## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-107/1995, U-I-336/2000 od 19. lipnja 2002.

### NN 86/2002 (19.7.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-107/1995, U-I-336/2000 od 19. lipnja 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1440

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu
Smi­ljko Sokol, predsjednik Suda, te suci Marijan Hra­njski, Petar Klarić,
Mario Kos, Jurica Malčić, Ivan Matija, Ivan Mrko­njić, Jasna Omejec, Že­ljko
Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Vice Vukojević i Milan Vuković, odlučujući
u povodu prijedloga za pokreta­nje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s
Ustavom, na sjednici održanoj dana 19. lip­nja 2002. godine, donio je

## ODLUKU

I. Utvrđuje se da za vrijeme važe­nja
odredba članka 174. stavka 1. Zakona o obrani (»Narodne novine«, broj 74/93 –
pročišćeni tekst, 57/96, 31/98, 78/99 i 16/01), u dijelu u kojem se odnosila na
odredbu članka 173. stavka 1. točke 2. tog Zakona, nije bila suglasna s
odredbama članka 28. i članka 30. Ustava Republike Hrvatske.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazlože­nje

1. Ante Banovac iz Splita, zastupan od Srđana
Brajevića, odvjetnika u Splitu, 30. siječ­nja 1995. godine, podnio je prijedlog
za pokreta­nje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 174. stavka 1.
Zakona o obrani (»Narodne novine«, broj 74/93 – pročišćeni tekst). Dana 14. ožujka
2000. godine zaprim­ljen je prijedlog za pokreta­nje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom navedene odredbe, podnesen od strane Slavka Rebrine iz
Petrijevaca.

Osporavana odredba glasila je:

Članak 174.

»Službeniku Ministarstva obrane prestaje
radni odnos po sili zakona, ako prestane ispu­njavati posebne uvjete iz članka
42. i 173. ovoga Zakona«.

2. U svojim prijedlozima predlagate­lji
ističu da je odredbom članka 173. stavka 1. točkom 2. Zakona o obrani bilo
propisano kako se na rad u Ministarstvo obrane može primiti osoba koja osim
uvjeta određenih zakonom za službenika državne uprave, ispu­njava i uvjet da
protiv ­nje nije otvorena istraga, odnosno da se ne vodi kazneni postupak za
kaznena djela protiv službene dužnosti, protiv života i tijela, protiv javnih
ovlašte­nja i kaznena djela protiv oružanih snaga, te za kaznena djela izvršena
iz koristo­ljub­lja ili izvršena iz nečasnih pobuda.

S obzirom na sadržaj odredbe članka 174.
stavka 1. Zakona o obrani, predlagate­lji zak­ljučuju da službeniku
Ministarstva obrane, po sili zakona, prestaje radni odnos i za slučaj kada je
protiv ­nje­ga otvorena istraga, odnosno pokrenut kazneni postupak za zakonom
određena kaznena djela.

Prema miš­lje­nju predlagate­lja, primjena
osporavane odredbe ima za pos­ljedicu prestanak radnog odnosa po sili samog
zakona, iako otvara­nje istrage, odnosno provođe­nje kaznenog postupka za određena
kaznena djela, još ne znači da će osoba protiv koje se postupak vodi biti  i pravomoćno osuđena.

Podnosite­lji napomi­nju da osporavana
odredba u svom sadržaju nije suglasna s odredbom članka 28. Ustava, prema kojoj
je svatko nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se
pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi kriv­nja. Prema ­njihovom miš­lje­nju,
nije u suglasju s navedenim us­tav­nim jamstvima da otvara­nje istrage ili provođe­nje
kaznenog postupka po samom zakonu dovodi do prestanka radnog odnosa, iako ishod
navedenih rad­nji još ne konstituira kriv­nju osum­njičenika. Ovakvim propisiva­njem
zakonodavac je, prema miš­lje­nju predlagate­lja, zanemario predmijevu
nevinosti, kao jedno od osnovnih načela kaznenog postupka.

