## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-12775/2007-5 od 6. svibnja 2010.

### NN 93/2010 (28.7.2010.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-12775/2007-5 od 6. svibnja 2010.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2616

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca Smiljana Mikuša kao predsjednika vijeća, Dubravke Markt i Borisa Markovića kao članova vijeća, te više sudske savjetnice Veseljke Kos kao zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja TISAK d.d. iz Zagreba, zastupanog po predsjedniku Uprave Draženu Kocijanu, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, klasa: UP/I-030-02/2005-01/43, urbroj: 580-02-07-41-221 od 15. listopada 2007., radi utvrđivanja sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja zlouporabom vladajućeg položaja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 6. svibnja 2010.

PRESUDIO JE

I. Tužba se odbija.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Pobijanim rješenjem tužene Agencije se točkom I. izreke utvrđuje da poduzetnici Tisak d.d. i Distri-Press d.o.o. ograničavaju tržišno natjecanje od 2. ožujka 2005. na dalje zlouporabom zajedničkog vladajućeg položaja na mjerodavnom tržištu trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko na teritoriju Republike Hrvatske primjenom Općih uvjeta poslovanja jer dnevniku »24 sata«, nakladnika Media-Ideja d.o.o. obračunavaju cijenu usluge distribucije na način da mu pored jedinstvene naknade zaračunavaju i naknadu koja je ovisna o ukupno distribuiranim primjercima tog dnevnika što uključuje remitendu, za razliku od drugih dnevnika kojima za istovrsne poslove zaračunavaju samo jedinstvenu naknadu na koju remitenda nema utjecaja, te na taj način primjenjuju nejednake uvjete na istovrsne poslove s različitim poduzetnicima dovodeći poduzetnika Media-Ideja d.o.o. u neravnopravan položaj u odnosu na konkurenciju na povezanom tržištu naklade općeinformativnih dnevnika u Republici Hrvatskoj. Točkom II. izreke rješenja se zabranjuje poduzetnicima Tisak d.d. i Distri-Press d.o.o. svako buduće postupanje kojime bi mogli spriječiti, ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje zlouporabom zajedničkog vladajućeg položaja na način opisan u točki I. izreke rješenja. Točkom III. izreke rješenja se nalaže poduzetnicima Tisak d.d. i Distri-Press d.o.o. donošenje novih Općih uvjeta poslovanja kojima će na jasan, transparentan i nediskriminirajući način odrediti cijenu usluge distribucije općeinformativnih dnevnika neovisno o njihovoj prodajnoj cijeni (rok izvršenja: bez odgode a najkasnije 3 mjeseca od dana dostave ovog rješenja). Točkom IV. izreke rješenja se nalaže poduzetnicima Tisak d.d. i Distri-Press d.o.o. da Agenciji za zaštitu tržišnog natjecanja dostave na uvid nove Opće uvjete poslovanja kao dokaz o izvršenju naloga iz točke III. izreke rješenja (rok izvršenja: 8 dana od dana donošenja novih Općih uvjeta poslovanja). Točkom V. izreke rješenja se odbija dio zahtjeva poduzetnika Media-Ideja d.o.o. koji se odnosi na utvrđivanje nastanka financijske štete za tog poduzetnika zbog postupanja poduzetnika Tisak d.d. i Distri-Press d.o.o. kao na zakonu neosnovan. Točkom VI. izreke rješenja se odbija dio zahtjeva poduzetnika Media-Ideja d.o.o. koji se odnosi na određivanje novčane kazne poduzetnicima Tisak d.d. i Distri-Press d.o.o. kao na zakonu neosnovan. Prema točki VII. izreke rješenja poduzetnici Tisak d.d. i Distri-Press d.o.o. su obveznici plaćanja upravne pristojbe u iznosu od 5.050,00 kuna i to 2.525,00 kuna svaki, koja se uplaćuje u korist Državnog proračuna Republike Hrvatske (rok izvršenja: 8 dana od dana dostave ovog rješenja). Prema točki VIII. izreke rješenja poduzetnici Tisak d.d. i Distri-Press d.o.o. su dužni nadoknaditi troškove postupka poduzetniku Media-Ideja d.o.o. u ukupnom iznosu od 6.000,00 kuna i to 3.000,00 kuna svaki (rok izvršenja: 30 dana od dana dostave ovoga rješenja). Točkom IX. izreke rješenja se utvrđuje da će se ovo rješenje objaviti u »Narodnim novinama«.

Tužitelj podiže tužbu zbog formalne i materijalne nezakonitosti pobijanog rješenja, odnosno povrede iz članka 10. stavak 1. i stavak 3. Zakona o upravnim sporovima. Tuženo tijelo smatra da posluje prema Općim uvjetima poslovanja koji su diskriminirajući i netransparentni u odnosu na podnositelja prijave iz razloga što nakladnici koji imaju maloprodajnu cijenu od 6,00 kuna plaćaju po članku 15. Općih uvjeta distribucije 27% rabata od neto cijene, a podnositelj prijave plaća prema članku 16. Općih uvjeta distribucije 18% rabata od neto cijene plus 0,24 kune za uslugu tiražiranja po prodanom primjerku i 0,35 kuna za otpremu i loko prijevoz po otpremljenom primjerku. Stoga kumulativi ovih naknada u odnosu na maloprodajnu cijenu dnevnika »24 sata« predstavljaju veće opterećenje nego što bi predstavljalo da se na »24 sata« primjenjuje članak 15. odnosno rabat 27%. Zbog navedenog tuženo tijelo smatra da Tisak d.d. i poduzetnik Distri-Press d.o.o. zlorabe vladajući položaj jer se na jedne nakladnike primjenjuje jedinstvena stopa rabata, a na podnositelja prijave kumulacija koja u sebi uključuje u jednom dijelu i otpremljene primjerke. Smatra ovakvu odluku tuženog tijela u potpunosti neosnovanom, te da joj je prethodio postupak koji sadrži procesne nepravilnosti koje su utjecale na donošenje odluke. Ni činjenično stanje nije pravilno utvrđeno, odnosno iz istih je izveden nepravilan zaključak u smislu da je mjerodavno tržište nepotpuno utvrđeno iz razloga što je s tržištem nakladnika općeinformativnog tiska u proizvodnom smislu povezano i tržište trgovine na malo. Ističe da ostvaruje svoje prihode od prodaje tiskovina i na veliko i na malo za razliku od poduzetnika Distri-Press d.o.o., koji se isključivo bavi djelatnošću trgovine tiskovinama na veliko. Tuženo tijelo ne navodi iz kojeg razloga je isključeno tržište trgovinom na malo. Na stranici 66. obrazloženja pobijanog rješenja tuženo tijelo pogrešno navodi, a vezano uz cijenu usluge distribucije kako za izdanja dnevnika koja se prodaju po cijeni nižoj od prosječne oba poduzetnika predviđaju kumulaciju određenog postotka rabata i fiksne naknade troška distribucije bez točnog određenja od čega se sastoje troškovi distribucije i/ili koliki je taj trošak. Ovo je netočno utvrđenje utoliko što u članku 15. i 16. Općih uvjeta distribucije nigdje ne spominje maloprodajnu cijenu tiskovine za razliku od poduzetnika Distri-Press d.o.o., koji svoju naknadu vezuje uz prosječnu cijenu tiskovina iste periodike pa navodi da ona izdanja koja svojom cijenom odstupaju za više od 20% od prosjeka primijenit će drugačiji način obračuna naknade za distribuciju. Stoga smatra da je tuženo tijelo pogrešno izjednačilo Opće uvjete njegova poslovanja s onim poduzetnika Distri-Press d.o.o. U svom je podnesku dao očitovanje kada se primjenjuje članak 15. Općih uvjeta distribucije, a kada članak 16. a to je kada se primjenom članka 15. ne mogu ostvariti minimalni troškovi distribucije tada se primjenjuje članak 16. U trenutku izrade Općih uvjeta poslovanja je imao određenu skupinu izdanja po određenoj cijeni, kao i svoje troškove distribucije te je izračunavajući kalkulaciju cijene koštanja svoje usluge izračunao da trošak distribucije iznosi 