## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2562/2012 od 29. svibnja 2012.

### NN 62/2012 (4.6.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2562/2012 od 29. svibnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1507

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu Aldo Radolović zamjenik predsjednice Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović odlučujući u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo V. M., kojeg zastupa V. D. L., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 29. svibnja 2012. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– rješenje vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-II-Kv-613/12-2 Kio-I-171/99 od 17. travnja 2012.

– rješenje istražnog suca broj: 26-Kio-I-171/99 od 11. travnja 2012.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Postupak pred Ustavnim sudom pokrenut je ustavnom tužbom V. M. iz M., B. i H., državljanina R. H. (u daljnjem tekstu: podnositelj) koja je zaprimljena na Ustavnom sudu 24. travnja 2012.

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-II-Kv-613/12-2Kio-I-171/99 od 17. travnja 2012. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje), kojim su odbijene žalbe podnositelja podnesene protiv rješenja istražnog suca broj: 26-Kio-I-171/99 od 11. travnja 2012. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

Navedenim rješenjem istražnog suca podnositelju je, zbog osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo protiv života i tijela – pokušaj ubojstva iz članka 34. stavka 1. Krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 32/93., 38/93., 16/96. i 28/96., u daljnjem tekstu: KZ-a) u vezi s člankom 17. stavkom 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 31/93., 39/93., 108/95., 16/96. i 28/96., u daljnjem tekstu. OKZ RH), produljen pritvor iz osnove određene člankom 102. stavkom 1. točkom 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst, 178/04. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. U konkretnom slučaju je tijekom kaznenog postupka koji se vodi protiv podnositelja ustavne tužbe zbog osnovane sumnje da je počinio kazneno djelo iz članka 34. stavka 1. KZ-a u vezi s člankom 17. stavkom 1. OKZ RH, rješenjem istražnog suca Županijskog suda u Zagrebu na temelju članka 106. stavka 2. u vezi s člankom 102. stavkom 1. točkom 3. ZKP-a produljen pritvor, koji po tom rješenju može trajati do 15. lipnja 2012.

Istražni sudac ocijenio je da i dalje postoji zakonska osnova iz članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a, te je obrazložio:

»U ovom sudu provodi se istraga protiv okr. V. M. radi kaznenog djela iz čl. 34. stav. 1. KZ RH u vezi čl. 17. stav. 1.OKZ RH.

U odnosu na okrivljenika egzistira rješenje o pritvoru temeljem čl. 102. stav. 1. t. 3. ZKP-a.

U toku provedbe istražnog postupka biti će potrebno ispitati kao svjedoke oštećenika Z. Č., N. S. i D. R. koji ne žive na teritoriju RH i u ovom trenutku su nepoznatog prebivališta radi čega je upućen upit krim. policiji NCB Interpol Zagreb u svrhu provjere njihovog sadašnjeg prebivališta odnosno boravišta, putem Interpola F BiH, kako bi se mogla uputiti zamolnica diplomatskim putem nadležnom sudu. Izvjesno je da se radi o duljem razdoblju kroz koje će biti potrebno udovoljenje zamolnici jer se radi o drugoj državi.

(...)

Naime, činjenica je da se ovaj kazneni postupak vodi na temelju pravomoćnog rješenja o provedbi istrage, a što govori o postojanju dovoljnog stupnja osnovane sumnje da je inkriminirano djelo i počinjeno, pa je time ispunjen opći zakonski uvjet u smislu čl. 102. st 1. t. 1. ZKP-a. Ocjenjujući raniji predživot okrivljenika, proizlazi da je on svojim ponašanjem pokazao takvu količinu upornosti i volje u izvršenju kaz. djela koji su upravo one kvalitete koja u konkretnom slučaju opravdava primjenu pritvora iz zakonskog osnova reiteracijske opasnosti. Prema podacima iz spisa koji su pribavljeni od Županijskog tužiteljstva u Mostaru proizlazi da je okr. osuđen po Općinskom sudu Mostar u predmetu KM-13/78 radi djela iz čl. 148. ZK SRBiH te u predmetu KM-9/79 radi istovrsnog djela. Također, u predmetu Okružnog suda Mostar, poslovni broj Kž– 203/86 radi kaz. djela iz čl. 148. stav. 1 KZ SRBiH te po istom sudu u predmetu K-14/86 opet radi istovrsnog kaz. djela. Nadalje, spisu prileži podatak iz kojeg proizlazi da je okr. pred Međunarodnim sudom za krivično gonjenje osoba odgovornih za teška kršenja međunarodnog krivičnog prava na teritoriju bivše Jugoslavije osuđen za djelo teškog ratnog zločina na kaznu zatvora od punih 18 godina, dok se u ovom sudu postupak vodi protiv okrivljenika radi kaz. djela ubojstva iz čl. 34. stav. 1. KZ-a.

Cijeneći kvalifikaciju terećenih kaznenih djela te način počinjenja kaz. djela u ovom predmetu (razrađen plan akcije, obaranje oštećenika na tlo i snažno udaranje bejzbol palicom po glavi), nameće se zaključak da je specijalni recidiv prisutan kod okrivljenika jer upornost, kontinuitet i rutinirano ponavljanje istovrsnih kaznenih djela na strani okrivljenika čini mogućnost ponavljanja istovrsnog djela konkretnom i predvidivom.«

2.1. Vijeće Županijskog suda u Zagrebu odlučujući o žalbi podnositelja ustavne tužbe, te žalbama branitelja podnositelja J. F., odvjetniku u S., V. D. L., odvjetnici u Z. i I. S., odvjetniku u Z., odbilo je podnositeljeve žalbe ocijenivši da je istražni sudac pravilno utvrdio postojanje osnovane sumnje da je počinitelj počinio navedeno kazneno djelo. U odnosu na navode podnositelja ustavne tužbe vijeće u osporenom rješenju navodi:

»Prvenstveno, a po izvršenom uvidu u spis, ovo vijeće ocjenjuje da protivno žalbenim navodima okrivljenika o nedostatku dokaza i činjenica koje bi upućivale da bi okrivljenik počinio ovdje terećeno mu kazneno djelo, u konkretnom slučaju egzistira pravomoćno rješenje broj Kio-I-171/99 od 5. lipnja 2008. godine o provođenju istrage protiv okrivljenika V. M. zbog osnovane sumnje da bi počinio kazneno djelo ubojstva u pokušaju iz čl. 34 stav. 1 KZ RH u vezi čl. 17 stav. 1 OKZ RH, na koji način je ispunjena opća i osnovna pretpostavka za primjenu mjere pritvora iz čl. 102 stav. 1 ZKP protiv okrivljenika, a samim time i za odluku o osnovanosti daljnje primjene te mjere.

