## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-769/1998 i dr. od 29. rujna 2010.

### NN 117/2010 (15.10.2010.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-769/1998 i dr. od 29. rujna 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3083

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, odlučujući o prijedlozima za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj 29. rujna 2010. godine, donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 11., 18., 19., 20., 24., 28., 32. stavaka 3. i 4., 34., 42., 43., 54. stavka 3., 55., 56., 57., 58., 59., 64. stavka 3., 80. stavka 1. točaka 4., 5. i 6., 81. stavaka 1. i 2., 86., 87. stavka 2., 90. stavaka 3. i 5., 125. stavka 5., 127. stavaka 1. i 5., 131. stavka 2., 137. točka 1., 139. stavka 2., 152. stavka 1. točke 8., 154. stavaka 1. i 4., 172., 172.a, 173., 175., 176., 181. stavka 1., 185., 186. stavka 2., 187. stavaka 1., 2. i 3., te 194. Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 102/98., 127/00., 59/01., 109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04., 92/05., 43/07. – odluka Ustavnog suda, 79/07., 35/08. i 40/10. – odluka Ustavnog suda).

II. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 38. stavaka 1. i 2. i 39. stavka 1. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 147/02.).

III. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 4. stavka 1. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 30/04.).

IV. Obustavlja se postupak u povodu prijedloga za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 37. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 147/02.).

V. Obustavlja se postupak u povodu prijedloga za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 141. stavka 1. točke 3. Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 102/98., 127/00., 59/01., 109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04., 92/05., 43/07. – odluka Ustavnog suda, 79/07., 35/08. i 40/10. – odluka Ustavnog suda).

VI. Obustavlja se postupak u povodu prijedloga za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 177. i 180. Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 102/98., 127/00., 59/01., 109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04., 92/05., 43/07.-odluka Ustavnog suda, 79/07., 35/08. i 40/10.-odluka Ustavnog suda).

VII. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Zakon o mirovinskom osiguranju (u daljnjem tekstu: ZOMO) donio je Zastupnički dom Hrvatskoga državnog sabora na sjednici 10. srpnja 1998. Predsjednik Republike Hrvatske donio je Odluku o proglašenju Zakona o mirovinskom osiguranju 21. srpnja 1998. ZOMO je objavljen u »Narodnim novinama« broj 102 od 29. srpnja 1998., stupio je na snagu osmog dana od dana objave (6. kolovoza 1998.), a počeo se primjenjivati 1. siječnja 1999. Nakon stupanja na snagu i početka primjene ZOMO je izmijenjen i dopunjen:

– Zakonom o dopunama Zakona o plaćanju doprinosa za mirovinsko osiguranje u 1999. godini objavljenim u »Narodnim novinama« broj 71 od 8. srpnja 1999., na snazi od 16. srpnja 1999.;

– Zakonom o izmjeni Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 127 od 20. prosinca 2000., na snazi od 20. prosinca 2000.;

– Zakonom o izmjeni Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 59 od 30. lipnja 2001., na snazi od 30. lipnja 2001. (u daljnjem tekstu: ZI ZOMO/2001);

– Zakonom o dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 109 od 11. prosinca 2001., na snazi od 19. prosinca 2001. (u daljnjem tekstu: ZD ZOMO/2001);

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 147 od 10. prosinca 2002., na snazi od 18. prosinca 2002. (u daljnjem tekstu: ZID ZOMO/2002);

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 117 od 23. srpnja 2003., na snazi od 23. srpnja 2003. (u daljnjem tekstu: ZID ZOMO/2003);

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 30 od 9. ožujka 2004., na snazi od 9. ožujka 2004. (u daljnjem tekstu: ZID ZOMO/2004-1);

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 177 od 15. prosinca 2004., na snazi od 1. siječnja 2005. (u daljnjem tekstu: ZID ZOMO/2004-2);

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 92 od 27. srpnja 2005., na snazi od 31. prosinca 2005.;

– Odlukom i rješenjem Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-1152/2000 i dr. od 18. travnja 2007. objavljenima u »Narodnim novinama« broj 43 od 25. travnja 2007., važi od 25. travnja 2007. uz izuzetak članka 21. stavka 2. koji je prestao važiti 31. prosinca 2007. (članci 30., 31., 66. i 78. stavak 2. prestaju važiti 31. prosinca 2018., odnosno ranije u slučaju da Hrvatski sabor prije tog roka izvrši navedenu odluku Ustavnog suda);

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 79 od 30. srpnja 2007., na snazi od 1. siječnja 2008. (u daljnjem tekstu: ZID ZOMO/2007);

– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenim u »Narodnim novinama« broj 35, na snazi od 28. ožujka 2008.;

– Odlukom i rješenjem Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-988/1998 i dr. od 17. ožujka 2010. objavljenima u »Narodnim novinama« broj 40 od 2. travnja 2010., važi od 2. travnja 2010.

2. Prijedloge za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom u izreci navedenih odredbi ZOMO-a, podnijeli su: Krešimir Zlatko Milković iz Zagreba, Ranka Mikelić-Varga iz Daruvara, Matija Očić iz Zagreba, Dragutin Menard iz Zagreba, Ilija Labus iz Zagreba, Primorsko-goranska stranka umirovljenika iz Rijeke, Lucija Kalember iz Zadra, Hrvatska odvjetnička komora iz Zagreba, Hrvatska obrtnička komora iz Zagreba, Đuro Rakitić iz Slavonskog Broda, Matica hrvatskih umirovljenika Grada Zagreba iz Zagreba, Pavao Scotti iz Splita, Darinka Katunarić iz Splita, Edo Deković iz Splita, Jozo Marović iz Splita, Šime Lakoš iz Splita, Đani Novak iz Zagreba, Dragan Patrk iz Zadra, Branko Muštra iz Splita, Mihajlo Domić iz Splita, Labud Kurajica iz Splita, Nevenka Mistrić Gulin iz Splita, Akcija socijaldemokrata Hrvatske iz Splita, Hrvatski savez invalida rada iz Zagreba, Mladen Rade-Jug iz Stupnika, Mirjana-Gertrud Gergorec-Aparnik, Jolanka Eleonora Nemeth, Marijan Horvatinović, Nevenka Jelić i Dubravka Majerić, svi iz Zagreba, Petar Marija Radelj iz Zagreba, Martin Čorić iz Lovreća, Momčilo Jovanović iz Pule, Jozo Perković iz Brezovice, Karlo Drago Kovač iz Šibenika, Đuro Rađenović iz Zagreba, Borko Ivan Šamija iz Zagreba, Senka Luburić iz Zagreba, Marta Kazazić iz Zagreba, Mijo Živković iz Đakova, Džemaludin Kalajdžisalihović iz Zagreba, Nikica Brljak iz Siska, Stojiša Babić iz Pule, Mile Marketić iz Zagreba, Vesna Šafran iz Zagreba, Gisela Ivanišević iz Splita, Neven Petković iz Zagreba, Tomislav Lakoš iz Zagreba, Društvo slobodnih novinara iz Zagreba, Neven Reljić iz Zagreba, Suzana Stubičan Ćelić iz Zagreba, Željko Šemper iz Koprivnice, Mirko Rabuzin iz Zagreba, Senka Šimić iz Zagreba, Savez samostalnih sindikata Hrvatske iz Zagreba, Hrvatska narodna stranka iz Zagreba i Malik Zukanović iz Zagreba.

Predlagatelji u izreci navedene odredbe ZOMO-a smatraju nesuglasnima s člancima 1., 3., 4., 5., 14. stavkom 2., 16., 17., 19., 20., 26., 43. stavkom 1., 46., 48. stavkom 1., 49. stavkom 2., 50., 54., 55., 56., 57., 61., 87. stavkom 2., 89. i 140. Ustava Republike Hrvatske. Budući da se pojedini članci Ustava u obrazloženju ovog rješenja spominju više puta, sadržaj svakog pojedinog članka navodi se u obrazloženju rješenja samo jednom, u točki u kojoj se konkretan članak prvi put spominje.

Ustavni sud napominje da je u pročišćenom tekstu Ustava (»Narodne novine« broj 85/10.), objavljenom nakon Promjene Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 76/10.), Odbor za Ustav, Poslovnik i politički sustav Hrvatskoga sabora izmijenio brojčane oznake članaka Ustava. Te će se brojčane oznake u obrazloženju ovog rješenja navoditi u zagradama uz brojčane oznake članaka Ustava koje je Ustavni sud koristio do objave pročišćenog teksta Ustava u »Narodnim novinama« broj 76/10.

3. S obzirom da su izmjenama i dopunama ZOMO-a navedenima u obrazloženju ovog rješenja naknadno mijenjane i dopunjavane odredbe ZOMO-a za koje su podneseni prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu njihove suglasnosti s Ustavom, pozvani su predlagatelji da se očituju ostaju li kod podnesenih prijedloga. Pojedini predlagatelji očitovali su se da odustaju od podnesenih prijedloga pa je u odnosu na njihove prijedloge postupak obustavljen rješenjima broj: U-I-325/2000 i broj: U-I-526/2000 od 23. veljače 2003. godine. Ostali predlagatelji ostali su kod svojih prijedloga ili nisu odgovorili na upit Ustavnog suda.

4. Pozivom na članak 42. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 42/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), prijedlozi predlagatelja za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom osporenih odredbi ZOMO-a poslani su na odgovor ministarstvu nadležnom za mirovinsko osiguranje i Hrvatskom zavodu za mirovinsko osiguranje (u daljnjem tekstu: HZMO), koji su dostavili tražena očitovanja.

5. Ustavni sud napominje da je u odluci i rješenju broj: U-I-988/1998 i dr. od 17. ožujka 2010. (»Narodne novine« broj 40/10.) ocjenjivao suglasnost s Ustavom općih odredbi ZOMO-a. One uređuju okvir cjelokupnog sustava mirovinskog osiguranja u nacionalnom pravnom poretku i iz njih proizlazi opća pravna narav prava iz mirovinskog osiguranja. Odluka i rješenje Ustavnog suda broj: U-I-988/1998 i dr. u tom smislu sadrži opća pravna stajališta od kojih je Ustavni sud polazio u postupku ocjene suglasnosti s Ustavom članaka ZOMO-a navedenih u izreci ovog rješenja. Ona se u ovom rješenju ne ponavljaju, pa Ustavni sud upućuje – radi cjelovitog sagledavanja prava iz mirovinskog osiguranja – i na navedenu odluku i rješenje od 17. ožujka 2010.

6. Zbog velikog broja članaka ZOMO-a, ustavnost kojih osporavaju različiti predlagatelji, u nastavku se razlozi – zbog kojih je Ustavni sud riješio kao u izreci ovog rješenja – obrazlažu prema redoslijedu brojčanih oznaka osporenih članaka ZOMO-a.

TOČKA I. IZREKE RJEŠENJA

Članak 11. ZOMO-a

7. Suglasnost s Ustavom članka 11. ZOMO-a osporavaju Matija Očić (U-I-54015/2009), Hrvatska odvjetnička komora (U-I-54014/2009), Hrvatska obrtnička komora (U-I-74/1999) i Društvo slobodnih novinara iz Zagreba (U-I-2751/2007).

Članak 11. ZOMO-a nakon donošenja ZID-a ZOMO/2002 i ZID-a ZOMO/2004-2 glasi:

»Članak 11.

Obvezno su osigurani:

1) obrtnici i trgovci pojedinci, upisani u odgovarajući registar,

2) osobe koje u skladu s posebnim propisima samostalno obavljaju profesionalnu djelatnost kao što su odvjetnici, liječnici, zubari, umjetnici, novinari, odgajatelji, lektori, prevoditelji, primalje i drugi,

3) vrhunski športaši i šahisti, ako nisu osigurani po drugoj osnovi,

4) osobe koje su po osnovi obavljanja samostalne djelatnosti poljoprivrede i šumarstva obveznici poreza na dohodak ili poreza na dobit,

5) osobe koje ostvaruju prihod i upisane su u registar obveznika poreza na dohodak od samostalne djelatnosti, a nisu osigurane po drugoj osnovi.«

7.1. Predlagatelji ukazuju na međusobnu nejednakost osiguranika (adresata zakona), jer vrhunski športaši i šahisti moraju biti osigurani samo ako nisu osigurani po drugoj osnovi. Ukazuju i na nejednakost među obrtnicima, jer obrtnik koji je ispunio uvjete za stjecanje prava na mirovinu mora biti obvezno osiguran samo ako osobno nastavi voditi obrt. Međutim, ako obrt nastavi voditi preko poslovođe ili ako za obavljanje iste djelatnosti osnuje trgovačko društvo, tada ne mora biti osiguran i ne obustavlja mu se isplata mirovine.

Članak 11. ZOMO-a smatraju nesuglasnim s člancima 3., 5. i 14. stavkom 2. Ustava. Oni glase:

»Članak 3.

(…) jednakost,... najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.

(…)

Članak 5.

U Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u suglasnosti s Ustavom, a ostali propisi i s Ustavom i sa zakonom.

Svatko je dužan držati se Ustava i prava i poštivati pravni poredak Republike Hrvatske.

(…)

Članak 14.

(…)

Svi su pred zakonom jednaki.«

Prijedlozi nisu osnovani.

7.2. U članku 11. ZOMO-a propisuje se obveza mirovinskog osiguranja samozaposlenih osoba (obrtnika, trgovaca pojedinaca, pripadnika slobodnih profesija i dr.). Riječ je o osobama koje se bave određenim zanimanjem, a koje zanimanje je glavni oblik njihove gospodarske aktivnosti i izvor njihovih prihoda. Zbog činjenice da je bavljenje tom djelatnošću glavni oblik njihove gospodarske aktivnosti, te su osobe na temelju tog svojstva i mirovinski osigurane.

Predlagatelji navode da se vrhunski športaši i šahisti neosnovano stavljaju u različit položaj od ostalih samozaposlenih osoba, stoga što se oni moraju osigurati samo ako nisu osigurani po drugoj osnovi. Takvo uređenje smatraju nesuglasnim s načelom jednakosti svih pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava). Ustavni sud ocjenjuje da je zbog posebnosti športskih i šahovskih djelatnosti zakonodavac imao opravdan razlog da obvezu osiguranja vrhunskih športaša i šahista ograniči samo na slučaj kad te osobe nisu osigurane po drugoj osnovi. Ako bi zakonodavac zahtijevao da se vrhunski športaši i šahisti osiguraju još i na temelju svojeg bavljenja vrhunskim športom ili šahom, a već su osigurani po drugoj osnovi (npr. kao radnici ili pripadnici slobodnih profesija), onda bi takvo zakonsko uređenje moglo biti nesuglasno s načelom jednakosti svih pred zakonom.

U vezi s navodom predlagatelja da se člankom 11. ZOMO-a stvara nejednakost između obrtnika koji samostalno nastavljaju voditi obrt nakon stjecanja uvjeta za ostvarenje prava na mirovinu i onih koji nakon stjecanja tih uvjeta obrt nastavljaju voditi preko poslovođe ili putem trgovačkog društva, a što u slučaju prvih ima za posljedicu obustavu isplate mirovine, Ustavni sud utvrđuje da su svi osiguranici stavljeni u jednak položaj u odnosu na obustavu isplate mirovine zbog stjecanja svojstva osiguranika, uz zakonom propisane iznimke.

Sukladno tome, izuzetak postoji samo u odnosu na korisnike invalidske mirovine zbog profesionalne nesposobnosti za rad kojima se dopušta da zbog smanjenja radne sposobnosti i za vrijeme primanja invalidske mirovine, ali u smanjenom iznosu, nastave istodobno biti osiguranici i umirovljenici. Ustavni sud ocjenjuje da je u posebnim okolnostima smanjene radne sposobnosti tih osoba i smanjene visine njihove mirovine zakonodavac mogao naći osnovu za posebno uređenje prava te skupine osoba u odnosu na prava ostalih umirovljenika.

Na temelju navedenog, Ustavni sud nije ustanovio nesuglasnost članka 11. ZOMO-a s člancima 3., 5. i 14. stavkom 2. Ustava.

7.3. Jedan od predlagatelja (U-I-2751/2007) suglasnost s Ustavom članka 11. stavka 5. ZOMO-a osporava u odnosu na njegovu primjenu u postupku koji provodi Ministarstvo financija Republike Hrvatske, koji se postupak odnosi na upis u Registar poreznih obveznika koji se bave novinarstvom kao samostalnim zanimanjem (tzv. »freelanceri«). Predlagatelj smatra da se pozivom na članak 11. stavak 5. ZOMO-a za obavljanje novinarske djelatnosti registriraju i osobe koje ne ispunjavaju profesionalne uvjete, pravila struke i Kodeks novinara, a što očigledno – u odnosu na novinare koji se tom djelatnošću bave profesionalno – dovodi do povrede jednakosti svih pred zakonom zajamčene člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Predlagatelj osporava primjenu članka 11. stavka 5. ZOMO-a u praksi. Ustavni sud opetovano ističe da primjena zakona ili pojedinih njihovih odredbi može biti predmetom ispitivanja samo u postupku koji se pred Ustavnim sudom pokreće ustavnom tužbom. U postupku ocjene suglasnosti zakona s Ustavom Ustavni sud nije nadležan ocjenjivati njihovu primjenu u postupcima pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti. Navedeno stajalište Ustavni sud izrazio je u rješenju broj: U-I-1455/2001 od 24. studenoga 2004., koje je objavljeno u »Narodnim novinama« broj 175/04., te u rješenjima broj: U-I-2823/2002 od 28. siječnja 2004. i broj: U-I-671/2001 od 24. svibnja 2005. i dr.

Sukladno tome, Ustavni sud u ovom postupku nije razmatrao prigovore predlagatelja (primjerice, predlagatelja Mile Marketića – broj: U-I-4681/2005) koji se odnose na konkretne slučajeve u praksi.

Članci 18., 19. i 20. ZOMO-a

8. Suglasnost s Ustavom članaka 18., 19. i 20. ZOMO-a osporava dr. Đani Novak (U-I-127/2000).

Članci 18., 19. i 20. ZOMO-a nakon donošenja ZID-a ZOMO/2004-2 glase:

»Članak 18.

(1) Za slučajeve invalidnosti i tjelesnog oštećenja zbog ozljede na radu ili profesionalne bolesti osigurani su:

1) učenici i studenti na dodiplomskom studiju za vrijeme praktične nastave, za vrijeme stručne prakse kod poslodavca, odnosno za vrijeme rada putem posrednika pri zapošljavanju učenika i redovitih studenata,

2) nezaposleni za vrijeme stručnog osposobljavanja ili profesionalne rehabilitacije, na koje ih je uputila nadležna služba zapošljavanja,

3) osobe koje obavljaju određene poslove za vrijeme izdržavanja kazne zatvora, primjene sigurnosnih mjera obveznoga psihijatrijskog liječenja i obveznog liječenja od ovisnosti, kao i odgojnih mjera.

(2) Odredbe stavka 1. točke 1. ovoga članka primjenjuju se i na strane državljane koji se nalaze na školovanju u Republici Hrvatskoj, pod uvjetom uzajamnosti.

Članak 19.

(1) Za slučaj invalidnosti i tjelesnog oštećenja zbog ozljede na radu osigurane su osobe koje su ozlijeđene na teritoriju Republike Hrvatske:

1) sudjelujući u spašavanju ili obrani od elementarnih nepogoda kao što su požar, poplava, potres i ostale nepogode uzrokovane višom silom, ili u spašavanju života građana, ili radi otklanjanja materijalne štete koja prijeti imovini,

2) članovi dobrovoljnih vatrogasnih društava sudjelujući u gašenju požara, spašavanju ljudi i imovine ugrožene požarom i drugim elementarnim nepogodama, pri odlasku na vježbu i na povratku s vježbe, kao i za vrijeme obučavanja koje organizira vatrogasno društvo,

3) prigodom obavljanja dužnosti građana u obrani, u skladu s propisima o obrani.

(2) Ozljedom na radu smatra se i bolest koja nastane izravno i isključivo kao posljedica obavljanja poslova iz stavka 1. ovoga članka.

Članak 20.

Za slučaj invalidnosti i tjelesnog oštećenja nastaloga zbog ozljede na radu, osigurane su osobe koje na zahtjev državnih tijela pruže pomoć tim tijelima i tom se prigodom ozlijede ili razbole.«

8.1. Predlagatelj smatra da primjenom članaka 18., 19. i 20. ZOMO-a osobe koje nikada nisu bile obveznici osiguranja stječu u posebnim slučajevima pravo na osiguranje za slučaj invalidnosti ili tjelesnog oštećenja. Na taj su način te osobe dovedene u povlašten položaj prema ostalim osiguranicima koji to pravo mogu steći nastupom zakonom predviđenih okolnosti i nakon što su određeno vrijeme uplaćivali mjesečne iznose osiguranja. Posebno navodi da su osobe iz članka 43. ZOMO-a (vidi točku 13. obrazloženja ovog rješenja) stavljene u povoljniji položaj. Njima je priznato pravo na profesionalnu rehabilitaciju i mogu nastaviti školovanje te kasnije obavljati poslove za koje je potreban isti ili viši stupanj stručne spreme. Svi drugi osiguranici (primjerice, oni na koje se primjenjuje članak 42. ZOMO-a – vidi točke 13. i 13.1. obrazloženja ovog rješenja) time su stavljeni, prema mišljenju predlagatelja, u neravnopravan položaj.

Članke 18., 19. i 20. ZOMO-a predlagatelj smatra nesuglasnima s člancima 3., 5. i 14. stavkom 2. Ustava te s člancima 4. i 57. (58.) Ustava koji glase:

»Članak 4.

