## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-54080/2009. od 26. studenoga 2010.

### NN 137/2010 (8.12.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-54080/2009. od 26. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3526

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo O. Š., kojeg zastupa G. M., odvjetnik iz R., na sjednici održanoj 26. studenoga 2010. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavna tužba podnesena je 28. listopada 2009. protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-1116/08-7 od 12. svibnja 2009.

Tom je presudom djelomično preinačena presuda Županijskog suda u Rijeci (u daljnjem tekstu: Županijski sud) broj: K-30/07 od 25. kolovoza 2008. u osuđujućem dijelu u odnosu na kaznena djela opisana u izreci prvostupanjske presude u točkama 1. i 4. na način da je odbijena optužba protiv podnositelja zbog kaznenog djela primanja mita iz članka 347. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ) i kaznenog djela primanja mita iz članka 347. stavka 2. KZ-a.

Osporenom presudom Vrhovnog suda preinačena je prvostupanjska presuda u pravnoj oznaci kaznenog djela, odluci o kazni i oduzimanju imovinske koristi koja je izražena u devizama na način da je utvrđeno da je podnositelj radnjama opisanim u točkama 2. i 3. te od 5. do 18. izreke prvostupanjske presude ostvario obilježja jednog kaznenog djela iz članka 347. stavka 1. u vezi s člankom 61. KZ-a za koje se osuđuje na kaznu zatvora u trajanju od pet godina u koju se uračunava vrijeme provedeno u pritvoru. Na temelju članka 82. stavka 2. KZ-a podnositelj je dužan na ime postignute imovinske koristi platiti kunsku protuvrijednost iznosa od 18.269,22 eura i 3.500,00 USD.

U preostalom dijelu potvrđena je prvostupanjska presuda.

Prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim zbog ukupno osamnaest kaznenih djela od čega deset kaznenih djela primanja mita iz članka 347. stavka 1. KZ-a, četiri kaznena djela primanja mita iz članka 347. stavka 2. KZ-a i četiri kaznena djela primanja mita iz članka 347. stavka 3. KZ-a. Za četiri kaznena djela (opisana u točkama 1., 2., 9. i 16. izreke presude) utvrđene su kazne zatvora u trajanju od po jednu godinu za svako kazneno djelo, za šest kaznenih djela (opisanih u točkama 3., 6., 7., 8., 10. i 13. izreke presude) utvrđene su kazne zatvora u trajanju od po osam mjeseci za svako kazneno djelo, za četiri kaznena djela (opisana u točkama 14. i 15. izreke presude) utvrđene su kazne zatvora u trajanju od po šest mjeseci za svako kazneno djelo, za dva kaznena djela (opisana u točkama 4. i 18. izreke presude) utvrđene su kazne zatvora u trajanju od po pet mjeseci za svako kazneno djelo, za četiri kaznena djela (opisana u točkama 5., 11., 12. i 17. izreke presude) utvrđene su kazne zatvora u trajanju od po tri mjeseca za svako kazneno djelo, nakon čega je uz primjenu članka 60. stavaka 1. i 2. točke c) KZ-a podnositelj osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od devet godina.

Prema podnositelju je primijenjena mjera oduzimanja imovinske koristi i sigurnosna mjera zabrane obavljanja zvanja, djelatnosti ili dužnosti liječnika kardiokirurga u trajanju od pet godina.

U ustavnosudskom postupku pribavljeno je stručno mišljenje prof. dr. sc. P. N. o ustavnoj tužbi.

II. NAVODI PODNOSITELJA

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14., 18., 23., 28., 29. i 31. Ustava Republike Hrvatske i člankom 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Obrazlažući povrede, u bitnom ističe da se Vrhovni sud nije osvrnuo na njegov prijedlog iznesen u žalbi protiv prvostupanjske presude da se, »sukladno pozitivnom zakonodavstvu RH, sukladno odredbama ZKP BIH, te sukladno odredbama Sporazuma o pravnoj pomoći u građanskim i kaznenim stvarima između BIH i RH« kazneno gonjenje u konkretnom slučaju ustupi BIH, čime je, kako smatra, povrijeđeno njegovo ustavno pravo zajamčeno člankom 18. stavkom 1. Ustava.

