## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-309/2000 i U-III-766/2000 od 13. prosinca 2000.

### NN 131/2000 (28.12.2000.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-309/2000 i U-III-766/2000 od 13. prosinca 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2459

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, sastav­ljenom od suca Velimira Belajeca, kao predsjednika
Vijeća te sudaca Marijana Hra­njskog, Ivana Mrko­njića, Jasne Omejec i Vice
Vukojevića, kao članova Vijeća, u postupku vođenom u povodu ustavnih tužbi Z.
b. d.d. iz Z., koju zastupa I. C., odvjetnik iz  Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 13. prosinca 2000. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

Ustavna tužba od 23. svib­nja 2000. godine se usvaja.

Ukidaju se rješe­nja:

– Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: Pž-2251/00-3 od 16.
svib­nja 2000. godine i

– Trgovačkog suda u Z., broj: I-40/1996 od 11. siječ­nja 2000. godine.

Predmet se vraća
Trgovačkom sudu u Z. na ponovni postupak.

## i

## RJEŠENJE

1. Ustavna tužba od 6. ožujka 2000. godine se odbacuje.

2. Rješe­nje Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-III-309/2000 od
23. svib­nja 2000. godine, o privremenoj obustavi ovrhe rješe­nja Trgovačkog
suda u Z., broj: I-40/1996 od 11. siječ­nja 2000. godine, stav­lja se izvan
snage.

Obrazlože­nje

1. Ustavnom tužbom od 6. ožujka 2000. godine (U-III-309/2000) označena
podnosite­ljica osporila je rješe­nje Trgovačkog suda u Z., broj: I-40/1996 od
11. siječ­nja 2000. godine, kojim je određen nastavak provedbe izvrše­nja na
teme­lju rješe­nja istog suda i oznake od 26. siječ­nja 1996. godine. Osporenim
rješe­njem naložen je ZAP-u Z. prijenos sa žiroračuna podnosite­ljice ustavne
tužbe na žiroračun R. d.o.o. K. iznosa od 263.007.597,48 kn sa  zakonskom zateznom kamatom od 25. studenoga
1999. godine do isplate, uz određiva­nje blokade u slučaju da na žiroračunu
podnosite­ljice nema sredstava.

Navedena ustavna tužba podnesena je na teme­lju odredbe stavka 4. članka
59. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, br.
99/99, nastavno: Ustavni zakon) budući da je osporeno rješe­nje, u tom
trenutku, bilo u žalbenom postupku kod Visokog trgovačkog suda u Z., a
podnosite­ljica je, tvrdeći da se osporenim rješe­njem grubo vrijeđaju ­njezina
ustavna prava i slobode te da bi nepokreta­njem postupka za ­nju mogle
nastupiti teške i nepoprav­ljive pos­ljedice, predložila Sudu pokreta­nje
postupka po ustavnoj tužbi iako nije iscrp­ljen pravni put.

2. Ista je podnosite­ljica ustavnom tužbom od 23. svib­nja 2000. godine
(U-III-766/2000), uz opetovano osporava­nje navedenog prvostupa­njskog rješe­nja
od 11. siječ­nja 2000. godine, osporila i, u međuvremenu doneseno rješe­nje
Visokog trgovačkog suda od 16. svib­nja 2000. godine, broj: Pž-2251/00-3, kojim
je podnosite­ljicina žalba odbijena kao neosnovana, a rješe­nje od 11. siječ­nja
2000. godine o nastavku izvrše­nja potvrđeno.

Budući da je donoše­njem drugostupa­njskog rješe­nja iscrp­ljen pravni
put u ovoj stvari, to je ova ustavna tužba dopuštena i pravodobna.

3. U obje ustavne tužbe stav­ljen je i prijedlog za odgodu ovrhe, na
teme­lju odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, s obrazlože­njem da bi
ovrha na teme­lju osporenih rješe­nja pro­uzročila štetu koja bi se teško mogla
popraviti te da odgoda nije protivna javnom interesu niti bi drugom nanijela
veću štetu.

4. U ustavnim tužbama podnosite­ljica ističe da su osporenim rješe­njima
povrijeđene odredbe članaka 3., 14. stavka 2., 18., 29., 48. stavka 1. i 115.
stavka 3. Ustava, a time i ­njezina ustavna prava.

