## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4611/2008 od 21. svibnja 2011.

### NN 59/2011 (30.5.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4611/2008 od 21. svibnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1328

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Davor Krapac, Ivan Matija i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo M. B. iz D., kojeg zastupa J. B., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 12. svibnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-1797/07-2 od 24. lipnja 2008.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-1797/07-2 od 24. lipnja 2008., kojom je usvojena žalba tuženice u sporu, Republike Hrvatske, Ministarstva obrane, i preinačena (u dosuđujućem dijelu) prvostupanjska presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Pn-1956/04 od 26. siječnja 2007., na način da je tužbeni zahtjev podnositelja, kao tužitelja, odbijen te mu je naloženo nadoknaditi tuženici parnične troškove.

Navedenom prvostupanjskom presudom prvobitno je bio (u pretežitom dijelu) usvojen tužbeni zahtjev podnositelja, kojim je tražio da mu tuženica isplati 25.000,00 kuna, zakonske zatezne kamate i troškove postupka, na ime naknade štete koju je pretrpio u prometnoj nesreći 24. travnja 1993., na području B. n. M., kao putnik u vozilu kojim je upravljao pripadnik Hrvatske vojske.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenom drugostupanjskom presudom, kojom je njegov zahtjev u cijelosti odbijen i naloženo mu platiti tuženici parnične troškove, povrijeđena ustavna prava. Izrijekom navodi članak 14. stavak 2. i članak 29. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Ustavnu tužbu obrazlaže sljedećim navodima i stajalištima:

Ističe da je tužbu parničnom sudu bio podnio protiv »C. o.« d.d. Z. i protiv Republike Hrvatske, Ministarstva obrane (u daljnjem tekstu: RH), kao solidarnih dužnika. U toj je pravnoj stvari donesena presuda broj: Pn-2019/99 od 10. lipnja 2002., kojom je njegov zahtjev (u pretežitom dijelu) usvojen i tuženici su solidarno obvezani na naknadu štete, time da je podnositelj obvezan podmiriti tuženicima neznatan dio troškova postupka.

Navedena presuda ukinuta je (u dosuđujućem dijelu) u odnosu na drugotuženicu RH, rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-1017/03 od 9. ožujka 2004., te je predmet vraćen prvostupanjskom sudu na ponovni postupak. Pritom je drugostupanjski sud dao uputu prvostupanjskom da u ponovnom postupku raspravi činjenice odlučne za primjenu Zakona o odgovornosti Republike Hrvatske za štetu uzrokovanu od pripadnika hrvatskih oružanih i redarstvenih snaga tijekom Domovinskog rata (»Narodne novine« broj 117/03., u daljnjem tekstu: ZORH), budući da se štetni događaj dogodio u vrijeme i na prostoru na kojeg se navedeni Zakon odnosi, a podnositelj je štetu pretrpio kao putnik u vozilu rekviriranom za potrebe Hrvatske vojske.

Kako je presuda broj: Pn-2019/99, u odnosu na prvotuženika i podnositelja, stekla svojstvo pravomoćnosti, prvotuženik je podnositelju u cijelosti isplatio njegovo potraživanje.

U odnosu na drugotuženicu RH postupak je nastavljen te je tužbeni zahtjev podnositelja (u pretežitom dijelu) usvojen presudom broj: Pn-1956/04, na temelju stajališta suda da, iako je riječ o vremenu, mjestu i sudionicima štetnog događaja na koje bi se ZORH odnosio, i unatoč tome što je na dan štetnog događaja na tom prostoru bilo znatnih borbenih djelovanja, nije riječ o ratnoj šteti u smislu ZORH-a, već o prometnoj nesreći zbog nepridržavanja prometnih propisa, za koju RH odgovara po općim propisima o naknadi štete.

Po žalbi tuženice, navedena je presuda preinačena osporenom drugostupanjskom presudom broj: Gžn-1797/07-2 i tužbeni zahtjev odbijen, uz obvezu podnositelja da tuženici nadoknadi parnične troškove i isplati kamate na te troškove.

