## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-524/2011-6 od 29. ožujka 2012.

### NN 59/2012 (28.5.2012.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-524/2011-6 od 29. ožujka 2012.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1472

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda mr. sc. Marije Kriletić, predsjednice vijeća, Blanše Turić i Borisa Markovića, članova vijeća te više sudske savjetnice Jadranke Jelić, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Kmag d.o.o. Gornji Stupnik, Gornjostupnička 181, kojeg zastupa Igor Jovanović, odvjetnik u Zagrebu, Iblerov trg 2, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, Zagreb, Savska cesta 41, klasa: UP-I-030-02/2010-01/015, urbroj: 580-02-10-64-014 od 2. prosinca 2010., radi tržišnog natjecanja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 29. ožujka 2012.

presudio je

I. Tužba se odbija

II. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem točkom I. utvrđuje se da je tužitelj kao ovlašteni zastupnik i distributer novih motornih vozila marke KIA na teritoriju Republike Hrvatske, sklapanjem zabranjenih sporazuma iz točke II. i III. izreke ovoga rješenja sa svojim ovlaštenim serviserima ograničio tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu prodajom rezervnih dijelova i pružanja usluga popravka i održavanja motornih vozila marke KIA na teritoriju Republike Hrvatske u razdoblju od 1. siječnja 2006. do dana donošenja rješenje. Točkom II u tipskim ugovorima naziva Servisni ugovor oznaka br. CR redni broj/godina koje je tužitelj sklopio sa 25 ovlaštenih servisera pobliže navedenih u izreci, zabranjenim sporazumom u smislu članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, utvrđuju se sljedeće odredbe: a) članak 9. servisnog ugovora naslova »Rezervni dijelovi, ulja i tekućine« u dijelu koji glasi »Servis se s druge strane obvezuje, da će isključivo od distributera ili osobe koju odredi distributer, nabaviti navedenu robu u obimu, kojeg određuje i dopušta zakon. Servis se obvezuje, da će pri svim popravcima (garancijskim i negarancijskim) kao i pri svim popravcima, koje distributer kupcu besplatno nudi, isključivo ugrađivati rezervne dijelove, koje će mu isporučiti distributer. Isto se primjenjuje i u slučaju kad određeni posao odnosno uslugu napravi, tj. pruži servisni ugovorni partner – kooperant (limarski, autolakirerski, autoelektričarski radovi...)« budući su navedene odredbe u suprotnosti s odredbom članka 12. stavka 1. točke d) Uredbe o skupnom izuzeću sporazuma o distribuciji i servisiranju motornih vozila (»Narodne novine« broj 105/04.) (dalje: Uredba o motornim vozilima), a točkom b) članak 21. servisnog ugovora naslova »Valjanost ugovora«, u dijelu koje glasi: »ovaj ugovor je sklopljen na određeno vrijeme (dvanaest) 12 mjeseci« te odredbe Aneksa tipskih servisnih ugovora sklopljenih s navedenim poduzetnicima kojima se produljuje trajanje ugovora za daljnjih dvanaest mjeseci, budući da su navedene odredbe u suprotnosti s odredbama članka 9. stavka 1. Uredbe o skupnom izuzeću sporazuma o distribuciji i servisiranju motornih vozila. Točkom III. u tipskim ugovorima naziva »Servisni ugovor broj CR redni broj/godina koje je tužitelj sklopio s 15 ovlaštenih servisera sve navedeno u izreci, zabranjenim sporazumom u smislu članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja utvrđuje se sljedeća odredba: Članka 9. Servisnog ugovora naslova »Rezervni dijelovi, ulja i tekućine« u dijelu koji glasi »Servis se sa druge strane obvezuje, da će isključivo od distributera ili osobe koju odredi distributer nabaviti navedenu robu u obimu, kojeg određuje i dopušta zakon«, budući da je navedena odredba u suprotnosti s člankom 12. stavka 1. točke d.) Uredbe o skupnom izuzeću sporazuma o distribuciji i servisiranju motornih vozila. Točkom IV. ništave su ex lege odredbe ugovora koje su utvrđene zabranjenim sporazumima u točkama II. i III. izreke, u smislu članka 9. stavka 2. Zakona. Točkom V. nalaže se tužitelju brisanje odredbi u važećim ugovorima koje su utvrđene zabranjenim sporazumima u točkama II. i III. izreke ovoga rješenja ili izmjenu spomenutih odredbi na način sukladan propisima o zaštiti tržišnog natjecanja. Točkom VI. nalaže se tužitelju da dostavi dokaz (anekse ugovora) o ispunjenju naloga iz točke V. izreke ovoga rješenja, te se točkom VII. odbija zahtjev tužitelja za naknadu troškova postupka u iznosu od 13.227,10 kn.