Naime, okrivljenika se ovdje tereti da bi počinio kazneno djelo protiv života i tijela – pokušaj ubojstva iz čl. 34 stav. 1 KZ RH u vezi čl. 17 stav. 1 OKZ RH. Prema inkriminaciji isti je 22. ožujka 1996. godine u M. zajedno s D. J. i tri nepoznata počinitelja, a nakon što je detaljno razradio plan čitave akcije i s istim upoznao i ostale, u cilju da Z. Č. ubije zbog neraščišćenih odnosa, sačekao ga ispred ulaza u njegov stan te ga nakon njegovog izlaska izudarao snažno bejzbol palicom po glavi tako da je pao na tlo, a zatim ga nastavio udarati nogama po glavi i čitavom tijelu, nakon čega je, u uvjerenju da je oštećenik ubijen, pobjegao. Cijeneći ulogu okrivljenika u činjenju inkriminiranog mu kaznenog djela te dovodeći ga u vezu s načinom počinjenja koje se očituje u razradi plana akcije, obaranju oštećenika na tlo te snažnom udaranju bejzbol palicom po glavi, očito je da u takvom postupanju okrivljenika opstoji znatan stupanj kriminalne količine i upornosti.

Kad se ove okolnosti dovedu u vezu s činjenicom da je okrivljenik osuđen presudom Međunarodnog suda za krivično gonjenje osoba odgovornih za teška kršenja međunarodnog humanitarnog prava počinjena na teritoriju bivše Jugoslavije od 1991. godine zbog kaznenog djela teškog ratnog zločina na kaznu zatvora od 18 godina, pri čemu iz podataka priležećih ovom spisu proizlazi kako se protiv okrivljenika vodi kazneni postupak pred Županijskim sudom u Zagrebu zbog kaznenog djela ubojstva iz čl. 34 stav. 1 KZ RH, odnosno istovrsnog kaznenog djela kakvo mu se i ovdje stavlja na teret, tada i ovo vijeće nalazi da izložene okolnosti imaju karakter i značaj onih osobitih okolnosti koje u svojoj logičnoj i međusobnoj povezanosti upućuju na zaključak o postojanju realno predvidive opasnosti da bi okrivljenik u slučaju eventualnog puštanja na slobodu mogao ponoviti isto ili istovrsno kazneno djelo, odnosno nastaviti s činjenjem iste ili istovrsne kriminalne aktivnosti. Navedena ocjena nije dovedena u pitanje žalbenim tvrdnjama kako je okrivljenik odlukom predsjednika Međunarodnog suda prijevremeno otpušten s izdržavanja kazne zatvora na koju je osuđen, a sve zbog utvrđenog stupnja iteracijske opasnosti kao što je već izloženo.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj smatra da su mu rješenjem istražnog suca Županijskog suda u Zagrebu broj: 26Kio-I-171/99 od 11. travnja 2012., te rješenjem izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-II-Kv-613/12-2 Kio-I-171/99 od 17. travnja 2012. povrijeđena ustavna prava iz članaka 22., 24., 25. i 29. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) u svezi s člankom 3. Ustava, te prava zajamčena člancima 5. i 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 13/03., 9/05., 1/06. i 2/10.; u daljnjem tekstu: Konvencija), te navodi:

»Činjenični navodi bitni za osporavanje citiranih sudskih odluka, te činjenične osnove iz samog predmeta koje podnositelj smatra bitnim za utvrđenje jesu li osporavanim aktima sudbene vlasti podnositelju tužbe povrijeđena ustavna i konvencijska prava:

1. Protiv podnositelja zahtjeva te osobe imenom D. J. u BiH se vodio kazneni postupak pred Višim sudom u Mostaru po optužnici Višeg javnog tužiteljstva u Mostaru broj Kt-17/97 od 11. lipnja 1997. godine radi kaznenog djela pokušaja ubojstva osobe imenom Z. Č., a vezano za događaj koji se prema navodima optužnice dogodio dana 21.3.1996 godine.

2. BiH, Federacija BiH, Federalno ministarstvo pravde Sarajevo je tražilo dopisom od 10. rujna 1997. godine od RH da preuzme kazneni progon protiv podnositelja tužbe.

3. Državno odvjetništvo Republike Hrvatske se dopisom broj KTR-I-408/97 od 12. kolovoza 1997. godine očitovalo da će kazneni progon protiv okr. V. M. preuzeti budući da je u tom trenutku isti bio u pritvoru u Z., a radi se o državljaninu R. H.

4. Dana 30. listopada 1998. godine podnositelj je ispitan u svojstvu okrivljenika po istražnom sucu Županijskog suda u Zagrebu u odnosu na ovo kazneno djelo u predmetu koji je tada nosio oznaku Kio-I-31/98 te je iznio obranu u nazočnosti branitelja odvjetnika B. Š. koji je i predao sudu punomoć za zastupanje.

5. Dana 25. studenog 1998. godine Županijsko državno odvjetništvo Zagreb (u daljnjem tekstu ŽDO Zagreb) je dopisom pod brojem DO-K-24/98 zatražilo od Županijskog suda u Zagrebu suglasnost za podizanje optužnice bez provođenja istrage pa je nakon toga pod istim brojem dana 17. veljače 1999. godine podnijelo Županijskom sud u Zagrebu neposrednu optužnicu protiv podnositelja tužbe zbog kaznenog djela pokušaja ubojstva ošt. Č. Z.. Spis je u sud zaprimljen dana 23. veljače 1999. godine te je zaveden pod brojem VII-K-38/99.