1,41 kuna. Međutim, nije mogao cjelokupni trošak naplatiti od nakladnika dnevnih tiskovina pa je trošak preračunat u prihvatljiv postotak od 27% od maloprodajne cijene dnevnika koji se prodaju po cijeni od 6,00 kuna jer je to bio postotak rabata koji su tadašnji poslovni partneri bili spremni prihvatiti. Stoga je kao minimalna naknada koju je imao pravo naplatiti određena naknada od 27% od maloprodajne cijene, a sve definirano člankom 15. Općih uvjeta distribucije. U članku 16. je definirao da sva nova izdanja koja ulaze u prodaju (pri tome se mislilo nakon usvajanja Općih uvjeta distribucije), plaćaju naknadu po članku 16. ukoliko se primjenom članka 15. ne može ostvariti jednaka ili približno jednaka naknada koja se ostvaruje od nakladnika koji su imali u prodaji svoje proizvode u trenutku donošenja Općih uvjeta. Svoju naknadu u Općim uvjetima poslovanja je vezao uz svoje troškove, a ne uz maloprodajnu cijenu tiskovine. Važno je naglasiti kako je nesporno utvrđeno da usprkos takvoj odredbi (članak 16.) podnositelj prijave plaća manje od ostalih nakladnika općeinformativnog tiska zbog čega se može zaključiti da takva odredba nije bila diskriminatorna i vezana za maloprodajnu cijenu proizvoda. Nadalje nije točna tvrdnja tuženog tijela da podnositelj prijave ne može sa sigurnošću utvrditi koliki trošak mu predstavlja naknada zbog razloga što ju djelomično plaća na distribuirane primjerke. Tuženo tijelo smatra da nakladnici koji prodaju tiskovine po 6,00 kuna uvijek znaju kolika je naknada distributeru. Ona je u relativnom iznosu ista ali se ne zna kolika će biti prodana količina pa stoga niti naknada. S druge strane podnositelj prijave plaća 18% rabata na prodane količine, 0,24 kuna na prodane količine (na ime tiražiranja) i 0,35 kuna po distribuiranim primjercima. Svaki nakladnik jedino egzaktno zna kolika je distribuirana naklada tako da podnositelju prijave taj dio naknade nije mogao biti nepoznanica, a poglavito se ne može ustvrditi da podnositelj prijave zbog tog dijela izračuna naknade nije mogao predvidjeti svoje troškove distribucije kako je zaključilo tuženo tijelo pod točkom 9. na stranici 41. pobijanog rješenja. Tuženo tijelo je također zatražilo očitovanje od Hrvatske udruge poslodavaca čiji su članovi novinski nakladnici o primjedbama na Opće uvjete distribucije, a u podnesku od 9. lipnja 2006. Hrvatska udruga poslodavaca je navela kako nema primjedbe na dosadašnje uvjete distribucije i prodaje tiskovina. Podnositelj prijedloga Media-Ideja d.o.o. je u svim svojim podnescima kao i u zahtjevu za pokretanje postupka nebrojeno puta ponavljao i davao izračune kako su Opći uvjeti distribucije nejednaki za sve nakladnike općeinformativnih tiskovina, te kako se na njega primjenjuju uvjeti koji u odnosu na maloprodajnu cijenu dnevnika »24 sata« od 3,00 kuna u postotku predstavljaju veće opterećenje za njega nego što bi predstavljali da plaća rabat od 27% kao ostali dnevnici koji imaju maloprodajnu cijenu od 6,00 kuna. Takav navod podnositelja prijave nije nikada niti bio sporan niti ga je osporavao. Normalno je da podnositelj prijave nastoji platiti manje za uslugu distribucije neovisno od stvarne cijene koštanja. U tijeku postupka je branio svoje pravo da iz naknade koju plaća nakladnik tiskovina pokrije svoje troškove distribucije. Tako plaća naknadu od 1,26 kuna dok ostali dnevnici plaćaju 1,33 kune, a budući da je dio naknade vezan za distribuiranu količinu podnositelj prijave može utjecati na tu visinu naknade pravilnim tiražiranjem i određivanjem naklade tako da se smanjuje remitenda. Prema posljednjim dostupnim podacima podnositelj prijave za distribuciju plaća 1,14 kuna po prodanom primjerku što je za 14% manja naknada u odnosu na ostale nakladnike koji plaćaju 1,33 kune. Nadalje ističe da tuženo tijelo u obrazloženju rješenja na stranici 12. ne obrazlaže niti jedan od navedenih procesnih zaključaka kojim je voditeljica postupka na usmenoj raspravi održanoj dana 8. studenog 2006. odbila izvođenje dokaza niti obrazlaže zbog čega je usprkos zaključku iz zapisnika da je dokazni postupak dovršen nastavljen postupak provođenjem dokaza. Naime, tuženo je tijelo 13. studenog 2006. unatoč okončanju dokaznog postupka u navedenoj upravnoj stvari zaključenjem usmene rasprave održane 8. studenog 2006. pozvao podnositelje prijave da sukladno njegovom prijedlogu s navedene usmene rasprave dostavi tuženom tijelu nove dokazne prijedloge. To se odnosilo na nalaz vještaka u svezi tvrdnje Distri-Press d.o.o. da su troškovi distribucije dnevnika »24 sata« veći od troškova distribucije koji se plaćaju po pojedinom primjerku tog dnevnika, dakle, dokaz koji nema nikakve veze s njim. Također podnositelj prijave je pozvan dostaviti dopunu podneska od 24. srpnja 2006. u kojem je obrazlagao negativne gospodarske učinke postupanja njega i poduzetnika Distri-Press d.o.o. i to u odnosu na razdoblje od 30. lipnja 2006. do 13. studenog 2006. Dokaz koji također nema veze s postupkom utvrđivanja zlouporabe vladajućeg položaja što je tuženo tijelo i samo potvrdilo na posredan način jer je odbilo podnositelja prijave sa zahtjevom da se utvrdi visina gospodarske štete u konkretnom upravnom postupku. Tuženo je tijelo odluku o daljnjem izvođenju navedenih dokaza utemeljilo na članku 143. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku kojim je propisano da stranka može sve do okončanja predmeta iznositi činjenice koje mogu biti od utjecaja na rješenje upravne stvari i pobijati točnost navoda koji se ne slažu s njezinim navodima. Podnositelj prijave je u potpunosti preuzeo cijeli postupak i onemogućio ostale stranke da sudjeluju u raspravljanju. Stoga je odluka tuženog tijela kontradiktorna iz razloga što punomoćnik podnositelja prijave nije bio onemogućen u aktivnom raspravljanju, a primjedbu je stavio samo na zapisnik jer nisu bili uneseni zaključci Vijeća za zaštitu tržišnog natjecanja koje je voditeljica postupka usmeno iznijela. Zapisnički je konstatirano kako punomoćnik podnositelja prijave navodi da je iznio dovoljno dokaza koji dokazuju njegove tvrdnje pa je i zbog toga nejasno zbog čega je tuženo tijelo odobrilo daljnje izvođenje dokaza. Nadalje smatra da je tuženo tijelo pogrešno primijenilo članak 143. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku na podnositelja prijave obzirom da povodom prijave podnositelja po službenoj dužnosti provodi predmetni postupak, pa je i zbog toga zaštićen interes aktivne stranke (podnositelja prijave). Ovakva odluka imala je utjecaja na ishod postupka jer je nakon preotvaranja dokaznog postupka donesena odluka na njegovu štetu, a u naknadnom postupku nije iznesen niti jedan novi dokaz koji bi mogao utjecati na promijenjenu odluku. Novi dokazni prijedlozi u odnosu na njega čije izvođenje je tuženo tijelo odobrilo pozivom na pravo stranke da do okončanja postupka iznosi nove dokaze i činjenice sastojali su se u nalazu i mišljenju vještaka na okolnost usporednih izračuna cijene koštanja usluge distribucije po članku 15. u odnosu na članak 16. što je bilo utvrđeno i u ranijem postupku, te vještačenje cijene transporta (nije bilo predmet postupka jer nije sadržaj Općih uvjeta distribucije). Tuženo je tijelo dopustilo (obrazložilo na stranici 13. pobijanog rješenja) podnositelju prijave uvažavajući činjenicu složenosti ove upravne stvari koja traži stručno poznavanje pitanja knjigovodstveno-financijske struke, sukladno ovlastima iz članka 63. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku da u vezi s predmetnim postupkom dovede stručnu osobu koja će mu davati obavijesti i savjete vezane uz problematiku knjigovodstveno-financijske struke ali se naknadno ispostavilo da je riječ o izvođenju dokaza vještačenjem. Na ročištu od 19. veljače 2007. voditeljica postupka je istaknula kako je predmet usmene rasprave isključivo rasprava o nalazu i mišljenju vještaka na navedene okolnosti budući da je u svezi svega ostalog strankama pružena mogućnost da se izjasne na prethodno održanoj usmenoj raspravi, te je voditeljica postupka pozvala Zrinka Ručevića, ovlaštenog stalnog sudskog vještaka za knjigovodstvo, računovodstvo i financije određenog za vještačenje u ovoj upravnoj stvari na prijedlog podnositelja prijave sukladno članku 185. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku. Smatra da je tuženo tijelo iz potpuno nepoznatih razloga odredilo vještačenje činjenica koje su već bile prethodno utvrđene, te isto tako odredilo vještačenje u predmetu za što samo tuženo tijelo ima kvalificirane osobe da utvrde činjenice, te mu nije potrebno vještačenje. Tuženo tijelo u pobijanom rješenju na stranici 13. navodi kako se u konkretnom slučaju radilo o stručnom pomagaču pa je stoga nejasno iz pobijanog rješenja koja je svrha bila provođenje navedenog dokaznog prijedloga. Smatra da je naknadnim postupkom njemu nanesena šteta jer su se utvrđivale činjenice koje su bile tuženom tijelu poznate i o kojima je Vijeće i zauzelo svoj stav i prije rasprave od 8. studenog 2006., pa je imao razloge vjerovati da će i konačan ishod postupka biti pozitivan što je utjecalo na njegovo pasivno držanje u nastavku postupka i vjeru u vođenje postupka po službenoj dužnosti. Tuženo tijelo na stranici 69. obrazloženja pobijanog rješenja konstatira kako vještačenje Zrinka Ručevića i upotrijebljena dokumentacija u tom vještačenju ima nedostatak a sastoji se u tome što ista nije prezentirana u vještačenju i nije stavljena kao privitak kako bi se moglo provjeriti jesu li ti iznosi količina točni. Stoga iz obrazloženja pobijanog rješenja nije jasno na temelju kojih naknadno utvrđenih činjenica je tuženo tijelo promijenilo svoj stav u odnosu na činjenice poznate do dana održavanja usmene rasprave 8. studenog 2006. Pravo je tuženog tijela da nakon iznesenog preliminarnog zaključka donese drugačiju konačnu odluku, ali takva promjena mora biti obrazložena. Ukoliko je tuženo tijelo promijenilo odluku zbog drugačijeg zaključivanja na bazi postojećih činjenica treba objasniti kako je moguće izvesti na bazi istih činjenica potpuno suprotan zaključak. Ukoliko je drugačija odluka utemeljena na novim dokazima i činjenicama nije jasno na kojima i iz kojih razloga jer nije izveden ni jedan nepobitan dokaz koji bi ukazivao na drugačije činjenično stanje, odnosno sve navedeno nije jasno obrazloženo u pobijanom rješenju, a imalo je utjecaja na njegovu odluku. Tuženo je tijelo također provelo ispitivanje cijene makro prijevoza koja nije sadržana u Općim uvjetima poslovanja i podnositelj prijave nije bio dužan koristiti njegov prijevoz već je mogao slobodno izabrani prijevoznika. Kao dokaz i sam poduzetnik Distri-Press d.o.o. je potvrdio kako je podnositelj prijave od njega tražio kalkulaciju i ponudu za prijevoz za njegova dostavna mjesta. Stoga smatra da je sav dokazni postupak koji je naknadno proveden bio procesno pogrešan jer su se provodili dokazi o cijeni transporta koja nije bila predmetom postupka niti je od utjecaja na Opće uvjete distribucije i prodaje, a niti on ima značajni tržišni udjel na području cestovnog prijevoza. Ističe da nema sadržajno identične uvjete distribucije kao poduzetnik Distri-Press d.o.o. kako pogrešno navodi tuženo tijelo na stranici 84. pobijanog rješenja. Tuženo tijelo na stranici 88. pobijanog rješenja ispravno zaključuje polazeći od odnosa prodajne vrijednosti i naknade za usluge distribucije kako će poduzetnik Media-Ideja d.o.o. uvijek trpjeti veće financijsko opterećenje u postotku zbog niže cijene općeinformativnog dnevnika »24 sata«. Čak i kada bi se naknada za uslugu distribucije obračunavala u fiksnom iznosu i u tom bi slučaju podnositelj prijave u odnosu na svoju prodajnu cijenu trpio veće financijsko opterećenje nego nakladnici ostalih dnevnika. Isto tako tuženo tijelo je stava da to nikako ne može biti odgovornost distributera odnosno njega i poduzetnika Distri-Press d.o.o. budući da je na samom nakladniku isključiva poslovna odluka po kojoj će cijeni prodavati na tržištu, a samim tim i koje će poslovne rizike pri tome snositi. Tuženo tijelo u obrazloženju stava Vijeća nije obrazložilo u čemu se sastoji zlouporaba vladajućeg položaja poglavito uzevši u obzir naprijed citirane dijelove obrazloženja rješenja te kakav je negativan utjecaj takvo ponašanje uzrokovalo na tržištu, odnosno da li je negativno utjecalo na tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu. Drugačiji način izračuna troškova distribucije za podnositelja prijave nije negativno utjecao na tržišno natjecanje poglavito stoga što u konačnici podnositelj prijave ipak plaća manje od ostalih dnevnika. Naime, primjena nejednakih uvjeta na ekvivalentne poslove nije sama po sebi zlouporaba ukoliko nema neki utjecaj na tržišno natjecanje. Sloboda formiranja cijena na tržištu koju tržište može podnijeti važan je dio mehanizma tržišnog natjecanja. Da bi se smatrala zlouporabom, diskriminacija mora imati neposredan ili posredan utjecaj na tržišno natjecanje između različitih kupaca poduzetnika u vladajućem položaju. Smatra kako tuženo tijelo u pobijanom rješenju nije utvrdilo ni obrazložilo njegovu namjeru da zlouporabi vladajući položaj niti je dokazano da primjena Općih uvjeta distribucije i prodaje može imati ograničavajući učinak na tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu naklade općeinformativnih dnevnika. Smatra da je tuženo tijelo do održavanja usmene rasprave imalo dovoljno činjenica i dokaza, te da je ispravno donijelo preliminaran zaključak. Tuženo je tijelo odredilo izvođenje dokaza vještačenjem činjenica za koje ima raspoloživa znanja i koje je utvrdilo u postupku koji je prethodio usmenoj raspravi od 8. studenog 2006. Nadalje, ističe kako je tuženo tijelo na činjenično stanje pogrešno primijenilo materijalno pravo iz razloga što je pobijano rješenje temeljilo na sudskoj praksi Europske zajednice uzevši u obzir presude Europskog suda prvog stupnja u predmetu Michelin (T-203/01) i Irish Sugar (C-497/99P) kao i Irish Sugar (C-497/99P) i British Airways (C-95704P) iako je cjelokupna pravna stečevina Europske zajednice koju čine primarno i sekundarno zakonodavstvo Europske zajednice, te sudska praksa Europskog suda samo važan interpretativan instrument za primjenu hrvatskih propisa u slučaju pravnih praznina ili dvojbi u tumačenju tih propisa. Smatra da tuženo tijelo u obrazloženju pobijanog rješenja nije obrazložilo o kojoj se pravnoj praznini radilo i dvojbi u tumačenju hrvatskih propisa, odnosno nije obrazložilo na koji način je koristilo navedene sudske presude pri donošenju svoje odluke.