Podnositelj smatra da je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku povrijeđeno njegovo pravo na pravičan postupak zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. Konvencije, obrazlažući povredu tvrdnjom da je, unatoč nepostojanju zakonskih pretpostavki za postavljanje branitelja po službenoj dužnosti, prvostupanjski sud to ipak učinio, te ga, unatoč podnositeljevom zahtjevu za njegov opoziv, zadržao tijekom cijelog postupka.

Podnositelj, nadalje, ističe da se osporene presude temelje na nezakonitim dokazima. Pretragu svoje ordinacije u KBC-u R. smatra nezakonitom tvrdeći da je riječ o prostoru Medicinskog fakulteta Sveučilišta u R. zbog čega pretraga nije mogla biti obavljena bez nazočnosti čelnika. Ističući da je pretraga ordinacije obavljena suprotno članku 55. stavku 4. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju (»Narodne novine« broj 123/03., 198/03., 105/04. i 174/04., 2/07. – odluka Ustavnog suda i 46/07.), smatra da su svi dokazi prikupljeni tom pretragom nezakoniti. Nadalje, ukazuje na postojanje osnovane sumnje da su svjedoci u kaznenom postupku protiv njega počinili kaznena djela davanja mita iz članka 348. stavka 2. KZ-a, te iskazima koji se odnose na kaznena djela koja su podnositelju stavljena na teret, sami sebe teretili, zbog čega su ti dokazi nezakoniti, te sukladno članku 29. stavku 4. Ustava ne smiju biti upotrijebljeni u sudskom postupku.

Smatra da su na ishod sudskog postupka utjecali pojedini mediji (kao i neki policijski službenici), prikazujući podnositelja u izrazito negativnom svjetlu i unaprijed ga proglašavajući krivim, čime je povrijeđena presumpcija nedužnosti.

Ukazuje i na zastaru kaznenog progona u odnosu na pojedina kaznena djela, što je drugostupanjski sud (odbijanjem optužbe u odnosu na kaznena djela iz točaka 1. i 4. izreke prvostupanjske presude) samo djelomično prihvatio, dok u odnosu na kaznena djela opisana u točkama 5. i 11. izreke prvostupanjske presude smatra da je povrijeđen kazneni zakon a time i njegova ustavna prava.

U odnosu na izrečenu kaznu, podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da je kazna zatvora u trajanju od devet godina koju je izrekao prvostupanjski sud, bila iznimno stroga, te da se, promatrajući je u svjetlu činjenice da je drugostupanjski sud kaznu gotovo »prepolovio« nužno nameće zaključak da je »odluka o kazni u predmetu bila rezultat nedopuštenih utjecaja na slučaj, nepravilnog, nepravičnog i nepoštenog suđenja, a ne odmjeravanja olakotnih i otegotnih okolnosti«. Smatra da je i drugostupanjska presuda kojom je izrečena maksimalna kazna za konkretno kazneno djelo u trajanju od pet godina također prestroga. Smatra da je pri odmjeravanju kazne trebalo uzeti u obzir da je podnositelj otac četvero djece, da nikada nije kažnjavan, te da je u obavljanju svog posla spasio na tisuće života.

III. ČINJENICE I OKOLNOSTI UTVRĐENE U KAZNENOM POSTUPKU PROTIV PODNOSITELJA

3. U kaznenom postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku utvrđeno je da je podnositelj u razdoblju od studenoga 1998. do 16. kolovoza 2006., u svojstvu pročelnika Odjela za kardijalnu kirurgiju u Klinici za kirurgiju Kliničkog bolničkog centra R., počinio osamnaest kaznenih djela primanja mita, na način opisan u izreci prvostupanjske presude, od čega deset kaznenih djela primanja mita iz članka 347. stavka 1. KZ-a, četiri kaznena djela primanja mita iz članka 347. stavka 2. KZ-a i četiri kaznena djela primanja mita iz članka 347. stavka 3. KZ-a. Prema stajalištu prvostupanjskog suda, u konkretnom slučaju riječ je o tzv. realnom stjecaju kaznenih djela. Nakon utvrđenih pojedinačnih kazni za svako kazneno djelo, podnositelj je osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od devet godina.