6. U tom trenutku podnositelj tužbe se nalazio u pritvoru Zatvora Zagreb jer je kod Županijskog suda u Zagrebu protiv njega vođen još jedan kazneni postupak u predmetu oznake K-237/97 u kojem mu je dana 1. prosinca 1998. godine izrečena nepravomoćna presuda zbog kaznenog djela ubojstva u trajanju od 8 godina. Ova presuda je kasnije ukinuta presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske.

7. Dana 21. prosinca 1998. godine Međunarodni sud za krivično gonjenje osoba odgovornih za teška kršenja međunarodnog humanitarnog prava počinjena na teritoriji bivše Jugoslavije od 1991. godine (u daljnjem tekstu MKS) dostavio je Vladi RH zahtjev za uhićenjem i predajom tom sudu okrivljenika M. N. zvanog T. i podnositelja tužbe pod brojem IT-98-34-I (D2-//378) zbog postojanja sumnje da su počinili zločine protiv čovječnosti, kažnjive temeljem čl. 5. Statuta suda te teške povrede Ženevskih konvencija iz 1949. kažnjive temeljem čl. 2. Statuta te kršenje ratnog prava i običaja, kažnjive temeljem čl. 3. Statuta. Uz sam zahtjev dostavljena je i optužnica broj IT-98-34-I(D20I/368) od 18. prosinca 1998. godine protiv okrivljenika V. M. i M. N. te nalog kojim je optužnica potvrđena od 21. prosinca 1998. godine. Nijedno od kaznenih djela zbog kojih se tada pri Županijskom sud u Zagrebu vodio postupak protiv podnositelja tužbe (K-237/97 gdje je osuđen na 8 godina što je ukinuto presudom VSRH i K-38/99 gdje je podignuta neposredna optužnica nije bilo obuhvaćeno optužnicom MKS.

8. U kaznenom predmetu K-38/99 dana 30. ožujka 1999. godine sudac K. D. je kao predsjednik vijeća temeljem čl. 282. stav. 1. ZKP-a podnio zahtjev za sudskom kontrolom ove neposredne optužnice, a sam spis je upućen na izvanraspravno vijeće istog suda na odluku.

9. Dana 8. lipnja 1999. godine Županijski sud u Zagrebu je u predmetu Kv-1-200/99 donio odluku da temeljem čl. 20. Ustavnog zakona o suradnji Republike Hrvatske s međunarodnim kaznenim sudom udovoljava zahtjevu za predajom podnositelja tužbe Međunarodnom kaznenom sudu za vođenje kaznenog postupka po potvrđenoj optužnici It-98-34/I od 18. prosinca 1998. godine. U tom postupku je podnositelj tužbe izjavio da se ne protivi izručenju te da se na odluku suda neće žaliti pa je tako i postupio pa je izručen u Haag.

10. Županijski sud u Zagrebu je dana 7. srpnja 1999. godine, dakle nakon izručenja podnositelja tužbe MKS, u predmetu Kv-I-245/99 VII K-38/99 usvojilo zahtjev predsjednika raspravnog vijeća suca D. K. za sudskom kontrolom optužnice te je optužnicu vratilo ŽDO Zagreb, radi provođenja istrage.

11. Dana 30. srpnja 1999. godine pod brojem DO-K-24/98 ŽDO Zagreb je Županijskom sudu u Zagrebu dostavilo istražni zahtjev protiv podnositelja tužbe V. M. radi kaznenog djela pokušaja ubojstva Č. Z. i spis je zaveden pod brojem Kio-I-171/99. U tom zahtjevu traži se da istražni sudac ispita detaljno i okolnosno okrivljenika/podnositelja tužbe na sve okolnosti djela bez navođenja činjenice da je na okolnosti djela podnositelj već ispitan po istražnom sucu K. D. dana 30. listopada 1998. godine u predmetu koji ima oznaku Kio-I-31/98. Traži se i ispitivanje svjedoka Z. Đ., B. S., S. N., R. D. te oštećenog Č. Z. kao i provođenje sudsko-medicinskog vještačenja.

12. U predmetu Kio 1-171/99 istražni sudac je prvu radnju poduzeo 15. siječnja 2001. (dakle 1,5 nakon zaprimanja istražnog zahtjeva) kada je zatražio od Višeg suda u Mostaru podatak o tome da li se za isto kazneno djelo protiv podnositelja tužbe još vodi postupak u Mostaru ili je on pravomoćno okončan. Viši sud u Mostaru odgovorio je Županijskom sudu u Zagrebu da je taj spis u odnosu na podnositelja zahtjeva još 11.12.1997. godine dostavljan putem Federalnog ministarstva pravde u Sarajevu na nadležno postupanje u Zagreb. Nakon toga istražni sudac traži putem međunarodne kaznene pomoći od nadležnog suda Kraljevine Nizozemske da ispita okrivljenika/podnositelja tužbe na okolnosti djela iz istražnog zahtjeva.

13. Dana 3.12.2001. godine ŽDO Zagreb piše požurnicu na spis navodeći da nisu primili poziv za ročište u ovom predmetu.

14. Dana 18. veljače 2002. godine Ministarstvo pravosuđa dopisom obavještava Županijski sud u Zagrebu da uz zamolnicu za međunarodnom pravnom pomoći za saslušanje podnositelja tužbe nisu dostavili sve potrebne dokumente – nakon čega se prevode dokumenti i dostavljaju Ministarstvu.

15. 30. rujna 2002. godine Ministarstvo pravosuđa RH obavještava sud da zamolnici nije bilo moguće udovoljiti jer je predmet greškom dostavljan Generalnom konzulatu Republike Hrvatske u Frankfurtu, a tek potom je upućen u Kraljevinu Nizozemsku koja nije nadležna za postupanje jer je g. V. M. u pritvoru Međunarodnog kaznenog suda za bivšu Jugoslaviju koji sud je u nadležnosti Ujedinjenih naroda i ne podliježe nadležnosti nizozemskih pravosudnih organa.

