## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3698/2003 od 28. rujna 2004. i dva izdvojena mišljenja sudaca

### NN 141/2004 (13.10.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3698/2003 od 28. rujna 2004. i dva izdvojena mišljenja sudaca

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2507

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, pred­sjednik, te suci Marijan
Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice
Vukojević i Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom A.N. iz O.,
kojeg zastupa mr. D. M., odvjetnik iz O., na sjednici održanoj dana 28. rujna
2004. godine, donio je

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Ukidaju se:

–
rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: II KŽ-561/04-3 od 3. kolovoza
2004. godine i

–
rješenje Županijskog suda u Osijeku broj: Kv-159/04-6 (K-57/03-362) od 19.
srpnja 2004. godine.

III.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«, a stupa na snagu danom
donošenja.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositelj osporava rješenje Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, broj: II KŽ-561/04-3 od 3. kolovoza 2004. godine, kojim je
odbijena njegova žalba protiv rješenja izvanraspravnog vijeća Županijskog suda
u Osijeku, broj: Kv-159/04-6 (K-57/03-362) od 19. srpnja 2004. godine.

Osporenim prvostupanjskim rješenjem produljen je
pritvor podnositelju (optuženiku u kaznenom postupku) »iz zakonskog osnova iz
čl. 102. st. 1. toč. 4. ZKP, koji može trajati do nove odluke vijeća, a
najdulje do donošenja nepravomoćne presude«.

Osporenim drugostupanjskim
rješenjem odbijena je žalba podnositelja kao neosnovana, s obrazloženjem da je
»po ocjeni Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao drugostupanjskog suda,
pravilno utvrdio prvostupanjski sud da i nadalje protiv opt. A. N. postoje
razlozi za daljnju primjenu mjere pritvora po osnovi iz čl. 102. st. 1. toč. 4.
ZKP«.

Podnositelj ističe da mu je
osporenim rješenjima, nakon višekratnog produljenja, ponovno produljen pritvor,
tako da sada traje već šesnaesti mjesec. »I novo prvostupanjsko rješenje, kao i
novo drugostupanjsko rješenje, temelje se na potpuno istim razlozima kao i sva
dosadašnja. Oba rješenja ističu iznos navodno nepripadne imovinske koristi koji
mi je stavljen optužnicom na teret kao jedini i isključivi razlog za određivanje
i stalno produljivanje pritvora. Uzalud sam upozoravao i vijeće Županijskog
suda Osijek i Vrhovni sud Hrvatske u svojim žalbama na protuustavnost takvog
određivanja i produljivanja pritvora. Iz navedenih rješenja sudova posve jasno
slijedi da pritvor, koji sada već traje preko petnaest mjeseci, nema nikakvu svrhu,
već je sam sebi svrha. I prvostupanjski i drugostupanjski sud jednostavno
uzimaju iznos navodne nepripadne imovinske koristi iz optužnice kao
pretpostavku koja se uopće ne može dovoditi u pitanje i kao činjenicu koja je
sama po sebi posve dovoljna da bi na temelju nje pritvor bio trajan. Nasuprot
tome, događaji u postupku već su sada doveli u pitanje tu pretpostavku. Pošto
je optužnica podignuta bez provođenja vještačenja u istražnom postupku (!),
morao je raspravni sud odrediti vještačenje. Pokazalo se da vještačenje nije
moguće provesti u kratkom roku, jer od mjeseca travnja (26. ožujka 2004. –
op.), kada je vještačenje određeno, pa do danas, vještak nije uspio načiniti
nalaz i mišljenje, a na posljednjem ročištu za glavnu raspravu (13. srpnja
2004. – op.) obavijestio je sud da to neće moći učiniti prije kraja mjeseca
rujna (...). Prema tome, sasvim je očigledno da rasprava u ovom predmetu neće i
ne može biti završena još najmanje nekoliko mjeseci. Tako dolazi do toga, da
ovaj pritvor, koji je od samog početka neustavan, jer se temelji na
pretpostavci, sada postaje neustavan iz još jednog razloga. Postupak nije
dovršen i ne može biti dovršen onako kako to određuje odredba članka 25. stavka
2. Ustava RH.«

Dana 13. rujna 2004. godine podnositelj se obratio
Ustavnom sudu novim podneskom u kojem ističe da je na ročištu održanom 13.
rujna 2004. godine imenovani vještak financijsko-knjigovodstvene struke zatražio
»daljnji rok od 50 dana (!) za dovršenje nalaza i mišljenja. (...) Čak i
ukoliko bi vještak dostavio sudu po isteku sljedećih 50 dana svoj nalaz i
mišljenje sigurno je da rasprava o tom dokazu ne bi mogla biti nastavljena
prije isteka najmanje 15 dana od dana dostave nalaza i mišljenja, jer ni sud, a
ni stranke ne mogu u kraćem roku proučiti takav nalaz i mišljenje. Iz navedenog
slijedi da ovaj postupak neće biti moguće ni nastaviti, a kamoli završiti
donošenjem prvostupanjske presude u razdoblju od preko dva sljedeća mjeseca«.
Podnesku je priložen i Zapisnik o nastavku glavne rasprave od 13. rujna 2004.
godine. Podnositelj na kraju ističe da nadležni sudovi pri donošenju
dosadašnjih rješenja o produljenju pritvora »nisu smatrali da valja voditi
računa o bitnim odredbama ZKP o trajanju i o svrsi prit­vora, jednako kao što
nisu smatrali da ih obvezuju odgo­varajuće odredbe Ustava RH, a ni odluka
Ustavnog suda RH, broj U-III-1162/1997. Zato ne mogu očekivati da će svoje
stajalište promijeniti (...), pa je donošenje odluke o mojoj ustavnoj tužbi
preostalo kao jedina mogućnost da se prekine s nezakonitim i protuustavnim
produljivanjem pritvora protiv mene«.

Sukladno navedenom,
podnositelj predlaže da Ustavni sud, nakon provedenog postupka, ukine osporena
rješenja zbog povrede njegovoga ustavnog prava zajamčenog člankom 25. stavkom
2. Ustava. U prethodnim podnescima, podnesenima Ustavnom sudu u istom
ustavnosudskom predmetu, podnositelj osporava mjeru određivanja pritvora protiv
njega i s aspekta povrede njegovih ustavnih prava zajamčenih člankom 31.
stavkom 1., člankom 22. u vezi s člankom 140. i člankom 28. Ustava.

2. Prvu ustavnu tužbu u ovom
ustavnosudskom predmetu podnositelj je podnio protiv rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, broj: II Kž-655/03-3 od 17. listopada 2003. godine, kojim
je odbijena njegova žalba i potvrđeno rješenje izvan­rasprav­nog vijeća Županijskog
suda u Osijeku, broj: Kv-289/03 (K-57/03) od 6. listopada 2003. godine, kojim
je podnositelju ustavne tužbe produžen pritvor u tijeku postupka nakon
podignute optuženice.

Podnositelj je osporavao
svako sljedeće rješenje o produljenju pritvora, koje je slijedilo nakon
rješenja Vrhovnog suda, broj: II Kž-655/03-3 od 17. listopada 2003. godine,
obraćajući se Ustavnom sudu svaki put novim podneskom. Ustavni sud je sve
podneske podnositelja vodio pod istim brojem (U-III-3698/2003), jer se radi o
osporavanju više rješenja istovjetnog sadržaja, koji su doneseni na temelju
iste činjenične i pravne osnove i u istom kaznenom postupku protiv istog optuženika
(podnositelja ustavne tužbe).

