### NN 53/2018 (8.6.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1534/2016 od 3. svibnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1065

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Aleksandar Milojković iz Zagreba, kojeg zastupa Damir Mokrović, odvjetnik iz Zagreba, na sjednici održanoj 3. svibnja 2018. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Aleksandar Milojković iz Zagreba (u daljnjem tekstu: podnositelj) podnio je ustavnu tužbu u povodu presude i rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x-167/13-2 od 8. rujna 2015., donesenu u pravnoj stvari radi predaje u posjed stana u Zagrebu, Jadranska 3, odnosno radi donošenja presude koja zamjenjuje ugovor o najmu stana.

Presudom i rješenjem Vrhovnog suda prihvaćena je (u dijelu koji sadrži presudu) revizija tužitelja – protutuženika u sporu, Jakše Tomića i Mirjane Rišner, izjavljena na temelju članka 382. stavka 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj broj 53/91., 91/92., 112/99., 117/03., 84/08., 57/11., 148/11. – pročišćeni tekst i 25/13.; u daljnjem tekstu: ZPP; tzv. izvanredna revizija) protiv presude i rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-3827/08-3 od 10. listopada 2012. te je preinačena navedena drugostupanjska presuda, kao i prvostupanjska presuda i rješenje Općinskog suda u Zagrebu broj: Ps-1213/03 od 21. veljače 2008., na način da je prihvaćen tužbeni zahtjev tužitelja – protutuženika u sporu, a odbijen protutužbeni zahtjev tuženika – protutužitelja u sporu (ovdje podnositelja ustavne tužbe).

Prethodno je navedenom drugostupanjskom presudom i rješenjem bila potvrđena prvostupanjska presuda i rješenje, a njome je tužbeni zahtjev tužitelja – protutuženika u sporu (na predaju stana u posjed) bio odbijen, dok je protutužbeni zahtjev podnositelja (na donošenje presude koja zamjenjuje ugovor o najmu stana) bio prihvaćen.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenom presudom i rješenjem Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14. stavkom 2., člankom 29. stavkom 1. i člankom 34. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) odnosno člankom 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 1/06.; daljnjem tekstu: Konvencija).

Predlaže ukidanje osporene presude i rješenja te vraćanje predmeta Vrhovnom sudu na ponovni postupak.

2.1. Podneskom od 15. svibnja 2017. podnositelj, na temelju članka 67. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), predlaže donošenje rješenja o odgodi ovrhe osporene revizijske odluke do donošenja odluke Ustavnog suda, budući da je ovrha zakazana za 3. srpnja 2017.

Navodi da je star 60 godina, nema drugih nekretnina, nije zaposlen i nema prihoda, cijeli život živi u spornom stanu, znatno prije nego su današnji vlasnici stana to postali, a iseljenjem iz njega završio bi na ulici kao beskućnik. Također navodi da je u sanaciju spornog stana uložio svu svoju ušteđevinu, zbog čega pred Općinskim građanskim sudom u Zagrebu vodi parnični postupak (P-4361/16) protiv Jakše Tomića i Mirjane Rišner, radi naknade za izvršena ulaganja.

Nakon toga, nizom naknadnih podnesaka podnositelj požuruje donošenje rješenja o odgodi ovrhe (koja je nakon odgode ovrhe zakazane za 3. srpnja 2017. bila zakazana za 23. veljače 2018., kada je također odgođena, dok je u vrijeme donošenja ove odluke ovrha zakazana za 30. svibnja 2018. u 10,00 sati zaključkom Općinskog građanskog suda u Zagrebu od 21. ožujka 2018., kojeg je podnositelj dostavio Ustavnom sudu). Naknadnim podnescima – požurnicama podnositelj, međutim, dopunjava ustavnu tužbu činjeničnim navodima kao što je, primjerice, da podnositelj u stanu živi s kćerkom koja je 2014. odnosno 2017. godine rodila dvoje djece, koja također žive u spornom stanu, da je on dragovoljac Domovinskog rata u kojem je izgubio sluh, ali ne prima nikakve naknade, da su vlasnici stana imućne osobe starije dobi koji imaju u vlasništvu još nekoliko stanova, iako to ne priznaju, da im je ponudio otkup spornog stana, što su oni odbili, već stan namjeravaju prodati trećoj osobi, iako po Zakonu o najmu stanova postoji pravo prvokupa u korist najmoprimca, da je u parničnom postupku P-4361/16 zatražio osiguranje dokaza koje se mjesecima ne provodi iz nepoznatih razloga, a promijenjena je i uredujuća sutkinja, da je podnositelj lošeg zdravstvenog stanja te, među ostalim, boluje od dijabetesa. Iznosi i pojedina pravna stajališta kao što je, primjerice, stajalište da pravna stečevina Europske unije status zaštićenog najmoprimca izjednačava s vlasništvom, da su prema članku 13. Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96. i 48/98. – odluka i rješenje USRH broj: U-I-762/1996 i dr.), vlasnici bili dužni održavati stan, što nikada nisu činili, već je on sam bio prinuđen urediti stan, na što je utrošio preko 30.000,00 eura, kao i da su u ovoj pravnoj stvari nižestupanjske presude u njegovu korist preinačene, kako navodi, »pod nerazjašnjenim okolnostima po »izvanrednoj« reviziji.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis predmeta Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: Ps-1213/03.

4. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

5. Rješenjem Komiteta za građevinarstvo, stambene i komunalne poslove od 17. svibnja 1985. podnositelj je utvrđen nositeljem stanarskog prava na stanu u Zagrebu, Jadranska 3, nakon smrti njegove bake Danijele Diklić, s kojom je podnositelj živio u ekonomskoj zajednici, a koja je u istom stanu prethodno živjela i sa svojim ranije preminulim suprugom Antunom Diklićem, koji je bio nositelj stanarskog prava. Istim rješenjem obvezan je podnositelj plaćati određeni iznos stanarine davatelju stana na korištenje (vlasniku stana) – Mati Tomiću iz Zadra, ocu i pravnom predniku tužitelja u konkretnom sporu – kao i druge pristojbe i troškove, te stan održavati pažnjom dobrog gospodara.