U Republici Hrvatskoj državna je vlast ustrojena na načelu diobe vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudbenu a ograničena je Ustavom zajamčenim pravom na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu.

Načelo diobe vlasti uključuje oblike međusobne suradnje i uzajamne provjere nositelja vlasti propisane Ustavom i zakonom.

(…).«

Članak 57. (58.)

»Slabim, nemoćnima i drugim, zbog nezaposlenosti ili nesposobnosti za rad, nezbrinutim osobama država osigurava pravo na pomoć za podmirenje osnovnih životnih potreba.

Posebnu skrb država posvećuje zaštiti osoba s invaliditetom i njihovu uključivanju u društveni život.

Posebnu skrb država posvećuje zaštiti hrvatskih branitelja, hrvatskih ratnih vojnih invalida, udovica, roditelja i djece poginulih hrvatskih branitelja.

Ne može se zabraniti primanje humanitarne pomoći iz inozemstva.«

Prijedlog nije osnovan.

8.2. Ustavni sud opetovano ponavlja da se posebnosti u mirovinskom osiguranju pojedinih skupina osoba, osiguranih u specifičnim okolnostima, mogu opravdati ako postoje okolnosti koje te slučajeve razlikuju od drugih, a postoji legitiman cilj drugačijeg postupanja prema njima, pri čijem se ostvarenju poštuje načelo razmjernosti.

Člancima 18., 19. i 20. ZOMO-a propisuje se obveza osiguranja za određene skupine osoba koje se ne mogu osigurati na temelju radnog odnosa, obavljanja obrta ili slobodne profesije, bavljenja poljoprivredom ili slično. Osobe navedene u člancima 18., 19. i 20. ZOMO-a osiguravaju se samo ako se zateknu u određenim okolnostima, a u pogledu rizika za koje se osiguravaju i prava koja mogu ostvariti nisu izjednačeni s radnicima, obrtnicima, poljoprivrednicima i drugim osiguranicima (primjerice, nisu osigurani za rizik starosti te ne mogu ostvariti pravo na starosnu i prijevremenu starosnu mirovinu).

Zbog posebnosti položaja u kojem se te osobe nalaze (praktična nastava, stručno osposobljavanje ili prekvalifikacija, rad za vrijeme izdržavanja kazne zatvora, sudjelovanje u spašavanju ili obrani od elementarnih nepogoda i sl.) nije neprihvatljivo propisati drugačije uvjete za stjecanje prava koja te osobe ostvaruju od uvjeta pod kojima ista prava stječu ostali osiguranici, osobito u situaciji kad stjecanje određenih prava objektivno nije moguće uvjetovati prethodnim stažem osiguranja. Kad je riječ o ozljedi na radu i profesionalnoj bolesti, nijednom se osiguraniku, kao uvjet za stjecanje prava, ne traži prethodno navršavanje određenog mirovinskog staža.

U odnosu na navod predlagatelja da se navedenim osobama osigurava povoljnija profesionalna rehabilitacija, Ustavni sud zaključuje da razlike u profesionalnoj rehabilitaciji osiguranika i osoba iz članka 18. ZOMO-a proizlaze iz razlika u djelatnostima kojima su se te osobe bavile u vrijeme nastanka invalidnosti. Invalidne osobe koje ostvaruju pravo na profesionalnu rehabilitaciju na temelju članka 42. ZOMO-a prije nastanka invalidnosti obavljale su određene (specificirane) poslove, te im se stoga i osigurava osposobljavanje za poslove za koje se traži ista stručna sprema. Iznimno, ako nema mogućnosti njihova osposobljavanja za takve poslove, može ih se osposobiti za poslove za koje se traži neposredno niži stupanj stručne spreme. Osobe iz članka 18. ZOMO-a kojima se profesionalna rehabilitacija osigurava u skladu s člankom 43. ZOMO-a jesu osobe koje su bile na školovanju ili stručnom osposobljavanju, pa je stoga i prihvatljivo da se njima profesionalna rehabilitacija osigurava u skladu sa stručnom spremom koju su stekli, odnosno onom koju bi stekli da nije došlo do ozljede na radu ili profesionalne bolesti.

Na temelju navedenog Ustavni sud nije utvrdio da su članci 18., 19. i 20. ZOMO-a u nesuglasnosti s načelom jednakosti (članci 3. i 14. stavak 2. Ustava). Članke 4., 5. i 57. (58.) Ustava Ustavni sud ne smatra mjerodavnima u odnosu na konkretne prigovore predlagatelja.

Članak 24. ZOMO-a

9. Suglasnost s Ustavom članka 24. ZOMO-a osporava Martin Čorić (U-I-72/2002).

Članak 24. ZOMO-a glasi (u tekstu koji je člankom 8. ZID-a ZOMO/2004-2 dopunjen na način da su se iza brojke 17. dodale riječi: »stavaka 1., 2. i 3.«):

»Članak 24.

Osiguranicima iz članka 10. stavka 1. točke 4., članka 11. do 14. i članka 16. i 17. stavaka 1., 2. i 3. ovoga Zakona koji su sami obveznici plaćanja doprinosa, računa se kao staž osiguranja razdoblje provedeno u osiguranju, ako su u cijelosti plaćeni doprinosi za mirovinsko osiguranje i obveze koje proizlaze iz neuplaćenih doprinosa.«

9.1. Predlagatelj smatra da se u praksi javljaju slučajevi u kojima je obrtnik, koji ima 40 godina staža, uplatio doprinose za 39 godina, ali je uplata izostala za jednu godinu. Takvoj se osobi »ne priznaje ništa, odnosno niti mu se isplaćuje mirovina, a niti mu se vraćaju uplaćena sredstva za doprinose«. Zbog navedenog članak 24. ZOMO-a smatra nesuglasnim s člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Prijedlog nije osnovan.

9.2. Članak 24. ZOMO-a treba sagledavati zajedno s člankom 32. ZOMO-a koji – nakon stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2002 (članak 10.) – glasi:

»Članak 32.

(…)

(4) Osiguranik iz članka 24. ovoga Zakona, koji nije u cijelosti uplatio doprinose za mirovinsko osiguranje, može ostvariti pravo na starosnu mirovinu ili prijevremenu starosnu mirovinu ako ispunjava uvjete za stjecanje prava na mirovinu na temelju staža osiguranja za koji je uplaćen doprinos za mirovinsko osiguranje. Ostvarivanjem prava na mirovinu ne prestaje, za razdoblja za koja doprinos nije u cijelosti uplaćen, obveza uplate dospjelih doprinosa.«

Sukladno tome, ZOMO omogućava stjecanje prava na starosnu i prijevremenu starosnu mirovinu i onim osiguranicima koji nisu u cijelosti izvršili svoje obveze uplate doprinosa, ako na temelju staža za koje su uplaćeni doprinosi ispunjavaju uvjete za stjecanje tih mirovina. Po toj se osnovi prigovori predlagatelja ukazuju neosnovanima. Ustavni sud upućuje i na točku 11. obrazloženja ovog rješenja.

Članak 28. ZOMO-a

10. Suglasnost s Ustavom članka 28. ZOMO-a osporavaju Petar M. Radelj (U-I-2566/2001 i U-I-133/2003) i Gisela Ivanišević (U-I-477/2006).

Osporene su odredbe do stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2002 glasile:

»Članak 28.

(1) U staž osiguranja računa se razdoblje koje osiguranik, odnosno korisnik mirovine – svećenik, redovnica i redovnik dokupi za razdoblje provedeno u svećeničkoj i redovničkoj službi prije 1. siječnja 1999.

(2) Zahtjev za dokup staža prema stavku 1. ovoga članka može se podnijeti najkasnije do 31. prosinca 2000.

(...)«

Člankom 9. ZID-a ZOMO/2002 izmijenjen je članak 28. ZOMO-a tako da danas glasi:

»Članak 28.

U staž osiguranja računa se razdoblje koje je osiguranik odnosno, korisnik mirovine – svećenik, redovnica ili redovnik dokupio za razdoblje provedeno u svećeničkoj ili redovničkoj službi prije 1. siječnja 1999.«

10.1. Predlagatelj (U-I-2566/2001 i U-I-133/2003) je prvotno tražio da se utvrdi nesuglasnost s Ustavom članka 28. stavka 1. ZOMO-a u dijelu koji glasi: »- svećenik, redovnica i redovnik« te članka 28. stavka 2. u cijelosti.

Poslije stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2002 predlagatelj je zatražio utvrđenje Ustavnog suda da stavci 1. i 2. članka 28. ZOMO-a prije njihove izmjene nisu bili u suglasnosti s Ustavom. Također je zatražio da Ustavni sud ukine izmijenjeni članak 28. ZOMO-a, koji je danas na snazi, u dijelu koji glasi: »- svećenik, redovnica i redovnik« zbog nesuglasnosti s člancima 3., 5. i 48. Ustava te s člankom 56. (57.) Ustava koji glasi:

Članak 56. (57.)

»Pravo zaposlenih i članova njihovih obitelji na socijalnu sigurnost i socijalno osiguranje uređuje se zakonom i kolektivnim ugovorom.

Prava u svezi s porođajem, materinstvom i njegom djece uređuju se zakonom.«

Oboje predlagatelja ističu da članak 28. ZOMO-a u nejednak položaj »postavlja« svećenike, redovnice i redovnike u odnosu na nezaposlene osobe koje su redovno prijavljene Hrvatskom zavodu za zapošljavanje. Svoje tvrdnje zasnivaju na činjenici da do 1. siječnja 1999. svećenici, redovnice i redovnici nisu primali plaću i nisu ništa izdvajali na ime mirovinskog osiguranja, a sada im se – osporenim člankom 28. ZOMO-a – omogućava dokup staža za vrijeme provedeno u svećeničkoj ili redovničkoj službi (dokup staža omogućava se samo onim svećenicima i redovnicama koji su do 1999. godine bili u vjerskoj službi i koji se u vrijeme dokupa staža još uvijek nalaze u vjerskoj službi).

Ističu da se primjena članka 28. ZOMO-a diskriminatorno odražava i u odnosu na nezaposlene osobe kojima zakonom nije dana mogućnost dokupa staža u odnosu na svećenike, redovnice i redovnike. Drže da osporeni članak u svojoj primjeni djeluje i retroaktivno, jer svećenicima, redovnicama i redovnicima omogućava promjenu položaja u odnosu na činjenice koje su nastale prije 1. siječnja 1999. godine, što smatra predlagateljica (U-I-477/2006) »generira pravnu nesigurnost«.

Članak 28. ZOMO-a smatraju nesuglasnim s člancima 3., 5. stavkom 1., 14. stavkom 2., 48. stavkom 1., 56. (57.) i 89. (90.) stavkom 4. Ustava.

Prijedlozi nisu osnovani.

10.2. Članak 56. stavak 1. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 56.

(1) Ustavni sud može ocjenjivati ustavnost zakona te ustavnost i zakonitost drugog propisa, odnosno pojedinih njihovih odredaba, iako su oni prestali važiti, ako od tog prestanka do podnošenja zahtjeva ili prijedloga za pokretanje postupka nije proteklo više od godinu dana.

(…)«

S obzirom da je dokup staža osiguranja ZOMO-om predviđen kao iznimka samo za svećenike, redovnice i redovnike, za određeno razdoblje prije stupanja na snagu ZOMO-a, a koji se dokup mogao ostvariti u određenom roku od stupanja ZOMO-a na snagu, Ustavni sud nije utvrdio postojanje razloga zbog kojih bi trebao ocjenjivati suglasnost s Ustavom odredbi ZOMO-a koje su prestale važiti.

10.3. Izmijenjenim člankom 28. ZOMO-a, koji je danas na snazi, priznaje se uračunavanje u staž osiguranja staž kojeg su svećenici, redovnice i redovnici dokupili za razdoblje provedeno u svećeničkoj ili redovničkoj službi prije 1. siječnja 1999. Ustavni sud ocjenjuje da ta zakonska odredba, koja im omogućuje uračunavanje dokupljenog staža u staž osiguranja, nije u nesuglasnosti s člancima Ustava na koje se predlagatelji pozivaju. Zakonodavac ima ustavnu ovlast da samostalno odlučuje o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj, u skladu s Ustavom i zakonom (članak 2. stavak 4. alineja 1. Ustava).

Ustav ne zahtijeva da svi adresati jednog zakona budu u istovjetnom pravnom položaju, uz uvjet da postoje opravdani razlozi zbog kojih se prema određenoj skupini adresata treba drugačije postupati i uz uvjet da su sredstva za ostvarenje legitimnog cilja, zbog kojeg odstupanje treba propisati, razmjerna tom cilju. Ustavni sud u tom smislu ocjenjuje da skupina adresata na koju se odnosi osporeni članak 28. ZOMO-a (svećenici, redovnice i redovnici) nije u usporedivoj pravnoj situaciji sa skupinom »nezaposlenih« kojoj zakonom nije dana mogućnost dokupa staža. Stoga se razlike među njima ne mogu prosuđivati s aspekta diskriminacije jedne skupine (nezaposleni) u odnosu prema drugoj skupini (svećenici, redovnice i redovnici).

U odnosu na istaknuti prigovor retroaktivnog učinka primjene članka 28. ZOMO-a, Ustavni sud podsjeća da Ustav ne zabranjuje retroaktivno djelovanje zakona u apsolutnom smislu. Formalna ustavna pretpostavka za propisivanje retroaktivnog djelovanja pojedinih odredbi zakona sadržana je u članku 89. (90) stavku 4. Ustava, koji glasi:

Članak 89. (90.) (stavak 4.)

»(...)

Iz posebno opravdanih razloga samo pojedine odredbe zakona mogu imati povratno djelovanje.«

Budući da pravni učinci članka 28. ZOMO-a pogoduju adresatima tog članka, a polazeći od prethodnih utvrđenja, Ustavni sud ne vidi razloga zbog kojih bi morao posebno ispitivati materijalni aspekt njegove retroaktivnosti.

Članak 32. stavci 3. i 4. ZOMO-a

11. Suglasnost s Ustavom članka 32. stavaka 3. i 4. ZOMO-a osporavaju Borko Ivan Šamija (U-I-2106/2002) i Martin Čorić
(U-I-72/2002).

Do stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2002, mjerodavne odredbe članka 32. ZOMO-a glasile su:

»Članak 32.

(...)

(3) Kada se pravo na starosnu mirovinu i prijevremenu starosnu mirovinu ostvaruje na zahtjev osiguranika nakon prestanka osiguranja, osiguranik ima pravo na mirovinu od prvoga idućeg dana nakon prestanka osiguranja, ako je zahtjev za ostvarivanje prava na mirovinu podnesen u roku od šest mjeseci od prestanka osiguranja. Ako je zahtjev podnesen nakon isteka navedenoga roka, osiguranik ima pravo na mirovinu od prvoga dana idućeg mjeseca nakon podnošenja zahtjeva i za šest mjeseci unatrag.

(4) Osiguranici koji su sami obveznici plaćanja doprinosa iz članka 10. stavka 1. točke 4., članka 11. do 14. i članka 16. i 17. ovoga Zakona, mogu ostvariti mirovinu pod uvjetom da su u cijelosti uplatili dospjele doprinose za mirovinsko osiguranje s pripadajućim kamatama.«

Članak 32. stavak 4. ZOMO-a izmijenjen je ZID-om ZOMO/2002, tako da danas glasi:

»Članak 32.

(...)

(4) Osiguranik iz članka 24. ovog Zakona, koji nije u cijelosti uplatio doprinose za mirovinsko osiguranje, može ostvariti pravo na starosnu mirovinu ili prijevremenu starosnu mirovinu ako ispunjava uvjete za stjecanje prava na mirovinu na temelju staža osiguranja za koji je uplaćen doprinos za mirovinsko osiguranje. Ostvarivanjem prava na mirovinu ne prestaje, za razdoblja za koja doprinos nije u cijelosti uplaćen, obveza uplate dospjelih doprinosa.«

11.1. Predlagatelji pravodobno osporavaju članak 32. ZOMO-a u tekstu koji je važio prije stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2002. Ističu da članak 32. ZOMO-a podrazumijeva postojanje dviju vrsta osiguranika u međusobno neravnopravnom položaju. Jedni su osiguranici zaposleni kod poslodavaca koji isplatom plaće uplaćuju ujedno i doprinose za mirovinsko i invalidsko osiguranje. Ti osiguranici ostvaruju pravo na starosnu ili prijevremenu mirovinu od dana kad su ispunili uvjete za tu mirovinu, bez obzira je li poslodavac za njih uplatio sve dospjele doprinose. Na drugoj su strani, primjerice, osiguranici državljani Republike Hrvatske koji rade kod stranih državljana ili pravnih osoba (članak 10. stavak 1. točka 4. ZOMO-a) ili osiguranici iz članaka 11. do 14. i članaka 16. i 17. ZOMO-a, koji bez obzira što ispunjavaju uvjete za starosnu ili prijevremenu mirovinu to svoje pravo ne mogu ostvariti ako svi dospjeli doprinosi nisu uplaćeni. Članak 32. stavke 3. i 4. ZOMO-a predlagatelji smatraju nesuglasnima s člancima 3., 14. stavkom 2. i 16. Ustava.

Prijedlozi nisu osnovani.

11.2. Prije donošenja ZID-a ZOMO/2002, ZOMO je u vezi s uvjetima za stjecanje prava na mirovinu razlikovao dvije skupine osiguranika. U prvoj su skupinu bili osiguranici za koje doprinose uplaćuju njihovi poslodavci ili s njima izjednačene osobe, a u drugoj skupini osiguranici koji su sami obveznici uplate doprinosa.

Do stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2002, prva skupina osiguranika mogla je ostvariti pravo na mirovinu i u slučaju da njihovi poslodavci nisu u cijelosti i pravodobno uplatili sve dugovane doprinose, a druga samo ako su prije stjecanja prava na mirovinu u cijelosti uplatili dospjele doprinose s pripadajućim kamatama.

Navedeno razlikovanje uklonjeno je stupanjem na snagu ZID-a ZOMO/2002. Prema odredbama koje su danas na snazi i osiguranici koji su sami obveznici uplate doprinosa (osiguranici iz članka 24. ZOMO-a), a koji nisu u cijelosti uplatili doprinose za mirovinsko osiguranje, mogu ostvariti pravo na starosnu ili prijevremenu starosnu mirovinu. Uvjeti za stjecanje tih prava jesu navršene određene godine života i navršen određeni mirovinski staž.

U postupku utvrđivanja ispunjavaju li ti osiguranici uvjete mirovinskog staža u obzir im se uzima samo onaj mirovinski staž za koji su uplatili doprinose. Stjecanjem prava na mirovinu ne prestaje njihova obveza uplate dugovanih doprinosa.

S obzirom da nakon donošenja ZID-a ZOMO/2002 pravo na starosnu i prijevremenu starosnu mirovinu mogu ostvariti i osiguranici koji su sami obveznici uplate doprinosa, a za određeno razdoblje duguju doprinose, Ustavni sud nije našao da su navedene odredbe ZOMO-a nesuglasne s odredbama Ustava na koje se predlagatelji pozivaju.

Budući da je članak 32. ZOMO-a izmijenjen ZID-om ZOMO/2002, Ustavni sud nije našao razloga za ocjenjivanje suglasnosti s Ustavom te zakonske odredbe u tekstu koji više nije na snazi (članak 56. Ustavnog zakona).

Članak 34. ZOMO-a

12. Suglasnost s Ustavom članka 34. ZOMO-a osporavaju Labud Kurajica (U-I-1717/2000) i Hrvatski savez invalida rada (U-I-227/2001).

Osporene odredbe ZOMO-a glase:

»Članak 34.

(1) Invalidnost postoji kada je kod osiguranika, zbog promjena u zdravstvenom stanju koje se ne mogu otkloniti liječenjem, radna sposobnost trajno smanjena za više od polovice prema tjelesno i psihički zdravome osiguraniku iste ili slične naobrazbe i sposobnosti (profesionalna nesposobnost za rad). Poslovi prema kojima se ocjenjuje sposobnost za rad osiguranika obuhvaćaju sve poslove koji odgovaraju njegovim tjelesnim i psihičkim sposobnostima, a smatraju se odgovarajućim njegovim dosadašnjim poslovima.

(2) Invalidnost postoji i kada kod osiguranika zbog promjena u zdravstvenom stanju, koje se ne mogu otkloniti liječenjem, nastane trajni gubitak sposobnosti za rad (opća nesposobnost za rad).

(3) Invalidnost u smislu stavka 1. i 2. ovoga članka može nastati zbog bolesti, ozljede izvan rada, ozljede na radu ili profesionalne bolesti.

(4) Kada je kod osiguranika utvrđena profesionalna nesposobnost za rad iz stavka 1. ovoga članka, utvrđuje se preostala radna sposobnost ako se, s obzirom na njegovo zdravstveno stanje, životnu dob, naobrazbu i sposobnost, može profesionalnom rehabilitacijom osposobiti za rad s punim radnim vremenom na drugom poslu.«

12.1. Predlagatelji smatraju da invalidnost nastala izvan rada nije dovoljno pravno razrađena i regulirana. Ističu da je definicija invalidnosti sastavljena restriktivno i nelogično, ponajviše iz razloga što kod osiguranika, koji može raditi samo polovinu radnog vremena, invalidnost u smislu ZOMO-a uopće ne postoji. Navode da ZOMO dovodi do očite nejednakosti među osiguranicima iz istih razloga koji su istaknuti u pogledu članaka 18. do 20. ZOMO-a. Članak 34. ZOMO-a smatraju nesuglasnim s člancima 3., 4. i 5. Ustava.