Budući da je svako prethodno rješenje o produljenju
pritvora prestalo važiti donošenjem novog rješenja o produljenju pritvora, u
ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud je odlučivao o eventualnim povredama
ustavnih prava podnositelja počinjenih posljednjim rješenjem o produljenju
pritvora Vrhovnog suda, broj: II KŽ-561/04-3 od 3. kolovoza 2004. godine kojim
je odbijena žalba podnositelja i potvrđeno rješenje izvanraspravnog vijeća Županijskog
suda u Osijeku, broj: Kv-159/04-6 (K-57/03-362) od 19. srpnja 2004. godine, ali
je pri tome uvažio sve okolnosti slučaja, ocjenjujući ih od dana određivanja
pritvora podnositelju.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

3.
Tijekom postupka izvršen je uvid u spis Županijskog suda u Osijeku, broj:
Kv-289/03 (K-57/03), te su utvrđene sljedeće činjenice važne za odlučivanje u
ovom ustavnosudskom predmetu:

Podnositelj
se nalazi u pritvoru od 9. svibnja 2003. godine zbog osnovane sumnje da je
počinio više kaznenih djela zlouporabe položaja i ovlasti s pribavljenom
znatnom imovinskom koristi iz članka 337. stavaka 1. i 4. Kaznenog zakona
(»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98. – ispravak, 50/00. – odluka Ustavnog
suda, broj: U-I-241/2000 od 10. svibnja 2000. godine, 129/00., 51/01., 111/03.
i 190/03. – odluka Ustavnog suda, broj: U-I-2566/2003, U-I-2892/2003 od 27.
studenoga 2003. godine; u daljnjem tekstu: KZ). Članak 337. stavci 1. i 4. KZ-a
glase:

(1) Službena
ili odgovorna osoba koja s ciljem da sebi ili drugome pribavi kakvu neimovinsku
korist ili da drugome prouzroči kakvu štetu iskoristi svoj položaj ili ovlast,
prekorači granice svoje ovlasti ili ne obavi dužnost, kaznit će se novčanom
kaznom ili kaznom zatvora do tri godine. (...)

(4) Ako
je kaznenim djelom iz stavka 1. ovoga članka pri­bav­ljena znatna imovinska
korist, a počinitelj je postupao s ciljem pribavljanja takve koristi ili je
prouzročena šteta velikih razmjera, počinitelj će se kazniti kaznom zatvora od
jedne do deset godina.

Pritvor
je podnositelju produljen na temelju članka 102. stav­ka 1. točke 4. Zakona o
kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99. i 112/99.,
58/02., 143/02. – ispravak, u daljnjem tekstu: ZKP). Ustavni sud napominje da
je Odbor za zakonodavstvo Hrvatskoga sabora na 106. sjednici održanoj 14.
ožujka 2003. utvrdio pročišćeni tekst ZKP-a, klasa: 740-02/02-01/01 (»Narodne
novine«, broj 62/03.), u kojem je izmijenio brojeve dotadašnjih članaka ZKP-a,
pa je članak 102. postao članak 105. ZKP-a. Stoga će se u daljnjem tekstu
navoditi izvorni brojevi članaka ZKP-a, a u zagradi će biti naveden broj članka
pod kojim se iste zakonske odredbe vode u pročišćenom tekstu. Članak 102.
(105.) stavak 1. točka 4. ZKP-a propisuje:

(1) Ako
postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo, pritvor se
protiv te osobe može odrediti: (...)

4) ako
su u pitanju kaznena djela: (...) zlouporabe položaja ili ovlasti (...), ako je
to neophodno zbog posebno teških okolnosti djela.

Nakon podizanja i stupanja na pravnu snagu optužnice
protiv podnositelja od 21. srpnja 2003. godine, broj: K-DO-25/03,
izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Osijeku, ocjenjujući po službenoj dužnosti
razloge za opstojnost pritvora, utvrdilo je u rješenju o produljenju pritvora,
broj: Kv-225/03 od 22. srpnja 2003. godine, da postoje zakonski razlozi za
daljnje zadržavanje podnositelja u pritvoru. Rješenje je postalo pravomoćno 6.
kolovoza 2003. godine. Protiv tog rješenja podnositelj nije podnio ustavnu tužbu
za zaštitu ljudskih prava Ustavnom sudu.

Ispitujući nakon toga po službenoj dužnosti razloge
za opstojnost pritvora, izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Osijeku, na
sjednici održanoj 6. listopada 2003. godine, donijelo je novo rješenje o
produljenju pritvora, broj Kv-289/03-5 (K-57/03). Nakon pravomoćnosti tog
rješenja, potvrđenog rješenjem Vrhovnog suda, broj: II Kž-665/03-3 od 17.
listopada 2003. godine, podnositelj je 14. studenoga 2003. godine podnio
ustavnu tužbu Ustavnom sudu.

U
obrazloženju prvostupanjskog rješenja, izvanraspravno vijeće Županijskog suda u
Osijeku ocijenilo je da visina pribav­ljene znatne imovinske koristi za svako
pojedinačno kazneno djelo, koja višestruko premašuje iznos koji se inače smatra
znatnom imovinskom koristi, predstavlja one posebno teške okolnosti djela zbog
kojih je neophodna daljnja primjena mjere pritvora protiv optuženika po osnovi
iz članka 102. (105.) stavka 1. točke 4. ZKP-a.

Vrhovni
sud Republike Hrvatske, prema razlozima danim u obrazloženju rješenja od 17.
listopada 2003. godine, pošao je od toga da kriminalna količina djelatnosti
podnositelja ustavne tuž­be, te visina imovinske koristi od 64,392.494,28 kune
za koji se iznos podnositelj tereti, a koja višestruko premašuje iznos koji se
prema pravnom shvaćanju tog suda smatra znatnom imovinskom koristi, jesu one
posebno teške okolnosti djela zbog kojih je neophodna daljnja primjena mjere
pritvora. Vrhovni sud posebno naglašava da je »za ovaj sud relevantna činjenica
da s obzirom na pravomoćnu optužnicu, za sada (17. listopada 2003. – op.) pos­toji
visoki stupanj osnovanosti sumnje da je opt. A. N. počinio kaznena djela koja
mu se spomenutom optužnicom stavljaju na teret«.

Pritvor podnositelju dalje je produljivan temeljem
iste pravne osnove i s istim obrazloženjem pravomoćnim rješenjem
izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Osijeku (broj: Kv-56/04-5 (K-57/03)
od 4. ožujka 2004. godine, potvrđenog rješenjem Vrhovnog suda, broj: KŽ-198/04-4
od 16. ožujka 2004. godine i K-105/04-6 (K-57/03-308) od 13. svibnja 2004., te
rješenjem izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Osijeku, broj: K-105/04-6
(K-57/03-308) od 13. svibnja 2004. godine i rješenjem broj: Kv-159/04-6
(K-57/03-362) od 19. srpnja 2004. godine potvrđenog rješenjem Vrhovnog suda,
broj: II KŽ-561/04-3 od 3. kolovoza 2004. godine.

Sva navedena rješenja donijeta su po službenoj dužnosti
temeljem članka 107. (111.) stavka 2. ZKP, koji propisuje da nakon podnošenja
optužnice, optužnog prijedloga ili prijedloga da se optužnica podigne bez
istrage pritvor može trajati do pravo­moć­nosti presude, a nadležno sudsko
vijeće svaka će dva mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od
dana pravomoć­nos­ti prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li
zakonski uvjeti za daljnju primjenu mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti
ili ukinuti.

4. Sukladno navedenom, pritvor protiv podnositelja
produljivao se višekratno, posljednji put osporenim rješenjem izvanraspravnog
vijeća Županijskog suda u Osijeku, broj: Kv-159/04-6 (K-57/03-362) od 19.
srpnja 2004. godine, potvrđenim rješenjem Vrhovnog suda, broj: II KŽ-561/04-3
od 3. kolovoza 2004. godine, koji su predmet ovog ustavnosudskog postupka.