16. Dana 2. listopada 2002. godine istražni sudac traži putem međunarodne pravne pomoći od MKS ispitivanje okrivljenika/podnositelja tužbe, a dana 24. listopada 2002. godine ŽDO požuruje dovršenje istrage, a istu požurnicu šalju i 23. srpnja 2003. godine. Kako ne stiže odgovor od MKS iz Den Haaga istražni sudac piše očitovanja predsjedništvu suda da bi 14.11.2007 godine došao odgovor putem Veleposlanstva RH u Haagu i nota MKS-a iz koje je razvidno da je 25. rujna 2007. godine podnositelj obaviješten o zahtjevu Županijskog suda u Zagrebu te da je 16. listopada 2007. godine isti naveo da nije spreman na razgovor u vezi s navedenim zahtjevom. Prema čl. 62. Pritvorskih pravila, MKSJ navodi da nema mogućnosti udovoljiti zahtjevu.

17. Dana 26. veljače 2008. godine istražni sudac dostavlja spis na uvid i odluku ŽDO Zagreb s time da zatraže eventualno preuzimanje kaznenog progona od pravosudnih organa BiH u ovom predmetu obzirom da se događaj dogodio u M. te da se svjedoci Č. i S. nalaze u M.

18. Dopisom od 29. svibnja 2008. godine ŽDO vraća spis istražnom sucu navodeći da bi ustupanje spisa BiH bilo suprotno čl. 62. stav. 2. Zakona o međunarodnoj kaznenoj pomoći u kaznenim stvarima jer se kazneni progon može ustupiti samo za kaznena djela za koja je propisana kazna zatvora do 10 godina, protivno čl. 9. stav. 2. Ustava RH jer u slučaju dostupnosti podnositelja tužbe pravosudnim tijelima RH isti ne može biti izručen drugoj državi jer je državljanin RH, te protivno čl. 509. stav. 3. Zakona o kaznenom postupku koji kaže da se izručenje može odnositi na kaznena djela za koja je predviđena kazna zatvora do 10 godina i da osoba čije se izručenje traži nije državljanin RH.

19. Dana 5. lipnja 2008 godine pod brojem Kio-I-171/99 (dakle, 9 godina nakon podnošenja zahtjeva za provođenje istrage i 10 godina nakon što je taj isti sud ispitao podnositelja tužbe kao osumnjičenika na okolnosti kaznenog djela pokušaja ubojstva Č. Z. iz 1996. godine) istražni sudac donosi rješenje u kojem je pod t. I odredio provođenje istrage protiv podnositelja tužbe, a pod t. II na temelju čl. 102. stav. l. t. 3. određuje pritvor protiv podnositelja tužbe. U obrazloženju rješenja navodi se da se podnositelj nalazi u pritvoru MKS-a, a da je odluka o pritvoru osnovana jer da je imenovani do tog trenutka u dva navrata osuđivan presudom općinskog i okružnog suda u Mostaru ali je osuđen i presudom MKS-a. U rješenju se navode i radnje koje će biti nužno izvršiti u istrazi. Istog dana raspisana je i tjeralica za podnositeljem tužbe. Iz dostavne naredbe citiranog rješenja razvidno je da to rješenje nije dostavljano podnositelju tužbe iako je sud raspolagao podatkom da je on u pritvoru MKS-a već je navedeno da će se njemu rješenje uručiti prilikom lišenja slobode u Zatvoru Zagreb. Nikakvog razloga za takvo postupanje suda nije bilo jer u trenutku donošenja rješenja podnositelj nije bio nepoznatog prebivališta i boravišta za sud već je bio u pritvoru MKS i rješenje mu se moglo tamo dostaviti. Rješenje je međutim dostavljano branitelju, odvjetniku B. Š. u pretinac iz čega se zaključuje da je sud znao da je podnositelj tužbe prethodno na okolnosti ovog kaznenog djela ispitan jer se ime odvjetnika B. Š. kao branitelja vezano za ovo kazneno djelo pojavljuje samo jednom i to na zapisniku Županijskog suda u Zagrebu od 30. listopada 1998. u predmetu Kio-I-31/98.

20. Protiv rješenja o provođenju istrage i određivanju pritvora branitelj, odvjetnik Š., je izjavio žalbu. Županijski sud u Zagrebu je rješenjem pod brojem IX-II-Kv-598/08-2 Kio-I-171/99 od 17. lipnja 2008. godine odbio žalbu protiv rješenja o provođenju istrage kao neosnovanu dok je u odnosu na rješenje o određivanju pritvora naveo da o istoj nije odlučivao budući da iz spisa proizlazi da okrivljeniku rješenje o određivanju pritvora nije uručeno.

21. Dana 14. kolovoza 2008. godine istražni sudac je iz razloga ekonomičnosti postupka zatražio putem međunarodne pravne pomoći od Županijskog suda u Mostaru BiH da ispita svjedoke (S., R., Č. koji ujedno treba predati i medicinsku dokumentaciju). Kako po zamolnici nije postupljeno to je istražni sudac za dan 27.5.2010. godine zakazao ročište za ispitivanje svjedoka, a svjedoke je direktno pozvao sa adrese u M. BIH. Kako nitko nije pristupio ročište nije ni održano.

22. ŽDO-Zagreb je dana 7. lipnja 2010. godine istražnom sucu predložilo prekid istrage temeljem čl. 199. stav. 4. ZKP-a. pa je sudac rješenjem od 10. lipnja 2010. prekinuo istragu s tvrdnjom daje okrivljenik ostao sudu nedostupan.

