## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1012/2004 od 17. siječnja 2008.

### NN 18/2008 (13.2.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1012/2004 od 17. siječnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**600**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjed­nica Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Ivan Matija i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća,
u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Š. F. iz P., na sjednici održanoj
17. siječnja 2008. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se presuda Županijskog suda u Puli, broj: Gž-2778/02-2 od 8. ožujka
2004. godine, te se predmet vraća Županijskom sudu u Pulu na ponovno
odlučivanje.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u Puli, broj: Gž-2778/02-2
od 8. ožujka 2004. godine, kojom je prihvaćena žalba tužitelja – protutuženika
Republike Hrvatske i preinačena presuda Općinskog suda u Puli, broj: P-6/02 od
22. svibnja 2002. godine, na način da je usvojen tužbeni zahtjev tužitelja i
poništen Ugovor o zamjeni stanova od 12. lipnja 1991. godine, zaključen između
D. P. i podnositelja ustavne tužbe (tuženik – protutužitelj u parničnom
postupku), te je naloženo podnositelju da iseli iz stana u P., Sv. P. 1, II.
kat, stan broj 152 i preda ga tužitelju slobodnog od osoba i stvari (točka 1.
izreke), te je odbijen podnositelj s protutužbenim zahtjevom da je na tom stanu
stekao stanarsko pravo (točka 2. izreke). Istom presudom podnositelj je obvezan
naknaditi parnični trošak tužitelju.
Prvostupanjskom presudom odbijen je tužiteljev tužbeni zah­tjev, kojim je
zahtijevao poništenje Ugovora o zamjeni stanova od 12. lipnja 1991. godine,
zaključenog između D. P. i podnositelja i iseljenje podnositelja iz stana u P.,
Sv. P. 1, II. kat, stan broj 152 koji je dužan predati tužitelju slobodnog od
osoba i stvari kao i naknaditi mu parnični trošak. Točkom II. izreke presude
usvojen je protutuž­beni zahtjev podnositelja kojim je utvrđeno da je
podnositelj stekao stanarsko pravo na navedenom stanu. Tužitelj je obvezan
podnositelju naknaditi parnični trošak (točka III. izreke).
2. Podnositelj smatra da su mu osporenom presudom, zbog pogrešne primjene
materijalnog prava i pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja, povrijeđena ustavna
prava propisana člancima 14. stavkom 2. i 16. Ustava Republike Hrvatske, te
članci 3. i 5. stavka 2. Ustava.
U ustavnoj tužbi podnositelj iznosi tijek parničnog postupka i ponavlja žalbene
razloge. Ističe da je na temelju valjanog pravnog posla, Ugovora o zamjeni
stanova, ušao u posjed i korištenje spornog stana. Navodi da je Županijski sud u
Puli pogrešno primijenio materijalno pravo, kada mu nije priznato stanarsko
pravo na navedenom stanu i kada je poništen Ugovor o zamjeni stanova na temelju
kojeg je on to pravo stekao. Ističe da je zamjena stanova izvršena u skladu s
odredbama Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine«, broj 51/85., 42/86.,
22/92. i 70/93.).
Zbog navedenih razloga podnositelj osporava utemeljenost osporene presude i
predlaže njezino ukidanje.
3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Puli,
broj: Ps-6/02.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako
smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o
njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom (ustavno pravo).
U ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom Ustavni sud ispituje
eventualne povrede samo onih ustavnih prava koja podnositelj navede u ustavnoj
tužbi, istodobno označujući mjerodavne odredbe Ustava u kojima su ta prava
zajamčena. Pri tome se Ustavni sud, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li
sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za
Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o
povredi ustavnog prava.
5. Uvidom u osporenu presudu i dokumentaciju koja prileži spisu predmeta
razvidno je sljedeće:
– tužitelj – protutuženik je vlasnik troiposobnog stana u P., B. K. 8 (sada Sv.
