navedenog Sud je pokrenuo postupak za ocjenu ustavnosti odredbe
članka 388. stavka 4. Zakona o vlasništvu.

III,

Ocjena Zakona o zemljišnim knjigama

1. Predlagatelji pod 5) i 6) osporavaju odredbe članka
215. stavka 1. alineje 2., članka 216., članka 221.
stavka 1., članka 220. stavka 1. i 2. i članka 222.
stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama, smatrajući
da su njima povrijeđene odredbe članka 3. i članka
48. stavka 1. Ustava te članka 17. Opće deklaracije
o ljudskim pravima, jer da ne može ni korisnik ni zakonodavac
pogodovati korisnika na štetu vlasnika.

1.a. Prema odredbi članka 215. stavka 1. alineje 2.,*smatrat će se da je potpis osobe koja je kao tijelo pravne
osobe raspolagala nekretninom na ispravi propisno ovjerovljen
i kad ispravu supotpiše i svoj potpis ovjerovi osoba koja
je u času ovjere ovlaštena za potpisivanje takvih
isprava kao tijelo pravne osobe koja je pravni sljednik one pravne
osobe koja je nekretninom raspolagala.*

Smatraju da je iznimka kad nije potreban ovjerovljeni potpis pravnog
prednika, nedopustiva, s obzirom da se radi o pravnim osobama
koje su kao korisnici raspolagali otetim privatnim vlasništvom
te da se tom iznimkom zapravo zakonom korisnik pretvara u »vlasnika«,
a stvarni vlasnik se diskriminira.

1.b. Prema odredbi članka 216. Zakona o zemljišnim
knjigama, *odredbe članaka 40. i 41. toga Zakona (pravila
o knjižnom predniku kao pretpostavci upisa), na odgovarajući
se način primjenjuju i kad je izvanknjižno na više
osoba uzastopno preneseno pravo upravljanja, raspolaganja i korištenja
na nekretnini u društvenom vlasništvu, pravo korištenja
odnosno pravo prvenstvenog korištenja na građevinskom
zemljištu u društvenom vlasništvu, kao i ostala
prava na nekretninama u društvenom vlasništvu.*

Predlagatelji navode da je pravno nemoguće i nedopustivo
komunističkim korisnicima priznati da su upisani u zemljišne
knjige ako to nisu te da postoji fikcija neprekinutoga slijeda
do zadnjeg korisnika, koja iznimka da ide na izigravanje stvarnih
vlasnika i onemogućavanje denacionalizacije.

1.c. Prema odredbi članka 221. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama, *prilikom osnivanja, obnavljanja, dopunjavanja ili
preoblikovanja zemljišne knjige po službenoj će
se dužnosti spojiti sva zemljišnoknjižna tijela
upisana u istom zemljišnoknjižnom ulošku u zemljišnoj
knjizi koja se zatvara, kao i zemljišnoknjižna tijela
koja se odnose na istu nekretninu, a upisana su u knjizi položenih
ugovora. Ako su različite osobe upisane kao nositelji prava
vlasništva ili prava korištenja na pojedinim zemljišnoknjižnim
tijelima, oni će se upisati kao suvlasnici jedinstvenoga
zemljišnoknjižnog tijela na jednake dijelove, osim ako
odlukom suda nisu utvrđeni drukčiji suvlasnički
dijelovi.*

Predlagatelji smatraju da je nemoguće spojiti korisništvo
i vlasništvo, pa da navedenom odredbom bez zaštite probitaka
stvarnih vlasnika nije moguće objediniti komunističke
korisnike i građanske vlasnike, jer da, naime, komunistički
korisnici tek trebaju dokazati da su na valjan način bili
korisnici, pa tek onda mogu postati vlasnici, ako imaju neki od
načina na koji su stekli vlasništvo, a da im ova odredba
to ne smije omogućavati.

1.d. Odredbama članka 220. stavka 1. i 2. Zakona o zemljišnim
knjigama, uređen je upis vlasništva u koje se pretvorilo
pravo upravljanja, korištenja i raspolaganja na nekretninama
u društvenom vlasništvu, i upis vlasništva u koje
se pretvorilo pravo korištenja odnosno prvenstveno pravo
korištenja na građevinskom zemljištu.

Odredbom članka 222. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama, uređen je upis vlasništva posebnog dijela zgrade.

Predlagatelji navode da bi se, s obzirom na to da se upisi iz
osporavanih odredbi rade po službenoj dužnosti, pogodovali
komunistički korisnici na štetu stvarnih vlasnika
uz posljedak izvrdavanja denacionalizacije te da korisnik ne može
imati više prava od vlasnika.

