## Odluka ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1511/2002 od 14. svibnja 2003.

### NN 90/2003 (31.5.2003.), Odluka ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1511/2002 od 14. svibnja 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1148

Ustavni sud Republike Hrvatske,
u Vijeću šestorice za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna
Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrkonjić,
Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, odlučujući u povodu ustavne
tužbe V. O.-T. iz V. G., kojeg zastupa J. M., odvjetnica iz Z., na sjednici
Vijeća održanoj dana 14. svibnja 2003. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II.
Općinski sud u Zagrebu dužan je donijeti presudu u pred­metu koji se vodi pred
tim sudom pod brojem: Pn-3084/90 u najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od
šest (6) mjeseci, računajući od prvog idućeg dana nakon objave ove odluke u
»Narodnim novinama«.

III.
Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst), podnositelju
ustavne tužbe, V. O.-T. iz V. G., Z. 22, određuje se primjerena naknada zbog
povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske, u
iznosu od 5.500,00 (pet tisuća i pet stotina) kuna.

IV.
Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit će isplaćena iz državnog proračuna
u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva podnositelja za njezinu
isplatu.

V.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositelj ustavne tužbe
podnio je dana 3. srpnja 2002. godine ustavnu tužbu, temeljem odredbe članka
63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02 – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u postupku koji se
vodi kod Općinskog suda u Zagrebu, radi naknade štete koju trpi radi štetnog
događaja koji se je dogodio 19. listopada 1987. godine.

Zbog nedonošenja sudske odluke u
razumnom roku podnositelj nalazi povrijeđenim ustavno pravo iz članka 29.
stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

U ustavnoj tužbi podnositelj
zahtijeva da Ustavni sud odredi Općinskom sudu u Zagrebu primjeren rok od dva
mjeseca za donošenje presude u predmetu koji se vodi pred tim sudom pod poslovnim
brojem: Pn-3084/90 te da odredi primjerenu naknadu podnositelju u iznosu od
41.000,00 kuna zbog povrede njegovog ustavnog prava iz članka 29. stavka 1.
Ustava, koju je Općinski sud u Zagrebu učinio kada o pravima i obvezama
podnositelja nije odlučio u razumnom roku.

*ČINJENICE VAŽNE ZA
USTAVNOSUDSKI POSTUPAK*

2. Ustavni sud je, u postupku
pokrenutom ustavnom tužbom, primjenom članka 63. Ustavnog zakona, utvrdio
činjenice koje su pravno relevantne za odlučivanje o povredi ustavnog prava
podnositelja, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske:

–
dana 19. listopada 1990. godine podnositelj je podnio tužbu Općinskom sudu u
Zagrebu protiv tuženika »C.« ZOIO Z. i Z., Z. e. t., radi naknade štete;

–
do 3. rujna 1997. godine održano je devet (9) ročišta (18. siječnja 1991., 17.
travnja 1991., 6. rujna 1991., 11. rujna 1992., 3. ožujka 1993., 14. travnja
1993., 10. studenoga 1993., 15. svibnja 1996. i 26. lipnja 1996. godine),
izvršena promjena u osobi raspravnog suca, te obavljena dva medicinska i dva
financijska vještačenja;

–
u razdoblju od 26. lipnja 1996. do 3. rujna 1997. godine podnositelj ustavne
tužbe tri puta požuruje postupanje suda (18. studenoga 1996., 17. siječnja
1997. i 18. lipnja 1997. godine);

–
na ročištu održanom 3. rujna 1997. godine, kojim predsjedava novi raspravni
sudac (treći po redu) sud donosi rješenje kojim traži od podnositelja ustavne
tužbe da u roku od 30 dana pribavi određene podatke i dostavi ih sudu, te se
pozivaju tuženici da se očituju na nalaze vještaka u istom roku, nakon čega će
se zakazati ročište;

–
potom je novo ročište zakazano 19. srpnja 2000. godine, ali ono je odgođeno
zbog nedolaska tuženika za 5. rujan 2000. godine;

–
na ročištu održanom 5. rujna 2000. godine, doneseno je rješenje kojim se traži
da podnositelj ustavne tužbe dostavi određene podatke i zakazano je novo
ročište za 10. studenoga 2000. godine;

