## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-298/1999 od 22. ožujka 2001.

### NN 32/2001 (10.4.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-298/1999 od 22. ožujka 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

565

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučiva­­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu dopredsjednik Suda dr. sc. Petar Klarić, kao
predsjednik Vijeća te suci Jurica Malčić, Ivan Matija, Emilija Rajić i Milan
Vuković, kao članovi Vijeća, odlučujući povodom ustavne tužbe M. V. iz S., koju
zastupa Z. V., odvjetnik iz S., na sjednici Vijeća održanoj dana 22. ožujka
2001. godine, donio je jednoglasno s­­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se
ukida presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-1310/1998 od
8. listopada 1998.

II. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovno odlučiva­­nje.

```
Obrazlože­­nje
```

1. M. V. iz S., koju zastupa Z. V., odvjetnik iz S., podnijela je
pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu protiv presude Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, broj: Rev-1310/1998 od 8. listopada 1998. godine, kojom je prihvaćena
revizija tuženika Republike Hrvatske, Županije splitsko-dalmatinske i preinačena
presuda Županijskog suda u S. od 19. prosinca 1997., broj: Gž-2301/97 i presuda
Općinskog suda u S. od 26. lip­­nja 1997., broj: P-1288/96, te je odbijen tužbeni
zahtjev podnosite­­ljice.

Navedenom presudom Općinskog suda u S. poništeno je kao nezakonito rješe­­nje
Republike Hrvatske Županije splitsko-dalmatinske, klasa: 112-02/94-03/1-216-1,
urbroj: 2181-11-94 od 30. rujna 1994., te je naloženo Županiji
splitsko-dalmatinskoj, u roku od 8 dana pod prijet­­njom ovrhe, vratiti
podnosite­­ljicu ustavne tužbe na posao i rasporediti je u skladu sa stručnom
spremom i sposobnostima stečenih radom.

Presudom Županijskog suda u S. odbijena je žalba Županije
splitsko-dalmatinske i potvrđena navedena presuda Općinskog suda u S.

2. Podnosite­­ljica smatra da su joj navedenom presudom Vrhovnog suda
Republike Hrvatske povrijeđena prava iz članaka 3., 5., 14., 19., 44., 54. i
118. stavka 3. Ustava.

3. Za potrebe ustavnosudskog
postupka pribav­­ljen je spis Općinskog suda u S., broj: P-1288/96.

Uvidom u navedeni spis utvrđeno
je da je rješe­­njem župana Županije splitsko-dalmatinske, klasa: 112-02-93-04/01-121
od 28. siječ­­nja 1994. godine podnosite­­ljica ustavne tužbe, službenica
Sekretarijata gospodarstva u S., koja je obav­­ljala poslove daktilografa
preuzeta u Županiju splitsko-dalmatinsku s danom 31. prosinca 1993. godine, te
je određeno da je za vrijeme dok se ne rasporedi dužna obav­­ljati zadaće i
poslove na kojima je zatečena, odnosno zadaće i poslove koji joj se povjere
prema ­­njenoj stručnoj spremi i radnom iskustvu.

Protiv tog rješe­­nja
podnosite­­ljica je izjavila prigovor 7. ožujka 1994. godine o kojem nije odlučeno.

