### NN 140/2015 (30.12.2015.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-8175/2014 od 28. listopada 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2627

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Davor Krapac, Antun Palarić i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo A. iz D., kojeg zastupa Ines Bojić, odvjetnica u Zagrebu, na sjednici održanoj 28. listopada 2015. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba, u dijelu prigovora u kojem se podnositelj poziva na povredu prava na razumnu duljinu postupka zajamčenog člankom 29. stavkom 1. u vezi s člankom 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) i u odnosu na rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gžzp 496/14-2 od 20. studenoga 2014. se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje odluke

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu je podnio A., državljanin D. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Ines Bojić, odvjetnica u Zagrebu. Ustavna tužba podnesena je 31. prosinca 2014.

Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: 34 Gž2-470/2014-2 od 22. listopada 2014. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje) kojim je odbijena podnositeljeva žalba i potvrđeno rješenje Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: 143-RIO-538/12-90 od 21. svibnja 2014. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

Prvostupanjskim rješenjem odbijen je zahtjev podnositelja ustavne tužbe (predloženika u vanparničnom postupku) protiv predloženice B. iz Zagreba (supruge podnositelja) za povratak mlt. C., sina predlagatelja i predloženice, u D.

1.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi osporava i rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gžzp 496/14-2 od 20. studenoga 2014. kojim je odbijena kao neosnovana njegova žalba i potvrđeno rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Gzp-67/13 od 15. lipnja 2014. U tom postupku podnositelj je tražio zaštitu prava na suđenje u razumnom roku i određivanje naknade zbog duljine postupka koji se vodio pred Općinskim građanskim sudom u Zagrebu radi povratka djeteta (broj: RIO-538/12).

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim odlukama povrijeđena prava zajamčena člancima 29. stavkom 1. i 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.). Također smatra povrijeđenima i članke 6., 8. i 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99., – ispr., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka, a na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), izvršen je uvid u spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu broj: RIO-538/12.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

4. Uvidom u pribavljeni spis Općinskog građanskog suda u Zagrebu utvrđeno je:

Podnositelj i predloženica B. su roditelji mlt. C., rođenog 29. studenoga 2008. u Zagrebu (državljanin Republike Hrvatske i D.; u daljnjem tekstu: mlt. C.) s prijavljenim prebivalištem u Zagrebu.

Mlt. C. u dobi od 6 mjeseci s roditeljima je otišao u D. (u daljnjem tekstu: D.) gdje je s prekidima boravio do lipnja 2011. kada se, uz pisano odobrenje podnositelja, s majkom vratio u Hrvatsku, u Zagreb, gdje i sada živi s majkom.

Podnositeljeva supruga je 7. rujna 2011., nakon što je s mlt. C. bila u Hrvatskoj i trebala se vratiti u D. 31. kolovoza 2011., obavijestila podnositelja e-porukom da ona i mlt. C. ostaju u Hrvatskoj te da je protiv podnositelja podnijela tužbu radi razvoda braka.

Supruga podnositelja 12. srpnja 2011. podnijela Općinskom građanskom sudu u Zagrebu tužbu radi razvoda braka i skrbništva nad mlt. C. (P2-1242/11). Općinski građanski sud u Zagrebu donio je 15. listopada 2012. rješenje kojim je odredio privremeno skrbništvo nad mlt. C. supruzi podnositelja.

Podnositelj je, pozivom na Hašku konvenciju o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 4/94.; u daljnjem tekstu: HKoGAMoD), 9. rujna 2011., podnio zahtjev Ministarstvu zdravstva i socijalne skrbi Republike Hrvatske (kao hrvatskom središnjem tijelu u smislu Haške konvencije o otmici djece; u daljnjem tekstu: Ministarstvo), u kojem je naveo da je njegova supruga protupravno zadržala mlt. C. u Zagrebu te da Ministarstvo hitno kontaktira njegovu suprugu i poduzme odgovarajuće mjere radi dobrovoljnog povratka mlt. C. u D.

Službeni zahtjev D. za povratak mlt. C. zaprimljen je u Ministarstvo 3. listopada 2011.

4.1. Podnositeljev zahtjev za vraćanje mlt. C. i priloženu dokumentaciju Ministarstvo je podneskom od 13. listopada 2011. dostavilo Općinskom građanskom sudu u Zagrebu na daljnje postupanje (zaprimljeno na sudu 14. listopada 2011.).

Među priloženom dokumentacijom dostavljeno je izvješće Centra za socijalnu skrb E. od 28. rujna 2011. Iz navedenog izvješća slijedi da je B. upoznata sa zahtjevom podnositelja te da je u vezi njegova zahtjeva dala izjavu.

U izvješću je, između ostalog, navedeno:

»Majka djeteta ... u bitnom izjavila da su navodi oca ... da bi nezakonito zadržala mlt. C. ... u cijelosti neosnovani. Iznijela je podatke u svezi odvijanja obiteljske dinamike, za vrijeme dok su živjeli zajedno s djetetom u D. od 22.05 2009. godine, ističući emocionalno, psihičko, zlostavljanje supruga prema djetetu i njoj ... Smatra da razlog zašto se nije vratila dana 31.08.2011. godine bi njezin suprug morao znati. ...

Nije protiv odvijanja susreta i djeteta sa ocem, samo bi željela da neka stručna osoba nadzire te susrete ...«

Općinskom građanskom sudu u Zagrebu dostavljeno je izvješće i mišljenje stručnog tima Zavoda za socijalnu skrb E. od 15. i 19. prosinca 2011., u vezi podnositeljevog zahtjeva, koje je sačinjeno nakon obavljenog intervjua s B. i njezinim roditeljima, te izvršenog izvida na adresi u Zagrebu u kojem B. živi s mlt. C.

U zaključku izvješća je navedeno:

»... slijedom navedenog, procjenjuje se da majka adekvatno skrbi o mlt. C., prepoznaje njegove potrebe i adekvatno ih zadovoljava. Emocionalno je pozitivno usmjerena na dijete, koje joj je privrženo. Nije sklona umanjivati ulogu oca, potiče C. na održavanje kontakta s njim, no ima potrebu zaštiti dijete od eventualnih nerazumnih postupaka oca, kojima se on navodno prijetio. U tom kontekstu njena bojazan procjenjuje se realnom. Kod mlt. C. ne nalazi se elemenata traumatiziranosti uslijed odvojenosti od oca, stječe se dojam da je prilagođen trenutnoj situaciji. Majka je upućena da na dobi primjeren način upozna dijete s odlukom o razvodu, te da mu u tome pruži adekvatnu podršku. Procjenjuje se da za to posjeduje dostatan kapacitet.

Obzirom na navedeno, te činjenicu da je mlt. C. emocionalno vezan za majku, s kojom od rođenja svakodnevno boravi, očekuje se da bi odvajanje od nje radi povratka ocu, doživio traumatskim. Stoga se u cilju zaštite najboljeg interesa djeteta, ne preporuča povratak mlt. C. ocu u D.«

Podnositelj je 22. prosinca 2011. dostavio ovjerenu presliku odluke X. od 26. listopada 2011. kojom je podnositelju dodijeljeno privremeno skrbništvo nad mlt. C.

Podnositelj se podneskom od 26. siječnja 2012. očitovao na navedene nalaze i mišljenje Centra za socijalnu skrb (od 15. i 19. prosinca 2011.) u kojem ističe da isti »ne odgovaraju ciljevima, duhu i smislu Haške konvencije ...« jer je smisao »Konvencije promptno vraćanje djeteta u mjesto posljednjeg boravišta ... a ne procjena adaptiranosti djeteta na nove uvjete.« Podnositelj se pritom očitovao na izjavu supruge, te je njene navode u izjavi ocijenio neistinitima.