P. 1), čiji je nositelj stanarskog prava bio D. P. i dvosobnog stanu u P., B. E.
K. 33 (sada K. 39), čiji je nositelj stanarskog prava bio podnositelj;
– dana 12. lipnja 1991. godine D. P. i podnositelj zaključili su Ugovor o
zamjeni navedenih stanova, na koji ugovor je davatelj stanova na korištenje dao
suglasnost (ovjeren po Komandi garnizona Pula, potpisom i pečatom) i na temelju
kojeg podnositelj sada koristi stan u P., Sv. P. 1;
– D. P. ne koristi stan u koji je zamjenom trebao useliti već je trajno napustio
Republiku Hrvatsku, a taj stan sada koristi V. V. koji joj je dat na korištenje
rješenjem tužitelja, broj: 454-1 od 15. srpnja 1991. godine (u predmetu
Općinskog suda u Puli, broj: P-171/00 pravomoćnom presudom odbijen je zahtjev
tužitelja protiv V. V. za iseljenje iz tog stana, jer je utvrđeno da je stekla
stanarsko pravo na tom stanu na temelju valjanog rješenja o ustupu stana u
otkup, a u koji je uselila prije 24. srpnja 1991. godine).
Na temelju utvrđenog činjeničnog stanja Općinski sud u Puli presudom, broj:
P-2939/95 od 9. travnja 1998. godine, utvrdio je da je Ugovor o zamjeni stanova
od 12. lipnja 1991. godine valjana prav­na osnova za korištenje stana, te je
odbijen tužbeni zahtjev tužitelja kojim je tražio poništenje Ugovora o zamjeni
stanova sklopljenog između D. P. i podnositelja uz nalog da podnositelj iseli iz
stana u P., B. K. 7 i prihvaćen je protutužbeni zahtjev podnositelja na
utvrđenje da je stekao stanarsko pravo na navedenom stanu.
Županijski sud u Puli rješenjem, broj: Gž-1155/98-2 od 28. rujna 1998. godine,
prihvatio je žalbu tužitelja, ukinuo prvostupanjsku presudu i predmet vratio na
ponovno suđenje, s uputom da u ponovljenom postupku sud treba utvrditi je li se
u konkretnom slučaju radilo o simuliranoj zamjeni stanova, te je li suglasnost
na Ugovoru o zamjeni stanova data nakon stupanja na snagu Uredbe o zabrani
raspolaganja nekretninama na teritoriju Republike Hrvatske, koja je stupila na
snagu 24. srpnja 1991. godine (»Narodne novine«, broj 36/91.).
Postupajući po uputi Županijskog suda, Općinski sud u Puli u ponovljenom i
dopunjenom postupku nesporno je utvrdio da je davatelj stanova na korištenje,
Komanda garnizona Pula, suglasnost na zamjenu navedenih stanova dao prije 24.
srpnja 1991. godine (kao datuma do kada je Komanda garnizona Pula mogla
raspolagati stanovima u skladu s Uredbom o zabrani raspolaganja nekretninama na
teritoriju Republike Hrvatske). Sud je nadalje utvrdio da Ugovor o zamjeni
stanova nije simuliran, budući da su u trenutku njegovog zaključivanja
podnositelj i D. P. imali namjeru izvršiti zamjenu stanova. Ugovor o zamjeni
stanova je i izvršen, budući da je podnositelj uselio u zamijenjeni stan, a u
njegov stan uselila je V. V. koja je, nakon što je D. P. predao stan davatelju
stana na korištenje, dobila valjano rješenje za njegovo korištenje (rješenje
davatelja stana na korištenje od 15. srpnja 1991. godine, kojim joj se ustupa u
otkup taj stan). Slijedom utvrđenog Općinski sud u Puli presudom, broj:
P-2082/98 od 2. prosinca 1999. godine, odbio je tužbeni zahtjev tužitelja i
usvojio protutužbeni zahtjev podnositelja.