U postupku pred prvostupa­­njskim
sudom je utvrđeno da je podnosite­­ljica nastavila obav­­ljati poslove na
kojima je zatečena i nakon preuzima­­nja (31. prosinca 1993.), a faktično joj
je prestao radni odnos dana 31. studenoga 1994., teme­­ljem rješe­­nja Županije
splitsko-dalmatinske od 30. rujna 1994. godine. Navedenim rješe­­njem je utvrđeno
da je podnosite­­ljica ostala neraspoređena te joj stoga prestaje radni odnos s
danom 31. listopada 1994. godine, ali joj se zbog korište­­nja preostalog
dijela godiš­­nje­g odmora, odnosno izvrše­­nja obaveza taj rok produžuje do
30. studenoga 1994. godine. Prvostupa­­njski sud je utvrdio da je podnosite­­ljica
ustavne tužbe preuzeta u Županiju splitsko-dalmatinsku dana 31. prosinca 1993.
sukladno odredbama članaka 42., 45. i 47. Uredbe o ustrojava­­nju županijskih
ureda (»Narodne novine«, broj 116/93), te je nastavila obav­­ljati iste poslove
koje je i do tada obav­­ljala. Navedeni sud je ocijenio da podnosite­­ljici
ustavne tužbe nije mogao prestati radni odnos teme­­ljem već navedenog rješe­­nja
od 30. rujna 1994. budući da je podnosite­­ljica izjavila prigovor protiv
navedenog rješe­­nja, a o ­­njemu nije odlučivano. Osim toga prema tada važećoj
odredbi članka 383. Zakona o upravi (»Narodne novine«, broj 16/78, 29/85,
48/85, 41/90, 47/90 i 53a/91) podnosite­­ljica je kao djelatnica s preko 15
godina staža trebala imati pravo na otkazni rok od 6 mjeseci od dana dostave
odluke o prestanku radnog odnosa.

Prvostupa­­njski sud je u postupku
utvrdio da je prema Sistematizaciji poslova i zadataka Županije
splitsko-dalmatinske u Odje­­ljku za uredske, administrativne i opće poslove,
Ispostave u S., pod rednim brojem: 170/172 predviđeno radno mjesto
daktilograf-administrativni referent. Međutim, podnosite­­ljica nije raspo­re­đena
na to radno mjesto, već je na to radno mjesto raspoređena djelatnica koja je
bila zaposlena na određeno vrijeme.

Iz sve­ga navedenog Općinski
sud u S., je utvrdio da je Županija splitsko-dalmatinska postupila nezakonito i
suprotno odredbama svog opće­g akta kada je odlučila o prestanku radnog odnosa
podnosite­­ljici, a posebno zbog mogućnosti da podnosite­­ljicu rasporedi na
radno mjesto koje odgovara ­­njenoj stručnoj spremi i stečenom radnom iskustvu.

Iz obrazlože­­nja drugostupa­­njskog
rješe­­nja kojim je odbijena žalba Županije splitsko-dalmatinske proizlazi da
Uredbom o ustrojava­­nju županijskih ureda, koja je teme­­lj za donoše­­nje rješe­­nja
o preuzima­­nju podnosite­­ljice nije propisano postoji li obveza župana da
rasporedi preuzete službenike već se u odnosu na neraspoređene službenike uređuje
samo pita­­nje plaće. Stoga, obveza rasporeda preuzetih službenika proizlazi iz
tada važeće odredbe članka 381. stavka 1. Zakona o upravi, koji se primje­­njuje
kao opći propis teme­­ljem odredbe članka 56c. Zakona o lokalnoj samoupravi i
upravi (»Narodne  novine«, broj 90/92,
94/93, 117/93 i 128/99).

Tada važećom odredbom članka
381. stavka 1. Zakona o upravi propisano je da ostaju neraspoređeni radnici
koji nisu mogli biti raspoređeni u smislu članka 380. tog Zakona, dok je
odredbom članka 380. istog Zakona predviđeno da se radnici koji su obav­­ljali
poslove i zadatke ukinutih radnih mjesta raspoređuju na radna mjesta koja
odgovaraju ­­njihovoj stručnoj spremi i radnom iskustvu.

Kako je prvostupa­­njski sud
utvrdio da je postojala mogućnost raspoređiva­­nja podnosite­­ljice na radno
mjesto koje odgovara ­­njenoj stručnoj spremi i radnim sposobnostima, a na to
radno mjesto je raspoređena druga osoba koja je zasnovala radni odnos na određeno
vrijeme drugostupa­­njski sud je odbio žalbu i potvrdio presudu prvostupa­­njskog
suda.