Prijedlozi nisu osnovani.

12.2. U članku 34. ZOMO-a sadržana je legalna definicija opće i profesionalne nesposobnosti za rad kao oblika invalidnosti u hrvatskom mirovinskom sustavu. Određeni su poslovi prema kojima se ocjenjuje invalidnost i uzroci koji mogu dovesti do invalidnosti. Pored toga, definirana je preostala radna sposobnost i kriteriji prema kojima se ona utvrđuje.

Ustavni sud ocjenjuje da predlagatelji nisu pružili valjane argumente za tvrdnju da su osporene legalne definicije nedovoljno razrađene te da je zbog toga moglo doći do nesuglasnosti članka 34. ZOMO-a s člancima 3.i 5. Ustava.

Tvrdnju da su navedene definicije »nelogično« sastavljene Ustavni sud ocjenjuje irelevantnom s aspekta zahtjeva koje Ustav postavlja zakonodavcu u pogledu pretpostavki koje moraju biti ispunjene da bi se određeni zakonski akt mogao smatrati »zakonom« u smislu načela vladavine prava (članak 3. Ustava). Ustavni sud u tom smislu podsjeća na svoje ustaljeno pravno stajalište, izraženo u odluci broj: U-I-659/1994 i dr. od 11. listopada 2000. (»Narodne novine« broj 107/00.):

»19.4.... zakon koji dopušta posvemašnju neizvjesnost u pogledu krajnjeg učinka svojih odredaba ne može se smatrati zakonom koji je utemeljen na načelu vladavine prava niti zakonom u kojem je utjelovljeno načelo pravne izvjesnosti.

19.5. Budući da je Hrvatska potpisnica Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (u daljem tekstu: Europska konvencija), Sud smatra potrebnim istaknuti i to da se neće svaki zakon smatrati ‘zakonom’ u smislu Europske konvencije zbog same činjenice svoje opstojnosti. Mjerila Europskog suda za ljudska prava, koja moraju biti ispunjena da bi se riječ ‘zakon’ u sintagmi ‘propisan zakonom’ (engl. ‘prescribed by law’; franc. ‘prévues par la loi’) smatrala zakonom, znatno su stroža.

U presudi Sunday Times Case, Europski je sud odredio da zbog načela pravne izvjesnosti ‘moraju biti zadovoljena dva zahtjeva koja proizlaze iz izraza ‘propisan zakonom’. Prvo, zakon mora biti svima dostupan na odgovarajući način: građaninu mora biti omogućeno saznanje o tome što je pravno pravilo koje će se u danim okolnostima primijeniti na dotični slučaj. Drugo, norma se ne može smatrati ‘zakonom’ sve dok nije formulirana dovoljno precizno da građaninu omogući da prema njoj uskladi svoje ponašanje: njemu se mora omogućiti – po potrebi, uz odgovarajući savjet – da predvidi, do stupnja koji je razuman u danim okolnostima, posljedice koje njegovo ponašanje može uzrokovati’.

Nadalje, u presudi Silver and Others, Europski sud, pozivajući se na prethodno navedenu presudu, izrijekom je utvrdio da ‘zakon koji daje diskrecijsko pravo mora ukazati na opseg tog prava’.3 Konačno, u presudi Malone v. United Kingdom, Europski je sud utvrdio: ‘Sud ponavlja svoje mišljenje da se izraz ‘sukladno zakonu’ ne odnosi na puku opstojnost domaćeg zakona, već također i na kvalitetu zakona, zahtijevajući da on bude sukladan vladavini prava, koja se izrijekom spominje u preambuli Konvencije.’ Nadalje, u presudi je utvrđeno da zakon mora biti dovoljno jasan u svojim odredbama kako bi građaninu pružio primjereno saznanje u kojim se okolnostima i pod kojim se uvjetima kreće ovlast javnih vlasti. Pozivajući se na presudu Silver and Others, Europski je sud ponovio da ‘zakon koji daje diskrecijsko pravo mora ukazati na opseg tog prava’, a da će stupanj preciznosti koji se s ovime u vezi od ‘zakona’ zahtijeva ovisiti o osobitosti materije o kojoj se radi. U tom smislu, Europski je sud istaknuo da bi bilo suprotno vladavini prava da zakonsko diskrecijsko pravo, dato primjenjivačima, bude izraženo u odredbama koje sadrže neograničenu moć. Dosljedno tome, zakon mora ukazati na opseg bilo kojeg diskrecijskog prava povjerenog ovlaštenim vlastima, i na dostatno precizno formuliran način korištenja tog diskrecijskog prava, imajući u vidu legitimne ciljeve i mjere koje su potrebne kako bi se pružila odgovarajuća zaštita pojedincu od arbitrarnog uplitanja.«

U vezi s tvrdnjom da su osporene legalne definicije »restriktivne«, Ustavni sud ističe da taj prigovor nije razmatrao, jer je u ovlasti zakonodavca da zakonima uređuje pravne odnose u granicama određenim Ustavom. U navedenim legalnim definicijama Ustavni sud nije našao propuste koji bi upućivali na njihovu nesuglasnost s člancima 3. i 5. Ustava.

U odnosu na dovođenje u vezu članka 34. s člankom 36. ZOMO-a o neposrednoj opasnosti od invalidnosti, Ustavni sud zaključuje da je riječ o pravnom institutu kojem je svrha sprječavanje nastanka (prevencija) invalidnosti, te da stoga učinke toga instituta treba sagledavati u vezi s pravima i obvezama utvrđenim člancima 73. do 80. Zakona o radu (»Narodne novine« broj 38/95., 54/95.-ispravak, 65/95.-ispravak, 17/01., 82/01., 114/03., 142/03.-ispravak, 30/04., 137/04.-pročišćeni tekst i odluka Ustavnog suda broj: U-I-2766/2003, U-I-469/2004, U-I-1607/2004, U-I-4768/2004, U-I-4513/2004 od 24. svibnja 2005., »Narodne novine« broj 68/05.), koji uređuju i posebna prava za osobe kojima je utvrđena neposredna opasnost od invalidnosti.

Ustavni sud smatra da nema pravne zapreke da se određeno stanje (neposredna opasnost od nastanka invalidnosti) uredi jednim zakonom, a pravne posljedice – koje se mogu očitovati i kao posebna zaštita osoba kod kojih postoji neposredna opasnost od invalidnosti – drugim zakonom.

Zaključno, Ustavni sud nije utvrdio postojanje nesuglasnosti članka 34. ZOMO-a s člancima 3. i 5. Ustava. Članak 4. Ustava, na koji se također pozivaju predlagatelji, a koji uređuje načelo diobe vlasti, nije mjerodavan sagledava li ga se u svjetlu prigovora predlagatelja.

Članci 42. i 43. ZOMO-a

13. Suglasnost s Ustavom članaka 42. i 43. ZOMO-a osporava dr. Đani Novak (U-I-127/2000).

Osporene odredbe ZOMO-a glase:

»Članak 42.

Invalid rada koji je stekao pravo na profesionalnu rehabilitaciju, a ima stručnu spremu za posao na kojemu je radio prije nastanka invalidnosti, osposobljava se za rad na drugom poslu za koji se traži isti stupanj stručne spreme. Ako takva mogućnost ne postoji, invalid rada može se osposobljavati i za poslove za koje se traži neposredno niži stupanj stručne spreme.

Članak 43.

Osigurana osoba iz članka 18. ovoga Zakona, koja stekne pravo na profesionalnu rehabilitaciju, osposobljava se za rad na poslovima za koje se traži stupanj stručne spreme koji odgovara stupnju stručne spreme koji bi stekla ili je školovanjem stekla prije nastanka invalidnosti.«

13.1. Predlagatelj smatra da osobe iz članka 18. ZOMO-a, kojima je prema članku 43. ZOMO-a priznato pravo na profesionalnu rehabilitaciju, mogu nastaviti školovanje i kasnije obavljati poslove za koje je potreban isti ili viši stupanj stručne spreme. Za razliku od te skupine osiguranika, svi drugi osiguranici za koje je mjerodavan članak 42. ZOMO-a mogu se osposobiti samo za rad na radnim mjestima za koja se traži isti ili neposredno niži stupanj stručne spreme od one koju su imali na dan nastanka invalidnosti, a da nemaju mogućnosti doškolovanja za višu stručnu spremu i bolje radno mjesto. Na taj način, ističe predlagatelj, »kažnjeni su osiguranici za koje je mjerodavna odredba članka 42. ZOMO-a«.

Osporene članke ZOMO-a predlagatelj smatra nesuglasnima s člancima 14. stavkom 2. i 57. (58.) te s člankom 65. (66.) Ustava koji glasi:

Članak 65. (66.)

»Obrazovanje je u Republici Hrvatskoj svakomu dostupno, pod jednakim uvjetima, u skladu s njegovim sposobnostima.

Obvezno obrazovanje je besplatno u skladu sa zakonom.«

Prijedlog nije osnovan.

13.2. U vezi s nesuglasnošću članaka 42. i 43. ZOMO-a s člankom 14. stavkom 2. Ustava (zbog ZOMO-om propisane razlike u pravima koje mogu stjecati osigurane osobe iz članka 18. ZOMO-a), Ustavni sud djelomice je već razmotrio u točki 8. obrazloženja ovog rješenja.

Zakonom utvrđenu razliku u stupnju stručne spreme za koju se profesionalnom rehabilitacijom osposobljavaju osobe iz članka 18. ZOMO-a u odnosu na ostale invalide rada Ustavni sud ocjenjuje prihvatljivom s obzirom na činjenicu da je riječ o osobama kod kojih je zbog ozljede na radu ili profesionalne bolesti došlo do invalidnosti tijekom školovanja. Stoga s ustavnopravnog stajališta može biti opravdano tim osobama omogućiti daljnje osposobljavanje ne samo za stupanj stručne spreme koji su one stekle, nego i za onaj koji bi stekle da nije nastupila invalidnost.

Takav pristup određivanju stupnja stručne spreme za koju se osposobljavaju invalidne osobe nije u nesuglasnosti s člankom 57. (58.) stavkom 2. Ustava o posebnoj skrbi koju država posvećuje zaštiti invalidnih osoba i njihovu uključivanju u društveni život.

Predlagatelj se poziva i na članke 57. (58.) i 65. (66.) Ustava. Polazeći od prigovora predlagatelja, Ustavni sud ne nalazi da bi se članci 42. i 43. ZOMO-a mogli sagledavati u svjetlu članka 57. (58.) stavka 1. Ustava, koji propisuje obvezu države da slabim, nemoćnim i drugima, zbog nezaposlenosti ili nesposobnosti za rad, nezbrinutim osobama, osigura pravo na pomoć za podmirenje osnovnih životnih potreba. Slično tome, iz navoda predlagatelja nije razvidno na koji bi se način članci 42. i 43. ZOMO-a o stupnju stručne spreme za koju se osposobljavaju invalidi rada mogli ispitivati u svjetlu članka 65. (66.) Ustava o dostupnosti svakome obrazovanja u Republici Hrvatskoj, pod jednakim uvjetima, u skladu sa sposobnostima, odnosno o obvezatnosti obrazovanja u skladu sa zakonom.

Članci 54. stavak 3., 55., 56., 57., 58. i 59. ZOMO-a

14. Suglasnost s Ustavom članaka 54. stavka 3., 55., 56., 57., 58. i 59. ZOMO-a osporavaju Krešimir Zlatko Milković (U-I-1477/2000 i U-I-3298/2002) Hrvatski savez invalida rada (U-I-227/2001) i Neven Reljić (U-I-65/2009).

Osporene odredbe ZOMO-a glase:

»Članak 54.

(...)

(3) Osiguraniku kod kojeg je utvrđena invalidnost na temelju koje ima pravo na invalidsku mirovinu iz članka 34. ovog Zakona, a koji je primao naknadu plaće za vrijeme bolovanja prema propisima o zdravstvenom osiguranju, invalidska mirovina se isplaćuje od prvog idućeg dana od dana kada je rješenje o priznanju prava na mirovinu postalo pravomoćno.

(…)

Članak 55.

(1) Prava stečena na osnovi invalidnosti traju dok postoje stanje invalidnosti, prema kojoj je pravo i određeno.

(2) Ako u stanju invalidnosti i preostale radne sposobnosti nastanu promjene zbog kojih se prema ovome Zakonu utvrđeno pravo mijenja ili zbog kojih nastanu uvjeti za stjecanje nekoga drugog prava na osnovi invalidnosti, pravo se mijenja, odnosno stječe se novo pravo od dana nastanka promjena u stanju invalidnosti.

(3) Ako u stanju invalidnosti i preostale radne sposobnosti nastanu promjene zbog kojih se prema ovome Zakonu utvrđeno pravo gubi, pravo se gubi od prvoga dana idućega mjeseca nakon donošenja rješenja o prestanku prava.

Članak 56.

(1) Tjelesno oštećenje postoji kada kod osiguranika nastane gubitak, bitnije oštećenje ili znatnija onesposobljenost pojedinog organa ili dijelova tijela što otežava normalnu aktivnost organizma i zahtijeva veće napore u obavljanju životnih potreba, bez obzira na to uzrokuje li ono ili ne uzrokuje invalidnost.

(2) Pravo na naknadu zbog tjelesnog oštećenja stječe osiguranik kod kojega tjelesno oštećenje od najmanje 30% nastane kao posljedica ozljede na radu ili profesionalne bolesti.

(3) Vrste tjelesnih oštećenja i postoci tih oštećenja, na osnovi kojih se stječe pravo na naknadu zbog tjelesnog oštećenja, utvrđuju se zakonom.

Članak 57.

Ako osiguranik, za isti slučaj tjelesnog oštećenja stekne pravo na naknadu prema ovome Zakonu i pravo na naknadu prema drugim propisima, može koristiti samo jedno od tih prava, prema vlastitom izboru.

Članak 58.

(1) Naknada zbog tjelesnog oštećenja se određuje ovisno o postotku tjelesnog oštećenja u odgovarajućem postotku od osnovice i iznosi:

|  |  |  |
| --- | --- | --- |
| Zbog tjelesnog oštećenja od | Stupanj | Naknada iznosi u postotku od osnovice |
| 100% | 1 | 40% |
| 90% | 2 | 36% |
| 80% | 3 | 32% |
| 70% | 4 | 28% |
| 60% | 5 | 24% |
| 50% | 6 | 20% |
| 40% | 7 | 16% |
| 30% | 8 | 12% |

2) Osnovicu za određivanje naknade iz stavka 1. ovoga članka utvrđuje Zavod općim aktom.

(3) Naknada zbog tjelesnog oštećenja usklađuje se na isti način kao i mirovine.

Članak 59.

Osiguranik ima pravo na naknadu od dana nastanka tjelesnog oštećenja ako je zahtjev za ostvarivanje prava podnesen u roku od šest mjeseci od dana nastanka tjelesnog oštećenja. Ako je zahtjev podnesen nakon isteka navedenog roka, osiguranik ima pravo na naknadu od prvoga dana idućega mjeseca nakon podnošenja zahtjeva i za šest mjeseci unatrag.«

14.1. Predlagatelj (U-I-227/2001) ističe da je pravo na naknadu zbog tjelesnog oštećenja nastalog kao posljedica ozljede na radu svedeno na znatno manji broj korisnika u odnosu na ranije zakonsko uređenje. Naime, postojanje tjelesnog oštećenja ZOMO-om se vezuje samo uz gubitak, bitno oštećenje ili znatnu onesposobljenost pojedinih organa ili dijelova tijela, a što u potpunosti odgovara pravu na invalidninu koju ostvaruju ratni vojni i civilni invalidi rata.

Takvo uređenje smatra nesuglasnim s člancima 1., 3., 5., 14. i 57. (58) Ustava. Iz teksta prijedloga razvidno je da predlagatelj upućuje i na nesuglasnost navedenih članaka ZOMO-a i s člankom 16. Ustava, koji propisuje:

»Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

U odnosu na članak 54. stavak 3. ZOMO-a predlagatelj (U-I-65/2009) ističe sljedeće:

»Iz odredbe članka 54. stavka 3. Zakona o mirovinskom osiguranju razvidno je da se kažnjava Ustavom zajamčenu sudsku kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata tijela koja imaju javne ovlasti. U ovom slučaju Zavod za mirovinsko osiguranje je tijelo koje ima javne ovlasti, a sudska kontrola zakonitosti njegovih pojedinačnih akata provodi se kroz instituciju upravnog spora i njegovi akti postaju pravomoćni tek ako upravni spor nije pokrenut ili ukoliko je pokrenut donošenjem presude Upravnog suda Republike Hrvatske. Dakle, pobijanom odredbom Zakona u slučaju pokretanja upravnog spora osiguranika se kažnjava gubitkom isplate ostvarene invalidske mirovine do dana pravomoćnosti rješenja, jer mu isplata pripada tek po pravomoćnosti rješenja.«

Osporeni članak 54. stavak 3. ZOMO-a predlagatelj stoga smatra »manipulacijom kojom se teško bolesnom čovjeku svjesno onemogućava ostvarenje njegovih Ustavom zajamčenih prava«, zbog čega ističe njegovu nesuglasnost s člancima 14. i 19. stavkom 2. Ustava. Članci 14. i 19. Ustava u cijelosti glase:

»Članak 14.

Svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama.

Svi su pred zakonom jednaki.

(…)

Članak 19.

Pojedinačni akti državne uprave i tijela koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu.

Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.«

Prijedlozi nisu osnovani.

14.2. Uz rizik starosti, invalidnosti i smrti osiguranika, tjelesno oštećenje jedan je od rizika koji se, na temelju generacijske solidarnosti, osigurava u sustavu obveznog mirovinskog osiguranja. Tjelesno oštećenje, kao osigurani rizik, razlikuje se od invalidnosti (definirane u članku 34. ZOMO-a), jer samim nastankom tjelesnog oštećenja osigurana osoba ne mora nužno postati i invalid rada u smislu članka 35. ZOMO-a. Drugim riječima, invalidi rada su u smislu članka 35. ZOMO-a osiguranici koji su na osnovi invalidnosti ostvarili pravo na invalidsku mirovinu ili pravo na profesionalnu rehabilitaciju. Za razliku od tako definirane invalidnosti, tjelesno oštećenje u smislu mjerodavnih odredbi ZOMO-a temelj je za stjecanje prava na naknadu zbog tjelesnog oštećenja.

Ustavni sud podsjeća da su propisi koji su važili do dana početka primjene ZOMO-a (to jest do 1. siječnja 1999.) predviđali mogućnost stjecanja prava na novčanu naknadu zbog tjelesnog oštećenja nastalog zbog bolesti ili ozljede izvan rada. Za razliku od njih, ZOMO više ne predviđa mogućnost stjecanja tog prava. Međutim, osiguranici koji su to pravo stekli prema propisima koji su važili do dana stupanja na snagu ZOMO-a zadržavaju to pravo i dalje u istom opsegu (članak 172. stavak 1. ZOMO-a).

Činjenica da ZOMO više ne predviđa mogućnost stjecanja prava na novčanu naknadu za tjelesno oštećenje nastalo zbog bolesti ili ozljede izvan rada (pro futuro) nije osnova za utvrđenje njegove nesuglasnosti s Ustavom. Tu nije riječ o načelu razmjernosti, na koje se pozivaju predlagatelji, nego o području slobodne prosudbe zakonodavca. Ustavni sud podsjeća da je u odluci broj: U-I-988/1998 i dr. utvrdio sljedeće načelno pravno stajalište:

»14.6. Posljednje je pitanje, vezano uz pravnu narav prava na mirovinu u podsustavu mirovinskog osiguranja utemeljenog na generacijskoj solidarnosti, sljedeće: ima li zakonodavac ustavnopravnu ovlast ukidati pojedina prava iz tog podsustava?

Ustavni sud podsjeća da je na temelju članka 2. stavka 4. alineje 1. Ustava Hrvatski sabor ovlašten samostalno odlučivati o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj. Poveže li se ta zakonodavčeva ustavna ovlast s člankom 56. stavkom 1. Ustava, proizlazi da je Hrvatski sabor ovlašten samostalno odlučivati o uređivanju prava zaposlenih i članova njihovih obitelji na socijalnu sigurnost i socijalno osiguranje, što uključuje i mirovinsko osiguranje.

U tom je smislu nesporno da zakonodavac ima ustavnu ovlast mijenjati zakonsko uređenje podsustava mirovinskog osiguranja utemeljenog na generacijskoj solidarnosti radi njegova prilagođavanja promijenjenim gospodarskim i socijalnim prilikama u zemlji ili njegova stabiliziranja, odnosno stvaranja pretpostavki za dugoročno održiv mirovinski sustav, što uključuje i redefiniranje kataloga prava osiguranih u podsustavu mirovinskog osiguranja utemeljenog na generacijskoj solidarnosti.«

Iz navedenih razloga Ustavni sud nije prihvatio navode predlagatelja (U-I-227/2001) da članak 54. stavak 3. ZOMO-a nije u suglasnosti s člancima 3., 5., 14., 16. i 57. (58) Ustava. Članak 1. Ustava, na koji se također poziva predlagatelj, a koji propisuje da je Republika Hrvatska jedinstvena i nedjeljiva demokratska i socijalna država u kojoj vlast proizlazi iz naroda i pripada narodu kao zajednici slobodnih i ravnopravnih državljana koji svoju vlast ostvaruje izborom predstavnika i neposrednim odlučivanjem, nije mjerodavan sagledava li ga se u svjetlu prigovora predlagatelja

Navode predlagatelja (U-I-65/2009) kojima upućuje na »gubitak isplate ostvarene invalidske mirovine sve do dana pravomoćnosti rješenja« Sud utvrđuje u cijelosti neosnovanima. ZOMO ne sadrži odredbu kojom bi bilo propisano da se isplata s osnove ostvarenog prava iz mirovinskog osiguranja obustavlja osiguranicima koji su protiv rješenja Središnje službe Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje Upravnom sudu Republike Hrvatske podnijeli tužbu u upravnom sporu.