Podnositelj se protivi stajalištu Županijskog suda u Zagrebu izraženom u navedenoj presudi, prema kojem je obveza tuženice RH (ranije drugotuženice) prestala kada je prvotuženica tu obvezu prema podnositelju u cijelosti i nesporno ispunila. Podnositelj, naime, ističe da njegova namjera nikada nije bila namiriti se dva puta za isto potraživanje, što ne bi ni mogao, jer je RH upoznata s činjenicom da je namiren te bi u eventualnom ovršnom postupku svakako stavila odgovarajući prigovor. Međutim, podnositelj naglašava da je zbog troškova postupka bio primoran ustrajati u ovoj parnici protiv RH i dokazati njezinu odgovornost za štetu, da bi mu, u konačnici, osporenom presudom, posve neopravdano, ipak bili nametnuti troškovi postupka.

Pojašnjava da je prva prvostupanjska presuda, kojom je tuženicima naloženo da solidarno namire njegovu tražbinu, ukinuta zbog izmjene zakona i donošenja ZORH-a, koji ima retroaktivno djelovanje. Ta je parnica još 1999. godine morala biti prekinuta (članak 184.a Zakona o obveznim odnosima, »Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 107/95., 7/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZOO), pa parnični troškovi RH ne bi ni nastali. To, međutim, nije učinjeno, a nakon što je prvotuženik podnositelja isplatio na osnovi pravomoćne presude, podnositelj nije mogao povući tužbu protiv drugotuženice RH, jer je, u konačnici, i ona odgovorna za štetu i jer bi ona i u slučaju povlačenja tužbe popisala trošak kojeg bi podnositelj morao platiti. Smatra da je Županijski sud u Zagrebu, kod svojeg stajališta da je obveza RH prestala, trebao barem njezin trošak obračunati od trenutka prestanka obveze, a ne i prije toga.

Podnositelj predlaže ukidanje osporene drugostupanjske presude.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kad su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom.

4. Uvidom u spis predmeta Općinskog suda u Zagrebu i sve odluke donesene u konkretnom predmetu, uključujući posljednju, ustavnom tužbom osporenu drugostupanjsku presudu, Ustavni sud je utvrdio da su navodi ustavne tužbe podnositelja, glede tijeka konkretnog parničnog postupka i sadržaja u njemu donesenih odluka, sukladni stanju spisa predmeta iz kojeg je razvidno sljedeće:

Podnositelj je pokrenuo parnični postupak 1999. godine, radi solidarne naknade štete iz štetnog događaja od 24. travnja 1993. Prvostupanjski sud je utvrdio da jedno vozilo koje je sudjelovalo u štetnom događaju nije bilo osigurano, ali je prvotuženik »C. o.« d.d. Z. priznao pasivnu legitimaciju, dok je za drugo vozilo sud utvrdio da je bilo rekvirirano za potrebe Hrvatske vojske, čime je utvrđena pasivna legitimacija drugotuženice RH. Kako je podnositelj bio putnik u jednom od vozila (treća osoba) solidarna odgovornost tuženika utvrđena je temeljem članka 178. stavka 4. ZOO-a. Prvostupanjska je presuda donesena 2002. godine.

Odlučujući 2004. godine o žalbi drugotuženice RH, drugostupanjski sud je upozorio na činjenicu da je 2003. godine stupio na snagu ZORH i da je o odgovornosti RH u ponovnom postupku potrebno odlučiti i u svjetlu činjenica relevantnih za primjenu tog Zakona. Stoga je prvostupanjsku presudu ukinuo u odnosu na RH. Drugostupanjski sud je, glede žalbenog navoda da je postupak morao biti prekinut u smislu članka 184.a ZOO-a, napomenuo da je to bespredmetno, jer bi svakako bio nastavljen temeljem članka 4. ZORH-a.