U osporenom prvostupanjskom rješenju Županijski sud u
Osi­jeku navodi da »i dalje stoje isti razlozi zbog kojih je pritvor protiv
okrivljenika i ranije određen, odnosno produljen«, te da se »okolnosti i
prilike od donošenja zadnjeg rješenja nisu promijenile. Tako i dalje postoji
osnovana sumnja da je okrivljenik počinio kvalificirana kaznena djela
zlouporabe položaja i ovlasti iz čl. 337. st. 1. i 4. KZ, a da si je time
pribavio nepripadnu imovinsku korist koja iznosi preko 64,000.000 kn«. Pri tome
se navodi da »nije sporno da optužba državnog odvjetnika nije mijenjana a
knjigovodstveno vještačenje još nije dovršeno«, ali okolnost što se
»okrivljenik tereti za pribavljanje nepripadne imovinske koristi od 64,000.000
kn, a koji višestruko premašuje iznose koji se po pravnom shvaćanju pravnog
odjela RH ima smatrati znatnom imovinskom koristi« predstavlja »onu osobito
tešku okolnost iz zakonske osnove za pritvor po čl. 102. st. 1. toč. 4. ZKP«.

U osporenom drugostupanjskom rješenju Vrhovni sud Re­pub­like
Hrvatske utvrđuje da »opis kriminalnih aktivnosti većeg opsega koje su
optuženiku stavljene na teret optužnicom, te zna­čajan stupanj ugrožavanja
zaštićenog dobra, kao i visina ostvarene protupravne imovinske koristi u
ukupnom iznosu od preko 64 milijuna kuna, značajno nadilazi osnovna obilježja
kaznenog djela, pa je ocjena ovog suda da se u konkretnom slučaju radi i
nadalje o onim posebno teškim okolnostima djela zbog kojih je neophodna i koje
opravdavaju mjeru pritvora po osnovi iz čl. 102. st. 1. toč. 4. ZKP«.

5. Razmatrajući navode podnositelja ustavne tužbe,
obraz­loženja osporenih rješenja, te cjelokupni spis predmeta, Ustavni sud je u
ustavnosudskom postupku utvrdio povredu ustavnih prava podnositelja polazeći od
sljedećih stajališta:

Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav
Republike Hrvatske sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može
ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava propisuje:

Čovjekova je sloboda (...) nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti (...) sloboda, osim kada
je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1.
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe
(»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 6/99. –pročišćeni tekst i 8/99. –
ispravak; u daljnjem tekstu: Europska konvencija). Članak 5. stavak 1. Europske
konvencije propisuje:

1. Svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne
smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom
zakonom: (...).

Polazeći od navedenih načela pri odlučivanju u ovom
ustavnosudskom postupku, Ustavni sud uvažio je činjenicu da s aspekta zaštite
ljudskih prava pritvor predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne
slobode čovjeka. Pritvor se, naime, određuje prije no što je pravomoćnom
sudskom presudom osobi utvrđena krivnja, pa u razdoblju pritvora još uvijek u
cijelosti važi ustavna predmnjeva nevinosti, zajamčena člankom 28. Ustava, koji
propisuje:

Svatko je nedužan i nitko ga
ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom
ne utvrdi krivnja.

Pritvor, kao zakonska mjera
oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu u razdoblju prije
donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji, nije kazna niti se za
pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor dopušteno odrediti samo
u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja kriv­nje i
izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila
kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja
kaznenog postupka. Stoga ZKP za određivanje pritvora uvijek traži kumulativno
postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila kazneno djelo i postojanje
barem jednog od pritvorskih razloga taksativno nabrojanih u članku 102. (105.)
stavku 1. ZKP-a.

Zbog navedene legalne svrhe i
pravne prirode pritvora, zakonodavac je izrijekom propisao da nakon podnošenja
optužnice, optužnog prijedloga ili prijedloga da se optužnica podigne bez
istrage nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka dva mjeseca, do
izricanja nepravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti prethodnog
rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju primjenu
mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti ili ukinuti.

Europski sud za ljudska prava
u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud) u tom je smislu u presudi W. v.
Switzerland od 26. studenoga 1992. godine izrazio pravno stajalište prema kojem
je opravdanost produljenja pritvora ovisna o okolnostima kon­kretnog slučaja,
koje (okolnosti) moraju biti takve da upućuju na postojanje općeg (javnog)
interesa koji je tako važan i značajan da, unatoč presumpciji nevinosti, preteže
nad načelom poštivanja slobode pojedinca.

Uvažavajući prethodne navode, Ustavni sud utvrđuje da
je u rješenju u kojem se određuje produljenje pritvora, kao zakonska mjera
kojom se oduzima temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju prije
donošenja pravomoćne sudske presude o kriv­nji pritvorenika, nadležni sud dužan
navesti i podrobno obraz­ložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih
se svako daljnje produljenje pritvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud
je dužan pažljivo ispitati opravdanost produljenja pritvora s obzirom na
okolnosti svakoga konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju
utvrditi i navesti daljnje postojanje zakonske osnove za pritvor, te podrobno
obrazložiti razloge zbog kojih smatra da legalni i legitimni ciljevi pritvora i
dalje postoje.

6. Nadalje, razlozi zbog kojih se određuje
produljenje pritvora moraju biti razmjerni cilju koji se tom zakonskom mjerom
treba postići u svakome pojedinom slučaju, o čemu je nadležni sud također dužan
voditi računa.

Opće načelo razmjernosti sadržano je u članku 16.
stavku 2. Ustava:

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti
razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakome pojedinom slučaju.

Načelo razmjernosti u određivanju pritvora, a osobito
pri raz­matranju osnovanosti i opravdanosti njegova produljenja nakon proteka
zakonom određenog vremena, osobito je važno, jer se radi o najtežoj zakonskoj
mjeri osiguranja nazočnosti okriv­ljenika (u konkretnom slučaju, optuženika) u
kaznenom postupku. Naime, jedino mjera pritvora dovodi do oduzimanja osobne
slobode čovjeka, za razliku od svih ostalih mjera koje tu slobodu samo
ograničavaju. Članak 101. (104.) stavak 1. ZKP-a stoga propisuje:

(1) Pritvor može biti određen
samo ako se ista svrha ne može ostvariti drugom mjerom.

Navedena zakonska odredba
usklađena je s općim načelom razmjernosti u kaznenom postupku, sadržanim u
članku 87. ZKP-a, koji glasi:

(1) Sud će pri odlučivanju o
mjerama osiguranja nazočnosti okrivljenika i drugim mjerama opreza paziti da se
ne primjenjuje teža mjera ako se ista svrha može postići blažom mjerom.

(2) Sud će po službenoj dužnosti
ukinuti mjere iz stavka 1. ovoga članka ili ih zamijeniti blažim mjerama (...)
ako su nastupili uvjeti da se ista svrha može postići blažom mjerom.

Pa i u slučaju kad nedvojbeno
postoji neka od zakonskih osnova za pritvor iz članka 102. (105.) stavka 1.
ZKP-a, sud je dužan poštivati načelo razmjernosti i umjesto mjere pritvora,
koju je ovlašten odrediti, naložiti provođenje blaže mjere ako se njome može
postići ista svrha. Članak 90. stavak 1. ZKP-a propisuje:

(1) U slučaju kad postoje
okolnosti iz članka 105. ovoga Zakona zbog kojih je moguće odrediti pritvor,
sud će, ako se ista svrha može ostvariti i nekom od mjera opreza (...), obrazloženim
rješenjem naložiti okrivljeniku provođenje jedne ili više mjera. Pri tome će se
okrivljenik upozoriti da se u slučaju nepridržavanja izrečene mjere, ta mjera
može zamijeniti drugom mjerom opreza, težom mjerom ili pritvorom.

Ustavni sud na kraju ističe i
posebno načelo razmjernosti u određivanju mjere pritvora uređeno u članku 101.
(104.) stavku 3. ZKP-a:

(3) Pri odlučivanju o
pritvoru, posebno o njegovom trajanju, vodit će se računa o razmjeru između težine
počinjenoga kaznenog djela, kazne koja se, prema podacima kojima raspolaže sud,
može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja pritvora.

7.
Konačno, Ustav jamči pritvorenoj osobi pravo na suđenje u najkraćem roku. Članak
25. stavak 2. Ustava propisuje:

Tko je
god pritvoren i optužen zbog kaznenog djela, ima pravo (...) biti u zakonskom
roku oslobođen ili osuđen.

