## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008.

### NN 56/2008 (19.5.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1947**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Snježana Bagić, Mario Kos, Davor Krapac i Jasna Omejec, članovi Vijeća, u
postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. J., kojeg zastupa punomoćnica M.
S., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 7. svibnja 2008. godine, jednoglasno
je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14.
ožujka 2008. godine, u točki II. izreke, u dijelu koji se odnosi na produljenje
pritvora protiv podnositelja po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. Zakona
o kaznenom postupku, te se u tom dijelu predmet vraća Vrhovnom sudu Republike
Hrvatske na ponovni postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj: Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine.
Tim rješenjem, u točki I. izreke, odbijene su žalbe okrivljenih J. M., R. P., I.
P., A. P., J. P. i I. G., podnijete protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu
broj: Kv-I-161/08 od 15. veljače 2008. godine, kao neosnovane.
Točkom II. izreke, u odnosu na koju je ustavna tužba podnesena, Vrhovni sud
Republike Hrvatske djelomično je prihvatio žalbu Ureda za suzbijanje korupcije i
organiziranog kriminaliteta (u daljnjem tekstu: USKOK), te je preinačio
prvostupanjsko rješenje, tako da je pritvor protiv okrivljenih J. M., R. P., I.
P. i J. P. produljio i po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 2. Zakona o
kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99.,
58/02., 143/02., 62/03. i 111/03. – u daljnjem tekstu: ZKP), a protiv
okrivljenog M. J. (podnositelja ustavne tužbe) produljen je pritvor po osnovi iz
članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.
Navedenim prvostupanjskim rješenjem, na temelju članka 107. stavka 1. ZKP-a
produljen je pritvor protiv okrivljenih J. M., R. P., I. G., I. P., A. P. i J.
P. po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP, a u odnosu na I. G. i po
osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 2. ZKP-a, u tijeku postupka nakon
podignute optužnice zbog kaznenog djela iz članka 347. stavka 1. i dr. Kaznenog
zakona (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03.
i 190/03. – u daljnjem tekstu: KZ).
Istim rješenjem ukinut je pritvor protiv podnositelja ustavne tužbe, određen i
produljivan po osnovi iz članka 102. stavka 1. točaka 2. i 3. ZKP-a, te nije
prihvaćen prijedlog da se pritvor protiv okrivljenih J. M., R. P., I. P., A. P.,
M. J. i J. P. produži i po osnovi iz članka 102. stavka 1. točaka 2. i 3. ZKP-a,
te protiv I. G. po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 3. ZKP-a.
2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu produljenjem pritvora po osnovi
iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a povrijeđena ustavna prava zajamčena
odredbama članaka 16., 22. i 23. Ustava Republike Hrvatske.
2.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da je od trenutka uhićenja, 20. lipnja
2007. godine do 15. veljače 2008. godine bio u pritvoru, a koji je bio ukinut
rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-161/08. Ističe da je cijelo
vrijeme u pritvoru bio na temelju članka 102. stavka 1. točaka 2. i 3. ZKP-a, da
bi USKOK tek prilikom podnošenja optužnice zatražio da se podnositelju pritvor
produži zbog pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.
Smatra pogrešnim osporeno rješenje Vrhovnog suda kojim je preinačeno rješenje
Županijskog suda, te mu je pritvor određen na temelju članka 102. stavka 1.
točke 4. ZKP-a, budući da Vrhovni sud sadržaj i količinu podnositeljeve
kriminalne aktivnosti povezuje s funkcijama i zanimanjima drugih osoba. Smatra
da se odluka o određivanju i produljenju pritvora treba donijeti na način da se
odnosi na njega i njegovu ulogu u poduzimanju kriminalnih aktivnosti, za koje
podnositelj smatra da ne predstavljaju osobito teške okolnosti djela zbog kojih
bi bilo neophodno da bude u pritvoru po citiranoj pritvorskoj osnovi.
