## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-1777/2003 od 17. ožujka 2009.

### NN 38/2009 (27.3.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-1777/2003 od 17. ožujka 2009.

38 27.03.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-1777/2003 od 17. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

871

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Aldo Radolović, zamjenik predsjednice Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Mario Kos, Davor Krapac, Ivan Matija, Željko Potočnjak, Agata Račan, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, rješavajući o prijedlogu za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj 17. ožujka 2009. godine, donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka ocjene suglasnosti s Ustavom Zakona o zabrani raspolaganja i preuzimanju sredstava određenih pravnih osoba na teritoriju Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 29/94. i 35/94. – ispravak).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ksenija Mikuličić iz Zagreba (u daljnjem tekstu: podnositeljica prijedloga), po svojem punomoćniku Milivoju Žugiću, odvjetniku iz Zagreba, podnijela je prijedlog za pokretanje postupka suglasnosti s Ustavom Zakona o zabrani raspolaganja i preuzimanju sredstava određenih pravnih osoba na teritoriju Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 29/94. i 35/94. – ispravak, u daljnjem tekstu: Zakon).

2. Podnositeljica prijedloga smatra da je osporeni Zakon u suprotnosti s odredbama članaka 14. stavka 2., 16. stavka 2., 18. i 49. stavaka 5. i 6. Ustava Republike Hrvatske, kao i odredbama Sporazuma o normalizaciji odnosa između Republike Hrvatske i SRJ (»Narodne novine« 19/96., u daljnjem tekstu: Sporazum).

Pobliže obrazlažući nesuglasnost odredbi osporenog Zakona s naprijed navedenim ustavnim odredbama, podnositeljica prijedloga iznosi kronologiju donošenja propisa, materijalnopravno identičnih osporenom Zakonu, od strane novonastalih država na prostoru bivše SFRJ (SRJ, Bosna i Hercegovina, Makedonija, Slovenija).

Navodi kako niti za jednu od tih republika, osim za pravne osobe sa sjedištem u Srbiji, Crnoj Gori, Kosovu i Vojvodini nije bilo predviđeno da im se praktično nacionaliziraju ili konfisciraju nekretnine u Republici Hrvatskoj nego je sve ostalo najviše na razini zabrane otuđenja i opterećenja.

Nasuprot tome, nekretnine na kojima su pravo upravljanja, korištenja i raspolaganja imale pravne osobe sa sjedištem u Srbiji i Crnoj Gori prenijete su u vlasništvo Republike Hrvatske.

Iznosi svoj slučaj kupnje nekretnina upisanih u zemljišnoknjižnim ulošcima 1501 i 1856 k. o. Dubrovnik od »Jugobanke« a.d. Beograd, za koje je nekretnine Hrvatski fond za privatizaciju oglasio prodaju.

Takvim propisivanjem, navodi dalje podnositeljica, povrijeđeno je pravo jednakosti pred zakonom propisano člankom 14. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske.

Osporeni Zakon, a posebno odredbu njegova članka 10., podnositeljica drži nesuglasnom i članku 18. Ustava te pritom ističe:

Odredbom čl. 10. osporenog Zakona određeno je da sudovi po službenoj dužnosti provode uknjižbu nekretnina koje su postale vlasništvo Republike Hrvatske na temelju čl. 3. st.1. Uredbe o zabrani raspolaganja i preuzimanja sredstava određenih pravnih osoba na teritoriju Republike Hrvatske (NN 40/92). To praktično znači da će se temeljem citiranog Zakona umjesto uknjiženog nositelja prava upravljanja, korištenja, raspolaganja na nekoj nekretnini ispisivanjem gruntovnog službenika, a bez mogućnosti podnošenja protiv toga ikakvog pravnog lijeka (podcrtala podnositeljica, op. Ustavnog suda), upisati kao vlasnik Republike Hrvatska. To dalje znači da će Republika Hrvatska moći otuđivati ove nekretnine – a to je do sada u svakoj prilici radila – što će za stjecatelja, temeljem učinka povjerenja u zemljišne knjige, tvoriti učinak poštenog trećeg stjecatelja, a za ranijeg nositelja prava u konkretnosti, pravnu osobu sa sjedištem u Srbiji... potpunim isključenjem mogućnosti da se ikada više restituira kao nositelj prava na toj nekretnini, a da se takvom tijeku stvari neće moći suprotstaviti nikakovim pravnim lijekom, odnosno, rečeno jezikom odredbe čl. 18. Ustava neće moći izjaviti žalbu.