Predlaže stoga Sudu da tužbu uvaži i pobijano rješenje poništi, te da naloži tijelu čije se rješenje izvršava da odgodi pokretanje prekršajnog postupka dok se ne okonča postupak pred naslovnim Sudom jer bi mu izvršenje rješenja nanijelo gospodarsku štetu kako materijalnu tako i ugledu poduzeća koju bi bilo teško popraviti.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu smatra da tužba nije osnovana, te da su navodi i razlozi tužbe u cijelosti neosnovani. Naime, pobijano je rješenje donijeto na temelju pravilno utvrđenog činjeničnog stanja, izvođenjem pravilnog zaključka iz pravilno utvrđenih činjenica, te pravilne primjene odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine« broj: 122/03), Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnih tržišta (»Narodne novine« broj: 51/04) i odredaba Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj: 53/91 i 103/96-Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske). Također Agencija je u provedbi upravnog postupka vodila računa o primjeni Zakona o medijima (»Narodne novine« broj: 59/04) temeljnog propisa kojim su uređeni odnosi nakladnika i distributera kao i sva pitanja u svezi općeinformativnih dnevnika. Pored navedenog tuženo je tijelo u provedbi predmetnog upravnog postupka podredno, na odgovarajući način primjenjivalo kriterije i standarde poredbenog prava Europskih zajednica (dalje: EZ). Naime, člankom 35. stavkom 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja je propisano da Vijeće za zaštitu tržišnog natjecanja po ocjeni svih oblika sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja koji mogu utjecati na trgovinu između Republike Hrvatske i EZ u skladu s člankom 70. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju između EZ i njihovih država članica i Republike Hrvatske (»Narodne novine – Međunarodni sporazumi« broj: 14/01 - dalje: SSP) primjenjuje na odgovarajući način kriterije koji proizlaze iz pravilne primjene pravila o tržišnom natjecanju u EZ. Člankom 70. stavak 2. SPP od 29. listopada 2001. koji je stupio na snagu 1. veljače 2005. se određuje da će se svako ponašanje suprotno pravilima tržišnog natjecanja ocjenjivati na temelju kriterija koji proizlaze iz pravila o tržišnom natjecanju u Zajednici, posebice članaka 81., 82. i 86. Ugovora o osnivanju EZ i instrumenata za tumačenje koje su usvojile njezine institucije. Naime, cjelokupna pravna stečevina EZ koju čine primarno i sekundarno zakonodavstvo EZ ali i sudska praksa prvenstveno Suda pravde EZ je važan interpretativni instrument za primjenu hrvatskih propisa u slučaju pravnih praznina ili dvojbi u tumačenju tih propisa. Stoga je tuženo tijelo tijekom postupka i prilikom izrade ekonomske i pravne analize u ovom predmetu, pored navedenih hrvatskih propisa, izvršilo uvid i u primjere iz prakse europskog sudovanja usporedive s ovim konkretnim slučajem. Prema relevantnoj praksi Europskog suda pravde i Europskog suda prvog stupnja u presudama iz predmeta Irish Sugar (C-497/99 P) i British Airways (C-95704 P) utvrđeno je da kada postoji veza između vladajućeg položaja i zlouporabe na mjerodavnom tržištu, učinak zlouporabe može se očitovati na drugom tržištu na kojem predmetni poduzetnik nije u vladajućem položaju, ukoliko je to drugo tržište u dovoljnoj mjeri povezano s mjerodavnim tržištem na kojem se poduzetnik nalazi u vladajućem položaju. Prema tome ne isključuje se zlouporaba vladajućeg položaja ako je riječ o učincima na drugom a ne mjerodavnom tržištu. Zlouporabu je moguće utvrditi na mjerodavnom tržištu na kojem poduzetnik nema vladajući položaj samo u posebnim slučajevima, odnosno kada postoje jasne poveznice s mjerodavnim tržištem na kojem poduzetnik ostvaruje vladajući položaj. Nadalje, sukladno presudama Europskog suda prvog stupnja u predmetu Michelin (T-203/01) i Irish Sugar (C-497/99 P) dovoljno je utvrditi da poduzetnik u vladajućem položaju ima namjeru zlouporabiti vladajući položaj i da njegovo ponašanje može imati ograničavajući učinak na tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu. U presudi u predmetu Irish Sugar Europski sud prvog stupnja je utvrdio kako zlouporaba vladajućeg položaja obuhvaća ne samo postupanja koja izravno štete potrošačima već i ona postupanja poduzetnika u vladajućem položaju koja smanjivanjem učinkovitog tržišnog natjecanja neizravno štete potrošačima. U predmetima Irish Sugar i British Airways je Europski sud pravde svojim odlukama odbacio žalbe i potvrdio presude Europskog suda prvog stupnja i odluke Europske komisije. Protiv presude Europskog suda prvog stupnja u predmetu Michelin nije bila podnesena žalba Europskom sudu pravde. Sve su navedene odluke pravomoćne. Stoga tuženo tijelo ostaje pri svim navodima iz pobijanog rješenja te se nadalje očituje na navode tužitelja. Tako smatra da su navodi o nepravilnoj primjeni zakona, nepravilno utvrđenom činjeničnom stanju te donošenju nepravilnog zaključka u pogledu činjeničnog stanja u cijelosti neosnovani. Naime, smatra da je u pobijanom rješenju detaljno obrazloženo kako je temeljem ekonomske i pravne analize nesporno utvrđeno da tužitelj s poduzetnikom Distri-Press d.o.o. ograničava tržišno natjecanje od 2. ožujka 2005. na dalje zlouporabom zajedničkog vladajućeg položaja na mjerodavnom tržištu trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko na teritoriju Republike Hrvatske primjenom Općih uvjeta poslovanja jer dnevniku »24 sata« nakladnika Media-Ideja d.o.o. obračunavaju cijenu usluge distribucije na način da mu pored jedinstvene naknade zaračunavaju i naknadu koja je ovisna o ukupno distribuiranim primjercima tog dnevnika što uključuje remitendu za razliku od drugih dnevnika kojima za istovrsne poslove zaračunavaju samo jedinstvenu naknadu na koju remitenda nema utjecaja te na taj način primjenuju nejednake uvjete na istovrsne poslove sa različitim poduzetnicima dovodeći poduzetnika Media–Ideja d.o.o. u neravnopravan položaj u odnosu na konkurenciju na povezanom tržištu naklade općeinformativnih dnevnika u Republici Hrvatskoj. Nadalje ističe kako je u konkretnom slučaju tijekom upravnog postupka prikupljeno više stotina stranica dokaznog materijala, koje je tuženo tijelo detaljno i sveobuhvatno analiziralo s pravnog i ekonomskog stajališta te donijelo na zakonu utemeljeno i sveobuhvatno obrazloženu meritornu odluku. Stoga, tužitelj neosnovano ističe kako je tuženo tijelo nepotpuno utvrdilo mjerodavno tržište, pokušavajući pri tome, potpuno neosnovano i bez valjanih argumenata, proširiti njegovu proizvodnu dimenziju. Pri tome tužitelj pokazuje nepoznavanje propisa o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta u predmetima iz područja tržišnog natjecanja u svakom konkretnom pojedinačnom slučaju. Tuženom je tijelu naime poznata činjenica da tužitelj pored ostalih djelatnosti obavlja i djelatnost trgovine tiska na malo, što je uostalom i sadržano u dijelu obrazloženja pobijanog rješenja na stranici 22. Međutim, kako i sam tužitelj to posredno, ovaj put pravilno navodi da to nije »preklapajuće« tržište u konkretnoj upravnoj stvari. Razlozi zbog kojih je tuženo tijelo utvrdilo mjerodavnim tržištem u proizvodnom smislu u konkretnom predmetu tržište trgovine općeinformativnom dnevnicima na veliko proizlazi iz odredaba članka 7. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i odredaba Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta te su detaljno obrazloženi u dijelu obrazloženja na stranici 22 do 29 pobijanog rješenja. Stoga tuženo tijelo ostaje pri svim navodima iz pobijanog rješenja. Mjerodavno tržište u proizvodnom smislu sukladno članku 5. Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta obuhvaća sve proizvode za koje potrošači smatraju da su međusobno zamjenjivi, s obzirom na njihove bitne značajke, cijenu ili način uporabe (zamjenski proizvodi odnosno supstituti). Poduzetnik Media–Ideja d.o.o. je nakladnik općeinformativnog dnevnika nacionalnog karaktera kojemu je neophodna distribucija na cijelom teritoriju Republike Hrvatske i koji upravo zato nužno mora poslovati s tužiteljem i poduzetnikom Distri–Press d.o.o. koji obavljaju djelatnost trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko na nacionalnoj razini jer su njihovi ostali tržišni takmaci distributeri regionalnog karaktera. Dakle, poduzetnik Media–Ideja d.o.o. je na utvrđenom mjerodavnom tržištu korisnik usluga koje obavljaju tužitelj i poduzetnik Distri–Press d.o.o. Sama usluga distribucije tiska, odnosno trgovina tiskom na veliko (pa tako i trgovina općeinformativnim dnevnicima na veliko) odvija se u dva dijela: kao makrodistribucija i kao mikrodistribucija. Mjerodavno tržište trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko je u dijelu koji se odnosi na mikrodistribuciju uređeno Općim uvjetima distribucije tiska koje su distributeri sukladno članku 38. stavku 1. Zakona o medijima dužni utvrditi i objaviti te stoga nakladnika ne smiju odbiti ukoliko nakladnik izjavi da prihvaća Opće uvjete distribucije. Iz navedenih argumenata i primjenom zakonskog okvira za utvrđivanje mjerodavnog tržišta uređenog člankom 7. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i detaljno razrađenog Uredbom o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta sasvim je jasno da ne postoji zakonska osnova za obrazlaganje zašto nešto nije bilo uključeno u mjerodavno tržište jer postoje jasni parametri za utvrđivanje mjerodavnog tržišta a kojih se tuženo tijelo pri utvrđivanju mjerodavnog tržišta držalo sukladno svojoj zakonskoj obvezi. Potpuno je promašen prigovor tužitelja da je tuženo tijelo na stranici 6 obrazloženja pobijanog rješenja pogrešno navelo da oba poduzetnika predviđaju kumulaciju određenog postotka rabata i fiksne naknade troška distribucije bez točnog određenja od čega se sastoje ti troškovi i koliki su oni. Tužitelj baš ničime ne argumentira ovu svoju tvrdnju već se ograničava na citiranje odredbe članka 15. i 16. svojih Općih uvjeta poslovanja kojima se utvrđuje način obračuna cijene usluge distribucije općeinformativnih dnevnika tvrdeći da su iste same po sebi razumljive i jasne. Naime i tijekom upravnog postupka u predmetnoj upravnoj stvari tužitelj je tuženom tijelu nebrojano puta citirao te dvije odredbe svojih Općih uvjeta poslovanja i tada navodeći da su one same po sebi jasne. To je moguće nedvojbeno utvrditi uvidom u dostavljene spise predmeta. Međutim, niti jednom prilikom tužitelj nije mogao objektivnim dokazima poduprijeti svoju tvrdnju o razumljivosti i jasnoći članaka 15. i 16. svojih Općih uvjeta poslovanja jer je iz dostavljenih očitovanja i brojčanih pokazatelja proizlazilo upravo suprotno. Navedenu problematiku tuženo tijelo je detaljno obrazložilo u dijelu obrazloženja pobijanog rješenja na stranicama 47 do 54. Opreza radi tuženo tijelo će u bitnom ponoviti da se tužitelj najprije u svome podnesku od 12. svibnja 2006. očitovao kako isti nije proizodna tvrtka te da stoga ne prati troškove do razine pojedinog izdanja niti radi kalkulacije cijene za pojedino izdanje, navodeći za to razloge koji su nabrojani na stranici 47 obrazloženja pobijanog rješenja. Stoga je tuženo tijelo analizom dostavljenih podataka iz navedenog podneska utvrdilo da je u konkretnom slučaju riječ o ukupnom trošku u iznosu od 1,41 kuna od čega je fiksni trošak 1,15 kuna, a varijabilni trošak 0,26 kuna. Sve detalje oko metodologije i načina ovog izračuna tuženo tijelo je obrazložilo na stranici 47 i 48 obrazloženja pobijanog rješenja. Tom prilikom se tužitelj očitovao da niti jedan poduzetnik ne podmiruje taj trošak. U razloge zbog kojih tužitelj obavlja analiziranu uslugu s gubitkom tuženo tijelo nije ulazilo budući da to nije u njegovoj nadležnosti. Međutim, na temelju navedenih analiziranih činjenica i okolnosti tuženo tijelo je utvrdilo bitnu stvar za predmetnu upravnu stvar, a to je da nije točna tvrdnja poduzetnika Tisak d.d. da se članak 16. Općih uvjeta poslovanja primjenjuje na one tiskovine kod kojih se primjenom članka 15. navedenih Općih uvjeta ne mogu pokriti minimalni troškovi distribucije budući da niti tiskovina s prodajnom cijenom od 6,00 kuna ne pokriva troškove distribucije od 1,41 kuna po prodanom primjerku. Stoga je potpuno neutemeljena i neistinita tvrdnja tužitelja na stranici 6 njegove tužbe da je isti u tijeku upravnog postupka u predmetnoj upravnoj stvari branio svoje pravo da iz naknade koju plaća nakladnik (bilo koji) pokriva svoje troškove distribucije. Također neosnovano je pozivanje tužitelja na visinu cijene usluge distribucije iako je tuženo tijelo jasno u pobijanom rješenju istaknulo da predmetom upravnog postupka nije bila visina cijene usluge distribucije i je li ta cijena viša ili niža od poduzetnika Media–Ideja d.o.o. u odnosu na druge nakladnike općeinformativnih dnevnika. Provedenim dokaznim postupkom tuženo tijelo je nedvojbeno utvrdilo da za razliku od poduzetnika Media–Ideja d.o.o. nakladnici općeinformativnih dnevnika s cijenom od 6,00 kuna mogu točno predvidjeti svoje troškove distribucije jer se u slučaju distribucije njihovih općeinformativnih dnevnika primjenjuje jedino rabat od 27 posto na neto prodanu vrijednost, odnosno naknada po prodanom primjerku iznosi 27 posto od neto prodajne cijene općeinformativnog dnevnika. Remitenda kod tih općeinformativnih dnevnika ne utječe na visinu naknade za njihovu distribuciju. S obzirom na način njezinog obračuna, mjesečna naknada po prodanom primjerku poduzetnika Media–Ideja d.o.o. je promjenjiva ovisno o prodajnoj količini tiskovina i ostvarenoj remitendi dok nakladnici općeinformativnih dnevnika s cijenom od 6,00 kuna uvijek plaćaju istu naknadu po prodanom primjerku za uslugu distribucije po prodanoj tiskovini neovisno o prodanoj količini te tiskovine i ostvarenoj remitendi. Sam tužitelj je nekoliko puta tijekom postupka mijenjao svoj iskaz što je detaljno obrazloženo u pobijanom rješenju budući da objektivnim brojčanim pokazateljima nije mogao dokazati opravdanost sporno postavljenog načina izračuna cijene distribucije općeinformativnih dnevnika u svojim Općim uvjetima poslovanja. Iz navedenog jasno proizlazi netransparentnost i nelogičnost njegovih Općih uvjeta poslovanja. Kada tužitelj napada pobijano rješenje u odnosu na