Podredno, ovaj prigovor predlagatelja sagledan je i u odnosu na Zakon o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 47/09.) koji u članku 133. stavku 1. propisuje da se rješenje doneseno u upravnom postupku izvršava nakon što postane izvršno, a u stavku 2. da prvostupanjsko rješenje postaje izvršno istekom roka za žalbu ako žalba nije izjavljena, dostavom rješenja stranci ako žalba nije dopuštena, dostavom rješenja stranci ako žalba nema odgodni učinak, dostavom stranci rješenja kojim se žalba odbacuje ili odbija, danom odricanja stranke od prava na žalbu te dostavom stranci rješenja o obustavi postupka u povodu žalbe. Stavkom 3. članka 133. Zakona o općem upravnom postupku propisano je da drugostupanjsko rješenje kojim se rješava upravna stvar postaje izvršno dostavom stranci.

Zakon o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.) u članku 17. stavku 1. propisuje da tužba u upravnom sporu u pravilu ne sprečava izvršenje upravnog akta protiv kojeg je podnesena.

Stoga Ustavni sud nije prihvatio navode predlagatelja (U-I-65/2009) da članak 54. stavak 3. ZOMO-a nije u suglasnosti s člancima 14. i 19. Ustava.

Članak 64. stavak 3. ZOMO-a

15. Suglasnost s Ustavom članka 64. stavka 3. ZOMO-a osporava Dragan Patrk (U-I-796/2000).

Osporena odredba ZOMO-a glasi:

»Članak 64.

(…)

(3) Dijete kod kojega nastupi opća nesposobnost za rad nakon dobi do koje se djeci osigurava pravo na obiteljsku mirovinu iz stavka 1. ovoga članka, a prije smrti osiguranika ili korisnika prava, ima pravo na obiteljsku mirovinu ako ga je osiguranik ili korisnik prava uzdržavao do svoje smrti.«

15.1. Predlagatelj smatra da je dijete, kod kojeg nastupi opća nesposobnost za rad nakon dobi do koje se djeci osiguravaju prava na obiteljsku mirovinu (to jest prije smrti osiguranika ili korisnika prava), u neravnopravnom položaju u odnosu na udovicu kod koje je do smrti bračnog druga nastupila opća nesposobnost za rad ili je takva nesposobnost nastupila u roku od jedne godine nakon smrti bračnog druga (članak 62. stavak 1. točka 2. ZOMO-a propisuje: »(1) Udovica ima pravo na obiteljsku mirovinu:... 2) ako je mlađa od 50 godina života i ako je do smrti bračnog druga nastupila opća nesposobnost za rad ili je takva nesposobnost nastala u roku od jedne godine nakon smrti bračnog druga.«).

Obrazlažući svoju tvrdnju, predlagatelj ističe da je člankom 1. Odluke o uvjetima pod kojima se smatra da je osiguranik uzdržavao člana obitelji i uvjetima prestanka prava na obiteljsku mirovinu zbog nastale promjene u imovinskom cenzusu, odnosno prihodima u 2000. godini (»Narodne novine« broj 35/00.) određen cenzus u slučaju kad je stjecanje prava na obiteljsku mirovinu uvjetovano uzdržavanjem. Navedeni imovinski cenzus predlagatelj smatra neobjektivno utvrđenim. Stoga ističe da on ne bi smio biti primijenjen u postupku odlučivanja o priznanju prava djeteta na ostvarenje obiteljske mirovine pozivom na članak 64. stavak 3. ZOMO-a.

Zbog navedenih razloga članak 64. stavak 3. ZOMO-a predlagatelj smatra nesuglasnim s člancima 14. stavkom 2. i 57. (58.) stavkom 2. Ustava.

Prijedlog nije osnovan.

15.2. Pravo na obiteljsku mirovinu, kao i sva druga prava u mirovinskom osiguranju, mogu se ostvariti samo pod uvjetima propisanim ZOMO-om. Ti uvjeti odnose se dijelom na umrlog osiguranika (članak 60. ZOMO-a), a dijelom na članove njegove obitelji (u konkretnom slučaju udovica stječe pravo na obiteljsku mirovinu pod posebnim uvjetima propisanim člankom 62. ZOMO-a, a dijete pod posebnim uvjetima propisanim člancima 64. i 65. ZOMO-a).

U odnosu na navode predlagatelja da se djeca kod kojih je ustanovljena opća nesposobnost za rad stavljaju u neravnopravan položaj u odnosu na udovice kod kojih je ustanovljena ista takva nesposobnost za rad, Ustavni sud zaključuje da se postojanje tih razlika ne ukazuje a priori ustavnopravno neprihvatljivim s obzirom na različite okolnosti pod kojima se stječe pravo na obiteljsku mirovinu te različite odnose koji postoje između supružnika, s jedne strane, te između roditelja i djeteta, s druge strane.

Udovici se pravo na obiteljsku mirovinu priznaje i u slučaju kad je njezina opća nesposobnost za rad nastupila ne samo do smrti osiguranika, nego i kad je ta nesposobnost nastupila u roku od godine dana od dana njegove smrti. Na taj se način od nje otklanjaju štetne posljedice socijalne nesigurnosti koje su je u relativno kratkom vremenskom razdoblju pogodile gubitkom supruga (često osobe koja privređivanjem osigurava socijalnu sigurnost obitelji) i gubitkom vlastite sposobnosti za rad.

Za razliku od toga, kod djeteta kod kojeg postoji opća nesposobnost za rad (koje može biti i punoljetno), socijalna sigurnost osigurava se putem stjecanja prava na obiteljsku mirovinu samo ako ga je prije smrti roditelj uzdržavao, pri čemu primjena instituta imovinskog cenzusa ne utječe na priznanje prava djetetu na obiteljsku mirovinu.

Obveza roditelja, a iz te obveze izvedena obveza mirovinskog sustava da osigurava sredstva za život odraslog djeteta, različita je od obveze supružnika u uzajamnom osiguranju sredstava za život. Socijalna sigurnost odraslog djeteta koje je naknadno postalo nesposobno za rad osigurava se kroz sustav mirovinskog osiguranja jedino ako je ono samo bilo osiguranik mirovinskog osiguranja. U suprotnom, socijalna sigurnost djeteta osigurava se kroz sustav socijalne skrbi.

Iznimno, odraslom djetetu se, kao od roditelja izvedeno pravo, osigurava pravo na mirovinu samo uz dodatna dva uvjeta: prvo, da je opća nesposobnost za rad nastupila do smrti roditelja (najčešće je riječ o slučajevima od rođenja tjelesno ili mentalno hendikepirane djece), i drugo, da je dijete uzdržavao roditelj od kojeg se izvodi pravo na mirovinu.

U navedenim različitim okolnostima u kojima pravo na obiteljsku mirovinu stječe supružnik u odnosu na djecu, Ustavni sud nalazi okolnosti koje mogu opravdati postojanje razlika u uvjetima za stjecanje prava na obiteljsku mirovinu. Stoga navedene razlike propisane u osporenom članku 64. stavku 3. u vezi s člankom 62. stavkom 1. točkom 2. ZOMO-a Ustavni sud ne smatra nesuglasnim s člancima 14. stavkom 2. i 57. stavkom 2. Ustava.

Članak 80. stavak 1. točke 4., 5. i 6. ZOMO-a

16. Prijedloge za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 80. stavka 1. točaka 4., 5. i 6. ZOMO-a podnijeli su Darinka Katunarić (U-I-772/1999), Nevenka Mistrić Gulin (U-I-113/2001), Akcija socijaldemokrata Hrvatske (U-I-166/2001), Krešimir Zlatko Milković (U-I-3298/2002), Suzana Stubičan Ćelić (U-I-4561/2009), Senka Šimić (U-I-64988/2009), Savez samostalnih sindikata Hrvatske (U-I-1372/2010), Hrvatska narodna stranka (U-I-1373/2010) i Malik Zukanović (U-I-1374/2010).

Nakon stupanja na snagu članka 15. ZID-a ZOMO/2002 osporene odredbe glase:

»Članak 80.

(1) Mirovinski faktor iznosi za:

(...)

4) invalidsku mirovinu zbog profesionalne nesposobnosti za rad 0,8

5) invalidsku mirovinu zbog profesionalne nesposobnosti za rad, koja se isplaćuje osiguraniku za vrijeme zaposlenja, odnosno obavljanja samostalne djelatnosti 0,5

6) invalidsku mirovinu zbog profesionalne nesposobnosti za rad uzrokovane ozljedom na radu ili profesionalnom bolešću koja se isplaćuje osiguraniku za vrijeme zaposlenja ili obavljanja samostalne djelatnosti 0,6667.

(...)«

16.1. Razloge osporavanja ustavnosti navedenih odredbi ZOMO-a predlagatelji (U-I-772/1999), (U-I-113/2001), (U-I-166/2001), (U-I-3298/2002), (U-I-1372/2010), (U-I-1373/2010) i (U-I-1374/2010) temelje na primjeru primjene te odredbe u postupku ponovnog izračuna i obračuna mjesečnog iznosa invalidske mirovine. Oni smatraju članak 80. stavak 1. točke 4., 5. i 6. ZOMO-a nesuglasnim s člancima 3., 5., 14. stavkom 2., 19., 49. i 57. (58.) stavcima 1. i 2. Ustava te s člankom 20. Ustava koji glasi:

»Članak 20.

Tko se ogriješi o odredbe Ustava o ljudskim pravima i temeljnim slobodama, osobno je odgovoran i ne može se opravdati višim nalogom.«

Predlagateljice Suzana Stubičan Ćelić (U-I-4561/2009) i Senka Šimić (U-I-64988/2009) prijedlozima identičnog sadržaja osporavaju suglasnost s Ustavom članka 80. stavka 1. točke 5. ZOMO-a po drugoj osnovi. Navode da je u razdoblju od siječnja 1996. godine (kad se počeo primjenjivati Zakon o radu, »Narodne novine« broj 38/95.) do siječnja 1999. godine (kad se počeo primjenjivati ZOMO) gospodarstvo u Republici Hrvatskoj tehnološke viškove radnika rješavalo u pravilu putem mirovinskog i invalidskog osiguranja. Zbog stečaja poduzeća radnici su često ostvarivali prava na privremenu naknadu kao invalidi rada, a koja je svakako bila povoljnija od tada isplaćivanih niskih plaća ili situacija kad plaće nisu uopće isplaćivane. Međutim, invalidi rada, koji su tada stekli prava na osnovi preostale radne sposobnosti, »svoja stečena prava nastavili su ostvarivati u reformiranom mirovinskom sustavu« i nakon početka primjene ZOMO-a (to jest poslije 1. siječnja 1999.). U tom smislu predlagateljice smatraju da je reforma prava invalida rada (kako je to propisano člankom 80. stavkom 1. točkom 5. ZOMO-a za izračun invalidskih mirovina zbog profesionalne nesposobnosti za rad) nepravedno provedena, jer su novčana primanja koja su ranije ostvarivali invalidi rada, a koja su bila privremenog karaktera, sukladno osporenim odredbama ZOMO-a, zamijenjena stalnim primanjima (invalidskom mirovinom) čija visina je znatno umanjena i na taj je način invalidima rada otežano zadovoljavanje najosnovnijih životnih potreba.

Osporeni članak ZOMO-a predlagateljice nalaze nesuglasnima s člancima 1. stavkom 1., 3., 5., 14. i 57. (58.) Ustava.

Prijedlozi nisu osnovani.

16.2. Suglasnost s Ustavom članka 80. stavka 1. točaka 4., 5. i 6. ZOMO-a troje predlagatelja osporava pozivajući se na primjenu tih zakonskih odredbi u praksi. Ustavni sud upućuje na točku 7.3. obrazloženja ovog rješenja, u kojoj je istaknuto da u postupku ocjene suglasnosti zakona s Ustavom Ustavni sud nije nadležan ocjenjivati njegovu primjenu u postupcima pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Člankom 80. stavkom 1. točkama 4., 5. i 6. ZOMO-a određuju se iznosi pojedinih oblika invalidske mirovine ostvarene zbog profesionalne nesposobnosti za rad. Time se ujedno određuje odnos između navedenih oblika invalidske mirovine međusobno, ali i odnos između navedenih oblika invalidske mirovine i svih ostalih mirovina, što je i osnovna funkcija mirovinskih faktora.

Propisani mirovinski faktori znače da se invalidska mirovina zbog profesionalne nesposobnosti za rad određuje u iznosu od 80% (prije stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2002 taj je iznos bio 66,67% ili dvije trećine) od invalidske mirovine za opću nesposobnost za rad. Ako je korisnik invalidske mirovine zbog profesionalne nesposobnosti za rad zaposlen ili obavlja samostalnu djelatnost (gospodarski je aktivan i ima svojstvo osiguranika) njegova će mirovina iznositi 33% (jednu trećinu) od invalidske mirovine koja bi mu pripadala da je kod njega utvrđena opća nesposobnost za rad. Ako je kod korisnika invalidske mirovine zbog profesionalne nesposobnosti za rad invalidnost nastala na radu (zbog ozljede na radu ili profesionalne bolesti), imat će pravo na 50% (polovinu) invalidske mirovine koja bi mu pripadala u slučaju opće nesposobnosti za rad.

Prema tome, invalidska mirovina zbog profesionalne nesposobnosti za rad određuje se u odnosu na invalidsku mirovinu zbog opće nesposobnosti za rad. Međutim, pri izračunu te mirovine jedan od faktora su i prosječni vrijednosni bodovi, pa se kroz njih visina invalidske mirovine zbog profesionalne nesposobnosti za rad čini ovisnom o prethodnim primanjima (plaćama, osnovicama osiguranja ili dohocima na koji su plaćeni doprinosi za mirovinsko osiguranje) određenog osiguranika.

Iz navoda predlagateljica (U-I-4561/2009 i U-I-64988/2009) razvidno je da iste pogrešno tumače normativni institut »stečenog prava« smatrajući da je »reforma prava invalida rada nakon početka primjene ZOMO-a nepravedno provedena jer su novčana prava privremenog karaktera – ostvarena kao privremena naknada invalida rada, prevođenjem u invalidsku mirovinu znatno umanjena«. Svaku takvu promjenu u zakonskom uređenju prava stečenog pod prethodno propisanim zakonskim uvjetima predlagateljice smatraju nedopuštenim »ukidanjem stečenog prava«.

Ustavni sud podsjeća da je na temelju članka 2. stavka 4. alineje 1. Ustava Hrvatski sabor ovlašten samostalno odlučivati o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj. Poveže li se ta zakonodavčeva ustavna ovlast s člankom 56. (57) stavkom 1. Ustava, proizlazi da je Hrvatski sabor ovlašten samostalno odlučivati o uređivanju prava zaposlenih i članova njihovih obitelji na socijalnu sigurnost i socijalno osiguranje, što uključuje i mirovinsko osiguranje.

U tom je smislu nesporno da zakonodavac ima ustavnu ovlast mijenjati zakonsko uređenje mirovinskog osiguranja utemeljenog na generacijskoj solidarnosti radi njegova prilagođavanja promijenjenim gospodarskim i socijalnim prilikama u zemlji ili njegova stabiliziranja, odnosno stvaranja pretpostavki za dugoročno održiv mirovinski sustav, što uključuje i prevođenje prava osiguranika ostvarenih na temelju ranije važećih propisa iz mirovinskog osiguranja u oblike nove zakonske regulative.

U obrazloženju odluke Ustavnog suda broj: U-I-988/1998 i dr. od 17. ožujka 2010. godine, u točki 14.8., između ostalog je istaknuto:

»Je li zakonska mjera prevođenja dotadašnjih prava ‘na temelju preostale radne sposobnosti, neposredne opasnosti od invalidnosti i izmijenjene radne sposobnosti’ u novi zakonski institut ‘invalidske mirovine zbog profesionalne nesposobnosti za rad’ ujedno dovela do narušavanja same biti ‘prava na mirovinu’ u nekom konkretnom slučaju, drugo je pitanje. Ono nije predmet ispitivanja u ustavnosudskom postupku ocjene suglasnosti zakona s Ustavom, nego u posebnom postupku zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda pokrenutom ustavnom tužbom.«

Iz navedenih razloga Ustavni sud nije prihvatio navode predlagateljica (U-I-4561/2009 i U-I-64988/2009) da članak 80. stavak 1. točka 5. ZOMO-a nije u suglasnosti s člancima 1. stavkom 1., 3., 5., 14. i 57. (58.) Ustava.

Članak 81. stavci 1. i 2. i članak 86. ZOMO-a

17. Suglasnost s Ustavom članka 81. stavaka 1. i 2. i članka 86. ZOMO-a osporavaju Dragutin Menard (U-I-1095/1998), Matica hrvatskih umirovljenika Grada Zagreba (U-I-455/1999), Branko Muštra (U-I-847/2000) i Tomislav Lakoš (U-I-1685/2007).

Nakon stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2004 i ZID-a ZOMO/2005 osporene odredbe glase:

»Članak 81.

(1) Aktualna vrijednost mirovine je utvrđena svota mirovine za jedan osobni bod.

(2) Aktualna vrijednost mirovine utvrđuje se za svako polugodište tako da se aktualna vrijednost mirovine uskladi po stopi koja se dobije kao polovica zbroja stope promjene prosječnog indeksa potrošačkih cijena u prethodnom polugodištu i stope promjene prosječne bruto plaće svih zaposlenih u Republici Hrvatskoj u prethodnom polugodištu u odnosu na polugodište koje mu prethodi.

(…)

Članak 86.

(1) Mirovine se usklađuju od 1. siječnja i od 1. srpnja svake kalendarske godine prema novoj aktualnoj vrijednosti mirovine utvrđene prema članku 81. ovoga Zakona.«

17.1. Predlagatelji smatraju da utvrđivanje visine aktualne vrijednosti mirovine za svako polugodište (kako je to propisano stavkom 2. članka 81. ZOMO-a) i njezina primjena u postupku usklađivanja visina mirovinskih primanja (polugodišnje, sukladno iznova utvrđenoj visini aktualne vrijednosti, kako je to propisano člankom 86. ZOMO-a), rezultira znatnom novčanom razlikom između stope rasta mirovinskih primanja i stope rasta plaća. Jedan od razloga jest i taj što usklađenje mirovinskih primanja sa stopom rasta životnih troškova dovodi do ograničenja rasta mirovina u odnosu na rast plaća u Republici Hrvatskoj, pri čemu su »umirovljenici izgubili – u odnosu na osobe u radnom odnosu ravnopravnost rasta životnog standarda.«

Članak 81. stavke 1. i 2. i članak 86. ZOMO-a predlagatelji smatraju nesuglasnima s člancima 3., 4., 5., 14. stavkom 2., i 56. (57.) Ustava. Pojedini predlagatelji osporavaju suglasnost navedenih odredbi ZOMO-a i s člankom 17. Ustava, koji uređuje dopušteni opseg ograničavanja ljudskih prava u doba ratnog stanja ili neposredne ugroženosti neovisnosti i jedinstvenosti države. Budući da članak 17. Ustava očito nije mjerodavan za konkretan slučaj, u daljnjem se obrazloženju neće spominjati.

Prijedlozi nisu osnovani.

17.2. Navedenim člancima ZOMO-a propisano je da se usklađivanje iznosa već ostvarenih mirovina s promjenama potrošačkih cijena i kretanjima plaća ostvaruje kroz polugodišnje promjene iznosa aktualne vrijednosti mirovine. Svakih pola godine (1. siječnja i 1. srpnja) utvrđuje se nova aktualna vrijednost mirovine, na način da se prethodno utvrđeni iznos uskladi po stopi koja se dobije kao polovina zbroja stope promjene prosječnog indeksa potrošačkih cijena u prethodnom polugodištu i stope promjene prosječne bruto plaće svih zaposlenika u Republici Hrvatskoj u prethodnom polugodištu, u odnosu na polugodište koje mu prethodi.

Takvim postupkom koji se provodi svakih pola godine mirovine i druga mirovinska primanja usklađuju se za polovinu promjene prosječnog indeksa potrošačkih cijena u prethodnom polugodištu i za polovinu stope promjene prosječne bruto plaće svih zaposlenih u Republici Hrvatskoj u prethodnom polugodištu u odnosu na polugodište koje mu prethodi.

Način usklađivanja koji je odabrao hrvatski zakonodavac osigurava djelomičnu usklađenost mirovina s kretanjem potrošačkih cijena (troškovima života) i djelomičnu usklađenost s kretanjem plaća aktivnih osiguranika. Takvim pristupom osigurava se, barem djelomično, zaštita kupovne moći umirovljenika uz njihovo istodobno sudjelovanje, također barem djelomično, u dobrobitima gospodarskog razvoja (izraženog kroz porast plaća).