U svojem prijedlogu podnositeljica dalje navodi kako je osporeni Zakon u nesuglasju i s člankom 49. stavcima 5. i 6. Ustava.

Ističe kako je paradoksalno da se trenutkom proglašenja Ustava Republike Hrvatske »srpska« imovina našla u jačoj pravnoj poziciji nego hrvatska, stoga što je takva imovina postala strana imovina (strano ulaganje) pa su se u tom trenutku na nju imale primijeniti ustavne odredbe stavaka 5. i 6. članka 49. Ustava. Ta imovina dobila je ustavne garancije da niti zakonom neće biti oduzeta niti će prava na njoj biti umanjena.

Osporeni Zakon podnositeljica smatra protivnim i zaključcima Badinterove komisije, kao i Aneksu G Sporazuma o sukcesiji potpisanog od strane svih sljednica bivše Jugoslavije u Beču 29. lipnja 2001. godine, prema kojem je predviđeno da se imovina pravnih i fizičkih osoba vrati nositeljima prava raspolaganja, korištenja i upravljanja, jer je to ekvivalent pravu vlasništva.

Zaključno, podnositeljica prijedloga predlaže da ovaj Sud pokrene postupak ocjene ustavnosti osporenog Zakona te isti stavi izvan snage s učincima od dana njegova donošenja.

3. Sukladno odredbi članka 45. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99. i 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), podnositeljica je predložila da Sud privremeno obustavi od izvršenja prodaju nekretnina upisanih u zk. ul. 1501 k. o. Dubrovnik (u naravi k. č. br. 1872/10, k. č. br. 1872/9, k. č. br. 2910) i z. k. ul. 1856 k. o. Dubrovnik (u naravi k. č. br. 1859/5) od strane Hrvatskog fonda za privatizaciju do okončanja ovosudnog postupka.

Prijedlog nije osnovan.

4. Osporeni Zakon već je bio predmetom ocjene suglasnosti s Ustavom u postupku pred Ustavnim sudom Republike Hrvatske.

Rješenjem broj: U-I-1348/2001, U-I-2529/2001 i dr. od 4. travnja 2002. godine, objavljenim u »Narodnim novinama« broj 38/02., Ustavni sud nije prihvatio prijedloge za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom odredbi predmetnog Zakona.

Razlozi zbog kojih Sud nije prihvatio prijedloge predlagatelja sadržani su u sljedećem stajalištu Suda:

»Ustavna osnova za njegovo donošenje bila je sadržana u odredbi članka 140. stavka 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90.), kojom je bilo propisano da ako se aktom ili postupkom tijela federacije ili tijela druge republike ili pokrajine, članice federacije, naruši teritorijalna cjelovitost Republike Hrvatske ili ako bude dovedena u neravnopravan položaj u federaciji ili joj budu ugroženi interesi, republički organi će na temelju prava na samoodređenje i Ustavom utvrđenog suvereniteta Republike Hrvatske donijeti potrebne odluke radi zaštite suvereniteta i interesa Republike Hrvatske.

Nadalje, odredbom članka 1. osporenog Zakona propisano je da se njime uređuju pitanja značajna za zaštitu interesa Republike Hrvatske ugroženih jednostranim postupanjem određenih osoba, tijela ili ustanova na teritoriju republika »bivše Jugoslavije«.

Već iz smisla ove zakonske odredbe može se zaključiti da je osporeni Zakon donijet s ciljem zaštite prava i gospodarskih interesa Republike Hrvatske ugroženih postupanjem određenih osoba, tijela ili institucija na teritoriju bivše države, a koja su prava, prije donošenja Zakona, bila zaštićivana nizom Uredbi Vlade Republike Hrvatske koje su u više navrata bile predmetom ocjene ustavnosti i zakonitosti pred ovim Sudom.