Nada­lje, predlagate­lj Ante Banovac
samostalno upućuje na nesuglasje osporavane odredbe s odredbom članka 30.
Ustava. Člankom 30. Ustava utvrđeno je da kaznena osuda za teška i osobito nečasna
kaznena djela može, u skladu sa zakonom, imati za pos­ljedicu gubitak stečenih
ili zabranu stjeca­nja na određeno vrijeme nekih prava na obav­lja­nje određenih
poslova, ako to zahtijeva zaštita pravnog poretka.

Prema miš­lje­nju predlagate­lja, iz
navedene ustavne odredbe proizlazi kako samo kaznena osuda može imati za pos­ljedicu
gubitak ili ograniče­nje određenih prava, dok propisiva­nje ograničava­nja stečenih
prava preko ili pored mjere određene odredbom članka 30. Ustava, nije u
suglasju s tom ustavnom odredbom.

3. Zak­ljučno, slijedom iznesenoga,
predlagate­lji su predložili Sudu pokrenuti postupak za ocjenu suglasnosti s
Ustavom odredaba članka 174. stavka 1. Zakona o obrani (»Narodne novine«, broj
74/93 – pročišćeni tekst, 57/96, 31/98, 78/99 i 16/01), u dijelu u kojem se je
ona odnosila na odredbu članka 173. stavka 1. točke 2. istog Zakona o obrani,
te osporavanu odredbu ukinuti.

4.
Predlagate­lj Ante Banovac podnio je i prijedlog da do donoše­nja konačne
odluke u konkretnom slučaju, Sud privremeno obustavi izvrše­nje pojedinačnih
akata ili rad­nji koje se poduzimaju na osnovi osporavane odredbe Zakona o
obrani, cijeneći da bi ­njihovim izvrše­njem za izvršenike nastupile teške i
nepoprav­ljive pos­ljedice, a sukladno odredbi članka 18. tada važeće­g Ustav­nog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 31/91), a
sada članka 45. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst).

5.
Postupajući po prijedlogu predlagate­lja Ante Banovca Sud je rješe­njem, broj:
U-I-107/1995 od 14. svib­nja 1997. godine (»Narodne novine«, broj 75/97 od 21.
srp­nja 1997. godine), pokrenuo postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka
174. stavka 1. Zakona o obrani (»Narodne novine«, broj 74/93 – pročišćeni tekst).

Ocje­njujući navode predlagate­lja kroz
odredbe članka 28. i članka 30. Ustava, te sadržaja članka 174. stavka 1.
Zakona o obrani, Sud je u navedenom rješe­nju utvrdio da postoji dvojba glede
suglasnosti s Ustavom osporavane odredbe, izrazivši sum­nju da iz naznačenih
odredaba Ustava ne proizlazi mogućnost da otvara­nje istrage, provođe­nje
kaznenog postupka kao i nepravomoćna sudska presuda mogu biti razlogom
prestanka radnog odnosa po sili samog zakona.

Donoseći rješe­nje o pokreta­nju postupka,
Sud je odredio da tijekom ustavnosudskog postupka va­lja ocijeniti ustavnost
navedene odredbe Zakona o obrani sa stajališta jesu li Ustavom zajamčene osobne
i političke slobode i prava osporavanom odred­bom ograničena izvan granica i
protivno ustavnim određe­njima glede konstituira­nja kriv­nje počinite­lja
kaznenog djela tek po pravomoćnosti sudske presude, kao i u vezi s nastupom
pravnih pos­ljedica osude za poči­njeno kazneno djelo.

6. U međuvremenu Hrvatski sabor je na
sjednici održanoj 19. ožujka 2002. godine donio Zakon o obrani koji je objav­ljen
u »Narodnim novinama«, broj 33/2002 od 29. ožujka 2002. godine. Prema odredbi članka
147. novog Zakona o obrani, danom stupa­nja na snagu tog Zakona, između
ostaloga, prestao je važiti Zakon o obrani (»Narodne novine«, broj 74/93 – pročišćeni
tekst 57/96, 31/98, 78/99 i 16/01). Sukladno odredbi članka 149. novog Zakona o
obrani, on je stupio na snagu osmoga dana od dana ­nje­gove objave u »Narodnim
novinama«.