Zbog naravi mirovina i drugih novčanih primanja iz podsustava mirovinskog osiguranja utemeljenog na generacijskoj solidarnosti, uređenog ZOMO-om, Ustavni sud nije utvrdio da bi opisani način njihova usklađivanja bio nesuglasan s člancima 3., 4., 5., 14. stavkom 2. i 56. (57.) Ustava. Ustavni sud ponovno upućuje i na odluku broj: U-I-988/1998. i dr., u kojoj je podrobno razmotrio pravnu narav mirovina i drugih novčanih primanja iz prvog stupa mirovinskog osiguranja utemeljenog na generacijskoj solidarnosti, uređenog ZOMO-om.

Članak 87. stavak 2. ZOMO-a

18. Suglasnost s Ustavom članka 87. stavka 2. ZOMO-a osporava Ranka Mikelić-Varga (U-I-769/1998).

Osporena odredba ZOMO-a glasi:

»Članak 87.

(…)

(2) Dospjela primanja iz stavka 1. ovoga članka, koja nisu isplaćena zbog okolnosti koje je izazvao korisnik primanja, kao što je nedostavljena obavijest o promjeni adrese, nedostavljena potvrda o životu ili neobnovljena punomoć i drugo, mogu se naknadno isplatiti najviše za 12 mjeseci unatrag, računajući od dana podnošenja zahtjeva za isplatu.«

18.1. Predlagateljica osporava suglasnost s Ustavom članka 87. stavka 2. ZOMO-a zbog njegova povratnog (retroaktivnog) učinka. Smatra da u prijelaznim i završnim odredbama (članak 194. ZOMO-a) nije određeno koje se pravo primjenjuje na sporove u tijeku i da proizlazi kako ZOMO djeluje retroaktivno. Predlagateljica smatra članak 87. stavak 2. ZOMO-a nesuglasnim s člancima 3., 14. stavkom 2. i 26. Ustava. Međutim, iz navoda prijedloga može se zaključiti da članak 87. stavak 2. ZOMO-a predlagateljica smatra nesuglasnim i s člankom 89. stavkom 4. Ustava. Budući da članak 26. Ustava (»Svi su državljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.«) očito nije mjerodavan za konkretan slučaj, u daljnjem tekstu obrazloženja on se neće spominjati.

Prijedlog nije osnovan.

18.2. U članku 87. stavku 2. ZOMO-a propisuje se mogućnost isplate dospjelih, a neisplaćenih mirovina i drugih mirovinskih primanja za slučaj u kojem je do neisplate došlo zbog okolnosti koje je izazvao korisnik primanja. ZOMO predviđa da se u takvom slučaju dospjela, a neisplaćena mirovinska primanja isplaćuju za najviše 12 mjeseci unatrag.

Ustavni sud napominje da nije točan navod predlagateljice o neuređenosti pitanja okončanja započetih postupaka ostvarivanja prava i započetih upravnih sporova. Navedena pitanja uređena su člankom 190. ZOMO-a koji glasi:

»Članak 190.

(1) Postupak za ostvarivanje prava iz mirovinskog i invalidskog osiguranja koja se ostvaruju do 31. prosinca 1998., kao i postupak za utvrđivanje mirovinskog staža pokrenut do 31. prosinca 1998., završit će se prema propisima koji su važili do toga dana.

(2) Upravni sporovi u svezi sa stavkom 1. ovoga članka dovršit će se prema propisima koji su važili do 31. prosinca 1998.«

Prigovori predlagateljice o retroaktivnosti djelovanja ZOMO-a očito su neosnovani, jer uređivanje tzv. zatečenih predmeta, to jest određivanje da će se na postupke koji su započeli u prošlom zakonodavnom režimu, a nisu okončani do stupanja na snagu novog zakonodavnog režima, primjenjivati zakonska pravila koja su važila u vrijeme njihova započinjanja – nije pitanje retroaktivnosti.

Na temelju iznesenog, a u svjetlu prigovora predlagateljice, Ustavni sud je utvrdio da članak 87. stavak 2. ZOMO-a nije u nesuglasnosti s člancima 3., 14. stavkom 2. i 89. stavkom 4. Ustava.

Članak 90. stavci 3. i 5. ZOMO-a

19. Suglasnost s Ustavom članka 90. stavka 3. ZOMO-a osporavaju Matija Očić (U-I-54015/2009), Primorsko-goranska stranka umirovljenika (U-I-1109/1998), Lucija Kalember (U-I-42/1999), Hrvatska odvjetnička komora (U-I-54014/2009), Đuro Rakitić (U-I-191/1999), Pavao Scotti (U-I-769/1999) i Jozo Marović (U-I-822/1999). Mijo Živković (U-I-796/2004) osporava suglasnost s Ustavom članka 90. stavka 5. ZOMO-a.

Nakon stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2002 osporene odredbe glase:

»Članak 90.

(...)

(3) Korisniku mirovine koji se zaposli ili počne obavljati djelatnost na temelju koje postoji obveza osiguranja, osim u slučaju iz članka 16.a ovoga Zakona, isplata mirovine se obustavlja.

(...)

(5) Korisniku starosne mirovine može se odrediti nova mirovina, ako je navršio najmanje jednu godinu staža osiguranja nakon priznanja prava na starosnu mirovinu. Nova mirovina odredit će se prema članku 74. do 82. ovoga Zakona prema ukupno navršenom mirovinskom stažu i ostvarenim vrijednosnim bodovima prije i poslije ostvarivanja prava na starosnu mirovinu.«

19.1. Predlagatelji (U-I-54015/2009), (U-I-1109/1998), (U-I-42/1999), (U-I-54014/2009), (U-I-191/1999), (U-I-769/1999) i (U-I-822/1999) naglašavaju činjenicu da je kod osoba koje su u potpunosti, uplatom propisanih iznosa kroz 40 ili više godina u fond mirovinskog osiguranja, uplatile dio svojih bruto primanja, riječ o njihovoj kapitaliziranoj štednji koja je u smislu Zakona o vlasništvu njihovo vlasništvo.

Člankom 90. stavkom 3. ZOMO-a osiguranici su, prema mišljenju predlagatelja, dvostruko oštećeni. Prvo, bez razloga im se zadržava njihova imovina i umanjuju stečena prava na punu mirovinu, te drugo, bezrazložno im se i dalje naplaćuju doprinosi nakon proteka zakonom predviđenog roka osiguranja, a koje su oni u cijelosti podmirili. Navode da umirovljeni poljoprivrednici prilikom ostvarivanja prava na mirovinu zadržavaju pravo rada na svojem poljoprivrednom imanju. Za razliku od njih, drugi osiguranici ne mogu »istovremeno uživati navedene slobode i prava i primati zasluženu starosnu mirovinu«.

Članak 90. stavak 3. ZOMO-a predlagatelji osporavaju i stoga što se njime u pogledu mogućnosti daljnjeg rada i isplate mirovine svi umirovljenici stavljaju u jednak položaj, premda svi korisnici mirovine nisu i ne mogu biti jednaki.

Smatraju da korisnici starosne mirovine i prijevremene starosne mirovine čine jednu skupinu korisnika, te da je njihova mirovina određena isključivo na temelju njihova rada i ulaganja u mirovinsko osiguranje. Drugu skupinu čine korisnici invalidske mirovine i tih korisnika ima dvije podskupine. U prvoj su podskupini korisnici invalidske mirovine zbog gubitka radne sposobnosti kojima se ta mirovina obustavlja za vrijeme ponovnog zaposlenja ili obavljanja samostalne djelatnosti. U drugoj podskupini su korisnici invalidske mirovine kod kojih nije nastupio gubitak, već samo smanjenje njihove radne sposobnosti pa im je zakonodavac ostavio pravo na rad uz istovremeno pravo na dio njihove invalidske mirovine. Konačno, treću skupinu čine korisnici obiteljske mirovine kojima se mirovina također ne isplaćuje u slučaju njihovog zaposlenja, premda se mirovine tih korisnika ne zasnivaju na njihovu radu i ulaganju u mirovinsko osiguranje.

Predlagatelj koji osporava suglasnost s Ustavom i članka 90. stavka 5. ZOMO-a (U-I-796/2004) ističe da je pravo odlaska u starosnu mirovinu (40 godina i 14 dana radnog staža) ostvario 29. rujna 1980. godine, prije stupanja na snagu ZOMO-a (1. siječnja 1999. godine). Budući da se nakon odlaska u mirovinu, 30. travnja 1983. godine ponovno radno aktivirao obustavljena mu je isplata mirovine i ista ponovno uspostavljena protekom 7 godina i 3 mjeseca (dakle prije stupanja na snagu ZOMO-a). Kako je odbijen sa zahtjevom podnijetim na temelju članka 90. stavka 5. ZOMO-a za ponovno određivanje iznosa starosne mirovine, smatra da je time doveden u neravnopravan položaj u odnosu osiguranike koji su svoje pravo na odlazak u starosnu mirovinu ostvarili nakon stupanja na snagu ZOMO-a.

Članak 90. stavke 3. i 5. ZOMO-a predlagatelji smatraju nesuglasnim s člancima 3., 5., 14. stavkom 2., 48. stavkom 1. i 56. (57.) Ustava te s člancima 49. stavcima 2. i 4., 50. i 55. (56.) Ustava koji glase:

Članak 48. (stavak 1.)

»Jamči se pravo vlasništva.«

Članak 49. (stavci 2. i 4.)

»(...)

Država osigurava svim poduzetnicima jednak pravni položaj na tržištu. Zabranjena je zlouporaba monopolskog položaja određenog zakonom.

(...)

Prava stečena ulaganjem kapitala ne mogu se umanjiti zakonom niti drugim pravnim aktom.«

»Članak 50.

Zakonom je moguće u interesu Republike Hrvatske ograničiti ili oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti.

Poduzetnička se sloboda i vlasnička prava mogu iznimno ograničiti zakonom radi zaštite interesa i sigurnosti Republike Hrvatske, prirode, ljudskog okoliša i zdravlja ljudi.«

Članak 55. (56.)

»Svatko ima pravo na rad i slobodu rada.

Svatko slobodno bira poziv i zaposlenje i svakomu je pod jednakim uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost.«

Prijedlozi nisu osnovani.

19.2. Člankom 90. stavkom 3. ZOMO-a uređeno je pitanje utjecaja ponovnog stjecanja svojstva aktivnog osiguranika na isplatu mirovine. Navedeno pitanje ZOMO je uredio na način da ponovno stjecanje svojstva osiguranika ima za posljedicu obustavu isplate mirovine. Iznimka je učinjena jedino u odnosu na korisnike invalidske mirovine zbog profesionalne nesposobnosti za rad koji mogu istodobno raditi sa smanjenom preostalom radnom sposobnošću i primati umanjenu invalidsku mirovinu.

U vezi s prigovorom da se poljoprivrednicima ne obustavlja isplata mirovine ako se nastave baviti poljoprivrednom djelatnošću, Ustavni sud tumači da se i na njih primjenjuje pravilo o obustavi isplate mirovine u slučaju ponovnog stjecanja svojstva aktivnog osiguranika. Međutim, prigovor koji ističu predlagatelji ne odnosi se na razliku u zakonskom uređenju navedenog pitanja, već na problem povezan s načinom utvrđivanja koji je poljoprivrednik aktivan, a koji nije.

Ustavni sud podsjeća da je temeljni cilj mirovinskog sustava osiguranje socijalne sigurnosti osoba koje zbog prestanka gospodarske aktivnosti (zbog godina života ili invalidnosti) ili zbog smrti člana obitelji (supružnika, roditelja ili drugog srodnika koji je radom ili korištenjem mirovine stjecao sredstva za život), prestaju ostvarivati sredstva kojima osiguravaju svoju egzistenciju i egzistenciju svoje obitelji. Stoga je uvjetovanje stjecanja prava na mirovinu prestankom obavljanja djelatnosti na temelju koje je osoba aktivni osiguranik u skladu s ovlaštenjem zakonodavca da zakonom uređuje pitanja mirovinskog osiguranja. Takvo rješenje nije u nesuglasnosti s ustavnim odredbama na koje se predlagatelji pozivaju.

Predlagatelji smatraju da se propisivanjem obustave isplate mirovine (ako se osiguranik ponovno zaposli) oduzimaju stečena prava osiguranicima koji su uplatom doprinosa kroz 40 godina (muškarci) odnosno 35 godina (žene) potpuno uplatili propisane doprinose. Također smatraju da njihovi uplaćeni doprinosi predstavljaju njihovu kapitaliziranu štednju i vlasništvo.

Ustavni sud ocjenjuje da se ti prigovori moraju razmatrati u svjetlu cjelokupnog sustava propisanog ZOMO-om, uključujući i promjene koje se odvijaju u sklopu uvođenja novih kapitalno financiranih dijelova mirovinskog sustava. Zbog činjenice da je riječ o javnom, tekuće financiranom mirovinskom sustavu utemeljenom na generacijskoj solidarnosti, Ustavni sud te navode predlagatelja ocjenjuje neosnovanim. O obveznom mirovinskom osiguranju utemeljenom na generacijskoj solidarnosti koji se provodi na načelima javnog prava, odnosno o sustavu tekućeg financiranja mirovinskog osiguranja u kojem doprinosi izdvojeni za mirovinsko osiguranje od aktivne generacije osiguranika služe neposredno za isplatu mirovina osiguranika koji su već ostvarili svoje pravo na mirovinu, Ustavni sud izrazio je načelna stajališta u odluci i rješenju broj: U-I-988/98 i dr. (vidi točku 5. obrazloženja ovog rješenja). U toj je odluci, odnosno rješenju Ustavni sud podrobno razmotrio i temeljna obilježja sustava koji je – u okviru reforme mirovinskog osiguranja – uveden ZOMO-om.

Ustavni sud nadalje primjećuje da, u odnosu na obvezu uplate doprinosa za tzv. punu mirovinu, ZOMO kao jedan od osiguranih rizika predviđa određenu životnu dob, a ne uplatu doprinosa kroz određeno razdoblje. Zbog takvog je pristupa u ZOMO-u napušten institut tzv. pune starosne mirovine (40 godina mirovinskog staža za muškarce i 35 godina mirovinskog staža za žene), što je razlika u odnosu na zakone koji su bili na snazi do dana početka primjene ZOMO-a, to jest do 1. siječnja 1999. Prema ZOMO-u, mirovina se više ne može ostvariti samo na temelju navršavanja određenog mirovinskog staža.

Ustavni sud ponavlja da zakonodavac ima pravo slobodno uređivati sustav mirovinskog osiguranja, uz uvjet da poštuje temeljne ustavne vrednote i zaštićena ustavna dobra. Radi olakšavanja prilagodbe novom mirovinskom sustavu, člankom 179. ZOMO-a omogućeno je osobama koje imaju 40, odnosno 35 godina mirovinskog staža da u prijelaznom razdoblju starosnu mirovinu ostvare pod povoljnijim uvjetima, odnosno uz godine života koje se inače traže za stjecanje prava na prijevremenu starosnu mirovinu. Dakle, mirovinski staž i uplata doprinosa nisu, sami po sebi, dostatan uvjet za stjecanje prava na starosnu mirovinu. Stoga Ustavni sud nije utvrdio da je članak 90. stavak 3. ZOMO-a nesuglasan s odredbama Ustava na koje se predlagatelji pozivaju.

Konačno, Ustavni sud primjećuje da predlagatelji s jedne strane smatraju osporene odredbe ZOMO-a nesuglasnima s člankom 14. stavkom 2. Ustava. S druge strane, međutim, predlagatelji osporavaju te iste odredbe ZOMO-a i stoga što sve umirovljenike stavljaju u jednak položaj.

Razmatrajući te navode, Ustavni sud ocjenjuje da postoje sličnosti u osiguranim rizicima i pravima između različitih skupina osoba osiguranika, jer se osiguranje svih osiguranika provodi na temelju generacijske solidarnosti i tekućeg financiranja u okviru jedinstvenog mirovinskog sustava. Pri tome, međutim, ZOMO sadrži i posebne odredbe za pojedine skupine osiguranika (npr. odredbe o nemogućnosti poljoprivrednika da steknu invalidsku mirovinu zbog profesionalne nesposobnosti za rad). Takvim se posebnim zakonskim režimima za pojedine skupine osiguranika omogućava uvažavanje njihovih posebnosti. U skladu s tim, Ustavni sud ne nalazi da su odredbe ZOMO-a koje, primjerice, predviđaju mirovinsko osiguranje obrtnika u istom sustavu u kojem su osigurani radnici i poljoprivrednici nesuglasne s člankom 14. stavkom 2. Ustava.

19.3. Ustavni sud primjećuje da se člankom 90. stavkom 5. ZOMO-a korisnicima mirovina daje pravo zahtijevati ponovni izračun mirovine na temelju mirovinskog staža navršenog nakon umirovljenja samo ako su nakon umirovljenja ostvarili najmanje godinu dana mirovinskog staža.

S obzirom na složenost postupka ponovnog određivanja mirovine i činjenicu da naknadno ostvareni staž može utjecati na visinu prava samo ako je značajnijeg trajanja, Ustavni sud ocjenjuje da to zakonsko ograničenje ima legitiman cilj (ekonomičnost postupanja i djelotvornost priznatih prava) i da je razmjerno naravi potrebe za ograničenjem. Stoga ne nalazi da bi takvo uređenje uvjeta za ponovno određivanje visine mirovine bilo protivno člancima 50., 55. i 56. Ustava.

Konačno, u odnosu na navode iz prijedloga u predmetu broj: U-I-796/2004 napominje se da je predlagatelj pravo na odlazak u starosnu (punu) mirovinu ostvario u vrijeme primjene Zakona o mirovinskom i invalidskom osiguranju (»Narodne novine« broj 26/83., 5/86., 42/87., 34/89., 57/89., 40/90., 9/91., 26/93., 96/93., 44/94. i 59/96.).

Zakon o mirovinskom osiguranju korisnicima prava iz mirovinskih osiguranja koji su to pravo ostvarili prema propisima o mirovinskom i invalidskom osiguranju koji su važili do početka primjene ZOMO-a u članku 172. (vidi točke 24. do 24.2. obrazloženja ovog rješenja) zajamčio je ostvarivanje tih prava i nakon 1. siječnja 1999. godine u istom opsegu uz usklađenje prema članku 86. tog zakona (vidi točke 17. do 17.2. obrazloženja ovog rješenja).

Svoju prosudbu nesuglasnosti članka 90. stavka 3. ZOMO-a s člankom 14. stavkom 2. Ustava predlagatelj obrazlaže primjerom primjene te zakonske odredbe. Primjena zakona ili pojedinih njihovih odredbi može biti predmetom ispitivanja samo u postupku koji se pred Ustavnim sudom pokreće ustavnom tužbom. U postupku ocjene suglasnosti zakona s Ustavom Ustavni sud nije nadležan ocjenjivati njihovu primjenu u postupcima pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti (vidi točku 7.3. obrazloženja ovog rješenja).

Članak 125. stavak 5. ZOMO-a

20. Suglasnost s Ustavom članka 125. stavka 5. ZOMO-a osporavaju Neven Petković (U-I-3667/2006) i Đuro Rađenović (U-I-1029/2002).

Osporena odredba ZOMO-a glasi:

»Članak 125.

(…)

(5) Upravni spor ne može se voditi protiv rješenja donesenog u reviziji, odnosno u povodu žalbe, ako je s tim rješenjem rješenje prvog stupnja poništeno i predmet vraćen na ponovni postupak.«

20.1. Predlagatelji osporavaju suglasnost s Ustavom navedene odredbe ZOMO-a, jer smatraju da rješenje tijela prvoga stupnja koje se u povodu žalbe ili u postupku revizije poništava, a predmet vraća na ponovni postupak tijelu prvog stupnja, predstavlja upravni akt te da je protuustavno onemogućavati pokretanje upravnog spora protiv takvih rješenja, odnosno da je time onemogućena sudska zaštita protivno članku 19. stavku 2. Ustava. Smatraju da je članak 125. stavak 5. ZOMO-a nesuglasan s člancima 5. stavkom 1. i 19. stavkom 2. Ustava.

Prijedlozi nisu osnovani.

20.2. Ustavni sud podsjeća da se upravni spor može voditi tek onda kad postoji konačno rješenje (upravni akt). U situaciji kad je rješenje donijelo upravno ili drugo tijelo s javnim ovlastima u prvostupanjskom upravnom postupku, a ono je u žalbenom ili revizijskom postupku poništeno, ne postoji konačni upravni akt, kojim je odlučeno o pravu ili obvezi iz mirovinskog osiguranja, protiv kojeg bi se mogao voditi upravni spor.

Ako je u žalbenom ili revizijskom postupku prvostupanjsko rješenje upravnog ili drugog tijela s javnim ovlastima poništeno i predmet vraćen na ponovni postupak, onda rješenje tek treba biti doneseno (s tim se ciljem i vodi ponovni postupak pred nadležnim prvostupanjskim tijelom).

Stoga Ustavni sud ocjenjuje da članak 125. stavak 5. ZOMO-a nije u nesuglasnosti s člancima 5. stavkom 1. i 19. stavkom 2. Ustava. Takvim zakonskim rješenjem nije isključena mogućnost sudske zaštite i pristupa sudu, jer se upravni spor može voditi protiv svakog konačnog upravnog akta, pa tako i konačnog rješenja iz članka 125. stavka 5. ZOMO-a.

Članci 127. stavak 5., 137. točka 1., 139. stavak 2., 154. stavci 1. i 4. i 187. stavci 1., 2. i 3. ZOMO-a

21. Suglasnost s Ustavom članaka 127. stavka 5., 137. točke 1., 139. stavka 2., 154. stavaka 1. i 4. i 187. stavaka 1., 2. i 3. ZOMO-a osporavaju Matica hrvatskih umirovljenika Grada Zagreba (U-I-455/1999) i Dragutin Menard (U-I-1095/1998).

