## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-321/1998 od 28. veljače 2001.

### NN 22/2001 (21.3.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-321/1998 od 28. veljače 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

409

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlu­čiva­­­­­­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu: sudac Jasna Omejec, kao predsjednik Vijeća, te suci
Marijan Hra­­­­­­njski, Ivan Mrko­­­­­­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević,
kao članovi Vijeća, u povodu ustavne tužbe M. B. iz Z., zastupanog po M. K.,
odvjetniku iz Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 28. ve­­­­­­ljače 2001.
godine, jednoglasno je donio s­­­­­­ljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-2854/96 od 13.
studenoga 1997. godine;

– rješe­­­­­­nje Republičkog
fonda mirovinskog i invalidskog osigura­­­­­­nja radnika Hrvatske, Centralne
službe u Z., klasa: 140-17/96-01/Ž-338534, urbroj: UP-II-341-99-03/1-96-5 od 7.
ožujka 1996. godine;

– rješe­­­­­­nje Republičkog
fonda mirovinskog i invalidskog osigura­­­­­­nja radnika Hrvatske, Područne službe
u Z., broj: MS-VO-738253 od 18. prosinca 1995. godine.

II. Predmet se vraća nadležnom
tijelu prvog stup­­­­­­nja na ponovni postupak.

```
Obrazlože­­­­­­nje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba je podnesena u svezi s presudom
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-2854/96 od 13. studenoga 1997.
godine, kojom je odbijena podnosite­­­­­­ljeva tužba u upravnom sporu protiv
rješe­­­­­­nja bivše­g Republičkog fonda mirovinskog i invalidskog osigura­­­­­­nja
radnika Hrvatske (u da­­­­­­lj­­­­­­njem tekstu: RFMIORH), Centralne službe u
Z., klasa: 140-17/96-01/Ž-338534, urbroj: UP-II-341-99-03/1-96-5 od 7. ožujka
1996. godine. Tim je rješe­­­­­­njem odbijena žalba i potvrđeno rješe­­­­­­nje
istog tijela, Područne službe u Z., broj: MS-VO-738253 od 18. prosinca 1995.
godine, kojim je odbijen zahtjev za određiva­­­­­­nje starosne mirovine teme­­­­­­ljem
odredaba Zakona o ostvariva­­­­­­nju prava iz mirovinskog i invalidskog osigura­­­­­­nja
pripadnika bivše JNA (»Narodne novine«, broj 96/93, u da­­­­­­lj­­­­­­njem
tekstu: Zakon).

Podnosite­­­­­­ljev zahtjev
je odbijen u prvostupa­­­­­­njskom i drugo­stupa­­­­­­njskom upravnom postupku
uz obrazlože­­­­­­nje da nije ispu­­­­­­njen uvjet prebivališta iz članka 2.
alineje 1. navedenog Zakona, jer da nije moguće imati prebivalište u gradu iz
koje­g se izbiva četiri godine. Naime, da je sam podnosite­­­­­­lj pred
prvostupa­­­­­­njskim tijelom dao izjavu kako je, kao korisnik vojne mirovine
iz bivše Zajednice socijalnog osigura­­­­­­nja vojnih osiguranika u B. još od
1967. godine, u prosincu 1991. godine otišao iz Z. u vikendicu u svom rodnom
mjestu P. L., odakle se, zbog poznatih okolnosti, više nije mogao vratiti sve
do 1995. godine, ali da prebivalište u Z. nikada nije odjavio.

Upravni sud Republike
Hrvatske odbio je podnosite­­­­­­ljevu tužbu navodeći da su nadležna tijela
prvog i drugog stup­­­­­­nja pravilno odbila zahtjev, ali da taj sud ne prihvaća
­­­­­­njihove razloge. Stajalište je tog suda da razlogom neosnovanosti
podnosite­­­­­­ljeva zahtjeva nije prebivalište, već okolnost da rješe­­­­­­njem
Fonda za socijalno osigura­­­­­­nje vojnih osiguranika u B. od 4. listopada
1995. godine, nije dokazano da je isplata mirovine podnosite­­­­­­lju obustav­­­­­­ljena
(radi se o rješe­­­­­­nju kojim taj Fond utvrđuje prestanak isplate mirovine s
danom 31. prosinca 1991. godine, a koje je podnosite­­­­­­lj podnio prvostupa­­­­­­njskom
tijelu kao dokaz o ispu­­­­­­njava­­­­­­nju uvjeta iz članka 2. alineje 3.
