### NN 83/2015 (28.7.2015.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsI-4002/13-11 od 3. lipnja 2015.

UPRAVNI SUD U ZAGREBU

1630

PRESUDA

Upravni sud u Zagrebu, po sutkinji toga suda Meri Dominis Herman te Hadjesti Beštak, zapisničarki, u upravnom sporu tužitelja OT-OPTIMA TELEKOM d.d., Zagreb, Bani 75/a, kojeg zastupa Irena Bošnjaković mag. iur., protiv tuženika Regulatorne agencije za mrežne djelatnosti (ranije: Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije), Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa Jagoda Peleponjko, službena osoba, uz sudjelovanje zainteresirane osobe Maria Mesića iz Zagreba, Side Košutić 22, radi rješavanja spora između korisnika i operatora, 3. lipnja 2015.

presudio je

Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje rješenja tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/13-01/276, urbroj: 376-05/SAH-13-05 (DB) od 5. lipnja 2013.

Obrazloženje

Rješenjem tuženika klasa: UP/I-344-08/13-01/276, urbroj: 376-05/SAH-13-05 (DB) od 5. lipnja 2013., u točki 1. usvojen je prigovor korisnika Marija Mesića, S. Košutić 22 iz Zagreba, na nemogućnost raskida pretplatničkog ugovora bez naplate naknade za prijevremeni raskid ugovora za pretplatnički broj 01/3460-426 i svih mjesečnih naknada od listopada 2012. godine do ožujka 2013. godine, obračunatih od strane trgovačkog društva Optime i Telekom d.d., Bani 75a, Buzin. Točkom 2. izreke naloženo je tužitelju da u roku od 15 dana od dana primitka odluke, korisniku omogući raskid pretplatničkog ugovora bez naplate naknade zbog prijevremenog raskida te da izvrši otpis naplaćenih mjesečnih naknada za razdoblje od mjeseca listopada 2012., a u slučaju da su računi već plaćeni u cijelosti, korisniku vratiti više zaračunate iznose.

Tužitelj u tužbi u bitnome navodi da upravni akt tuženika pobija iz razloga pogrešne primjene materijalnog prava i nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja. Smatra da je tuženik nepravilno primijenio odredbu članka 41. i članka 45. Zakona o zaštiti potrošača, kao i odredbe članka 41. i članka 50. Zakona o elektroničkim komunikacijama. Napominje kako je u predmetnom slučaju, suprotno odluci tuženika i sukladno Zakonu o zaštiti potrošača zaključen novi ugovor s korisnikom, pa da stoga i postoji osnova za naplatom naknade zbog prijevremenog raskida pretplatničkog odnosa i to na temelju članka 41. stavka 4. Zakona o elektroničkim komunikacijama. Navodi kako je pretplatniku prilikom zaključenja ugovora sredstvom daljinske komunikacije (telefon) u cijelosti u skladu s odredbom članka 43. Zakona o zaštiti potrošača, dana prethodna obavijest i to 1. ožujka 2012., kojom prilikom je prije sklapanja ugovora pretplatnik bio upoznat sa ponuđenom uslugom i bitnim elementima ugovora, odnosno sa svim pravima i obvezama koje iz ugovora proizlaze, kao i sa svim pogodnostima koje ostvaruje zaključenjem novog ugovora s obveznim trajanjem od 24 mjeseca. Napominje kako je pretplatnik tada izrazio pristanak, a na temelju čega je kako navodi novi ugovor s obveznim trajanjem od 24 mjeseca sklopljen putem sredstava daljinske komunikacije i počeo proizvoditi pravne učinke. Smatra kako je nedvojbeno da je ugovor sklopljen putem telefona, a sukladno Zakonu o zaštiti potrošača, kao propisu koji uređuje način sklapanja ugovora, a ne tek primitkom potvrde prethodne obavijesti. Ističe kako je tuženik pogrešno protumačio odredbu članka 50. Zakona o elektroničkim komunikacijama te da nije uzeo u obzir da prestankom ugovorne obveze ne prestaje pretplatnički odnos sve do trenutka dok pretplatnik ne podnese pisanih zahtjev za raskidom pretplatničkog odnosa. Smatra da je tuženik neopravdano naložio otpis mjesečnih naknada, iako je bilo evidentno da je pretplatnik neosnovano tvrdio kako je ugovor s 1. ožujkom 2012., smatrao raskinutim, a nakon toga datuma koristio je i dalje usluge i zaprimao račune izdane za korištenje usluga. Napominje kako pretplatnički odnos ne prestaje istekom razdoblja obveznog trajanja ugovorne obveze, ni radi eventualnog nekorištenja ugovornih usluga, ni prestankom ispunjavanja obveza pretplatnika, kao ni podnošenjem prigovora. Smatra kako je pretplatnik izgubio pravo na raskid ugovora bez naplate naknade za prijevremeni raskid ugovora i na temelju odredbe članka 46. stavka 1. Zakona o zaštiti potrošača, a iz razloga što je i rok za raskid ugovora utemeljen na tvrdnji nedostavljanja potvrde prethodne obavijesti protekao. Napominje kako je prilikom rješavanja nekoliko upravnih stvari, gdje je sporna ugovorna obveza pretplatnika na temelju ugovora zaključenih sredstvima daljinske komunikacije tuženik donio drugačiju odluku. Smatra da je tuženik propustio utvrditi koji su to računi izdani pretplatniku do trenutka raskida, a koje je sukladno propisima iz područja elektroničkih komunikacija, pretplatnik bio dužan podmiriti.