Podnositelj je u travnju 1997. od vlasnika stana, Mate Tomića, zatražio sklapanje ugovora o najmu stana sa zaštićenom najamninom, na što je Mate Tomić pisanim putem izrazio svoju načelnu spremnost za sklapanje takvog ugovora. Sporazumjeli su se da se najamnina plaća jednom godišnje. Podnositelj je u lipnju 1998. Mati Tomiću uputio i nacrt ugovora (s izračunom najamnine te uz navođenje svoje supruge Zdenke Grubišić Milojković i kćeri Petre Milojković kao članova domaćinstva), radi potpisivanja, ali do svoje smrti 9. travnja 2002. Mate Tomić ugovor nije potpisao.

Tužitelji u konkretnom sporu postali su suvlasnici spornog stana nasljeđivanjem iza pok. Mate Tomića te su uknjižili svoje pravo (su)vlasništva na temelju rješenja o nasljeđivanju koje je postalo pravomoćno 18. prosinca 2002.

5.1. Dana 29. listopada 2003. podnijeli su protiv podnositelja tužbu radi iseljenja i vraćanja stana tužiteljima u vlasnički posjed.

Podnositelj je 16. prosinca 2003. ustao protutužbom radi donošenja presude koja zamjenjuje ugovor o najmu spornog stana.

Prema sadržaju prvostupanjske presude, u prvostupanjskom postupku je utvrđeno da su podnositelj odnosno njegova supruga plaćali stanarinu Mati Tomiću za 1999. i 2000. godinu te za razdoblje od siječnja do kolovoza 2001. godine. Prema dopisu Vodoopskrbe i odvodnje d.o.o. iz 2004. godine, računi za potrošnju vode nisu podmireni od 1998. godine nadalje, zbog čega postoji dugovanje u iznosu od gotovo 13.000,00 kuna te je pokrenut ovršni postupak i poduzete mjere otkapčanja mjernog uređaja i ispostavljanja završnog obračuna. Također postoji nepodmireno dugovanje na ime potrošnje električne energije (prosinac 2003./studeni 2004.) u iznosu od gotovo 19.000,00 kuna, na ime komunalne naknade (1995./studeni 2004.) u iznosu od 3.365,35 kuna, na ime vodoprivredne naknade (1998./listopad 2004.) u iznosu od 934,00 kune i dr.

Utvrđeno je i da je na adresi spornog stana od 1993. registrirana tvrtka Ming d.o.o., a od 1998. i tvrtka Pipo&Saša d.o.o. (brisana iz sudskog registra 2003. godine) te da na adresu stana pristižu poštanske pošiljke za te tvrtke.

U rujnu 2003. tužitelji su podnositelju uputili pismeno nazvano »opomena pred tužbu«, u kojoj zahtijevaju njegovo iseljenje te navode da je podnositelj imao obvezu s njihovim pravnim prednikom sklopiti ugovor o najmu stana, ali da bi taj ugovor, i da je sklopljen, prestao važiti po sili članka 19. stavka 1. točaka 1., 2., 4. i 5. Zakona o najmu stanova, budući da ne plaća najamninu i druge obveze, da bez odobrenja vlasnika stan daje stan u podnajam navedenim tvrtkama i podstanarki Ani Milošević, da vlasnike stana nije u zakonskom roku obavijestio o nakani sklapanja ugovora o najmu stana, a uz to je vlasnik stana u Zagrebu i stambenog objekta u Slanom pokraj Dubrovnika.

Utvrđeno je da podnositelj nije potpisao povratnicu za ovu pošiljku, ali je tijekom postupka sam iskazao da ju je primio.

U kolovozu 2004. izrađen je nalaz i mišljenje vještaka građevinske struke iz kojeg je razvidno da se u podu ulaznog hola spornog stana nalazi rupa dimenzija oko 120x120 cm, dubine oko 150 cm, nastala urušavanjem betonske ploče uslijed oštećenja kanalizacijske instalacije i curenja vode te ispiranja zemljane podloge ispod ploče, zbog čega je došlo do daljnjih oštećenja na parketima i dijelu vodovodne instalacije.

U veljači 2006. tužitelji su podnositelju uputili pisani otkaz najma stana, sadržaja sličnog prethodnoj opomeni, te zatražili njegovo iseljenje u roku od tri mjeseca. Ponovo su mu pisani otkaz uputili u ožujku 2006., dodajući da najam stana otkazuju i zbog razloga iz članka 21. Zakona o najmu stanova, jer da prvotužitelj, u dogovoru s drugotužiteljicom, ima namjeru u sporni stan useliti svoju punoljetnu kćerku i tako riješiti njezino stambeno pitanje.

Prvostupanjski sud je utvrdio da su navedeni pisani otkazi tijekom ožujka 2006. podnositelju upućivani na adresu spornog stana i na još dvije adrese, ali su sve pošiljke vraćene s naznakom »obaviješten – nije podigao pošiljku«. Također je utvrđeno da podnositelj nije evidentiran kao vlasnik ili korisnik nekretnina na području Grada Zagreba, ali da je suvlasnik kuće u k.o. Zaton, da zaštićena najamnina za sporni stan (prema izračunu od 6. veljače 2006.) iznosi 261,33 kune te da se u spornom stanu nije obavljala poslovna djelatnost niti su se primale stranke.