23. Podnositelj tužbe je 31. ožujka 2003. godine osuđen po MKS-u na kaznu zatvora u trajanju od 18. godina u predmetu oznake IT-98-34-T. Presuda je postala pravomoćna dana 3. svibnja 2006. godine, a kazna je potvrđena. Podnositelj je kaznu zatvora na koju je osuđen pravomoćnom presudom MKS izdržavao u R. I. a koji podaci su javni i poznati su u samom MKS-u ali i državnim vlastima RH tj. Vladinom uredu za suradnju sa MKS-om, a osim toga to su javni podaci koji se nalaze na internet-stranicama samom MKS-a.

24. Odlukom Predsjednika MKS-a broj IT-98-34-ES od 16. prosinca 2011. godine podnositelj tužbe je prijevremeno pušten na slobodu, dakle prije nego je izdržao cjelokupnu kaznu. Po puštanju na slobodu avionom je preko B. prebačen u S. gdje su ga dočekali predstavnici policije BiH, a onda je autom otišao i M. gdje živi sa obitelji. Po dolasku u M. javo se policiji, sredio je osobne dokumente (vozačku dozvolu i osobnu iskaznicu) radio je u autopraonici koja je vlasništvo njegove supruge, te je poslao dopis Županijskom sudu u Zagrebu na spis K-237/97 da je pušten na slobodu i da se je voljan po pozivu suda odazvati na sve radnje koje sud bude izvodio.

25. Dana 24. 2. 2012. godine MUP RH je dostavio dopis Županijskom sudu u Zagrebu vezanu za zabranu izdavanja putovnice podnositelju tužbe navodeći da je podnositelj u Generalnom konzulatu RH u Mostaru podnio zahtjev za izdavanjem putovnice navodeći kao adresu stanovanja BiH, M. F. D. B. 145.

26. Podnositelj tužbe je po tjeralici iz predmeta Kio-I-171/99 uhićen dana 15. 3. 2012., te je 16. ožujka 2012. doveden u Zatvor Zagreb kada mu je i uručeno rješenje o određivanju pritvora oznake Kio-I-171/99 od 5. lipnja 2008.

27. Dana 20. ožujka 2012. godine Županijski sud u Zagrebu je rješenjem 11-II-Kv-458/12-2 Kio-I-171/99 povodom žalbe podnositelja ukinuo rješenje istražnog suca od 5. lipnja 2008. godine u odnosu na određivanje pritvora po službenoj dužnosti jer isto nije sadržavalo razloge o odlučnim činjenicama te je naredilo sudu da donese novo i na zakonu utemeljeno rješenje. U odnosu na žalbe podnositelja i njegovih branitelja koja je izjavljena protiv rješenja o pritvoru sud je naveo da su iste postale bespredmetne obzirom da je rješenje o pritvoru ukinuto po službenoj dužnosti. U odnosu na žalbu podnositelja na rješenje o provođenju istrage ista je odbačena kao nedopuštena te je navedeno da je to rješenje o provođenju istrage postalo pravomoćno dana 17. lipnja 2008. godine po odluci izvanraspravnog vijeća broj Kv598/08-2 kada je odbijena žalba branitelja podnositelja, te kako se ne može ponovno preispitivati već pravomoćna odluka.

28. Istražni sudac je potom dana 23. ožujka 2012. godine donio novo rješenje o određivanju pritvora iz zakonske osnove navedene u čl. 102. stav. 1. t. 3. ZKP-a s time da pritvor može trajati najdulje do 16. travnja 2012. Na to rješenje bila je uložena žalba branitelja koju je izvanraspravno vijeće rješenjem broj 12-II-Kv-540712-3 dana 3. travnja 2012. godine odbilo kao neosnovanu.

29. Dana 11. travnja 2012. godine Županijski sud u Zagrebu donio je novo rješenje o produljenju pritvora za daljnja dva mjeseca (do 15. lipnja 2012.) iz razloga navedenog u čl. 102. stav. l. t. 3. ZKP-a. Na ovo rješenje žalbe su podnijeli branitelji okrivljenika ali je izvanraspravno vijeće rješenjem broj 10-II-Kv-613712-2 iste odbilo kao neosnovane.

30. Kroz trajanje ovog postupka, od prvog ispitivanja podnositelja tužbe (30. listopada 1998. godine) do danas tj. u 14 godina sud je proveo samo 1 radnju tj. ispitao je svjedoka D. Z.

(...)«

Podnositelj smatra da je osporenim rješenjima kojima mu je produljen pritvor na temelju članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a došlo do povrede njegovih prava zajamčenih člancima 22., 24. i 25. Ustava, te u ustavnoj tužbi ističe sljedeće:

»(...)

Ustavni sud Republike Hrvatske je u odluci broj U-III-4942/2010 od 3. studenog 2010. godine utvrdio: 'da je u rješenju u kojem se određuje produljenje istražnog zatvora, kao zakonska mjera kojom se oduzima temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju provođenja istražnog postupka i prije podizanja optužnice, nadležni sud dužan navesti i podrobno obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju koji se svako daljnje produljenje istražnog zatvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud je dužan pažljivo ispitati opravdanost produljenja istražnog zatvora s obzirom na okolnosti svakog konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti daljnje postojanje zakonske osnove za određivanje mjere zadržavanja zatvorenika, te podrobno obrazložiti razloge zbog kojih smatra da zakonski i legitimni ciljevi istražnog zatvora i dalje postoje '.

U § 6. citirane odluke Ustavni sud je jasno naznačio da istražni zatvor/pritvor zbog opasnosti ponavljanja kaznenog djela (reiteracijska opasnost) ima preventivni karakter očuvanja javne sigurnosti.

Pozivanjem na pravnu praksu ECHR (...) Ustavni sud RH je naveo da iz osobnih okolnosti konkretnog slučaja treba cijeniti opasnost od počinjenja drugog kaznenog djela, te procjena opasnosti mora biti restriktivna odnosno mora biti potpuno prilagođena okolnostima konkretnog slučaja. Stajalište je stoga Ustavnog suda da se pritvor/istražni zatvor iz t. 3. može pravilno primijeniti samo u slučaju kada sud najprije utvrdi postojanje činjenica iz kojih proizlazi konkretna i razborito predvidiva bojazan od ponavljanja kaznenog djela, a zatim i da se radi o opasnosti ponavljanja istog ili istovrsnog kaznenog djela.

