## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-381/2006 od 30. listopada 2008.

### NN 137/2008 (26.11.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-381/2006 od 30. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3867

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Ivan Matija i Željko Potočnjak, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo B. D. iz K., na sjednici održanoj 30. listopada 2008. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-2/03-5 od 14. studenoga 2005. godine, kojom je odbijena podnositeljeva žalba i potvrđena odluka Javnobilježničkog disciplinskog vijeća Županijskog suda u Rijeci broj: 16-Su-621/00 od 25. listopada 2002. godine.

Tom je odlukom podnositelj proglašen krivim zbog disciplinskog prijestupa iz članka 145. stavka 3. točke 3. Zakona o javnom bilježništvu (»Narodne novine« broj 78/93., 29/94. i 16/07.), te mu je na temelju članka 147. stavka 1. točke 2. Zakona o javnom bilježništvu, izrečena novčana kazna u iznosu od 23.013,00 kuna, koju je dužan platiti u šest jednakih mjesečnih obroka. Istom odlukom podnositelj je oslobođen optužbe za disciplinski prijestup iz članka 145. stavka 3. točke 2. Zakona o javnom bilježništvu.

2. Podnositelj smatra da su osporenim aktima povrijeđena njegova ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske. Pored toga, ukazuje i na povredu članaka 3., 5. stavka 2. i 117. stavka 3. Ustava.

Povrede ustavnih prava podnositelj obrazlaže tvrdnjom da je u konkretnom slučaju nastupila apsolutna zastara disciplinskog progona, te da je stoga Vrhovni sud, sukladno članku 401. stavku 1. u vezi s člankom 385. stavkom 1. točkom 3. i člankom 370. stavkom 1. točkom 6. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP), koji se na temelju članka 153. stavka 4. Zakona o javnom bilježništvu, supsidijarno primjenjuje u disciplinskom postupku zbog disciplinskog prijestupa javnih bilježnika, morao preinačiti prvostupanjsku presudu i odbiti optužbu.

Predlaže ukidanje osporene presude i vraćanje predmeta Vrhovnom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi ili nadležna tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku podnositelj je proglašen krivim zbog disciplinskog prijestupa nepridržavanja zakonskih odredaba o kojima ovisi valjanost javnobilježničke isprave iz članka 145. stavka 3. točke 3. Zakona o javnom bilježništvu. Javnobilježničko disciplinsko vijeće Županijskog suda u Rijeci utvrdilo je da je podnositelj, 1. rujna 2000. godine, u svom javnobilježničkom uredu, sačinio ugovor o kupoprodaji nekretnine između A. T., kao prodavateljice, te E. S. i T. Š., kao kupaca, pri čemu je, protivno odredbama članaka 34. i 59. Zakona o javnom bilježništvu, uzeo kao valjanu »punomoć«, kojom A. T. ovlašćuje T. T. na sklapanje kupoprodajnog ugovora, iako na toj »punomoći« nije bilo potpisa A. T., pa je na osnovi takve, nevaljane, isprave omogućio T. T. da potpiše kupoprodajni ugovor u svojstvu prodavatelja, te da mu kupci isplate kupoprodajnu cijenu.

U obrazloženju prvostupanjske odluke istaknuto je da je u konkretnom slučaju podnositelj postupio protivno članku 34. stavku 3. Zakona o javnom bilježništvu, budući da je, nakon što je utvrdio da osoba koja se predstavila kao jedan od prodavatelja nekretnine, nije bila ovlaštena za sklapanje kupoprodajnog ugovora (te na to usmeno upozorio stranke), propustio u ugovoru navesti da je stranke upozorio na nedostatak »punomoći«. Stoga je prvostupanjski sud ocijenio da su u podnositeljevom postupanju ostvarena obilježja disciplinskog prijestupa iz članka 145. stavka 3. točke 3. Zakona o javnom bilježništvu. U odnosu na disciplinski prijestup iz članka 145. stavka 3. točke 2. Zakona o javnom bilježništvu, podnositelj je oslobođen optužbe budući da u postupku nije utvrđeno da bi počinio i taj disciplinski prijestup.

Odlučujući o podnositeljevoj žalbi protiv prvostupanjske odluke (kojom je podnositelj osporavao samo odluku o kazni), Vrhovni sud, u obrazloženju osporene presude, u bitnom ističe da je novčana kazna od tri osnovne mjesečne plaće suca prvostupanjskog suda odgovarajuća te nužna radi ostvarivanja svrhe kažnjavanja. Prihvativši razloge kojima se prvostupanjski sud rukovodio pri odmjeravanju kazne, Vrhovni sud je ocijenio izrečenu kaznu primjerenom društvenoj opasnosti djela i podnositeljevoj ličnosti.