Vrhovni sud Republike
Hrvatske je pobijanom presudom prihvatio reviziju tuženika – Županije
splitsko-dalmatinske, te preinačio presude prvostupa­­njskog i drugostupa­­njskog
suda tako da je u cijelosti odbio tužbeni zahtjev podnosite­­ljice. Utvrdio je
da je ostvaren revizijski razlog pogrešne primjene materijalnog prava. Iz
obrazlože­­nja osporavane presude proizlazi da bi se prihvaća­­njem pravnog
shvaća­­nja nižih sudova, izraženog u ­­njihovim presudama, zapravo izravno
utjecalo na organizaciju službe tuženika i učinkovitost obav­­lja­­nja te službe,
jer bi na taj način sud određivao poslodavcu što je svrsishodno za obav­­lja­­nje
službe tijekom ­­njezinog preustroja. Nada­­lje se ističe, kako poslodavac ima
autonomno pravo cijeniti kojem će mjerilu dati prednost prilikom utvrđiva­­nja
koju će osobu zadržati na poslu, a koju ne s obzirom na primjenu tada važeće
odredbe članka 380. Zakona o upravi.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. U provedenom postupku Ustavni sud je utvrdio da su u ovom slučaju
odlukom Vrhovnog suda Republike Hrvatske povrijeđena ustavna prava podnosite­­ljice
ustavne tužbe iz članka 14. Ustava, kojim se jamči opća jednakost i jednakost
svih pred zakonom, te članaka 44. i 54. Ustava.

Odredbom članka 44. Ustava
propisano je da svaki građanin Republike Hrvatske ima pravo, pod jednakim
uvjetima sudjelovati u obav­­lja­­nju javnih poslova i biti prim­­ljen u javne
službe.

Prema odredbama članka 54.
Ustava svatko ima pravo na rad i svatko slobodno bira poziv i zaposle­­nje i
svakome je pod jednakim uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost.

Ostvariva­­nje tih prava,
odnosno način i postupak za ­­njihovu primjenu pod jednakim uvjetima za sve
propisan je zakonom.

5. Uredbom o ustrojava­­nju županijskih
ureda uređuje se, između ostalog, ustrojava­­nje županijskih ureda, ­­njihov
djelokrug, način i postupak preuzima­­nja poslova državne uprave te službenika
i dokumentacije organa uprave i službi dosadaš­­njih općina i druga pita­­nja
od značaja za rad županijskih ureda.

Međutim, navedenom Uredbom
nije određeno propisano postoji li obveza župana da rasporedi preuzete službenike,
već se glede neraspoređenih službenika uređuje samo pita­­nje plaća.

Tada važeće odredbe Zakona o
upravi su opći propis kojim su uređeni radni odnosi i plaće djelatnika u
tijelima uprave, a primje­­njivao se teme­­ljem članka 56c. Zakona o lokalnoj
samoupravi na djelatnike u upravnim odjelima i službama jedinica lokalne
samouprave do donoše­­nja posebnog zakona za te djelatnike.

Stoga obaveza rasporeda
preuzetih službenika, s obzirom da nije utvrđena navedenom Uredbom, proizlazi
iz tada važeće od­red­be članka 381. stavka 1. Zakona o upravi kojim je
propisano da se radnici koji nisu mogli biti raspoređeni u smislu članka 380.
tog Zakona smatraju neraspoređenim, dok se člankom 383. stavkom 1. navedenog
Zakona utvrđuje način prestanka radnog odnosa neraspoređenim radnicima.

Iz zakonske formulacije tada
važeće odredbe članka 381. stavka 1. Zakona o upravi, koja glasi: »radnici koji
nisu mogli biti raspoređeni«, proizlazi obveza upravnog tijela, poduzeti sve
mjere kako bi se neraspoređeni djelatnici rasporedili na odgovarajuća radna
mjesta. Među mjere koje su prema Zakonu upravna tijela dužna poduzeti ulazi i
obveza raspoređiva­­nja neraspoređenog djelatnika na postojeće i nepopu­­njeno
radno mjesto. O tome je Sud već izrazio svoje stajalište u odlukama donijetim u
ovosudnim predmetima, broj: U-III-31/1997 od 3. listopada 1997. objav­­ljenoj u
»Narodnim novinama«, broj 123/97 i U-III-153/1998 od 10. ožujka 1999., objav­­ljenoj
u »Narodnim novinama«, broj 31/99.

