## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj u-iii-186/1995. od 5. srpnja 1995

### NN 47/1995 (12.7.1995.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj u-iii-186/1995. od 5. srpnja 1995

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatške u sastavu Jadranko Crnić predsjednik
Suda, te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kuđeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac i Mladen Žuvela, odlučujući o ustavnoj
tužbi·mr. A. B. iz Z., na sjednici održanoj dana 5. srpnja 1995. godine,
donio je slijedeću

## ODLUKU

### USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE BROJ U-III-186/1995. OD 5. SRPNJA 1995

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u "Narodnim novinama", službenom
listu Republike Hrvatske:

#### Obrazloženje

Mr. A. B. iz Z. podnio je Sudu ustavnu tužbu i dopunu ustavne tužbe,
smatrajući da su mu odlukom Državnog sudbenog vijeća (nastavno Vijeće)
broj: 1-2/ 1995 od 17. veljače 1995, kojom je imenovan I. M., pomoćnik
ministra zdravstva za pravne poslove za predsjednika Upravnog suda Republike
Hrvatske, povrijeđena ustavna prava iz članka 3, članka 14, članka 19,
članka 26. i članka 44. Ustava Republike Hrvatske. Predlaže da se ukine
t. 1. glave 1. te odluke i istodobno da se odgodi njeno ižvršenje u osporenom
dijelu, budući bi izvršenje iste prouzročilo podnositelju tužbe štetu,
a izvršenje bi se protivilo i javnom interesu:

Navedene povrede ustavnih prava predlagatelj obrazlaže slijedećim razlozima:

- oglašavanjem slobodnim mjesto predsjednika Upravnog suda povrijeđena
je odredba članka 120: Ustava, budući je predsjednik Upravnog suda, a podnositelj
tužbe, imenovan 10. listopada 1991.;

- Vijeće, nakon odluke Suda o ukidanju odredbi Poslovnika Vijeća, nije
inoglo pristupiti postupku kmenovanja bez prethodne dopune i izmjene Poslovnika;
provedenim postupkom imenovanja predsjednika Upravnog suda nije poštivano
načelo javnosti u postupanju Vijeća jer je, isključivanjem javnosti za
vrijeme odlučivanja o imenovanju predsjednika Upravnog suda, podnositelj
tužbe doveden u nejednak položaj;

- osporena odluka ne sadrži razloge, što onemogućuje ostvarenje.prava
na sudsku zaštita iostvarenje sudske k ntrole zakonitosti ;

- nedonošenjem ocjene obnašanja sudačke dužnosti za podnositelja ustavne
tužbe postupljeno je protivno odredbama Zakona o sudovima, što je dovelo
do nezakonitosti u postupku imenovanja.

Tijekom postupka, u skladu s odredbama članka 55. poslovnika Ustavnog
suda Republike Hrvatske ("Narodne novine",br. 29/1994 - nastavno:
Poslovnik Suda), Sudu je dostavIjeno mišljenje i izjašnjenje Vijeća o navodima
ustavne tužbe te spis koji se odnosi na predmet ustavne tužbe, a nakon
dostave ustavne tužbe na izjašnjenje svim kandidatima s Liste kandidata
koji ispunjavaju uvjete za imenovanje za predsjednika Upravnog suda Republike
Hrvatske od 19. Siječnja 1995, izjašnjenje na, navode ustavne tužbi dostavio
je I. M. iz S.

U dostavljenom mišljenju i izjašnjen u na navode ustavne tužbe Vi,jeće;
u bitnome navodi: obveza Vijeća na davanje pisanih razloga u odluci o imenovanja
nije propisana odredbama Ustava Republike Hrvatske, odredbama Zakona o
sudovima ("Narodne novine", br. 3/1994), odredbama Zakona o Državnom
sudbenom vijeću ("Narodne novine", br. 58/1993) i odredbama Poslovnika
Državnog sudbenog vijeća ("Narodne novi.ne", br. 85/1994); obveta
davanja ocjene obnašanja sudačke dužnosti, propisana Zakonom o sudovima,
vezana je uz rok od tri godine koji se ima računati od dana stupanja na
snagu tog Zakona te se ne odnosi na suce imenovane po dosadašnjim propisima
; Poslovnik Vijeća može se primijenitl i bez, odlukom Suda, ukinutih odredbi
; sjednica je bila javna u vrijeme odlučivanja o imenovanju predsjednika
Upravnog suda, a napuštanje s,jednice Vijeća od strane novinara povremeno
tijekom sjednice, nlje bilo pod prisilom niti po zahtjevu članova Vijeća.