Podnositelj je u daljnjem tijeku postupka ustrajao kod svojeg tužbenog zahtjeva protiv RH, obrazlažući to činjenicom da je u ranijem tijeku postupka bio predložen prekid, o čemu sud nikada nije odlučio, a da je sada primoran ostati kod tužbe, jer – kako je prvostupanjska presuda ukinuta u odnosu na drugotuženicu RH – njezina solidarna odgovornost još nije utvrđena. Kako podnositelj smatra da ta odgovornost postoji, a sud ju je dužan utvrđivati i zbog takve upute suda višeg stupnja iz ukidnog rješenja, povlačenje tužbe imalo bi za podnositelja štetne posljedice u vidu plaćanja iznimno visokog iznosa ukupnih parničnih troškova tuženice u odnosu prema iznosu dosuđene (i po prvotuženiku isplaćene) odštete. Stoga je isticao da je spreman povući tužbu samo pod uvjetom da tuženica RH ne potražuje troškove postupka u iznosu većem od onog koji je dosuđen prvostupanjskom presudom (dio troškova odmjeren sukladno uspjehu u parnici – op. Ustavnog suda).

Prvostupanjski sud je u odnosu na RH donio novu prvostupanjsku presudu kojom je utvrdio da konkretna šteta nije ratna šteta, za koju Republika Hrvatska ne odgovara, već da je RH odgovorna temeljem članka 48. stavka 2. Zakona o službi u oružanim snagama (»Narodne novine« broj 23/95., 33/95. i 105/99.) odnosno prema općim propisima – članku 173., članku 174. odnosno članku 178. stavku 4. ZOO-a. Utvrdivši solidarnu odgovornost tuženice RH, sud je naveo i to da činjenica što je podnositeljevo potraživanje namireno nije razlog za odbijanje tužbe, jer nema zapreka da tuženica prigovor namirenja istakne u eventualnom ovršnom postupku. Sud je podnositelju, sukladno uspjehu u parnici, dosudio i troškove postupka.

Drugostupanjski sud je, međutim, prihvatio žalbu tuženice RH i preinačio prvostupanjsku presudu pozivom na članak 414. stavak 1. ZOO-a, smatrajući da je ispunjenjem (isplatom) od strane (ranijeg) prvotuženika prestala obveza RH te da nije bilo osnove za utvrđivanje visine te obveze niti za njezino dosuđivanje.

Drugostupanjski sud ovakvo stajalište obrazlaže navodeći da je pravo tužitelja jednom tužbom tužiti više osoba – solidarnih dužnika, ali time na sebe preuzima rizik da – u slučaju ispunjenja obveze po jednom od solidarnih dužnika – u odnosu na drugog/druge solidarne dužnike bude odbijen sa zahtjevom i da, slijedom toga, mora snositi parnične troškove.

5. Ustavni sud najprije primjećuje da se osporenom presudom Županijski sud u Zagrebu nije izrijekom očitovao o odgovornosti tuženice RH odnosno nije utvrdio da, protivno utvrđenju prvostupanjskog suda, njezina odgovornost za naknadu utužene štete ne bi postojala i da bi tužbeni zahtjev podnositelja bio neosnovan. Iako je taj sud, u izreci, preinačio prvostupanjsku presudu i odbio podnositeljev tužbeni zahtjev, u obrazlaganju takve izreke Županijski sud u Zagrebu ograničio se samo na utvrđenje da je obveza RH na ispunjenje prestala, jer je ispunjena po drugom solidarnom dužniku. Prema tome, proizlazi da je RH i pasivno legitimirana i odgovorna i da je tužbeni zahtjev osnovan, ali je prestala obveza RH na ispunjenje pa se tužbeni zahtjev odbija.

Ovakav pravni pristup drugostupanjskog suda zasniva se na njegovom stajalištu, izraženom u osporenoj presudi, o »tužiteljevom riziku odbijanja zahtjeva«. To je stajalište, međutim, samo djelomično točno, a u kontekstu konkretnog slučaja pogrešno i neprihvatljivo.