–
na ročištu od 10. studenoga 2000. godine, glavna rasprava je zaključena, da bi
istog dana rješenjem suda bila preotvorena i zakazano novo ročište za 23.
ožujka 2001. godine;

–
na ročištu 23. ožujka 2001. godine, rješenjem suda traži se dostava određenih
podataka od podnositelja u roku od 30 dana i određuje se da će se novo ročište
zakazati pisanim putem;

–
7. svibnja 2001. godine podnositelj udovoljava rješenju suda od 23. ožujka
2001. godine;

–
na ročištu održanom 7. rujna 2001. godine, saslušan je podnositelj ustavne
tužbe, te je određeno dopusko vještačenje po vještaku financijske struke;

–
26. rujna 2001. i 12. listopada 2001. godine sud poziva vještaka da pristupi
vještačenju;

–
14. siječnja 2002. godine, vještak vraća spis sudu bez obav­ljenog vještačenja,
te navodi da u spisu nema podataka o potencijalnoj plaći, nema podataka o
primljenoj mirovini, nema podataka o primljenoj naknadi za tjelesno oštećenje,
nema definiranog datuma odlaska podnositelja u starosnu mirovinu, nema podataka
o 19 najpovljnijih godišnjih plaća za starosnu mirovinu, te ističe da je
uplaćeni predujam premali;

–
na ročištu održanom 7. ožujka 2002. godine sud donosi rješenje kojim poziva
podnositelja ustavne tužbe da u roku od 15 dana dostavi dokumentaciju potrebnu
za izradu nalaza vještaka, kao i da uplati dodatni iznos u novcu za potrebe
vještačenja;

–
podnositelj traženo dostavlja 11. travnja 2002. godine, kada i precizira
tužbeni zahtjev;

–
dana 12. ožujka 2002. godine opet (već četvrti put) dolazi do promjene
raspravnog suca;

–
dana 22. travnja 2002. godine sud donosi rješenje kojim nalaže podnositelju
uplatu predujma za trošak vještačenja;

–
30. travnja 2002. godine podnositelj dostavlja u spis podat­ke o dobivenoj
mirovini, uplaćuje razliku predujma za vještačenje i pokušava sam izračunati
svoju izgubljenu zaradu;

–
podneskom od 12. lipnja 2002. godine, podnositelj dostav­lja i podatke o
isplaćenoj naknadi za tjelesno oštećenje.

*OČITOVANJE OPĆINSKOG SUDA U ZAGREBU*

3.
Na temelju članka 69. stavka 2. Ustavnog zakona, Ustavni sud zatražio je dana
6. rujna 2002. godine od Općinskog suda u Zagrebu da se izjasni o navodima
ustavne tužbe u roku od 30 dana od dana primitka zahtjeva.

U
očitovanju, dostavljenom 22. listopada 2002. godine, Općinski sud u Zagrebu
ističe da je tužitelj (podnositelj ustavne tužbe) brojnim povećanjima tužbenog
zahtjeva i isticanjem novih za razdoblje tijeka te parnice, sam doprinjeo
njezinom trajanju, umjesto da se ograničio na izvjesno vremensko razdoblje, te
je stoga višestruko bilo potrebno izrađivati nalaze vještaka. Također iz
očitovanja je vidljivo da su postupak po tužbi podnositelja vodila četiri
raspravna suca.

*PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK*

4.
Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvat­ske (»Narodne novine«,
broj 41/01 – pročišćeni tekst), propisano je:

»Svatko
ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom
roku odluči o njegovim pravima i obvezama (...).«.

Odredbom
članka 63. Ustavnog zakona propisano je:

»(1)
Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen
pravni put, u slučaju kad o pravima i obvezama stranke (...) nije u razumnom
roku odlučio sud (...).

(2)
U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja akta u razumnom roku iz
stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će nadležnom sudu odrediti rok za donošenje
akta kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i obvezama (...)
podnositelja. Rok za donošenje akta počinje teći idućeg dana od dana objave
odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3)
U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će odrediti primjerenu naknadu
koja pripada podnositelju zbog povrede njegova ustavnog prava koju je sud
učinio kada o pravima i obvezama podnositelja (...) nije odlučio u razumnom
roku. Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana
podnošenja zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«.

