## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-20/1992 od 18. veljače 1998.

### NN 31/1998 (6.3.1998.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-20/1992 od 18. veljače 1998.

# **USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu predsjednik Suda Jadranko
Crnić te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje
Momčinović, Ivan Marijan Severinac i Mladen Žuvela, odlučujući u postupku
ocjene suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj dana 18. veljače
1998. godine, donio je ovu

## **ODLUKU**

I. Ukidaju se u Zakonu o obrani (pročišćeni tekst u "Narodnim novinama",
broj 74/93, 57/96)

- odredba članka 84. stavak 2;

- odredbe članka 92; te

- u odredbi članka 206. dio koji glasi: "... u roku od 24 mjeseca od
dana stupanja na snagu ovoga Zakona.".

II. Obustavlja se postupak pokrenut rješenjem ovog Suda u pogledu odredaba
članka 84. stavak 1., 86. stavak 1., 2., i 4., 88. stavak 1. i 3. te 91.
Zakona.

III. Ova će se odluka objaviti u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

Rješenjem ovog Suda broj U-I-20/1994 od 13. travnja 1994. godine bio
je pokrenut postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o obrani (pročišćeni
tekst u "Narodnim novinama", broj 74/93) čime je bio prihvaćen prijedlog
za pokretanje postupka što ga je sudu podnio Odbor antiratne kampanje/Hrvatska
iz Zagreba. Rješenje je bilo objavljeno u "Narodnim novinama", broj 34/94.

Izmjene i dopune Zakona o obrani ("Narodne novine", broj 57/96), donijete
nakon pokretanja postupka za ocjenu ustavnosti tog Zakona, nisu izmijenile
njegove osporene odredbe, osim odredbe članka 206. Zakona. Međutim, ta
se je izmjena odnosila samo na produljenje roka u kojem se može podnijeti
zahtjev za priznanje statusa obveznika civilne službe od 12 na 24 mjeseca,
čime prigovor na ustavnost te odredbe nije otpao.

Osporene odredbe nalaze se u Zakonu pod naslovima "Prigovor savjesti"
i "Prijelazne i završne odredbe".

Odredbom članka 84. stavak 2. propisano je da se zahtjev (Povjerenstvu
za civilnu službu) podnosi najkasnije u roku 90 dana od dana uvođenja u
vojnu evidenciju.

Odredbe članka 92. propisuju da obveznika civilne službe koji se nemarno
odnosi i krši disciplinu za vrijeme obavljanja civilne službe Ministarstvo
pravosuđa upućuje na ponovno provjeravanje ispunjavanja uvjeta za civilnu
službu (stavak 1.). To se provjeravanje provodi na prijedlog pravne osobe
ili tijela, na način i po postupku koji je utvrđen za priznavanje prava
na civilnu službu (stavak 2.). Postupak provodi povjerenstvo koje je odlučivalo
o zahtjevu novaka za civilnu službu (stavak 3.) Novaku za kojeg se utvrdi,
sukladnoj toj provjeri, da ne ispunjava uvjete za civilnu službu, prekida
se civilna služba i upućuje ga se na služenje vojnog roka (stavak 4.).

Odredba članka 206. propisuje da novaci i pričuvnici koji smatraju da
ispunjavaju uvjete za civilnu službu mogu podnijeti zahtjev za priznanje
statusa obveznika civilne službe Povjerenstvu za civilnu službu pri Ministarstvu
pravosuđa u roku od 24 mjeseca od dana stupanja na snagu Zakona o izmjenama
i dopunama Zakona o obrani ("Narodne novine", broj 57/96; riječ je o Zakonu
koji je stupio na snagu 20. srpnja 1996.).

Nakon provedenog postupka Sud je ukinuo u izreci navedene odredbe.

Polazište za ovu odluku bile su odredbe članka 47. stavak 2. i članka
40. Ustava.

Prema odredbi članka 47. stavak 2. Ustava dopušten je prigovor savjesti
onima koji poradi svojih vjerskih ili moralnih nazora nisu pripravni sudjelovati
u obavljanju vojničkih dužnosti u oružanim snagama. Te su osobe obvezane
ispunjavati druge dužnosti određene zakonom. Prema odredbi članka 40. Ustava
jamči se sloboda savjesti i vjeroispovijedi te slobodno javno očitovanje
vjere ili drugog uvjerenja.

Iz navedenih ustavnih odredaba, prema stajalištu ovog Suda, slijedi
da se ostvarenje ustavnog prava na prigovor savjesti ne može ograničavati
propisivanjem rokova u kojima se prigovor savjesti može izjaviti, odnosno
da se veže uz rokove poslije kojih se ono više ne može zahtijevati.

Ustavna odredba o slobodi savjesti podrazumijeva i slobodu promjene
uvjerenja, a time i pravo zahtijevati da se u skladu s tom promjenom mogu
ostvariti prava koja su s njom povezana.