Ustavno
pravo pritvorenika da »u zakonskom roku« bude oslobođen ili osuđen, određeno
člankom 25. stavkom 2. Ustava, odnosi se na pravo pritvorenika da nadležni sud
u razumnom roku odluči o njegovoj krivnji za kazneno djelo, pri čemu se
razumnost trajanja kaznenog postupka u takvim slučajevima prosuđuje prema
posebnim mjerilima primjerenim činjenici da je u postupku određena mjera
oduzimanja slobode čovjeku, a da njegova kriv­nja još uvijek nije utvrđena
pravomoćnom sudskom presudom. Razrađujući ustavno pravo pritvorenika na razumni
rok odluči­vanja o njegovoj krivnji, sadržano u članku 25. stavku 2. Ustava, u
članku 101. (104.) stavku 4. ZKP-a izrijekom je propisano:

(4)
Sudbena tijela pred kojima se vodi postupak postupat će u predmetima u kojima
je određen pritvor posebno žurno (...)

Jamstva
slična onima sadržanim u članku 25. stavku 2. Ustava i članku 101. (104.) stavku
4. ZKP-a sadrži i članak 5. stavak 3. Europske konvencije, koji propisuje:

3. Svatko uhićen ili pritvoren u uvjetima predviđenim
stav­kom 1.c) ovoga članka (...) ima pravo u razumnom roku biti suđen ili
pušten na slobodu do suđenja. (...)

S obzirom da u nacionalnom pravnom poretku pritvor može
trajati sve do pravomoćnosti presude (pa i nakon pravomoćnosti presude, sve do
pravomoćnosti rješenja o upućivanju na izdrža­va­nje kazne zatvora – članak
107. (111.) stavak 2. ZKP-a), nedvojbeno je da navedene odredbe Ustava,
Europske konvencije i ZKP-a pružaju postupovna i materijalna jamstva
pritvorenoj osobi da će kazneni postupak protiv nje trajati najkraće moguće
vrijeme. Sukladno tome, sud je dužan u svakom pojedinom slučaju prosuđivati
vodi li se konkretni kazneni postupak, tijekom kojega je optuženik u pritvoru,
posebno žurno, odnosno udovoljava li trajanje suđenja u takvom kaznenom
postupku standardu razumnog roka. Iz te obveze proizlazi i dužnost suda da pri
odlučivanju o produljenju pritvora ocjenjuje razumnost dota­daš­nje duljine
trajanja pritvora u odnosu na dotadašnju duljinu trajanja kaznenog postupka,
odnosno na radnje koje su do tada u postupku provedene.

8. Sukladno svim prethodnim navodima, Ustavni sud
smatra da osporeno rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao i ono Županijskog
suda u Osijeku, ne sadrže dostatno obrazložene razloge za ocjenu opravdanosti
određivanja daljnjeg produljenja pritvora u konkretnom slučaju, prosuđujući ih
prema načelima i jamstvima sadržanima u Ustavu Republike Hrvatske, Europskoj
konvenciji i ZKP-u, navedenima u točkama 5. do 7. obrazloženja ove odluke.

Za kvalificirani oblik kaznenog djela za koje je
podnositelj ustavne tužbe pravomoćno optužen propisana je kazna zatvora od
jedne do deset godina (članak 337. stavak 4. KZ-a). Članak 109. (114.) stavak
1. točka 4. ZKP-a propisuje:

(1) Do donošenja presude suda prvog stupnja pritvor
može trajati najdulje: (...)

4) dvije godine ako se za kazneno djelo može izreći
kazna zatvora preko osam godina (...).

Ustavni sud utvrđuje da trajanje pritvora
podnositelja u formalnopravnom smislu ne prelazi zakonom propisano najdulje
dopušteno vrijeme njegova trajanja.

Mišljenje je Ustavnog suda, međutim, da odredbe
članka 109. (114.) ZKP-a o najdulje dopuštenom trajanju pritvora nadležni
sudovi moraju tumačiti i primjenjivati restriktivno, polazeći od načela
nepovredivosti osobne slobode čovjeka, propisanog člankom 22. Ustava i člankom
5. stavkom 1. Europske konvencije, u vezi s načelom razmjernosti, propisanim
člankom 16. stav­kom 2. Ustava i mjerodavnim odredbama ZKP-a, te sa zahtje­vom
da se kazneni postupak protiv pritvorenika mora voditi osobito žurno,
propisanim člankom 101. (104.) stavkom 4. ZKP-a, odnosno sa zahtjevom da se
pritvoreniku mora suditi u razumnom roku, propisanim člankom 25. stavkom 2.
Ustava i člankom 5. stavkom 3. Europske konvencije.

Pri svakom daljnjem produljenju pritvora moraju biti
razmotrene sve okolnosti konkretnog slučaja kako bi se potvrdilo daljnje
postojanje zakonske osnove za pritvor. Samo rješenje o produljenju pritvora
mora biti obrazloženo i zasnovano na racionalnim razlozima koji to produljenje
opravdavaju – sve s ciljem utvrđenja da je pritvor neophodna zakonska mjera
koja jedina može osigurati nazočnost okrivljenika (optuženika) u daljnjem
tijeku kaznenog postupka, odnosno da je pritvor potreban i oprav­dan, jer je
potpuno razvidno da je u konkretnom slučaju zaštita određenog javnog (općeg)
interesa tako važna i značajna da preteže, unatoč presumpciji nevinosti, nad
ustavnim načelom nepovredivosti slobode čovjeka.

U konkretnom slučaju, u obrazloženjima osporenih
rješenja o produljenju pritvora navedeni su zakonska osnova za pritvor, te
visina protupravno pribavljene imovinske koristi, kao bitno obilježje kaznenog
djela propisanog člankom 337. stavcima 1. i 4. KZ-a, koju sudovi smatraju onom
posebno teškom okolnošću djela zbog koje je neophodno produljenje pritvora, pa
se osporena rje­šenja ne mogu smatrati nezakonitima u formalnopravnom smis­lu.

Uvažavajući, međutim, protek vremena tijekom kojeg je
pod­­­nositelj u pritvoru, okolnosti konkretnog slučaja, radnje koje su do sada
provedene u kaznenom postupku i zahtjeve što ih pred nadležne sudove koji
odlučuju o produljenju pritvora postavljaju mjerodavne odredbe Ustava, Europske
konvencije i ZKP-a, Us­tav­ni sud ocjenjuje da su nadležni sudovi propustili
postupiti s osobitom pažnjom u posljednjem postupku ispitivanja osnovanosti
produljenja pritvora. Ustavni sud smatra, naime, da obrazloženje prema kojem »i
dalje stoje isti razlozi zbog kojih je pritvor protiv okrivljenika i ranije
određen, odnosno produljen«, te da se »okolnosti i prilike od donošenja zadnjeg
rješenja nisu promijenile«, s naznakom zakonske osnove za pritvor i visine
protupravno pribavljene imovinske koristi kao posebno teške okolnosti djela,
više nisu dostatni za ocjenu da je produljenje prit­vora – poslije 15 mjeseci
njegova neprekidnog trajanja – jedina opravdana i neophodna mjera za osiguranje
nazočnosti podnositelja u dalj­njem tijeku kaznenog postupka.

S druge strane, u osporenim
rješenjima ne obrazlaže se postojanje nekoga određenoga javnog (općeg) interesa
čija bi zaštita, zbog važnosti i značenja, prevagnula nad ustavnim načelom
nepovredivosti slobode podnositelja, a što bi iznimno moglo oprav­dati zakonsku
mjeru daljnjeg produljenja pritvora. U osporenom rješenju Vrhovnog suda
Republike Hrvatske spominje se »zna­ča­jan stupanj ugrožavanja zaštićenog
dobra«, ali se ta pravna kvalifikacija dalje ne objašnjava. Takvo obrazloženje
ne daje osnove za ocjenu o postojanju konkretnog javnog (općeg) interesa čija
bi zaštita, zbog njegove važnosti i značenja, opravdavala daljnji prit­vor
podnositelja.