Predlažu pokrenuti postupak ocjene ustavnosti odredbi članka
215. stavka 1. alineje 2., članka 216., članka 221.
stavka 1., članka 220. stavka 1. i 2. i članka 222.
stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama.

Prijedlog nije osnovan glede odredbi članka 215. stavka
1. alineje 2., članka 216., članka 220. stavaka
1. i 2. i članka 222. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama.

Prijedlog je osnovan glede odredbe članka 221. stavka 1.
Zakona o zemljišnim knjigama.

Osporavane odredbe članka 215. stavka 1. alineje 2., članka
216., članka 220. stavaka 1. i 2. i članka 222.
stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama uređuju samo način
upisa u zemljišne knjige rezultata pretvorbe vlasništva
prema odgovarajućim odredbama Zakona o vlasništvu.
Prema odredbi članka 359. stavka 2. Zakona o vlasništvu,
pravo vlasništva i druga prava koja se steknu po odredbama
toga Zakona o pretvorbi prava upravljanja, korištenja i raspolaganja
stvarima u društvenom vlasništvu te o pretvorbi prava
korištenja građevinskoga zemljišta u društvenom
vlasništvu, stečena su pod uvjetom da nisu u sukobu
s pravima koja na bivšim društvenim stvarima pripadaju
drugim osobama na temelju propisa o denacionalizaciji.

Dakle, osporavanim odredbama članka 215. stavka 1. alineje
2., članka 216., članka 220. stavaka 1. i 2. i članka
222. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama ne daje se korisnicima
više prava od bivših vlasnika, niti se korisnike pogoduje
na štetu vlasnika, niti se izigravaju bivši vlasnici
odnosno ne onemogućava se denacionalizacija, jer je denacionalizacija
uređena Zakonom o naknadi, na koji se nadovezuju odredbe Zakona
o vlasništvu o pretvorbi, i na koje se sve, kao operacionalizacija
pretvorbe, nadovezuju i odredbe Zakona o zemljišnim knjigama,
pa i ovdje osporavane.

Stoga Sud ocjenjuje da navodi predlagatelja ne mogu dovesti u
pitanje ustavnost osporavanih odredbi članka 215. stavka
1. alineje 2., članka 216., članka 220. stavaka
1. i 2. i članka 222. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama, jer one niti oduzimaju, niti konstituiraju nekome neka
prava, već samo uređuju način upisa u zemljišne
knjige onih prava koja su stečena po drugim odgovarajućim
osnovama.

Iz istih razloga osporavane odredbe članka 215. stavka
1. alineje 2., članka 216., članka 220. stavaka
1. i 2. i članka 222. stavka 1. Zakona o zemljišnim
knjigama nisu u nesuglasju ni s odredbama članka 17. Opće
deklaracije o pravima čovjeka.

Međutim, Sud izražava sumnju u ustavnost odredbi članka
221. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama, iz istih razloga
koji su navedeni u obrazloženju ovog rješenja pod II.7.
Uz to, ovaj Sud izražava sumnju u pravo suda da po službenoj
dužnosti kad osniva, obnavlja, dopunjava ili preoblikuje
zemljišne knjige, bez odgovarajuće sudske odluke mijenja
vlasničkopravne odnose i time zadire u Ustavom zajamčeno
pravo vlasništva.

Stoga je Sud pokrenuo postupak za ocjenu ustavnosti odredbi članka
221. stavka 1. Zakona o zemljišnim knjigama.

2. Predlagatelj pod 3) predlaže pokrenuti postupak ocjene
ustavnosti odredbi članka 225. Zakona o zemljišnim
knjigama.

Postupak se obustavlja.

Naime, stupanjem na snagu Zakona o izmjenama i dopunama Zakona
o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne
novine«, broj 68/98), prestale su važiti odredbe članka
225. Zakona o zemljišnim knjigama.

IV.

Temeljem odredbi članka 25. i članka 45. stavka
1. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 24/94) i odredbe članka 27. stavka 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 13/91) riješeno je kao u izreci.

Odluka o objavi ovog rješenja temelji se na odredbi članka
20. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-I-943/1996; U-I-37/1997; U-I-58/1997; U-I-59/1997;
U-I-108/1997; U-I-234/1997; U-I-235/1997; U-I-237/1997; U-I-805/1997;
U-I-1053/1997; U-I-1054/1997; U-I-259/1998; U-I-493/1998; U-I-991/1998;
U-I-1074/1998; U-I-40/1999; U-I-41/1999

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Rješenje, NN 80/1999-1468