## Presuda Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-17/12-9 od 10. travnja 2013.

### NN 49/2013 (26.4.2013.), Presuda Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-17/12-9 od 10. travnja 2013.

49 26.04.2013 Presuda Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-17/12-9 od 10. travnja 2013.

UPRAVNI SUD

979

PRESUDA

Upravni sud u Zagrebu, po sucu toga suda Ivani Horvat, kao sucu pojedincu, uz sudjelovanje Božice Bilen, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Akton d.o.o., Zagreb, Bani 74, zastupan po opunomoćenici Albini Dlačić, odvjetnici u Zagrebu, Kneza Mislava 10, protiv tuženika Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, Zagreb, Savska cesta 41, radi tržišnog natjecanja, nakon održane rasprave, 10. travnja 2013.,

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev za poništavanje rješenja Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, klasa: UP/I 030-02/2010-01/002, urbroj: 580-02-2011-76-026 od 17. studenog 2011.

II. Ova presuda objavit će se u «Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporavanim rješenjem tuženika odbačen je zahtjev tužitelja uz obrazloženje da nema uvjeta za pokretanje postupka utvrđivanja sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja zlouporabom vladajućeg položaja protiv poduzetnika VIPnet d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu,Vrtni put 1.

U pravodobno podnesenoj tužbi i tijekom spora tužitelj osporava zakonitost rješenja tuženika te u bitnom navodi kako je mišljenja da tuženik nije valjano cijenio navode i dokaze tužitelja, te je donio zaključke kojima je argumentirao nepostojanje javnog interesa za pokretanje traženog postupka. Zaključke temeljem kojih tuženik zaključuje da ne postoji javni interes u smislu odredbe članka 41. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, tuženik temelji na ocjeni ponašanja VIPnet-a kao poduzetnika, a gdje tuženik cijeni ponašanje tužitelja »pasivnim«, dok ponašanje VIPnet-a cijeni kao »tržišno i poduzetničko opravdanim«. Tužitelj takvu ocjenu drži netočnom obzirom da je iz sve korespondencije i postupanja tužitelja više nego razvidna sva aktivnost tužitelja u pogledu ostvarenja navedene realizacije međupovezivanja. Također tužitelj smatra da tuženik nije cijenio otegotnim birokratizirano zahtijevanje tuženika da tužitelj dostavi obavijest o dodjeli odgovarajuće numeracije Tako se radi o javno dostupnom podatku. Nadalje, nije uzeo u obzir sva traženja VIPnet-a, koja je VIPnet postavio tužitelju u pogledu dostave razne dokumentacije i isprava u cilju realizacije međupovezivanja između operatora, drugim riječima VIPnet je tražio bitno više od tužitelja nego što zahtijevaju odredbe Standardne ponude. Stoga tužitelj smatra da takva traženja nisu i ne mogu biti smatrana »tržišno i poduzetnički opravdanima« već da su ista bila isključivo usmjerena k odugovlačenju tražene realizacije međupovezivanja mreža operatora. Također, smatra tužitelj, tuženik je propustio utvrditi da je VIPnet tek nakon 2 mjeseca od dana prikupljenih svih podataka i dokaza, a ukupno 4 mjeseca od dana stavljanja zahtjeva tužitelja, dostavio tužitelju prijedlog ugovora o međupovezivanju. Tužitelj smatra kako je imao kratak rok za očitovanje na predloženi ugovor, a što je uz dotadašnja zbivanja i dopunska traženja VlPneta, navelo tužitelja na zaključak, da iako je dostavljen prijedlog ugovora, do sklapanja istog zapravo neće niti doći zbog nemogućih dopunskih zahtjeva VIPnet-a kojima je prema mišljenju tužitelja VIPnet imao isključivo za cilj nametnuti tužitelju povećanje fiksnih troškova i obeshrabriti ga u realizaciji međupovezivanja. Tužitelj još jednom ukazuje na traženje zauzeća 3 voda kapaciteta E1, a što bitno poskupljuje međupovezivanje, a smatra tužitelj, za takav angažman 3 voda nije postojala ikakva potreba. Stoga tužitelj smatra da je isključivi cilj VIPnet-a bio obeshrabriti tužitelja u nastojanjima realizacije predmetnog međupovezivanja. Također, tužitelj ukazuje da je netočno da bi kupci imali koristi od takvog postupanja VIPnet-a, te da sa tog aspekta ne postoji negativan utjecaj na istog, a sve stoga jer pristup VIPnet mreži može dozvoliti samo VIPnet. Tužitelj nadalje navodi, da je tehnički točno da se pristup VIPnet mreži može ostvariti preko tzv. tranzitnih operatora, što poskupljuje uslugu, a tjeranjem tužitelja na pristup VIPnet mreži putem »tranzitnih operatora« onemogućuje tužitelju da postigne cjenovno konkurentnu uslugu na tržištu te mu je zapravo time i onemogućen stvarni pristup tržištu i razvoj usluga. Kao dokaz navedenog tužitelj upire na HAKOM-ovu Analizu završavanja (terminacije) poziva u određenu pokretnu javnu komunikacijsku mrežu iz srpnja 2009. godine, gdje je HAKOM zaključio kako na veleprodajnoj razini ne postoji održiva zamjenska usluga usluzi, završavanja (terminacije) poziva na broj u određenoj pokretnoj mreži. Smatra da izbjegavanje međupovezivanja te »tjeranja« tužitelja na realizaciju međupovezivanja putem drugog tzv. tranzitnog operatora, jamče održivost postojeće cijene VIPnet-a, dok s druge strane konkurencija ne može razvijati tržišni proizvod zbog iznimno skupog terminiranja poziva koje nije tržišno opravdano, a niti utemeljeno. Ističe da je potražnja za cijenom završavanja (terminacija) poziva usko povezana s potražnjom za pozivima na maloprodajnoj razini, a za koju ne postoji održiva zamjenska usluga. Konačno, navodi da smatra kako je VIPnet kao poduzetnik koji ima vladajući položaj isti zlouporabio na način da je izravno nametao nepravednu kupovinu (nametanje kupovine još jednog voda za fiksnu liniju) te odugovlačeći s pregovorima ograničio tužitelju pristup, tržištu a sve na štetu potrošača.