Odlučujući o žalbi tužitelja Županijski sud u Puli rješenjem, broj: Gž-1361/00-2
od 10. prosinca 2001. godine, usvojio je žalbu, ukinuo prvostupanjsku presudu u
cijelosti i predmet vratio tom sudu na ponovno suđenje s uputom prema kojoj će
sud utvrditi je li tuženik stekao stanarsko pravo na spornom stanu u skladu s
odredbom članka 71. stavka 5. Zakona o stambenim odnosima (kojom je propisano da
se stanarsko pravo na osnovi valjanog ugovora o zamjeni stanova stječe danom
useljenja u zamijenjeni stan), budući da je Uredba o zabrani raspolaganja
nekretninama na teritoriju Republike Hrvatske stupila na snagu 24. srpnja 1991.
godine. Pored navedenog, u odnosu na utvrđenje prvostupanjskog suda da se ne
radi o simuliranoj zamjeni stanova, Županijski sud je obvezao prvostupanjski sud
da za to utvrđenje u presudi dade »jače« i »uvjerljivije razloge«.
U ponovljenom postupku, nakon provedenog dokaznog postup­ka, Općinskog sud u
Puli je (treći put) presudom, broj: P-6/02 od 22. svibnja 2002. godine, usvojio
protutužbeni zahtjev podnositelja i odbio tužbeni zahtjev tužitelja, budući da
je nesporno utvrdio da je na temelju valjanog Ugovora o zamjeni stanova
podnositelj uselio u stan u P., B. K. 8 (sada Sv. P. 1) prije 24. srpnja 1991.
godine, pa je time stekao stanarsko pravo na tom stanu u skladu s člankom 71.
stavkom 5. Zakona o stambenim odnosima. Pri tome sud je ocijenio neosnovanom
tvrdnju tužitelja da bi se radilo o simuliranoj zamjeni stanova budući da, osim
pretpostavki tužitelja u tom smislu, tužitelj sudu nije pružio niti jedan
valjani dokaz.
6. Osporenom presudom, Županijski sud u Puli prihvatio je žalbu tužitelja –
protutuženika i preinačio presudu Općinskog suda u Puli, broj: P-6/02 od 22.
svibnja 2002. godine, na način da je usvojio tužbeni zahtjev tužitelja i odbio
protutužbeni zahtjev podnositelja. Županijski sud je zauzeo stajalište da je
prvostupanjski sud pravilno utvrdio sporne i odlučne činjenice, ali da je izveo
pogrešan zaključak i pogrešno primijenio materijalno pravo. Naime, prema
stajalištu Županijskog suda zamjena navedenih stanova nije pravno valjana i to,
između ostalog, iz razloga što nema valjane suglasnosti bivše JNA na navedenu
zamjenu, nema sigurnih dokaza da je podnositelj uselio u zamjenom dobiven stan
prije 24. srpnja 1991. godine, te »da nije ispunjen smisao zamjene stanova«. U
obrazloženu presude, između ostaloga, se navodi:
*»Nema, uz to, sigurna dokaza da je i takova zamjena pravno perfektuirana i
realizirana do 24. srpnja 1991. godine kada je stupila na snagu Uredba o zabrani
raspolaganja nekretninama.*
*Dokazivanje relevantnih činjenica postupovna je zadaća stranaka i suda. No, u
užem postupovnom smislu, teret je dokaza ovih činjeničnih tvrdnji na tuženiku
koji se poziva da je valjano stekao stanarsko pravo. Ako to nije stekao, u
spornom je stanu bespravno.
Sud prvog stupnja uzima da je suglasnost za zamjenu (ipak) postojala i da je
tuženik uselio prije 24. srpnja 1991. godine. Drugostupanjski sud sam ne može
mijenjati utvrđene činjenice, ali može iz njih izvući pravni zaključak.
Konkretan zaključak: da sporna zamjena stanova nije bila pravovaljana, da je
bila simulirana (prividna, fiktivna) pa da – čak i da je postojala nekakva
usmena suglasnost na zamjenu bivše JNA i da je tuženik eventualno i uselio prije
24. srpnja 1991. godine – ne može biti pozitivno sankcionirana, tj. ne može
tuženiku dati svojstvo stanara na spornom stanu.
Sporni pravni posao zamjene stanova nema:
– prave volje na zamjenu (arg. iz čl. 66. ZOO) i
– nema causae (svrhe) ugovora o zamjeni (arg. iz st. 1. čl. 51., st.1. čl. 552.
