## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1247/2009 od 29. ožujka 2012.

### NN 46/2012 (23.4.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1247/2009 od 29. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1149

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo B. K. iz Z., kojeg zastupa K. L., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 29. ožujka 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Revt 62/08-2 od 17. prosinca 2008. kojom je, kao neosnovana, odbijena revizija podnositelja (tužitelja u parničnom postupku radi utvrđenja ništavim ugovora i isplate) i potvrđena presuda Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Visoki trgovački sud) broj: Pž-2057/04-3 od 23. listopada 2007.

Presudom Visokog trgovačkog suda potvrđena je presuda Trgovačkog suda u Zagrebu broj: P-2243/2003 od 25. studenoga 2003. kojom je u cijelosti odbijen tužbeni zahtjev podnositelja radi utvrđenja da je ugovor o prodaji redovnih dionica broj: 3680614/9980 od 25. srpnja 1994. ništav te radi isplate zatraženog iznosa s pripadajućom kamatom i troškovima postupka. Rješenjem istog broja i datuma sud je utvrdio da je podnositelj povukao prijedlog za određivanje privremene mjere te je postupak u tom dijelu obustavljen.

2. Podnositelj ustavne tužbe smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

U ustavnoj tužbi podnositelj ponavlja činjenice i navode iznesene tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku. Povrede navedenih ustavnih prava, u bitnom, obrazlaže činjenicom da sudovi nisu iznijeli ocjenu provedenih dokaza. U tom smislu dodaje:

»Prema tome, da bi sud uopće mogao primijeniti odredbu članka 105.st.1. Zakona o obveznim odnosima, najprije je trebao ocijeniti da li je tužitelj dokazao postojanje okolnosti koje su bile odlučujuća pobuda, a koje su ništave, kako bi mogao ocijeniti radi li se o ništavosti cijelog ugovora ili djelomičnoj ništavosti, A NIJE MOGAO POZVATI SE NA ZAKONSKU ODREDBU NE UTVRDIVŠI PRIJE TOGA RELEVANTNE ČINJENICE odn. ne ocijenivši iskaz tužitelja.«

Ustavnom sudu predlaže usvajanje ustavne tužbe te ukidanje osporenih presuda.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom podnesenom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom prvostupanjski sud odbio je tužbeni zahtjev podnositelja kojim je od suda zatražio da se utvrdi ništavim ugovor o prodaji redovnih dionica od 25. srpnja 1994., zaključen između podnositelja i tuženika, Hrvatskog fonda za privatizaciju, kao i da tuženiku naloži isplatu zatraženog iznosa, zajedno s pripadajućom kamatom.

4.1. Prvostupanjski sud odbio je tužbeni zahtjev podnositelja jer je utvrdio da podnositelj tijekom postupka nije dokazao kako su odredbe koje su naknadno utvrđene ništavim bile uvjet ugovora ili odlučujuća pobuda zbog koje je ugovor sklopljen zbog čega bi djelomična ništavost povlačila i ništavost cijelog ugovora.

4.2. Visoki trgovački sud odbio je žalbu podnositelja i u cijelosti potvrdio prvostupanjsku presudu. U odnosu na pobudu za sklapanja ugovora drugostupanjski sud je istaknuo:

»Ovakva pobuda koja je, zapravo onaj unutarnji, osobni motiv koji je tužitelja pokrenuo u smjeru donošenja odluke o sklapanju Ugovora o prodaji dionica s tuženikom, nije pobuda koja bi u obveznopravnom smislu bila relevantna za suugovaratelja u cilju zaštite pojedinačnog interesa, a ni za javni poredak, u cilju društvenih interesa. Takva pobuda jednog od suugovaratelja zbog koje on sklapa ugovor, koja, kako ju je opisao tužitelj, nije nedopuštena, nije relevantna za prosudbu (a kroz vezu s objektivnom svrhom predmetnog Ugovora) valjanosti Ugovora o prodaji dionica budući da su za valjano sklopljen ugovor odlučujuće suglasno izjavljene volje suugovaratelja.«

4.3. Odlučujući o reviziji podnositelja Vrhovni sud je osporenom presudom istu u cijelosti odbio kao neosnovanu utvrdivši pritom da obrazloženja nižestupanjskih odluka sadrže razloge o odlučnim činjenicama koji nisu u proturječju sa dokazima u spisu te da je drugostupanjski sud ocijenio sve žalbene navode podnositelja koji su od odlučnog značaja.