U prvostupanjskom postupku utvrđeno je i to da je s podnositeljem i njegovom kćerkom u razdoblju od godinu dana prije smrti Mate Tomića u istom stanu živjela kćerkina prijateljica Ana Milošević, bez plaćanja naknade, da podnositelj nakon smrti Mate Tomića nije plaćao najamninu, a da ni prije ni nakon njegove smrti nije podmirivao režijske troškove, zbog teške financijske situacije, jer je podnositelj bez prihoda. Do primitka opomene pred tužbu od 23. rujna 2003. podnositelj nije imao saznanja tko su nasljednici pok. Mate Tomića. Podnositelj i njegova kćerka u stanu su živjeli do kolovoza 2004., kada se urušio pod u predsoblju, zbog čega se tamo više nije moglo stanovati, a nije bilo sredstava za cjelovitu sanaciju, pa su, kao podstanari, odselili u jednu sobu na adresi Klaićeva 42.

5.2. Prvostupanjski sud je odbio zahtjev tužitelja – protutuženika (a prihvatio zahtjev podnositelja) zauzevši stajalište da je podnositelj unutar roka iz članka 33. stavka 2. Zakona o najmu stanova (28. travnja 1997.) zatražio od pok. Mate Tomića sklapanje ugovora o najmu stana, a sve i da to nije učinio u roku, iz članaka 30. i 31. istog zakona proizlazi da se pravo najmoprimca stječe na temelju zakona, ispunjenjem zakonskih pretpostavki, pa sklapanje samog ugovora nema konstitutivno značenje za stjecanje prava. Time je, prema stajalištu suda, podnositelj u posjedu stana na temelju valjane pravne osnove.

Sud također smatra da tužitelji – protutuženici prije podnošenja tužbe nisu postupili sukladno članku 22. u vezi s člancima 19., 21. i 40. stavak 1. alineja 1. Zakona o najmu stanova, jer opomena pred tužbu od 23. rujna 2003. nema značenje pisanog otkaza, a i kada bi ga imala, do podnošenja tužbe parničnom sudu nije bio protekao otkazni rok, pri čemu je i otkazni rok Zakonom o najmu stanova određen različito u slučaju kada se najam otkazuje na temelju razloga iz članka 19. (tri mjeseca) odnosno kada se otkazuje na temelju razloga iz članka 21. Zakona o najmu stanova (šest mjeseci). Sud navodi i da su tužitelji – protutuženici tužbu podnijeli pozivajući se na članak 33. Zakona o najmu stanova, to jest na okolnost da podnositelj nije u zakonskom roku zatražio sklapanje ugovora o najmu stana, međutim, smatra kako ni u slučaju da su tužitelji postupili sukladno članku 22. u vezi s člancima 19., 21. i 40. stavak 1. alineja 1. Zakona o najmu stanova, ne bi uspjeli sa svojim zahtjevom, jer je u tom slučaju odgovarajuće pravne radnje potrebno poduzeti za vrijeme dok najmoprimac postupa protivno tim odredbama, a u konkretnom je slučaju utvrđeno da se stan nije davao u podnajam te da u njemu nije bilo poslovne djelatnosti, dok je podstanarka Ana Milošević iselila prije smrti pok. Mate Tomića, a nije dokazano da bi se on njezinom stanovanju u stanu protivio i poduzimao kakve radnje u vezi s tim. Jednako stajalište sud je zauzeo i u odnosu na činjenicu da podnositelj nije podmirivao režijske troškove još za života pok. Mate Tomića, koji zbog toga nije poduzimao nikakve pravne radnje. Također je utvrđeno da su se podnositelj i pok. Mate Tomić sporazumjeli o plaćanju najamnine jednom godišnje pa da se tužitelji neosnovano pozivaju na neplaćanje najamnine.

Prvostupanjski sud konstatira i da je podnositelj osoba bez prihoda, a njegova kćerka studentica te da neplaćanje najamnine i režijskih troškova ne proizlazi iz njihovog nemara, već iz objektivnog nedostatka financijskih sredstava. Osim toga, smatra da nije dokazano da bi kćerki prvotužitelja, koja bi trebala useliti u sporni stan, taj stan bio doista potreban. Pritom izražava stajalište prema kojem neopravdano, samovoljno i jednostrano otkazivanje najma stana osobi koja nema drugog smještaja nije intencija Zakona o najmu stanova, čak ni nakon što je Ustavni sud ukinuo odredbe tog zakona koje su vlasnika stana obvezivale da najmoprimcu najprije osigura drugi odgovarajući stan.

U pogledu podnositeljevog protutužbenog zahtjeva, prvostupanjski sud je utvrdio da je podnositelj suvlasnik kuće u k.o. Zaton, ali da je riječ o kući od svega 60 m², s jednom većom i jednom malom sobom, kuhinjom i kupaonicom, sa septičkom jamom, vodovodnim priključkom i strujom, bez grijanja, u kojoj tijekom ljeta boravi podnositeljeva majka. Zauzeo je stajalište da suvlasništvo takve kuće nije zapreka za sklapanje ugovora o najmu stana sa zaštićenom najamninom, da je ugovor sastavljen u skladu s člankom 5. Zakona o najmu stanova te je podnositeljev protutužbeni zahtjev prihvatio.

5.3. Drugostupanjski sud odbio je žalbu tužitelja – protutuženika i u cijelosti se suglasio s utvrđenjima i pravnim stajalištima prvostupanjskog suda.

5.4. Tužitelji – protutuženici podnijeli su izvanrednu reviziju Vrhovnom sudu u kojoj su naznačili sljedeće četiri pravna pitanja:

1. Smatra li se kontinuirano neizvršavanje obveza najmoprimca osnovom za otkaz ugovora o najmu sukladno članku 19. stavku 3. Zakona o najmu stanova?;

2. Može li se pisana opomena pred tužbu smatrati otkazom u smislu članka 19. Zakona o najmu stanova?;

3. Ima li najmoprimac pravo na zaštićenu najamninu ukoliko je vlasnik useljive kuće?;

4. Je li protek otkaznog roka pozitivna procesna pretpostavka za podnošenje tužbe zbog iseljenja?

Vrhovni sud je ocijenio da pitanje pod brojem 3 nije važno za rješenje konkretne pravne stvari te je u tom dijelu reviziju odbacio, dok je u odnosu na ostala revizijska pitanja zauzeo pravna stajališta suprotna stajalištima nižestupanjskih sudova u konkretnom slučaju, ocijenivši da su ti sudovi pogrešno primijenili materijalno pravo i postupili protivno već zauzetim pravnim stajalištima revizijskog suda.