Ovu praksu u svojim odlukama već je razradio Vrhovni sud RH jer se ta procjena daje kao prognoza, a ne kao utvrđenje činjenica budućeg ponašanja počinitelja kaznenog djela. Kada se naime, prognoza opasnog ponašanja počinitelja ne bi vezala na istovrsno kazneno djelo za koje se vodi kazneni postupak, ne bi se »bojazan« ponavljanja kaznenog djela mogla smatrati razboritom i predvidivom. Stoga se postojanje osnove za produljenje istražnog zatvora/pritvora prema ovoj zakonskoj osnovi (reiteracijska opasnost) ne može utvrditi upućivanjem samo na istovrsnost kaznenog djela za koje postoji bojazan recidiva, samo na prijašnji život i ponašanje okrivljenika ili samo na njegovu raniju kažnjavanost, nego se moraju uzeti u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja, uključujući osobne okolnosti i karakter okrivljenika, visinu štete, učestalost kažnjivih radnji koje je poduzeo, upornost, jer se samo tako može ustanoviti postojanje pretežnosti javnog interesa za oduzimanja osobne slobode nad očuvanjem toga prava.

(...)«

Također u ustavnoj tužbi podnositelj ističe sljedeće:

»(...)

U obrazloženju rješenja ne navodi se zakonska osnova.

Koji je to Zakon o izmjenama ZKP-a na koji se istražni sudac poziva u izreci rješenja podnositelju nije poznato niti je to objektivno moguće identificirati. Naime, Zakon o kaznenom postupku (NN 11/97, 27/98, 58/99, 112/99, 58/02, 143/02, 115/06) je u nekoliko navrata mijenjan te je obveza donositelja rješenja da se u izreci jasno i nedvosmisleno označi pravni propis koji predstavlja zakonski temelj za lišenje slobode.

Zakon se označava i individualizira navođenjem njegovog imena te broja Narodnih novina i godine njihovog izdanja jer su te novine, službeni glasnik Republike Hrvatske u kojem se zakoni objavljuju.

Kako istražni sudac nije naveo jasno i precizno materijalni propis po kojem je odlučio o lišenju slobode podnositelja tužbe to je njegova odluka arbitrarna a sam pritvor nezakonit.

(...)

U konkretnom slučaju istražni sudac je konstatirao da je rješenje o provođenju istrage pravomoćno, a to ne predstavlja zadovoljavajući pravni standard po kojem se mora obrazlagati institut postojanja osnovane sumnje jer ne ukazuje ni na činjenice ni na dokaze koji upućuju na zaključak da su se ostvarila bitna obilježja kaznenog djela te da bi upravo podnositelj bio kazneno odgovoran za učin istog.

To što je takva sumnja postojala u času donošenja rješenje o provođenju istrage i času nastupa njegove pravomoćnosti ne isključuje obavezu suda da postojanje te osnovane sumnje preispituje u onom trenutku kada ponovno odlučuje o tome da li je potrebno ili ne produljiti pritvor nad okrivljenikom, a pogotovo ne ako se radi o produljenju pritvora po istoj zakonskoj osnovi jer tada razlozi moraju biti jači.

(...)

Prilikom odlučivanja o postojanju reiteracijske opasnosti istražni sudac uopće nije vodio računa o činjenici konkretnih okolnosti slučaja te osobnim prilikama okrivljenika i stoga njegovo rješenje nije doneseno u zakonitom postupku.

Iako je o tome imao podatke u spisu, istražni sudac uopće nije razmatrao produljenje pritvora u svjetlu činjenice da je podnositelj zahtjeva u vrijeme ranijih osuda po sudu u Mostaru bio maloljetan, da je nastupila rehabilitacija za te osude, da je prema izvodu iz kaznene evidencije RH neosuđivana osoba, da je prije uhićenja u ovom predmetu bio lišen slobode neprekidno ukupno 14 godina, da je MKS svojom odlukom istog pustio prije isteka kazne na koju je suđen na slobodu upravo zato što je tijekom boravka u zatvoru i uspješno provedenog individualnog tretmana izdržavanja kazne prestala postojati bojazan da bi isti boravkom na slobodi ponovio izvršenje kaznenog djela radi kojeg je osuđen.

Kako sudac istrage o ovome nije vodio računa kod prosudbe reiteracijske opasnosti njegova odluka o produljenju pritvora je arbitrarna jer nije donesena u zakonitom postupku čime je podnositelju povrijeđeno ustavno pravo na slobodu.

(...)

U odnosu na reiteracijsku opasnost odluka žalbenog suda nije donesena u zakonitom postupku jer taj sud prilikom odlučivanja nije poštivao načelo vladavine prava te pravnu praksu Ustavnog suda RH i ECHR.

Naime podnositelj se u žalbi pozivao na odluku Ustavnog suda RH broj U-III-4557/2011 od 13. listopada 2011. u kojoj je Ustavni sud naveo da kod svakog sljedećeg produljenja pritvora mjerila za ocjenu njegove osnovanosti postaju stroža te se stoga sudska praksa dužna pridržavati Europskih pravnih standarda koje je Ustavni sud preuzeo od ECHR-a, i u kojoj je posebno apostrofirano to da su to dužni činiti sudovi u svakom pojedinom slučaju oduzimanja slobode prije odluke o krivnji dotične osobe.

Razlozi koje je žalbeno vijeće navelo u pobijanoj odluci kao osnovu reiteracijske opasnosti su potpuno identični onom razlozima koje je žalbeno vijeće iznijelo u odluci od 3. travnja 2012. godine, a što je protivno načelu Europskih pravnih standarda koji traže da kod svakog daljnjeg produljenja pritvora oni moraju biti jači.