Razlozi ustavnih tužbi, kojima podnosite­ljica opširno obrazlaže
istaknute povrede, mogu se sažeti u teme­ljne tvrd­nje prema kojima u postupku
donoše­nja osporenih rješe­nja kao i u razlozima istih, nije rasprav­ljano,
odlučeno te nisu dani razlozi za bitne (po podnosite­ljici istaknute)
prigovore: nedostatak aktivne le­gitima­cije; da izvršna isprava (pravomoćna
presuda) i osporeno rješe­nje o izvrše­nju ne sadrže nalog za revalorizaciju
bilo glavnog duga, bilo zateznih kamata; da se mije­nja uobičajena metoda i
praksa obračuna zateznih kamata, a bez ikakvih argumenata; da, unatoč
oprečnosti između stajališta ZAP-a i jednih sudskih vještaka te drugih sudskih
vještaka, sud te razlike i oprečnosti ne razjaš­njava niti se o ­njima izjaš­njava
u osporenoj rješidbi. Posebice podnosite­ljica ukazuje na propust sudova u
primjeni članaka 16. i 38. Zakona o izvršnom postupku (»Narodne novine«, br.
53/91 i 91/92, nastavno: ZIP), koji zakon se primje­njuje u konkretnom
predmetu, a na teme­lju odredbe članka 309. Ovršnog zakona (»Narodne novine«,
br. 57/96 i 29/99).

Podnosite­ljica zak­ljučuje
da je ovakvim postupa­njem sudova i osporenim rješe­njima došlo do navedenih
povreda ustavnih prava te predlaže ukida­nje osporenih rješe­nja i vraća­nje
predmeta prvostupa­njskom sudu na ponovni postupak.

5. Tijekom ustavnosudskog
postupka, na teme­lju članka 65. alineje 3. Ustavnog zakona, pribavljeni su
spisi predmeta, te je u iste izvršen uvid, dok se na teme­lju alineje 2.
navedene odredbe primjerci ustavnih tužbi dostav­ljeni na izjaš­nje­nje drugoj
stranci u sudskom postupku, budući da nije upitno da se radi o zainteresiranoj
osobi, te su izjaš­nje­nja i ­njihove dopune razmotreni tijekom obrade
predmeta.

*Ustavna tužba od 23. svib­nja
2000. godine (U-III-766/2000) je osnovana.*

*Ustavna tužba od 6. ožujka 2000. godine (U-III-309/2000) nije dopuštena.*

I. Ustavna tužba od 23. svib­nja
2000. godine
(U-III-766/2000)

I/1. Polazeći od odredbe članka 67., a u svezi s člankom 59. stavkom 1.
Ustavnog zakona, odlučujući o ovoj ustavnoj tužbi, Sud je prvotno ispitao jesu
li u ustavnoj tužbi istaknute povrede prava koja se štite u postupku pokrenutom
ustavnom tužbom.

Sud je ispitao osporena rješe­nja u svezi s:

– načelom jednakosti iz stavka 2. članka 14. Ustava u užem smislu, kroz
jednakost subjekata u pravnom odnosu, odnosno, stranaka u postupku,

– ustavnim jamstvom prava na žalbu iz članka 18. stavka 1. Ustava i to
kroz ispitiva­nje ispu­nje­nja uvjeta za učinkovito ostvare­nje tog prava,

– ustavnim jamstvom na pravično odlučiva­nje o pravima i obvezama, ili o
sum­nji ili o optužbi zbog kaž­njivog djela iz stavka 1. članka 29. Ustava, jer
se odnosi ne samo na kazneni postupak, već na sve pravno re­gulirane postupke
koji se vode pred nadležnim sudovima,

te je takvim ispitiva­njem utvrdio da se navedene istaknute povrede
ustavnih odredaba odnose na ustavna prava koja su pred­met ustavnosudske
zaštite.

Nakon takvog utvrđe­nja, Sud
je ispitao jesu li ustavna prava povrijeđena te je utvrdio da je, u svezi s
osporenim rješe­njima i postupcima u kojima su donesena kao i u odlučiva­nju o
pravima i obvezama podnosite­ljice, došlo do ustavno nedopuštenog zadira­nja u
slobode i prava podnosite­ljice.

I/2. Analizirajući i ocje­njujući
razloge osporava­nja navedene od podnosite­ljice, kao i navode istaknute u
izjaš­nje­njima druge strane u postupku, a sve u svezi s istaknutim ustavnim i
mjerodavnim zakonskim odredbama, prosudbu o tome postoje li postupovne i
materijalnopravne povrede Sud je uteme­ljio na bitnim svojstvima predmetnog
spora: da se radi samo o ovršnom postupku, pita­nje cesije jest pita­nje koje
se može prosuđivati kroz odredbe ovršnog zakonodavstva kao i pita­nja
postupovnih povreda, koja se također imaju prosuđivati sa stajališta ovršnog
postupka budući da je parnični postupak pravomoćno završen.

I/3. Trgovački sud u Z.
provodi ovrhu pravomoćne presude tog suda broj: P-15652/92 od 7. lip­nja 1995.
godine (Pž-3060/95 od 31. listopada 1995.).