4.2. Općinski građanski sud u Zagrebu rješenjem broj: 148 RIO-519/11-36 od 15. ožujka 2012. odbio je podnositeljev zahtjev, dok je Županijski sud u Zagrebu uvažio žalbu podnositelja i rješenjem broj: 343 Gž2-238/12-2 od 2. srpnja 2012. ukinuo rješenje Općinskog građanskog suda u Zagrebu i predmet vratio istom sudu na ponovni postupak (s uputom za daljnje postupanje).

5. U ponovljenom postupku, podnositelj je 17. listopada 2012. zatražio izuzeće sutkinje koja je odlučivala u prvostupanjskom postupku, zbog navodne pristranosti, te je predsjednik Općinskog građanskog suda u Zagrebu 21. siječnja 2013. odobrio zatraženo izuzeće i 30. siječnja 2013. predmet je dodijeljen drugom sucu.

Podneskom od 28. siječnja 2013. podnositelj je dostavio sudu na uvid snimke razgovora koje je vodio s mlt. C. preko Skype-a i zatražio donošenje privremene mjere o oduzimanju putovnice mlt. C. radi sprječavanja supruge da ga odvede iz Hrvatske.

Općinski građanski sud u Zagrebu pozvao je 4. veljače 2013. podnositelja da za mlt. C. dostavi potvrde nadležnih D. vlasti o njegovom stalnom boravku u D. i njegovom socijalnom podrijetlu, koje podatke je podnositelj dostavio 22. veljače 2013.

Podnositelj je u podnesku od 14. veljače 2013. zatražio da Općinski građanski sud u Zagrebu, na temelju priloženih dokaza, zakaže ročište i hitno »naredi povratak djeteta u D.«

U ponovljenom postupku pribavljeno je mišljenje psihologa Centra za socijalnu skrb E. od 25. ožujka 2013., koje je sačinjeno na temelju obavljenog razgovora s mlt. C. i B. ponaosob, te na temelju opažanja njihove interakcije, izvješća dječjeg vrtića koji je mlt. C. pohađao i ostale pribavljene dokumentacije. U navedenom mišljenju je istaknuto:

»Zaključno, slijedom navedenog, procjenjuje se da je mlt. C. urednog psihofizičkog razvoja, dobro prilagođen životu uz majku i njezinu obitelj, te primjereno socijaliziran u vrtićkoj sredini. Imajući u vidu da je, zbog dobi i majčine intenzivne skrbi o njemu od samog rođenja primarno emocionalno vezan za majku, procjenjuje se da bi odvajanje od nje radi života s ocem, doživio traumatskim.«

Podneskom od 8. travnja 2013. podnositelj se očitovao na zaprimljeno mišljenje koje ocjenjuje »manjkavim i neprofesionalnim«, te smatra da bi mlt. C. trebao »biti upućen na obradu od strane nepristranih stručnjaka odnosno institucije koja dosada nije sudjelovala u postupku«. U tom podnesku podnositelj navodi:

»S tim u vezi napominjemo kako je predlagatelj također spreman podvrći se obradi, ukoliko se za to ukaže potreba.«

Općinski građanski sud u Zagrebu pozvao je 6. svibnja 2013. podnositelja da dostavi dokaze o tome da se njegova supruga, (kao majka njegovog sina), može vratiti u D., a posebice da će dobiti vizu, smještaj i radnu dozvolu. Podnositelj je to učinio 29. svibnja 2013. kada je dostavio dio zatražene dokumentacije.

Općinski građanski sud u Zagrebu rješenjima od 30. rujna i 31. listopada 2013. odredio je provođenje sudskog vještačenja – obradu mlt. C. »radi davanja mišljenja i procjene da li bi povratak djeteta u D. izložilo dijete psihičkoj traumi (kako je to propisano čl. 13. st. 1. točka b) Haške konvencije ...)«, te na okolnost da li se mlt. C. prilagodio okolini u kojoj sada živi posljednje četiri godine.

Vještačenje je povjereno stalnoj sudskoj vještakinji prof. dr. sc. Z., neuropsihijatrici (uže spec. dječje i adolescentne psihijatrije), koja je nakon provedenih razgovora i opservacije (20. i 27. studenoga 2013.) s mlt. C., prvi put u prisustvu majke i drugi put u njezinoj odsutnosti, sačinila 2. prosinca 2013. nalaz i mišljenje. U iscrpnom nalazu i mišljenju kao zaključci su navedeni:

»1. Dijete dobro adaptirano na sredinu u kojoj živi posljednje četiri godine.

2. Dijete ne pokazuje znakove traumatiziranosti.

3. Majka nije negativno utjecala na dijete vezano uz odnos sa ocem, barem isto nije registrirano tijekom opservacije i rada sa dječakom.

4. Odvajanje dječaka od majke bila bi trauma za dijete jer mu je majka sigurna osoba kao i okruženje u kojem živi.

5. Premještaj dječaka u drugu sredinu bio bi trauma, no mogao bi je savladati ukoliko bi sa njim živjela majka i to u skladnoj i usklađenoj atmosferi.

6. Odnos dječaka i majke ocjenjuje se pozitivnim kroz koji je dječak razvio siguran attachment.

7. Odnos dječaka i oca ne može se procijeniti jer isti nije prisustvovao opservaciji.

8. Obveza je roditelja da bez obzira na međusobne odnose usklađeno djeluju u odnosu na dijete i podržavajući su međusobno vezani za dijete. Opservacija dječaka ukazuje da majka nije negativno utjecala na dijete vezano za oca.«

Podnositelj je nakon zaprimanja navedenog nalaza i mišljenja podneskom od 22. siječnja 2014. dao svoje očitovanje. U očitovanju podnositelj ističe da nalaz i mišljenje upućuje na to da mlt. C. ima dobre uspomene na njega i pozitivan stav prema njemu, te da stoga, prema njegovoj ocjeni, povratkom u D. ne bi bio izložen riziku predviđenom člankom 13. stavkom 1. točkom (b) HKoGAMoD. U odnosu na nalaz i mišljenje u kojem je navedeno da bi djetetov povratak bio traumatično iskustvo za mlt. C., podnositelj ističe da to ne bi bio slučaj da su nadležni sudovi naložili njegov povratak unutar roka iz članka 11. stavka 2. HKoGAMoD.

6. Općinski građanski sud u Zagrebu 21. svibnja 2014. donio je rješenje broj: 143-RIO-538/12-90 kojim je odbio zahtjev podnositelja.

Polazeći od članaka 3., 5. i 12. HKoGAMoD-a, prvostupanjski sud je u obrazloženju rješenja naveo:

»Uvidom u zahtjev za vraćanje podnesen 14. listopada 2011. ... izvod iz matične knjige vjenčanih ... presliku putovnice predloženice ... presliku putovnice mlt. C. ... i presliku putovnice predlagatelja ... rodni list mlt. C. ... sud je utvrdio kako su predlagatelj i mlt. C. državljani D., dok je predlagateljica državljanka R. Hrvatske, te je imala imigrantsku vizu koja je trajala od 05.05.2009. do 04.11.2009. godine te je imala odobren stalni boravak u D. do 22.05.2011.