Predlaže da Sud poništi odluku tuženika.

Tuženik u odgovoru na tužbu navodi kako je ista neosnovana iz razloga iznesenih u obrazloženju osporenoga rješenja. Smatra da je u provedenom postupku pravilno primijenjeno materijalno pravo te da je u svrhu utvrđivanja osnovanosti naplate naknade, odnosno utvrđivanja okolnosti da je pretplatnik zaista sklopio novi sadržaj ugovora s tužitelj putem telefona, uz ugovornu obvezu od 24 mjeseca, od tužitelja zatražio presliku obavijesti o aktivaciji usluge. Ističe kako je tužitelj dostavio presliku tražene obavijesti, ali da nije dostavio presliku dokaza iz koje bi bilo razvidno da je pretplatnik istu zaista i zaprimio. Smatra kako navedeni način sklapanja ugovora na daljinu nije vjerodostojan dokaz, a pogotovo ne dokaz o postojanju ugovorne obveze bitne za odlučivanje u predmetnoj upravnoj stvari. Ističe kako je u predmetnom slučaju okolnost sklapanja ugovora upitna i sporna. Napominje kako prema Zakona o zaštiti potrošača ugovor sklopljen na daljinu, pretplatnik može bez plaćanja naknada i obrazloženja raskinuti u roku od tri mjeseca, ali da je za raskidanje takvog ugovora potrebna činjenica nastanka ugovora, odnosno nedvojbenost sklapanja istog. Smatra kako činjenicu sklapanja ugovora tužitelj nije dokazao, a time ni osnovanost naplate naknade zbog prijevremenog raskida ugovora. Stoga smatra kako je netočan navod tužitelja o proteku roka od tri mjeseca prema Zakonu o zaštiti potrošača, budući da nije dokazao niti okolnost sklapanja ugovora, kao niti okolnost postojanja ugovorne obveze, a time i osnovanost naplate eventualne naknade za slučaj da se pretplatnik predomisli.

Predlaže da Sud odbije tužbeni zahtjev.

Podneskom od 23. prosinca 2013. i 28. svibnja 2015. tužitelj se očitovao na navode tuženika i u bitnome ponavlja navode iznesene u tužbi.

Zainteresirana osoba u predmetnom upravnom sporu Mario Mesić nije se u za to ostavljenom roku očitovao na navode tužitelja i tuženika.

Sud je uzeo u obzir provedene dokaze i činjenice utvrđene u postupku donošenja osporene odluke. Izvršen je uvid u spis tuženika i dokumentaciju priloženu uz tužbu te je 29. svibnja 2015., održana usmena i javna rasprava u prisutnosti opunomoćenika tuženika. Tužitelj i zainteresirana osoba iako uredno pozvani nisu pristupili zakazanom ročištu.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja (članak 55. stavak 3. Zakon o upravnim sporovima – »Narodne novine«, broj 20/10., 143/12. i 152/14. – dalje ZUS) Sud je utvrdio da tužbeni zahtjev nije osnovan.

Prema podacima spisa proizlazi da je osporavano rješenje doneseno povodom prigovora u ovom upravnom sporu zainteresirane osobe Maria Mesića, na nemogućnost raskida ugovora bez naplate naknade, kao i nezakonitog produljenja pretplatničkog ugovora telefonskim putem.