Ustavni sud također napominje
da je o visini protupravno pribavljene imovinske koristi, kao posebno teškoj
okolnosti djela zbog koje je neophodno produljenje pritvora, zauzeo pravno
stajalište u svojoj Odluci, broj: U-III-1162/1997 od 2. prosinca 1998. godine,
pa su nadležni sudovi bili dužni razmotriti opravdanost primjene tog stajališta
i u konkretnom slučaju podnositelja.

Nadalje, iz Zapisnika s nastavka glavne rasprave od
13. rujna 2004. godine proizlazi da vještačenje financijsko-knjigovodstvene
struke radi utvrđenja visine protupravno pribavljene imovinske koristi navedene
u pravomoćnoj optužnici neće biti okončano do početka studenog 2004. godine.
Stoga se izvjesnom pokazuje činjenica da nadležni sudovi ne mogu osigurati
podnositelju vođenje kaznenog postupka posebno žurno, na što podnositelj – kao
pritvorenik – ima pravo temeljem članka 101. (104.) stavka 4. ZKP-a u vezi s
člankom 25. stavkom 2. Ustava i člankom 5. stav­kom 3. Europske konvencije.

Konačno, prema općem načelu
razmjernosti, sadržanom u član­ku 16. stavku 2. Ustava, te prema izričitoj
odredbi članka 101. (104.) stavka 1. ZKP-a pritvor može biti određen samo ako
se ista svrha ne može ostvariti drugom mjerom. U obrazloženjima osporenih
rješenja nije sadržana nikakva naznaka da su nadležni sudovi razmatrali
(ne)osnovanost produljenja pritvora podnositelja s aspekta članka 101. (104.)
stavka 1. ZKP-a, na što su bili obvezni i prema članku 16. stavku 2. Ustava.

Uzimajući u obzir sve
prethodne navode i okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjuje da u
osporenim rješenjima Vrhovnog suda Republike Hrvatske i Županijskog suda u
Osijeku nisu navedeni ni obrazloženi relevantni razlozi koji bi bili dostatni
za ocjenu da podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 22.
u vezi s člankom 16. stavkom 2. i člankom 25. stavkom 2. Ustava.

Okolnosti konkretnog slučaja
upućuju na zaključak da bi daljnje trajanje pritvora moglo dovesti do Ustavom
nedopuštene nerazmjernosti između legalne svrhe i legitimnog cilja pritvora,
ukupne duljine njegova trajanja u konkretnom slučaju i stvarne potrebe za njim.
Uzimajući u obzir širok raspon različitih drugih zakonskih mjera koje se mogu
poduzeti za osiguranje nazočnosti podnositelja/optuženika u postupku,
uključujući ovlaštenje nadležnih sudova da u daljnjem tijeku postupka iznova
odrede pritvor podnositelju zbog zakonom osnovanih i opravdanih razloga – pri
čemu bi bili dužni uvažiti sva jamstva i mjerila navedena u obrazloženju ove
odluke i jasno ih iznijeti u obrazloženjima svojih rješenja – Ustavni sud
ocjenjuje da ukidanje osporenih rješenja predstavlja opravdanu ustavnopravnu
mjeru.

Ustavni sud podsjeća i na pravno stajalište Europskog
suda u primjeni članka 5. stavka 3. Europske konvencije. Prema staja­lištu
Europskog suda, osnovanost sumnje, ma o kako se teškom kaznenom djelu radi,
nakon proteka vremena sama za sebe nije dostatan pravni temelj za produljenje
pritvora. U presudi Kemmache v. France od 21. listopada 1991. godine sadržano
je sljedeće pravno shvaćanje: u slučaju kad je pritvor utemeljen na osnovanoj
sumnji da je pritvorena osoba počinila kazneno djelo, daljnje postojanje te
sumnje, nakon proteka određenog vremena, nije više dostatno. U tom se slučaju
treba utvrditi poziva li se sudbena vlast na neke druge razloge koji
opravdavaju daljnje uskraćivanje slobode. U slučaju prosudbe da su ti razlozi
relevantni i dostatni, potrebno je dalje ispitati i činjenicu jesu li nadležni
sudovi postupali s osobitom pažnjom u vođenju postupka. Navedeno pravno
stajalište Europskog suda ponovljeno je i u presudi Nikolova v. Bulgaria, od 5.
ožujka 1999. godine, te u nizu drugih presuda.

9. Slijedom navedenog, na
temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02.-pročišćeni tekst), odlučeno kao u izreci. Objava
ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3698/2003
Zagreb, 28. rujna 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

## IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:
U-III-3698/2003

U
kaznenom predmetu koji se kod Županijskog suda u Osijeku vodi protiv A.N. pod
brojem K-57/2003., nakon što je Optužnica za izvrše­nje k.d. iz članka 337.
stavaka 1. i 4. KZ postala pravomoćna i što je kazneni postupak u glavnoj
raspravi u tijeku, donijeto je Rješe­nje broj: Kv-159/04 od 19. srp­nja 2004. o
produ­lje­nju pritvora protiv optuženog, iz razloga navedenih u članku 102.
stavku 1. točki 1. točki 4. ZKP-a, »koji može trajati do nove odluke vijeća, a
najdu­lje do donoše­nja nepravomoćne presude«.

U obrazlože­nju kaznenog vijeća Županijskog suda se
navodi da i da­lje postoji »sum­nja da je okriv­ljeni počinio kvalificirano
kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 337. stavaka 1. i 4.
Kaznenog zakona Hrvatske, a da si je time pribavio nepripadnu imovinsku korist
koja iznosi preko 64.000.000 kn«. Prvostepeni sud navodi da nije sporno da državni
odvjetnik nije mije­njao optužnicu ni kvalifikaciju a isto tako da
knjigovodstveno vještače­nje nije dovršeno, što se vidi iz zapisnika glavne
rasprave od 13. srp­nja 2004. godine. Tereće­nje okriv­ljenog za pribav­lja­nje
nepripadne imovinske koristi od 64.000.000 kn, višestruko premašuje iznos koji
se »imaju smatrati znatnom imovinskom koristi«, okolnost je koja predstav­lja
onu »osobito tešku okolnost iz zakonske osnove za pritvor po članku 102. stavku
1. točki 4. ZKP-a« zak­ljučuje prvostupa­njsko vijeće Županijskog suda u Osijeku.

Odbijajući žalbu okriv­ljenog Vrhovni sud ponav­lja
razloge prvostupa­njskog suda i dodaje: »Naime, pravomoćnom optužnicom se opt.
A. N. inkriminira... četiri kaznena djela zlouporabe položaja i ovlasti iz
članka 337. stavaka 1. i 4. KZ. Opis kriminalnih aktivnosti veće­g opse­ga koje
su optuženiku stav­ljene na teret optužnicom, te značajan stupa­nj ugrožava­nja
zaštićenog dobra, kao i visina ostvarene protupravne imovinske koristi u
ukupnom iznosu od preko 64 milijuna kuna, značajno nadilazi osnovna obi­lježja
kaznenog djela, pa je ocjena ovoga suda da se u konkretnom slučaju radi i nada­lje
o onim posebno teškim okolnostima djela zbog kojih je neophodno i koje
opravdavaju mjeru pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 1. točki 4. ZKP. Žalbeni
navodi kojima se iz či­njenice prihvaća­nja dokaznog prijedloga obrane za provođe­nje
financijsko-k­njigovodstvenog vještače­nja izvodi zak­ljučak da je dosadaš­nji
tijek postupka doveo u pita­nje postoja­nje kaznenog djela i ispravnost pravne
kvalifikacije (...) u biti predstav­ljaju prejudicira­nje zak­ljučka rezultata
dokaznog postupka i kao takvi se ne mogu prihvatiti, niti su od utjecaja na
pravilnost i zakonitost pobijanog rješe­nja, jer ne mogu biti predmetom ocjene
u postupku preispitiva­nja odluke o pritvoru«.