Predlaže Sudu da usvoji tužbeni zahtjev i poništi osporavano rješenje uz naknadu troškova upravnog spora.

Tuženik se u odgovoru na tužbu i tijekom spora poziva na navode osporavanog rješenja te u bitnome navodi kako je u provedenom postupku nesporno utvrđeno da zbog neispunjavanja strogo propisanih uvjeta za početak pregovora za ostvarivanje međupovezivanja od strane podnositelja zahtjeva, zbog pasivnosti tužitelja glede ispunjavanja preduvjeta za sklapanje Ugovora o međupovezivanju, prisutnosti velikog broja tržišnih takmaca na mjerodavnom tržištu i mogućnosti ne samo izravnog već i neizravnog povezivanja putem tranzitnih operatora u mreži VIPnet-a, te zbog ne postojanja dokaza koji potvrđuju navode tužitelja da mu je VIPnet onemogućio pristup i međupovezivanje, opisano postupanje VIPnet-a ne predstavlja dostatne indicije za pokretanje postupka utvrđivanja zlouporabe vladajućeg položaja protiv navedenog poduzetnika. U vezi s prigovorima tužitelja, da tuženik nije valjano cijenio navode i dokaze tužitelja te je na temelju takve ocjene donio zaključke kojima je argumentirao nepostojanje javnog interesa za pokretanje postupka, zatim prigovore da tuženik nije cijenio otegotnim birokratizirano zahtijevanje tuženika da tužitelj dostavi obavijest o dodjeli odgovarajuće numeracije, te da je tuženik pogrešno cijenio ponašanje poduzetnika VIPnet jer da nije uzeo u obzir sva traženja koja je isti postavio tužitelju, tuženik ističe da su predmetni navodi tužitelja neutemeljeni i krajnje proizvoljni, te isti dokazuju tužiteljev, kako navodi tuženik, nedostatak argumenata, a smisao tužbe je, ističe, isključivo u procesnom iskorištavanju mogućnosti ulaganja pravnog lijeka. Konačno, navodi da je vrlo indikativna činjenica da tužitelj niti jednom riječi nije pokušao opravdati razloge zbog kojih nije dostavio presliku odobrenja za dodjelu odgovarajuće numeracije.

Predlaže Sudu da odbije tužbeni zahtjev tužitelja kao neosnovan.

Sud je rješenjem poslovni broj UsI-17/12-3 od 23. siječnja 2012., pozvao zainteresiranu osobu VIPnet d.o.o., da u roku od 15 dana dostavi odgovor na tužbu, a koji odgovor na tužbu isti nije dostavio.

Sud je dana 3. travnja 2013. održao raspravu sa koje je isključena javnost, te je strankama, u skladu s odredbom članka 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 20/10. i 143/12.) dana mogućnost izjasniti se o zahtjevima i navodima drugih stranaka te o svim pitanjima koja su predmet ovog upravnog spora.

Radi ocjene zakonitosti osporavanog rješenja Sud je izvršio uvid u spis te spis tuženika koji sadrži podatke o činjeničnom stanju utvrđenom u upravnom postupku.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja, Sud je ocijenio da je tužbeni zahtjev neosnovan.