Tužitelj podnosi tužbu iz svih razloga propisanih odredbom članka 10. Zakona o upravnim sporovima. Iz osporenog rješenja proizlazi da je tužena iz utvrđenog činjeničnog stanja izvela nepravilan zaključak i to restriktivnom primjenom materijalnih odredbi. Tužena točkom III. izreke rješenja utvrđuje zabranjenim sporazumom u smislu članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja dio odredbe članka 9. izmijenjenih servisnih ugovora koja glasi »Servis se s druge strane obvezuje da će isključivo od distributera ili osobe koje odredi distributer, nabaviti navedenu robu u obimu, kojeg određuje i dopušta zakon.« Razlozi za odluku kojom se utvrđuju zabranjeni sporazumom svode se na nekoliko rečenica, a isti su u suprotnosti sa činjeničnim stanjem utvrđenim u predmetu, a osobito s citiranom odredbom izmijenjenih servisnih ugovora obzirom da se u citiranoj odredbi članka samo utvrđuje obveza servisera za nabavu servisnih dijelova od distributera u obimu kojeg određuje i dopušta zakon. Određenje obveze servisera prema zakonskih pravilima, tužitelj smatra upravo najpreciznijom odredbom koja onemogućava različita tumačenja, a osobita ona koja bi bila štetna za servisera. U prilog tome govore i brojni zakonski propisi koji na isti način reguliraju prava i obveze, zbog čega tužitelj smatra da je utvrđenje tužene o »mogućnosti« tumačenja na način koji bi omogućio distributeru postupanje koje je u suprotnosti sa zakonskom regulativom u potpunosti pogrešno. Konačna tužena govori samo o »mogućnosti« različitog tumačenja, što je samo njeno stajalište s obzirom da tijekom izvršavanja servisnih ugovora, kako tijekom trajanja izmijenjenih servisnih ugovora tako i tijekom izvršavanja servisnih ugovora zaključenih 2006. godine pa nadalje takva »mogućnost« tumačenja nije korištena od distributera kao niti od strane ovlaštenih servisera. Upravo zbog činjenica da tužena utvrđuje spornu odredbu zabranjenom samo zbog svog stajališta o »mogućnosti« različitog tumačenja, tužitelj smatra da je tužena prilikom provođenja postupka imala pravo i dužnost zatražiti očitovanja drugih ugovornih strana, ovlaštenih servisera o načinu izvršavanja ugovora. Ovo osobito jer se oni utvrđuju slabijom ugovornom stranom pa im je trebalo dati mogućnost da se očituju. Donošenjem odluke samo na osnovi svog stava o »mogućnosti« različitog tumačenja upravo tužitelj postaje slabija ugovorna strana. Tužena kao primjer nejasnoće spornog dijela odredbe članka 9. izmijenjenih servisnih ugovora ističe da je nejasno »što se u odredbi članka 9. servisnog ugovora, smatra ostalim aktivnostima koji su potrebni za popravak i održavanje KIA vozila te primjenjuje li se na iste Uredba...« iako navedeni dio članka 9. nije označen kao odredba koja bi bila zabranjenim sporazumom. Takvo navođenje primjera nejasnoće, koji i da postoj, zbog upućivanja na zakonske odredbe ne može biti sporan, a bez navođenja primjera konkretnih »mogućnosti« različitog tumačenja i primjene citirane sporne odredbe, što svakako predstavlja osnovu za zaključak da je tuženo tijelo izvelo nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja te konačno nepravilno primijenilo zakonske propise kao i sudsku praksu Suda pravde EU kao važnog interpretativnog instrumenta za primjenu hrvatskih propisa u slučaju pravnih praznina ili dvojbi u tumačenju propisa. Tužena u donošenju odluke nije primijenila za razliku od prethodno primijenjenih odgovora na pitanja 78 i 98 Brošure Europske komisije pitanje i odgovore na isto pod brojem 79, smije li dobavljač obvezati ovlaštenog servisera da koristi isključivo rezervne dijelove marke toga dobavljača. Takvi dogovori, poznati pod nazivom zabrana konkuriranja, koje sklapaju ovlašteni serviser i dobavljač vozila ili ovlašteni serviser i dobavljač rezervnih dijelova, ne bi mogli koristiti pogodnost skupnog izuzeća. No, obveza korištenja rezervnih dijelova određene marke do 30% kupovine konkurentskih rezervnih dijelova ovlaštenog servisa ne smatra se zabranom konkuriranja i bila bi pokrivena odredbama Uredbe ako ovlašteni serviser kupuje tu robu od dobavljača ili od drugih izvora koje dobavljač odredi, na primjer u vidu unakrsne nabave s drugim ovlaštenim distributerima ili serviserima. Ovaj odgovor na pitanje rezultat je primjene odredbe članka 14. stavka 3. Uredbe o motornim vozilima koju tužena nije primijenila pri donošenju rješenja, iako istu citira, a koja odredba upravo određuje »obim obveze servisera« pri kupnji robe od tužitelja, na koju odredbu, kao podzakonski propis također upućuje tekst odredbe članka 9. servisnih ugovora pozivom na »zakon« što je tužitelj i utvrdio podneskom od 27. listopada 2010. Izneseni razlozi odnose se i na odluku tužene pod točkom II. izreke u pogledu utvrđenja zabranjenim sporazumom identičnog dijela odredbe članka 9. servisnih ugovora sklopljenih s 