Kod ovakvoga či­njeničnog sta­nja mislim da je bilo
nužno potrebno odgovoriti, prije svakog obrazlože­nja, na pita­nje dopustivosti
ustavne tužbe protiv rješe­nja suda o produžetku pritvora u postupku koji je u
tijeku glavne rasprave.

O pravilnosti odluke i ­njezinih razloga uopće je
teško govoriti bez razgledava­nja cijeloga sudskoga kaznenog spisa, jer raz­gledava­nje
samih rješe­nja može zavesti na pogrešno zak­ljučiva­nje o bitnim okolnostima
razloga navedenih u rješe­nju Vrhovnog suda o odbija­nju žalbe i osnaže­nju
rješe­nja o produže­nju pritvora Županijskog suda u Osijeku.

Iz gore navedenih dijelova citata rješe­nja Vrhovnog
suda i Županijskog suda jasno proizlazi da se Rješe­nje Vrhovnog suda teme­lji
na okolnostima koje su sastavni dio poči­nje­nja kaznenog djela i koje Optužnica
označuje »kvalificiranim kaznenim djelom korište­nja i zlouporabe položaja i
ovlasti iz članka 337. stavaka 1. i 4. KZ«, naznačujući da se radi o
»aktivnosti veće­g opse­ga«.

Upravo
ti razlozi ocije­njeni u kontekstu či­njenice da se Optužnica ni u cijelosti ni
u deta­ljima nije mije­njala od trenutka ­njezine pravomoćnosti, ističu se
podlogom donoše­nja pobijanog rješe­nja.

Nije
sporno da ova Odluka Ustavnog suda ima načelno znače­nje u području kaznenog
postupka, gdje su moguće povrede teme­ljnih sloboda i prava građana. Ovom
odlukom se Ustavni sud opredje­ljuje za dopustivost ustavne tužbe protiv rješe­nja
o pritvoru koji se produžuje tijekom same glavne rasprave, prije okonča­nja
postupka.

Koliko
mi je znano takvo ovlašte­nje imaju neki ustavni sudovi. Primjerice Ustavni sud
Njemačke, ali nisam siguran da je do sada primijenio to pravo. Međutim, Ustavni
sud Slovenije donio je jednu ili dvije ovakve odluke, ali na teme­lju članka
52. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Slovenije.

Znači da u nekim sustavima postoji takva mogućnost
postupa­nja, ali ona je predviđena posebnim zakonskim propisima.

Sta­nje hrvatskog zakonodavstva je nešto drukčije.

Potrebno je istaknuti da je Vrhovni sud Republike
Hrvatske, u prigodi donoše­nja prve takve Odluke broj: U-III-1182/1997 od 2.
prosinca 1998. godine, dopisom od 10. prosinca broj: Su-721-IV/1998., zatražio
pravno miš­lje­nje »o granicama odlučiva­nja Ustavnog suda u kaznenim
predmetima i o utjecaju takva postupa­nja na potpuno okonča­nje suđe­nja«, što
je Odbor za pravosuđe Zastupničkog doma prihvatio i donio je Zak­ljučak kojim
se: »(...) polazeći od načela trodiobe vlasti i či­njenice da Ustav Republike
Hrvatske određuje Vrhovni sud najvišim sudom koji osigurava jedinstvenu
primjenu zakona i ravnopravnost građana, zadužuje Vlada Republike Hrvatske
razmotriti ustavnu poziciju Ustavnog suda i ­nje­gov utjecaj na postupak
potpunog okonča­nja suđe­nja«.

Meni nije poznat propis koji ovlašćuje Ustavni sud na
ispi­tiva­nje ustavnosti određiva­nja pritvora, jer to je »tehnička rad­nja« u
tijeku postupka koja bi trebala omogućiti najbrži i najuspješniji završetak
samog postupka s time što je pravo određiva­nja pritvora re­gulirano zakonom.

U ovoj Odluci Ustavnog suda, za koju nisam dao svoj
glas, često se spomi­nju i ocje­njuju či­njenice i vrednuje se ­njihovo znače­nje
upravo načinom kako to čini sud u redovnom kaznenom postupku. Međutim, utvrđiva­nje
či­njenica u kaznenom postupku propisano je na sasvim drukčiji način od
postupka pred Ustavnim sudom, jer postupak pred Ustavnim sudom prilagođen je
utvr­điva­nju ustavnog prava i zato je upitno o čemu je Ustavni sud ovlašten
odlučivati u slučaju rješe­nja o pritvoru.

Mislim da je u svojoj Odluci Ustavni sud zauzeo
stajalište iz razloga pogrešnog prihvaća­nja propisa kaznenog postupka o
vremenskom ograniče­nju pritvora, o načelu razmjernosti i obvezi zamjene za blažu
mjeru. Želim naglasiti da Ustav:

– u članku 29. stavku 1. ističe pravo svakom da:
»zakonom ustanov­ljeni sud« odluči o sum­nji ili optužbi zbog kaž­njivog dje­la,

– u članku 22. stavku 2. određuje: »Nikome se ne
smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu
odlučuje sud«,

– u članku 24. Ustava ističe se: »Nitko ne može biti
uhićen ili pritvoren bez pisanoga, sudbenog i na zakonu uteme­ljenog naloga«,

– da bi
u članku 25. stavku 2. jasno odredio: »Tko god je pritvoren i optužen zbog
kaznenog djela, ima pravo u najkraćem roku, određenom zakonom, biti izveden
pred sud i u zakonskom roku oslobođen ili osuđen«.

U
kaznenom pravu, upirući se na citirane odredbe Ustava, o oduzima­nju ili
ograniče­nju slobode u kaznenom postupku, nitko ne može odlučivati osim suda
koji postupak vodi do pravomoćnosti odluke.

To pravo ne isk­ljučuje ni odredba članka 5. ni
odredba članka 9. Konvencije za zaštitu ­ljudskih prava i teme­ljnih sloboda, i
zato sam glasovao protiv Odluke Ustavnog suda broj: U-III-3698/2003 od 28.
rujna 2004., izdvojivši svoje miš­lje­nje u smislu odredbi članka 27. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu s pravom na ­nje­govu objavu uz samu Odluku, smatrajući
da se treba razlikovati ono što je u našoj nadležnosti od onoga što nije.

Uvjeren
sam da je vremenskom traja­nju izloženo sve što su praksa i ljudski um
osmislili i mislim da su neka rješe­nja Ustavnog suda takva da je teško ne
primijetiti kako tu ne spadaju.

Zagreb,
5. listopada 2004.

Sudac Ustavnog suda
**Milan Vuković, dr. iur.,** v. r.

\*\*\*

Na
temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst, dalje u tekstu:
Ustavni zakon) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 181/03) prilažem sljedeće

**IZDVOJENO****MI****Š****LJENJE**
**uz****Odluku****,** **broj****:** **U****-****III****-3698/2003** **od** **28.** **rujna** **2004.** **godine**

Protivim
se izreci i obrazloženju Odluke, broj: U-III-3698/2003. od 28. rujna 2004.
godine (u daljnjem tekstu: Odluka). Smatram da rješenjem Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, broj: II KŽ-561/04-3 od 3. kolovoza 2004. godine i
rješenjem Županijskog suda u Osijeku, broj: Kv-159/04-6 (K-57/03-362) od 19.
srpnja 2004. godine podnositelju ustavne tužbe nisu povrijeđena ustavna prava
na koja se u ustavnoj tužbi i dopuni ustavne tužbe poziva te da nisu postojali
razlozi za ukidanje navedenih rješenja.

