## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-217/1992. od 7. srpnja 1993.

### NN 71/1993 (23.7.1993.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-217/1992. od 7. srpnja 1993.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, rješavajući ustavnu tužbu J. J. iz S.,
na sjednici održanoj 7. srpnja 1993. godine donio je

## ODLUKU

1. Odbija se ustavna tužba.

2. Odluka će se objaviti u "Narodnim novinama" Republike Hrvatske.

Obrazloženje

J. J. iz S. pravodobno je podnijela ustavnu tužbu smatrajući da joj
je povrijeđeno ustavno pravo iz članka 48. Ustave Republike Hrvatske, i
to presudama Općinskog suda u S. broj P-680/90 od 13. veljače 1991. godine,
Okružnog suda u S. broj Gž-1776/91 od 10. svibnja 1991. godine i Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj Rev-2365/91 od 6. veljače 1992. godine.

Presudom Općinskog suda u S. tužena J. J. obvezana je da u roku od 15
dana pod prijetnjom izvršenja isprazni od osoba i stvari prostoriju tužitelja
izgrađenu na čest. zem. 1068/11 k. o. S. u ulici Kozara 1 u S. te je predati
tužitelju na korištenje. Presudom Okružnog suda u S. odbijena je žalba
tužene i u cijelosti potvrđena presuda Općinskog suda u S.

Vrhovni sud Republike Hrvatske odbio je kao neosnovanu reviziju tužene.

Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu zbog bitne povrede postupka,
nedovoljno i pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne primjene
materijalnog prava. U dopuni ustavne tužbe istaknula je da su sudovi povrijedili
njezino ustavno pravo vlasništva priznavši tužitelju aktivnu legitimaciju
u sporu. Pitanje legitimacije tužitelja smatra povredom ustavnih prava
koja su povrijeđena presudama sudova.

Tužbom je trebao biti obuhvaćen i njezin sin a presude nisu smjele glasiti
i na nenominirane osobe nego samo na tuženu, smatra podnositeljica ustavne
tužbe. Time što je tužena pravomoćnom presudom obvezana da spornu prostoriju
isprazni od osoba i stvari, dakle da iseli i sina koji nije nominiran,
smatra da joj je nametnuta protuustavna obveza. Nametanjem ove obveze smatra
da su joj povrijeđena također prava i slobode iz Ustava. Koja su joj prava
i slobode povrijeđena, ne kaže.

Ustavna tužba nije osnovana.

Obrazlažući povredu svog ustavnog prava (vlasništva) tužiteljica tvrdi
da je do povrede došlo zbog toga jer da su sudovi činjenično stanje pogrešno
utvrdili, a materijalno pravo pogrešno primijenili.

Tužiteljica, međutim, gubi iz vida da Ustavni sud cijeni eventualno
postojanje povrede ustavnog prava, u pravilu, na podlozi onih činjenica
koje su utvrđene u pravomoćno okončanom postupku i materijalnog prava koje
je u tom postupku primijenjeno. Samo u slučaju da se zbog netočnih ili
nepotpuno utvrđenih činjenica i pogrešne primjene materijalnog prava pojavi
osnovana sumnja da je došlo do povrede ustavnog prava tužitelja, Ustavni
sud bi bio ovlašten i dužan utvrditi činjenice i primjenom odgovarajućih
propisa utvrditi postojanje povrede ustavnog prava tužiteljice i dalje
postupiti u skladu s odredbama Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske.

Po ocjeni ovoga Ustavnog suda u postupku pred sudovima nije učinjena
bitna povreda postupka koja bi imala za posljedicu povredu prava vlasništva
zajamčenog odredbama članka 48. Ustava Republike Hrvatske.

Ovo pravo podnositeljice ustavne tužbe nije povrijeđeno navedenim presudama
sudova.

Iz obrazloženja tih presuda, posebno iz obrazloženja presude revizijskog
suda, naime, proizlazi da nije sporno da je tužitelj zemljišnoknjižni vlasnik
zgrade - stambenog prostora koja leži na k. č. 1608/11 k. o. S. a ujedno
i korisnik zemljišne čestice. To je utvrđeno i na temelju iskaza podnositeljice
ustavne tužbe iz kojeg iskaza proizlazi da nakon rušenja kuglane (što ju
je tužitelj izgradio) nije ostalo golo zemljište već je ostala sporna građevina
što ju je tužena investiranjem dovela u današnje stanje i u nju uselila.
Time, međutim, podnositeljica ustavne tužbe nije izgradila novi građevinski
objekt na kojem bi gradnjom stekla pravo vlasništva.

Podnositeljica ustavne tužbe nije, dakle, stekla pravo vlasništva na
spornoj građevini, pa, prema tome, navedenim odlukama sudova nije povrijeđeno
njezino pravo vlasništva.

U odnosu na navode istaknute u ustavnoj tužbi da je tužbom u parnici
trebala biti obuhvaćena i treća osoba (njezin sin), valja reći da je to
neodlučno za ovaj ustavnosudski postupak u kojem se raspravlja o eventualnoj
povredi ustavnog prava (vlasništva) tužiteljice, a ne te treće osobe.

Iz navedenih razloga nije bilo mjesta ni privremenoj obustavi izvršenja
navedenih sudskih odluka pa Sud ni taj prijedlog nije prihvatio.

To su razlozi zbog kojih je Sud ustavnu tužbu odbio kao neosnovanu.

Broj: U-III-217/1992.

Zagreb, 7. srpnja 1993.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**Jadranko Crnić, v. r.**

Odluka, NN 71/1993-1477