3.1. Pri odmjeravanju kazni za pojedina kaznena djela, prvostupanjski sud je kao otegotne okolnosti uzeo podnositeljev odnos prema svjedocima nakon primanja novca, odnosno dara, te u tijeku glavne rasprave, njegov odnos prema ishodu operativnih zahvata osoba od kojih je primio novac odnosno dar, iznose novčanih sredstava koje je primio od pojedinih osoba, činjenicu da su podnositeljeve materijalne prilike bile daleko iznad materijalnih prilika onih koji su mu dali novac i druge stvari, vremensko razdoblje od gotovo osam godina u kojemu se podnositelj bavio inkriminiranom djelatnošću, kao i društvenu opasnost počinjenih kaznenih djela. Olakotnim okolnostima cijenjeno je podnositeljevo zdravstveno stanje, činjenica da je neosuđivan te da se protiv njega ne vodi drugi kazneni postupak.

3.2. Odlučujući o žalbama protiv prvostupanjske presude, Vrhovni sud je ocijenio da kaznena djela za koja je podnositelj proglašen krivim predstavljaju jedno produljeno kazneno djelo iz članka 347. stavka 1. KZ-a. Što se tiče kaznenog djela opisanog u točki 1. izreke prvostupanjske presude, Vrhovni sud je istaknuo da u smislu članka 20. stavka 6. KZ-a apsolutna zastara kaznenog progona nastupa protekom roka od deset godina, što u konkretnom slučaju znači da kazneni progon nije moguć nakon 1. studenoga 2008., a za kazneno djelo opisano u točki 4. izreke prvostupanjske presude apsolutna zastara kaznenog progona nastupa protekom roka od šest godina, što znači 11. prosinca 2008., zbog čega je u odnosu na ta kaznena djela preinačena prvostupanjska presuda na način da je optužba odbijena.

Podnositeljeve žalbene navode o pogrešno utvrđenom činjeničnom stanju i bitnim povredama odredaba kaznenog postupka Vrhovni sud je ocijenio neosnovanim, osobito iscrpno obrazloživši svoje stajalište o neutemeljenosti podnositeljevih tvrdnji da je povrijeđeno podnositeljevo pravo obrane te da je prvostupanjska presuda utemeljena na nezakonitim dokazima.

Odgovarajući na podnositeljev žalbeni navod o nezakonitoj pretrazi njegove ordinacije u KBC-u R., Vrhovni sud istaknuo je sljedeće:

»... nije sporno da za zakonitost pretrage prostora Sveučilišta, kako to propisuje čl. 55. st. 4. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju (NN 123/03), uvjet je nazočnost čelnika ili osobe koju on ovlasti, osim ako se isti nije bez opravdanog razloga odazvao pravodobnom pozivu.

Međutim, ova odredba odnosi se na prostore sveučilišta i njenih sastavnica kako su one definirane čl. 62. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju. Članak 66. istog zakona u stavku 4. određuje tek mogućnost organizacije dijela nastave između ostalog u bolnicama ili domovima zdravlja pod zakonom propisanim uvjetima, ali ova okolnost tim ustanovama ne daje svojstvo 'sastavnice sveučilišta', što bi dovelo do ograničene mogućnosti pretrage. Također, valja istaći da iz pregleda fotodokumentacije kojom je praćena radnja pretrage, vidljivo je da se radi o pretrazi u prostorima optuženika koji niti po čemu nisu prilagođeni njegovim eventualnim nastavnim obavezama u kojima bi on prenosio znanje na studente. To niti je ordinacija, a nije niti kirurška sala da se u ekstenzivnom smislu kako to sugerira optuženik u samoj žalbi, na temelju njegovog Aneksa ugovora o radu od 4. veljače 2002. godine, isti može smatrati 'zbog jedinstva i nedjeljivog radnog procesa zdravstvene i znanstveno nastavne djelatnosti' prostorima sveučilišta. Stoga pretraga koja je obavljena je zakonita, a stoga i sve ostale dokazne radnje proizašle iz te pretrage.«

Vrhovni sud je ocijenio osnovanim podnositeljev žalbeni navod o povredi kaznenog zakona na način da njegovo postupanje za koje je proglašen krivim, prvostupanjski sud nije označio kao jedno produljeno kazneno djelo u smislu članka 61. KZ-a. Obrazlažući stajalište o produljenom kaznenom djelu u konkretnom slučaju, Vrhovni sud ističe sljedeće:

»Za primjenu instituta produljenog kaznenog djela nije nužno da se radi o istim kaznenim djelima, već je dovoljno da to budu istovrsna kaznena djela, što su upravo slučajevi počinjenja više kaznenih djela od kojih su neka u osnovnom obliku a neka u privilegiranom ili kvalificiranom obliku, s time da se ne radi o kaznenim djelima kojima se štiti život i tijelo čovjeka.

