## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1959/2005 od 30. travnja 2008.

### NN 59/2008 (26.5.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1959/2005 od 30. travnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2029**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Snježana
Bagić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula M. B. iz G., koju zastupa
B. Š., odvjetnik u P., na sjednici održanoj 30. travnja 2008. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukidaju se:
– presuda i rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Revr-708/04-2 od
15. prosinca 2004.;
– presuda i rješenje Županijskog suda u Dubrovniku, broj: Gž-952/04 od 22.
srpnja 2004., u dijelu kojim je potvrđena presuda i rješenje Općinskog suda u
Metkoviću, broj: P-241/04 od 24. svibnja 2004. i
– presuda i rješenje Općinskog suda u Metkoviću, broj: P-241/04 od 24. svibnja
2004., u dijelu pod točkom I. i točkom II. izreke, kojim je odbijen tužbeni
zahtjev za isplatu plaće za razdoblje od 1. kolovoza 1993. pa nadalje.
III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Metkoviću na ponovni postupak.
IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«,

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude i rješenja Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, broj: Revr-708/04-2 od 15. prosinca 2004., kojom je odbijena revizija
podnositeljice (tužiteljice u parničnom postupku) izjavljene protiv presude i
rješenja Županijskog suda u Dubrovniku, broj: Gž-952/04 od 22. srpnja 2004.
Drugostupanjskom odlukom djelomično je uvažena žalba te je u dijelu pod točkom
I. izreke i u dijelu pod točkom II. izreke (kojim je odbijen tužbeni zahtjev za
isplatu plaće (naknade) za razdoblje od 1. kolovoza 1993. pa nadalje) potvrđena
presuda Općinskog suda u Metkoviću, broj: P-241/04 od 24. svibnja 2004. godine.
U preostalom dijelu žalba je uvažena te je ukinuta prvostupanjska presuda pod
točkom II. izreke, kojim je odbijen tužbeni zahtjev za isplatu plaće (razlike
plaće) za razdoblje do 1. kolovoza 1993. i u točki III. izreke, te je predmet u
tom dijelu vraćen prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.
Presudom i rješenjem Općinskog suda u Metkoviću odbačena je tužba podnositeljice
za poništenjem rješenja tuženika od 25. veljače 1993. o prestanku radnog odnosa
podnositeljice i vraćanje podnositeljice na rad (točka I. izreke) te je odbijen
zahtjev podnositeljice za isplatu plaće za razdoblje od rujna 1993. do zaključno
rujna 1999. sa zakonskim zateznim kamatama od dospijeća pojedine plaće pa do
isplate.
2. U bitnome, podnositeljica navodi da postupanje po pogrešnoj uputi o pravnom
lijeku, danoj u rješenju o prestanku radnog odnosa, ne može ići na njezinu štetu
te da zbog toga trpi štetne posljedice. Pozivajući se u ustavnoj tužbi na odluku
Ustavnog suda, broj: U-III-1733/2000 od 24. studenoga 2004., smatra da su sudovi
pogrešno primijenili materijalno pravo kad su odbacili njezinu tužbu, kojom je
tražila poništenje rješenja tuženika o prestanku radnog odnosa te vraćanje
podnositeljice na rad.
Slijedom navedenog, smatra da su joj osporenim rješenjem i presudom Vrhovnog
suda Republike Hrvatske povrijeđena ustavna prava sadržana u odredbama članka
14. stavka 2., članka 18., članka 26., članka 35. članka 54. Ustava, kao i
ustavne odredbe iz članka 5. stavka 2. i članka 19. stavka 1. Ustava. Iz navoda
ustavne tužbe proizlazi da je podnositeljici osporenim odlukama povrijeđeno i
ustavno pravo na pravično suđenje sadržano u odredbi članka 29. stavka 1.
Ustava.

*Ustavna tužba je osnovana.*
3. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnijete na temelju članka
62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu:
Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li
u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno
podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li
sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za
Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o
povredi ustavnog prava.
4. Prema odredbi članka 80. stavka 2. Zakona o osnovnim pravima iz radnog odnosa
(»Narodne novine«, broj 34/91. – u daljnjem tekstu: ZOPRO) prigovor iz stavka 1.
tog članka (protiv odluke o pravima, obvezama i odgovornostima radnika) radnik
podnosi organu utvrđenom općim aktom odnosno kolektivnim ugovorom, u roku od 15
dana od dana uručenja odluke kojom je povrijeđeno njegovo pravo odnosno od dana
kada je saznao za povredu prava.
Prema odredbi članka 83. stavka 2. ZOPRO-a, zaštitu prava pred nadležnim sudom
ne može tražiti radnik koji prethodno nije tražio zaštitu prava pred nadležnim
organom u organizaciji, osim prava na novčano potraživanje.
5. Uvidom u pribavljeni spis Općinskog suda u Metkoviću, broj: P-373/05 razvidno
je da je podnositeljica tužbenim zahtjevom tražila poništenje rješenja tuženika
od 25. veljače 1993. o prestanku radnog odnosa podnositeljice, njeno vraćanje na
rad kod tuženika i isplatu plaće za vrijeme kroz koje nije radila kod tuženika.