Osnovno rješe­nje o izvrše­nju
donijeto je dana 26. siječ­nja 1996. godine, a osporeno prvostupa­njsko rješe­nje
određuje nastavak provedbe tog rješe­nja s naprijed navedenim nalogom o
prijenosu sredstava.

Obrazlože­nje rješe­nja o
nastavku izvrše­nja sadrži: identifikaciju prijedloga vjerovnika, navod da je
vjerovnik upisan u sudski re­gistar te se ne može govoriti o nepostojećoj
osobi, a zatim slijedi rekapitulacija rad­nji suda u svezi s radom vještaka –
oznaka rješe­nja kojim je određeno vještače­nje, kratki sadržaj upute dane
vještaku, iznos duga utvrđen od strane vještaka, navod da je duž­nik prigovorio
nalazu i miš­lje­nju te je dan sadržaj očitova­nja vješ­ta­ka na prigovor »… da
su pored ZOO-a i ostali zakonski pro­pisi uređivali način obračuna međusobnih
potraživa­nja i dugova­nja, visinu stope kamate, način obračuna i slično u
skladu s kojima je vještak izvršio izračun«, nakon če­ga slijedi konačni zak­ljučak
suda da u cijelosti prihvaća nalaz vještaka budući da je isti sači­njen po pravilima
struke, a uslijed če­ga da je i riješio kao u osporenom rješe­nju.

Sud je dao prethodnu
rekapitulaciju lapidarnih razloga sadržanih u obrazlože­nju osporenog prvostupa­njskog
rješe­nja da bi pojasnio s­ljedeće: Ustavni sud nije žalbeni sud koji prosuđuje
jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili či­njenično sta­nje te jesu li
pravilno primijenili materijalno i postupovno pravo niti pak ocje­njuje
izvedene dokaze. U granicama svoje nadležnosti, Ustavni sud prosuđuje jesu li u
sudskom postupku te pri donoše­nju odluke bila poštivana ustavna prava. U ovom
konkretnom slučaju to znači da je Sud ispitao je li prvostupa­njski sud prema
jednoj stranci u postupku postupao na način koji je ne postavlja u
neravnopravan položaj prema drugoj stranci, kao i je li konkretno dužniku
omogućen pošten dokazni postupak (istopravni položaj u dokaznom postupku).

Polazeći od ustavnog određe­nja
o samostalnosti i neovisnosti sudbene vlasti iz koje­g proizlazi podvrgnutost
sudaca samo Ustavu i zakonu, neupitno je pravo suda da u tumače­nju i primjeni
zakona zastupa svoje pravno stajalište i na ­njemu zasniva svoje odluke.

Međutim, prvostupa­njski sud,
tijekom postupka te donoseći odluku i dajući razloge za istu, nije poštovao
načelo kontradiktornosti te se nije jasno i argumentirano opredijelio o
navodima jedne stranke, koji su od bitnog znače­nja za odlučiva­nje u postupku
(pita­nje cesije), nije dao svoje tumače­nje i razloge za primjenu zakona,
odnosno na kojim zakonskim odredbama teme­lji donijetu odluku te je, bez ocjene
i argumenata (»nalaz vještaka je sači­njen po pravilima struke«), prihvatio
nalaz vještaka i na ­njemu uteme­ljio odluku.

Navedenim ispitiva­njem
utvrđeno je da takvim postupa­njem nisu poštivana teme­ljna postupovna prava
čime je jedna stranka u postupku stav­ljena u neravnopravan položaj prema
drugoj stranci. Uslijed takvih propusta povrijeđeno je načelo jednakosti iz
stavka 2. članka 14. Ustava kao ustavno pravo, kao i ustavno pravo svakoga na
pravično odlučiva­nje o ­nje­govim pravima i obvezama (članak 29. Ustava).

I/4. Unatoč navedenih
propusta od strane prvostupa­njskog suda, sud drugog stup­nja nije stranci
pružio učinkovitu zaštitu.

Naime, drugostupa­njski sud u
razlozima svog rješe­nja poku­šava nadomjestiti propuste prvostupa­njskog suda
te sam daje stajališta i pravni teme­lj koji bi trebali obrazložiti odluku prvo­stupa­njskog
suda.

Osim toga, daje svoje razloge
i tumače­nja i či­njenica i dokaza iz prvostupa­njskog postupka, iako o ­njima
prvostupa­njski sud nije dao nikakve razloge u svom rješe­nju. Prešavši, takvim
postupa­njem, svoje ovlasti kao žalbeni sud, sud drugog stup­nja je istodobno,
razlozima svoje (drugostupa­njske – žalbene) odluke, onemogućio jednu stranku u
postupku u ispu­nje­nju prava na učinkovitu žalbu te je, također, povrijedio i
pravo na jednakost stranaka te pravo na pravično odlučiva­nje o ­nje­govim
pravima i obvezama (članak 14. stavak 2., članak 18. stavak 1. i članak 29.
Ustava).