U izjašnjenju o navodima ustavne tužbe I. 'M., kandidat s liste od 19.
siječnja 1995. koji je osporenom odlukom imenovan predsjednikom Upravnog
suda Republike Hrvatske, ukazuje na. ustavnost i zakonitost provedenog.
postupka imenovanja pred Vijećem, koji je rezultirao donošenjem, ustavnom
tužbom osporene, odluke o imenovanju, zaključno navodeći da ni jedan sudnije
ovlašten poništavati odluke Vijeća.

Ustavna tužba nije osnovana.

Polazeći od odredbi članka 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske ("Narodne novine", br.13/1991

- nastavno: Ustavni zakon) Ustavni sud je nadležan odlučivati o predmetnoj
ustavnoj tužbi. Odluka o imenovanju koju je donijelo Vijeće je podjedinačni,
konačni akt tijela sudbene vlasti; protiv tog akta nije dopušten drugi
pravni put pravne zaštite već je odlućivanje o tome, jesu li njime povrijedene
ustavne slobode i prava, u djelokrugu Ustavnog suda u postupku povodom
ustavne tužbe.

Prvi razlog ustavne tužbe kojim podnositelj obrazlaže neustavnost i
nezakonitost osporene odluke Vijeća nije osnovan.

Podnositelj ustavne tužbe činjenicu svog imenovanja (imenovao ga je
Sabor Republike Hrvatske) predsjednikom Upravnog suda u listopadu 1991.
veže uz odredbu članka 100. Ustava, odnošno, uz odredbu o stalnosti sudačke
dužnosti te o razlozima zbog kojih sudac može biti razriješen te dužnosti.

Takvo stajalište nije utemeljeno na odredbama Ustava.

Razlog tome je odredba članka 121. Ustava kojom je, kao tijelo koje
imenuje i razriješuje suce, određeno Državno sudbeno vijeće. To Vijeće,
sastavljeno iz reda istaknutih sudaca državnih odvjetnika, odvjetnika i
sveučilišnih profesora pravnilk znanosti, treba imenovati suce uz najveće
uvažavanje njihove čestitosti, stranačke i druge nepristranosti i stručnosti
; tako imenovani suci treba da budu posve neovisni i slobodni u odlučivanju,
i zbog toga se samo na njih odnosi ustavna odredba o stalnosti sudačke
dužnosti. Odatle slijedi da odredba iz članka 120. stavak 1. Ustava o stalnosti
sudačke dužnosti obuhvaća samo suce kojeje imenovalo Državno sudbeno vijeće
po članku 121. stavak 1, a ne i na one koji su imenovani po ranijim propisima.

Takvo tumačenje odredaba iz članaka 120. i 121. Ustava potvrduje i članak
100. stavak 1. Zakona o sudovima ("Narodne novine", br. 3/94)
po kojem se imenovanje predsjednika sudova i sudaca, izabranih po dosadašnjim
propisima, treba obaviti u roku od šest mjeseci od stupanja na snagu zakona
kojim će se odrediti područja i sjedišta sudova. Dužnost imenovanja odnosi
se, dakle, na sve predsjednike sudova i suce koji su izabrani po ranijim
propisima, neovisno o tome kada su lmenovani, a to znači i na one koji
su imenovani nakon stupanja na snagu Ustava Republike Hrvatske i ustavne
norme o stalnosti sudačke duinosti.