Također, iz navedene dokumentacije jasno je vidljivo da su predlagatelj i predloženica sklopili brak ... te je za vrijeme trajanja braka, u Zagrebu rođen mlt. C. te su oboje navedeni kao njegovi roditelji.

Obzirom na navedeno, sud smatra da su stranke, odnosno roditelji mlt. C. dogovorno odredili mjesto boravka mlt. C. već samim tim što su zajedno živjeli u D., a mlt. C. iako je rođen u Zagrebu, ima D. državljanstvo.

Uvidom u suglasnosti predlagatelja ... sud je utvrdio kako je predlagatelj dana 01. lipnja 2011. godine pismeno potvrdio kako će njegova supruga B. zajedno sa njihovim mlt. sinom C. putovati u Europu te ima njegovo pismeno odobrenje za isto.

Uvidom u presliku e-mail poruke koju je predloženica 02.09.2011. uputila predlagatelju, sud je utvrdio kako je istom porukom supruga obavijestila kako je odlučila ostati u Zagrebu zajedno sa mlt. C. jer je našla stan i posao te je dobila financijsku potporu roditelja, a podnijela je i tužbu za razvod braka i to sve zato jer joj je prilikom zajedničkog boravka u G., u srpnju iste godine, rekao kako joj zabranjuje povratak u njihov stan u D., uskraćuje joj financijsku potporu te je sa njom završio i neka si nađe sama drugi stan i posao i financijsku potporu.

Iz navedene dokumentacije sud je utvrdio kako su ispunjeni uvjeti iz čl. 3. i 5. Konvencije jer je mlt. dijete D. državljanin koji je rođen 29.11.2008. godine i do ljeta 2011. godine živio je sa oba roditelja u D. koje je napustio sa majkom i uz dozvolu oca no za ostanak i zadržavanje u Zagrebu majka nije imala dozvolu oca, odnosno roditelji mlt. C. nisu imali dogovor o promjeni mjesta trajnog boravka ili prebivališta mlt. djeteta.

Također, u vrijeme zadržavanja mlt. C. u Zagrebu, dakle početkom rujna 2011. godine nije postojala odluka o tome sa kojim će roditeljem dijete živjeti odnosno odluka u smislu čl. 3. st. 1. Konvencije, obzirom su C. roditelji u to vrijeme bili u braku te su živjeli zajedno i time su zajednički ostvarivali pravo na roditeljsku skrb u odnosu na mlt. dijete.

Uvidom u odluku o privremenom skrbništvu ... sud je utvrdio kako je dana 25. listopada 2011. godine donesena odluka posl. broj: ll-CVD-16940 (PBM) o privremenom skrbništvu nad mlt. C., temeljem koje je nadležni drugostupanjski sud X., predlagatelju A. dodijelio privremenu brigu, skrbništvo i nadzor nad mlt. C. ...

Dakle, navedena odluka donesena je nakon što je mlt. C. zadržan u Zagrebu.

Slijedom navedenog sud je utvrdio kako su u vrijeme pokretanja postupka po zahtjevu predlagatelja od 14.10.2011. postojali uvjeti za primjenu čl. 12. Konvencije.

Predloženica se tijekom ovog postupka pozvala na primjenu čl. 13. st. 1. točka a i b te st. 3. Konvencije.

Kao razloge navela je slijedeće: da je i za vrijeme života sa predlagateljem gotovo u cijelosti ona vodila brigu o mlt. C. te je isti emocionalno vezan za nju, a protekom vremena te se emocionalna i životna povezanost povećala.

Nadalje, navela je kako bi za mlt. C. povratak u D. predstavljao traumu obzirom da tamo ne živi već nekoliko godina, prilikom dolaska u Zagreb bio je dijete od nepune tri godine, a posebno bi traumatičan za njega bio povratak bez njene pratnje, a ona se ne može vratiti u D. Kao razlog navodi da joj je istekla viza, nema osiguran stan i posao, a sa predlagateljem ne želi više živjeti jer je upravo zbog njegovih prijetnji i uskrate financijske potpore i ostala u Zagrebu, a ujedno je bila izložena emocionalnom, fizičkom i psihičkom te financijskom zlostavljanju čemu je svjedočio i mlt. C. te o istome svjedoči dopis Udruge za žene žrtve obiteljskog zlostavljanja ... kojoj se obratila za pomoć još u vrijeme zajedničkog života sa predlagateljem.«

U obrazloženju prvostupanjskog rješenja, u odnosu na članak 13. HKoGAMoD-a, je navedeno:

»Čl. 13. st. 1. točka a) i b) te st. 3. Konvencije propisuje da bez obzira na odredbe prethodnih članaka Konvencije, sudski ili upravni organ države kojoj se šalje zahtjev za povratkom djeteta, nije dužan narediti povratak djeteta ako osoba, institucija ili drugo tijelo koje se suprotstavlja djetetovu povratku dokaže:

a) da osoba, institucija ili drugo tijelo koje se brine o osobi djeteta nije stvarno ostvarivalo pravo na brigu u vrijeme odvođenja ili zadržavanja ili se složilo ili naknadno pristalo na odvođenje ili zadržavanje.

b) da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak izložio dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi ili na drugi način doveo dijete u nepovoljan položaj.

St. 3. propisuje kako će pri razmatranju okolnosti spomenutih u ovom članku, sudski i upravni organi uzeti u obzir podatke koji se odnose na socijalno porijeklo djeteta dobivene od centralnog izvršnog organa ili nekog drugog nadležnog tijela države u kojoj je mjesto stalnog boravka djeteta.

Predloženik se protivi primjeni čl. 13. Konvencije te osporava navode o zlostavljanju predloženice te kako ne postoje zapreke da se predloženica zajedno sa mlt. C. vrati u D.

(...)

Predlagatelj nije dostavio niti jedan dokaz da bi se po povratku u D. predloženica mogla nesmetano zaposliti i time osigurati financijsku neovisnost za sebe i mit. C. ...

(...)

Naime, sud smatra ... ako se ima u vidu da predlagatelj nije dostavio dokaz da majka djeteta čiji se povratak traži nije u mogućnosti vratiti se zajedno sa mit. djetetom u D., a upravo to bi bio uvjet pod kojim bi se mit. C. mogao vratiti. ...

U odnosu na točku b) istog članka sud je prvenstveno zatražio izvješće nadležnog CZSS-a E., koji se povodom istog, tijekom postupka višekratno očitovao ...

Navedena izvješća temelje se na razgovoru provedenim sa mlt. C. i predloženicom, i to svakog od njih ponaosob, opažanju njihove međusobne interakcije, razgovorom sa roditeljima predloženice, terenskim izvidom na adresi stanovanja predloženice i mlt. C., i podataka dobivenih od dječjeg vrtića koji C. polazi.

Iz svih izvješća proizlazi da je Centar utvrđivao da li se majka adekvatno brine o mlt. C., u adekvatnim socio-ekonomskim uvjetima, kako je dijete emocionalno sa njom povezano, a ne pokazuje znake traumatiziranosti zbog udaljenosti od oca, zatim je cijenio opravdanom bojazan majke zbog prijetnji oca mlt. djeteta te je zbog svega navedenog smatrao da bi odvajanje djeteta od majke radi povratka ocu za dijete bilo traumatsko, a ujedno je dijete dobro socijalizirano u sadašnju životnu sredinu te nije u njegovom najboljem interesu i ne preporuča se povratak mlt. C. u D.

(...)