*Ustavna tužba je osnovana.*

5.
Povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku Ustavni sud
razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog pojedinog slučaja.

Razmatranjem
razloga ustavne tužbe podnositelja i dostav­ljenog očitovanja Općinskog suda u
Zagrebu, Ustavni sud utvrdio je da su se u ovom slučaju ostvarile pretpostavke
za njegovo postupanje u smislu odredbe članka 63. Ustavnog zakona.

Svoju odluku Ustavni sud
obrazlaže utvrđenjima:

5.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Prvostupanjski parnični postupak
započeo je 19. listopada 1990. godine podnošenjem tužbe Općinskom sudu u
Zagrebu. Budući da je ustavna tužba podnesena dana 3. srpnja 2002. godine, a do
tog dana sudski postupak u prvom stupnju nije bio okončan, Ustavni sud utvrđuje
da je do dana podnošenja ustavne tužbe prvostupanjski postupak pred Općinskim sudom
u Zagrebu trajao ukupno jedanaest (11) godina, osam (8) mjeseci i četrnaest
(14) dana.

Ustavni sud napominje, međutim,
da je Zakon o potvr­đi­vanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda i protokola br. 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava
i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97, 6/99 –
pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Zakon o potvrđivanju Konvencije) stupio na
snagu dana 5. studenoga 1997. godine.

Od
dana stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije, odredbe Konvencije za
zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (u daljnjem tekstu:
Europska konvencija) čine, temeljem članka 134. Ustava Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 56/90), dio unutarnjeg pravnog poretka Repub­like
Hrvatske. Dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvat­ske od tog dana čini i
odredba članka 6. stavka 1. Europske konvencije pod nazivom »Pravo na pošteno
suđenje« koja, između ostaloga, propisuje:

»Radi
utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi (...) svatko ima pravo da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku ispita
njegov slučaj.«.

Sukladno
navedenom, konvencijsko pravo na donošenje sud­ske odluke u razumnom roku čini
dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske od dana stupanja na snagu
Zakona o potvrđivanju Konvencije (5. studenoga 1997.). S druge strane, pravo na
donošenje sudske odluke u razumnom roku utvrđeno je ustavnim pravom u Republici
Hrvatskoj 9. studenoga 2000. godine izmjenama članka 29. stavka 1. Ustava
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 113/00). Iz navedenih razloga
ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5. studenoga 1997.
godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih postupaka temeljenih
na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom poretku Republike
Hrvatske takvo pravo nije postojalo ni kao konvencijsko ni kao ustavno.

Ustavni
sud je, u konkretnom slučaju, ocijenio da se pravno relevantnim razdobljem s
aspekta povrede prava na razumnu duljinu trajanja sudskog postupka smatra
razdoblje od 5. studenoga 1997. (to jest, od dana stupanja na snagu Zakona o
potvrđivanju Konvencije) do 3. srpnja 2002. godine (to jest, do dana podnošenja
ustavne tužbe podnositelja), što ukupno iznosi četiri (4) godine, sedam (7)
mjeseci i dvadesetosam (28) dana.

5.2.
POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

U
razdoblju od 3. rujna 1997. godine do srpnja 2000. godine (dakle, gotovo tri
(3) godine), nije zakazano niti jedno ročište. Radi se, dakle, o razdoblju
potpune neaktivnosti nadležnog suda u parničnom postupku prvog stupnja u stvari
građanske naravi. Također, sud je zaključivao i preotvarao glavnu raspravu u
istom danu, a da nakon navedenog nije bilo znatnijih pomaka u cilju donošenja
prvostupanjske presude (nakon donošenja rješenja o provođenju financijskog
vještačenja na ročištu održanom 7. rujna 2001. godine do dana podnošenja
ustavne tužbe, 3. srpnja 2002. godine, navedeno vještačenje nije ni započelo).

5.3.
PONAŠANJE PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE (TUŽITELJA U SUDSKOM POSTUPKU)

Podnositelj
ustavne tužbe, kao tužitelj u sudskom postupku, svojim ponašanjem pridonio je
duljini prvostupanjskog sudskog postupka, ali bez obzira na to, predmetni
postupak traje daleko više od uobičajenih standarda za predmetnu vrstu
postupka. Također, podnositelj se u više navrata pisanim podnescima obra­ćao
nadležnom sudu požurujući postupak i zahtijevajući od nadležnog suda provođenje
odgovarajućih radnji u tom postupku (v. točku 3. obrazloženja ove odluke).