Upravo u odnosu na inkriminacije iz osuđujućeg dijela prvostupanjske presude za koje je u trenutku održavanja drugostupanjske sjednice još moguće voditi kazneni postupak, vidljivo je da se radi o počinjenju kaznenih djela primanja mita i to u sva tri zakonom predviđena modaliteta, opisana u tri stavka čl. 347. Kaznenog zakona. Pri tome za sva kaznena djela vidljivo je da postoji element koji čini njihovu stvarnu povezanost, a ogleda se u činjenici da je optuženik kaznena djela činio u odnosu na svoje pacijente koje je liječio i kojima je u konačnici slijedila operacija. (...)

Pri tome kazneno djelo iz čl. 347. st. 1. Kaznenog zakona je sa najvišom zapriječenom kaznom, te se i ukupno ponašanje optuženika za koje ga sud proglašava krivim ima označiti upravo kao počinjenje kaznenog djela iz čl. 347. st. 1. Kaznenog zakona, koji članak je bio i osnov za izbor vrste i mjere kazne.«

U odnosu na pitanje vremenske povezanosti kriminalnih radnji optuženika, Vrhovni sud ističe da pri prosuđivanju radi li se o produljenom kaznenom djelu ili ne, u situaciji kad postoje drugi sjedinjujući faktori u postupanju podnositelja, sud mora nužno poštovati i životnu logiku. Stoga, prema shvaćanju Vrhovnog suda, prvostupanjski sud nije u pravu kad tvrdi da izostanak vremenske povezanosti u smislu veće gustoće u kriminalnim aktivnostima podnositelja, isključuje mogućnost tumačenja kriminalnog postupanja podnositelja kao jednog produljenog kaznenog djela.

Što se tiče odluke o kazni, Vrhovni sud ističe:

»... prvostupanjski sud je ispravno utvrdio sve odlučne činjenice važne za proces individualizacije kazne, pri čemu neosporno valja imati u vidu i iznimno dobre rezultate optuženika koje je imao kao liječnik, a koji su bili od utjecaja na visok ugled i same zdravstvene ustanove u kojoj je optuženik radio. Prvostupanjski sud je dao odgovarajući značaj tako utvrđenim kako olakotnim tako i otegotnim okolnostima.

Međutim, kako je ispitujući pobijanu presudu po službenoj dužnosti utvrđeno da ukupnu kriminalnu količinu u postupanju optuženika valja smanjiti u odnosu na dvije radnje opisane u točkama 1. i 4. izreke prvostupanjske presude, za koje radnje je nastupila apsolutna zastara kaznenog progona, te kako u odnosu na preostalu kriminalnu količinu u postupanju optuženika je prihvaćanjem žalbe optuženika utvrđeno da se radi o jednom produljenom kaznenom djelu valjalo je preinačiti pobijanu presudu i u odnosu na odluku o kazni. (...)«

IV. MJERODAVNO USTAVNO I KONVENCIJSKO PRAVO

4. Polazeći od navoda iz ustavne tužbe kojima podnositelj obrazlaže povredu ustavnih prava, Ustavni sud je osporene presude kao i postupak u kojemu su donesene razmatrao s aspekta ustavnih prava zajamčenih člancima 28. i 29. stavkom 1. Ustava te prava zajamčenih člankom 6. stavcima 1. i 2. Konvencije.

Članci 28. i 29. stavak 1. Ustava glase:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.

Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Mjerodavni dio članka 6. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj...

2. Svatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Pri razmatranju podnositeljeve tvrdnje o povredi ustavnih prava u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, a koja je obrazložena isključivo žalbenim navodima koji su već bili predmetom razmatranja tijekom kaznenog postupka, bez navođenja novih ili drugačijih razloga vezanih uz pojedine procesne povrede (korištenje nezakonitih dokaza u kaznenom postupku, povredu prava obrane), Ustavni sud smatra odlučnom činjenicu da je osporenom presudom Vrhovni sud valjano i argumentirano odgovorio na žalbene navode podnositelja (između ostalog i na navode o povredi prava na obranu te nezakonitim dokazima upotrijebljenim u sudskom postupku), ocijenivši ih neosnovanima, što Ustavni sud u cijelosti prihvaća. U odnosu na podnositeljevu tvrdnju o odbijanju njegovih dokaznih prijedloga (saslušanja određenih svjedoka), što je, kako smatra, dovelo do povrede jednakosti oružja, kao jednog od zahtjeva pravičnog suđenja, Ustavni sud ističe da je prvostupanjski sud u osporenoj presudi naveo valjane razloge za odbijanje podnositeljevih dokaznih prijedloga. Naime, prvostupanjski sud je utvrdio da se u odnosu na predložene svjedoke podnositelj ne tereti za primanje mita, te da oni nemaju direktna ili indirektna saznanja o činjenicama bitnim za postojanje kaznenih djela koja su podnositelju stavljena na teret zbog čega je ocijenio nevažnim jesu li pojedini od njih odbili operaciju i jesu li ili nisu dali novac podnositelju. Polazeći od navedenog, kao i činjenice da iz spisa predmeta nisu razvidne okolnosti koje bi ukazivale na povredu podnositeljevog ustavnog i konvencijskog prava na pravično suđenje, podnositeljevu tvrdnju u tom smislu nije moguće prihvatiti.