Navodi da nije nikada bio osuđivan, da je po zanimanju reprofotograf, te da je
svojoj životnoj partnerici, A. P., koja je odvjetnica i lošeg zdravstvenog
stanja, htio pomoći na način da u Fondu obavi određene radnje tehničke prirode,
a koje nikako ne predstavljaju kazneno djelo.
Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine pritvor.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je
odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).
Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela, odnosno sudovi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo
one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. USKOK je 12. veljače 2008. godine podignuo optužnicu broj: UK-84/07, protiv
okr. J. M. i drugih, te predložio da se I.-VII.-okrivljenicima produlji pritvor
iz pritvorskih osnova iz članka 102. stavka 1. točaka 2., 3. i 4. ZKP-a.
Navedeni su u pritvoru, do tada, bili na temelju rješenja o određivanju pritvora
od 20. lipnja 2007. godine, iz razloga navedenih u članku 102. stavku 1. točkama
2. i 3. ZKP-a, koji je produljen rješenjem od 14. prosinca 2007. godine iz istih
pritvorskih razloga.
5. Odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a propisuje:
*(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo,
pritvor se protiv te osobe može odrediti: (...)
4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma,
otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom
poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog
djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od
dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških
okolnosti djela.*
6. Razmatrajući navode podnositelja ustavne tužbe, obrazloženja osporenog
rješenja, te cjelokupni spis predmeta, Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku
utvrdio povredu ustavnih prava podnositelja.
Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav Republike Hrvatske sadrži
načelo nepovredivosti slobode čovjeka. Članak 22. Ustava propisuje:
Čovjekova je sloboda (...) nepovrediva.
Nikomu se ne smije oduzeti (...) sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o
čemu odlučuje sud.
Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine – Međunarodni
ugovori«, broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak; u daljnjem tekstu:
Europska konvencija). Članak 5. stavak 1. Europske konvencije propisuje:
*1. Svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u
sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: (...).*Polazeći od navedenih načela pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku,
Ustavni sud uvažio je činjenicu da s aspekta zaštite ljudskih prava pritvor
predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Pritvor
se, naime, određuje prije no što je pravomoćnom sudskom presudom osobi utvrđena
krivnja, pa u razdoblju pritvora još uvijek u cijelosti važi ustavna predmnijeva
nevinosti, zajamčena člankom 28. Ustava, koji propisuje:
*Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se
pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.*Pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu
slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji, nije
kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor
dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti
utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja«
da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja
pokretanja i provođenja kaznenog postupka. Stoga ZKP za određivanje pritvora
uvijek traži kumulativno postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila
kazneno djelo i postojanje barem jednog od pritvorskih razloga taksativno
nabrojanih u članku 102. stavku 1. ZKP-a.
Zbog navedene legalne svrhe i pravne prirode pritvora, zakonodavac je izrijekom
propisao da nakon podnošenja optužnice, optužnog prijedloga ili prijedloga da se
optužnica podigne bez istrage nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka
dva mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti
prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju
primjenu mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti ili ukinuti.
Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud) u
tom je smislu u presudi W. v. Switzerland od 26. studenoga 1992. godine izrazio
pravno stajalište prema kojem je opravdanost produljenja pritvora ovisna o
okolnostima konkretnog slučaja, koje (okolnosti) moraju biti takve da upućuju na
postojanje općeg (javnog) interesa koji je tako važan i značajan da, unatoč
presumpciji nevinosti, preteže nad načelom poštivanja slobode pojedinca.
Uvažavajući prethodne navode, Ustavni sud utvrđuje da je u rješenju u kojem se
određuje produljenje pritvora, kao zakonska mjera kojom se oduzima temeljno
ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske
presude o krivnji pritvorenika, nadležni sud dužan navesti i podrobno
obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se svako daljnje
produljenje pritvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud je dužan pažljivo
ispitati opravdanost produljenja pritvora s obzirom na okolnosti svakog
konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti
daljnje postojanje zakonske osnove za pritvor, te podrobno obrazložiti razloge
zbog kojih smatra da legalni i legitimni ciljevi pritvora i dalje postoje.