Osporene odredbe ZOMO-a glase:

»Članak 127.

(1) Zavod je javna ustanova, na koju se primjenjuju propisi o ustanovama, ako ovim Zakonom nije drukčije uređeno.

(...)

(5) Zavod ima jedan žiro-račun.

(…)

Članak 137.

Izdaci mirovinskog osiguranja su:

(1) mirovine, novčane naknade i druga novčana primanja na temelju stečenih prava,

(…)

Članak 139.

(...)

(2) Godišnje izvješće obvezno sadrži podatke o:

1) osiguranim osobama i korisnicima prava,

2) prihodima i izdacima,

3) sredstvima pričuve.

(…)

Članak 154.

(1) Zavod ima poslovni fond i fond pričuve.

(...)

(4) Tijekom godine sredstva poslovnog fonda i fonda pričuve koriste se za tekuće poslovanje ili se ulažu radi prikupljanja dodatnih prihoda.

(…)

Članak 187.

(1) Danom početka primjene ovoga Zakona, Republički fond mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika Hrvatske, Republički fond mirovinskog i invalidskog osiguranja samostalnih privrednika Hrvatske i Republički fond mirovinskog i invalidskog osiguranja individualnih poljoprivrednika Hrvatske prestaju s radom.

(2) Do dana početka primjene ovoga Zakona upravni odbori republičkih fondova iz stavka 1. ovoga članka sastavit će zaključne obračune republičkih fondova.

(3) Danom početka primjene ovoga Zakona započinje s radom Hrvatski zavod za mirovinsko osiguranje koji preuzima sredstva, prava i obveze tih fondova i zaposlenike Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika Hrvatske.

(...)«

21.1. Predlagatelji osporavaju navedene odredbe ZOMO-a stoga što osporeni članci predviđaju obvezu HZMO-a da ima samo jedan žiro račun, da sastavlja samo jedno godišnje izvješće te da ima samo jedan poslovni fond i jedan fond pričuve. Prema mišljenju predlagatelja, izvješće HZMO-a sadrži nedefinirane podatke o osiguranim osobama i korisnicima prava te o prihodima i rashodima na sredstvima pričuve. Posebno ističu, u pogledu članka 187. stavaka 1., 2. i 3. ZOMO-a, da tržišno privređivanje, privatna imovina te interesi koji iz toga proizlaze zahtijevaju transparentno vođenje novčanih sredstava redovnih uplata osiguranika i ostalih prihoda. Konačno, predlagatelji smatraju da je članak 187. stavci 1., 2. i 3. ZOMO-a nedorečen.

Navedene odredbe ZOMO-a predlagatelji smatraju nesuglasnim s člancima 3., 4., 5., 14. stavkom 2., 17. i 56. (57.) Ustava, kao i s člankom 1. stavkom 1. Ustava koji glasi:

Članak 1. (stavak 1.)

»Republika Hrvatska jedinstvena je i nedjeljiva demokratska i socijalna država.«

Prijedlozi nisu osnovani.

21.2. Suglasnost s Ustavom osporenih odredbi ZOMO-a predlagatelji osporavaju stoga što je njima predviđeno da će u Republici Hrvatskoj mirovinsko osiguranje provoditi, umjesto tri prethodno postojeća mirovinska fonda (Republički fond mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika Hrvatske, Republički fond mirovinskog i invalidskog osiguranja samostalnih privrednika Hrvatske i Republički fond mirovinskog i invalidskog osiguranja individualnih poljoprivrednika Hrvatske), samo jedan (novoutemeljeni) nositelj osiguranja: Hrvatski zavod za mirovinsko osiguranje (HZMO).

Ustavni sud ocjenjuje da sličnosti u osiguranim rizicima, pravima i načinu provođenja osiguranja mogu biti opravdanje za objedinjavanje prethodno postojećih fondova u jednu ustanovu. Pri tome zakoni omogućavaju da se posebnosti pojedinih skupina osiguranika posebno urede. Ustavni sud ne nalazi da bi navedena organizacijska promjena u provođenju mirovinskog osiguranja u Hrvatskoj bila protivna Ustavu. U tom smislu Ustavni sud ne nalazi da bi Ustavu bile nesuglasne odredbe ZOMO-a koje predviđaju postojanje jednog žiro-računa, jednog poslovnog fonda i fonda pričuve, te izradu jedinstvenog financijskog izvješća. To ne priječi nadležne institucije da u okviru izvješća iskazuju podatke o različitim skupinama osiguranika ili da, ako za to postoji potreba, posebno prikažu prihode i rashode za potrebe financiranja mirovinskog osiguranja određene skupine osiguranika.

Zbog činjenice da je hrvatski mirovinski sustav generacijske solidarnosti oblik obveznog, zakonom uvedenog mirovinskog osiguranja, te da je riječ o sustavu u kojem se sredstva za isplatu mirovina osiguravaju na načelima tekućeg financiranja, uz vrlo značajan doprinos državnog proračuna, Ustavni sud ne nalazi da bi Ustavu bilo protivno povjeravanje provedbe toga osiguranja javnoj ustanovi – Hrvatskom zavodu za mirovinsko osiguranje.

O obveznom mirovinskom osiguranju utemeljenom na generacijskoj solidarnosti koje se provodi na načelima javnog prava, odnosno o razlozima zbog kojih je provedeno spajanje ranija tri fonda u sadašnji HZMO, Ustavni sud izrazio je pravno stajalište u odluci i rješenju broj: U-I-988/98 i dr.

Članak 131. stavak 2. ZOMO-a

22. Suglasnost s Ustavom članka 131. stavka 2. ZOMO-a osporava Matica hrvatskih umirovljenika Grada Zagreba (U-I-455/1999).

Nakon stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2004-1 osporene odredbe glase:

»Članak 131.

(…)

(2) Upravno vijeće ima 13 članova koje imenuje Vlada Republike Hrvatske i to:

1) četiri člana na prijedlog ministra nadležnog za mirovinsko osiguranje,

2) tri člana na prijedlog udruga osiguranika,

3) tri člana na prijedlog udruga umirovljenika,

4) tri člana na prijedlog udruga poslodavaca,

(…)«

22.1. Predlagateljica osporava članak 131. stavak 2. ZOMO-a zbog narušene ravnopravnosti u zastupljenosti predstavnika osiguranika. Ističe da Vlada, koja sudjeluje s vrlo malo sredstava u ostvarivanju prava iz mirovinskog i invalidskog osiguranja, nema nikakvog razloga da u Upravnom vijeću HZMO-a u većem dijelu bude zastupljena sa svojim predstavnicima i da oni, u naravi, upravljaju Zavodom.

Navedene odredbe ZOMO-a predlagateljica smatra nesuglasnima s člancima 3., 5., 14. stavkom 2., 17. i 56. (57.) Ustava.

Prijedlog nije osnovan.

22.2. Člankom 131. stavkom 2. ZOMO-a određen je broj članova Upravnog vijeća HZMO-a, način imenovanja te način predlaganja kandidata za članove Upravnog vijeća. S obzirom da je HZMO javna ustanova kojoj je povjereno provođenje obveznog, javnog i na tekućem financiranju utemeljenog dijela hrvatskog mirovinskog sustava, Ustavni sud ne nalazi da bi s navedenim odredbama Ustava bila nesuglasna zakonska odredba koja ovlašćuje Vladu Republike Hrvatske da imenuje članove Upravnog vijeća. To tim više što prema članku 155. ZOMO-a država iz državnog proračuna osigurava nedostajuća, za održavanje likvidnosti HZMO-a potrebna sredstva. Stupanj odgovornosti države za financiranje i funkcioniranje mirovinskog sustava utemeljenog na generacijskoj solidarnosti i tekućem financiranju legitimira interes države za imenovanje članova najvišeg tijela upravljanja HZMO-om.

Ustavni sud ocjenjuje da je struktura Upravnog vijeća propisana na način da svim zainteresiranim skupinama omogućava zastupljenost i izražavanje interesa i stavova u Upravnom vijeću. Člankom 3. ZID-a ZOMO/2004-1 značajno je smanjen (sa sedam na četiri) broj članova Upravnog vijeća HZMO-a koje Vlada Republike Hrvatske imenuje na prijedlog ministra nadležnog za mirovinsko osiguranje, a povećan je broj članova Upravnog vijeća koje Vlada Republike Hrvatske imenuje na prijedlog udruga osiguranika, umirovljenika i poslodavaca (sa šest na devet). Takvim uređenjem načina upravljanja institucijom koja provodi javno, obvezno i tekuće financirano mirovinsko osiguranje zakonodavac nije prekoračio svoje ustavne ovlasti iz članka 80. Ustava. Stoga članak 131. stavak 2. ZOMO-a nije u nesuglasnosti s člankom 1. stavkom 1. i člancima 3., 4., 5., 14. stavkom 2. i 56. (57.) Ustava. Članak 17. Ustava, na koji se također pozivaju pojedini predlagatelji, nije mjerodavan za konkretan slučaj.

Članak 152. stavak 1. točka 8. ZOMO-a

23. Suglasnost s Ustavom članka 152. stavka 1. točke 8. ZOMO-a osporava Ilija Labus (U-I-1106/1998).

Osporena odredba ZOMO-a glasi:

»Članak 152.

(1) Republika Hrvatska osigurava sredstva u državnom proračunu za pokrivanje dijela obveza mirovinskog osiguranja koje nastaju priznavanjem i određivanjem mirovine pod povoljnijim uvjetima, i to za:

(...)

8) mirovinu koju su ostvarili pripadnici bivše JNA i za obiteljsku mirovinu ostvarenu nakon smrti tih pripadnika.«

23.1. Predlagatelj članak 152. stavak 1. točku 8. ZOMO-a »doživljava« kao kulminaciju dugogodišnjeg zakidanja stečenih prava umirovljenika koji su mirovinu ostvarili kao pripadnici bivše JNA, odnosno korisnika njihovih obiteljskih mirovina. Predlagatelja smeta izraz »pripadnik bivše JNA« kao izrazito tendenciozan, jer se nastoji tu skupinu vojnih osiguranika prikazati kao pripadnike one JNA koja je izvršila agresiju na Republiku Hrvatsku. Navedenu odredbu ZOMO-a predlagatelj smatra nesuglasnom s člancima 3., 5., 14. stavkom 2. i 19. te člankom 35. Ustava koji glasi:

»Članak 35.

Svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti.«

Prijedlog nije osnovan.

23.2. Nakon razmatranja članka 152. stavka 1. točke 8. ZOMO-a, Ustavni sud je utvrdio da se njome propisuje obveza Republike Hrvatske da u državnom proračunu osigura sredstva za pokrivanje dijela obveza mirovinskog osiguranja koje nastaju priznavanjem i određivanjem mirovina pod povoljnijim uvjetima, a koje su mirovine ostvarili pripadnici bivše JNA i članovi njihovih obitelji. Riječ je o obvezama iz mirovinskog sustava koje nisu utemeljene na prethodnom mirovinskom stažu i uplati doprinosa u hrvatski mirovinski sustav. S obzirom da je riječ o zakonskoj odredbi kojom se osiguravaju sredstva za isplatu mirovina koje su ostvarene bez uplate odgovarajućih doprinosa u hrvatski mirovinski sustav, Ustavni sud smatra da je ona usmjerena na zaštitu prava navedenih osoba. Ona nije u nesuglasnosti s člancima 3., 5., 14. stavkom 2., 19. i 35. Ustava.

Ustavni sud na kraju podsjeća da je u većem broju svojih odluka već izrazio stajalište da nije u njegovoj nadležnosti ocjenjivati primjerenost u zakonima korištenog pravnog nazivlja.

Članci 172. i 173. ZOMO-a

24. Suglasnost s Ustavom članaka 172. i 173. ZOMO-a osporavaju Ilija Labus (U-I-1106/1998), Mirjana Gertrud Gregorec-Aparnik i dr. (U-I-1465/2001) i Dragutin Menard (U-I-1095/1998).

Osporene odredbe ZOMO-a glase:

»Članak 172.

(1) Korisnicima prava na starosnu mirovinu, prijevremenu starosnu mirovinu, invalidsku mirovinu, obiteljsku mirovinu, minimalnu mirovinu, zaštitni dodatak uz mirovinu, doplatak za pomoć i njegu kao i na novčanu naknadu zbog tjelesnog oštećenja, koji su ta prava ostvarili prema propisima o mirovinskom i invalidskom osiguranju koji su važili do početka primjene ovoga Zakona, osiguravaju se ta prava i nakon toga dana u istom opsegu i usklađuju se prema članku 86. ovoga Zakona.

(2) Radi primjene članka 86. ovoga Zakona mirovine i ostala mirovinska primanja iz stavka 1. ovoga članka iskazat će se u osobnim bodovima, tako da se svota mirovine i drugog primanja koje pripada 1. siječnja 1999., podijeli s aktualnom vrijednošću mirovine određene 1. siječnja 1999., a obiteljska mirovina podijeli i s mirovinskim faktorom iz članka 80. stavka 1. točke 7. ovoga Zakona.«

Članak 173.

Djetetu bez oba roditelja, koji su umrli prije početka primjene ovoga Zakona, koje je ostvarilo pravo na obiteljsku mirovinu iza smrti jednog roditelja, na njegov zahtjev odredit će se nova svota mirovine primjenom odredbe članka 79. stavka 8. i članka 80. stavka 1. točke 7. ovoga Zakona. Nova svota obiteljske mirovine pripada od prvog dana idućeg mjeseca nakon dana podnošenja zahtjeva.«

24.1. Predlagatelji osporavaju suglasnost s Ustavom članaka 172. i 173. ZOMO-a zbog sljedećih razloga: budući da su obje zakonske odredbe »ugrađene u prijelazne i završne odredbe Zakona«, kad se na temelju njih vrši usklađivanje i preračunavanje već od prije (u smislu starog zakona) ostvarenih prava na određene oblike mirovinskih primanja (starosna mirovina, prijevremena mirovina, obiteljska mirovina i dr.) dolazi do znatnog umanjenja iznosa mirovinskog primanja u odnosu na iznos koji je korisnik ostvario u smislu zakona koji se primjenjivao do stupanja na snagu osporenog ZOMO-a. Posebno ukazuju na vojne umirovljenike kojima se zbog umanjenja »startne« osnovice i izostalog usklađivanja mjesečna mirovinska primanja svode na iznos od 59,92% umjesto na iznos od 63,22% aktualne vrijednosti mirovine. Navedene prijelazne odredbe ZOMO-a predlagatelji osporavaju zbog nesuglasnosti s člancima 3., 5., 14. stavkom 2., 19., 35. i 48. stavkom 4. te s člankom 140. (141.) Ustava, koji glasi:

Članak 140. (141.)

»Međunarodni ugovori koji su sklopljeni i potvrđeni u skladu s Ustavom i objavljeni, a koji su na snazi, čine dio unutarnjega pravnog poretka Republike Hrvatske, a po pravnoj su snazi iznad zakona. Njihove se odredbe mogu mijenjati ili ukidati samo uz uvjete i na način koji su u njima utvrđeni, ili suglasno općim pravilima međunarodnog prava.«

Prijedlozi nisu osnovani.

24.2. Člancima 172. i 173. ZOMO-a uređuje se pitanje nastavka korištenja prava iz mirovinskog i invalidskog osiguranja koja su osiguranici ostvarili prije stupanja na snagu ZOMO-a, dakle do 31. prosinca 1998. Svi adresati članka 172. stavka 1. ZOMO-a nastavljaju ta prava ostvarivati i nakon stupanja na snagu ZOMO-a, uključujući i ona koja ZOMO pro futuro, od dana početka primjene, više ne priznaje (primjerice, doplatak za pomoć i njegu, novčana naknada za tjelesno oštećenje nastalo izvan rada, itd.). Dakle, prava priznata prije stupanja na snagu ZOMO-a zadržavaju se i za ubuduće. Iznimno, u članku 174. ZOMO-a predviđeno je da će se nakon stupanja na snagu ZOMO-a pojedina do tada priznata prava prevesti na ZOMO-om novoustanovljena prava.

U članku 172. stavku 2. ZOMO-a određuje se da će se primanja na osnovi prava stečenih do 31. prosinca 1998. preračunati i izraziti na način na koji će se ta primanja izračunavati i izražavati nakon početka primjene ZOMO-a. U tom smislu mirovine i ostala mirovinska primanja iskazuju se u osobnim bodovima koji se dobiju dijeljenjem tih primanja s aktualnom vrijednošću mirovine određenom za 1. siječnja 1999., a za obiteljsku mirovinu i odgovarajućim propisanim mirovinskim faktorom. Također u članku 173. ZOMO-a propisano je da će se djetetu koje je ostalo bez oba roditelja i koje je pravo na obiteljsku mirovinu ostvarilo na temelju ranijih propisa iz mirovinskog osiguranja, nastaviti isplata obiteljske mirovine, a novi iznos te mirovine biti će izračunat u smislu članka 79. stavka 8. i članka 80. stavka 1. točke 7. ZOMO-a.

Navedenim preračunavanjem ne mijenja se bitno visina pripadajućih mirovina i ostalih mirovinskih primanja. Takvo preračunavanje i izražavanje mirovine u osobnim bodovima propisano je radi primjene jedinstvenog sustava usklađivanja mirovina i mirovinskih prava, uređenog člankom 86. ZOMO-a, da bi se mirovine ostvarene prije i nakon stupanja na snagu ZOMO-a usklađivale na jednak način (za polovinu porasta potrošačkih cijena i plaća u prethodnom polugodištu).

Ovlast je zakonodavca da samostalno odlučuje o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj u skladu s Ustavom i zakonom (članak 2. stavak 4. alineja 1. Ustava). Stajalište je Ustavnog suda da je člancima 172. i 173. ZOMO-a zakonodavac u granicama svojih ustavnih ovlasti propisao način usklađivanja mirovinskih primanja korisnika. Slijedom navedenog, članke 172. i 173. ZOMO-a Ustavni sud ne nalazi nesuglasnima s odredbama Ustava na koje se predlagatelji pozivaju, ali ni s međunarodnim obvezama koje je Republika Hrvatska preuzela u skladu s člankom 140. (141.) Ustava.

Članak 172.a ZOMO-a

25. Suglasnost s Ustavom članka 172.a ZOMO-a osporavaju Karlo Drago Kovač (U-I-872/2002) i Momčilo Jovanović (U-I-623/2002).

Osporeni članak 172.a (ZD-a ZOMO/2001.) glasi:

»Članak 172.a

(1) Korisnicima mirovine pripadnicima bivše JNA, sudionicima narodnooslobodilačkog rata od 6. travnja 1941. do 15. svibnja 1945., pripadnicima Hrvatske domovinske vojske mobilizirane od 17. travnja 1941. do 15. svibnja 1945. i korisnicima obiteljske mirovine članova njihovih obitelji kojima je mirovina određena prema propisima koji su važili do 31. prosinca 1998. i za koje se sredstva osiguravaju u državnom proračunu, svota mirovine koja je pripadala na dan 30. rujna 2001. smanjuje se ovisno o visini, i to:

1) za 8% razlika od 2.500,01 do 3.000,00 kuna,

2) za 12% razlika od 3.000,01 do 4.000,00 kuna,

3) za 16% razlika od 4.000,01 do 5.000,00 kuna i

4) za 20% iznos od 5.000,00 kuna i nadalje.

(2) Svota mirovine smanjena prema stavku 1. ovoga članka ne može iznositi manje od svote mirovine određene prema općim propisima o mirovinskom osiguranju.

(3) Svota mirovine određena prema stavku 1. ovoga članka pripada korisniku od 1. siječnja 2002.

(4) Redoviti članovi Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti dobivaju posebni dodatak mirovini.«

25.1. Predlagatelji osporavaju suglasnost s Ustavom članka 172.a ZOMO-a jer smatraju da se njime zadire u stečena prava umirovljenika. Također smatraju da se njime u neravnopravan položaj stavljaju sudionici NOR-a (1941.-1945.) i pripadnici bivše JNA, i to, primjerice, u odnosu na »rudare, ronioce, radnike s ionizirajućim zračenjem i druge«, a kojima je u ukupni staž priznat i beneficirani staž prema propisima koji su bili na snazi do 31. prosinca 2001. Navode da je navedenim skupinama prije desetak godina umanjena mirovina te sada njihove mirovine dosežu jedva 40% mirovina časnika Hrvatske vojske. Smatraju da je riječ o stečenim pravima i da se ona ne smiju ukidati.

Članak 172.a ZOMO-a predlagatelji smatraju nesuglasnim s člancima 3., 5. i 14. stavkom 2. Ustava.

Prijedlozi nisu osnovani.