Predmetnu Odluku smatram pogrešnom jer njome nije
odgovoreno na navod podnositelja ustavne tužbe da je odredba članka 102. stavka
1. točke 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98.,
58/99. i 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, u daljnjem tekstu: ZKP) protivna
odredbi članka 5. stav­ka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 6/99. –
pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak; u daljnjem tekstu: Europska konvencija). U
ustavnoj tužbi podnositelj, u bitnome, tvrdi da su odredbe članka 102. stavka
1. ZKP-a protivne Europskoj konvenciji jer se njima predviđaju četiri razloga
za određivanje pritvora, a Europska konvencija predviđa samo tri razloga za
određivanje pritvora. Smatram da je prije odlučivanja o povredi ustavnih prava
na koja se podnositelj ustavne tužbe u ovom pred­metu poziva Ustavni sud trebao
odlučiti o usklađenosti odredbi članka 102. stavka 1. ZKP-a s odredbama članka
5. stavka 1. Europske konvencije. Tek nakon zauzimanja stava o tom pitanju
Ustavni sud se trebao upustiti u odlučivanje o tome jesu li navedenim
rješenjima podnositelju ustavne tužbe povrijeđena ustavna prava na koja se
poziva. To tim više što se iz prakse Europskog suda za ljudska prava može
zaključiti da su razlozi za pritvor u odredbama članka 5. stavka 1. Europske
konvencije navedeni samo primjera radi *(exempli gratia)* te da u tim
odredbama nije određen ograničeni broj *(numerus clusus)* razloga za
pritvor. O tome najbolje svjedoči i činjenica da koluzijska opasnost (opasnost
da će osoba protiv koje se provodi kazneni postupak uništiti dokaze, utjecati
na svjedoke ili na drugi način ometati ili onemogućiti utvrđenja relevantnih
činjenica u tom postupku) nije spomenuta u tim odredbama, a taj razlog za
pritvor poznaju prav­ni sustavi svih zemalja potpisnica Europske konvencije.

Predmetnoj
Odluci protivim se i stoga što se njome bez prikladne prethodne analize i
sagledavanja svih učinaka bitno mijenja praksa Ustavnog suda u predmetima u
kojima podnositelji ustavnih tužbi smatraju da su im temeljna ljudska prava
povrijeđena sudskim rješenjima o određivanju pritvora. Prema meni dostupnim
podacima Ustavni sud je u razdoblju od 1996. godine do dana donošenja predmetne
Odluke odlučivao u 117 predmeta koji su se odnosili na pritvor. Od toga broja 6
predmeta odnosilo se na pitanja »razumnog roka«, a ostalih 111 ustavnih tužbi
odnosilo se na povredu drugih ustavom zajamčenih ljudskih prava. U svih šest
predmeta koji su se odnosili na »razumni rok« ustavne tužbe su odbačene. Od 111
predmeta koji su se odnosili na povredu nekih drugih Ustavom zajamčenih prava
Ustavni sud je u 44 pred­meta ustavnu tužbu odbacio, u 61 predmetu je ustavnu
tužbu odbio, u 4 predmeta je obustavio postupak, a samo je u 2 predmeta ustavnu
tužbu usvojio.

Odluke
o usvajanju ustavnih tužbi i ukidanju rješenja o određivanju pritvora Ustavni
sud je donio u predmetima, broj: U-III-1162/1997 od 2. prosinca 1998. godine
(Odluka je objavljena u »Narodnim novinama«, broj 156/98) i U-III-168/2000 od
28. veljače 2000. (»Narodne novine«, broj 26/00). Iz tih se odluka može
zaključiti da su rješenja o određivanju pritvora ukinuta jer su njihovim
donošenjem povrijeđene odredbe ZKP-a o određivanju pritvora, a povrede su
ujedno bile takve naravi da su njima podnositeljima ustavnih tužbi povrijeđena
temeljna ljudska prava na slobodu zajamčena člankom 22. Ustava. Tako je u pred­metu
na koji se odnosi odluka Ustavnog suda, broj: U-III-1162/1997. pritvor bio određen
zbog bojazni da će pritvorenik ponoviti kazneno djelo. Međutim, s obzirom da je
pritvorenik odgovarao za kazneno djelo počinjeno u svezi s njegovim
zaposlenjem, a radni odnos mu je u međuvremenu prestao, nije postojala moguć­nost
da istovrsno djelo ponovi, pa stvarno nisu postojale zakonom određene
pretpostavke za određivanje pritvora. Trajanje pritvora i druge okolnosti ovoga
predmeta upućivali su na zaključak da su osporenim rješenjima o pritvoru
pritvoreniku povrijeđena prava iz članka 22. Ustava. U predmetu na koji se
odnosi odluka Ustavnog suda, broj: U-III-168/2000 istražni sudac je rješenje o
određivanju pritvora donio 29. siječnja 2000., a rješenje o provođenju istrage
1. veljače 2000., a što je protivno odredbama članka 104. ZKP-a, čime je,
ujedno, podnositelju ustavne tužbe povrijeđeno ustavno pravo iz članka 22.
Ustava, kojim se jamči nepovredivost čovje­kove slobode i osobnosti.

Iz
takve relativno dugotrajne i brojne prakse može se zaklju­čiti da je do
donošenja ove Odluke Ustavni sud imao relativno restriktivan pristupu pri
procjeni jesu li rješenjima o određivanju pritvora povrijeđena temeljna ljudska
prava. U dosadašnjoj praksi, Ustavni sud je rješenja o pritvoru ukidao izuzetno
i to samo kada se radilo o naročito teškim povredama zakona, koje su ujedno
imale značenje povrede temeljnog ljudskog prava na slobodu. Za razliku od toga,
u ovoj Odluci Ustavni sud mijenja pristup te u predmetu u kojem utvrđuje da je
rješenje o određivanju pritvora zakonito postavlja nove dodatne kriterije za
ustavnost pritvora te zaključuje da, zbog neispunjavanja tih dodatnih kriterija,
pritvor koji je zakonit nije ujedno i ustavan.

Smatram
da okolnosti ovoga slučaja ni po čemu nisu takve da opravdavaju opisanu
promjenu pristupa Ustavnog suda u pred­metima u svezi s pritvorom.

U ovom
predmetu postupak se vodi radi utvrđivanja kaznene odgovornosti podnositelja
ustavne tužbe za četiri kvalificirana oblika kaznenog djela zloupotrebe položaja
i ovlasti. Optuženik je pritvoren 9. svibnja 2003. godine. Nakon pravomoćnosti
optužnice (kojom je utvrđeno postojanje osnovane sumnje u počinjenje kaznenog
djela) glavna rasprava je otpočela 5. studenoga 2003. godine. Tijekom glavne
rasprave, a na prijedlog odbrane, 26. ožujka 2004. određeno je provođenje
financijsko-knjigovodstvenog vještačenja. Na ročištu za glavnu raspravu održanom
13. rujna 2004. na zahtjev vještaka odobren je dodatni rok od 50 dana za provođenje
vještačenja. Temeljem odredbe članka 107. stavka 2. ZKP vijeće Županijskog suda
u Osijeku je nakon proteka dva mje­se­ca od prethodnog određivanja pritvora,
postupajući po služ­benoj dužnosti, ispitalo postoje li zakonski uvjeti za
daljnju primjenu mjere pritvora. U obrazloženju rješenja kojim je odlučeno o
produljenju pritvora utvrđeno je da i dalje postoji osnovana sumnja da je
okrivljenik počinio kvalificirana kaznena djela zloupotrebe položaja i ovlasti
te da iznos nepripadne imovinske koristi za koji se tereti višestruko premašuje
iznos koji se smatra znatnom imovinskom koristi, te da ta okolnost predstavlja
osobito tešku okolnost za određivanje pritvora temeljem odredbe članka 102. stavka
1. točke 4. ZKP-a. U obrazloženju drugostupanjskog rješenja Vrhovnog suda
navedeno je da opis kriminalnih aktivnosti većeg opsega koje su stavljene optuženiku
na teret  optužnicom te značajan stupanj
ugrožavanja zaštićenih dobara, kao i visina ostvarene protupravne imovinske
koristi u ukupnom iznosu od preko 64 milijuna kuna, značajno nadilaze osnovna
obilježja kaznenog djela, pa je ocjena Vrhovnog suda da se u konkretnom slučaju
radi i nadalje o onim posebno teškim okolnostima djela zbog kojih je neophodno
i opravdano odrediti mjeru pritvora iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP.
Pored toga, Vrhovni sud je ocijenio da se iz prihvaćanja dokaznog prijedloga
obrane za provođenje financijsko-knjigovodstvenog vještačenja ne može izvesti
zaključak da je dosadašnji tijek postupka doveo u pitanje postojanje kaznenog
djela i ispravnost pravne kvalifikacije, kao i visinu nepripadne imovinske
koristi. Vrhovni sud je ujedno ocijenio da bi se prihvaćanjem takvog stava
ustvari prejudicirao zaključak o rezultatima dokaznog postupka.