Zbog toga treba zaključiti da suci koje je imenovao Sabor u prijelaznom
periodu do ustrojenja novog sudbenog sustava, tj. od 22. prosinca 1990.
godine pa do ustrojenja Državnog sudbenog vijeća, nisu stekli stalnu sudačku
dužnost, već su bilt imenovani s vremenski ograničenim mandatom koji je
bio propisan tada važećim pravnim propisima (Zakonom o redovnim sudovima

( "Narodne novine", br. 32/88 i dr.).

Ovlaštenje Sabora za takva imenovanja; i nakon proglašenja Ustava Republike
Hrvatske, proizlazilo je iz odredbe člankži 80. alineje 7. Ustava, po kojoj
je Sabor izričito ovlašten da: "... obavlja izbore, imenovanja i razriješenja...",
ali samo "... u skladu s Ustavom i zakonom...", što znači u skladu
sa zakonom koji je bio na snazi u vrijeme imenouanja sudaca.

U takvom kontekstu zakonskih i ustavnih propisa treba zakljuđiti da
članak 120. Ustava nije ustavni propis koji se primjenjuje neposredno (članak
2. Ustavnog zakona za provedbu Ustava Republike Hrvatske - "Narodne
novine", br. 34/92, 91/92, 62/93 i 50/94), bez donošenja odgovarajućeg
zakonskog pcopisa o imenovanju sudaca. Naprotiv, njegova je primjena uvjetovana
donošenjem zakona o Državnom sudbenom vijeću i konstituiranje tog Vijeća
(članak 121. Ustava i članak 3. Ustavnog zakona).

S obzirom da je imenovanje podnositelja ustavne tužbe obavljeno 10.
listopada 1991. godine, tj. prije donošenja i proglašenja Zakona o Državnom
sudbenom vijeću, njegova sudbena dužnost nije mogla biti stalna, već vremenski
ogranićena

Drugi razlog ustavne tužbe, glede nužnosti izmjene i dopune Poslovnika
Vijeća nakon ukidne odluke Suda te u svezi isključenja javnosti u postupku
imenovanja predsjednika Upravnog suda, također nije osnovan.

Ukinućem dijela dviju odredbi Poslovnika Vijeća, Poslovnik kvalitativno
nije toliko izmijenjen da bi bila dovedena u pi tanje primjenjivost njegovih
odredbi u ostalom, neukinutom dijelu a glede pitanja koja su Poslovnikom
uredena. Stoga je neprihvatljiva tvrdnja podnositelja ustavne tužbe da
Vijeće nije moglo postupati u svom djelokrugu bez prethodne izmjene i dopune
Poslovnika.

Glede tvrdnje podnositelja da Vijeće, pri donošenju odluke o imenovanju
predsjednika Upravnog suda, nije poštivalo načelo javnosti rada, ističe
se da takvu tvrdnju podnositelj utemeljuje na člancima objavljenim u tisku.
Naprotiv, iz sadržaja verificiranog zapisnika Vijeća sa sjednice od 17.
veljače 1995. (strana 5. proizlazi da Vijeće nije donijelo odluku o tajnosti
dijela postupka koji je prethodio imenovanju predsjednika Upravnog suda
odnosno, odluku o isključenju javnosti u tom dijelu postupka)

Nije upitna činjenica da novinari na sjednicu Državnog sudbenog vijeća
nisu pozvani, ali su sjednici bili prisutni te da su zamoljeni na kratko
napustiti sjednicu, s obzirom na osob nost podataka koji su trebali biti
iznijeti pred članove Državnoj sudbenog vijeća o jednom od kandidata.

Treba zaključiti da zamolba novinarima za napuštanje praćenja jednog
dijela sjednice Vijeća (taj postupak nije za preporučiti, jer predstavlja
moralnu prisilu tjela koje zamolbu upuću je onome komu je upućena), budući
da je novinarima ostavljeno na volju hoće li udovoljiti zamolbi, u konkretnom
slučaju, sam za sebe, ne predstavlja kršenje načela javnosti i povredu
ustavnog prava podnositelja ustavne tužbe.