U odnosu na prigovor podnositelja glede pobude za sklapanje ugovora o prodaji dionica odnosno tvrdnje podnositelja da je njegova isključiva namjera sklapanja ugovora o prodaji dionica bila kupnja cijelog paketa kojeg podnositelj ne bi sklopio da je znao da će ugovor o kreditu biti utvrđen ništavim, Vrhovni sud je utvrdio:

»... Nižestupanjski sudovi su ocjenom svih dokaza (tako i iskaza tužitelja – list 60 i 61 spisa), imajući na umu odredbu citiranog ugovora čl. 6. toč. 4., zaključili da tužitelj nije dokazao da su odredbe koje su naknadno utvrđene ništavim bile uvjet ugovora niti odlučujuća pobuda za sklapanje ugovora o prodaji dionica budući iz istog ugovora to ne proizlazi.

Naime, čl. 6. toč. 4. ugovora o prodaji stranke su izrijekom utanačile da u slučaju ništavosti neke od odredbi ovog ugovora, to neće imati učinak na valjanost ostalih odredbi ugovora, a ništavnu odredbu ugovorne strane zamijenit će je valjanom, kojom će se postići svrha, u mjeri u kojoj je to dopušteno i moguće, koja se željela postići zamijenjenom ništavom odredbom. Stoga pravilno sudovi ocjenjuju da pobuda odnosno osobni motiv pri sklapanju ugovora o prodaji dionica kako je opisao tužitelj u ovom postupku, nije relevantna niti dopuštena.«

5. Obzirom na navode i razloge podnositelja o povredama navedenih ustavnih prava, Ustavni sud je ustavnu tužbu podnositelja razmotrio s aspekta eventualne povrede prava podnositelja na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči ... o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja. Sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

Zahtjev za pravičnošću suđenja i dobrim radom pravosuđa pretpostavlja i pravo stranke u postupku da njezini navodi budu pažljivo ispitani u svakom stadiju postupka. Obveza obrazlaganja odluke i obveza pažljivog ispitivanja navoda stranke imaju osobitu važnost i to ne samo kada je u pitanju korištenje prava na djelotvoran pravni lijek (članak 18. Ustava, članak 2. stavak 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju) već i iz razloga što predstavlja potvrdu časti i dostojanstva subjekata o čijim se pravima i obvezama odlučuje. Premda u drugostupanjskom postupku obrazloženje drugostupanjske odluke ne mora uvijek biti jednako prvostupanjskom, posebice kad je prvostupanjsko obrazloženje bilo vrlo iscrpno, a drugostupanjsko nadležno tijelo prihvatilo njegovu argumentaciju (presuda Europskog suda za ljudska prava od 29. siječnja 1999. u predmetu Garcia Ruiz protiv Španjolske, par. 29.) ipak se i u tako reduciranom obrazloženju drugostupanjske odluke mora jasno pokazati da je drugostupanjsko tijelo »u stvarnosti ocijenilo sva važna sporna pitanja žalbe« (presuda od 19. prosinca 1997. u predmetu Helle protiv Finske, par 60.).

5.1. Povredu navedenog ustavnog prava, kako to proizlazi iz navoda ustavne tužbe, podnositelj vidi u tome što je »u cijelosti izostala ocjena provedenog dokaznog postupka«, zatim u tome što »drugostupanjski sud uopće niti jednom riječju nije ocijenio žalbene navode« te »kako Vrhovni sud Republike Hrvatske, jednako kao Visoki trgovački sud u Zagrebu, svoje odluke temelje na navodima prvostupanjske odluke, a da istovremeno nisu ocijenjeni žalbeni navodi kao niti revizijski navodi odn. razlozi.«

Razloge podnositelja o navodnoj povredi navedenog ustavnog prava Ustavni sud nije prihvatio. Uvidom u parnični spis Ustavni sud je utvrdio da je podnositelj bio u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu uz odgovarajuću stručnu pomoć, te poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove. Ocjena je i Ustavnog suda da podnositelj u žalbi, reviziji pa tako i u ustavnoj tužbi iznosi svoju subjektivnu ocjenu izvedenih dokaza i svoje činjenične zaključke koji se razlikuju od onih koje su zauzeli nižestupanjski sudovi što, samo po sebi, ne predstavlja povredu ustavnog prava na pravično suđenje.

Isto tako, Ustavni sud je utvrdio da su u ovoj pravnoj stvari presuđivali zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom, zatim da je postupak koji je prethodio ustavnosudskom proveden sukladno mjerodavnim odredbama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 17/97, 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07. i 84/08.) te da su osporene odluke valjano obrazložene te donesene sukladno mjerodavnim odredbama prava.

Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom o pravima i obvezama podnositelja odlučeno na pravičan način te da podnositelju stoga nije povrijeđeno pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

6. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. izreke.

7. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1247/2009

Zagreb, 29. ožujka 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 46/2012-1149