Osim toga obrana je kao argumentaciju svoje teze da više reiteracijska opasnost ne egzistira dostavila sudu u žalbenoj fazi postupka integrali tekst Odluke predsjednika MKS-a od 16.12.2011. godine broj IT-98-34-ES o prijevremenom puštanju podnositelja na slobodu kao i citate pravila 125. iz Pravilnika o postupku i dokazima Međunarodnog suda koji je usvojen 11. veljače 1994. sa posljednjim izmjenama i dopunama od 21. listopada 2011. godine.

Upravo rezultati istraživanja MKS u odnosu na reiteracijsku opasnost podnositelja bili su predmetom rada i razmatranja predsjednika MKS i članova kolegija koji su donijeli citiranu Odluku i to na bazi čitavog niza pokazatelja koji uključuju i psihološka istraživanja.

Naime, postupku ispitivanja na osnovi koje osuđena osoba po presudi MKS-a može dobiti pomilovanje ili ublaženje kazne koji je predviđen čl. 8. (2) Sporazuma o sprovođenju kazne sklopljenog između vlade Republike Italije i Ujedinjenih naroda posebna pažnja se posvećuje pitanju u kojoj mjeri je zatvorenik pokazao da se rehabilitirao. U tu svrhu se koriste saznanja koje pribavlja Sekretarijat MKS-a temeljem paragrafa 3 (b) Uputstva tj. izvještaji i primjedbe vlasti Republike Italije. Radi se o izvještajima suca izvršenja kazne zatvora, izvještajima o rehabilitacijskom radu, psihološkim izvještajima kao i svim drugim relevantnim informacijama u koje ulazi kao bitno sposobnost osuđene osobe da preuzme odgovornost za svoje zločine.

Upravo na temelju takovog postupka podnositelj je citiranom Odlukom pušten na slobodu prije isteka kazne na koju je osuđen.

Drugostupanjski sud je u svojoj odluci u potpunosti obezvrijedio sve one zaključke koje je u svojoj odluci donio predsjednik MKS-a navodeći paušalno da tim zaključcima nije dovedena u pitanja reiteracijska opasnost koju su oni utvrdili razmatrajući ranije osude podnositelja i radnje načina izvršenja terećenog kaznenog djela.

Ovakvo obrazloženje drugostupanjskog suda ukazuje na to da njihova odluka nije donesena u 'zakonitom postupku' jer su mimo upute Ustavnog suda RH da primjenjuju Europske pravne standarde, prakse VSRH i stava Ustavnog suda RH iz odluke U-III-4942/10 od 3.11.2010. odluku o odbijanju žalbe podnositelja kao neosnovane temeljili samo na činjenici da se radi o istovrsnom kaznenom djelu kao što su djela radi kojih je ranije osuđen te samo na činjenici ranije osuđivanosti podnositelja, a da uopće nisu prosuđivali sve okolnosti konkretnog slučaja niti su ušili u sferu prosudbe osobnih okolnosti i karaktera okrivljenika. Samo ukupnim sagledavanjem navedenog po stavu Ustavnog suda RH može se utvrditi postojanje pretežitog javnog interesa za oduzimanjem slobode nad očuvanjem toga prava u situaciji kada još ne postoji osuda za kazneno djelo.

Ni jednim činom ni jednim propustom nakon što je nakon 14,5 godina pušten na slobodu po odluci predsjednika MKS-a podnositelj nije pokazao da postoji reiteracijska opasnost.

Bio je u krugu obitelji, sa suprugom i sinom u M., radio je javio se policiji, sredio je osobne dokumente, poslao je pismo pravosudnim tijelima RH da se spreman odazvati svakom njihovom pozivu, i nije počinio nikakav prekršaj ni kazneno djelo.

Djelo koje je predmetom ovog postupka prema optužbi počinjeno je u ožujku 1996. godine, dakle prije 16 godina i nje bilo predmetom optužnice MKS, ali je MKS za taj postupak znao jer je upravo u tom postupku MKS-u dostavljan podatke o tome da podnositelj nije bio u pritvoru u svezi naloga za predajom MKS, pa tu činjenicu nije smatrao smetnjom za prijevremeno puštanje na slobodu.

(...)«

IV. MJERODAVNO PRAVO

4. Mjerodavni članak 102. stavak 1. točka 3. ZKP-a glasi:

»Članak 102.

(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se protiv te osobe može odrediti:

(...)

3) ako osobite okolnosti opravdavaju bojazan da će ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo ili da će počiniti kazneno djelo kojim prijeti.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Ustavni sud, ocjenjujući ustavnu tužbu, u kojoj se ukazuje na neosnovanost produljenja mjere pritvora određenog po zakonskoj osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a, polazi s aspekta eventualne povrede prava na slobodu, kao temeljnog ljudskog prava. Ustav sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom.

Članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda ... nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ... sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije, koji propisuje:

»Članak 5.

1. Svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: (...)«

5.1. Ustavni sud ponavlja svoje načelno stajalište da je u rješenju u kojem se određuje produljenje pritvora, kao zakonske mjere kojom se oduzima temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju provođenja istražnog postupka i prije podizanja optužnice, nadležni sud dužan navesti i podrobno obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se daljnje produljenje pritvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Kazneni sud dužan je pažljivo ispitati opravdanost produljenja pritvora s obzirom na okolnosti svakog konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti daljnje postojanje zakonske osnove za određivanje mjere zadržavanja pritvorenika, te podrobno obrazložiti zbog čega smatra da zakonski i legitimni ciljevi za daljnju primjenu pritvora i nadalje postoje.

Polazeći od navedenih načela, pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud uvažio je činjenicu da, s aspekta zaštite ljudskih prava, pritvor predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Pritvor se određuje prije nego što je protiv osumnjičenika podignuta optužnica, pa u razdoblju provođenja istrage još uvijek u cijelosti važi ustavna pretpostavka nedužnosti, na koju se poziva i podnositelj, zajamčena člankom 28. Ustava koji propisuje:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

6. U pogledu zakonske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a, primijenjene u konkretnom slučaju produljenja pritvora, Ustavni sud je već više puta isticao da uvjerenje suda da postoji iteracijska opasnost mora proizlaziti iz takvih okolnosti – »osobitih okolnosti« – vezanih uz konkretan slučaj i uz osobu protiv koje se pritvor produljuje, a rješenje o produljenju pritvora zbog iteracijske opasnosti mora biti obrazloženo takvim razlozima – da se može razumno vjerovati kako je daljnja primjena pritvora opravdana i nužna radi sprječavanja kaznenog djela.