U svezi navoda ustavne tužbe koji se odnose na (ne)davanje razloga u
osporenoj odluci, za navesti je da je načelno točno d nedostatak razloga
u odluci kojima bi se obrazložilo zašto je donijela upravo u određenom
sadržaju, otežava učinkoviti put zaštite. No, osporena odluka je odluka
o imenovanju, donesena postupku natječaja, pa u svom sadržaju nema imena
kandidata koji nisu imenovani te i ne može sadržavati razloge njihova neimenovanja.
Stoga se mora utvrditi da osporena odluka, unato činjenici da bi sadržaj
takvih odluka zbog svog značenja moga biti određen na drugk način, nije
protivna zakonskim odredbama.

Konačno, u svezi navoda nadopune tužbe, koji se odno. na pitanje ocjene
obnašanja sudake dužnosti, nakon analize ocjene sadržaja odredbi članka
51, 52, 53. i 54. Zakona o sudovima te odredbi članka 17. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću, Sud ocjenjuje da ni u tom dijelu ustavna tužba nije osnovana.

Sustav praćenja i ocjene stručnog znanja i sposobnosti za obnašanje
sudačke dužnosti na način kako je propisan navedenim odredbama Zakon o
sudovima, dakle, kroz ocjene obnašanja sudačke dužnosti, u svezi je sa.
stalnošću sudačke dužnosti sustavom napredovanja sudaca te se može i treba
primjenjivati novom, nastajućem sudbenom sustavu, onom nakon proveden imenovanjži
od strane Državnog sudbenog vijeća, kojim se su imenuju.bez ograničenja
mandata, ali im se mora omogućiti napredovanje, znači, prelazak na viši
sud.

No, u postupku imenovanja od strane Državnog sudbenog vijeća, dakle
u postupku ustrojavanja novog sudbenog susta, sa stalnošću sudačke dužnosti,
davanje mišljenja za svakog kandidata u postupku imenovanja je onaj kvalitativni
element, koji treba omogućiti Vijeću najkvalitetniji izbor između utvrđenih
kandidata. To proizlazi i iz odredbi sadržanih u članku 17. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću, a Vijeće je tako i postupilo, što je vidljivo iz sadrža
a zapisnika sa sjedniće na kojoj je donijeta osporena odluka. Činjenica
je da su na sjednici Vijeća održanoj dana 17. veljače 1995., na kojoj se
odlučivalo o imenovanju predsjednika Upravnog suda Republike Hrvatske,
od strane predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao predsjednika
neposredno višeg suda od suda za koji se provodio postupak imenovanja predsjednika,
dana mišljenja za svakog kandidata posebice i odnosila su se na osobine
kandidata koje su, po ocjeni davatelja mišljenja, važne za donošenje odluke,
čime je dan zakonski temelj za izjašnjavanje članova Vijeća o svakom kandidatu.

No, ova mišljenja, bez obzira na njihovu kvalitetu i sadržaj, ipak nisu
dana na zakonom propisani način. Iz oskudnih i ne uvijek jasnih odredaba
zakona ipak nesumnjivo proizlazi da mišljenja predsjednika sudova u koje
se imenuju kandidati i mišljenja predsjednika neposredno viših sudova (u
ovom slučaju to su mišljenja predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske)
iz članka 17. stavak 1. Zakona o Državnom sudbenom vijeću moraju biti dana
u pisanom obliku, jer se u Zakonu govori o "traženju" tih mišljenja
i o njihovom "dostavljanju" Državnom sudbenom vijeću (stavak
1. i 3.). Prema tome, ta mišljenja moraju biti dana pismeno i dostavljena
Državnom sudbenom vijeću, što znači i svim članovima tog Vijeća. U daljnjoj
interpretaciji Zakona nameće se zaključak da ona moraju svim članovima
Državnog sudbenog vijeća biti dostavljena u primjerenom roku prije sjednice
Vijeća, kako bi ih članovi mogli proučiti. Na taj način omogućuje se da
svaki član posebice, a onda i Vijeće kao cjelina, donesu promišljene i
utemeljene odluke o imenovanju predsjednika sudova i sudaca.