Zakona). U obrazlože­­­­­­nju presude navodi se da takav dokaz nije moguće
prihvatiti, jer da je podnosite­­­­­­lj bio u Republici Hrvatskoj, pa je trebao
pružiti vjerodostojne dokaze da mu mirovina nije na tom području i isplaćivana,
te da u ovakvim okolnostima nije mogao dokazati či­­­­­­njenicu obustave
isplate mirovine u Republici Hrvatskoj.

2. U ustavnoj tužbi podnosite­­­­­­lj
ističe povrede odredaba članka 3. (među kojima vladavinu prava kao jednu od
najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske) i članka 14. Ustava
Republike Hrvatske (ustavno pravo jednakosti).

Smatra da bi spomenuto rješe­­­­­­nje
b. Fonda o obustavi isplate mirovine po svemu moralo predstav­­­­­­ljati javnu
ispravu, unatoč mogućim sum­­­­­­njama proizišlim iz razum­­­­­­ljivih
okolnosti, ali naglašavajući da u dato vrijeme nije niti imao mogućnost
pribaviti bilo kakvo drugo dokazno sredstvo. Stoga da je, a osobito nakon
potpisiva­­­­­­nja akata o pruža­­­­­­nju pravne pomoći između Republike
Hrvatske i SRJ, bila dužnost Upravnog suda da ukine rješe­­­­­­nja upravnih
tijela i naloži im da potrebne dokaze pribave službenim putem.

Predlaže ukida­­­­­­nje svih
osporavanih odluka.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Prema odredbama tada važeće­g
Zakona o mirovinskom i invalidskom osigura­­­­­­nju (»Narodne novine«, broj
26/83, 48/83, 5/86, 42/87, 34/89, 40/89, 57/89, 40/90, 9/91, 26/93, 96/93 i
44/94), u postupku rješava­­­­­­nja o pravima iz mirovinskog i invalidskog
osigura­­­­­­nja primje­­­­­­njivale su se odredbe Zakona o općem upravnom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91), a tim je Zakonom propisano (člankom
159. stavak 2.) da će se u upravnom postupku kao dokazno sredstvo upotrijebiti
sve što je podneseno za utvrđiva­­­­­­nje sta­­­­­­nja stvari.

Člankom 2. Zakona o ostvariva­­­­­­nju
prava iz mirovinskog i invalidskog osigura­­­­­­nja pripadnika bivše JNA, koji
je donesen 18. listopada 1993., a stupio na snagu osmog dana od objave u
»Narodnim novinama«, broj 96 od 25. listopada 1993. godine, propisano je da će
se pravo na mirovinu (i druga novčana prima­­­­­­nja) korisniku koji je to
pravo ostvario u Zajednici socijalnog osigura­­­­­­nja vojnih osiguranika prije
8. listopada 1991. godine i kojemu je ta Zajednica obustavila isplatu mirovine
(ili drugih prima­­­­­­nja) odrediti u visini utvrđenoj na način propisan u članku
3. tog Zakona, ako ispu­­­­­­njava s­­­­­­ljedeće uvjete:

– da ima prebivalište na
teritoriju Republike Hrvatske

– da je ostvario pravo na
mirovinu u Zajednici socijalnog osigura­­­­­­nja vojnih osiguranika prije 8.
listopada 1991. godine

– da je ta Zajednica
obustavila isplatu mirovine (ili drugih prima­nja)

– da protiv ­nje­ga nije
nadležno tijelo državne vlasti pokrenulo postupak zbog poduzima­nja ili
priprema­nja određenih kaž­njivih djela (navedenih u toj odredbi).

Navedeni Zakon ne sadrži
posebne odredbe o načinu dokaziva­nja pojedinih okolnosti relevantnih za
ostvariva­nje prava koja iz ­nje­ga proizlaze.

Stoga su nadležna tijela, u
odnosu na utvrđiva­nje okolnosti o kojima se ne vode službene evidencije u
Republici Hrvatskoj, bila dužna postupati na način propisan Zakonom o općem
upravnom postupku, te uputiti stranku na podnoše­nje dokaza koji bi se smatrao
vjerodostojnim (članak 140. Zakona o općem upravnom postupku), odnosno savjesno
i briž­ljivo ocijeniti svaki dokaz posebno i sve dokaze zajedno, te donijeti
odluku na teme­lju rezultata cjelokupnog postupka (članak 9. Zakona o općem
upravnom postupku).

Ovo osobito s
obzirom na či­njenicu da navedeno rješe­nje, kao i sam zahtjev podnosite­lja za