7. Iako je osporavana odredba stupa­njem
na snagu Zakona o obrani (»Narodne novine«, broj 33/02) prestala biti sastavnim
dijelom pravnog poretka Republike Hrvatske, Sud ima dužnost dovršiti pokrenuti
postupak ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom.

Prema odredbi članka 57. stavka 1.
Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02) u slučaju da je postupak za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom,
pokrenut pred Ustavnim sudom, a taj zakon nadležno tijelo ukine ili izmijeni
prije okonča­nja postupka pred Ustavnim sudom, Ustav­ni sud dovršit će
pokrenuti postupak. Sukladno odredbi stavka 2. navedenog članka Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, u slučaju utvrđe­nja neustavnosti ukinutog
ili izmije­njenog zakona, Ustavni sud donijet će odluku o ­nje­govoj neustav­nosti
ili nezakonitosti.

*Prijedlozi su osnovani.*

8. Teme­ljno načelo koje uređuje odnos
prema osobama okriv­ljenima za poči­nje­nje kaznenog djela sadržano je u članku
28. Ustava kojim se utvrđuje predmijeva nevinosti, odnosno ustav­no pravilo
prema kojem je svatko nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno
djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi kriv­nja. Prema
navedenom načelu, otvara­nje istrage, vođe­nje sudbenog postupka, prizna­nje,
pa niti sama nepravomoćna sudska presuda još ne konstituiraju kriv­nju okriv­ljenika.
Sukladno navedenoj ustavnoj odredbi, tek po pravo­moćnosti sudske presude određena
se osoba može smatrati krivom za poči­njeno kazneno djelo.

U modernim kaznenopravnim sustavima za kaž­njava­nje
počinite­lja kaznenih djela nije dovo­ljno da je poči­njeno djelo samo po sebi
protupravno. Stoga i kazneno zakonodavstvo Republike Hrvatske zahtijeva, uz
samu objektivnu či­njenicu poči­nje­nja određenog djela kojim se povređuje
zakonom zaštićeno dobro, da se na strani počinite­lja utvrdi i postoja­nje kriv­nje
kao subjektivnog elementa odgovornosti za kazneno djelo. Da bi se utvrdila kriv­nja,
mora se poći od počinite­lja kao osobe, odnosno mora se utvrditi da se neko
protupravno djelo može subjektivno pripisati počinite­lju. Bez utvrđe­nja kriv­nje,
nema odgovornosti za poči­njeno djelo, pa se time isk­ljučuje i mogućnost utvrđiva­nja
kazne, sukladno načelu *nullum crimen nulla poena sine culpa.* Kriv­nja počinite­lja
kaznenog djela može se utvrditi isk­ljučivo u kaznenom postupku koji je okončan
osuđujućom pravomoćnom sudskom presudom.

9.
Člankom 30. Ustava predviđena je mogućnost gubitka ili ograničava­nja stečenih
prava, odnosno stjeca­nja određenih prava pravomoćno osuđenim osobama, kada to
zahtijeva zaštita pravnog poretka.

Osoba
koja je pravomoćno osuđena i koja je izdržala svoju kaznu, jednaka je svim
drugim osobama glede postoja­nja pretpostavki za zadržava­nje ili stjeca­nje
prava propisanih zakonom. U slučajevima poči­nje­nja teških i osobito nečasnih
kaznenih djela, koja su kao takva utvrđena zakonom i glede kojih je donesena
osuđujuća sudska rješidba, pravomoćna sudska presuda može biti od utjecaja na
gubitak stečenih ili zabranu stjeca­nja prava na obav­lja­nje određenih
poslova, ali samo na određeno vrijeme i kada to zahtijeva zaštita pravnog
poretka na zakonom utvrđen način.