Zaključak da mišljenja moraju biti dana u pisanom obliku slijedi i iz
članka 11. stavak 2. Poslovnika Državnog sudbenog vijeća, u kojem se propisuje
da će se uz pisani poziv za sjednicu svim članovima Vijeća dostaviti i
materijali za predloženi dnevni red, a mišljenja o suštinskim i osobnim
kvalitetama sudaca o kojima treba odlučivati nesumnjivo spadaju među materijale
za zakazanu sjednicu Vijeća.

Ipak, u konkretnom slučaju, članovi Državnog sudbenog vijeća bili su
u dovoljnoj mjeri upoznati s činjenicama i ocjenama o kojima je ovisila
odluka o imenovanju (neimenovanju) i na temelju samo usmeno izraženih mišljenja
o kandidatima. Ovo stoga što se za dužnost predsjednika Upravnog suda javilo
samo četiri kandidata, pa su članovi Vijeća mogli razložito ocijeniti njihove
kvaltiete ; što su, barem neki od njih, osobe poznate široj pravničkoj
javnosti, pa za njih iznošenje mišljenja nije od presudne važnosti; i što
su članovima Vijeća bili dostupni drugi materijali važni za donošenje odluke,
kao što su npr. životopisi kandidata, prilozi koji ukazuju na stručnu i
drugu djelatnost, i podaci koje je dostavilo Ministarstvo pravosuda.

Treba zaključiti da je Državno sudbeno vijeće, propuštajući da ishodi
donošenje pisanih mišljenja, povrijedilo pravila postupanja u natječaju
za imenovanja sudaca, ali da ta postupovna povreda u konkretnom slučaju
nije od bitnog značenja, tj. ona nije mogla utjecati na donošenje odluke.
Ovom greškom u postupanju nisu bila povrijeđena ustavna prava podnositelja
ustavne tužbe.

Zbog toga osporenom odlukom nisu povrijeđena ustavna prava iz članka
14,19, 26. i 44. Ustava; također, nije povrijeđena bilo koja od najviših
ustavnih vrednota iz članka 3. Ustava.

Iz tih je razloga, temeljem članka 59. u svezi članka 61. Poslovnika
Suda, odlučeno kao u izreci.

Uslijed odluke o odbijanju ustavne tužbe, nema razloga za odlučivanje
o stavljenom prijedlogu za odgodu izvršenja, a u smislu članka 53. Poslovnika
Suda.

Odredba dispozitiva p,d II. o objavljivanju odluke u "Narodnim
novinama" temelji se na članku 20. stavak I. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-186/1995

Zagreb, 5. srpnja 1995.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**Jadranko Crnić**, v. r.

IZDVOJENO MIŠLJENJE UZ ODLUKU BROJ: U-III-186/1995

Prema odredbi članka 120. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske sudačka
dužnost je stalna. Ovom odredbom Ustava dokinuta je, bezuvjetno reizbornost
sudaca, koja je bila propisana zakonskim propisima donijetim na temelju
Ustava bivše Socijalističke Republike Hrvatske iz 1974. godine.

Ustav je proglašen dana 22. prosinca 1990. godine, a za provedbu Ustava
donijet je Ustavni zakon koji je proglašen i stupio na snagu istog dana
kada i Ustav tj. 22. prosinca 1990.

Prema odredbi članka 2. Ustavnog zakona odredbe Ustava za čiju se primjenu,
ne mora donijeti ustavni zakon ili zakon, primjenjuju se neposredno od
dana proglašenja Ustava.

Dakle, prema Ustavnom zakonu ne primjenjuju se neposredno samo one odredbe
Ustava za čiju je primjenu potrebno donijeti zakon.

S obzirom na citirani članak 2. Ustavnog zakona, postavlja se pitanje
da li se i odredba naprijed citiranog danka 120. stavka 2. Ustava, kojom
je određeno da je sudačka dužnost stalna, primjenjuje neposredno

Odgovor na ovo pitanje ima svoj izuzetni značaj i težinu, s obzirom
da je Sabor Republike Hrvatske u razdoblju od 22. prosinca 1990. godine
pa do 1. srpnja 1994. godine imenovao veliki broj sudaca (oko 60%) pa se
postavlja pitanje da li su ti suci imenovani primjenom članka 120. stavka
1. Ustava.