Smatram
da su navedena obrazloženja rješenja o određivanju pritvora bila potpuno
dostatna i logična, na zakonu utemeljena i usklađena sa sudskom praksom
redovnih sudova i Ustavnog suda u svezi s određivanjem pritvora te da nisu
postojali razlozi za njihovo ukidanje. Pritvor je u ovom slučaju bio u
granicama najdužega dopuštenog trajanja određenog člankom 109. ZKP-a, a ništa
nije ukazivalo da pri određivanju pritvora sudovi nisu postupali u skladu s
relevantnim odredbama ZKP-a, odnosno da je na bilo koji način povrijeđeno
ustavno pravo na suđenje u razumnom roku.

Međutim,
usprkos takvim okolnostima ovog slučaja Odlu­kom se utvrđuju novi standardi pri
odlučivanju o ustavnosti rješenja o pritvoru. Tako se na kraju točke 5. obrazloženja
Odluke traži od suda da »podrobno obrazloži relevantne i dostatne razloge na
temelju kojih se svako daljnje produljenje pritvora može ocijeniti opravdanim i
nužnim«. U posljednjem odjeljku točke 7. obrazloženja izražava se stav da
Ustav, Europska konvencija i ZKP sadrže jamstva pritvorenoj osobi da će
»kazneni postupak protiv nje trajati najkraće moguće vrijeme«. U istom odjeljku
obrazloženja utvrđuje se i »dužnost suda da pri odlučivanju o produljenju
pritvora ocjenjuje razumnost dotadašnje duljine tra­ja­nja pritvora u odnosu na
dotadašnju duljinu trajanja kaznenog postupka, odnosno na radnje koje su dotada
u postupku provedene«. U prvom odjeljku točke 8. obrazloženja utvrđuje se da
osporavana rješenja »ne sadrže dostatno obrazložene razloge za ocjenu
opravdanosti određivanja daljnjeg produljenja pritvora u konkretnom slučaju«. U
istoj točki Obrazloženja konstatira se da su osporavana rješenja u
»formalnopravnom smislu« zakonita (treći i šesti odjeljak točke 8. obrazloženja),
međutim, usprkos tome zbog »proteka vremena tijekom kojeg je podnositelj u
pritvoru, okolnosti konkretnog slučaja, radnje koje su do sada provedene u
kaznenom postupku i zahtjeve što ih pred nadležne sudove koji odlučuju o
produljenju pritvora postavljaju mjerodavne odredbe Ustava, Europske konvencije
i ZKP-a, Ustavni sud ocjenjuje da su nadležni sudovi propustili postupiti s
osobitom pažnjom u posljednjem postupku ispitivanja osnovanosti produljenja
pritvora«. U osmom odjeljku točke 8. obrazloženja Odluke sudovima se nameće
obveza da obrazlože »postojanje nekoga određenoga javnog (općeg) interesa čija
bi zaštita, zbog važnosti i značenja, prevag­nula nad ustavnim načelom
nepovredivosti slobode podnositelja, a što bi iznimno moglo opravdati zakonsku
mjeru daljnjeg produljenja pritvora«. Pored toga, u jedanaestom odjeljku točke
8. obrazlaže se ukidanje osporenih rješenja propustom sudova da obrazlože
nemogućnost ostvarenja svrhe pritvora primjenom neke druge mjere. Konačno, u
dvanaestom odjeljku točke 8. ocijenjeno je da u osporenim rješenjima »nisu
navedeni ni obrazloženi relevantni razlozi koji bi bili dostatni za ocjenu da
podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 22. u vezi s
člancima 16. stavkom 2. i 25. stavkom 2. Ustava.«.

Iz
svega ovoga može se zaključiti da je ovom Odlukom pritvor ukinut stoga što
rješenje o njegovom određivanju nije bilo dostatno obrazloženo. Pri tome se u
svezi s obrazloženjem sada postavljaju novi zahtjevi. Naime, nakon ove odluke
Ustavnog suda pritvor mora biti podrobno obrazložen, u obrazloženju se mora
naznačiti javni interes kojim se opravdava određivanje pritvora u odnosu na
ustavnu presumpciju nevinosti i jamstvo osobne slobode. Mora se obrazložiti
zašto istu svrhu nije moguće ostvariti nekom drugom, blažom, mjerom (traži se
obrazloženje razmjernosti pritvora u odnosu na druge mjere kojima se može
postići ista svrha). Traži se da se određivanje pritvora ocijeni u odnosu na
radnje koje su dotada u postupku provedene. Umjesto u praksi Ustavnog suda i
Europskog suda za ljudska prava široko primijenjenog standarda suđenja u
»razumnom roku« uvodi se, kada je okrivljenik u pritvoru, standard suđenja u
»najkraćem mogućem roku«.

Pored
toga što se postavljaju novi zahtjevi u odnosu na razloge za određivanje
pritvora i obrazlaganje tih razloga, posebno spornim smatram zahtjev da se
primjena mjere pritvora određuje s obzirom na »radnje koje su do tada u
postupku provedene«. Time se, kao što je to i u ovom slučaju (u svezi s određivanjem
financijsko-knjigovodstvenog vještačenja), značajno utječe na pra­vo raspravnog
suda da odredi kada će i koje dokaze izvesti i slobodu ocjene tih dokaza. Pored
toga, prema tom bi standardu i Ustavni sud pri ocjeni ustavnosti rješenja o
određivanju pritvora u svakom slučaju morao utvrđivati koje su radnje provedene
u kaznenom postupku i je li s obzirom na te radnje opravdano određivanje
pritvora. Smatram da takav pristup značajno odstupa od zadaće Ustavnog suda kao
»čuvara« ustavnosti, zakonitosti i temeljnih ljudskih prava. Uvođenjem
navedenih novih standarda umanjuje se, po mojem mišljenju, pravna izvjesnost i
sigurnost pri određivanju za ljudska prava posebno značajne mjere pritvora.
Zanemaruje se činjenica da je načelo razmjernosti sadržano u odredbama ZKP-a
(npr. u općim odredbama o pritvoru iz članka 101. ZKP-a, ali i zakonskim
odredbama o najdužem trajanju pritvora sadržanim u članku 109. ZKP-a).
Neosnovanim smatram i obrazlaganje ove Odluke praksom Europskog suda za ljudska
prava. Vodeći računa o stadiju postupka (glavna rasprava), razlogu zbog kojeg
je ona odgođena (provođenje vještačenja na prijedlog okrivljenika), ukupno
trajanje pritvora (16 mjeseci), težinu djela zbog kojeg se postupak provodi i
druge okolnosti ovog slučaja, mislim da u praksi Europskog suda nije moguće
naći uporište za ovu Odluku.

S obzirom da okolnosti predmetnog slučaja, po mojem
mišljenju, ni po čemu nisu ukazivale na potrebu usvajanja ustavne tužbe i
navedene bitne promjene pristupa Ustavnog suda u pred­metima u svezi sa
zaštitom ljudskih prava eventualno po­vrije­đenih sudskim rješenjima o određivanju
pritvora, protivim se izreci i obrazloženju ove Odluke i prilažem ovo izdvojeno
mi­šlje­nje.

Zagreb, 4. listopada 2004.

Sudac

Ustavnog suda Republike Hrvatske
**dr. sc. Željko Potočnjak,** v. r.

Odluka, NN 141/2004-2507