U tom smislu, Vrhovni sud u osporenoj revizijskoj odluci ističe da je kod otkazivanja najma stana iz više otkaznih razloga dostatno da je ispunjen i samo jedan od njih, primjerice onaj iz članka 19. stavka 1. alineje 1. Zakona o najmu stanova. Navodi, nadalje, da je u konkretnom slučaju plaćanje najamnine prestalo u kolovozu 2001., a da druge obveze nisu podmirivane kroz dugo razdoblje, neke još od 1998. godine, pa da, prema tome, ovi otkazni razlozi nisu otklonjeni ni u vrijeme pokretanja parnice (te postoje i dalje, unatoč tome što prvostupanjski sud smatra da takvo postupanje najmoprimca opravdava njegova teška financijska situacija).

Vrhovni sud navodi da, prema članku 19. stavku 3. Zakona o najmu stanova, kada najmoprimac više od dva puta postupi suprotno ugovoru odnosno zakonu, najmodavac ima pravo ugovor otkazati i bez opomene iz stavka 2. istog članka Zakona o najmu stanova. U konkretnom slučaju je utvrđeno da je najmoprimac nedvojbeno kroz duže vrijeme i višekratno zanemarivao svoje obveze – stoga mu tužitelji nisu ni bili dužni upućivati opomenu, već pisani otkaz. Pritom Vrhovni sud ocjenjuje da je u konkretnom slučaju opomena od 23. rujna 2003., upućena podnositelju, imala stvarni sadržaj pisanog otkaza, jer se od njega nije tražilo da otkloni otkazne razloge (neplaćanje najamnine i drugih obveza), već da iseli iz stana i preda ga vlasnicima. Pritom se Vrhovni sud pozvao i na svoju praksu u usporedivim predmetima, u kojoj je zauzeo stajalište da čak i tužba radi otkaza stanarskog prava može biti zamjena za pisanu opomenu, ako stanar u primjerenom roku po primitku tužbe ne otkloni otkazni razlog.

Vrhovni sud ističe da i sam podnositelj iskazuje kako je opomenu (a zapravo pisani otkaz ugovora o najmu stana) od 23. rujna 2003. primio pa, prema stajalištu tog suda, od tada nije imao status najmoprimca, tako da je upravo ta činjenica (gubitak statusa najmoprimca), a ne neka druga, zapravo pravna osnova konkretne tužbe.

Vezano uz pitanje otkaznog roka, Vrhovni sud izražava stajalište (pozivajući se i na svoja ranija istovjetna stajališta) da protek otkaznog roka nije procesna pretpostavka za utuženje, to jest o proteku tog roka ne ovisi dopustivost tužbe te činjenica da rok nije protekao ne rezultira odbacivanjem tužbe. Jedino u slučaju kada otkazni rok ne protekne ni do donošenja prvostupanjske odluke, tada je to razlog za odbijanje tužbenog zahtjeva na iseljenje, jer pri odlučivanju o kondemnatornim zahtjevima sud mora imati u vidu okolnosti koje postoje u trenutku donošenja odluke. U konkretnom slučaju tužba jest podnesena prije isteka otkaznog roka od tri mjeseca, ali je nesporno da tuženik – protutužitelj do zaključenja glavne rasprave 21. veljače 2008. nije iselio iz spornog stana, a pritom su ispunjeni otkazni razlozi iz članka 19. stavka 1. Zakona o najmu stanova, što je dostatno za prihvaćanje zahtjeva tužitelja.

Stoga je Vrhovni sud osporenom presudom i rješenjem preinačio nižestupanjske odluke.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

6. U ustavnoj tužbi podnositelj više puta ističe da je sporni stan njegov jedini dom, a da nakon preinačenja presude, do kojeg je došlo u postupku u kojem nije pravično suđeno, on više nema nikakve mogućnosti obrazložiti okolnosti odlučne za njegov status, čime je doveden u nejednak položaj u odnosu na tužitelje u sporu.

Tvrdi da su tužitelji prije i tijekom parničnog postupka mijenjali razloge za otkaz najma, a i sam Vrhovni sud je učinio to isto kada je zauzeo stajalište da on nije plaćao najamninu i ostale obveze, budući da je tužba protiv njega bila podnesena samo zbog toga što nije u zakonskom roku s prednikom tužitelja sklopio ugovor o najmu stana. U postupku je, naprotiv, utvrđeno da je on taj ugovor pokušavao sklopiti, ali je pok. Mate Tomić to izbjegavao. Pritom se Vrhovni sud nije osvrnuo na okolnost da podnositelj u spornom stanu nije mogao stanovati, jer se »fizički raspao«, što su bili dužni sanirati tužitelji kao vlasnici, koji su i krivi za stanje u kojem se stan nalazio, a za to vrijeme on nije ni bio dužan plaćati najamninu i režije. Također je u postupku utvrđeno da stan nije iznajmljivao trećim osobama pa su na temelju svega što je utvrđeno otpali otkazni razlozi iz tužbe, kao i svi ostali otkazni razlozi. Navodi i da je »u javnobilježnički polog uplatio tužiteljima zaostale najamnine odmah nakon što je uselio u adaptirani stan čije uređenje je sam platio, a tužitelji su 23. rujna 2008. i preuzeli polog na svoje račune ... trenutkom useljenja također (je) podmirio i režijska dugovanja«.