Obzirom na prigovore predlagatelja iznesene na naprijed navedena mišljenja i zaključke Centra, a koji su usmjereni na upitnu objektivnost Centra obzirom je u kontaktu samo sa jednom strankom u postupku, sud je proveo dokaz na način da je zatražio mišljenje i procjenu neuropsihijatra Prof. dr.sc. Z., sa užom specijalizacijom iz dječje i adolescentske psihijatrije ... i to ne kao vještačenje već samo kao mišljenje i procjenu stručnjaka koji je u potpunosti nezavisan od stranaka i Centra za socijalnu skrb, osobno nezainteresiran za ishod postupka i to na način da je isti učinio psihijatrijsku obradu samo mlt. C., bez opterećenja uvidom u dokumentaciju koja se nalazi u spisu, upravo da bi potpuno objektivno mogao dati odgovor na pitanje suda da li bi povratak mlt. C. u D. predstavljao psihičku traumu za dijete te da li se dijete prilagodilo okolini u kojoj živi od ljeta 2011. godine. ...

U navedenom mišljenju prof. Z. je navela kako je C. dječak koji ima sigurnost, vezan je uz majku ali ima i pozitivna razmišljanja o ocu što znači da majka nije utjecala negativnim stavovima, pričama i sl. na isto. Značajan faktor u tome je što C. razgovara sa ocem te temeljem toga gradi sliku o njemu. Nije utvrđeno stanje konfuzije kod C. koju bi prouzročili različiti stavovi, informacije i vrijednosni sistemi kojim ga izlažu roditelji.

C. ne odbija opciju odlaska u D. ali na istu pristaje samo ako ide sa mamom i to privremeno. Nije utvrđena traumatiziranost C. ali je utvrđena vezanost za majku što je i adekvatno njegovoj dobi. Dobro je uklopljen u sredini u kojoj živi. Ne pokazuje verbalno niti neverbalno otpore prema ocu te liječnica pretpostavlja da majka pozitivno utječe na njega vezano uz taj odnos.

Zaključno prof. Z. u bitnom za ovaj postupak navodi kako bi odvajanje mlt. C. od majke predstavljalo traumu za njega jer je majka sigurna osoba za njega kao i okruženje u kojem živi, premještaj u drugu sredinu bio bi za njega trauma ali bi ju mogao savladati ukoliko bi sa njim živjela majka i to u skladnoj i usklađenoj atmosferi, te da odnos oca i dječaka nije mogla procijeniti jer isti nije prisustvovao opservaciji.

Obzirom na izneseno mišljenje prof. Z., bez obzira na izneseni prigovor predlagatelja da isto nije izrađeno u duhu Konvencije, sud nije provodio daljnje predložene dokaze, upravo zbog činjenice da predmetni postupak traje već predugo te se svakim daljnjim protekom vremena gubi smisao postupanja po predmetnoj Konvenciji.

Slijedom svega naprijed navedenog, naročito temeljem mišljenja prof. Z., da mlt. C. ne pokazuje znake traumatiziranosti, ima pozitivno mišljenje o ocu kojeg poznaje iz razgovora koje putem Skypa ostvaruje redovito, sud smatra da ne postoji ozbiljna opasnost da bi povratak izložio dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi ili na drugi način doveo dijete u nepovoljan položaj, dakle da su ispunjeni uvjeti iz čl. 13. st. 1. točka b) ali samo u slučaju kada bi se u D. vratio sa majkom obzirom na povezanost sa istom, obzirom na dob istog te uz uvažavanje činjenice da više od dvije godine ne živi sa ocem te iako uz oca veže pozitivno mišljenje njegov kontakt sa istim ostvaren je samo putem video veze ali nije bilo neposrednog kontakta.

Ukoliko bi se naložilo odvajanje C. od majke te njegov samostalni povratak u D., sud smatra da su u tom slučaju ispunjeni uvjeti iz naprijed navedenog članka Konvencije obzirom bi odvajanje od majke i samostalan povratak k ocu kod mlt. C. izazvalo traumatske posljedice.

Kako predlagatelj nije učinio nespornim i dokazao da je majci mlt. C., predloženici B. osiguran nesmetan povratak u D. te joj je osiguran stan i posao koji bi joj osigurao i financijsku, a tome i cjelokupnu neovisnost od predlagatelja, to sud nije mogao prihvatiti prijedlog predlagatelja te ga utvrditi osnovanim.

Naime i u trenutnoj sudskoj praksi, kako domaćih sudova tako i Europskog suda za ljudska prava, postojanje emotivne privrženosti djece roditelju sa kojim žive, čak i ako se radi o roditelju koji je nezakonito odveo ili zadržao dijete u drugoj zemlji, te time povezana očita psihička trauma koju bi dijete pretrpjelo vraćanjem drugom roditelju, u okolinu koja je za njega strana, predstavlja ispunjenje pretpostavki propisnih čl. 13. st. 1. točka b) Konvencije.

Također, u okolnostima kada je takav povratak uvjetovan povratkom i roditelja sa kojim je dijete više povezano, traži se od roditelja koji traži povratak djeteta da osigura i dokaže kako je i drugom roditelju osiguran nesmetan povratak ali i socioekonomski uvjeti za siguran život sa mlt. djetetom.«

6.1. Odlučujući u drugostupanjskom postupku, Županijski sud u Zagrebu žalbu podnositelja ocijenio je neosnovanom i potvrdio prvostupanjsko rješenje. U obrazloženju svog rješenja između ostalog naglasio je i sljedeće:

»Ispitivanjem pobijanog rješenja i postupka koji je prethodio nisu utvrđene bitne povrede postupka na koje ovaj sud pazi po službenoj dužnosti (čl. 365. st. 2. u vezi s čl. 381. ZPP-a i pravnim pravilom iz paragrafa 21. st. 1. Zakona o sudskom vanparničnom postupku (Službeni list, broj: 45/1934., 175/1934./ i Zakona o načinu primjene pravnih propisa donesenih prije 6. travnja 1941. /Narodne novine, broj: 73/1991., dalje u tekstu: ZSVP-a).

Odlučio je sud prvog stupnja o zahtjevu iz svoje stvarne nadležnosti s osobama koje mogu biti stranke u postupku i pravilno su zastupane, a vezano za koji zahtjev ne teče drugi postupak niti je pravomoćno odlučeno, rješenjem jasnih razloga, sukladno stanju spisa koje je moguće ispitati.«

U odnosu na podnositeljeve žalbene razloge koji se odnose na nepravilno utvrđeno činjenično stanje u obrazloženju rješenja je navedeno:

»Nije ostvaren niti žalbeni razlog nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja (čl. 355. ZPP-a u vezi s pravnim pravilom iz paragrafa 21. st. 1. ZSVP-a), a niti pogrešne primjene materijalnog prava (čl. 356/2. ZPP-a u vezi s pravnim pravilom iz paragrafa 21. st. 1. ZSVP– a)

Činjenice iz obrazloženja prvostupanjskog rješenja i primijenjeno materijalno pravo prihvaća i ovaj sud ...

Utvrdio je sud prvog stupnja u bitnome sve mjerodavne okolnosti za donošenje odluke po odredbi čl. 13. st. t.1. b) HKGAMOD.

Naime, istom odredbom određeno je da pravno ili administrativno tijelo države kojoj je upućen zahtjev za povratak djeteta, bez obzira na odredbe čl. 1. – 12. HKGAMOD, nije dužno narediti povratak djeteta ukoliko utvrdi da postoji ozbiljan rizik da bi povratkom dijete bilo izloženo fizičkoj opasnosti ili psihičkim traumama ili se na drugi način dijete stavilo u neprihvatljiviji položaj.