Zakon je ograničio primjenu pritvora po toj osnovi s obzirom na težinu kaznenog djela, vrstu kaznenog djela i opasnost ponavljanja kaznenog djela, te nije dovoljno samo postojanje osnovane sumnje da je određena osoba počinila kazneno djelo. Traži se postojanje »osobitih okolnosti« koje opravdavaju bojazan da će ta osoba ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo ili da će počiniti kazneno djelo kojim »prijeti«.

Kada zakon restriktivno propisuje osnovu za određivanje mjere zadržavanja u pritvoru s obzirom na njezinu svrhu, očito je da njezina primjena u procjeni opasnosti od počinjenja drugog kaznenog djela mora biti restriktivna odnosno mora biti potpuno prilagođena okolnostima konkretnog slučaja.

Stajalište je Ustavnog suda da se članak 102. stavak 1. točka 3. ZKP-a može pravilno primijeniti samo u slučaju kada sud najprije utvrdi postojanje činjenica iz kojih proizlazi konkretna i razborito predvidiva bojazan od ponavljanja kaznenog djela, a zatim i da se radi o opasnosti ponavljanja istog ili istovrsnog djela.

Polazeći od navedenog, imajući u vidu ustavnosudsku praksu, Ustavni sud utvrđuje da u konkretnom slučaju istražni sudac, kao i vijeće Županijskog suda u Zagrebu rješavajući o podnositeljevoj žalbi nisu obrazložili pitanje podnositeljevog statusa u trenutku odlučivanja o njegovoj žalbi, a osobito na činjenicu da se u konkretnom slučaju podnositelju produljuje pritvor određen u istrazi pokrenutoj pravomoćnim rješenjem o provođenju istrage od 5. lipnja 2008. (dakle četiri godine prije nego je podnositelj lišen slobode). Rješenjem o provođenju istrage određuje se provođenje istrage protiv podnositelja ustavne tužbe zbog osnovane sumnje da je 22. ožujka 1996. počinio kazneno djelo ubojstvo u pokušaju iz članka 34. stavka 1. KZ-a u svezi s člankom 17. stavkom 1. OKZ RH, dakle, određuje se provođenje istrage za kazneno djelo počinjeno prije šesnaest godina. Također, prema ocjeni Ustavnog suda, osporenim rješenjima, nije u dostatnoj mjeri obrazložena činjenica da je podnositelj, u tom razdoblju (od šesnaest godina) osuđen presudom Međunarodnog suda za krivično gonjenje osoba odgovornih za teška kršenja međunarodnog humanitarnog prava počinjena na teritoriju bivše Jugoslavije od 1991. godine zbog kaznenog djela teškog ratnog zločina na kaznu zatvora od osamnaest (18) godina, te da je rješenjem predsjednika Međunarodnog suda od 16. prosinca 2011. prijevremeno otpušten s izdržavanja kazne zatvora.

Naime, iako je te činjenice podnositelj istaknuo u žalbi, Županijski sud u Zagrebu nije obrazložio utjecaj tih novih činjenica na primjenu članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a. Županijski sud u Zagrebu je u osporenom rješenju konstatirao i potom obrazložio razloge zbog kojih smatra da i dalje postoji opasnost da podnositelj ponovi djelo, a koji se odnose samo na okolnosti nastale prije petnaest (15) odnosno šesnaest (16) i više godina, navodeći pri tome i raniju osuđivanost podnositelja ustavne tužbe i ističe: »Prema tome, a imajući u vidu da se okrivljenik kontinuirano i učestalo pojavljuje kao počinitelj kaznenih djela čiji objekt zaštite predstavljaju najveće vrednote, a osobito pritom cijeneći sve gore izložene okolnosti, valjana je i na zakonu osnovana odluka istražnog suda kako je postojeću iteracijsku opasnost u ovoj fazi postupka na strani okrivljenika V. M. nužno i svrhovito prevenirati daljnjom primjenom mjere pritvora temeljem zakonske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP.«

Prema stajalištu Ustavnog suda, okolnosti kojima vijeće Županijskog suda u Zagrebu, opravdava produljenje pritvora podnositelju ustavne tužbe primjenom članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a, ne predstavljanju one »osobite okolnosti« iz kojih slijedi bojazan da će podnositelj ponoviti istovrsno kazneno djelo, odnosno da će prijetnja počinjenja kaznenog djela biti i ostvarena.

6.1. Ustavni sud smatra potrebnim istaknuti da je u pravu podnositelj kada ističe kako postoji obveza da se u rješenjima kojima se određuje pritvor mora jasno i nedvosmisleno odrediti pravna osnova za donošenje tih rješenja, te da to podrazumijeva označavanje i navođenje mjerodavnog propisa navođenjem njegova imena, te broja »Narodnih novina« u kojima je objavljen. Međutim, u konkretnom slučaju, navedeni propust nije od takvog značaja da bi se navedena rješenja mogla smatrati arbitrarnim, a sam pritvor nezakonitim, budući da je iz brojčanih oznaka mjerodavnih članaka, te zakonskih naziva primijenjenih u osporenim rješenjima (kao što su pritvor, istražni sudac i sl.) nesporno da je riječ o Zakonu o kaznenom postupku koji je objavljen u »Narodnim novinama« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst, 178/04. i 115/06.

6.2. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da su rješenjima vijeća Županijskog suda u Zagrebu i istražnog suca Županijskog suda u Zagrebu podnositelju povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 22., 28. i 29. stavkom 1. Ustava.

7. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točki I. izreke ove odluke.

8. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2562/2012

Zagreb, 29. svibnja 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenik predsjednice Suda
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 62/2012-1507