6. Naime, nedvojbeno je da tužitelj u parničnom postupku može tužbom obuhvatiti (i) takvog tuženika koji nije pasivno legitimiran za određeni tužiteljev zahtjev, odnosno (i) takvog tuženika koji jest pasivno legitimiran za određenu vrstu zahtjeva, ali nije odgovoran za konkretan zahtjev. U oba slučaja bit će riječ je o neosnovanom zahtjevu u odnosu na te tuženike, što ima za posljedicu odbijanje zahtjeva i obvezu tužitelja na platež parničnog troška onim tuženicima koje je neosnovano teretio i prouzročio im (nepotrebne) troškove.

Međutim, ako je tužitelj tužbu podnio protiv tuženika koji jesu pasivno legitimirani, koji u provedenom postupku budu utvrđeni odgovornima i obvezani na ispunjenje tužiteljevog zahtjeva – tada je riječ o osnovanom zahtjevu. U tom slučaju okolnost da se tuženici eventualno nalaze u odnosu solidarnih dužnika i okolnost da je jedan od njih tražbinu namirio ne može rezultirati neosnovanošću (odbijanjem) tužiteljevog zahtjeva protiv drugog solidarnog dužnika. To može dovesti samo do prestanka obveze drugog solidarnog dužnika na ispunjenje (prema tužitelju). Prema tome, »tužiteljev rizik odbijanja zahtjeva« u slučaju ispunjenja obveze po jednom solidarnom dužniku ne postoji ako je zahtjev tužitelja osnovan u odnosu i na drugog solidarnog dužnika. Ne može biti odbijen tužbeni zahtjev koji je osnovan i takav zahtjev ostaje osnovan i onda kada je dužnikova obveza ispunjenja zbog nekog razloga prestala (u konkretnom slučaju zbog ispunjenja po drugom solidarnom dužniku).

Da je tome tako potvrđuje i činjenica da prestankom obveze ispunjenja prema tužitelju (namirenjem tužitelja od strane jednog solidarnog dužnika) ne prestaje obveza solidarnog dužnika koji tužitelja nije namirio (a utvrđen je odgovornim) prema solidarnom dužniku koji je tužitelja namirio. Kada bi prestanak obveze ispunjenja prema tužitelju, sam za sebe i uvijek, imao značenje nepostojanja odgovornosti za pravni i činjenični supstrat iz kojeg je tražbina tužitelja proistekla (dakle, značenje neosnovanosti tužbenog zahtjeva tužitelja u odnosu na onog tuženika čija je obveza prestala), postavljalo bi se pitanje koja je pravna osnova međusobnih regresnih potraživanja solidarnih dužnika (članak 423. ZOO-a), odnosno na čemu bi solidarni dužnik koji je obvezu ispunio temeljio svoje regresno potraživanje prema solidarnom dužniku koji obvezu nije ispunio.

Utemeljenost ovakvog tumačenja potvrđuje i ustaljeno stajalište sudske prakse prema kojem oštećenik (tužitelj) može utužiti solidarne dužnike odjednom ili svakog posebno i protiv svakog od njih ishoditi pravomoćnu presudu o naknadi cjelokupne štete. Navedeno ne znači da se od svakog od njih može u cijelosti i namiriti. Radi sprečavanja eventualnog pokušaja tužitelja da se višestruko namiri za isto potraživanje solidarnom dužniku u ovrsi stoji na raspolaganju prigovor namirenja (kako je to u konkretnom slučaju i navedeno u prvostupanjskoj presudi broj: Pn-1956/04, stranica 5.), a nije na sudu da takav pokušaj sprečava unaprijed i odbijanjem inače osnovanog tužbenog zahtjeva, samo zbog činjenice da je tužitelj već namiren.