Svojim rješenjima (broj: U-II-326/2000 i dr.) Ustavni sud nije prihvatio prijedloge podnositelja s obrazloženjem da proces razdruživanja bivših članica SFRJ, po pitanju imovine, još nije okončan pa je stajalište Suda da u njemu može doći do određenih postupanja, kojima bi se ugrozili interesi Republike Hrvatske. Stoga je upravo odredba članka 140. Ustava Republike Hrvatske nalagala Vladi Republike Hrvatske obvezu zaštite njenih prava i interesa, uključujući i one gospodarske naravi.«

5. Na temelju članka 54. Ustavnog zakona, Ustavni sud može ocjenjivati suglasnost zakona s Ustavom i u slučaju kada je određeni zakon već ranije bio predmetom ustavnosudske ocjene.

U provedenom ustavnosudskom postupku utvrđeno je da podnositeljica prijedloga, osim opširnije elaboracije nesuglasnosti odredbe članka 10. osporenog Zakona s člankom 18. Ustava i utjecaja tzv. sukcesijskog prava za bivšu SFRJ na primjenu tog Zakona, nije navela posebno relevantne razloge zbog kojih bi trebalo preispitati prethodno neprihvaćanje prijedloga za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom odredbi osporenog Zakona niti je Ustavni sud utvrdio da su u ustavnopravnom poretku Republike Hrvatske nastupile nove okolnosti koje bi dovele do promjene njegova stajališta obrazloženog u rješenju od 4. travnja 2002. godine.

5.1. S tim u vezi, Ustavni sud smatra potrebnim istaknuti sljedeće:

Odredbom članka 10. osporenog Zakona, na neustavnost koje podnositeljica prijedloga posebno ukazuje, propisano je da sudovi po službenoj dužnosti provode uknjižbu nekretnina koje su postale vlasništvo Republike Hrvatske na temelju članka 3. stavka 1. Uredbe o zabrani raspolaganja i preuzimanja sredstava određenih pravnih osoba na teritoriju Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 40/92., u daljnjem tekstu: Uredba). Iz toga nedvojbeno proizlazi kako se radi o odredbi deklaratornog karaktera, a kojoj je cilj usklađivanje zemljišnoknjižnog sa stvarnim stanjem nastalim samim stupanjem na snagu Uredbe.

Neosnovano je, stoga, smatrati da je odredbom članka 10. Zakona propisano bilo kakvo preuzimanje sredstava, odnosno nekretnina, jer je do njega došlo već stupanjem na snagu naprijed navedene Uredbe.

Iz iznijetog, dalje, proizlazi kako osporeni Zakon nije bio osnova na temelju koje su sredstva poslovnih jedinica i drugih organizacijskih oblika pravnih osoba sa sjedištem na teritoriju republika Srbije i Crne Gore, te autonomnih pokrajina Kosova i Vojvodine, postala vlasništvo Republike Hrvatske. Osnova za to bio je članak 3. Uredbe (»Narodne novine« broj 40/92.), koja je prestala važiti prije stupanja na snagu Zakona o zabrani osnovom članka 11. Uredbe (»Narodne novine« broj 14/94.).

Propisivanjem na način kako je to učinjeno osporenom odredbom članka 10. Zakona, da se upis u zemljišnu knjigu provodi po službenoj dužnosti, znači samo to da sudovi, po službenoj dužnosti, bez posebnog prijedloga ovlaštenog predlagatelja, pokreću zemljišnoknjižne postupke radi provedbe u korist Republike Hrvatske, a ne i to da se upis provodi bez odgovarajućeg rješenja o upisu i naloga zemljišnoknjižnog suda o provedbi upisa.

Svaki upis u zemljišnu knjigu, neovisno o tome je li postupak pokrenut po službenoj dužnosti ili na prijedlog ovlaštene osobe, provodi se na temelju rješenja o upisu u kojem je sadržan nalog zemljišnoknjižnog suda i samo prema sadržaju tog naloga (članak 112. stavak 1. Zakona o zemljišnim knjigama, »Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99. i 114/01., u daljnjem tekstu: ZZK).

Prema odredbi članka 120. ZZK svako rješenje o upisu dostavlja se predlagatelju, odnosno njegovom punomoćniku, i osobama na čijoj se nekretnini stječe knjižno pravo i čija se knjižna prava prenose, opterećuju, ograničavaju ili ukidaju. One imaju pravo takvo rješenje osporavati žalbom (članak 123. ZZK), ali i brisovnom tužbom kojom se osporava materijalnopravna valjanost provedene uknjižbe (članak 129. ZZK).

Iz svega navedenog proizlazi da osporena odredba članka 10. Zakona nije nesuglasna članku 18. Ustava, koji jamči pravo na žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom, a kako to neosnovano smatra podnositeljica prijedloga.