S obzirom da je na temelju izvedenih dokaza uz mišljenje stalne sudske vještakinje Profesorice dr. sc. Z. ... i nadležnog Centra za socijalnu skrb ... kao izvjesno utvrđeno da bi povratkom maloljetnog C. u D. bez majke, maloljetni C. bio izložen psihičkim traumama s obzirom da je u dobi od šest (6) godina, da se adaptirao na život u Zagrebu (Republici Hrvatskoj) uz majku kao siguran attachment, to je pravilno sud prvog stupnja pozivom na odredbu čl. 13. st. 1. točka b) HKGAMOD-e odbio predmetni zahtjev, a u prilog čega svakako valja imati u vidu da predlagatelj nije učinio nespornim, niti dokazao da bi i majci maloljetnog C. bio osiguran nesmetan boravak u D., stan i posao, odnosno uvjeti njezine socijalne i financijske samostalnosti za siguran život s maloljetnim C. u D.

Osim toga, pozitivne reakcije maloljetnog C. na oca za potrebe ovog postupka niti nisu bile dovedene u dvojbu pa se irelevantnim ukazuju i žalbeni navodi u dijelu osporavanja zakonitosti prvostupanjskog rješenja zbog toga što i predlagatelj nije bio uključen u opservaciju provedenu u Republici Hrvatskoj.«

7. Podnositelj je 12. ožujka 2014. pred Europskom sudom za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), pozivom na članak 34. Konvencije, protiv Republike Hrvatske pokrenuo postupak zahtjevom broj: 22643/14 u kojem je tvrdio da mu je zbog propusta sudova »da žurno postupaju u postupku radi povratka njegovog sina« povrijeđeno pravo na poštovanje obiteljskog života.

ESLJP je 12. ožujka 2015. donio presudu u tom predmetu, kojom je utvrdio da je došlo do povrede članka 8. Konvencije. ESLJP je utvrdio kako je dugotrajnost postupka vraćanja mlt. C. (preko tri godine), na temelju HKoGAMoD-a, dovela do povrede pozitivne obveze države sadržane u članku 8. Konvencije (koja obuhvaća i članke 6. stavak 1. i 13. Konvencije).

Za utvrđenu povredu konvencijskog prava ESLJP je dosudio podnositelju na ime pravedne naknade 7.500,00 eura i na ime troškova postupka 2.310,00 eura. U obrazloženju presude ESLJP-a je navedeno:

»96. Kako bi utvrdio jesu li u ovom predmetu domaći sudovi postupali u skladu sa svojim pozitivnim obvezama temeljem članka 8. Konvencije, Sud mora ispitati jesu li ti sudovi, uzimajući u obzir međunarodne obveze Hrvatske posebno temeljem Haške konvencije, poduzeli takve potrebne korake koji su se razumno od njih mogli zahtijevati u svezi s povratkom sina podnositelja zahtjeva ...

97. U predmetu podnositelja zahtjeva domaći sudovi su donijeli pravomoćno rješenje nakon više od tri godine. Iako rok od šest tjedana iz članka 11. stavka 2. Haške konvencije, koji se odnosi i na prvostupanjski postupak i na postupak po žalbi ... nije obvezujuć ... Sud smatra da se prekoračenje tog roka za više od 151 tjedan ne može smatrati sukladnim s pozitivnim obvezama na hitno postupanje u postupku za povratak djece (vidi, mutatis mutandis, Shaw, citirano gore, stavci 71–72.) ... Slijedi da vrijeme koje je bilo potrebno da domaći sudovi donesu pravomoćno rješenje u ovom predmetu nije zadovoljilo hitnost situacije ...

98. Sud nadalje primjećuje da je člankom 266. Obiteljskog zakona propisano da se u postupcima u obiteljskim stvarima o svim žalbama protiv prvostupanjskih odluka mora odlučiti u roku od šezdeset dana od primitka žalbe ... U ovom predmetu o žalbi podnositelja zahtjeva od 11. lipnja 2014. godine je odlučeno četiri mjeseca i jedanaest dana nakon što je podnesena ... Stoga je očito da, zanemarivanjem tog određenog roka u predmetu podnositelja zahtjeva te neprimjenom postupovnog pravila iz članka 266. Obiteljskog zakona u postupku radi povratka djeteta, domaći sudovi nisu upotrijebili najbrži postupak ...

99. Slijedom navedenog, Sud utvrđuje da ti sudovi nisu poduzeli takve potrebne korake koji su se mogli razumno zahtijevati od njih u danim okolnostima kako olakšali ponovno ujedinjenje između podnositelja zahtjeva i njegovog sina ... Stoga je došlo do povrede pozitivnih obveza države iz članka 8. Konvencije.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

8. Podnositelj je u opširnoj ustavnoj tužbi uglavnom ponovio žalbene razloge, navodeći detaljno činjenični opis konkretnog slučaja. Podnositelj prije svega tvrdi da je postupak koji je prethodio ustavnosudskom u povodu njegovog zahtjeva za vraćanje mlt. C. trajao nerazumno dugo. U tom smislu u ustavnoj tužbi posebno ističe:

»Prije svega, podnositelj drži ključnom povredom u konkretnom slučaju – propust državnih tijela Republike Hrvatske (poglavito sudova) da u razumnom roku odluče o njegovom pravu, a zbog čega u konačnici, stavljajući na stranu druge povrede iz čl. 29. Ustava/čl. 6. Konvencije (osobito povredu prava na ravnopravnost stranaka odnosno na kontradiktornost postupka), podnositelj nije uspio ostvariti svoje pravo koje mu pripada na temelju Haške konvencije o građansko-pravnim aspektima međunarodne otmice djece, te je povrijeđeno i njegovo pravo na obiteljski život iz čl. 8. Konvencije.

Pritom se ističe da je u Haškoj konvenciji naznačen rok koji se smatra razumnim u postupcima koji se vode prema toj Konvenciji, a koji rok iznosi 6 tjedana unutar kojih bi nadležna tijela trebala donijeti odluku. Iako se u složenim predmetima taj rok može produžiti, za što trebaju postojati opravdani razlozi, ističe se da za trajanje postupka od tri godine ni u kojem slučaju ne mogu postojati opravdani razlozi. ...

(...)

Zaključno, podnositelj ističe kako iz predmetnog rješenja Općinskog građanskog suda u Zagrebu, koje je potvrdio Županijski sud, proizlazi da je zahtjev podnositelja odbijen zapravo zbog proteka vremena u kojem je dijete razvilo siguran attachment prema majci, obzirom je od oca zbog protupravnog postupanja B. bilo razdvojeno više od dvije godine, tako da su stvoreni uvjeti iz čl. 13. st. 1. toč. B Haške konvencije – postojanje opasnosti da bi kod djeteta mogla nastupiti psihička trauma zbog povratka u D. ... a do čega je, uzimajući da je mišljenje vještakinje točno, došlo isključivo zbog propusta državnih tijela RH da odluku donesu u roku koji propisuje Haška konvencija, a nikako zbog postupanja podnositelja. Dakle, premda na strani podnositelja nisu postojali nikakvi uvjeti za odbijanje njegovog zahtjeva (po čl. 13. st. 1. toč. B Haške konvencije), isti je zbog postupanja državnih tijela odbijen, dakle protivno načelu pravne sigurnosti i vladavini prava.«

8.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi dalje navodi:

Podnositelj je već detaljno iznio u činjeničnom opisu o tome kako mu je onemogućeno pravo na ravnopravno participiranje u postupku. Naime, iako ga je sud u ponovljenom postupku redovito obavještavao odnosno dostavljao mu podneske protivne strane, nije ga obavijestio o provođenju najznačajnijeg dokaza – vještačenju/opservaciji djeteta, koju je sam predlagao te koja bi, da ga je sud obavijestio i na taj mu način omogućio sudjelovanje u vještačenju/opservaciji, možda drugačije tekla, odnosno rezultirala drugačijim nalazom.