6. Osvrćući se na podnositeljev navod iz ustavne tužbe o povredi kaznenopravnih odredaba o zastari, odnosno tvrdnju da je za pojedina kaznena djela nastupila zastara, valja istaknuti da je u osporenoj presudi Vrhovni sud zauzeo stajalište da se apsolutna zastara kaznenog progona kod produljenog kaznenog djela računa posebno za svaku pojedinu radnju. Takvo je pravno shvaćanje dovelo do odbijanja optužbe u odnosu na kaznena djela počinjena u studenome 1998. i 9. prosinca 2002. (točke 1. i 4. izreke prvostupanjske presude).

Što se tiče radnji opisanih u točkama 5. i 11. izreke prvostupanjske presude, valja istaknuti da apsolutna zastara za djelo opisano u točki 5. prvostupanjske presude koje je počinjeno 30. rujna 2003. nije nastupila 30. rujna 2007. kao što se ističe u ustavnoj tužbi jer je Zakonom o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 71/06.) izmijenjen članak 19. stavak 1. podstavak 5. KZ-a tako da je rok relativne zastare za kazneno djelo iz članka 347. stavka 3. KZ-a produljen s dvije na tri godine, a apsolutne s tri na šest godina. Budući da u vrijeme stupanja na snagu navedene novele KZ-a apsolutna zastara još nije nastupila, ona se, u smislu pravnog shvaćanja Kaznenog odjela Vrhovnog suda zauzetog na sjednicama od 25. rujna 2006. i 10. rujna 2007. (Izbor odluka VSRH, broj 1/2007), određuje prema produljenom zastarnom roku. Polazeći od navedenog, valja zaključiti da je apsolutna zastara za kazneno djelo opisano u točki 5. izreke prvostupanjske presude trebala nastupiti tek 30. rujna 2009. Za kazneno djelo opisano u točki 11. izreke prvostupanjske presude apsolutna zastara nastupa u prosincu 2010., pa je i u odnosu na to kazneno djelo podnositeljev navod o nastupanju zastare neosnovan.

Slijedom iznijetog, Ustavni sud utvrđuje da sudovi nisu povrijedili kazneni zakon na štetu podnositelja, zbog čega ustavna tužba u dijelu kojim se ukazuje na nastupanje zastare nije osnovana.

7. Ocjenjujući osnovanost ustavne tužbe u dijelu koji se odnosi na odmjeravanje kazne, Ustavni sud polazi od članaka 50. i 56. KZ-a.

Članak 50. KZ-a glasi:

»Svrha kažnjavanja

Članak 50.

Svrha kažnjavanja je da se uvažavajući opću svrhu kaznenopravnih sankcija izrazi društvena osuda zbog počinjenog kaznenog djela, utječe na počinitelja da ubuduće ne čini kaznena djela, utječe na sve ostale da ne čine kaznena djela i da se primjenom propisanih kazni utječe na svijest građana o pogibeljnosti kaznenih djela i pravednosti kažnjavanja njihovih počinitelja.«

Članak 56. KZ-a, kojim je određeno opće pravilo o izboru vrste i mjere kazne, glasi:

»Opće pravilo o izboru vrste i mjere kazne

Članak 56.

(1) Izbor vrste i mjere kazne počinitelju kaznenog djela određuje sud u granicama koje su određene zakonom za počinjeno kazneno djelo, a na temelju stupnja krivnje, pogibeljnosti djela i svrhe kažnjavanja.