Tuženik je donio osporavano rješenje uz obrazloženje da zbog neispunjavanja strogo propisanih uvjeta za početak pregovora za ostvarivanje međupovezivanja od strane podnositelja zahtjeva, zbog pasivnosti rečenog poduzetnika glede ispunjavanja preduvjeta za sklapanje Ugovora o međupovezivanju, prisutnosti velikog broja tržišnih takmaca na mjerodavnom tržištu i mogućnosti ne samo izravnog već i neizravnog povezivanja putem tranzitnih operatora u mrežu Vipneta, te zbog nepostojanja dokaza koji potvrđuju navode Aktona da mu je Vipnet onemogućio pristup i međupovezivanje, naprijed opisano postupanje Vipneta ne predstavlja dostatne indicije za pokretanje postupka utvrđivanja zlouporabe vladajućeg položaja protiv rečenog poduzetnika, u smislu članka 41. stavak 1. i članka 46. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 122/03.), a vezano uz primjenu članka 15. i 16. istog Zakona.

Odredbom članka 41. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 122/03), a koji se u konkretnom slučaju, temeljem članka 75. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine« broj 79/09.), primjenjuje, propisano je da Agencija pokreće postupak u smislu ovoga Zakona, po službenoj dužnosti ili na temelju zahtjeva stranke. Postupak je pokrenut danom donošenja zaključka o pokretanju postupka opisanog člankom 46. istog Zakona.

Stavkom 2. istog članka Zakona propisano je da iznimno Agencija neće pokrenuti postupak u smislu stavka 1. ovoga članka ako ocijeni da je riječ o postupanju na tržištu koje ima neznatan učinak na tržišno natjecanje, ili da je zanemarivo za razvoj i održavanje učinkovitog tržišnog natjecanja, odnosno da pokretanje postupka nije u javnom interesu.

Člankom 16. stavkom 1. navedenog Zakona propisano je da je zabranjena svaka zlouporaba vladajućeg položaja jednog ili više poduzetnika na mjerodavnom tržištu, dok je stavkom 2. istog članka propisano da se zlouporaba iz stavka 1. ovoga članka očituje naročito kao:

1. izravno ili neizravno nametanje nepravednih kupovnih ili prodajnih cijena, odnosno drugih nepravednih trgovinskih uvjeta,

2. ograničavanje proizvodnje, tržišta ili tehnološkog razvitka na štetu potrošača,

3. primjena nejednakih uvjeta na istovrsne poslove s drugim poduzetnicima, čime ih se dovodi u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju,

4. uvjetovanje sklapanja ugovora opstankom drugih ugovornih stranaka na dodatne obveze, koje po svojoj prirodi ili običajima u trgovini nisu u nikakvoj vezi s predmetom tih ugovora.

Naime, u ovom postupku nije sporno da zainteresirana osoba u ovom sporu ima značajnu tržišnu snagu na tržištu završavanja (terminacije) poziva u vlastitu pokretnu javnu komunikacijsku mrežu.

Sporno je, je li u postupku, koji je prethodio ovom sporu, tuženik, na temelju činjeničnog stanja utvrđenog u upravnom postupku, pravilno zaključio da postupanje zainteresirane osobe ne predstavlja dostatne indicije za pokretanje postupka utvrđivanja zlouporabe vladajućeg položaja u smislu članka 41. stavka 1. i članka 46., a vezano uz primjenu članaka 15. i 16. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Ovaj Sud smatra da je takova ocjena tuženika donesena na temelju pravilno utvrđenog činjeničnog stanja uz pravilnu primjenu, kako materijalnog tako i procesnog prava, te da odluka utemeljena na takvoj ocjeni tuženika, u cijelosti, na zakonu osnovana.

Naime, Standardna ponuda za usluge međupovezivanja u javnoj pokretnoj komunikacijskoj mreži VIPnet d.o.o. od 1. listopada 2009., kao pravno obvezujući dokument, koji podliježe prethodnoj kontroli nadležnog regulatora, a na koju je HAKOM dao svoju suglasnost, predstavlja temelj za sklapanje Ugovora o međupovezivanju, za usluge koje su predmet navedene Standardne ponude.

Člankom 1.9. Standardne ponude, određeno je da strana može podnijeti Zahtjev za pregovore isključivo pod uvjetima iz ove Standardne ponude, da je operator prije pokretanja pregovora o međupovezivanju i podnijeti VIPnet-u zahtjev za pokretanje pregovora o ostvarivanju međupovezivanja na obrascu koji se nalazi u dodatku ove Standardne ponude. Također, izričito su pobrojani dokumenti koje je Operator obvezan dostaviti VIPnet-u, a kao preduvjet za pokretanje pregovora o ostvarivanju međupovezivanja. Tako, između ostalih, preslika potvrde o podnošenju prethodne prijave za obavljanje javnih elektroničkih komunikacijskih usluga izdane od nadležnog regulatornog tijela, kao i preslika odobrenja za dodjelu odgovarajuće numeracije izdane od nadležnog regulatornog tijela.