Također se ističe kako je povrijeđeno i pravo podnositelja na provođenje usmene rasprave. Naime, neposredna i usmena rasprava jedan je od temelja poštenog suđenja, ne samo prema domaćim propisima, već i prema Europskoj konvenciji o ljudskim pravima te kao standard prihvaćena u svim suvremenim pravnim sustavima. Na takav način u svojim odlukama rezonira i Europski sud za ljudska prava.

(...)

Naposljetku, ističe se i da se povreda prava na pošteno suđenje očituje u arbitrarnom postupanju, kako prvostupanjskog tako i drugostupanjskog suda. Naime, iz obrazloženja rješenja prvostupanjskog suda vidljivo je da je isti odluku utemeljio na manjkavom nalazu vještaka te na pogrešnoj predodžbi o preraspodjeli tereta dokazivanja, odnosno navodeći kako podnositelj nije učinio nespornim i dokazao da bi majci mlt. C. bio osiguran nesmetan povratak u D., stan i posao, odnosno uvjeti njezine socijalne i financijske samostalnosti za siguran život s mlt. C. u D.

Iz navedenoga proizlazi da bi podnositelj, usprkos utvrđenju suda o tome da je zadržavanje mlt. C. od strane majke bilo protupravno, čime je ona povrijedila podnositeljevo pravo na brigu, da bi mogao ostvariti svoje pravo prema Haškoj konvenciji, B. trebao osigurati stan, posao i financijsku neovisnost u D. Podnositelj ističe da je ovakav zaključak suda više nego apsurdan.«

IV. MJERODAVNO PRAVO

9. Članci 3., 11., 12., 13. i 14. HKoGAMoD-a glase:

»Član 3.

Odvođenje ili zadržavanje djeteta smatrat će se nezakonitim:

a) ako predstavlja povredu prava na brigu što ga je dobila osoba, institucija ili bilo koje drugo tijelo, kolektivno ili pojedinačno, po zakonu države u kojoj je dijete bilo stalno nastanjeno prije odvođenja ili zadržavanja;

b) ako su se u vrijeme odvođenja ili zadržavanja ta prava ostvarivala kolektivno ili pojedinačno, ili bi se bila ostvarivala da nije došlo do odvođenja ili zadržavanja.

(...)«

»Član 11.

Sudski ili upravni organi država ugovornica hitno će provesti postupak za povratak djeteta.

Ako odgovarajući sudski ili upravni organi ne donesu odluku u roku od šest tjedana od dana pokretanja postupka, podnositelj molbe ili centralni izvršni organ države kojoj je poslan zahtjev, na vlastitu inicijativu ili na zahtjev,centralnoga izvršnog organa države koja upućuje zahtjev, ima pravo tražiti obrazloženje zbog odgode. Ako odgovor dobije centralni izvršni organ države kojoj je zahtjev poslan, taj će izvršni organ dostaviti odgovor centralnome izvršnom organu države koja upućuje zahtjev ili podnositelju molbe, ovisno o slučaju.

Član 12.

Ako je dijete nezakonito odvedeno ili zadržano u smislu člana 3., a na dan početka postupka pred sudskim ili upravnim organom države ugovornice u kojoj se dijete nalazi proteklo je manje od jedne godine od dana nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, dotični nadležni organ naredit će hitan povratak djeteta.

(...)

Član 13.

Bez obzira na odredbe prethodnog člana, sudski ili upravni organ države kojoj se šalje zahtjev nije dužan narediti povratak djeteta ako osoba, institucija ili drugo tijelo koje se suprotstavlja njegovu povratku dokaže:

a) da osoba, institucija ili drugo tijelo koje se brine o ličnosti djeteta nije stvarno ostvarivala pravo na brigu u vrijeme odvođenja ili zadržavanja, ili da se bilo složilo ili naknadno pristalo na odvođenje ili zadržavanje;

b) da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak izložio dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi ili na drugi način doveo dijete u nepovoljan položaj.

(...)

Član 14.

Pri utvrđivanju je li došlo do nezakonitog odvođenja ili zadržavanja u smislu člana 3. sudski i upravni organi države kojoj je poslan zahtjev mogu izravno primijeniti pravo, a i sudske ili upravne odluke, bez obzira na to da li se službeno priznaju ili ne u državi u kojoj je stalno mjesto boravka djeteta bez provedbe posebnih postupaka za dokazivanje tog prava ili za priznavanje stranih odluka koji bi inače bili provedeni.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

10. Polazeći od činjenica konkretnog predmeta, presude ESLJP-a (kojom je utvrđena povreda članka 8. Konvencije, koja obuhvaća i članke 6. stavak 1. i 13. Konvencije) i navoda ustavne tužbe, Ustavni sud je u ovom ustavnosudskom postupku razmatrao povrede ustavnih i konvencijskih prava o kojima nije odlučio i dao svoju ocjenu ESLJP.

11. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da su mu osporenim odlukama, povrijeđena prava iz članka 29. stavka 1. Ustava s aspekata zabrane arbitrarnosti u odlučivanju sudova, prava na procesnu ravnopravnost (jednakosti oružja) i prava na kontradiktorno suđenje.

Ustavno pravo na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Obrazloženja sudskih odluka odnosno odluka drugih nadležnih tijela koja ne sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, upućuju na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, u ovom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda bila samo utvrditi može li se način na koji je u konkretnom slučaju proveden postupak odlučivanja o zahtjevu za povrat nezakonito zadržanog mlt. C. odnosno način na koji su sudovi obrazložili svoja rješenja smatrati arbitrarnim i je li takvim postupanjem povrijeđeno pravo podnositelja na pravično suđenje (odlučivanje) zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

11.1. Ustavni sud napominje da u svim postupcima koji se odnose na skrb o djeci, središnje mjesto moraju imati najbolji interesi djeteta te da se eventualne povrede prava na štovanje obiteljskog života iz članka 35. Ustava moraju ispitivati na način da se postupak, koji je prethodio ustavnosudskom postupku, sagledava kao jedinstvena cjelina, neovisno o vrsti postupka (upravni, sudski) i tijelima koja ga provode (tijela socijalne skrbi, sudovi). To stoga jer prilikom odlučivanja o izvršavanju roditeljskih prava država mora uspostaviti pravičnu ravnotežu između interesa djeteta i roditelja, s time da se posebna važnost mora dati najboljem interesu djeteta (stajalište Ustavnog suda izraženo u odlukama broj: U-III-2384/2005 od 16. siječnja 2008., »Narodne novine« broj 20/08., U-III-4784/2013 od 6. ožujka 2014., »Narodne novine« broj 34/14.).

Osnovni cilj HKoGAMoD-a jest da se osigura što hitniji povratak djeteta koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u nekoj državi ugovornici, kao i da se osigura od strane država ugovornica poštivanje prava na brigu i susrete s djetetom sukladno njihovim propisima.