Naglašava da je tijekom postupka više puta isticao kako on i kćerka nemaju gdje drugdje stanovati, osim u spornom stanu, ali se, za razliku od prvostupanjskog suda, Vrhovni sud na to nije osvrnuo, iako ga na to obvezuju stajališta i kriteriji utvrđeni kroz pravnu praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), kao i Ustavnog suda.

Tvrdi da su tužitelji i u opomeni pred tužbu od 23. rujna 2003. i u samoj tužbi naveli kako podnositelj nezakonito koristi stan i iznajmljuje ga trećim osobama, dok je u postupku utvrđeno da ni jedno, ni drugo nije točno. Tek tijekom postupka tužitelji su ustvrdili da nije plaćao najamninu, a zatim i da je stan potreban za stanovanje kćerki prvotužitelja. Tijekom postupka postalo je jasno da je stan neupotrebljiv za stanovanje, zbog čega su on i njegova kćerka bili prinuđeni privremeno preseliti kod kćerkine prijateljice. U takvoj situaciji, nastaloj zbog nebrige tužitelja, podnositelj, kako smatra, nije bio dužan ništa plaćati, niti su razlozi tužitelja mogli biti usvojeni – ali je to u osporenoj revizijskoj odluci prešućeno, čime mu je onemogućeno raspravljanje pred sudom i uskraćeno »pravo na sud« te je stavljen u nejednak položaj u odnosu na tužitelje, kojima je omogućeno da iznesu i obrazlože sve svoje tvrdnje te da sudovi o njima odluče.

Pravo na jednakost pred zakonom podnositelj smatra povrijeđenim i zbog toga što je »izgubio spor« na temelju arbitrarne odluke u kojoj se Vrhovni sud poziva na vlastita pravna stajališta izražena u odlukama za koje i sam taj sud navodi da se odnose na primjenu Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85, 42/86., 22/92. i 70/93.), a ne Zakona o najmu stanova, koji je jedini mjerodavan za konkretan slučaj.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Kako je uvodno naznačeno, podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu osporenom odlukom Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14. stavkom 2., člankom 29. stavkom 1. i člankom 34. stavkom 1. Ustava odnosno člankom 8. Konvencije. Navedene ustavne odnosno konvencijske odredbe glase:

»Članak 14.

(...)

Svi su pred zakonom jednaki.«

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 34.

Dom je nepovrediv.

(...)«

»Članak 8.

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga privatnog i obiteljskog života, doma i dopisivanja.

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprečavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

8. Podnositelj tvrdi da mu je pravo na jednakost pred zakonom (u odnosu prema tužiteljima – protutuženicima u sporu) povrijeđeno uskratom pojedinih procesnih prava obuhvaćenih jamstvom iz članka 29. stavka 1. Ustava, kao što su pravo na sud (time da iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi kako je za podnositelja sporna navodna uskrata mogućnosti raspravljanja pred sudom) te pravo na obrazloženu sudsku odluku.

Uvidom u cjelokupnu dokumentaciju spisa predmeta Ustavni sud je utvrdio da je, suprotno tim tvrdnjama, podnositelju bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati u njemu uz punomoćnika, izjašnjavati se i predlagati dokaze u odnosu na odlučne činjenice, te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje. Iz presude prvostupanjskog suda razvidan je cjelokupni dokazni postupak koji je proveden i u kojem je podnositelj sudjelovao ravnopravno s tužiteljima, time i cjelokupni činjenični supstrat konkretnog slučaja.

Okolnost da su zahtjev tužitelja – protutuženika odnosno njihova žalba u nižestupanjskim postupcima odbijeni, a da je zahtjev podnositelja usvojen – slijedom čega su jedino tužitelji – protutuženici imali pravnog interesa podnijeti reviziju, što su i učinili – nije ni u kakvoj vezi s pitanjem jednakosti parničnih stranaka i uskratom procesnih prava jednoj od stranaka.

Pravo na podnošenje revizije protiv drugostupanjske odluke suda (bilo tzv. redovne, bilo tzv. izvanredne; obje uređene u članku 382. ZPP-a), kao i pravo dati odgovor na reviziju suprotne strane u sporu pripada – pod zakonom propisanim pretpostavkama – svakoj od parničnih stranaka jednako ali, po naravi stvari, u pravilu (s izuzetkom slučajeva u kojima je uspjeh obiju parničnih stranaka djelomičan) samo jedna strana u postupku – ona koja je »izgubila spor« – ima pravni interes za pokretanje revizijskog postupka. Pritom u pravnom poretku Republike Hrvatske vođenje revizijskog postupka u vezi s činjeničnim pitanjima konkretnog slučaja nije dopušteno, što znači da pred revizijskim sudom nije moguće s uspjehom »preotvarati« raspravu o činjenicama utvrđenima u prvostupanjskom postupku, niti iznositi nove činjenice i dokaze (a Ustavni sud napominje da to također, u pravilu, nije moguće ni u ustavnosudskom postupku).

Priroda instituta tzv. izvanredne revizije iz članka 382. stavka 2. ZPP-a, kakvu su u konkretnom slučaju podnijeli tužitelji – protutuženici, jest takva da revizijski postupak sužava i ograničava ga isključivo na pravna pitanja koja moraju biti jasno i određeno naznačena u reviziji, time da mora biti obrazloženo na koji su način ona važna za osiguranje jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni – budući da je to Ustavom utvrđena zadaća Vrhovnog suda, kao najvišeg (revizijskog) suda u Republici Hrvatskoj (članak 119. stavak 1. Ustava).

Uvidom u spis predmeta i osporenu revizijsku odluku Ustavni sud je utvrdio da podnositelj nije podnio odgovor na reviziju, iako je to pravo i tu mogućnost imao, no u ustavnoj tužbi osporava obrazloženja Vrhovnog suda koja je taj sud iznio u povodu relevantnih pravnih pitanja koja su postavili i obrazložili tužitelji – protutuženici u svojoj reviziji te tvrdi da mu je onemogućeno raspravljanje pred sudom.