Kako za provedbu odredbe članka 120. stavka 1. Ustava nije potrebno
donositi nikakav zakon, ta se odredba Ustava, prema odredbi citiranog članka
2. Ustavnog zakona, primjenjuje neposredno.

Zauzimanje drukčijeg stajališta bilo bi u suprotnosti sa izričitom odredbom
članka 2. Ustavnog zakona.

To upućuje na zaključak da je Sabor u navedenom razdoblju suce imenovao
na stalnu sudačku dužnost, kao što se to redovito moglo i čuti prilikom
davanja prisege.

Kako se radi o odredbi Ustava koja se neposredno primjenjuje, te kako
se prema odredbi članka 5. stavka 2. Ustava svatko dužan držati Ustava,
zauzimanje drukčijeg stajališta značilo bi ustvari oslobadanje Sabora od
poštivanja Ustava, što je prema samom slovu Ustava nedopustivo.

Stoga se ne može dovoditi u pitanje primjena odredbe članka 120. stavka
1. Ustava kod donošenja odluka Sabora o imenovanju sudaca u razdoblju od
22. prosinca 1990. do 1. srpnja 1994. godine, osim ako se ne dovodi u pitanje
pravna valjanost odnosno ustavnost odluka Sabora o imenovanju sudaca u
navedenom razdoblju.

Smatram, dakle, da se ne može dovoditi u pitanje pravna valjanost odluka
Sabora o imenovanju sudaca, donesenih u navedenom razdoblju.

Naime, prema odredbi članka 121. stavka 1. Ustava suce i javne odvjetnike,
u skladu s Ustavom i zakonom, imenuje i razriješava Republičko sudbeno
vijeće. Prema odredbi stavka 3. citiranog članka Ustava redsjednika i članove
Republičkog sudbenog vijeća predlaže županijski dom, a bira ih Zastupničkk
jom, za vrijeme od osam godina, iz reda istaknutih sudaca, državnih odvjetnika,
odvjetnika i sveučilišnih profesora, u skladu sa zakonom.

Dakle, primjena odredbe članka 121. stavka 1. Ustava odgođena je do
donošenja Zakona o Republičkom (Državnom) sudbenom vijeću koji je stupio
na snagu 26. lipnja 1993. godine k Zakona o sudovima koji je stupio na
snagu 7. siječnja 1994. godine.

Do osnivanja i početka rada Državnog sudbenog vijeća, Saboru se ne može
osporiti ovlaštenje za donošenje odluka o imenovanju sudaca. To ovlaštenje
Sabora proizlazi iz odredbe članka 80. alineje 7. Ustava, kojom je određeno
da Sabor obavlja izbore, imenovanja i razriješenja, u skladu s Ustavom
i zakonom.

Kako je primjena odredbe naprijed citiranog danka 121. stavka 1. Ustava
prema kojoj suce i državne odvjetnike imenuje Republičko (Državno) sudbeno
vijeće, odgođena do stvaranja ustavnih uvjeta za njenu primjenu (donošenja
odgovarajućih zakona) Saboru koji je odgovoran i za funkcioniranje sudbene
vlasti ne može se, s obzirom na odredbu citiranog članka 80. alineje 7.,
osporiti ovlaštenje za donošenje odluka o imenovanju sudaca sve do isteka
roka za usuglašavanje s Ustavom rantjeg Zakona o redovnim sudovima (30.
6.1994.), kojim je bilo propisano da suce bira odnosno imenuje Sabor.

Ako se Saboru ne može osporiti ovlaštenje da u naprijed navedenom razdoblju
obavlja imenovanje sudaca i državnih odvjetnika, a smatram da se to ne
može osporiti, tada je Sabor odluke o imenovanju sudaca, koje je donio
u tom razdoblju, mogao donijeti samo uz primjenu članka 120. stavka 1.
Ustava, jer se radi o odredbi Ustava za čiju primjenu nije potrebno donošenje
zakona.