11.2. U presudi Neulinger i Shuruk protiv Švicarske (presuda, 6. srpnja 2010., zahtjev br. 41615/07), ESLJP je zauzeo načelna stajališta u odnosu na međunarodnu otmicu djece navodeći da pozitivna obveza država potpisnica na temelju članka 8. Konvencije, obvezuje države da se »sjedinjenje« roditelja sa svojom djecom, sukladno članku 31. §3 (c) Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora (1969.), tumači u svjetlu Konvencije o pravima djeteta od 20. studenoga 1989. i Haške konvencije o otmici djece.

U nadležnosti je ESLJP-a da ispituje jesu li nadležna domaća tijela koja su provodila postupak, u primjeni i tumačenju odredbi HKoGAMoD-a, osigurala jamstva, posebno ona iz članka 8. Konvencije te je li uspostavljena »pravična ravnoteža« između djeteta i javne vlasti imajući u vidu najbolji interes djeteta.

Najbolji interes djeteta iz perspektive osobnog razvoja ovisit će o različitim individualnim okolnostima: osobito o njegovoj dobi i stupnju ozbiljnosti, prisutnosti ili odsutnosti njegovih roditelja u njegovom okruženju i njegovom iskustvu.

Cilj osiguranja najboljih interesa djeteta u svakom konkretnom slučaju je na nadležnim domaćim tijelima koji su izravno uključeni s osobom na koju se to primjenjuje. Međutim, takva odluka podliježe ocjeni jesu li nadležna tijela postupala u okviru svoje nadležnosti u smislu HKoGAMoD-a, je li postupak pred nadležnim tijelima bio pravičan i omogućavao sudjelovanje osoba u odnosu na koje se isti vodi te jesu li nadležna tijela provela iscrpan dokazni postupak u odnosu na cijelu obiteljsku situaciju i niz faktora (činjenični, emocionalni, psihološki, materijalni i medicinski) te uspostavila ravnotežu i prihvatljiva utvrđenja u odnosu na svaku osobu, vodeći stalnu brigu o odluci koja je u najboljem interesu djeteta u kontekstu njegovog povratka u državu u kojoj je ono imalo zadnji boravak.

12. Razmatrajući osporeno rješenje u svjetlu zahtjeva navedenih u točkama 11.1. i 11.2. odluke te polazeći od činjenica i okolnosti konkretnog slučaja (iz točke 2. odluke), Ustavni sud ocjenjuje, da je Županijski sud u Zagrebu dao ustavnopravno prihvatljive razloge zbog kojih cijeni da u konkretnom slučaju postoje razlozi za odbijanje zahtjeva podnositelja za povratak mlt. C. u D., vodeći pri tom računa o najboljem interesu mlt. djeteta.

Naime, nakon provedenog postupka i pribavljenog mišljenja psihijatra nadležnog Centar za socijalnu skrb i nalaza i mišljenja sudske vještakinje prof. dr. sc. Z., prvostupanjski sud je odlučio da je u najboljem interesu mlt. C. da se ne vrati u D., što je potvrdio i drugostupanjski sud.

Sudovi su prihvatili stručna mišljenja (psihologa nadležnog Centra za socijalnu skrb i prof. dr. sc. Z.) da bi odvajanje mlt. C. od majke s kojom živi od rođenja i njegov povratak u D. bez majke, kod mlt. C. izazvalo traumatske posljedice. Pritom su sudovi imali u vidu i okolnosti da predlagatelj nije učinio nespornim, niti dokazao da bi majci mlt. C. bio osiguran nesmetan boravak u D., stan i posao, odnosno uvjeti njezine socijalne i financijske samostalnosti za siguran život s mlt. C. Stoga je u cilju zaštite najboljeg interesa mlt. C., odbijen podnositeljev zahtjev.

13. Prigovore podnositelja usmjerene na propust sudova da mu je tijekom postupka »onemogućeno pravo na ravnopravno participiranje u postupku« i pravo »na provođenje usmene rasprave«, Ustavni sud ocjenjuje neosnovanima.

Jedna od pretpostavki prava na pravičnost provedenih postupaka pred nadležnim sudovima jest i jednakost stranaka u mogućnosti korištenja procesnih sredstava (jednakost oružja, jednakost sredstava). Ona pretpostavlja razumnu mogućnost stranaka da izlože činjenice i podupru ih svojim dokazima na način da niti jednu od stranaka ne stavljaju u bitno lošiji položaj u odnosu na suprotnu stranku (navedeno stajalište Ustavni sud je izrazio u svojim odlukama broj: U-III-2182/2014 od 17. lipnja 2014., »Narodne novine« broj 108/14., U-III-4806/2011 od 11. lipnja 2014., U-III-3874/2008 od 4. travnja 2012., obje objavljene na www.usud.hr).

13.1. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, ništa ne ukazuje da je podnositelju uskraćena mogućnost da izloži činjenice ili iznese dokaze na način da je stavljen u bitno nepovoljniji položaj, niti je on u ustavnoj tužbi naveo konkretne primjere postupanja ili propusta sudova koji bi doveli u sumnju njihovo postupanje.

Naime, uvidom u pribavljeni spis razvidno je da je podnositelj aktivno sudjelovao u postupku, putem svoje punomoćnice, dostavljao svoje prijedloge u vezi postupka kao i očitovanja na nalaze i mišljenja nadležnog Centra za socijalnu skrb, sudske vještakinje kao i podneske svoje supruge (predloženice), kao i ostalu dokumentaciju za koju je ocijenio da je važna za postupanje.

U brojnim iscrpnim podnescima i detaljnim očitovanjima koje je podnositelj uputio tijekom postupka, nije predložio da se i on uključi u postupak stručne obrade u vezi svog zahtjeva za vraćanje mlt. C., osim u podnesku od 8. travnja 2013. kada je ocijenio nalaz i mišljenje nadležnog Centra za socijalnu skrb »manjkavim i neprofesionalnim« i iskazao svoje mišljenje da bi mlt. C. trebao »biti upućen na obradu od strane nepristranih stručnjaka odnosno institucije koja dosada nije sudjelovala u postupku«. U tom podnesku podnositelj je napomenuo da je »spreman podvrći se obradi, ukoliko se za to ukaže potreba«.

Upravo u vezi te podnositeljeve primjedbe (prijedloga) prvostupanjski sud je zatražio mišljenje i procjenu u vezi vraćanja mlt. C. u D. (u smislu članka 13. stavka 1. točke b) HKoGAMoD-a) od prof. dr. sc. Z. sa užom specijalizacijom iz dječje i adolescentske psihijatrije. Na njen nalaz i mišljenje podnositelj je 22. siječnja 2014. dostavio pisano očitovanje u kojem prije svega ističe da isto nije sačinjeno u duhu HKoGAMoD-a. Pritom napominje da je takav nalaz i mišljenje bio očekivan budući da on nije »imao priliku sudjelovati u obradi kao što je to imala protustranka«, s time da nije predložio provođenje novog vještačenja ili eventualnu dopunu postojećeg nalaza i mišljenja na način da i on kao otac mlt. C. pokaže spremnost da nazoči obradi i bude uključen u postupak obrade.

Naime, Ustavni sud, nakon uvida u spis predmeta, primjećuje da tijekom trajanja postupka (preko tri godine), podnositelj nije ostvario kontakt (posjetima i druženjima) sa mlt. C. (osim putem Skype-a), premda za to nije bilo zapreka niti se predloženica tome protivila.

Nadalje, Ustavni sud primjećuje da je u ponovljenom postupku, predsjednik Općinskog građanskog suda u Zagrebu udovoljio podnositeljevom zahtjevu od 17. listopada 2012. i rješenjem od 21. siječnja 2013. odobrio izuzeće sutkinje koja je odlučivala u prvostupanjskom postupku, a zbog navodne pristranosti.