5.2. U vezi s navodima podnositeljice prijedloga o utjecaju sukcesijskog prava za bivšu SFRJ na primjenu odredbi osporenog Zakona (Sporazuma o normalizaciji odnosa između Republike Hrvatske i Savezne Republike Jugoslavije, u daljnjem tekstu: Sporazum, »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 10/96.) i Ugovora o pitanjima sukcesije (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 2/04., posebno njegov Aneks G), Ustavni sud napominje kako stupanjem na snagu Sporazuma nisu poništeni pravni učinci vezani za preuzimanje sredstava određenih pravnih osoba na teritoriju Republike Hrvatske koji su nastali stupanjem na snagu Uredbi o zabrani raspolaganja i preuzimanja sredstava, odnosno na temelju osporenog Zakona, a niti su tim Sporazumom ugovorne strane izrijekom preuzele obvezu vraćanja tih sredstava, već samo ustanovile načelo jednake pravne zaštite imovine fizičkih i pravnih osoba koje imaju državljanstvo druge ugovorne strane, odnosno sjedište na području druge ugovorne strane, kao onu koju imaju njihovi državljani, odnosno pravne osobe.

Navedeni Sporazum predstavlja samo temelj za sklapanje daljnjih sporazuma između ugovornih strana u pogledu uređivanja postupka ostvarivanja prava na naknadu za uništenu, oštećenu ili nestalu imovinu, ali ne i akt podoban za neposrednu primjenu u svakom konkretnom slučaju.

5.3. Neutemeljenim Sud ocjenjuje i tvrdnje podnositeljice prijedloga u odnosu na primjenu Aneksa G Ugovora o pitanjima sukcesije, kada ističe:

Sporazum G o sukcesiji o kojem govori Ministarstvo vanjskih poslova obvezuje Republiku Hrvatsku sa stajališta međunarodnog prava ratificirala ga ona ili ne, jer su njegova pravila jednostavno pravila međunarodnog prava.

Međunarodno pravo neće priznati učinke osporenoga Zakona oglasio ga Ustavni sud neustavnim ili ne.

Ustavni sud u prvom redu podsjeća da su Aneksom G ugovorena samo temeljna načela na kojima se zasnivaju pitanja sukcesije u odnosu na privatnu imovinu i stečena prava građana i drugih pravnih osoba. To nedvojbeno proizlazi iz odredbe članka 4. Aneksa G, kojim je određeno da će države članice poduzeti mjere koje mogu zahtijevati opća načela prava ili su na drugi način pogodne za osiguranje učinkovite primjene načela iznijetih u tom Aneksu, kao što je sklapanje dvostranih ugovora i obavještavanje njihovih sudova i drugih nadležnih tijela.

Dakle, odredbom toga članka Aneksa G ugovorena su osnovna načela na kojima se temelje pitanja sukcesije u pogledu privatne imovine i stečenih prava, kao što su: načelo jednakosti u priznavanju i zaštiti stečenih prava, načelo priznavanja i zaštite prava stečenih do određenog datuma, načelo naturalne restitucije, načelo prava na naknadu ukoliko naturalna restitucija nije moguća, načelo uvažavanja standarda i normi međunarodnog prava i dr. Države potpisnice obvezale su se poduzeti sve mjere kojima se osigurava provedba tih načela, pod kojim se mjerama podrazumijeva donošenje odgovarajućih zakonskih i podzakonskih akata, sklapanje međunarodnih ugovora i sl. Pri tome, sve su države sljednice dužne Ugovor provoditi u dobroj vjeri, sukladno Povelji UN-a i međunarodnom pravu.

Zbog toga Ustavni sud ne nalazi da bi osporeni Zakon bio protivan kako odredbama Aneksa G, tako i naprijed navedenim odredbama međunarodnih akata koje je potpisala Republika Hrvatska.

6. U skladu s navedenim, a na temelju članka 43. stavaka 1. i 2., u vezi s člankom 54. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci.

7. Ustavni sud nije posebno razmatrao dio prijedloga koji se temelji na članku 45. Ustavnog zakona jer je donio rješenje o neprihvaćanju prijedloga.

8. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-I-1777/2003

Zagreb, 17. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenik Predsjednice suda
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 38/2009-871