## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2019/2006 od 7. srpnja 2009.

### NN 89/2009 (24.7.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2019/2006 od 7. srpnja 2009.

89 24.07.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2019/2006 od 7. srpnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2264

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo P. P. iz Z., kojeg zastupa S. R. G., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 7. srpnja 2009., donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu, broj: Gž-401/06-2 od 21. veljače 2006. godine.

Tom presudom odbijena je žalba podnositelja i potvrđena presuda Općinskog suda u Zagrebu, broj: Ps-569/01 od 8. studenoga 2005. godine.

Prvostupanjskom presudom odbijen je podnositeljev tužbeni zahtjev, kojim je tražio utvrđenje statusa zaštićenog najmoprimca, utvrđenje ništavosti ugovora o prodaji stana sklopljenog 24. veljače 1993. godine između prvotuženice, Republike Hrvatske i drugotuženika, M. M. iz Z., te donošenje presude koja zamjenjuje ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom.

2. Podnositelj ustavne tužbe smatra da je Županijski sud u Zagrebu nepravilno utvrdio činjenično stanje i pogrešno primijenio propise materijalnog i postupovnog prava, zbog čega smatra da su povrijeđena njegova ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava.

U bitnome ističe da je bio nositelj stanarskog prava na stanu u Z., temeljem rješenja KPD B. od 28. lipnja 1988. godine. Isti je stan prvotuženica (Republika Hrvatska) dodijelila drugotuženiku, koji ga je zatim i otkupio, iako prethodno nije otkazano stanarsko pravo podnositelju ustavne tužbe niti je prestalo na bilo koji zakonom propisani način u smislu članka 95. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85., 42/86., 22/92. i 70/93. – u daljnjem tekstu: ZSO).

Navodi pogrešnim utvrđenje nižestupanjskih sudova da on nije stekao status zaštićenog najmoprimca na spornom stanu, budući da mu je stanarsko pravo prestalo sporazumno, dobrovoljnim napuštanjem stana 1991. godine te iseljenjem i preuzimanjem svih stvari iz stana 1992. godine, pa da on time ne ispunjava osnovni uvjet za zaključenje ugovora o najmu sa zaštićenom najamninom tj. nema svojstvo najmoprimca. Također smatra pogrešnim i zaključak sudova da je valjan ugovor kojim je drugotuženik, prema odredbama Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine« broj 43/92., 69/92., 25/93., 2/94., 44/94., 47/94., 58/95., 11/96., 11/97., 68/98. i 96/99. – u daljnjem tekstu: ZPS) otkupio stan od prvotuženice prema valjanom rješenju o dodjeli stana na korištenje od 22. siječnja 1992.

Podnositelj predlaže Ustavnom sudu usvajanje ustavne tužbe, ukidanje presude Županijskog suda u Zagrebu i vraćanje predmeta prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom podnesenom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom, predmet spora je zahtjev za utvrđenje da je tužitelj stekao status zaštićenog najmoprimca u odnosu na stan u Z., zahtjev za utvrđenje ništavosti ugovora o kupoprodaji navedenog stana među tuženicima, te za donošenje presude koja zamjenjuje ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom.

Sud prvog stupnja utvrdio je da je podnositelju sporni stan dodijeljen 1988. godine, te je u njemu stanovao sa svojom obitelji do početka Domovinskog rata 1991. godine, kada su stan napustili. Ističe da je stanarsko pravo prestalo podnositelju i njegovoj supruzi, kao sunositeljici, dobrovoljno u siječnju 1992. godine, kada je supruga iz stana iznijela sve stvari i namještaj. S obzirom da je postalo izvjesno da je podnositelj s obitelji trajno iselio iz stana, nije bilo potrebno voditi sudski postupak otkaza stanarskog prava, već je kasnije, valjanim rješenjem od 22. siječnja 1992. godine, stan dodijeljen drugotuženiku, koji se nalazio na listi za dodjelu.

Drugostupanjski je sud, odlučujući povodom žalbe, potvrdio presudu prvostupanjskog suda, s obrazloženjem da ne postoje zakonske pretpostavke iz članka 30. stavaka 1. i 2. Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., u daljnjem tekstu: ZNS) da se tužitelju prizna status zaštićenog najmoprimca, a niti za donošenje presude koja zamjenjuje ugovor o najmu stana iz članka 33. stavka 3. ZNS, kao ni pretpostavke za utvrđenje ništavim ugovora o kupoprodaji stana sklopljenog među tuženicima 24. veljače 1993. godine, s obzirom da je ugovor sklopljen sukladno odredbama ZPS-a.