Okolnost da se podnositelj s obrazloženim pravnim stajalištima Vrhovnog suda ne slaže ne znači da je odluka Vrhovnog suda neobrazložena i arbitrarna, kako to tvrdi podnositelj, i da je tom odlukom povrijeđeno jedno od jamstava pravičnog suđenja – pravo na obrazloženu sudsku odluku. Naprotiv, Vrhovni sud je jasno i cjelovito iznio, pored ostalog, tri pravna stajališta bitna za konkretan spor: 1. da je kod otkazivanja najma stana iz više otkaznih razloga dostatno da je ispunjen i samo jedan od njih; 2. da protek otkaznog roka nije procesna pretpostavka za utuženje; 3. da u slučaju višekratnog kršenja ugovora odnosno zakona od strane najmoprimca najmodavac ima pravo ugovor otkazati i bez opomene (time da je u konkretnom slučaju opomena od 23. rujna 2003. imala i stvarni sadržaj pisanog otkaza, zbog čega je podnositelj izgubio status najmoprimca), a da je načelno stajalište Vrhovnog suda kako je otkaz korištenja stana u određenim okolnostima moguće zatražiti tužbom sudu, bez prethodne opomene i bez pisanog otkaza.

U tom kontekstu Vrhovni sud se poziva na svoju praksu vezanu uz primjenu Zakona o stambenim odnosima. Okolnost da nije riječ o praksi vezanoj uz primjenu Zakona o najmu stanova ne znači sama po sebi da je odluka arbitrarna, budući da je riječ o načelnom pravnom stajalištu Vrhovnog suda, u konkretnom primjeru – o načinu otkazivanja korištenja stana, jer se primjena Zakona o stambenim odnosima tiče jednog oblika korištenja stanova (bivših stanarskih prava na stanovima) koji je usporediv s korištenjem stanova po osnovi najma.

Zbog promjene ukupnosti državnopravnog uređenja Republike Hrvatske i nestanka samog instituta stanarskih prava odnos između podnositelja i tužitelja – protutuženika, kao aktualnih vlasnika spornog stana, od stupanja na snagu Zakona o najmu stanova pravno se kategorizira kao odnos najmoprimca i najmodavaca.

9. Slijedom izloženih razloga Ustavni sud nije našao da bi podnositelju osporenom revizijskom odlukom bila povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava.

10. Obrazlažući stajalište o povredi prava na dom podnositelj navodi da su nižestupanjski sudovi uzeli u obzir to pitanje i zaštitili njegovo pravo na dom na način da su istaknuli njegovu tešku materijalnu situaciju, zbog čega neplaćanje najamnine i režijskih troškova nije posljedica nemara, već objektivne nemogućnosti. Također su zauzeli stajalište kako nije dokazano da bi kćerki prvotužitelja, koja bi trebala useliti u sporni stan, taj stan bio doista potreban. Za razliku od toga, prema stajalištu podnositelja, Vrhovni sud je pitanje njegovog prava na dom potpuno zanemario.

Ustavni sud ocjenjuje da u konkretnom slučaju ni jedan od sudova nije ispitao podnositeljevo pravo na dom. Naime, paušalne ocjene nižestupanjskih sudova o težini materijalne situacije podnositelja, o tome kako bi tužitelji trebali dokazivati je li ili nije kćerki jednog od njih, kao suvlasnika stana, taj stan doista potreban, o tome je li kuća u k.o. Zaton prikladna za stanovanje ili nije, ne predstavljaju ispitivanje razmjernosti i nužnosti miješanja u pravo na dom, na temelju i u skladu s mjerilima koja proizlaze iz prakse ESLJP-a i Ustavnog suda u primjeni članka 8. Konvencije.

S druge strane, Vrhovni sud je u osporenoj odluci bio ograničen na pravna stajališta o konkretnim pravnim pitanjima koja su tužitelji – protutuženici postavili u svojoj reviziji, što i jest njegova zadaća propisana Ustavom i zakonom kada odlučuje o reviziji iz članka 382. stavka 2. ZPP-a.

Unatoč navedenom propustu podnositelja, polazeći od načela da ustavnopravna zaštita mora biti stvarna i učinkovita, a budući da je pravo na dom temeljno ljudsko pravo zaštićeno Ustavom i Konvencijom, imajući u vidu i da su odluke nižestupanjskih sudova nakon donošenja osporene revizijske odluke pravno nepostojeće (pa bi nepostojeće bilo i pravno stajalište nižestupanjskih sudova o povredi prava na dom – kada bi ono u tim odlukama i bilo izneseno), imajući također u vidu da Vrhovni sud o pravu na dom nije odlučivao, Ustavni sud je u ovom ustavnosudskom postupku sam proveo ispitivanje zakonitosti, razmjernosti i nužnosti naložene mjere iseljenja podnositelja iz spornog stana.

11. Vezano uz istaknuti prigovor povrede prava na dom potrebno je odgovoriti na sljedeća pitanja: a) je li sporni stan dom podnositelja; b) je li došlo do miješanja u pravo podnositelja na poštovanje njegova doma; c) je li prisilno iseljenje podnositelja u skladu sa zakonom; d) ima li prisilno iseljenje podnositelja legitiman cilj; e) je li prisilno iseljenje podnositelja nužno u demokratskom društvu?

11.1. U pogledu pitanja pod a), a imajući u vidu podatke koji proizlaze iz cjelokupne dokumentacije u spisu predmeta te iz činjeničnog supstrata konkretnog slučaja koji je vidljiv iz nižestupanjskih presuda, Ustavni sud nema razloga sumnjati da je sporni stan dom podnositelja.