25.2. Osporenim člankom 172.a ZOMO-a određeno je smanjenje određenih mirovina ostvarenih pod posebnim, u odnosu na druge umirovljenike povoljnijim, zakonom propisanim uvjetima, a za financiranje kojih mirovina se sredstva osiguravaju u državnom proračunu. Stajalište o smanjenju mirovina ostvarenih pod posebnim uvjetima Ustavni sud je već izrazio u rješenju broj: U-I-949/1999 i dr. od 26. veljače 2003. godine (»Narodne novine« broj 36/03.). U tom rješenju Ustavni sud nije prihvatio prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu sadržajno istovjetnih zakonskih odredbi o smanjenju mirovina sa sljedećim obrazloženjem:

»Temeljem ustavne ovlasti na samostalno uređivanje pravnih odnosa zakonodavac može zakonom te odnose urediti i na način da smanji visinu nekog ranije priznatog prava ukoliko ocijeni da je to potrebno s obzirom na ukupne gospodarske mogućnosti i socijalne prilike države. U konkretnom slučaju, taj zakon sadrži i zaštitnu klauzulu, prema kojoj smanjena mirovina ne može biti manja od mirovine određene po općim propisima o mirovinskom osiguranju, što ukazuje da ustavno pravo na socijalnu sigurnost tim smanjenjem nije povrijeđeno.«

Nadalje, predlagatelj Karlo Drago Kovač osporava suglasnost s Ustavom članka 172.a ZOMO-a uspoređujući dvije različite skupine umirovljenika (one koji ostvaruju mirovine na temelju staža osiguranja s povećanim trajanjem i one koji ostvaruju mirovine na temelju posebnih zakonskih pogodnosti), a koje skupine umirovljenika zbog njihove različitosti nisu usporedive. Naime, korisnici mirovina na temelju staža osiguranja s povećanim trajanjem (beneficiranog staža) ostvaruju pravo na mirovinu na temelju staža za kojeg su plaćeni povećani doprinosi, dok se sredstva za financiranje mirovina umirovljenika na koje se odnosi članak 172.a ZOMO-a osiguravaju u državnom proračunu. Na temelju navedenog, Ustavni sud je ocijenio da članak 172.a ZOMO-a nije u nesuglasnosti s člancima 3., 5. i 14. stavkom 2. Ustava.

Članak 175. ZOMO-a

26. Suglasnost s Ustavom članka 175. ZOMO-a osporavaju Dragutin Menard (U-I-1095/1998) i Branko Muštra (U-I-847/2000).

Osporena odredba ZOMO-a glasi:

»Članak 175.

Iznimno od odredbi članka 81. ovoga Zakona aktualnu vrijednost mirovine za razdoblje od 1. siječnja do 30. lipnja 1999., utvrdit će Vlada Republike Hrvatske najkasnije do 31. ožujka 1999., prema dostignutoj razini mirovina ostvarenih do 31. prosinca 1998.«

26.1. Predlagatelji osporavaju suglasnost s Ustavom članka 175. ZOMO-a jer smatraju da je tom odredbom izvršeno samo djelomično usklađivanje mirovina prema indeksu rasta prosječno ostvarene plaće svih zaposlenika u Republici Hrvatskoj. Budući da umanjeno usklađivanje počinje od početka primanja mirovine kod svakog umirovljenika, iz tako usklađenih iznosa mirovina proizlazi neisplaćena razlika osiguranicima za pojedine godine. Ujedno, predlagatelji skreću pozornost da je kroz opisano usklađivanje i izračun razlike mirovine zanemarena i obveza države u smislu odluke Ustavnog suda o vraćanju duga umirovljenicima. Smatraju da Vlada Republike Hrvatske ne može zakonski određivati aktualnu vrijednost mirovine, već može samo određivati visinu novčanih sredstava u svom djelokrugu iz državnog proračuna. Navedeni članak ZOMO-a predlagatelji smatraju nesuglasnim s člancima 1., 3., 4., 5. i 14. stavkom 2. Ustava.

Prijedlozi nisu osnovani.

26.2. Člankom 175. ZOMO-a ovlašćuje se Vlada Republike Hrvatske da, u uvjetima promjene načina izračuna visine primanja iz mirovinskog osiguranja, odredi jedan od faktora toga izračuna – prvi iznos aktualne vrijednosti mirovine (aktualna vrijednost mirovine za razdoblje od 1. siječnja do 30. lipnja 1999.). Riječ je o faktoru koji izražava koliko će mjesečno iznositi mirovina za godinu dana mirovinskog staža u godini u kojoj je plaća ili osnovica osiguranja osiguranika bila jednaka prosječnoj plaći svih zaposlenih u Republici Hrvatskoj. Zakonom se Vladi Republike Hrvatske određuje rok u kojem mora odrediti prvi iznos aktualne vrijednosti mirovine (najkasnije do 31. ožujka 1999.), te mjerila prema kojima mora odrediti iznos aktualne vrijednosti mirovine (prema dostignutoj razini mirovina do 31. prosinca 1998.). Aktualna vrijednost mirovine kao faktor izračuna mjesečnog iznosa mirovine važna je za određenje visine mirovine svakog pojedinog umirovljenika, ali i za određenje ukupnog iznosa mirovinskih izdataka.

Razmatrajući to prijelazno zakonsko uređenje, Ustavni sud nije utvrdio nesuglasnim s Ustavom da u uvjetima prijelaza na drugačiji način izračuna mirovina zakonodavac ovlasti Vladu Republike Hrvatske da odredi prvi iznos jednog od faktora za izračun mirovina od kojeg ovisi ne samo pojedinačni iznos mirovine, nego i ukupni iznos mirovinskih rashoda. Pri tome je zakonodavac Vladi Republike Hrvatske odredio mjerilo kojeg se mora pridržavati pri određivanju navedenog iznosa. To je mjerilo dostignuta razina mirovina ostvarenih do 31. prosinca 1998. Dakle, riječ je o mjerilu koje osigurava usklađenu razinu mirovina i drugih mirovinskih primanja u uvjetima prelaska na izmijenjeni sustav mirovinskog osiguranja uređen ZOMO-om. U skladu s dobivenim ovlaštenjem, Vlada Republike Hrvatske je 29. ožujka 1999. donijela Odluku o aktualnoj vrijednosti mirovine od 1. siječnja 1999. godine (»Narodne novine« broj 31/99.).

U vezi s pitanjem dostignute razine mirovina i izvršavanja odluke Ustavnog suda broj: U-I-283/1997 i dr. od 12. svibnja 1998. (»Narodne novine« broj 69/98.), Ustavni sud ostaje kod stajališta izraženog u rješenju broj: U-I-137/2001 od 19. prosinca 2001. godine (»Narodne novine« broj 3/02.): on je nadležan ocjenjivati zakon samo u odnosu na Ustav, a ne i u odnosu na svoju prethodno donesenu odluku. Navedena odluka broj: U-I-283/1997 i dr. izvršena je putem do sada donesenih zakona (Zakon o prenošenju sredstava državnog proračuna fondovima mirovinskog osiguranja te usklađivanju mirovina – »Narodne novine« broj 102/98., Zakon o povećanju mirovina radi otklanjanja razlika u razini mirovina ostvarenih u različitim razdobljima – »Narodne novine« broj 127/00. i Zakon o provođenju odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske od 12. svibnja 1998. – »Narodne novine« broj 105/04. i 19/07.). U postupku izvršavanja te odluke u cijelosti su se uvažavale gospodarske i financijske mogućnosti Republike Hrvatske. Pored toga, treba voditi računa i o činjenici da je nakon donošenja spomenutog rješenja broj: U-I-137/2001 od 19. prosinca 2001. donesen i Zakon o provođenju odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske od 12. svibnja 1998. (»Narodne novine« broj 105/04.).

Na temelju iznesenog, Ustavni sud ocjenjuje da članak 175. ZOMO-a nije u nesuglasnosti s odredbama Ustava na koje se pozivaju predlagatelji.

Članak 176. ZOMO-a

27. Suglasnost s Ustavom članka 176. ZOMO-a osporava Mladen Rade Jug (U-I-315/2001).

Osporene odredbe ZOMO-a glase:

»Članak 176.

(1) Djeca ometena u psihičkom ili fizičkom razvoju koja su ostvarila pravo na osposobljavanje za rad i pravo na novčanu naknadu za vrijeme nezaposlenosti nakon osposobljavanja za rad, prema propisima o mirovinskom i invalidskom osiguranju koji su važili do 31. prosinca 1998., nastavit će koristiti ta prava najkasnije do 31. prosinca 1999.

(2) Troškove smještaja djece ometene u psihičkom ili fizičkom razvoju u ustanovama internatskog tipa za vrijeme osnovnog i srednjeg školovanja, koje su snosili fondovi mirovinskog i invalidskog osiguranja radnika i samostalnih privrednika, prema propisima o mirovinskom i invalidskom osiguranju koji su važili do 31. prosinca 1998. snosit će Zavod najkasnije do 31. prosinca 1999.«

27.1. Predlagatelj navodi:

»(...) prema Zakonu o mirovinskom osiguranju koji je važio do 31. prosinca 1998. godine bilo mi je priznato pravo na novčanu naknadu i pravo na osposobljavanje kao djetetu ometanom u fizičkom razvoju, a koje pravo je ukinuto novim Zakonom (...)«.

Predlagatelj smatra da se člankom 176. ZOMO-a ukidaju stečena prava. Stoga taj članak ZOMO-a smatra nesuglasnom s člancima 16. (načelo razmjernosti) i 89. stavkom 4. Ustava (povratno djelovanje zakona). Prijedlogu se pridružuje i Dragutin Menard koji ističe da se tim zakonskim odredbama ukidaju stečena prava te smatra da u cilju ostvarivanja ranije stečenih prava treba ispitati mogućnosti sustava mirovinskog osiguranja i općih mogućnosti gospodarstva.

Prijedlog nije osnovan.

27.2. Osporeni članak 176. ZOMO-a pripada skupini prijelaznih i završnih odredba. Člankom 176. stavkom 1. ZOMO-a propisano je da djeca ometena u psihičkom ili fizičkom razvoju, koja su ostvarila pravo na osposobljavanje za rad i pravo na novčanu naknadu za vrijeme nezaposlenosti, prema propisima važećim do dana početka primjene ZOMO-a, ta prava nastavljaju koristiti najkasnije do 31. prosinca 1999. Prava tih osiguranika (djeca sa smetnjama u razvoju) više se neće ostvarivati u sustavu mirovinskog osiguranja, no ona nisu ukinuta, već će se ubuduće ostvarivati u sustavu socijalne skrbi. Međutim, radi osiguravanja postupnosti prijelaza s dosadašnjeg na novog nositelja skrbi za te korisnike, u članku 176. stavku 2. ZOMO-a propisano je da će tim korisnicima za ostvarivanje njihovih prava HZMO podmiriti troškove najkasnije do 31. prosinca 1999. Dakle, zakonodavac je predvidio da će u prijelaznom razdoblju u trajanju od godinu dana korisnici navedena prava ostvarivati na teret HZMO-a. Navedeno razdoblje ostavljeno je radi prilagodbe korisnika prava i tijela socijalne skrbi novom zakonskom uređenju. Ocjenjujući da je ovlast zakonodavca odrediti u kojem će se dijelu sustava socijalne sigurnosti ostvarivati pojedina prava, Ustavni sud nije našao da bi navedene odredbe ZOMO-a bile u nesuglasnosti s člancima 16. i 89. stavkom 4. Ustava.

Članak 181. stavak 1. ZOMO-a

28. Suglasnost s Ustavom članka 181. stavka 1. ZOMO-a osporava Jozo Perković (U-I-775/2002).

Nakon stupnja na snagu ZID-a ZOMO/2003 i ZID-a ZOMO/2007 osporene odredbe glase:

»Članak 181.

(1) Iznimno od odredbe članka 30. ovoga Zakona, osiguranicima kojima se do 31. prosinca 1998. staž osiguranja računao s povećanim trajanjem, dobna granica propisana za stjecanje starosne mirovine snižava se ovisno o stupnju povećanja staža i to:

1) po jednu godinu za svakih 6 godina staža osiguranja koji se za efektivno navršenih 12 mjeseci računa kao 14 mjeseci staža osiguranja,

2) po jednu godinu za svakih 5 godina staža osiguranja koji se za efektivno navršenih 12 mjeseci računa kao 15 mjeseci staža osiguranja,

3) po jednu godinu za svake 4 godine staža osiguranja koji se za efektivno navršenih 12 mjeseci računa kao 16 mjeseci staža osiguranja,

4) po jednu godinu za svake 3 godine staža osiguranja koji se za efektivno navršenih 12 mjeseci računa kao 18 mjeseci staža osiguranja.«

28.1. Predlagatelj smatra da članak 181. stavak 1. ZOMO-a ne predviđa smanjenje godina života potrebnih za ostvarivanje prava na starosnu mirovinu osobama kojima se 12 mjeseci efektivnog staža računa kao 24 mjeseca staža i da nije logično određeno smanjivanje dobne granice ovisno o stupnju povećanja staža. Navedenu zakonsku odredbu predlagatelj osporava i stoga što se njome pravo na sniženje dobne granice ograničava samo na osiguranike koji to pravo ostvare do 31. prosinca 2003. Poziva se na članak 14. stavak 2. Ustava.

Prijedlog nije osnovan.

28.2. Člankom 181. stavkom 1. ZOMO-a ne predviđa se smanjenje životne dobi za stjecanje prava na starosnu mirovinu osobama koje su ostvarile pravo na uvećani staž prema posebnim propisima o hrvatskim braniteljima iz Domovinskog rata. Pravo na uvećani staž i druga prava tih osoba uređuju se posebnim zakonom. Člankom 181. ZOMO-a uređuje se smanjenje dobne granice za stjecanje prava na starosnu mirovinu osoba koje su pravo na staž osiguranja ostvarile prema Zakonu o stažu osiguranja s povećanim trajanjem (»Narodne novine« broj 71 od 8. srpnja 1999. godine). Dakle, predlagatelj zapravo predlaže drugačije zakonsko uređenje ovog pitanja, a koji prijedlog Ustavni sud nije nadležan ocjenjivati.

Što se tiče navoda predlagatelja da je uređenje snižavanja dobi nelogično, Ustavni sud ocjenjuje da se dobna granica za stjecanje prava na starosnu mirovinu snižava ovisno o povećanju staža, pa se takvo zakonsko uređenje ne ukazuje nesuglasnim s jamstvom jednakosti svih pred zakonom propisanim člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Članci 185. i 186. stavak 2. ZOMO-a

29. Suglasnost s Ustavom članaka 185. i 186. stavka 2. ZOMO-a osporava Šime Lakoš (U-I-823/1999).

Budući da su stavci 1. i 2. članka 186. ZOMO-a sadržajno vezani, u nastavku se članak 186. ZOMO-a navodi u cijelosti. Članci 185. i 186. ZOMO-a glase:

»Članak 185.

(1) Osobe koje nakon 31. prosinca 1998. nemaju svojstvo osiguranika prema ovome Zakonu, ali su svojstvo osiguranika imale prema prijašnjim propisima, mogu ostvariti prava iz mirovinskog osiguranja pod uvjetima utvrđenim ovim Zakonom.

(2) Kao osobe koje su imale svojstvo osiguranika, prema odredbi stavka 1. ovog članka, smatraju se i osobe koje su bile osigurane kod inozemnog nositelja socijalnog osiguranja u zemlji s kojom je sklopljen međudržavni ugovor o socijalnom osiguranju.

(3) Pravo na obiteljsku mirovinu, pod uvjetima utvrđenim ovim Zakonom, mogu ostvariti i članovi obitelji osobe iz stavka 1. i 2. ovog članka, kao i članovi obitelji korisnika mirovine ostvarene prema prijašnjim propisima, ako ispunjavaju uvjete propisane ovim Zakonom za članove obitelji.

Članak 186.

(1) Staž osiguranja navršen do 8. listopada 1991., prema Zakonu o mirovinskom i invalidskom osiguranju vojnih osiguranika (»Narodne novine«, broj 53/91) računat će se hrvatskom državljaninu u mirovinski staž radi ostvarivanja prava prema ovome Zakonu.

(2) Odredba stavka 1. ovog članka se ne primjenjuje ako je osoba na temelju navedenog razdoblja osiguranja ostvarila pravo na mirovinu izvan hrvatskog mirovinskog osiguranja.«

29.1. Prigovori predlagatelja svode se na ponavljanje samo jednog razloga zbog kojeg se osporava suglasnost navedenih zakonskih odredbi s člancima 3., 5., 14., 16., 19., 46. i 140. (141.). Ustava. Predlagatelj u bitnome navodi da se primjenom navedenih članka ZOMO-a adresatima novog ZOMO-a »bitno smanjuju, odnosno skoro pa više ne priznaju prava na temelju mirovinskog staža ostvarenog za vrijeme važenja prijašnjih propisa«.

Prijedlog nije osnovan.

29.2. Nakon razmatranja navoda predlagatelja i osporenih zakonskih odredbi Ustavni sud je ocijenio da članci 185. i 186. stavak 2. ZOMO-a nisu diskriminatorni. Njima se prava osiguranika – koja su im bila priznata propisima iz područja mirovinskog osiguranja koji su prestali važiti – prevode u vrijeme početka važenja ZOMO-a te se usklađuju mogućnosti ostvarivanja tih prava u smislu ZOMO-a (članak 185. ZOMO-a). Nadalje, članak 186. ZOMO-a isključuje od uračunavanja pri stjecanju prava u hrvatskom mirovinskom sustavu mirovinski staž navršen do 8. listopada 1991., prema Zakonu o mirovinskom i invalidskom osiguranju vojnih osiguranika (»Narodne novine« broj 53/91.), ako je osiguranik na temelju tog staža ostvario pravo na mirovinu izvan hrvatskog mirovinskog osiguranja. Isključivanje mogućnosti ostvarivanja prava iz mirovinskog osiguranja u dva ili više sustava, a na temelju istoga staža osiguranja, nije prema shvaćanju Ustavnog suda u nesuglasnosti s navedenim odredbama Ustava.

Članak 194. ZOMO-a

30. Suglasnost s Ustavom članka 194. ZOMO-a osporavaju Lucija Kalmeber (U-I-42/1999), Ilija Labus (U-I-1106/1998), Stoiša Babić (U-I-3423/2005), Mihajlo Domić (U-I-1033/2000), Ranka Mikelić-Varga (U-I-769/1998) i Dragutin Menard (U-I-1095/1998).

Osporeni članak 194. ZOMO-a glasi:

»Članak 194.

Na dan početka primjene ovoga Zakona prestaje važiti:

1) Zakon o preuzimanju saveznih zakona iz oblasti mirovinskog i invalidskog osiguranja koji se u Republici Hrvatskoj primjenjuju kao republički zakoni (»Narodne novine« br. 53/91),

2) Zakon o mirovinskom i invalidskom osiguranju (»Narodne novine«, br. 26/83, 5/86, 42/87, 34/89, 57/89, 40/90, 9/91, 26/93, 96/93, 44/94 i 59/96),

3) Zakon o mirovinskom i invalidskom osiguranju individualnih poljoprivrednika (»Narodne novine« br. 26/83, 49/83, 57/83, 47/86, 40/90, 26/93 i 96/93),

4) Zakon o posebnim uvjetima za stjecanje mirovina radnika zaposlenih u rudnicima ugljena na teritoriju Republike Hrvatske (»Narodne novine« br. 40/73),

5) Zakon o ostvarivanju prava iz mirovinskog i invalidskog osiguranja pripadnika bivše JNA (»Narodne novine« br. 96/93),

6) Zakon o usklađivanju mirovina i drugih novčanih primanja iz mirovinskog i invalidskog osiguranja, te upravljanju fondovima mirovinskog i invalidskog osiguranja (»Narodne novine« br. 20/97 i 69/98),

7) Članak 35. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o obrtu (»Narodne novine« br. 90/96).«

30.1. Predlagatelji navode da se cjelovitim prestankom važenja osnovnog zakona (misli se vjerojatno na Zakon o mirovinskom i invalidskom osiguranju – »Narodne novine« broj 26/83., 5/86., 42/87., 34/89., 57/89., 40/90., 9/91., 26/93., 96/93., 44/94. i 59/96.), kao i »dopunjenih zakona« (zakona navedenih u točkama 3. do 7. članka 194. ZOMO-a), ukidaju i pozitivno nadograđivane norme iz ranijeg razdoblja, a ostaje neriješeno i pitanje mjerodavnog prava u parničnim postupcima koji su u tijeku. Ponovno, dakle, dolazi do povrede stečenih prava osiguranika. Smatraju da ne mogu ostvariti mirovinu prema hrvatskim propisima. Navode da postupak sukcesije bivše Jugoslavije nije dovršen pa da stoga Zakon o ostvarivanju prava iz mirovinskog i invalidskog osiguranja pripadnika bivše JNA (točka 5. članka 194. ZOMO-a) nije smio prestati važiti već je trebao biti i nadalje u primjeni. Predlagatelji navode da je riječ o pravnoj praznini.

Članak 194. ZOMO-a predlagatelji smatraju nesuglasnim s člancima 1., 3., 4., 5., 14. stavkom 2., 19., 26., 35., 48., 49. stavkom 4., 50., 54. (55.), 55. (56.) i 56. (57.) Ustava.

Prijedlozi nisu osnovani.

30.2. ZOMO uređuje na jedinstven način prava i obveze iz mirovinskog osiguranja svih skupina osiguranika na koje se primjenjuje. Stoga je ustavnopravno prihvatljiva nomotehnička metoda prema kojoj su u članku 194. ZOMO-a taksativno pobrojeni svi propisi iz mirovinskog i invalidskog osiguranja koji prestaju važiti na dan početka njegove primjene.

Navode predlagatelja da su člankom 194. točkom 7. ZOMO-a posebno povrijeđeni obrtnici, jer prestaje važiti članak 35. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o obrtu (»Narodne novine« broj 90/96.), Ustavni sud ocjenjuje neosnovanima. To stoga što bi obrtnicima bilo omogućeno korištenje mirovine uz istodobno zadržavanje statusa aktivnog osiguranika, a što u smislu članka 90. stavka 3. ZOMO-a nije moguće, jer su izuzeti samo korisnici invalidske mirovine zbog profesionalne nesposobnosti za rad i osobe koje ostvaruju drugi dohodak prema propisima o porezu na dohodak i koje plaćaju doprinose na ostvareni dohodak.