7. Ukidajući pritvor podnositelju ustavne tužbe Županijski sud je obrazložio:
*»VI.-okrivljeni M. J. tereti se pod točkom 4. za kazneno djelo udruživanja za
počinjenje kaznenih djela, pod točkom 5. za poticanje za zlouporabu položaja i
ovlasti i za poticanje na izdavanje i neovlašteno pribavljanje poslovne tajne.
Međutim, iz činjeničnog opisa terećenih kaznenih djela ne proizlazi da je uloga
ovog okrivljenika u poduzimanju kriminalne aktivnosti predstavljala one posebno
teške okolnosti djela zbog kojih je produljenje pritvora protiv VI. okrivljenika
neophodno iz razloga u članku 102. st. 1. t. 4. ZKP-a. Njegove aktivnosti za
koje je osnovano sumnjiv o kakvoći i količini nisu tolikog stupnja da bi
predstavljale posebno teške okolnosti djela.«*
7.1. U osporenom rješenju Vrhovni sud je preinačio takvo rješenje Županijskog
suda i podnositelju je produljio pritvor po osnovi iz članka 102. stavka 1.
točke 4. ZKP-a.
Smatrajući pogrešnim navedene argumente Županijskog suda, Vrhovni sud smatra da
Županijski sud nije u dovoljnoj mjeri cijenio težinu inkriminirane djelatnosti
podnositelja za postojanje navedene pritvorske osnove.
Vrhovni sud kao argumente za produljenje pritvora podnositelju navodi osnovanu
sumnju da je podnositelj kriv za počinjenje kaznenog djela udruživanja za
počinjenje kaznenih djela iz članka 333. stavka 3. KZ, a pod točkom 5. poticanje
na zloupotrebu položaja i ovlasti iz članka 337. stavka 1. u svezi članka 37. KZ
i poticanje za izdavanje i neovlašteno pribavljanje poslovne tajne iz članka
295. u svezi članka 37. KZ.
Vrhovni sud je ocijenio da inkriminirana djelatnost podnositelja, koja je
povezana s inkriminiranom djelatnosti okr. I. P. u svezi njegove funkcije
voditelja Službe prodaje nekretnina i poduzetničkog upravljanja u Fondu i okr.
A. P., kao odvjetnice, koja je organizirala i povezala njih u zajedničko
djelovanje unutar Fonda, s ciljem pribavljanja nepripadne materijalne dobiti,
ima znatno širi opis nego li je sama pravna oznaka njegovog nedopuštenog
postupanja. Sud smatra da sam opis u sebi sadrži dva oblika sudioništva:
poticanje, za koje je podnositelj optužen i pomaganje, koje je kao blaži oblik
sadržano u optuženom poticanju. Za tu aktivnost, Vrhovni sud navodi, da je bila
trajnije naravi i pomno planirana. Stoga se, zaključak je Vrhovnog suda,
inkriminirana djela podnositelja ustavne tužbe, za koja je osnovano sumnjiv,
odnose također na ugroženost pravilnosti i zakonitosti funkcioniranja Fonda u
postupku provođenja privatizacije. Vrhovni sud ističe da sadržaj i količina
podnositeljeve kriminalne aktivnosti, u povezanosti s radnjama A. P. i I. P.,
grubo narušava zakonitost rada Fonda, te time istodobno u znatnoj mjeri umanjuju
povjerenje šire javnosti u pravilan i zakonit rad Fonda. Sve navedeno, za
Vrhovni sud, predstavlja posebno teške okolnosti i kaznenih djela podnositelja,
kao sudionika, radi kojih je i u odnosu na njega, bilo neophodno produljiti
pritvor po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.