(2) Određujući vrstu i mjeru kazne koju će primijeniti, sud će uzeti u obzir sve okolnosti koje utječu da kazna po vrsti i mjeri bude lakša ili teža za počinitelja kaznenog djela (olakotne i otegotne okolnosti) a osobito ove: stupanj krivnje, pobude iz kojih je kazneno djelo počinjeno, jačinu ugrožavanja ili povrede kaznenim djelom zaštićenog dobra, okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno, okolnosti u kojima je počinitelj živio prije počinjenja kaznenog djela i usklađenost njegova ponašanja sa zakonima, okolnosti u kojima živi i njegovo ponašanje nakon počinjenog kaznenog djela, posebno odnos prema oštećeniku i naknadi štete prouzročene kaznenim djelom te ukupnost društvenih i osobnih uzroka koji su pridonijeli počinjenju kaznenog djela.«

7.1. Nakon utvrđivanja pojedinačnih kazni za svako kazneno djelo, prvostupanjski sud je podnositelju izrekao jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od devet godina.

Odmjeravajući kaznu, prvostupanjski je sud podnositelju kao otegotne okolnosti uzeo njegov odnos prema svjedocima nakon primanja novca odnosno dara, te tijekom glavne rasprave, njegov odnos prema ishodu operativnih zahvata osoba od kojih je primio novac odnosno dar, iznose novčanih sredstava koje je primio od pojedinih osoba, činjenicu da su podnositeljeve materijalne prilike bile daleko iznad materijalnih prilika onih koji su mu dali novac i druge stvari, vremensko razdoblje od gotovo osam godina u kojemu se podnositelj bavio inkriminiranom djelatnošću, kao i društvenu opasnost počinjenih kaznenih djela, dok je kao olakotne okolnosti uzeo podnositeljevu raniju neosuđivanost, činjenicu da se ne vodi drugi kazneni postupak i njegovo zdravstveno stanje.

Osvrćući se na podnositeljev navod o neprihvatljivosti visine kazne koju je izrekao prvostupanjski sud, Ustavni sud napominje da okolnosti konkretnog slučaja, a osobito olakotne okolnosti i izricanje sigurnosne mjere zabrane obavljanja zvanja, djelatnosti ili dužnosti liječnika kardiokirurga u trajanju od pet godina ne opravdavaju izricanje kazne zatvora u trajanju od devet godina. Međutim, kako je prvostupanjska presuda u dijelu kojim je izrečena takva kazna preinačena osporenom presudom Vrhovnog suda na način da je podnositelju smanjena kazna (na pet godina), prvotno izrečena kazna više ne postoji.

7.2. Vrhovni sud je ponašanje podnositelja okvalificirao kao jedno produljeno kazneno djelo iz članka 347. stavka 1. KZ-a, te ga osudio na kaznu zatvora u trajanju od pet godina, što je najviša kazna koja se (s obzirom na vrijeme počinjenja djela) mogla izreći za to kazneno djelo. Kao otegotnu okolnost Vrhovni sud je uzeo brojnost pojedinih radnji u sastavu produljenog kaznenog djela smatrajući da ponavljanje istih radnji u iznimno dugom vremenskom razdoblju ukazuje na podnositeljevu pojačanu kriminalnu energiju i stoga viši stupanj krivnje, dok je u pogledu olakotnih okolnosti prihvatio stajalište prvostupanjskog suda uz naglašavanje iznimno dobrih rezultata podnositelja kao liječnika koji su bili od utjecaja na visok ugled zdravstvene ustanove u kojoj je radio. Obrazlažući visinu kazne, Vrhovni sud je istaknuo sljedeće:

»... Vrhovni sud Republike Hrvatske u cijelosti prihvaća sve utvrđene olakotne i otegotne okolnosti na strani optuženika, te njihovim vrednovanjem sa jedne strane, a sa druge strane imajući u vidu ukupnost kriminalnog postupanja optuženika kroz iznimno dug vremenski period, smatra da maksimalna kazna zatvora za to jedno kazneno djelo iz članka 347. st. 1. Kaznenog zakona, u trajanju od pet godina je primjerena svim utvrđenim kako olakotnim tako i otegotnim okolnostima kao i osobi samog optuženika te da se takvom kaznom mogu postići sve svrhe kažnjavanja...«