U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku utvrđeno je da
podnositeljica nije podnijela zahtjev za zaštitu prava nadležnom tijelu
tuženika, protiv rješenja tuženika od 25. veljače 1993. godine o prestanku
radnog odnosa podnositeljice. Polazeći od mjerodavnog prava u konkretnom
slučaju, na temelju odredbi članka 80. stavka 1. i stavka 2. i članka 83. stavka
2. ZOPRO-a, prvostupanjski sud odbacio je tužbu u dijelu, koji se odnosi na
zahtjev podnositeljice za poništenje odluke o prestanku radnog odnosa i vraćanja
podnositeljice na rad kod tuženika, a odbio je zahtjev u odnosu na isplatu plaće
za vrijeme kroz koje podnositeljica nije radila kod tuženika.
Županijski sud u Dubrovniku ocijenio je da je Općinski sud u Metkoviću pravilno
postupio kada je, temeljem odredbi članka 80. stavka 1. i stavka 2. i članka 83.
stavka 2. ZOPRO-a, odbacio tužbu s tužbenim zahtjev za poništenjem spornog
rješenja i vraćanjem podnositeljice na rad, te odbio tužbu podnositeljice s
tužbenim zahtjevom za isplatu plaće za razdoblje od 1. kolovoza 1993. godine pa
nadalje.
Obrazlažući svoju odluku Županijski sud u Dubrovniku istaknuo je da tuženikova
uputa sadržana u spornom rješenju tuženika o prestanku radnog odnosa, u kojoj je
podnositeljica upućena da može u roku od 15 dana po primitku rješenja podnijeti
zahtjev za zaštitu prava nadležnom sudu, a po kojoj uputi je podnositeljica i
postupila, *»,..nije mogla otkloniti ispunjenje procesne pretpostavke koja
proizlazi iz odredbi članka 80. i 83. ZOPRO da zaštitu prava pred sudom, osim
prava na novčano potraživanje, može u određenom roku tražiti samo radnik koji je
prethodno tražio zaštitu prava pred nadležnim tijelom poslodavca.«*
U odnosu na zahtjev za isplatu određenih svota i na ime razlike plaće ostvarene
do 31. srpnja 1993., u vrijeme kad je podnositeljica još bila u radnom odnosu
kod tuženika, te za razdoblje nakon 31. srpnja 1993., Županijski sud u
Dubrovniku utvrdio je da taj dio tužbenog zahtjeva »nije bilo pravilno odbiti s
istim obrazloženjem« te je u tom dijelu ukinuo prvostupanjsku presudu i predmet
vratio sudu prvog stupnja na daljnje postupanje.
Odbijajući reviziju podnositeljice, Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrdio je
kako od strane drugostupanjskog suda nije ostvaren niti jedan revizijski razlog
iz članka 385. stavka 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj
53791., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03.).
Obrazlažući osporenu presudu i rješenje Vrhovni sud Republike Hrvatske istaknuo
je:
*»Ovaj sud prihvaća pravno shvaćanje nižih sudova, jer traženje zaštite prava
pred nadležnim tijelom poslodavca (osim u odnosu na novčano potraživanje)
predstavlja procesnu pretpostavku za pokretanje sudskog postupka, koju
tužiteljica nesumnjivo nije ostvarila prije podizanje tužbe sudu kad nije
zatražila zaštitu prava kod tuženika. Pogrešna uputa tuženika... ne može
opravdati preskakanje zakonom propisanog postupka, jer poslodavac nedavanjem
odgovarajuće upute odnosno davanjem pogrešne upute u svojoj odluci, ne može
mijenjati zakonom propisani postupak odnosno potrebu ostvarivanja procesne
pretpostavke koja je neophodno potrebna da bi se mogla tražiti sudska zaštita
koja pripada radniku u slučaju povrede njegovog prava i radnika nepoznavanje
navedenog zakonskog propisa ne može ispričati čak ni u slučaju ako je uputa
poslodavca bila pogrešna.«*
6. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 29. stavka 1. Ustava,
Ustavni sud je utvrdio da je osporenim odlukama podnositeljici u konkretnom
slučaju povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.
U razmatranju osnovanosti predmetne ustavne tužbe, Ustavni sud je imao u vidu
razloge koji govore protiv, ali i one koji govore u prilog usvajanju ustavne
tužbe.
6.1. Ocjena je Ustavnog suda da protiv ustavne tužbe napose govore ovi razlozi:
6.1.1. Građani (njihovi zastupnici) moraju poznavati pravo (ignorantio iuris
nocet); stoga je i podnositeljica ustavne tužba mogla i trebala znati da
pogrešna uputa prvostupanjske odluke poslodavca (ne prigovor drugostupanjskom
tijelu samog poslodavca, nego upućivanje na sudsku tužbu) predstavlja pravnu
grešku koju je sama mogla ispraviti tako da je umjesto sudske tužbe podnijela
prigovor drugostupanjskom tijelu poslodavca (u radnom pravu, uostalom, postojalo
je i postoji gotovo notorno stanje da je radnopravni postupak kod poslodavca
drugostupanjski).