8. Nakon analize osporenog rješenja Vrhovnog suda, koji je preinačio rješenje
Županijskog suda, te ponovno odredio pritvor podnositelju ustavne tužbe, te
uzimajući u obzir i prethodno navedene razloge Županijskog suda, koji je
cijeneći činjenični opis kaznenih djela za koja se podnositelj tereti ocijenio
da uloga podnositelja u poduzimanju kriminalne aktivnosti ne predstavlja one
posebno teške okolnosti djela zbog kojih je neophodno produljenje pritvora po
pritvorskoj osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, ocjena je Ustavnog
suda da Vrhovni sud nije naveo razloge koji mogu opravdati produljenje pritvora
po ovoj pritvorskoj osnovi, te da je propustio valjano obrazložiti zašto ne
stoje razlozi suda prvog stupnja.
Naime, Vrhovni sud je u odluci broj: II Kž-265/99 od 5. svibnja 1999. godine
postavio jasne kriterije za određivanje pritvora po pritvorskoj osnovi iz članka
102. stavka 1. točke 4. ZKP-a. U toj odluci Vrhovni sud je naveo:
*»Sud koji nađe opravdanom mjeru pritvora iz članka 102. st. 1. t. 4. ZKP dužan
je u svakom konkretnom slučaju utvrditi način izvršenja djela ili druge posebno
teške okolnosti djela koje bitno odstupaju od uobičajenog načina izvršenja tih
kaznenih djela, odnosno od uobičajene i zakonom propisane posljedice svakog
takvog kaznenog djela, te ih jasno naznačiti u svojoj odluci.«*
Produživši pritvor podnositelju ustavne tužbe, Vrhovni sud nije postupio u
skladu s vlastitim kriterijima i nije dao razloge koji bi opravdali produljenje
pritvora po citiranoj pritvorskoj osnovi. Konstatacija iz osporenog rješenja da
»...inkriminirana djelatnost (podnositelja)... ima znatno širi opis nego li je
sama pravna oznaka njegovog nedopuštenog ponašanja« po tome što bi u sebi
sadržavala dva oblika sudioništva – poticanje, za koje je podnositelj optužen i
pomaganje, koje bi kao blaži oblik bilo sadržano u optuženom poticanju, što bi
onda opravdalo zaključak da podnositeljev način izvršenja djela bitno odstupa od
uobičajenog načina izvršenja odnosno uobičajene zakonom propisane posljedice –
predstavlja pogrešku u zaključivanju jer se ne može unaprijed smatrati dokazanom
pretpostavka čiju točnost tek treba dokazati. Takva ocjena Vrhovnog suda je
neprihvatljiva posebice s obzirom na načelnu zabranu dvostrukog vrednovanja
inkriminirajućih okolnosti na štetu počinitelja kaznenog djela kojim bi se jedna
te ista okolnost vrednovala jednom radi ocjene postojanja općih uvjeta za
pritvor, a drugi put radi utvrđenja »posebno teških okolnosti počinjenja djela«
kao posebnog uvjeta za pritvor iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP. Za to bi,
naime, bilo potrebno pokazati da postoji osnovana sumnja na stjecaj
pomagateljevog »pomaganja« (kod određenih kaznenih djela) s kaznenim djelom iz
članka 333. stavka 3. KZ, a ne samo na stjecaj njegova poticanja (na kaznena
djela iz članaka 337. stavka 1. i 295. KZ) s tim kaznenim djelom. To međutim, ni
u optužnom aktu niti u obrazloženju osporenog rješenja Vrhovnog suda nije
učinjeno, a nije ni bilo prihvaćeno od strane prvostupanjskog suda koji je,
prema mišljenju Ustavnog suda, činjenično i pravno ispravno ocijenio opstojnost
navedene pritvorske osnove i podnositelju ukinuo pritvor.
Zbog izloženih razloga, a na temelju odredaba članka 29. stavka 1. Ustava,
Ustavni sud ocjenjuje osnovanom ustavnu tužbu.
9. Slijedom navedenoga, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je
kao u točki I. izreke ove odluke.
10. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1683/2008
Zagreb, 7. svibnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 56/2008-1947
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)