Ističe da je prihvatljiv zaključak prvostupanjskog suda da je došlo do sporazumnog prestanka stanarskog prava u smislu članka 95. ranijeg ZSO, s obzirom da je utvrđeno da je podnositelj 1991. otišao iz spornog stana, da je njegova supruga u dogovoru s njim iz stana iselila sve stvari uz znanje davatelja stana, te da, do pokretanja parničnog postupka 2001. godine, podnositelj nije poduzimao nikakve konkretne radnje u cilju ostvarivanja ili definiranja eventualnog prava na taj stan.

Također, drugostupanjski sud smatra pravilnim zaključak prvostupanjskog suda da su postojale sve pretpostavke za sklapanje ugovora o kupnji stana među tuženicima, s obzirom da je drugotuženik na valjani način, sukladno odredbi članka 59. ranijeg ZSO-a, stekao stanarsko pravo u odnosu na stan time što se u stan uselio po osnovi pravomoćne odluke o davanju stana na korištenje, koja nikad nije poništena.

5. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, kojim se jamči pravo na jednakost svih pred zakonom, Ustavni sud ističe sljedeće:

Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu tog ustavnog jamstva provodi Vrhovni sud Republike Hrvatske u skladu s člankom 118. stavkom 1. Ustava, koji propisuje:

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jednaku primjenu zakona i ravnopravnost građana.

Ustaljena pravna stajališta Vrhovnog suda u sličnim pravnim slučajevima navedena su u odlukama Vrhovnog suda broj: Gzz-30/1995-2 od 30. studenoga 1995. i Gzz-338/03-2 od 22. rujna 2004. godine. Navedenim odlukama Vrhovni je sud dao sljedeće tumačenje članka 95. ZSO: Prema odredbi čl. 95. Zakona o stambenim odnosima, stanarsko pravo može prestati u slučajevima i na način koji je predviđen tim Zakonom. Među inim slučajevima, to je i slučaj prestanka stanarskog prava prema sporazumu stranaka po općim odredbama Zakona o obveznim odnosima, koji je preuzet kao zakon Republike Hrvatske. To može biti i manifestiranjem volje stanara da trajno napusti stan, što predstavlja razlog prestanka stanarskog prava.

U predmetu broj: Rev-3839/93 Vrhovni je sud dao i tumačenje članka 99. stavka 1. ZSO: Ratna zbivanja sama po sebi, bez konkretnih razloga koji bi ukazivali na nemogućnost korištenja stana, ne predstavljaju opravdan razlog nekorištenja stana.

U predmetu broj: Rev-155/1994-2 Vrhovni je sud dao sljedeće tumačenje još jednog vida članka 99. stavka 1. Zakona o stambenim odnosima: Okolnost da se u stan koji stanar ne koristi protupravno uselila treća osoba ne čini još sama za sebe nekorištenje stana opravdanim. Ako, naime, stanar unutar roka iz članka 99. stavka 1. ZSO ne poduzme odgovarajuće korake da bi vratio posjed stana,... tada navedena okolnost nije zapreka udovoljenju zahtjeva za otkaz stanarskog prava.

Navedena pravna stajališta Vrhovnog suda prihvatio je i ovaj sud jer smatra da se zasnivaju na pravilnoj primjeni mjerodavnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava. Stoga Ustavni sud nije prihvatio navode podnositelja da mu u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

6. U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo i povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje, odnosno je li tijekom postupka pred nadležnim sudom počinjena povreda takvog značenja da postupak kao jednu cjelinu čini nepravičnim za podnositelja.

U konkretnom slučaju osporene presude donijela su zakonom ustanovljena tijela sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti u pravilno i zakonito provedenom postupku. Sagledavajući postupak, koji je prethodio ustavnosudskom, kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud utvrđuje da podnositelju tijekom postupka pred sudovima nije povrijeđeno navedeno ustavno pravo.

7. Budući da je utvrdio da u konkretnom slučaju nema razloga za sumnju o povredi zakonitosti koja bi dovela do povrede članka 14. stavka 2. Ustava niti o procesnim povredama koje bi dovele do povrede članka 29. stavka 1. Ustava, Ustavni sud je ustavnu tužbu razmatrao s aspekta eventualne povrede članka 34. stavka 1. Ustava te članka 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija), kojima se jamči pravo na dom, iako povredu tog prava podnositelj ne ističe u ustavnoj tužbi.