određiva­nje mirovine datiraju iz 1995. godine, prije sklapa­nja Sporazuma o
normalizaciji odnosa između Republike Hrvatske i SRJ (Zakon o potvrđiva­nju
Sporazuma... »Narodne novine« – Međunarodni ugovori, broj 1/10 od 26. rujna
1996. godine), te Ugovora između Republike Hrvatske i SRJ o pravnoj pomoći u
građanskim i kaznenim stvarima (Zakon o potvrđiva­nju Ugovora... »Narodne
novine« – Međunarodni ugovori, broj 6/98 od 10. trav­nja 1998. godine), kada
nije niti bilo moguće određene okolnosti dokazivati zbog objektivnih zapreka,
koje ne bi trebalo tumačiti na štetu ostvariva­nja prava osoba koje važeći
zakon Republike Hrvatske utvrđuje ovlaštenicima tih prava.

U tom kontekstu, odbija­nje
tužbe podnosite­lja u upravnom sporu iz razloga što je, kako se u obrazlože­nju
presude navodi, okolnost prestanka isplate mirovine trebalo dokazati nekim
drugim, vjerodostojnim dokazom, a istodobno i iz razloga što u datim
okolnostima prestanak isplate nije ničim mogao biti dokazan, ne može se
smatrati prihvat­ljivim s ustavnopravnog aspekta zaštite teme­ljnih sloboda i
prava čovjeka i građanina.

4. Ustavno jamstvo jednakosti
iz članka 14. i članka 26. Ustava povrijeđeno je, ako stranci u postupku koji
je prethodio osporavanom pojedinačnom aktu, nije bilo omogućeno ostvariva­nje ­njezinih
postupovnih prava, a u materijalnopravnom smislu ako se taj akt može smatrati
samovo­ljnim odnosno arbitrarnim.

Članak 26. Ustava je razrada
i primjena opće­g načela jednakosti iz članka 14. Ustava na područje sudske i
druge pravne zaštite. Radi se o posebnom slučaju načela jednakosti koje svakome
jamči jednaku zaštitu prava u postupku pred sudovima i drugim državnim
tijelima.

U procesnom smislu ovo je
pravo povrijeđeno ako stranci u postupku nije bila dana mogućnost da, u okviru
zakona, sudjeluje u postupku, odnosno ako joj nije omogućeno pravično suđe­nje
(postupak) i to na način da joj je bila uskraćena mogućnost da iznosi či­njenice
i predlaže dokaze, da bude saslušana, da se nadležno tijelo nije izjasnilo o ­njezinim
navodima važnim za odlučiva­nje, da pojedinačni akt nije obrazložilo i sl.

U materijalnopravnom smislu
jednakost znači da, načelno, sudovi i druga tijela državne vlasti, te tijela
koja imaju javne ovlasti trebaju u istovrsnim slučajevima jednako suditi
odnosno rješavati. Međutim, do povrede prava dolazi tek ako se u osporavanom
aktu bez razboritih ili bilo kakvih razloga odstupilo od prakse, odnosno ako
taj akt niti sa jednog moguće­g gledišta nije pravno prihvat­ljiv, osobito ako
nije uzet u obzir očigledno mjerodavan propis ili je mjerodavan propis grubo
pogrešno shvaćen i primije­njen, u mjeri koja takav akt čini samovo­ljnim
odnosno arbitrarnim.

Slijedom izloženog, Ustavni
je sud utvrdio da je  u konkretnom slučaju
došlo do povrede podnosite­ljevog ustavnog prava na jednakost.

5. Glede ustavnom tužbom
istaknute povrede odredaba o vladavini prava (članak 3. Ustava), potrebno je
napomenuti da  u članku 3. Ustav utvrđuje
najviše vrednote ustavnog poretka Re­pub­like Hrvatske, te ova odredba služi
kao teme­lj za tumače­nje Ustava i smjernica zakonodavcu pri razradi ustavnih
prava gra­đana. Prema tome, radi se o odredbi upućenoj državnim tijelima, a ne
neposredno građanima. Zbog toga se na odredbi članka 3. Ustava ne može teme­ljiti
ustavno pravo pojedinca i na ­njoj ne može biti zasnovana ustavna tužba.

6. Zbog izloženog,  a na teme­lju odredaba članaka 69. i 72.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narod­ne novine«, broj
99/99), donesena je odluka kao u izreci.

Broj: U-III-321/1998
Zagreb, 28. ve­ljače 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 22/2001-409