ZOO).*
*Dubioza oko navedene suglasnosti bivše JNA i oko datuma useljenja tuženika (bez
obzira što sud prvog stupnja pobijanom presudom uzima da su ovi uvjeti
ispunjeni, a ovaj sud sam ne može utvrđivati drugačije stanje činjenica) samo
potvrđuje da sporna zamjena stanova nije bila valjana.«.*
7. Na temelju analize cjelokupnog spisa predmeta, svih odluka donesenih u
konkretnom slučaju, napose osporene presude, mjerodavnih zakonskih propisa, te
navoda i razloga ustavne tužbe, Ustavni sud je utvrdio da je podnositelju
osporenom presudom povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom, zajamčeno
člankom 14. stavkom 2. Ustava.
Županijski sud u Puli u osporenoj presudi zauzeo je stajalište da su
nižestupanjski sudovi potpuno i pravilno utvrdili činjenično stanje, ali su
pogrešno primijenili materijalno pravo.
Međutim, Županijski sud u osporenoj presudi nije naveo niti obrazložio svoje
pravno stajalište. Drugim riječima Županijski sud, prema ocjeni Ustavnog suda, u
osporenoj presudi nije se očitovao o bitnim pitanjima za odlučivanje o biti
stvari (između ostaloga, o suglasnosti koju je na Ugovor o zamjeni navedenih
stanova od 12. lipnja 1991. godine dao davatelj stanova (Komanda garnizona
Pula), i na temelju kojeg podnositelj sada koristi stan u P., Sv. P. 1, kao i na
činjenicu da raniji stan podnositelja sada koristi V. V., koji je taj stan
dobila na korištenje 15. srpnja 1991. godine i na kojem je stekla stanarsko
pravo na temelju valjanog rješenja davatelja stanova o ustupu stana u otkup, u
koji je uselila prije 24. srpnja 1991. godine.
Nadalje, Županijski sud nije uzeo u obzir niti se u obrazloženju osporene
presude na bilo koji način očitovao o okolnostima vezanim uz prethodno
pravovaljano stečeno pravo podnositelja na korištenje (prvotno mu dodijeljenog)
stana iz stambenog fonda bivše JNA (sada Republike Hrvatske – Ministarstva
obrane), iz kojeg proizlazi i pravo podnositelja da mu se prizna svojstvo
nositelja stanarskog prava.
U konkretnoj pravnoj situaciji, odbijanje Županijskog suda da podnositelju
prizna stanarsko pravo na stanu u P. ne mogu se opravdati ustavnopravno
prihvatljivim razlozima. Ni iz obrazloženja osporene presude ni iz spisa
predmeta nisu razvidni opravdani razlozi zbog kojih se podnositelju uskraćuju
prava na spornom stanu, a ponajmanje su razvidni razlozi koji bi mogli opravdati
posljedice što ih osporena presuda ima za podnositelja.
Konačno, osporenom presudom preinačena je presuda suda prvog stupnja na štetu
podnositelja s obrazloženjem da se u konkretnom slučaju radilo o simuliranoj
zamjeni stanova i da na tom stanu podnositelj nije mogao steći stanarsko pravo.
S druge strane, međutim, rješenje tužitelja o ustupanju ranijeg stana
podnositelja u otkup V. V. od 15. srpnja 1991. godine, doneseno mjesec dana
nakon zaključenja Ugovora o zamjeni stanova, proizvelo je pravne učinke,
rezultirajući stjecanjem stanarskog prava V. V.
Županijski sud u Puli na taj je način povrijedio ustavno pravo podnositelja na
jednakost pred zakonom, zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.
8. S obzirom na činjenicu da su u ustavnosudskom postupku utvrđene prethodno
navedene povrede ustavnih prava podnositelja, Ustavni sud nije razmatrao
eventualno postojanje drugih povreda ustavnih prava koje je podnositelj istaknuo
u ustavnoj tužbi.
9. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.
Odluka o objavi iz točke III. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1012/2004
Zagreb, 17. siječnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica Vijeća
**Agata Račan**, v. r.

Odluka, NN 18/2008-600
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)