7.3. Pri odmjeravanju kazne obveza je suda pomno utvrditi sve okolnosti važne za odmjeravanje kazne, a potom njihovim vrednovanjem odmjeriti kaznu pri čemu je obrazloženje odluke o kazni od iznimne važnosti. Zahtjev za takvim postupanjem suda pri odmjeravanju kazne od osobitog je značenja u slučaju izricanja najteže kazne propisane za počinjeno kazneno djelo. Kazna se mora odmjeriti na način da se njome ostvaruju retribucija, te generalna i specijalna prevencija. Kao kriterije za odmjeravanje kazne, KZ je u članku 56. stavku 1. KZ-a odredio stupanj krivnje, pogibeljnost djela i svrhe kažnjavanja. Načelo razmjernosti pri odmjeravanju kazne zahtijeva da izrečena kazna odgovara stupnju krivnje, pogibeljnosti djela i svrsi kažnjavanja.

Opravdanost izricanja najviše propisane kazne za kazneno djelo zbog kojeg je podnositelj proglašen krivim u situaciji u kojoj su utvrđene olakotne okolnosti, te izrečena sigurnosna mjera zabrane obavljanja zvanja, djelatnosti ili dužnosti liječnika kardiokirurga u trajanju od pet godina, koja nesumnjivo teško pogađa podnositelja, može biti upitna. Međutim, ocjenjujući osporenu presudu Vrhovnog suda u dijelu kojim je izrečena takva kazna u svjetlu ustavnih jamstava na koja se podnositelj u ustavnoj tužbi poziva, kao i svrhe kažnjavanja utvrđene člankom 50. KZ-a, te općeg pravila o izboru vrste i mjere kazne iz članka 56. KZ-a, Ustavni sud smatra da u konkretnom slučaju postoje okolnosti koje ukazuju na ustavnopravnu prihvatljivost izrečene kazne u Republici Hrvatskoj. Pri tome polazi od činjenice da je humanost, kao suština medicinske etike i temelj za izgradnju povjerenja u liječnika, kako pojedinog pacijenta, tako i cijele društvene zajednice, neraskidivo vezana uz liječničku profesiju, zbog čega nehumano postupanje podnositelja, kao liječnika kardiologa, prema osobito osjetljivoj skupini pacijenata kroz dugo vremensko razdoblje zahtijeva osobitu osudu. Kriminalno postupanje podnositelja u iznimno dugom vremenskom razdoblju, koje je u opreci s humanošću inherentnoj liječničkom zvanju i kojim se narušava povjerenje građana u liječničku profesiju, uz sve ostale otegotne okolnosti, kao i pogibeljnost kaznenog djela, opravdavaju visinu izrečene kazne. Sažeto, sve okolnosti konkretnog slučaja promatrane u svjetlu zahtjeva za izražavanjem društveno-etičkog prijekora zbog počinjenog kaznenog djela, ali i osjećaja pravednosti koji zahtijeva da izrečena kazna odgovara stupnju počiniteljeve krivnje, te zahtjevi generalne i specijalne prevencije nužno dovode do zaključka da izrečena kazna nije ustavnopravno sporna.

S obzirom na izneseno, ocjena je Ustavnog suda da je ograničenje prava podnositelja (izrečenom kaznom) razmjerno težini i pogibeljnosti djela, stupnju podnositeljeve krivnje i ciljevima koji se izrečenom kaznom žele postići, zbog čega osporenu presudu Vrhovnog suda u dijelu kojim je odlučeno o kazni nije moguće ustavnopravno osporiti.

8. U odnosu na podnositeljevu tvrdnju iz ustavne tužbe da se Vrhovni sud nije osvrnuo na njegov prijedlog iznesen u žalbi protiv prvostupanjske presude da se kazneno gonjenje u konkretnom slučaju ustupi BIH, valja istaknuti da u konkretnom slučaju nisu ispunjene pretpostavke propisane mjerodavnim međunarodnim ugovorom ni zakonom za ustupanje gonjenja BIH, zbog čega propust Vrhovnog suda u navedenom smislu nema značaj povrede podnositeljevog ustavnog prava zajamčenog člankom 18. stavkom 1. Ustava.

9. Daljnju povredu ustavnih prava podnositelj vidi u tome što su, kako tvrdi, pojedini mediji ali i pojedini policijski službenici, utjecali na ishod sudskog postupka prikazujući podnositelja u izrazito negativnom svjetlu i unaprijed ga proglašavajući krivim, čime je povrijeđena presumpcija nedužnosti.