5.4.
SLOŽENOST SUDSKOG PREDMETA

Dosadašnji
tijek sudskog postupka ne ukazuje da se u kon­kretnom slučaju radi o složenoj
sudskoj stvari.

Naime,
u konkretnom slučaju podnositelj je podnio tužbu kojom je tražio od tuženika
naknadu štete uslijed štetnog događaja koji se je dogodio 1987. godine, a za
koji su tuženi još tijekom 1991. godine u cijelosti priznali odgovornost, te je
tijekom postupka bila sporna samo visina odštetnog zahtjeva. U konkretnom
slučaju, postupak je pokrenut 1990. godine i od tada se nalazi u postupku pred
sudom prvog stupnja te u njemu nije još donesena niti prvostupanjska odluka.
Dakle, radi se o neučin­kovitosti prvostupanjskog suda.

5.5.
DRUGE OKOLNOSTI OD UTJECAJA NA DULJINU SUDSKOG POSTUPKA

Ustavni
sud utvrđuje da se pozivanje na organizacijske ili kadrovske probleme suda ne
bi moglo smatrati opravdanim razlogom za nerazumno dugo nepostupanje suda u
ovom sudskom postupku.

Napominje
se da je Europski sud za ljudska prava u više svojih presuda izrijekom utvrdio
da su države-ugovornice obvezne organizirati svoje pravne poretke na način koji
omogućava sudovima da ispune zahtjeve, propisane člankom 6. stavkom 1. Europske
konvencije, opetovano ističući naročitu važnost tog zahtjeva za pravilno i
uredno vođenje sudskih postupaka (v. primjerice, presude Europskog suda u
predmetima *Buchholz protiv Njemačke* od 6. svibnja 1981.*, Guincho
protiv Portugala* od 10. srpnja 1984*., Union Alimentaria Sanders SA*
od 7. srpnja 1989., *Brigandi protiv Italije* od 19. veljače 1991. i dr.).

6.
Sukladno navedenom, Ustavni sud ocjenjuje da je nerazumno dugim nepostupanjem
Općinskog suda u Zagrebu po­vri­je­đeno ustavno pravo podnositelja da zakonom
ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom roku odluči o njegovim
pravima ili obvezama, koja su zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike
Hrvatske.

7.
Imajući u vidu sve navedene činjenice i okolnosti, te posebno vrijeme potpune
neaktivnosti suda prvog stupnja u konkretnom sudskom predmetu, u smislu odredbe
članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao pod točkama I. i
II. izreke ove odluke.

8.
Sukladno odredbi članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u
točkama III. i IV. izreke ove odluke.

Visinu
naknade zbog povrede ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku
Ustavni sud u pravilu određuje za razmatrano, pravno relevantno razdoblje, uz
iznimnu mogu­ćnost uvažavanja nerazumno dugog razdoblja potpune neaktivnosti
suda i prije 5. studenoga 1997. godine, što ovisi o osobitim okolnostima svakog
pojedinog slučaja.

Pri
utvrđivanju visine naknade, temeljem članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona,
Ustavni sud uzima u obzir sve okolnosti slučaja, uz istodobno uvažavanje
ukupnih gospodarskih i socijalnih prilika u Republici Hrvatskoj.

Budući
da je Ustavni sud ovlašten temeljem članka 63. stav­ka 2. Ustavnog zakona u
svakom pojedinom slučaju odrediti i rok za donošenje sudske odluke, na visinu
naknade u konkretnom slučaju utjecala je i činjenica da je Općinskom sudu u
Zagrebu, temeljem točke II. izreke ove odluke, određen kratak rok u kojem je
taj sud dužan donijeti odluku u predmetu broj: Pn-3084/90, čime se na
najdjelotvorniji način ostvaruje i svrha samog sudskog postupka, kao i da
Općinski sud u Zagrebu ni nakon više od 11 godina vođenja postupka nije donio
prvostupanjku odluku o tužbi podnositelja ustavne tužbe.

9.
Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj:
U-IIIA-1511/2002
Zagreb, 14. svibnja 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 90/2003-1148