Ovdje
se cijeni potrebnim naglasiti da je zabrana obav­lja­nja zva­nja, djelatnosti
ili dužnosti, bila re­gulirana odredbama kaznenog zakonodavstva Republike
Hrvatske (sada članak 73. Kaznenog zakona, »Narodne novine«, broj 110/97).
Smisao ove zabrane je da pojedinac ne može samostalno niti za drugoga obav­ljati
određene djelatnosti, niti davati drugima upute za obav­lja­nje zabra­njene
aktivnosti. Međutim, ova mjera može se izreći samo uz izrica­nje kazne, i to na
zakonom utvrđeni rok.

Ustav
Republike Hrvatske ne poznaje mogućnost izrica­nja preventivne zabrane obav­lja­nja
djelatnosti. Također, kaznenopravni poredak Republike Hrvatske ne poznaje mogućnost
propisiva­nja zabrana istog sadržaja koje bi proizlazile *ex le­ge,* a da
se prethodno kriv­nja počinite­lja ne utvrdi u zakonom uređenom postupku.

10.
Iz sve­ga iznijetoga proizlazi da či­njenice otvara­nja istrage, odnosno provođe­nja
kaznenog postupka, same po sebi, ne bi smjele biti razlogom da mjera prestanka
radnog odnosa proizlazi iz samog zakona. Propisiva­njem prestanka radnog odnosa
po sili zakona, dakle nastupom objektivne či­njenice poduzima­nja određenih rad­nji
u ci­lju progona počinite­lja kaznenih djela, pri čemu rješidba o prestanku
radnog odnosa ima samo deklaratorni karakter, nije u suglasju s ustavnim
jamstvima sadržanim u odredbama članka 28. i članka 30. Ustava.

Zakonskim
uređe­njem propisanim u odredbi članka 174. stav­ku 1. tada važeće­g Zakona o
obrani, bez obzira na speci­fičnost  položaja službenika u Ministarstvu obrane, prestanak radnog odnosa
vezao se uz okolnosti koje su neovisne o postoja­nju utvrđene odgovornosti i
kriv­nje određene osobe za povrede zakonom zaštićenih dobara, a što je u
suprotnosti s ustavnim određe­njem predmijeve nevinosti. Ujedno, navedena
zakonska re­gulativa nije bila u suglasju niti s, u Ustavu utvrđenim, uvjetima
pod kojima se određenim osobama, samo uslijed postoja­nja pravomoćne i osuđujuće
sudske presude, mogu za poči­nje­nje kaznenog djela oduzeti odnosno ograničiti
postojeća ili uma­njiti mogućnost stjeca­nja određenih prava.

11.
Slijedom sve­ga iznijetoga, tijekom ustavnosudskog postupka je utvrđeno da za
vrijeme svog važe­nja odredba članka 174. stavka 1. Zakona o obrani (»Narodne
novine«, broj 74/93 – pročišćeni tekst, 57/96, 31/98, 78/99 i 16/01), u dijelu
u kojem se ona odnosila na odredbu članka 173. stavka 1. točke 2. istog Zakona
o obrani, nije bila suglasna s odredbama članka 28. i članka 30. Ustava, pa je
teme­ljem članka 57. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske odlučeno kao u točki I. izreke ove odluke.

Točka II. izreke ove odluke uteme­ljena je
na odredbi članka 28. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hr­vat­ske.

O prijedlogu predlagate­lja za privremeno
obustav­lja­nje izvr­še­nja pojedinačnih akata ili rad­nji koje se poduzimaju
na osnovi osporavane odredbe članka 174. stavka 1. Zakona o obrani, a sukladno
odredbi članka 45. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, nije
odlučivano s obzirom na sadržaj odredbe članka 57. stavka 2. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Repub­like Hrvatske.

Broj:           U-I-107/1995
       U-I-366/2000
Zagreb, 19. lip­nja 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smi­ljko Sokol, v. r.**

Odluka, NN 86/2002-1440