Odredbom članka 41. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« broj 73/08., 90/11., 133/12., 80/13.) propisano je da se prava i obveze iz pretplatničkog odnosa između operatora javnih komunikacijskih usluga i pretplatnika tih usluga uređuju njihovim međusobnim ugovorom (u daljnjem tekstu: pretplatnički ugovor). Operatori javnih komunikacijskih usluga moraju temeljiti pretplatničke ugovore na općim uvjetima poslovanja i cjeniku usluga, u skladu s odredbama članka 42. i 42.a ovoga Zakona. Svaki krajnji korisnik usluga ima pravo sklopiti pretplatnički ugovor na temelju objavljenih općih uvjeta poslovanja iz članka 42. i cjenika usluga iz članka 42.a ovoga Zakona (stavak 3.). Prema stavku 4. istog članka Zakona, sastavni dio pretplatničkog ugovora čine opći uvjeti poslovanja, uvjeti korištenja usluga i cjenik usluga za koje se taj ugovor sklapa. Pretplatnički ugovor mora sadržavati odredbe koje su utvrđene posebnim zakonom kojim je uređena zaštita potrošača, te drugim posebnim propisima. Obvezno trajanje pretplatničkog ugovora ne može biti dulje od dvije godine, pri čemu operatori javnih komunikacijskih usluga moraju nuditi i pretplatničke ugovore u trajanju od jedne godine. Ugovori sklopljeni putem sredstava daljinske komunikacije ili elektroničke trgovine, kao i ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostora operatora, moraju sadržavati odredbe u skladu s posebnim propisima.

Sklapanje ugovora na daljinu (telefonskim putem) regulirano je glavom VII. Zakona o zaštiti potrošača (»Narodne novine«, broj 79/07., 125/07., 75/09., 89/09., 133/09., 78/12.). Odredbom članka 44. i 45. Zakona o zaštiti potrošača propisano je da su trgovci u konkretnom slučaju tuženik kao operater obvezni poslati potrošaču obavijest o aktivaciji usluge zajedno s naznakom o pravu na raskid pretplatničkog ugovora bez ikakvih sankcija, u roku od 7 radnih dana od dana primitka obavijesti. Isto se odnosi i na pretplatničke ugovore (članak 41. stavak 4. Zakona o elektroničkim komunikacijama).

Tuženik u obrazloženju rješenja pozivom na naprijed citirane odredbe Zakona o zaštiti potrošača, navodi kako tužitelj s obzirom da je korisnik osporavao tvrdnju tužitelja da mu je poslana pisana potvrda o prihvaćanju ponude za pruženje OptiTelefon, OptiDSL i OptiTv usluge, nije dokazao da je u predmetnom slučaju korisnik stvarno i primio pisanu potvrdu o prihvaćanju spomenutih usluga. Naime, tužitelj se opravdava tvrdnjom kako navedene obavijesti ne šalju preporučenom pošiljkom.

Pema mišljenju ovoga suda, posebice imajući u vidu citiranu odredbu članka 41. stavka 4. Zakona o elektroničkim komunikacijama, pravilno je postupio tuženik kada je na konkretnu upravnu stvar primijenio odredbe Zakona o zaštiti potrošača. Sukladno navedenom, a kako tužitelj nije tijekom upravnog postupka kao i ovog upravnog spora dokazao da je poslao predmetnu obavijesti na adresu pretplatnika Maria Mesića, pa ga samim time i nije pravovremeno upoznao s mogućnošću odustajanja od prihvata ponude, a zbog čega pretplatnik nije mogao ostvariti svoje pravo, to je pravilno tuženik naveo kako je odgovornost za nastanak spornog iznosa na tužitelju. Isto tako pravilan je zaključak tuženika da je predmetna obavijest nužni uvjet da ugovor na daljinu bude sklopljen te da od njegove dostave počinju teći obveze pretplatnika, pa je stoga u predmetnom slučaju logično i nužno postojanje i slanje, odnosno uručenje predmetne obavijesti pretplatniku, a u suprotnom korisnik kao što je to i u konkretnom slučaju ostvaruje pravo na raskid ugovora bez naplate za prijevremeni raskid ugovora.

Imajući u vidu navedeno, prigovori tužitelja ne mogu se ocijeniti osnovanim te Sud za sada ne nalazi da bi osporenim aktom bio povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Trebalo je stoga na temelju odredbe članka 57. stavak 1. ZUS-a odlučiti kao u izreci.

Broj: UsI-4002/13-11

Zagreb, 3. lipnja 2015.

Sutkinja

Meri Dominis Herman, v. r.