Navodi da je »posebno... važna novinska izjava, na koju je žalitelj upirao i u svojoj obrani, službenika PU Primorsko-goranske, kojom daje aboliciju od kaznenog progona svima koji će svjedočiti protiv žalitelja, što znači da je taj visoki policijski službenik jasno izrazio da je žalitelj kriv, čime je presumpcija ozbiljno, a za žalitelja i pogubno, prekršena...«.

Iz zapisnika o glavnoj raspravi od 19. kolovoza 2008. (str. 3202 i 3204 spisa Županijskog suda) razvidno je da je u svojoj završnoj riječi na glavnoj raspravi podnositelj isticao sljedeće:

»Od 17. 08. 2006. g. mediji svim instrumentima utječu na odluke suda u fazi pritvaranja te istrage što je u Njemačkoj i Hrvatskoj zabranjeno. To nisu informativni članci nego poziv na linč te nagovaranje na iskaze svjedoka od visokih državnih dužnosnika – C., B., Lj. te D. Na taj način građanin nema nikakve šanse za pravednim kazneno pravnim [postupkom], prejudiciranje krivnje, strane državne uprave u sprezi sa medijima a ne suda.

(...)

Ja bih [predložio] da pogledate članak iz dnevnog lista 'N. l.' od 19. 08. 2006. g. broj 190911 godina stranica 23 gdje poručuje T. D. zamjenik načelnika PU PG koji kaže neka se jave oni koji su podmitili osumnjičenika. Pročitao bih samo dio njegovog iskaza. D. kaže ne bi sada govorio o cjelokupnoj problematici u svezi mita ali slobodno mogu poručiti da se jave oni koji su podmitili osumnjičenika, posebice roditelji zbog svoje djece a mi ćemo u granicama naših mogućnosti maksimalno zaštititi takve osobe bez obzira što davanje mita bez prethodne suradnje s nama zakon ne predviđa.«

9.1. Prema stajalištu Europskog suda za ljudska prava, pretpostavka nedužnosti bit će prekršena ukoliko se iz izjave javnog dužnosnika koja se tiče osobe optužene za kazneno djelo može iščitati mišljenje da je ta osoba kriva prije nego što joj se krivnja dokaže u skladu sa zakonom (predmet Vanjak protiv Hrvatske, presuda, 14. siječnja 2010., zahtjev br. 29889/04, § 67.). Čak i u odsutnosti bilo kakvog formalnog utvrđenja, dovoljno je da postoje neki razlozi iz kojih se može zaključiti da dužnosnik optuženoga smatra krivim (predmet Daktaras protiv Litve, presuda, 10. listopada 2000., zahtjev br. 42095/98, § 41., te predmet A. L. protiv Njemačke, presuda, 28. travnja 2005., zahtjev br. 72758/01, § 31.). Odluka o tome vrijeđa li izjava javnog dužnosnika načelo presumpcije nedužnosti mora se donijeti u kontekstu konkretnih okolnosti u kojima je izjava dana.

9.2. Iz citiranog dijela podnositeljevog iskaza pred Županijskim sudom kao i navoda iz ustavne tužbe razvidno je da podnositelj nije ukazivao na povredu presumpcije nedužnosti, već mu je bila namjera osporiti točnost, odnosno vjerodostojnost spornih činjenica. Polazeći od toga, a imajući u vidu činjenicu da tvrdnju o povredi presumpcije nedužnosti podnositelj ničim ne dokazuje, kao i činjenicu da iz spisa predmeta nije razvidno da bi izjavom nekog državnog dužnosnika ili službenika bila povrijeđena Ustavom zajamčena presumpcija nedužnosti, podnositeljev navod iz ustavne tužbe u tom smislu Ustavni sud ocjenjuje neosnovanim.

9.3. Što se tiče podnositeljeve tvrdnje o nekorektnom izvještavanju pojedinih medija o kaznenom postupku, ali i samom podnositelju, valja istaknuti da su predmet ispitivanja u ovom ustavnosudskom postupku osporene presude i postupak koji im je prethodio u vezi s kojima nisu utvrđene okolnosti koje bi dokazivale podnositeljeve navode vezane za povredu presumpcije nedužnosti, te da u okviru ovog postupka nije moguća ustavnopravna ocjena javnog mnijenja kao i izvještavanja pojedinih medija o kaznenom postupku koji se vodio protiv podnositelja.

10. Slijedom iznijetog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) odlučeno je kao u točki I. izreke.

Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-54080/2009

Zagreb, 26. studenoga 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 137/2010-3526