Dakle, iz priloženog proizlazi da su suci koje je Sabor imenovao u razdoblju
od 22. prosinca f990. do 1. srpnja 1994. godine imenovani na svoje stalne
dužnosti neposrednom primjenom danka 120. stavka 1. Ustava od strane Sabora,
pa se te osobe ne mogu podvrgavati ponovnom imenovanju od strane Državnog
sudbenog vijeća.

Zauzimanje drukčijeg stajališta u ovom pitanju, uz istovremeno priznavanje
ovlaštenja Sabora da u navedenom razdoblju donosi odluke o imenovanju sudaca,
značilo bi da Državno sudbeno vijeće ima pravo revidirati i suspendirati
odluke Sabora, što je s ustavno-pravnog stajališta neprihvatljivo, obzirom
da je na takvu vrstu intervencije, kada se radi o odlukama Sabora ovlašten
jedino Ustavni sud Republike Hrvatske i to u strogo propisanom postupku.

Iz naprijed izloženog proizlazi da ne postoji ustavno uporište za postupanje
Državnog sudbenog vijeća i Ministarstva pravosuda Republike Hrvatske, koji
u do sada provedenim radnjama podvrgavaju reizboru odnosno reimenovanju
i suce koje je Sabor imenovao nakon 22. prosinca 1990. godine.

Stoga, polazeći od naprijed iznijetog, prijelazne odredbe Zakona o sudovima
(članka 100., 101. i 102.) treba tumačiti u skladu s Ustavom, te logičkim
i teleološkim tumačenjem zaključiti da se one, s obzirom na odredbu članka
120. stavka 1. Ustava, mogu odnositi samo na one suce i predsjednike sudova
koji su na svoje dužnosti imenovani prije 22. prosinca 1990. godine.

Međutim, valja na kraju napomenuti da se može osnovano postaviti pitanje
ustavnosti odredaba članaka 100., 101. i 102 Zakona o sudovima i u slučaju
kada se pođe od toga da se te zakonske odredbe odnose samo na suce i predsjednike
sudova, ko ji su imenovani prije 22. prosinca 1990. godine, a ne i na one
koji su imenovani poslije navedenog dana.

Naime, odredbom članka 100. stavka 1. citiranog Zakona propisano je
da će se imenovanje predsjednika sudova ili sudaca, izabranih po dosadašnjim
propisima obaviti u roku od šest mjeseci od stupanja na snagu zakona kojim
će se odrediti područja i sjedišta sudova. Ta zakonska odredba, dakle,
nalaže imenovanje svih sudaca i predsjednika sudova, koji su imenovani
po dosadašnjim propisima, bez obzira da li je proteklo vrijeme na koje
su po dosadašnjim propisima imenovani, što znači da bi pojedinom sucu ili
predsjednkku suda, u slučaju neimenovanja po Državnom sudbenom vijeću,
mogla prestati sudačka iIi pred sjednička dužnost, iako mu vrijeme na koje
je imenovan još nije isteklo.

To dovodi u pitanje sukladnost navedene zakonske odredbe, a slijedom
toga i drugih naprijed citiranih zakonskih odreda ba, s Ustavom, kada su
u pitanju osobe kojima još nije istekao mandat. Ovo zbog toga što su u
članku 120. stavku 2. Ustava alinejama 1. do 4. taksativno navedeni slučajevi
u kojima sudac može biti razriješen dužnosti, te se stoga postavlja pitanje
nije li navedena zakonska odredba u neskladu sa citiranom odredbom Ustava.

Dakle, iz svega naprijed izloženog proizlazi da jedino nije upitna ustavnost
prijelaznih odredaba Zakona o sudovima u onoj mjeri u kojoj se one odnose
na suce i predsjednike sudova koji su izabrani odnosno imenovani prije
22. prosinca 1990. godine, a kojima je istekao mandat.

Zagreb, 5. srpnja 1995.

Sudac Ustavnog suda Republike Hrvatske

**Ante Jelavić Mitrović**, v. r.

Odluka, NN 47/1995-988
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)