11.2. U pogledu pitanja pod b), Ustavni sud je utvrdio da je osporenom revizijskom odlukom naloženo podnositelju predati sporni stan tužiteljima-protutuženicima u roku od 15 dana. Taj nalog predstavlja mjeru miješanja (zadiranja, upletanja) u pravo podnositelja na poštovanje njegova doma.

11.3. U pogledu pitanja pod c), valja istaknuti da je Zakonom o najmu stanova (u dijelu koji može biti mjerodavan s obzirom na utvrđeni činjenični supstrat konkretnog predmeta) propisano sljedeće:

»Članak 14.

(1) Najmoprimac je dužan koristiti se stanom na način da ga čuva od oštećenja.

(...)

Članak 15.

(1) Najmoprimac odgovara po općim propisima za štetu koju on ili korisnici stana prouzroče u stanu i na zajedničkim dijelovima i uređajima zgrade.

(...)«

»Članak 19.

(1) Najmodavac može otkazati ugovor o najmu stana ako se najmoprimac ili drugi korisnici stana koriste stanom suprotno Zakonu i ugovoru o najmu stana, a osobito:

1. ako najmoprimac ne plati u ugovorenom roku najamninu i druge ugovorene troškove u svezi sa stanovanjem,

2. ako najmoprimac stan ili dio stana daje u podnajam, bez dopuštenja najmodavca,

3. ako najmoprimac ili drugi korisnici stana ometaju druge najmoprimce ili korisnike zgrade u mirnom korištenju stanom ili poslovnim prostorom,

4. ako se stanom koristi osoba koja nije navedena u ugovoru o najmu i to za vrijeme dulje od 30 dana bez dopuštenja najmodavca, osim u slučaju kad je riječ o bračnom drugu, potomku, roditelju, osobi koju je prema Zakonu dužan uzdržavati ili o osobi koja pruža najmoprimcu ili drugim korisnicima stana nužnu njegu i pomoć samo dok potreba za nužnu njegu i pomoć traje,

5. ako se najmoprimac ili drugi korisnici stana ne koriste stanom za stanovanje, već se njime koriste u cijelosti ili djelomično za druge namjene.

(2) Najmodavac ne može najmoprimcu otkazati ugovor o najmu stana iako su ispunjeni uvjeti iz stavka 1. ovoga članka ako ga prethodno pisano ne opomene da u roku od 30 dana otkloni razloge za otkaz.

(3) Najmodavac ima pravo otkazati ugovor i bez opomene iz stavka 2. ovog članka ako najmoprimac više od dva puta postupi suprotno ugovoru, odnosno Zakonu.«

»Članak 21.

Najmodavac može otkazati ugovor o najmu stana na neodređeno vrijeme pored razloga iz članka 19. ovoga Zakona, ako u taj stan namjerava useliti sam ili namjerava useliti svoje potomke, roditelje ili osobe koje prema posebnim propisima dužan uzdržavati.

Članak 22.

(1) Najmodavac daje otkaz ugovora o najmu stana u pisanom obliku s obrazloženjem, neposredno uz potpis najmoprimca ili poštom preporučeno.

(2) Otkazni rok za iseljenje najmoprimca u slučaju iz članka 19. ovoga Zakona je tri mjeseca, a u slučaju iz članka 21. ovoga Zakona je šest mjeseci. Otkazni rok počinje teći prvoga dana sljedećeg mjeseca od mjeseca u kojem je otkaz primljen.

(3) Ako najmoprimac odbije primiti pisani otkaz, otkazni rok počinje teći od dana kada je obavijest o otkazu predana na pošti.

(4) Ako se najmoprimac ne iseli iz stana u otkaznom roku, odnosno u roku koji je odredio najmodavac u slučaju iz članka 20. ovoga Zakona, najmodavac može nadležnom sudu podnijeti tužbu za iseljenje najmoprimca.

(5) Postupak pokrenut tužbom za iseljenje najmoprimca hitan je.«

»Članak 30.

(1) Danom stupanja na snagu ovoga Zakona prestaje stanarsko pravo osobama koje su to pravo stekle prema propisima koji su vrijedili do dana stupanja na snagu ovoga Zakona.

(2) Osobe iz stavka 1. ovoga članka danom stupanja na snagu ovoga Zakona stječu prava i obveze najmoprimca.

(3) Prava i obveze najmoprimca iz odredbi stavka 1. i 2. ovoga članka iznimno ne stječu osobe protiv kojih je u tijeku postupak za otkaz ili prestanak stanarskog prava.«

»Članak 33.

(...)

(2) Zahtjev za sklapanje ugovora o najmu stana najmoprimac je dužan podnijeti vlasniku stana u roku od 6 mjeseci od dana stupanja na snagu ovoga Zakona, odnosno od dana pravomoćnosti odluke kojom je odlučeno o pravu te osobe na korištenje stanom.

(3) Ako vlasnik stana u roku od 3 mjeseca od primitka pisanog zahtjeva najmoprimca ne sklopi ili odbije sklopiti ugovor o najmu stana najmoprimac će tražiti od suda donošenje presude koja će zamijeniti taj ugovor. Ti se postupci smatraju hitnim.

(...)

Članak 34.

(1) Do sklapanja ugovora o najmu stana, odnosno do donošenja odluke suda iz članka 33. stavka 3. ovoga Zakona ili do iseljenja iz stana korisnici stana dužni su plaćati naknadu u visini stanarine koju su za taj stan plaćali do stupanja na snagu ovoga Zakona i utvrđenu komunalnu naknadu.

(2) Naknada za korištenje stanom, smatra se predujmom najamnine.«

»Članak 40.

(1) Zaštićenom najmoprimcu najmodavac može dati otkaz ugovora o najmu stana i pored razloga iz članka 19. ovoga Zakona, iz razloga:

– propisanog u članku 21. stavku 1. ovoga Zakona;

– ako nema riješeno stambeno pitanje za sebe i svoju obitelj, a temeljem posebnog propisa ima pravo na stalnu socijalnu pomoć ili ima više od 60 godina.