Iz odredaba Zakona o obrani, naprotiv, proizlazi da one čovjekovu savjest
i njegova uvjerenja u svezi s ostvarenjem prava na prigovor savjesti shvaćaju
kao nešto nepromjenjivo, odnosno da uzimaju u obzir samo onu promjenu uvjerenja
kojom se prigovor savjesti opoziva, a ne i onu promjenu uvjerenja i nakon
koje bi podnositelj mogao, da nije ograničen Zakonom određenim rokovima,
zatražiti ostvarenje svog ustavnog prava. Primjerice, prema članku 72.
Zakona novačka obveza nastaje u kalendarskoj godini u kojoj građanin navršava
17 godina i traje do stupanja na služenje vojnog roka, odnosno do prevođenja
u pričuvni sastav; prema članku 99. Zakona novak može biti upućen na služenje
vojnog roka do kraja kalendarske godine u kojoj navršava 27 godina, odnosno
najkasnije do kraja kalendarske godine u kojoj navršava 30 godina. Međutim,
prema člancima 84. i 206. Zakona, novak može ostvariti svoje ustavno pravo
na prigovor savjesti samo u rokovima navedenim u tim zakonskim odredbama
što je, prema ocjeni ovog Suda, nesuglasno Ustavu.

Zbog propisivanja rokova za ostvarenje prava na prigovor savjesti ukinuta
je odredba članka 84. stavak 2. te u izreci citirani dio odredbe članka
206. Zakona.

Sloboda promjene uvjerenja slijedi ne samo iz Ustava već i iz načela
međunarodnih dokumenata koji već jesu sastavni dio unutarnjeg prava Republike
Hrvatske. Tako načelo članka 18. Opće deklaracije o ljudskim pravima Organizacije
ujedinjenih naroda od 10. prosinca 1948. izrijekom navodi kako svatko ima
pravo na slobodu misli, savjesti i vjeroispovijedi, te da to pravo uključuje
i pravo promijeniti svoje uvjerenje. Isto tako prema odredbi članka 18.
Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima od 16. prosinca 1966.
pravo na slobodu misli, savjesti i vjere uključuje slobodu imati ili prihvatiti
neko uvjerenje po vlastitom izboru.

Prema odredbama članka 9. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava
i temeljnih sloboda od 4. studenoga 1950. - tzv. Rimske konvencije - svatko
ima pravo na slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi. To pravo uključuje
slobodu da se promijeni vjeroispovijed ili uvjerenje, i slobodu da se pojedinačno
ili u zajednici s drugima, javno ili privatno, iskazuje svoju vjeroispovijed
ili uvjerenje bogoslužjem, poučavanjem, praktičnim vršenjem i obredima.

Prema stavku 2. članka 9. Konvencije sloboda iskazivanja vjeroispovijedi
ili uvjerenja podvrgnut će se samo takvim ograničenjima koja su propisana
zakonom i koja su u demokratskom društvu nužna radi interesa javnog reda
i mira, zaštite javnog reda, zdravlja ili morala ili radi zaštite prava
i sloboda drugih.

Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potvrđena
je Zakonom o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda i protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda ("Narodne novine", Međunarodni ugovori, broj
18/97).

Dakle, i iz međunarodnih akata slijedi da sadržaj slobode savjesti podrazumijeva
i slobodu promjene uvjerenja, pa je nedvojbeno da ovom pravu i slobodi
nije primjereno propisivati rokove u kojima oni mogu ostvarivati, odnosno,
ograničavati to pravo i slobodu na način da se njihovo ostvarenje veže
uz rok poslije kojeg se njihovo ostvarenje više ne može zahtijevati. Ako
čovjek promijeni uvjerenje, on svoja prava mora moći ostvariti i poslije
toga.

Odredbe članka 92. ukinute su zato što vežu postojanje i ostvarivanje
ustavnog prava na prigovor savjesti načinom obavljanja civilne službe.
Stajalište je ovog Suda da nemarno obavljanje te službe, odnosno kršenje
discipline prilikom njezina obavljanja, ne može rezultirati ukidanjem ustavnog
prava na prigovor savjesti.

Rješenjem o pokretanju postupka od 13. travnja 1994. godine bile su
obuhvaćene i odredbe članka 84. stavak 1., članka 86. (stavaka 1., 2. i
4.), članka 88. stavaka 1. i 3., te članka 91. Zakona, i to zato što se
odnose samo na jednu kategoriju vojnih obveznika, to jest na novake. Tijekom
postupka Sud je odlučio ne ukidati i te odredbe, kako ne bi ukinuo time
i prava novaka, no stajalište je ovog Suda da priznavanje ustavnog prava
na prigovor savjesti samo novacima i osobama u pričuvnom sastavu, (i to
samo do određenog roka) uz potpuno isključivanje jedne vrste vojnih obveznika
- ročnika - iz mogućnosti na ostvarenje tog prava nije suglasno Ustavu.
Ustavno pravo na prigovor savjesti pripada svim vojnim obveznicima, pa
bi izmjena Zakona s tim u svezi morala obuhvatiti i njih.

Iz iznijetog slijedi da zakonodavac nije poštivao ostvarivanje prava
na prigovor savjesti iz članka 47. stavak 2. Ustava te odredbu članka 40.
Ustava, pa je Sud odlučio kao u izreci.

Donošenje ove odluke temelji se na odredbama članka 21. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske ("Narodne novine", broj 13/91), a njezina
objava na odredbi članka 20. stavak 1. navedenog Ustavnog zakona.

Broj: U-I-20/1992
Zagreb, 18. veljače 1998.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 31/1998-370