Stoga, Ustavni sud utvrđuje da osporenim odlukama podnositelju nije povrijeđeno pravo na »jednakost oružja«.

13.2. O proceduralnim propustima nadležnih sudova (provođenje usmene rasprave, arbitrarnost i dr.), koje podnositelj ističe u ustavnoj tužbi, a koje je isticao i u žalbi protiv prvostupanjskog rješenja), detaljno se očitovao Županijski sud u Zagrebu.

U obrazloženju drugostupanjskog rješenja je navedeno:

»Naime, načelo saslušanja stranaka niti po međunarodnom, a niti po nacionalnom pravnom poretku u svojoj podlozi ne podrazumijeva kontradiktorno raspravljanje na način kako ga tumači predlagatelj, već iskazivanje procesno pravne volje poduzimanjem radnji kojim stranka izražava svoje zahtjeve, stajališta, prijedloge, činjenične navode, izjašnjava se o relevantnim pitanjima, reagira na stajališta, zahtjeve, prijedloge, navode i izjašnjenja svog protivnika, a što je predlagatelju omogućeno tijekom prvostupanjskog postupka.

Osim toga, predmetni postupak vezan je za prava djeteta i njegovih roditelja, odnosno osoba pod posebnom zaštitom HKGAMOD, tako da je sud dužan po službenoj dužnosti izviditi sve okolnosti i odnose koji imaju utjecaja na sudsku odluku i u tom cilju može saslušati stranke, svjedoke i druge osobe, koje sudu mogu dati obavijesti, po potrebi i vještake, i na drugi prigodan način pribaviti podatke i isprave, kojim bi se stvar razjasnila, mora uzeti u obzir i one činjenice i okolnosti, koje stranke nisu navele, a za koje je na drugi način saznao, dostavljanje po pravilima o osobnoj dostavi svesti samo na ona pismena za koja je to izričito zakonom određeno ili kad smatra da je zbog priloženih izvornih isprava ili iz kojeg drugog razloga potrebna veća opreznost, a izvođenje dokaza i provođenje izviđaja osloboditi posebnih formalnosti predviđenih ZPP-om (čl. 2/2. HKGAMOD-a u vezi s pravnim pravilima iz paragrafa 2. st. 2. t. 5. i 6., paragrafa 8., paragrafa 21. st. 4. – 7. ZSVP-a, istovjetno čl. 307. – 309. ObZ-a/2003), a što znači da je predlagatelj mogao i bez posebnog poziva suda, kroz cijelo vrijeme trajanja predmetnog postupka pristupiti sudu i neposredno dati izjavu, i/ili je pisano dostaviti pozivom na broj spisa (pravno pravilo iz paragrafa 21. st. 5. ZSVP-u), a što očito nije učinio niti u ponovljenom postupku, a niti naveo koje od spornih (odlučnih) činjenica bi trebalo razjasniti na usmenoj raspravi.

U prilog navedenom svakako valja imati u vidu i da pravni poredak kao međunarodni tako i nacionalni traže da se onaj koji se obraća sudu radi ostvarivanja pravne zaštite ponaša po unaprijed utvrđenim pravilima s obzirom da se samo pridržavanjem istih osigurava jednakost subjekata pred sudom, lojalno korištenje procesnim ovlaštenjima i pravna sigurnost, odnosno pretpostavke za ostvarivanjem pravne zaštite u suštini stvari, da se u pravilu odluke u pravnim stvarima kao što je predmetna donose bez prethodne usmene rasprave (čl. 2/2. HKGAMOD-a u vezi s pravnim pravilom iz paragrafa 21. st. 4. ZSVP-a) i da dokazivanje obuhvaća sve činjenice koje su važne za donošenje odluka po sudu slobodno izabranih dokaznih sredstva (čl. 220. ZPP-a u vezi s pravnim pravilom iz paragrafa 21. st. 1. ZSVP-a).

Stoga, s obzirom da je predlagatelju u predmetnom postupku omogućeno iskazivanje njegove procesno pravne volje (izrazio je svoje zahtjeve, stajališta, prijedloge, činjenične navode, izjasnio se o relevantnim pitanjima, reagira na stajališta, zahtjeve, prijedloge, navode i izjašnjenja predloženice), da je sud mogao i pravilno je donio obrazloženu odluku bez saslušanja stranaka i prethodne usmene rasprave, a nakon što je omogućio strankama da se izjasne o svim odlučnim činjenicama i u prilog dostave odgovarajuće dokaze, to se i predlagateljevi navodi u tom dijelu ukazuju promašenim kako sa stajališta HKGAMOD tako i nacionalnog zakonodavstva.«

14. Stoga sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, činjenična utvrđenja i zauzeta pravna stajališta nadležnih sudova, Ustavni sud ne može utvrditi da nadležni sudovi donoseći osporena rješenja u konkretnom slučaju nisu polazili od najboljih interesa mldb. djeteta, odnosno da nisu vodili računa o pravednoj ravnoteži koja se mora uspostaviti između suprotstavljenih interesa podnositelja ustavne tužbe i predloženice, kao roditelja mlt. C., s jedne strane te najboljeg interesa samog djeteta, s druge strane.

Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da obrazloženja osporenih odluka sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je osporenim rješenjima dana te ne upućuje na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

Slijedom navedenih utvrđenja, ocjena je Ustavnog suda da je i sudski postupak koji je prethodio ustavnoj tužbi vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

S obzirom na prethodna utvrđenja, ustavna tužba u tom je dijelu odbijena na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona (točka I. izreke odluke).

Obrazloženje rješenja

15. ESLJP presudom od 12. ožujka 2015. utvrdio je da je u konkretnom postupku vraćanja djeteta došlo do povrede članka 8. Konvencije (koja obuhvaća i članke 6. stavak 1. i 13. Konvencije).

Za utvrđenu povredu konvencijskih prava ESLJP je dosudio podnositelju na ime pravedne naknade 7.500,00 eura i na ime troškova postupka 2.310,00 eura.

Ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

16. Članak 32. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 32.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ... ustavnu tužbu ako nije nadležan za odlučivanje ... i u drugim slučajevima kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari«.

17. Budući da je tijekom ustavnosudskog postupka, ESLJP donio presudu i utvrdio da je zbog dugotrajnosti postupka vraćanja mlt. C. podnositelju povrijeđeno pavo iz članka 8. u vezi članka 6. stavka 1. i članka 13. Konvencije (članak 29. stavak 1. u vezi s člankom 35. Ustava), u tom dijelu ustavne tužbe prestale su postojati pretpostavke za odlučivanje Ustavnog suda te je tom dijelu, na temelju članka 32. Ustavnog zakona, ustavnu tužbu podnositelja valjalo rješenjem odbaciti.

18. Osporeno rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gžzp-496/14-2 od 20. studenoga 2014. ne predstavlja pojedinačni akt u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona protiv kojeg bi Ustavni sud bio nadležan pružiti ustavnosudsku zaštitu te je na temelju članka 32. Ustavnog zakona i u tom dijelu ustavnu tužbu podnositelja valjalo rješenjem odbaciti.

19. Točke II. izreke odluke i rješenja temelje se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-8175/2014

Zagreb, 28. listopada 2015.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
dr. sc. Snježana Bagić, v. r.

140 30.12.2015 Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-8175/2014 od 28. listopada 2015.

140 30.12.2015 Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-8175/2014 od 28. listopada 2015.