U postupku koji je prethodio ovom sporu utvrđeno je, a što tužitelj niti ne dovodi u sumnju, da tužitelj VIPnet-u, nije dostavio presliku odobrenja za dodjelu odgovarajuće numeracije izdane od strane nadležnog regulatornog tijela.

Naime, tužitelj nedostavljanje preslike odobrenja za dodjelu odgovarajuće numeracije izdane od strane nadležnog regulatornog tijela, kako u upravnom postupku, tako i u tužbi, opravdava tvrdnjom da se radi o javno dostupnom podatku, te da inzistiranje na dostavi preslike navedenog odobrenja, smatra »birokratiziranim« zahtijevanjem tuženika, iako se, kako je to već naprijed navedeno, radi o dokumentu koji je operator obvezan dostaviti VIPnetu, sukladno točki 1.9. Standardne ponude i koji predstavlja preduvjet za pokretanje pregovora o ostvarivanju međupovezivanja. S tim u vezi tuženik opravdano zaključuje kako činjenica da je tužitelj, zainteresiranu osobu, dopisom obavijestio o dodijeljenoj numeraciji nije ispunjenje uvjeta koji je određen u članku 1.9. Standardne ponude. Naime predmetna obavijest može predstavljati saznanje o dodijeljenoj numeraciji ili jednostranu izjavu volje, ali ista nije dokaz o dodijeljenoj numeraciji od strane nadležnog tijela.

Stoga navedeni prigovor tužitelja nije osnovan, a tuženik je pravilno zaključio da je, zbog pasivnosti tužitelja glede ispunjavanja preduvjeta za pokretanja pregovora za sklapanje Ugovora o međupovezivanju, postupanje VIPnet-a, pravilno i zakonito, jer rok od 60 dana za realizaciju funkcionalnog međupovezivanja nije počeo ni teći.

Nadalje, neosnovano prigovara tužitelj da je VIPnet prijedlogom ugovora tražio zauzeće 3 voda kapaciteta E1, iako je zahtjev tužitelja bio usmjeren na dva voda, te prema mišljenu tužitelja, takav angažman tri voda, za koji nije postojala potreba, znatno poskupljuje međupovezivanje. Ovo stoga što iz zahtjeva tužitelja proizlazi da je tužitelj početno zatražio 4xEl broj vodova za međusobno povezivanje po svakoj točki. Osim toga, iz Prijedloga Ugovora o međupovezivanju, kojeg je VIPnet dostavio tužitelju, proizlazi da je istim definiran ukupan broj vodova za međupovezivanje E1 sučelje i to na relaciji VIPnet GMSC1 Zagreb 1+1, te na relaciji VIPnet GMSC2 Split 1+1.

Imajući u vidu navedeno, kao i činjenicu da je tužitelju omogućeno i neizravno povezivanje putem tranzitnih operatera, pravilan je zaključak tuženika da tužitelj nije dokazao da bi mu VIPnet onemogućio pristup i međupovezivanje.

S tim u vezi ne može se prihvatiti zaključak tužitelja da ga se, kako navodi, cit: »tjera«, na međupovezivanje putem tranzitnih operatera, a što, posljedično, zaključuje tužitelj, poskupljuje uslugu za trošak tranzita, i u konačnici onemogućuje tužitelja da postigne tzv. konkurentnost. Ovo stoga što je razlog, kako po ocjeni tuženika tako i po ocjeni ovog Suda, neostvarivanje izravnog povezivanja sa VIPnet-om, upravo u pasivnosti tužitelja da ispuni preduvjete za sklapanje Ugovora o međupovezivanju.

Konačno, a usporedbom navedenog prijedloga Ugovora sa Ugovorima o međupovezivanju koje je zainteresirana osoba sklopila sa drugim operatorima različitim od tužitelja, pravilno je tuženik zaključio da se radi o tipskim ugovorima, te da tužitelj nije diskriminiran u odnosu na druge poduzetnike, tržišne takmace, s kojima je zainteresirana osoba sklapala predmetne ugovore.

Imajući u vidu navedeno, osporavano rješenje tuženika, ocjenjuje se zakonitim, te je stoga tužbeni zahtjev, temeljem članka 57. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 20/10. i 143/12.), valjalo odbiti kao neosnovan i odlučiti kao u točki I. izreke.

Kako je člankom 59. stavkom 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, koji se u konkretnom slučaju primjenjuje, propisano da će se u »Narodnim novinama« objavljivati i presude, odnosno rješenja Upravnog suda, po tužbi povodom rješenja Agencije iz stavka 1. ovoga članka, odlučeno je kao u točki II. izreke ove presude.

Poslovni broj: UsI-17/12-9
Zagreb, 10. travnja 2013.

Sudac
Ivana Horvat, v. r.

Presuda, NN 49/2013-979