6.1.2. Uputa (pouka) o pravnom lijeku nije esencijalni dio čak niti sudske
parnične odluke (arg. iz čl. 337. stavka 3. i 338. stavka 1. ZPP-a; tako i Triva-Dika,
Građansko parnično procesno pravo, Zagreb, 2004., str. 200.) pa onda pogotovo ne
može biti kod odluke poslodavca koji nije državni organ i od kojeg se ne može
tražiti veća postupovna jamstva nego što ih daje sud.
6.1.3. Osporenim postupcima redovnih sudova nisu sudovi bili ti koji su
podnositeljicu spriječili u pravu na pristup sudu (isto shvaćanje Europskog suda
za ljudska prava *Case of Perez de Rada Cavanilles v. Spain (116/1997/900/1112)
od 28. listopada 1998. i u presudi Case of Zvolsky and Zvolska v. The Czech
Republic (46129/00) od 12. studenoga 2002.*
Relevantna povreda konvencijskog i ustavnog prava na pristup sudu može
predstavljati samo odluka nekog od sudova.
6.2. No, s druge strane, ovaj Ustavni sud ocjenjuje da u konkretnom slučaju
pretežu razlozi u prilog usvajanju ustavne tužbe, a oni su sljedeći:
6.2.1. Zabluda o pravu (error iuris) u suvremenom pravu postaje moguća
relevantna zabluda kao i zabluda o činjenicama (arg. iz članka 280. stavka 1.
ZOO, »Narodne novine«, broj 35/05.); u konkretnom slučaju nema dvojbe da bi
podnositeljica predmetne ustavne tužbe bila podnijela prigovor drugostupanjskom
tijelu poslodavca da spornom (pogrešnom) pravnom uputom nije usmjerena izravno
na sud.
6.2.2. Uputa o pravnom sredstvu, doduše, nije esencijalni dio sudske parnične
odluke, ali valja uzeti da jeste esencijalni dio odluke poslodavca kada on
odlučuje o pravu svog radnika: Zakon koji je važio u to vrijeme (ZOPRO) je,
uostalom, u članku 78. izričito naveo da se odluka o prestanku radnog odnosa i
razlozi za donošenje te odluke moraju dostaviti radniku u pisanom obliku i s
poukom o pravu na prigovor (Zakon je ovakvom formulacijom uputu o pravnom
sredstvu učinio bitnim dijelom odnosne odluke pa je izostanak pravilne upute u
predmetnom slučaju toliko veliki nedostatak da dovodi u pitanje i samu pravnu
egzistentnost takve odluke).
6.2.3. Hrvatski sudovi imaju pravo i obvezu međusobne suradnje pa tako npr. ako
zaprime stvar za koju nisu nadležni trebaju je ustupiti sudu koji je nadležan; u
konkretnom slučaju trebali su zaprimljenu tužbu shvatiti kao prigovor u smislu
ZOPRO-a i dostaviti ju drugostupanjskom tijelu poslodavca (poslodavac, istina,
nije »drugi sud« pa niti »drugi državni organ«, ali su ustavne obveze pravičnog
sudskog postupanja iz članka 29. stavka 1. Ustava i načelo privatnog prava o
savjesnosti i poštenju (članka 4. ZOO) svakako nalagali takvo postupanje koje je
izostalo).
6.2.4. U predmetnoj stvari je posve razvidno da je podnositeljici ustavne tužbe
izravno onemogućen pristup sudu. Nisu to, doduše, učinili sudovi neposredno (oni
su samo primijenili pravilo o odbacivanju tužbe zbog nekorištenja
drugostupanjskog radnopravnog postupka kod poslodavca), ali je učinak posve
identičan kada je pristup sudu onemogućen zbog pogrešne upute poslodavca koji je
zapravo (zajedno sa sudom) dio mehanizma ostvarivanja prava i obveze iz radnog
odnosa.
7. Ocjena je Ustavnog suda da su razlozi navedeni pod 6.2. (1. – 4.) ove odluke
pravno izrazito pretežavajući i da opravdavaju usvajanje ustavne tužbe.
Ovo će usvajanje biti od značaja za ostvarivanje pravnih interesa podnositeljice
ustavne tužbe u konkretnom slučaju, ali i za dalje moguće slučajeve nastale u
vrijeme važenja ZOPRO-a (Zakon bio na snazi do 1. siječnja 1996., a novi Zakon o
radu je u odredbi članka 240. stavka 1. propisao da će se postupci ostvarivanja
i zaštite prava zaposlenika, započeti prije početka primjene ovoga Zakona,
dovršiti po odredbama zakona koji važe do dana početka primjene ovoga Zakona,
ako ovim Zakonom određeno pravo nije uređeno za zaposlenika na povoljniji
način).
8. Utvrdivši povredu članka 29. stavka 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao
eventualnu povredu ostalih ustavnih prava istaknutih u ustavnoj tužbi.
9. Na temelju odredaba članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u
izreci (točke I. do III.). Točka IV. izreke temelji se na odredbi članka 29.
Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1959/2005
Zagreb, 30. travnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 59/2008-2029
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)