25 ovlaštenih servisera tijekom 2006., 2007., 2008. i 2009. godine. Dio sporne odredbe koju tužena utvrđuje zabranjenim sporazumom, a odnosi se na popravke i usluge tužitelj je izmijenio u servisnim ugovorima tijekom 2010. godine čime je otklonjena mogućnost eventualnog drugačijeg tumačenja obveze servisera za ugradnjom isključivo rezervnih dijelova koje mu isporučuje distributer, kod popravaka koje distributer ne nudi besplatno. Ovdje je obveza servisera eventualno mogla biti tumačena na štetu ovlaštenih servisera, međutim, tijekom postupka tužena nije utvrdila da bi tijekom izvršavanja ugovora došlo do korištenja mogućnosti tumačenja ove odredbe na štetu servisera. Ovo tim više što je tijekom postupka i u predmetu koji se vodio temeljem zahtjeva poduzetnika Auto Centar Teo d.o.o. koji predmet je okončan zaključkom o odbacivanjem zahtjeva, tužitelj naveo da je obveza ovlaštenog servisera (iz ove odredbe) da pri popravcima koji uključuju i popravke u jamstvenom roku i izvan njega, ugradi isključivo rezervne dijelove koje mu isporuči tužitelj, zasnovana na činjenici da se radi o popravcima koje distributer nudi besplatno. Ovu činjenicu potvrđuje i odredba stavka 1. ovog članka (koju tužena također utvrđuje zabranjenim sporazumom), a u kojoj se obveza servisera za nabavu rezervnih dijelova utvrđuje »u obimu kojeg određuje i dopušta zakon«. Iz iste odredbe je upravo vidljivo da tužitelj kao distributer obvezu nabave servisnih dijelova kao i robe koja potpada pod navedenu pravnu regulativu vezuje za zakonske i podzakonske odredbe upravo kako obveze servisera ne bi bile pogrešno tumačene. Zaključno ističe da upravo navod »kao i pri svim popravcima koje distributer kupcu besplatno nudi« dovodi do ispravnog zaključka da se radi o obvezi ugradnje rezervnih dijelova isporučenih od strane distributera samo kod besplatnih popravaka koje nudi distributer. Ovo očitovanje iz podneska od 5. veljače 2010. tužena ne ocjenjuje iako u rješenju utvrđuje da je sva dokumentacija prenesena u ovaj predmet. S druge strane očitovanja i navode iz podneska tužitelja od 27. listopada 2010., 5. studenog 2010. utvrđuje paušalnim, iako se u istima tužitelj kao distributer očitovao o ugovornim obvezama servisera prema spornoj odredbi članka 9. te ustvrdio da tijekom izvršavanja ugovora ovlaštenim serviserima nije nametana obveza da pri svim popravcima ugrađuju isključivo rezervni dijelovi koje on isporuči već samo pri popravcima u jamstvenom roku te popravcima koje on kao distributer nudi kupcima besplatno. Iako je to relevantna činjenica o istoj također nije zatraženo očitovanje ovlaštenih servisera. Podneskom od 5. veljače 2010. u ranije vođenom predmetu, tužitelj se očitovao u pogledu razloga za sklapanje ugovora o servisiranju na razdoblje od godinu dana. Tužitelj navodi razloge iz podneska te dodaje da je pored toga i iz dokumentacije u spisu vidljivo da je ugovorni odnos tužitelja s ovlaštenim serviserima trajao dugo vremensko razdoblje u većini slučajeva više od šest godina te traje i danas jer su sa svim serviserima koji su tijekom ugovornog odnosa ispunjavali svoje ugovorne obveze ugovori izvršavaju sklapanjem aneksa servisnih ugovora, a konačno su i sklopljenih servisnih ugovora na neodređeno vrijeme. Tužitelj navodi da je tužena ovdje osobito propustila sveobuhvatnom ocjenom navedenih dokaza, svih posebno te njihovom zajedničkom ocjenom utvrditi da upravo primjer servisera Auto Centar Teo d.o.o. kao podnositelja zahtjeva u ranije provedenom postupku iz kojeg je proizašla inicijativa za ocjenu servisnih ugovora pokazuje da servisi nisu bili u nesigurnom položaju s obzirom da je sa istim tužitelj produžavao ugovorni odnos ostavljajući dodatno vrijeme za ispunjavanje kriterija potrebnih da bi se ugovorni odnos i dalje nastavio. Smatra da se u razlozima osporenog rješenja ne navodi niti jednu relevantnu činjenicu koja bi predstavljala uzročno-posljedičnu vezu između utvrđenja da se pobrojane odredbe servisnog ugovora smatraju zabranjenim sporazumom ili utvrđenje iz ove točke da je tužitelj na navedeni način ograničio tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu. Smatra da nije pravilno primijenjeno materijalno pravo te ističe da je tužena izišla i iz okvira svoje nadležnosti uputom poduzetnicima serviserima s kojima su raskinuti ugovori prije donošenja osporenog rješenja, u pogledu ostvarivanja zaštite prava koja proizlazi iz predmetnih sporazuma u kojem su utvrđene kao ništave naznačene odredbe odnosno pravo na naknadu štete sudskim putem protiv tužitelja. Iz naprijed navedenih razloga predlaže Sudu da tužbu uvaži i poništi osporeno rješenje.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu protivi se tužbi te spori sve navode o pogrešno utvrđenom činjeničnom stanju i pogrešno primjeni materijalnog prava te predlaže sudu da tužbu odbije.