I/5. U odnosu na tvrd­nju
podnosite­ljice da joj je osporenim rješe­njima povrijeđeno ustavno pravo iz
članka 48. stavka 1., kojim se jamči pravo vlasništva, cijeneći predmet
postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku, a imajući u vidu i sadržaj
te ustavne odredbe, rješidbama, u povodu kojih je ustavna tužba podnesena, nije
ni moglo biti podnosite­ljici povrijeđeno ustavno pravo koje proizlazi iz te
ustavne odredbe.

Konačno, u svezi s istaknutim
povredama odredbama članka 3. i stavka 3. članka 115. Ustava, ističe se da u
tim odredbama Ustav utvrđuje najviše vrednote ustavnog poretka Republike
Hrvatske te ih proklamira u teme­ljnim odredbama i propisuje načelo zakonitosti
za sudbenu vlast, dakle, ne utvrđuje slobode i prava čovjeka i građanina
(ustavna prava) te povreda tih odredaba nije predmetom zaštite koju Ustavni sud
pruža u povodu ustavne tužbe.

I/6. Uslijed navedenih (točke
I/3 i I/4 obrazlože­nja) i postupovnih i materijalnopravnih povreda, koje
predstav­ljaju i povredu ustavnih prava iz članka 14. stavka 2., članka 18.
stavka 1. i članka 29. stavka 1. Ustava, Sud je osporena rješe­nja ukinuo te na
teme­lju odredbe članka 72. u svezi s člankom 73. Ustavnog zakona, odlučio kao
u izreci odluke.

I/7. Razmatra­nju prijedloga
za odgodu ovrhe, stav­ljenog u ovoj ustavnoj tužbi, nema mjesta iz dva razloga:
donesena je odluka o ustavnoj tužbi, a o odgodi ovrhe Sud je odlučio u postupku
po ustavnoj tužbi od 6. ožujka 2000. godine.

II.
Ustavna tužba od 6. ožujka 2000. godine
(U-III-309/2000)

II/1. Ustavna tužba podnesena je na teme­lju odredbe stavka 4. članka
59. Ustavnog zakona s prijedlogom Sudu za pokreta­nje postupka po ustavnoj
tužbi, iako nije iscrp­ljen pravni put.

Nakon podnoše­nja ustavne
tužbe, a prije donoše­nja odluke Suda o istoj, dovršen je pravni put donoše­njem
rješe­nja Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj: Pž-2251/00-3 od 16.
svib­nja 2000. godine.

Na taj su način prestale
postojati pretpostavke za odlučiva­nje Suda na teme­lju članka 59. stavka 4.
Ustavnog zakona, a ispu­njene su pretpostavke iz članka 31. Ustavnog zakona za
odbačaj ustavne tužbe.

Stoga je, na teme­lju članka
31. Ustavnog zakona riješeno kao pod točkom 1. izreke rješe­nja.

II/2. U ustavnoj tužbi je
stav­ljen i prijedlog za odgodu ovrhe do donoše­nja odluke o ustavnoj tužbi
(članak 63. stavak 2. Ustavnog zakona).

Prije podnoše­nja ustavne
tužbe s navedenim prijedlogom, Trgovački sud u Z. je svojim rješe­njem, broj:
I-40/96 od 3. ožujka 2000. godine, u potpunosti odgodio ovrhu po ustavnom
tužbom osporenom rješe­nju te nije bilo pretpostavki za odlučiva­nje o stav­ljenom
prijedlogu za odgodu.

Navedeno rješe­nje o odgodi
preinačeno je rješe­njem Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, broj:
Pž-2251/00-2 od 16. svib­nja 2000. godine, odbija­njem dužnika sa zahtjevom za
odgodu.

Ustavni sud je rješe­njem,
broj: U-III-309/2000 od 23. svib­nja 2000. godine privremeno obustavio ovrhu
rješe­nja o nastavku ovrhe od 11. siječ­nja 2000. godine.

Budući da je odlukom o
ustavnoj tužbi, od 23. svib­nja 2000. godine, Sud ukinuo prvostupa­njsko rješe­nje
Trgovačkog suda u Z. od 11. siječ­nja 2000. godine, prestala je postojati
pretpostavka iz članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona te je rješe­nje Suda o
privremenoj obustavi ovrhe stav­ljeno izvan snage, a kao pod točkom 2. izreke
rješe­nja.

Broj: U-III-309/2000
       U-III-766/2000
Zagreb, 13. prosinca 2000.

     USTAVNI SUD
REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 131/2000-2459