Stoga je osporenom presudom Vrhovnog suda podnositeljeva žalba odbijena kao neosnovana i potvrđena prvostupanjska odluka.

5. Podnositelj ustavnu tužbu temelji na tvrdnji da je osporena presuda Vrhovnog suda (kojom je potvrđena prvostupanjska odluka kojom je podnositelj proglašen krivim te mu je izrečena kazna) donesena nakon što je nastupila apsolutna zastara disciplinskog progona, iz čega izvodi zaključak o povredi ustavnog prava jednakosti pred zakonom zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava i ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Ocjenjujući osnovanost ustavne tužbe, Ustavni sud je pošao od mjerodavnih odredaba članka 149. Zakona o javnom bilježništvu (u daljnjem tekstu: ZJB) koje glase:

Članak 149.

(1) Zastarni rok za disciplinske neurednosti je dvije godine, a za disciplinske prijestupe pet godina.

(2) Zastarjelost počinje teći od dana kad je disciplinsko djelo počinjeno.

(3) Zastara se prekida podnošenjem disciplinske prijave nadležnom tijelu te svim onim činjenicama kojima se po Krivičnom zakonu prekida zastara.

(4) Ako disciplinski prijestup povlači kaznenu odgovornost, disciplinski postupak može se pokrenuti sve do vremena u kojem zastarijeva pokretanje kaznenog postupka.

6. S obzirom na činjenicu da citiranim zakonskim odredbama članka 149. ZJB nije određeno odnosi li se stavak 1. tog članka na apsolutnu ili relativnu zastaru disciplinskog progona, do odgovora na to pitanje treba doći tumačenjem odredaba članka 149. ZJB polazeći od njihovog normativnog sadržaja kao i sistematike tih odredaba.

Člankom 149. ZJB propisan je samo jedan zastarni rok za disciplinske prijestupe (stavak 1. tog članka).

Ustavni sud smatra da odredbu članka 149. stavka 1. ZJB valja promatrati u kontekstu ostalih odredaba članka 149. ZJB, a osobito stavka 3. kojim je određeno u kojim slučajevima dolazi do prekida zastarijevanja. Po prirodi stvari, prekid zastarijevanja utječe na relativnu zastaru, sprječavajući njezino nastupanje u slučaju postojanja određenih okolnosti, dok na apsolutnu zastaru prekid zastarijevanja nema utjecaja. Polazeći od navedenog, kao i činjenice da ZJB ne propisuje dva zastarna roka, Sud smatra da stavak 3. članka 149. ZJB upućuje na zaključak da je stavkom 1. tog članka ZJB propisan rok relativne zastare.

Slijedom iznijetog, Sud ocjenjuje da je člankom 149. stavkom 1. ZJB propisan rok relativne zastare, dok u pogledu apsolutne zastare valja primijeniti odredbu članka 20. stavka 6. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 71/06. i 110/07.), prema kojoj apsolutna zastara nastupa kad protekne dvaput onoliko vremena koliko je prema zakonu određeno za relativnu zastaru, dakle deset godina od dana kad je disciplinsko djelo počinjeno.

Ustavni sud ocjenjuje da bi svako tumačenje suprotno navedenom bilo pravno neutemeljeno.

7. Primjenjujući navedena stajališta na konkretan slučaj (disciplinski prijestup počinjen je 1. rujna 2000. godine, a presuda Vrhovnog suda donesena je 14. studenoga 2005. godine), Sud ističe da u vrijeme donošenja osporene presude Vrhovnog suda nije nastupila apsolutna zastara disciplinskog progona. Stoga Ustavni sud ocjenjuje da se osporena presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske zasniva na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog prava, te da podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom, zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

8. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava propisano je:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta razvidno je da je prvostupanjski sud proveo postupak sukladno mjerodavnim odredbama ZJB, odnosno ZKP-a, čije se odredbe o skraćenom postupku, na temelju članka 153. stavka 4. ZJB, supsidijarno primjenjuju u disciplinskom postupku protiv javnih bilježnika. Također je razvidno da je podnositelju bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu, te da je bio u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravni lijek, dok su osporene odluke valjano obrazložene te donesene sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava.

Zbog navedenog, Sud smatra da osporenim odlukama podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

9. Članci 3., 5. stavak 2. i 117. stavak 3. Ustava, na čiju povredu podnositelj također ukazuje, ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

10. Slijedom navedenog, na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-381/2006

Zagreb, 30. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Agata Račan, v. r.

Odluka, NN 137/2008-3867