Tužba nije osnovana.

Odredbom članka 9. stavka 1. točke 5. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine« broj 122/03.), zabranjeni su sporazumi između poduzetnika, ugovori pojedine odredbe ugovora, izričiti ili prešutni dogovor, usklađeno djelovanje, odluke udruženja poduzetnika koji kao cilj ili posljedicu imaju sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, a naročito su zabranjeni sporazumi kojima se uvjetuje sklapanje ugovora prihvaćanjem od drugih ugovornih stranaka dodatnih obveza, koje po svojoj prirodi ili običajima u trgovini nisu u vezi s predmetom tih ugovora.

Člankom 1. Uredbe o motornim vozilima propisani su uvjeti za skupno izuzeće sporazuma o distribuciji i servisiranju motornih vozila, određuju se uvjeti koji sporazumi moraju sadržavati, ograničenje ili uvjeti koje takvi sporazumi ne smiju sadržavati te drugi uvjeti koji se moraju ispuniti za skupno izuzeće tih sporazuma od primjene odredbi Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja o zabranjenim sporazumima.

U pravu je tuženo tijelo kada navodi da se radi o propisu koji na nedvojben način određuje koje odredbe sporazumi o distribuciji i servisiranju moraju sadržavati, a koja ograničenja ili uvjete takvi sporazumi ne smiju sadržavati kao i da njihovo tumačenje nije podložno subjektivnoj interpretaciji ni jedne ugovorne strane.

Vijeće je u tipskim servisnim ugovorima zabranjenim sporazumima, u smislu članka 9. stavka 1. i članka 12. stavka 1. točke b.) Uredbe o motornim vozilima i članka 9. stavka 1. točke 5. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, ocijenilo odredbe članka 9. »Rezervni dijelovi, ulja i tekućine« u dijelu kojim se servisera obvezuje da pri svim popravcima, garancijskim i negarancijskim isključivo ugrađuje rezervne dijelove koje mu isporuči distributer, i članka 21. »Valjanost ugovora« u dijelu kojim se određuje trajanje ugovora na određeno vrijeme od dvanaest mjeseci. U izmijenjenim servisnim ugovorima koje je tužitelj sklopio 2010. godine zabranjenim sporazumima u smislu članka 9. Zakona, utvrđen je stavak 1. članak 9. kojim se servis obvezuje da će isključivo od distributera ili osobe koju odredi distributer, nabaviti navedenu robu u obujmu koji nije servisnim ugovorom određen već servisera upućuje na »zakon«.