7. U odnosu na pitanje parničnih troškova navedene se činjenice reflektiraju na način da osnovan tužbeni zahtjev tužitelja (u pravilu) ne izaziva neosnovane troškove tuženika. Pravila parničnog postupovnog prava u tom su pogledu upravo takva da uspostavljaju ravnotežu i razmjer (kroz odnos obrnute proporcionalnosti) između uspjeha u parnici i tereta parničnih troškova, pa, načelno, stranka koja je postigla veći (ili potpuni) uspjeh u parnici snosi manje troškova (ili ih ne snosi uopće). Dakle, tužitelj čiji je zahtjev osnovan ili djelomično osnovan neće snositi troškove postupka uopće ili će ih snositi u mjeri koja je razmjerna dijelu zahtjeva s kojim nije uspio.

Slijedom navedenog, u konkretnom slučaju činjenica da je podnositelj (tužitelj) namiren po drugom solidarnom dužniku i da je time prestala obveza RH isplatiti podnositelju potraživanje koje je bilo predmet spora (članak 414. stavak 1. ZOO-a), ne utječe na osnovanost podnositeljevog zahtjeva u odnosu na RH, a osnovanost tog zahtjeva ima za posljedicu (potpuno ili djelomično) oslobađanje tužitelja od snošenja troškova postupka. Prestanak obveze RH na isplatu podnositelju, sam po sebi, ne može dovesti do odbijanja (inače osnovanog) tužbenog zahtjeva i »prebacivanja« obveze snošenja troškova postupka na podnositelja.

Do takvog ishoda mogla je dovesti samo drugačija odluka o meritumu spora, to jest odluka kojom bi podnositeljev tužbeni zahtjev u odnosu na RH bio utvrđen neosnovanim, a o tome osporena presuda ne sadrži nikakvih razloga, osim (pogrešnog) pravnog stajališta (točka 5. ovog obrazloženja) koje nije ni u kakvoj svezi s pitanjem (ne)osnovanosti tužbenog zahtjeva.

8. Imajući sve navedeno u vidu, a uz to i visinu naknade štete koju je podnositelju isplatio prvotuženik temeljem ranije pravomoćne presude, u odnosu prema visini troškova postupka koje je podnositelj obvezan isplatiti tuženici RH na osnovi osporene presude (a koji iznos, bez kamata, odgovara gotovo trećini iznosa glavnog potraživanja isplaćenog podnositelju), Ustavni sud je ocijenio da je osporena presuda utemeljena na pogrešnom tumačenju i primjeni mjerodavnog prava u mjeri koja je čini arbitrarnom i, kao takvu, ustavnopravno neprihvatljivom, odnosno da su učinci takvog tumačenja i primjene prava doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe.

U konkretnom je slučaju podnositelj posve legitimno očekivao da ne može i neće biti terećen parničnim troškovima (uopće ili nerazmjerno) u parničnom postupku u kojem je sa svojim zahtjevom najvećim dijelom uspio. Legitimnost takvih njegovih očekivanja nedvojbeno proizlazi ne samo iz mjerodavnih zakonskih odredaba o troškovima postupka, već i iz činjenice da su tuženici dvjema presudama utvrđeni odgovornima za štetu koju je pretrpio i dokazao, odnosno iz činjenice da mu je jedan od tuženika pravomoćno dosuđenu naknadu štete i isplatio.

Nasuprot tome, osporenom je presudom podnositelju ustavne tužbe na arbitraran način, bez razloga koji bi proizlazili iz mjerodavnog zakona i bez ikakvog drugog razumnog opravdanja (izuzev pokušaja sprečavanja eventualnog dvostrukog namirenja sredstvom koje u tu svrhu nije zakonom propisano) neosnovano nametnut teret snošenja parničnih troškova tuženika koji je parnicu zapravo izgubio, a koje troškove podnositelj nije dužan snositi.

9. Ustavni sud stoga ocjenjuje da je podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

10. Slijedom navedenog, a na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke.

11. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4611/2008

Zagreb, 12. svibnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 59/2011-1328