Članak 34. stavak 1. Ustava glasi:

Dom je nepovrediv.

Člankom 8. Konvencije propisano je:

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga privatnog i obiteljskog života, doma i dopisivanja.

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi (...) zaštite prava i sloboda drugih.

U konkretnom slučaju, Ustavni sud smatra potrebnim utvrditi:

1. Podnositelj je u studenome 1991. s obitelji napustio stan i prestao ga koristiti.

2. Njegova je supruga, u pratnji davatelja stana na korištenje i bez prisile, tijekom siječnja 1992. ispraznila stan od privatnih stvari, uz znanje davatelja stana na korištenje.

3. Nakon preuzimanja stvari iz stana 1992. podnositelj i njegova supruga nisu poduzimali nikakve pravne radnje radi ostvarenja svojih stanarskih prava sve do 10. svibnja 2001. U međuvremenu su u nekoliko navrata slali dopise kojima su tražili informacije o stanu i svojim pravima na stanu davatelju stana na korištenje i Ministarstvu pravosuđa, ali i to tek počevši od 20. svibnja 1997. (pet godina od prestanka korištenja stana).

Imajući u vidu sve navedene činjenice, Ustavni sud smatra opravdanim pravno shvaćanje nižestupanjskih sudova kako je podnositeljevo napuštanje stana i nepoduzimanje nikakvih pravnih radnji u smislu zaštite njegovih stanarskih prava kroz razdoblje od deset godina dostatan razlog za odbijanje njegovog tužbenog zahtjeva. Upravo podnositeljeva neaktivnost u smislu ostvarivanja prava na sporni stan predstavlja zapreku da bi podnositelj u odnosu na taj stan mogao imati bilo kakva legitimna očekivanja. Činjenica da je bio onemogućen u izvršavanju stanarskog prava, koju ističe u ustavnoj tužbi, ne opravdava njegovu pasivnost i nezainteresiranost za ostvarenje tog prava kroz dugi niz godina, pogotovo stoga što su mu na raspolaganju stajala zakonska sredstva kojima je mogao uspostaviti stanje koje je postojalo prije nego je bio spriječen u korištenju stana, a on ta sredstva nije koristio. Opravdani razlozi za nekorištenje stana, čak i ako ih ima, ni u kojem slučaju ne mogu postojati u nedogled.

Prema shvaćanju ovog suda, navedeni stan se u času podnošenja tužbe Općinskom sudu u Zagrebu 10. svibnja 2001. ne može smatrati podnositeljevim domom u smislu članka 8. Konvencije. Prema ustaljenoj praksi Europskog suda za ljudska prava, svako mjesto gdje netko živi na ustaljenim osnovama predstavlja dom u smislu članka 8. Konvencije, za što je bitno zadržati dovoljnu stalnu vezu s nekretninom da bi se ona mogla smatrati domom. Podnositelj je stan napustio, iznio iz njega stvari, nije se više brinuo za njegovo održavanje niti poduzimao pravno relevantne radnje za zaštitu svojih prava. Ne bi bilo razumno očekivati da bi država deset godina čuvala prazan stan u korist podnositelja u situaciji kad on i nije vlasnik istoga i kad država ima legitimnu pravnu osnovu i legitimni cilj za prestanak stanarskog prava podnositelju u rokovima koji su određeni ZSO-om. Stan je, doduše vrlo brzo nakon što ga je podnositelj prestao koristiti, 22. siječnja 1992., dodijeljen drugoj privatnoj osobi, ali pritom treba imati na umu i činjenicu da ga je ta osoba otkupila tek 24. veljače 1993., što je svakako izvan roka od šest mjeseci nekorištenja od strane podnositelja, u kojem roku je on imao na raspolaganju zakonska sredstva za zaštitu svojih prava vezanih uz nekretninu. Nema sumnje da je treća osoba bila u dobroj vjeri prilikom kupnje spornog stana i njoj se u konkretnoj situaciji više ničim ne može osporavati pravo na stan. Stoga ovaj sud smatra da osporenim odlukama podnositelju nije moglo biti povrijeđeno pravo na dom.

8. Slijedom iznijetoga, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

9. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2019/2006

Zagreb, 7. srpnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 89/2009-2264