(...)«

Imajući u vidu citirane zakonske odredbe, Ustavni sud utvrđuje da je sudski nalog za iseljenje podnositelja iz spornog stana zasnovan na zakonu.

11.4. U pogledu pitanja pod d), stajalište je Ustavnog suda da naložena mjera iseljenja podnositelja iz spornog stana ima legitimni cilj – zaštitu prava vlasništva tužitelja – protutuženika.

11.5. U pogledu pitanja pod e), Ustavni sud ističe da se u konkretnom slučaju radi o suprotstavljenim privatnim interesima tužitelja – protutuženika i podnositelja ustavne tužbe u pogledu sporne nekretnine.

U predmetu Zrilić protiv Hrvatske (br. 46726/11, presuda od 3. listopada 2013.; §§ 61-63.) ESLJP je iznio sljedeća stajališta:

»61. Središnje je pitanje u ovom predmetu stoga je li miješanje bilo 'nužno u demokratskom društvu'.

62. Sud ponavlja da će se miješanje smatrati 'nužnim u demokratskom društvu' za legitiman cilj ako odgovara na 'neodgodivu društvenu potrebu' i, posebice, ako je razmjerno legitimnom cilju koji se teži postići. Dok je početna ocjena nužnosti na nacionalnim tijelima, konačna ocjena o tome jesu li razlozi navedeni za miješanje mjerodavni i dovoljni podliježe reviziji Suda koji odlučuje o usklađenosti sa zahtjevima Konvencije (vidi predmete Connors protiv Ujedinjenog Kraljevstva, br. 66746/01, stavak 81., 27. svibnja 2004. i Buckley, prethodno citiran, stavak 74.).

63. Sud utvrđuje da su u predmetu o kojem je riječ domaći sudovi bili suočeni s problemom utvrđivanja poštene ravnoteže između privatnih interesa podnositeljice zahtjeva i G. Z.-a u diobi njihove obiteljske kuće. Ti su interesi obuhvaćali prava prema članku 8. Konvencije te je stoga, zbog prirode spora, miješanje odluka domaćih sudova u prava jedne od stranaka, zajamčena tom odredbom, bilo neizbježno. U takvim okolnostima, Sud mora preispitati je li proces odlučivanja koji je doveo do mjera miješanja bio pošten i takav da je mogao propisno poštivati interese koje pojedincu jamči članak 8. (vidi predmet Zehentner protiv Austrije, br. 20082/02, stavak 58., 16. srpnja 2009.).«

Primjenjujući navedena stajališta na konkretan slučaj Ustavni sud primjećuje kako podnositelj, osim navoda da će iseljenjem iz spornog stana on i članovi njegove obitelji ostati bez svog jedinog doma, a financijska situacija mu onemogućava rješavanje stambenog pitanja na drugi način, zapravo nije iznio činjenice i dokaze koji bi upućivali na razloge zbog kojih bi pravna zaštita njegovog prava na dom pretezala nad pravnom zaštitom nespornog prava vlasništva tužitelja – protutuženika.

Takve činjenice i dokazi nisu razvidni niti iz dokaznog postupka provedenog pred prvostupanjskim sudom, među ostalim i zbog toga što je utvrđeno da je podnositelj i sam iselio iz spornog stana, nakon što je kroz godine njegovog stanovanja u njemu stan uništen u mjeri koja ga je učinila neprikladnim za stanovanje, kako to navodi i sam podnositelj tijekom postupka i u ustavnoj tužbi. Podnositelj je još rješenjem Komiteta za građevinarstvo, stambene i komunalne poslove od 17. svibnja 1985., kojim je utvrđen nositeljem stanarskog prava na stanu u privatnom vlasništvu fizičke osobe, obvezan da stan kojeg mu je to tijelo dalo na korištenje održava pažnjom dobrog gospodara te plaća najamninu i ostale obveze. Na isto ga obvezuje i Zakon o najmu stanova (v. u točki 11.3. obrazloženja ove odluke), ali podnositelj gotovo ništa od navedenog nije činio kroz vrlo dugi niz godina – a to u osnovi nije ni bilo sporno tijekom parničnog postupka (štoviše, iz same podnositeljeve ustavne tužbe i naknadnih podnesaka proizlazi da je on naknadno, tijekom parničnog postupka, djelomično sanirao sporni stan, zbog čega u drugom parničnom postupku traži od vlasnika povrat uloženih sredstava, te da je naknadno platio višegodišnje »zaostatke« na ime najamnine i drugih obveza). Stoga u okolnostima konkretnog slučaja nije legitimno podnositeljevo očekivanje bezuvjetne sudske odnosno ustavnosudske zaštite njegovog prava na dom, nasuprot pravu vlasništva tužitelja – protutuženika u sporu, pa čak i u situaciji kada ne postoji drugo mjesto koje bi za podnositelja moglo predstavljati dom. Naime, članak 16. Ustava glasi:

»Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

Zahtjev za razmjernošću iz članka 16. Ustava u sebi sadržava i element nužnosti u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije (v. u točki 7. obrazloženja ove odluke), te obuhvaća i proceduralni i materijalni aspekt pravne stvari o kojoj se raspravlja. Imajući sve navedeno u vidu, Ustavni sud smatra da je iseljenje podnositelja iz spornog stana razmjerno legitimnom cilju koji se time želi ostvariti.

12. Slijedom izloženog, ocjena je Ustavnog suda da osporenom revizijskom odlukom podnositelju nisu povrijeđena ustavna i konvencijska prava na koja se poziva pa je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena odluka kao u izreci (točka I.).

13. Ustavni sud nije odlučivao o prijedlogu podnositelja za privremenu odgodu ovrhe osporene odluke, jer je meritorno odlučio o ustavnoj tužbi.

14. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1534/2016

Zagreb, 3. svibnja 2018.

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.