U pogledu prestanka važenja ostalih zakona, navedenih u članku 194. ZOMO-a, koji su se primjenjivali prije stupanja na snagu ZOMO-a, Ustavni sud ističe da ZOMO polazi od načela poštovanja prava stečenih prema ranije važećim propisima, te da prestankom važenja pobrojanih zakona osiguranicima i korisnicima ne prestaju ranije stečena prava. U odnosu na prethodno navršeni mirovinski staž treba istaknuti da članak 22. točka 7. ZOMO-a izrijekom određuje da se svi staževi (staž osiguranja, staž osiguranja s povećanim trajanjem i posebni staž) navršeni do 31. prosinca 1998. i dalje priznaju i uzimaju u obzir prilikom stjecanja prava iz mirovinskog osiguranja. Dakle, i u odnosu na mirovinski staž ZOMO polazi od načela zaštite i poštovanja stečenih prava.

U odnosu na pitanje prestanka važenja Zakona o ostvarivanju prava iz mirovinskog i invalidskog osiguranja pripadnika bivše JNA (»Narodne novine« broj 96/93.), Ustavni sud napominje da su tim zakonom uređeni način i uvjeti preuzimanja od strane hrvatskog mirovinskog sustava ostvarenih prava na mirovinu, doplatak za pomoć i njegu i novčanu naknadu za tjelesno oštećenje pripadnika bivše JNA, ostvarenih prije 8. listopada 1991., te način i uvjeti ostvarivanja tih prava za osobe kojima je na teritoriju Republike Hrvatske prestalo svojstvo aktivne vojne osobe u bivšoj JNA do 31. prosinca 1991. Korisnici mirovina i drugih novčanih primanja mogli su ostvariti prava prema tom zakonu samo ako su prebivalište imali na teritoriju Republike Hrvatske; ako su prava ostvarili u Zajednici socijalnog osiguranja vojnih osiguranika prije 8. listopada 1991.; ako im je ta zajednica obustavila isplatu mirovina i drugih novčanih primanja te ako protiv njih nadležno tijelo državne vlasti nije pokrenulo postupak zbog poduzimanja ili pripremanja određenih kaznenih djela. Tim je zakonom određena i visina pripadajuće mirovine.

Dakle, riječ je o zakonu kojim je Republika Hrvatska preuzela obvezu isplate određenih mirovina i mirovinskih davanja koja nisu ostvarena u Republici Hrvatskoj i za isplatu kojih nije postojala obveza Republike Hrvatske i nositelja mirovinskog osiguranja u Republici Hrvatskoj. S obzirom na narav tog zakona, nije u nesuglasnosti s ustavnim odredbama, na koje se predlagatelj poziva, vremensko ograničenje njegova važenja (od dana stupanja na snagu tog zakona 3. studenoga 1993. do dana prestanka njegovog važenja 31. prosinca 1998.). Pri tome, treba napomenuti da je Ustavni sud obustavio postupak ocjene suglasnosti s Ustavom određenih odredbi Zakona o ostvarivanju prava iz mirovinskog i invalidskog osiguranja pripadnika bivše JNA (»Narodne novine« broj 96/93.) rješenjem broj: U-I-414/1993 od 20. siječnja 1999. (»Narodne novine« broj 10/99.). Stajalište o određenim pitanjima ostvarivanja prava na mirovine pripadnika bivše JNA Europski sud za ljudska prava izrazio je u predmetu Janković protiv Hrvatske (odluka o dopuštenosti zahtjeva broj: 43440/98, 12. listopada 2002.), kojom je podneseni zahtjev proglasio nedopuštenim.

TOČKA II. IZREKE RJEŠENJA

Članak 38. stavci 1. i 2. ZID-a ZOMO/2002

31. Suglasnost s Ustavom članka 38. stavaka 1. i 2. ZID-a ZOMO/2002 osporava Marta Kazazić iz Zagreba (U-I-2864/2003).

Nakon stupanja na snagu ZID-a ZOMO/2004-1 osporeni članak glasi:

»Članak 38.

(1) Korisniku mirovine s prebivalištem na teritoriju Republike Hrvatske, bivšem službeniku u saveznim tijelima bivše SFR Jugoslavije osigurava se isplata mirovine u svoti koja mu je isplaćena odnosno koja mu je pripadala na dan početka primjene ovoga Zakona.

(2) Mirovina iz stavka 1. ovoga članka usklađuje se prema članku 86. Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« br. 102/98., 127/00., 59/01. i 109/01.).

(…)«

31.1. Predlagateljica ističe da je ona kao umirovljenica kojoj se mirovina isplaćuje prema Ugovoru o socijalnom osiguranju sklopljenom između Republike Hrvatske i Savezne Republike Jugoslavije (»Narodne novine« – Međunarodni ugovori broj 10/03.) i koja ima pravo na dodatak prema Zakonu o pravu na dodatak uz mirovinu određenih kategorija korisnika mirovine (»Narodne novine« broj 45/02.) u neravnopravnom položaju u odnosu na bivše službenike u saveznim tijelima bivše SFR Jugoslavije koji su navedenim odredbama preuzeti u hrvatski mirovinski sustav. Članak 38. stavke 1. i 2. ZID-a ZOMO/2002 smatra nesuglasnim s člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Prijedlog nije osnovan.

31.2. Člankom 38. stavkom 1. ZID-a ZOMO/2002 preuzeti su u hrvatski mirovinski sustav od 1. siječnja 2003. godine bivši službenici u saveznim tijelima bivše SFRJ koji imaju prebivalište na teritoriju Republike Hrvatske. Takvo uređenje pravnog položaja tih osoba u skladu je sa Sporazumom o sukcesiji bivše SFRJ (Aneks E) kojim je određeno da će svaka država sljednica preuzeti isplatu mirovina za bivše službenike savezne uprave koji su njezini državljani i koji prebivaju na njezinom teritoriju. S obzirom na navedeno, ta se skupina umirovljenika razlikuje od drugih umirovljenika kojima je za vrijeme prekida platnog prometa mirovina isplaćivana na temelju Zakona o isplati mirovina korisnicima koji su mirovinu ostvarili u republikama bivše SFRJ (»Narodne novine« broj 96/93.). Nakon sklapanja ugovora o socijalnom osiguranju između Republike Hrvatske i ostalih država sljednica bivše SFRJ, mirovina se ostalim umirovljenicima kojima je mirovina isplaćivana na temelju tog zakona isplaćuje u skladu sa sklopljenim međunarodnim ugovorima. Općeprihvaćeno je pravilo u međunarodnim ugovorima kojima se uređuju pitanja socijalnog osiguranja, da mirovine isplaćuju oni nositelji osiguranja kojima su aktivni osiguranici uplaćivali doprinose za vrijeme njihove ekonomske aktivnosti, te da svaka država isplaćuje mirovine umirovljenicima koji su pravo na mirovinu stekli na njezinu području, gdje su i uplaćivali doprinose za mirovinsko osiguranje.

Polazeći od navedenog Ustavni sud ocjenjuje da članak 38. stavci 1. i 2. ZID-a ZOMO/2002 nisu u nesuglasnosti s člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Članak 39. stavak 1. ZID-a ZOMO/2002

32. Suglasnost s Ustavom članka 39. stavka 1. ZID-a ZOMO/2002 osporava Zlatko Krešimir Milković iz Zagreba (U-I-3298/2002).

Osporeni članak 39. stavak 1. ZID-a ZOMO/2002 glasi:

»Članak 39.

(1) Korisniku invalidske mirovine zbog profesionalne nesposobnosti za rad, kojem je ta mirovina određena primjenom mirovinskog faktora iz članka 80. stavka 1. točke 4. i članka 174. stavka 3. točke 1. Zakona o mirovinskom o osiguranju (»Narodne novine«, broj 102/98, 127/00, 59/01 i 109/01), Hrvatski zavod za mirovinsko osiguranje će po službenoj dužnosti ponovno odrediti invalidsku mirovinu zbog profesionalne nesposobnosti za rad primjenom mirovinskog faktora iz članka 15. ovoga Zakona.

(…)«

32.1. Predlagatelj navodi da se ponovnim određivanjem mirovina, po službenoj dužnosti, primjenom izmijenjenog mirovinskog faktora iz članka 80. ZOMO-a »vrijeđaju« stečena prava umirovljenika. Članak 39. stavak 1. ZID-a ZOMO/2002 predlagatelj nalazi nesuglasnim s člancima 1., 3., 5., 14., 19., 49. i 57. (58.) Ustava.

Prijedlog nije osnovan.

32.2. S obzirom da se člankom 39. stavkom 1. ZID-a ZOMO/2002 propisuje ponovno određivanje invalidskih mirovina zbog profesionalne nesposobnosti za rad, primjenom povećanog mirovinskog faktora iz članka 80. stavka 1. točke 4. ZOMO-a, Ustavni sud nije utvrdio da bi članak 39. stavak 1. ZID-a ZOMO/2002 bio nesuglasan s odredbama Ustava na koje se poziva predlagatelj.

Ustavni sud upućuje na točku 17. obrazloženja ovog rješenja u kojoj je podrobnije obrazložio stajalište o pravima osiguranika koji su ta prava na temelju invalidnosti stekli prema propisima važećima do dana početka primjene ZOMO-a.

TOČKA III. IZREKE RJEŠENJA

Članak 4. stavak 1. ZID-a ZOMO/2004-1

33. Suglasnost s Ustavom članka 4. stavka 1. ZID-a ZOMO/2004-1 osporavaju Džemaludin Kalajdžisalihović (U-I-1120/2004), Nikica Brljak (U-I-1124/2004) i Vesna Šafran (U-I-164/2006).

Osporeni članak ZID-a ZOMO/2004-1 glasi:

»Članak 4.

»(1) Korisniku mirovine kojemu je osigurana isplata dodatka uz mirovinu prema članku 37. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« br. 147/02.) u svotu mirovine koja je isplaćena za mjesec ožujak 2004. godine uračunava se svota toga dodatka i dalje se isplaćuje kao mirovina korisnika.

(...)«

33.1. Predlagatelji smatraju da će primjenom te zakonske odredbe mirovine ostvarene do 30. lipnja 1998. biti veće od mirovina ostvarenih nakon tog dana. Navode da umirovljenici umirovljeni poslije 30. lipnja 1998. nemaju pravo na dodatak utvrđen Zakonom o prenošenju sredstava državnog proračuna fondovima mirovinskog i invalidskog osiguranja te usklađivanju mirovina (»Narodne novine« broj 102/98.) i Pravilnikom o načinu i rokovima isplate dodatka uz mirovine (»Narodne novine« broj 136/98.). Posebno ukazuju na nepravičnost navedenih zakonskih rješenja u odnosu na umirovljenike koji su umirovljeni u drugoj polovini 1998. godine te u odnosu na umirovljene djelatne vojne osobe i ovlaštene službene osobe. Zbog navedenih razloga članak 4. stavak 1. ZID-a ZOMO/2004-1 smatraju nesuglasnim s člankom 3. Ustava.

Prijedlozi nisu osnovani.

33.2. Člankom 4. stavkom 1. ZID-a ZOMO/2004-1 uključen je dodatak koji se isplaćivao prema Zakonu o prenošenju sredstava državnog proračuna fondovima mirovinskog i invalidskog osiguranja te usklađivanju mirovina i Pravilniku o načinu i rokovima isplate dodatka uz mirovine. S obzirom da je od stupanja na snagu navedenih propisa naznačeni dodatak postao sastavni dio mirovina time se ujedno osigurava usklađivanje iznosa tog dodatka s kretanjem potrošačkih cijena i plaća, prema općim pravilima prema kojima se usklađuju mirovine. Uključivanje dodatka uz mirovinu u mirovinu ne dovodi do promjene u opsegu prava iz mirovinskog osiguranja koja su korisnici mirovina imali do dana stupanja na snagu tih zakonskih odredbi.

Ustavni sud ocjenjuje da uključivanje dodatka uz mirovinu u mirovinu nije u nesuglasnosti s odredbama Ustava na koje se predlagatelji pozivaju. Pri tome Ustavni sud napominje da prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o prenošenju sredstava državnog proračuna fondovima mirovinskog i invalidskog osiguranja te usklađivanju mirovina nisu prihvaćeni odlukom Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-682/1998, U-I-689/1998, U-I-727/1998 i U-I-937/1998 od 23. prosinca 1998. godine (»Narodne novine« broj 7/99.), a prijedlozi za pokretanje postupka ocjene ustavnosti i zakonitosti Pravilnika o načinu i rokovima isplate dodatka uz mirovinu nisu prihvaćeni odlukom Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-II-920/1998, U-II-951/1998, U-II-984/1998, U-II-1072/1998, U-II-1076/1998 i U-II-453/1999 od 12. srpnja 2001. godine (»Narodne novine« broj 67/01.). Pored toga, člankom 1. stavkom 1. Zakona o provođenju odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske od 12. svibnja 1998. godine (»Narodne novine« broj 105/04.) predviđa se obeštećenje korisnika mirovina »koje je nastupilo zbog djelomičnog usklađivanja mirovina za razdoblje od 1. rujna 1993. do 31. prosinca 1998.«

TOČKE IV., V., VI. i VII. IZREKE RJEŠENJA

Članak 37. ZID-a ZOMO/2002

34. Suglasnost s Ustavom članka 37. ZID-a ZOMO/2002 osporava Senka Luburić (U-I-928/2003).

Osporeni članak 37. ZID-a ZOMO/2002. glasio je:

»Članak 37.

(1) Korisniku mirovine kojemu se isplaćuje dodatak uz mirovinu prema Zakonu o prenošenju sredstava Državnog proračuna fondovima mirovinskog i invalidskog osiguranja te usklađivanju mirovina (»Narodne novine« br. 102/98.) osigurava se isplata dodatka uz mirovinu od 1. siječnja 2003. u svoti koja mu pripada u prosincu 2002. godine.

(2) Sredstva za isplatu dodatka uz mirovinu iz stavka 1. ovoga članka osiguravaju se u državnom proračunu.«

34.1. Predlagateljica navodi da isplatom dodatka na mirovinu na temelju Zakona o prenošenju sredstava državnog proračuna fondovima mirovinskog i invalidskog osiguranja, te usklađivanju mirovina (»Narodne novine« broj 102/98.) nisu obuhvaćeni umirovljenici koji su u mirovnu otišli od 1. srpnja do 31. prosinca 1998. Članak 37. ZID-a ZOMO/2002. predlagateljica smatra nesuglasnim s člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Prestale su postojati pretpostavke za vođenje postupka.

34.2. Članak 37. ZID-a ZOMO/2002 prestao je važiti na temelju članka 7. ZID-a ZOMO/2004-1, pa su prestale postojati pretpostavke za odlučivanje o biti stvari. Slijedom navedenog, na temelju članka 61. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki IV. izreke ovog rješenja.

Članak 141. stavak 1. točka 3. ZOMO-a

35. Suglasnost s Ustavom članka 141. stavka 1. točke 3. ZOMO-a osporava Edo Deković (U-I-779/1999). Osporeni članak glasi:

»Članak 141.

Osnovice za obračunavanje i plaćanje doprinosa su sljedeće:

(…)

3) za osiguranike iz članka 10. stavka 1. točke 3. i 4. i članka 11. do 17. ovoga Zakona – osnovice osiguranja koje utvrđuje Zavod općim aktom.«

35.1. Razlozi koje predlagatelj iznosi slični su razlozima zbog kojih je osporio suglasnost s Ustavom članka 13. ZOMO-a. Navodi da je HZMO-u dano ovlaštenje za utvrđivanje osnovice za obračun i plaćanje doprinosa za mirovinsko osiguranje članova uprave trgovačkih društava, čime je uspostavljena zakonska obveza koju ne predviđa poseban zakon (Zakon o trgovačkim društvima).

Prestale su postojati pretpostavke za vođenje postupka.

35.2. U odnosu na ZOMO (»Narodne novine« broj 102/98., 127/00., 59/01. i 109/01.), člankom 29. ZID-a ZOMO/2002 propisano je: »Članci 141. – 145. brišu se.«

Budući da je osporeni članak 141. stavak 1. točka 3. ZOMO-a brisan ZID-om ZOMO/2002, na temelju članka 61. Ustavnog zakona prestale su postojati pretpostavke za vođenje ustavnosudskog postupka.

Članci 177. i 180. ZOMO-a

36. Ustavnost članka 177. ZOMO-a predlagatelj Željko Šemper (U-I-359/2001) smatra neustavnim stoga što će se korisnicima prijevremene starosne mirovine, koji su pravo na tu mirovinu ostvarili do 31. prosinca 1998., mirovina po službenoj dužnosti ponovno odrediti bez umanjenja zbog odlaska u prijevremenu mirovinu.

36. 1. Osporeni članak 177. ZOMO-a glasi:

»Članak 177.

(1) Korisnicima prijevremene starosne mirovine koji su pravo na tu mirovinu ostvarili prema propisima koji su važili do 31. prosinca 1998., mirovina će se ponovno, po službenoj dužnosti, odrediti bez umanjenja zbog prijevremenog ostvarivanja mirovine kada navrše 60 godina života (muškarac), odnosno 55 godina života (žena).

(2) Mirovina iz stavka 1. ovoga članka određuje se na način da se umanjena svota mirovine pomnoži s faktorom ovisno o godinama prijevremenog ostvarivanja mirovine i to:

1) za 1 godinu s faktorom 1,0135,

2) za 2 godine s faktorom 1,0273,

3) za 3 godine s faktorom 1,0416,

4) za 4 godine s faktorom 1,0562,

5) za 5 godina s faktorom 1,0712.«

Navedene odredbe ZOMO-a predlagatelj smatra nesuglasnima s člancima 3. i 14. stavkom 2. Ustava.

37. Članak 180. ZOMO-a predlagatelji Mirko Rabuzin (U-I-1557/01) i Borko Šamija (U-I-54013/09) osporavaju zbog nejednakosti između žena i muškaraca koja nastaje dodavanjem od jedne do pet godina staža osiguranja ženi koja na dan umirovljenja ima manje od 40 godina mirovinskog staža. Staž se u razdoblju od 1999. do 2003. dodaje ženama u cilju povoljnijeg određivanja visine starosne i prijevremene starosne mirovine. U navedenom predlagatelji nalaze elemente diskriminacije muškaraca u odnosu na žene.

37.1. Osporeni članak 180. ZOMO-a glasi:

»Članak 180.

Osiguraniku – ženi koja ima manje od 40 godina mirovinskog staža pri određivanju visine starosne i prijevremene starosne mirovine dodaje se staž osiguranja u trajanju do najviše 5 godina, s tim da ukupni ostvareni i dodani mirovinski staž može iznositi najviše 40 godina i to:

1) u 1999. godini – 5 godina staža osiguranja,

2) u 2000. godini – 4 godine staža osiguranja,

3) u 2001. godini – 3 godine staža osiguranja,

4) u 2002. godini – 2 godine staža osiguranja,

5) u 2003. godini – 1 godina staža osiguranja«

Navedene odredbe ZOMO-a predlagatelji smatraju nesuglasnima s člankom 14. Ustava.

Prestale su postojati pretpostavke za vođenje postupka.

38. U vezi s osporenim člancima 177. i 180. ZOMO-a, Ustavni sud utvrđuje da je riječ o prijelaznim odredbama ograničenog vremenskog učinka (odredbe su primjenjivane u razdoblju od 1999. do 2003.).

Osporene odredbe ZOMO-a primjenjivane su u razdoblju 1999. do 2003. godine, Ustavni sud utvrđuje da one u vrijeme donošenja ovog rješenja nisu na snazi.

Člankom 61. Ustavnog zakona propisano je da Ustavni sud može obustaviti postupak ako podnositelj zahtjeva, odnosno prijedloga odustane, a mora u slučajevima kada prestanu postojati pretpostavke za vođenje postupka.

S obzirom da su se u konkretnom slučaju ispunile pretpostavke za primjenu članka 61. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci.

39. Na temelju članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona riješeno je kao u točkama I. do VI. izreke ovog rješenja. Točka VII. izreke ovog rješenja temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Broj: U-I-769/1998 U-I-1717/2000 U-I-796/2004

U-I-1095/1998 U-I-113/2001 U-I-1120/2004

U-I-1106/1998 U-I-166/2001 U-I-1124/2004

U-I-1109/1998 U-I-227/2001 U-I-3423/2005

U-I-42/1999 U-I-315/2001 U-I-4681/2005

U-I-74/1999 U-I-359/2001 U-I-164/2006

U-I-191/1999 U-I-1465/2001 U-I-477/2006

U-I-455/1999 U-I-1557/2001 U-I-3667/2006

U-I-769/1999 U-I-2566/2001 U-I-1685/2007

U-I-772/1999 U-I-72/2002 U-I-2751/2007

U-I-779/1999 U-I-623/2002 U-I-65/2009

U-I-822/1999 U-I-775/2002 U-I-4561/2009

U-I-823/1999 U-I-872/2002 U-I-54013/2009

U-I-127/2000 U-I-1029/2002 U-I-54014/2009

U-I-796/2000 U-I-2106/2002 U-I-54015/2009

U-I-847/2000 U-I-3298/2002 U-I-64988/2009

U-I-1033/2000 U-I-133/2003 U-I-1372/2010

U-I-1477/2000 U-I-928/2003 U-I-1373/2010

U-I-2864/2003 U-I-1374/2010

Zagreb, 29. rujna 2010.

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Rješenje, NN 117/2010-3083