Kako se u konkretnom slučaju radi o tipskim ugovorima, čiji sadržaj upravo određuje tužitelja te da je u postupku nedvojbeno utvrđeno da isti sadrže odredbe koje Uredba o motornim vozilima utvrđuje teškim ograničenjima tržišnog natjecanja, osnovan je zaključak tuženog tijela da takva ugovorna odredba ne ostavlja mogućnost serviserima drugačijeg postupanja od onog koje mu je nametnuto odredbom ugovora. Stoga se ne može uvažiti navod tužbe da se navedenim odredbama utvrđuju obveze servisera u obimu koji dopušta zakon.

Naime, odredbom članka 12. stavka 1. točke d.) Uredbe, skupno izuzeće se ne može primijeniti na vertikalne sporazume koji se odnose na prodaju rezervnih dijelova te usluge popravka i održavanja, koji neposredno ili posredno, samostalno ili zajedno s drugim čimbenicima, pod kontrolom ugovornih strana, sadrže vertikalna ograničenja koja imaju za cilj ograničavanje prava distributera ili ovlaštenog servisera da nabavlja originalnu rezervne dijelove ili rezervne dijelove usporedive kakvoće od trećeg poduzetnika po svom izboru te da ih koristi za popravak ili održavanje motornih vozila, ne isključujući pravo dobavljača novih motornih vozila da zahtjeva uporabu originalnih rezervnih dijelova, koje isti dobavljaju, za popravke koji se obavljaju unutar jamstvenog roka, besplatne popravke i poslove vezane uz opoziv vozila.

Tijekom postupka je utvrđeno da je tužitelj ovlaštenje za ustroj distribucije i servisne mreže stekao temeljem ugovora s poduzetnikom KIA Motors, sa sjedištem u Seulu, Korea te je tužitelj upravo jača ugovorna strana, budući određuje kriterije za ulazak u svoju prodajnu i servisnu mrežu. Kako je predmet upravnog postupka utvrđivanja ograničavanja tržišnog natjecanja sklapanjem zabranjenog sporazuma u smislu članka 9. Zakona i članka 12. stavka 1. točke d. Uredbe, a ne utvrđivanje stvarnog štetnog učinka svakog pojedinog sporazuma koji eventualno može biti predmet sudskog postupka tuženo tijelo opravdano smatra da nije svrsishodno pozivanje servisera u svojstvu svjedoka, jer predmet ovog postupka nije ocjena štetnih učinaka pojedinih servisnih sporazuma koji sadrže odredbe koje predstavljaju zabranjeni sporazum u smislu članka 9. Zakona. Uvidom u odredbu članka 21. naslova »Valjanost ugovora« u dijelu koji glasi: »Ovaj ugovor je sklopljen na određeno vrijeme dvanaest mjeseci«, tuženo je tijelo utvrdilo da je tužitelj sklapanjem predmetnih servisnih ugovora na dvanaest mjeseci i aneksa navedenih ugovora kojima je trajanje produljivano za narednih dvanaest mjeseci povrijedio odredbu članka 9. stavka 1. Uredbe o motornim vozilima koja kao prisilni propis određuje minimalno trajanje ugovora te da tužitelj ne smije nametati obveze koje drugu ugovornu stranu dovode u nesiguran položaj pa se navod tužitelja o razlozima sklapanja ugovora na navedeno vrijeme i prema ocjeni ovoga Suda ne može ocijeniti osnovanim.

Slijedom naprijed navedenog, ovaj Sud nalazi da je Vijeće za zaštitu tržišnog natjecanja sukladno ovlastima iz članka 34. i 35. stavka 1. točke 2., 5. i 8. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, a na temelju svih utvrđenih činjenica i ocjenom svih dokaza donijelo pravilnu odluku kojim je utvrdilo da je tužitelj kao ovlašteni zastupnik i distributer novih motornih vozila marke KIA na teritoriju Republike Hrvatske sa svojim ovlaštenim serviserima sklopio zabranjene sporazume opisane u točki II. i III. izreke rješenja i time ograničio tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu prodaje rezervnih dijelova i pružanja usluga popravaka i održavanja motornih vozila marke KIA.

Osporeno rješenje uz obrazloženje kako je njime dano ne može se ocijeniti nezakonitim, a kako navod tužbe nisu od utjecaja na drukčije rješenje ove upravne stvari, trebalo je temeljem odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.) tužbu odbiti kao neosnovanu.

Odluka o objavi presude utemeljena je odredbi članka 59. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Broj: Us-524/2011-6

Zagreb, 29. ožujka 2012.

Predsjednica vijeća

mr. sc. Marija Kriletić, v. r.

Presuda, NN 59/2012-1472