U konkretnom slučaju, a iz či­­njeničnog
sta­­nja utvrđenog tijekom parničnog postupka, proizlazi da je poslodavac imao
mogućnosti rasporediti podnosite­­ljicu na radno mjesto koje odgovara ­­njenoj
stručnoj spremi i radnim sposobnostima u trenutku donoše­­nja rješe­­nja o
prestanku radnog odnosa. Naime, podnosite­­ljici je prestao radni odnos dana
30. studenoga 1994. godine, iako je postojalo slobodno radno mjesto koje je
odgovaralo njenoj stručnoj spremi, a koje je popu­­njeno tek 1. ve­­ljače 1995.
godine i na koje je raspoređena druga djelatnica, koja je prije toga bila u
radnom odnosu na određeno vrijeme. Propust poslodavca glede neraspoređiva­­nja
podnosite­­ljice čini rješe­­nje o prestanku radnog odnosa nezakonitim.

Iz iznijetog proizlazi da je prestanak radnog odnosa podno­site­­ljice
nastupio suprotno tada važećim odredbama Zakona o upravi.

Propustivši pružiti pravnu zaštitu podnosite­­ljici u slučaju kada je do
prestanka radnog odnosa došlo suprotno odredbama Zakona, Vrhovni sud Republike
Hrvatske povrijedio je ustavna prava podnosite­­ljice iz članaka 14., 44. i 54.
Ustava.

6. Podnosite­­ljica se u ustavnoj tužbi poziva i na povredu odredaba članka
3. Ustava koja se odnosi na vladavinu prava. Navedenom odredbom Ustava
vladavina prava istaknuta je kao teme­­ljno načelo pravnog poretka Republike
Hrvatske i kao takva nije usmjerena neposrednoj zaštiti ustavnih prava i
sloboda čovjeka i građanina.

7. Podnosite­­lj u ustavnoj tužbi ističe i povredu načela ustavnosti i
zakonitosti iz članka 5. Ustava.

Iz odredaba članka 5. Ustava
od kojih stavak 1. nije upućen neposredno građanima, a stavkom 2. se uređuje
obveza poštiva­­nja načela ustavnosti i zakonitosti, ne može se izvesti
subjektivno ustavno pravo pojedinca, niti se samo na ­­njoj može zasnovati
ustavna tužba.

8. Odredbom članka 19. Ustava
određeno je da pojedinačni akti državne uprave i tijela koja imaju javne
ovlasti moraju biti uteme­­ljeni na zakonu. Navedena odredba uređuje načelo
zakonitosti u radu tijela državne uprave i tjela s javnim ovlastima.

Stavak 2. istog članka Ustava
pruža ustavno jamstvo pojedincu na sudsku kontrolu zakonitosti akata tijela
koja donose upravne akte. Međutim, u konkretnom se slučaju ne radi o upravnoj
stvari, pa ne može biti povrijeđeno pravo iz članka 19. stavka 2. Ustava.

9. Što se tiče istaknute
povrede članka 118. stavka 3. Ustava koji se odnosi na sudbenu vlast i
propisuje načelo zakonitosti za sudbenu vlast va­­lja istaći da navedene
ustavne odredbe ne sadrže slobode i prava koja su Ustavom zajamčena fizičkoj
ili pravnoj osobi (nastavno: subjektivno ustavno pravo). Stoga se iz te odred­be
ne može izvesti zak­­ljučak o postoja­­nju subjektivnog ustavnog prava na
zakonitost odluke sudbene vlasti, već tom odredbom ustavotvorac povjerava
sudbenoj vlasti da samostalno i neovisno brine o zakonitosti.

10. Slijedom iznijetog, na
teme­­lju odredaba članaka 69. i 72. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-298/1999
Zagreb, 22. ožujka 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 32/2001-565