postupovne odredbe Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i Zakona o općem upravnom postupku pri tome ne navodi valjane argumente zasnovane na zakonu, kojima obrazlaže svoje navode u odnosu na postupak koji je tuženo tijelo provelo vezano uz ovu upravnu stvar. Naime, upravni postupak koji provodi upravno tijelo je u mnogočemu specifičan u odnosu na onaj koji se provodi prema odredbama Zakona o općem upravnom postupku s obzirom da se isti Zakon primjenjuje podredno u odnosu na pitanja provedbe upravnog postupka u dijelu koji nije propisan odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja kao posebnog zakona. Stoga u odnosu na navode tužitelja da je uslijed preliminarnog zaključka Vijeća i preotvaranja okončanog dokaznog postupka u ovoj upravnoj stvari stavljen u kako navodi »pasivan položaj« u provedenom upravnom postupku čime mu je tuženo tijelo kako smatra onemogućilo zaštitu njegovih prava i interesa u provedbi predmetnog upravnog postupka, se ističe da je Vijeće na 70. sjednici održanoj 19. listopada 2006. sukladno svojim ovlastima iz članka 35. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja uzimajući u obzir sve, do tog trenutka utvrđene činjenične i pravne okolnosti, raspravljalo o svim pitanjima vezanim uz konkretnu upravnu stvar te donijelo zaključke koji su izvedeni na temelju svih činjenica, isprava, dokaza i očitovanja prikupljenih tijekom do tada provedenog ali još uvijek nedovršenog postupka. Vijeće je zaključilo da rezultati do tada provedenog postupka (dakle, još uvijek postupak nije okončan) ne ukazuju na moguće značajne negativne učinke na tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu. Iz tog je razloga voditeljica postupka na usmenoj raspravi održanoj 8. studenog 2006. stranke upoznala sa sadržajem preliminarnih zaključaka Vijeće, što je i uneseno u zapisnik s usmene rasprave i to na stranici 2 te dodatno pojašnjeno na stranici 3. istog zapisnika. Navedeno svakako ne predstavlja prejudiciranje na bilo čiju štetu već samo objektivno upoznavanje stranaka s rezultatima do tada provedenog dokaznog postupka koji je još uvijek u tijeku u svrhu omogućavanja još kvalitetnije zaštite njihovih prava i interesa do okončanja postupka kao jednog od temeljnih načela pravnog poretka Republike Hrvatske. Pri tome tuženo tijelo posebno ističe činjenicu da preliminarni zaključci Vijeća ne predstavljaju procesni akt u smislu odredaba Zakona o općem upravnom postupku vezano uz koje propisuje što isti mora sadržavati da bi bio valjan već su dio zapisnika sa sjednice Vijeća koje nisu javne pa stoga i zapisnik predstavlja službenu tajnu u smislu odredbe članka 51. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Budući da je poduzetnik Media–Ideja d.o.o. prije okončanja usmene rasprave od 8. studenog 2006. na zapisnik sukladno svom pravu iz članka 157. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku stavio primjedbu na rad službene osobe, navodeći da mu nije omogućeno aktivno raspravljanje u svezi predmetne upravne stvari a kako je sukladno članku 143. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku propisano da stranka može sve do okončanja predmeta iznositi činjenice koje mogu biti od utjecaja za rješenje upravne stvari i pobijati točnost navoda koji se ne slažu s njezinim navodima, tuženo je tijelo, unatoč tome što je dokazni postupak u navedenoj upravnoj stvari bio okončan 13. studenog 2006. uputio poduzetniku Media–Ideja d.o.o. pisani poziv da dostavi nalaz vještaka u vezi tvrdnje poduzetnika Distri-Press d.o.o. da su troškovi distribucije dnevnog lista »24 sata« veći od troškova distribucije koji se naplaćuju po pojedinom primjerku tog dnevnog lista sukladno njegovom prijedlogu s usmene rasprave održane 8. studenog 2006. Tuženo tijelo je tom prilikom poduzetnika Media–Ideja d.o.o. pozvalo dostaviti i dopunu njegovog podneska od 24. srpnja 2006. kojime obrazlaže negativne gospodarske učinke postupanja poduzetnika Tisak d.d. i Distri–Press d.o.o. na mjerodavnom tržištu i to u odnosu na razdoblje od 30. lipnja 2006. do danas sukladno njegovom prijedlogu s navedene usmene rasprave. Time je tuženo tijelo postupajući potpuno sukladno odredbama Zakona o općem upravnom postupku ponovno otvorilo dokazni postupak u predmetnoj upravnoj stvari. Sve zatraženo od strane tuženog tijela je bilo usmjereno na prikupljanje novih dokaza u predmetnom upravnom postupku, koji su u nastavku dokaznog postupka detaljno raspravljeni od strane svih stranaka u postupku i koji su doveli do objektivne, sveukupne i sveobuhvatne ocijene svih činjenica i okolnosti na temelju kojih je tuženo tijelo donijelo pravilnu, potpunu i na zakonu osnovanu meritornu odluku o zlouporabi zajedničkog vladajućeg položaja tužitelja i poduzetnika Distri–Press d.o.o. na utvrđenom mjerodavnom tržištu. U odnosu na tvrdnje tužitelja da je tuženo tijelo posredno priznalo neutemeljenost zahtjeva prema poduzetniku Media–Ideja d.o.o. za dostavom novog dokaza u obliku pisanog obrazloženja negativnih gospodarskih učinaka postupanja tužitelja i poduzetnika Distri–Press d.o.o. na mjerodavnom tržištu u odnosu na razdoblje od 30. lipnja 2006. do danas, tuženo tijelo smatra da je ta tvrdnja potpuno neutemeljena. Ističe da je točkom V. izreke pobijanog rješenja poduzetnika Media–Ideja d.o.o. odbio sa dijelom zahtjeva koji se odnosi na utvrđivanje nastanka financijske štete za tog poduzetnika zbog postupanja poduzetnika Tisak d.d. i Distri–Press d.o.o. kao na zakonu neosnovan. Navedeni dio zahtjeva je odbijen zbog na zakonu utemeljenih razloga a što je tuženo tijelo detaljno obrazložilo na stranici 60 i 61 obrazloženja pobijanog rješenja. Naime, poduzetnik Media–Ideja d.o.o. je od tuženog tijela zatražio da odluče o iznosu financijske štete za koju je isti tvrdio da ju trpi zbog postupanja tužitelja i poduzetnika Distri–Press d.o.o. te je stoga od tuženog tijela zatražio da odlučuje i o naknadi te štete za što tuženo tijelo nije nadležno već isto sukladno posebnim propisima može biti predmetom dokazivanja u sporu pred nadležnim sudom. S druge strane mogući negativni gospodarski učinci na tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu cijene se u svakom pojedinačnom predmetu iz domene tržišnog natjecanja, stoga ih je tuženo tijelo cijenilo i u ovom slučaju i detaljno obrazložilo u obrazloženju pobijanog rješenja. Navedeno je tuženo tijelo cijenilo u odnosu na tržišno natjecanje između poduzetnika na utvrđenom povezanom tržištu naklade općeinformativnih dnevnika u Republici Hrvatskoj u odnosu na tržišno natjecanje između poduzetnika na povezanom tržištu međumjesnog prijevoza općeinformativnih dnevnika ali i sa stajališta krajnjeg potrošača. Stoga ovaj termin nije nikako moguće izjednačiti s pretrpljenom gospodarskom (financijskom) štetom, a o čemu je tuženo tijelo vodilo računa tijekom upravnog postupka u predmetnoj upravnoj stvari. Tužitelj u tužbi u odnosu na provedeni postupak iznosi dva potpuno kontradiktorna navoda. Najprije iznosi tvrdnju da je uslijed preotvaranja dokaznog postupka poduzetnik Media–Ideja d.o.o. u potpunosti preuzeo cijeli postupak i onemogućio ostale stranke u postupku da bi potom u nastavku obrazlaganje naveo da je tuženo tijelo pogrešno primijenilo članak 143. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku jer je tuženo tijelo, stav je tužitelja, po prijavi poduzetnika Media–Ideja d.o.o. provodio upravni posutpak po službenoj dužnosti pa da je samim time bio zaštićen interes aktivne stranke. S tim u svezi tuženo tijelo ističe da je člankom 41. stavak 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja izričito propisao da tuženo tijelo pokreće postupak u smislu odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja ili po službenoj dužnosti ili na temelju zahtjeva stranke. Kako je onda moguće da tuženo tijelo pokrene postupak po službenoj dužnosti na zahtjev stranke. U ovom je slučaju tuženo tijelo smatralo da je sasvim neupitno da je postupak protiv tužitelja i poduzetnika Distri–Press d.o.o. pokrenut na zahtjev stranke odnosno poduzetnika Media–Ideja d.o.o. te da je stoga aktivna stranka u predmetnom upravnom postupku bio navedeni poduzetnik a pasivna stranka tužitelj i poduzetnik Distri–Press d.o.o. Upravo stoga je tuženo tijelo držeći se svih temeljnih načela upravnog postupka svim strankama u postupku omogućilo potpuno ravnopravno aktivno sudjelovanje u postupku i korištenje svih procesnih prava koja proizlaze iz odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i Zakona o općem upravnom postupku. Na ovaj način tuženo tijelo osporavajući ova dva kontradiktorna navoda ujedno osporava i sve navode tužitelja da mu je tuženo tijelo na bilo koji način bilo onemogućilo i/ili uskratilo pravo na ravnopravno aktivno sudjelovanje u postupku bez obzira o kojoj se fazi postupka radilo. Tuženo je tijelo tužitelju, a to je sve vidljivo iz spisa predmeta, odobrilo svaki zahtjev za uvid u spis. Tužitelj je tijekom cijelog postupka dostavljao svoja pisana očitovanja na sve navode iz podnesaka podnositelja zahtjeva uz koje je dostavljao podatke i dokumentaciju kojom je dokazivao svoje navode. Nadalje, tužitelj je sudjelovao na usmenim raspravama aktivno raspravljajući o predmetu postupka. Sve navode, podatke, te dokumentaciju tužitelja je tuženo tijelo sukladno svojoj zakonskoj obvezi cijenilo kao dokaze i detaljno u obrazloženju pobijanog rješenja obrazložilo razloge zbog kojih je donijelo osporavanu meritornu odluku. Također, tužitelj je angažirao svojeg stručnog pomagača – stalnog sudskog vještaka za financije, reviziju i računovodstvo čiji je pisani nalaz i mišljenje dostavio tuženom tijelu i kojeg je tuženo tijelo saslušalo u svojstvu stručnog pomagača stranke na posljednjoj usmenoj raspravi održanoj 18. lipnja 2007. godine i čiji je nalaz i mišljenje te dani iskaz tuženo tijelo analiziralo u pobijanom rješenju. Stoga, točno je da je tuženo tijelo posredno, pozivajući podnositelja zahtjeva da dostavi nalaz vještaka u svezi tvrdnje poduzetnika Distri–Press d.o.o. da su troškovi distribucije dnevnika »24 sata« veći od troškova distribucije koji se naplaćuju po pojedinom primjerku tog dnevnika, priznalo podnositelju zahtjeva pravo angažirati stručnog pomagača – ovlaštenog stalnog sudskog vještaka za knjigovodstvo, računovodstvo i financije. Naime, to pravo stranke proizlazi iz odredbe članka 63. stavka 1. Zakona o općem upravnom postupku i upravo zato je tuženo tijelo poduzetniku Media–Ideja d.o.o., uvažavajući činjenicu složenosti predmetne upravne stvari koja traži stručno poznavanje pitanja knjigovodstveno-financijske struke dopustilo da u vezi s predmetom postupka dovede stručnu osobu koja će mu davati obavijesti i savjete vezano uz problematiku knjigovodstveno-financijske struke. Iz istih je razloga to pravo tuženo tijelo priznalo i tužitelju a što se u konačnici pokazalo kao dobra odluka jer se na taj način postupak u znatnoj mjeri ubrzao, pri tome pridonoseći kvaliteti dokaza koje su stranke, zbog stručne pomoći, iznosile tuženom tijelu na ocjenu. Tuženo tijelo nije niti u jednom trenutku pokušalo prikriti činjenicu da je na usmenoj raspravi od 19. veljače 2007. stručni pomagač poduzetnika Media–Ideja d.o.o. pogrešno saslušan u svojstvu vještaka, a za što nije bilo zakonskog osnova. Upravo je na tu pogrešku voditeljica postupka stranke upozorila prije upuštanju u nastavak raspravljanja na usmenoj raspravi od 18. lipnja 2007. Stručni pomagač poduzetnika Media–Ideja d.o.o. je na usmenoj raspravi od 19. veljače 2007. bio pogrešno saslušan u svojstvu vještaka i to zbog automatizmom primijenjenih odredaba Zakona o općem upravnom postupku koje se odnose na izvođenje dokaza vještačenjem, a koje se primjenjuju kada je za utvrđivanje ili ocjenu neke činjenice važne za rješavanje stvari potrebno stručno znanje kojima ne raspolaže službena osoba. Navedeno nije slučaj u predmetima koji se vode u upravnim postupcima pred tuženim tijelom budući da je u tim predmetima, pored voditelja postupka zadužen i diplomirani ekonomist ili stručni tim odnosno svi članovi stručne službe tuženog tijela koji raspolažu stručnim znanjem važnim za rješavanje ove upravne stvari. Stoga je zbog prethodno obrazloženih razloga voditeljica postupka u zapisniku s održane usmene rasprave od 18. lipnja 2007. zaključkom ispravila navedenu procesnu pogrešku te utvrdila da će se oba vještaka stranaka saslušati u svojstvu njihovih stručnih pomagača. Upravo suprotno navodima tužitelja tuženo tijelo smatra da je analiza cijene usluge transporta, odnosno cijene usluge makrodistribucije bila opravdana i nužna jer je podnositelj zahtjeva tijekom postupka u svojem pisanom očitovanju proširio svoje navode o zlouporabi zajedničkog vladajućeg položaja tužitelja i poduzetnika Distri–Press d.o.o. i na tom povezanom tržištu trgovinom tiska na veliko. Kako je to već ranije tuženo tijelo obrazlagalo sama usluga distribucije tiska, odnosno trgovina tiskom na veliko odvija se u dva dijela: kao makrodistribucija i kao mikrodistribucija. Pod pojmom makrodistribucije podrazumijeva se međugradski prijevoz tiskovina od mjesta preuzimanja tiskovine do distributivnih centara. Usluge makrodistribucije obavljaju se temeljem Ugovora o međumjesnom prijevozu tiska i ta usluga i njezina cijena nije uređena Općim uvjetima poslovanja distributera. Iz navedenih razloga je tuženo tijelo utvrdilo povezanim tržištem tržište međumjesnog prijevoza općeinformativnih dnevnika (makrodistribuciju) i analiziralo je s pravnog i ekonomskog aspekta. Navedeno tuženo tijelo detaljno obrazlaže na stranicama 35 do 39 obrazloženja pobijanog rješenja. Naime, temeljem rezultata provedene pravne i ekonomske analize ovog povezanog tržišta je zaključilo da činjenica da su poduzetnici Tisak d.d. i Distri–Press d.o.o. u zajedničkom vladajućem položaju na tržištu trgovina općeinformativnim dnevnicima na veliko, ne znači da se taj zajednički vladajući položaj odražava i na tržištu međumjesnog prijevoza općeinformativnim dnevnicima budući da nakladnici mogu, a neki to i čine, samostalno organizirati međumjesni prijevoz svojih tiskovina te jednako tako mogu koristiti usluge drugih prijevoznika. Stoga nakladnici nisu prisiljeni koristiti usluge međumjesnog prijevoza svojih tiskovina koje obavljaju tužitelj i poduzetnik Distri–Press d.o.o. U odnosu na zahtjev tužitelja da Sud naloži tuženom tijelu odgodu pokretanja prekršajnog postupka protiv tužitelja dok se ne okonča postupak pred naslovnim sudom tuženo tijelo navodi kako je takav zahtjev neutemeljen budući da ne nalazi uporište u zakonu. Agencija je na zakonu osnovana pravna osoba s javnim ovlastima koja sukladno odredbi članka 30. stavka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, samostalno i neovisno, obavlja poslove u okviru djelokruga i nadležnosti određenih odredbama Zakona o zaštitit tržišnog natjecanja za što odgovara Hrvatskom saboru. Vijeće za zaštitu tržišnog natjecanja je tijelo koje upravlja Agencijom. Stoga Vijeće, u okviru svojeg djelokruga propisanog člankom 35. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, odlučuje o svim pitanjima za koja je Agencija nadležna na temelju odredaba Zakona, utvrđuje pravila i mjere za zaštitu tržišnog natjecanja, mjere za otklanjanje sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja i druge mjere za unapređenje prava i politike tržišnog natjecanja u Republici Hrvatskoj. Nadalje ističe da sadržaj i izrada rješenja zlouporabe vladajućeg položaja poduzetnika i njegov sadržaj ne ovise o diskrecijskoj ocjeni tuženog tijela već izričito proizlaze iz zakonskih odredaba kojima je uređeno tržišno natjecanje u Republici Hrvatskoj a po kojima je tuženo tijelo dužno postupati. Člankom 60. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja je propisana obveza tuženog tijela da podnese prekršajnom sudu zahtjev za pokretanje prekršajnog postupka protiv poduzetnika i njegove/njihove odgovorne osobe u svakom slučaju kada tuženo tijelo rješenjem utvrdi povredu odredaba Zakona. Budući da zlouporaba vladajućeg položaja na mjerodavnom tržištu predstavlja tešku povredu tržišnog natjecanja za koju je ponovno izričito u članku 61. stavku 1. točki 3. Zakona propisana novčana kazna. Slijedom navedenoga je tuženo tijelo nadležnom prekršajnom sudu uputilo zahtjev za pokretanje prekršajnog postupka protiv tužitelja i poduzetnika Distri–Press d.o.o. i njihovih odgovornih osoba.

Predlaže stoga Sudu da tužbu odbije kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba 24 sata d.o.o. Zagreb, zastupana po članu Uprave Helmutu Bračunu, kojega zastupa punomoćnica Mirjana Borić, odvjetnica iz Zagreba, u odgovoru na tužbu ističe da je tužba u cijelosti neosnovana te se u potpunosti protivi navodima tužitelja koji su netočni, neobrazloženi i u sebi proturječni. Tuženo je tijelo ispravno i u skladu s Uredbom o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta odredilo mjerodavno tržište u proizvodnom smislu te je netočna tvrdnja tužitelja kako je mjerodavno tržište u proizvodnom smislu trebalo obuhvaćati i »tržište trgovinom na malo«. Imajući u vidu odredbu članka 5. Uredbe o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta bilo je potrebno utvrditi koje usluge tužitelj obavlja za njih te s uslugama kojeg drugog poduzetnika te usluge može zamijeniti. S tim u svezi nesporno je kako tužitelj za njih obavlja usluge distribucije dnevne tiskovine »24 sata« na cjelokupnom teritoriju Republike Hrvatske pa je tuženo tijelo ispravno utvrdilo kako mjerodavno tržište u proizvodnom smislu predstavlja tržište trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko. U svezi određivanja mjerodavnog tržišta u proizvodnom smislu tužitelj uopće ne navodi u čemu bi se po njegovom shvaćanju sastojalo mjerodavno tržište u proizvodnom smislu te je potpuno nejasan navod tužitelja u kojem spominje trgovinu na malo. Nadalje ističe kako tužitelj ne osporava utvrđenje tuženog tijela kako se zajedno s Distri-Press d.o.o. nalazi u zajedničkom vladajućem položaju na mjerodavnom tržištu trgovine općiminformativnim dnevnicima na veliko u Republici Hrvatskoj. Sa stajališta zaštite tržišnog natjecanja i Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja poduzetnik koji se nalazi u vladajućem položaju na mjerodavnom tržištu dužan je suzdržavati se te mu je izričito zabranjeno poduzimati bilo kakve radnje koje predstavljaju zlouporabu njegovog vladajućeg položaja (članak 16. stavak 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja), a tužitelj je načinom obračunavanja naknade za distribuciju dnevne tiskovine »24 sata« prikazanim u rješenju u odnosu na način obračunavanja naknade za distribuciju ostalih dnevnih tiskovina u Republici Hrvatskoj stalno zlorabio svoj vladajući položaj na mjerodavnom tržištu trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko, kršeći na taj način prisilne odredbe Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i dovodeći ih kao nakladnika dnevne tiskovine »24 sata« u nepovoljniji položaj u odnosu na ostale nakladnike dnevnih tiskovina. Tuženo je tijelo ispravno utvrdilo kako tužitelj za distribucije dnevnih tiskovina koje se prodaju po cijeni od 6,00 kuna naplaćuje naknadu (i to u obliku rabata jer je riječ o komisionom poslu) u iznosu od 27 posto njihove maloprodajne cijene dok za distribuciju izdanja koja se prodaju po cijeni nižoj od prosječne (dakle i za distribuciju dnevne tiskovine »24 sata« koja je u maloprodaji po cijeni od 3,00 kuna po primjerku) naplaćuje naknadu koju čini kumulacija određenog postotka rabata i fiksne naknade troška distribucije bez točnog određenja od čega se sastoje troškovi distribucije. Činjenično je netočan navod tužitelja kako između njegovih Općih uvjeta poslovanja s domaćim tiskovinama s jedne strane i Općih uvjeta poslovanja s domaćim tiskovinama društva Distri-Press d.o.o. s druge strane postoji razlika u načinu utvrđivanja naknade za distribuciju dnevnih tiskovina. U smislu teksta članka 15. Općih uvjeta poslovanja s domaćim tiskovinama tužitelja neto-vrijednost prodaje pojedine dnevne tiskovine ovisi upravo o njezinoj maloprodajnoj cijeni, pa nesumnjivo proizlazi zaključak kako tužitelj u obračunavanju cijene svoje usluge polazi ni od čega drugoga od maloprodajne cijene tiskovine koju distribuira. Analogno navedenoj odredbi i prema odredbi članka 12. Općih uvjeta poslovanja s domaćim tiskovinama društva Distri-Press d.o.o. također proizlazi nesporni zaključak da i navedeno društvo usluge distribucije dnevnih tiskovina naplaćuju u ovisnosti od maloprodajne cijene tiskovine koju distribuira. Stoga nesumnjivo proizlazi točnost utvrđenja tuženog tijela kako tužitelj i društvo Distri-Press d.o.o. propisuju jednak način obračunavanja naknade za distribucije dnevnih tiskovina. Način određivanja naknade koju tužitelj naplaćuje za distribuciju dnevnih tiskovina potpuno je netransparentan i ne postoji način kako bi bilo koji nakladnik mogao saznati po kojim se kriterijima ta cijena određuje. Kao posljedica navedenog on, kao uostalom i bilo koji drugi nakladnik neke dnevne tiskovine koja se prodaje po cijeni nižoj od 6,00 kuna nije u mogućnosti unaprijed odrediti iznos koji će mu tužitelj naplatiti za pružanje usluge distribucije njegove dnevne tiskovine. Stvarni trošak koji tužitelju nastaje u obavljanju usluge distribucije dnevnih tiskovina tužitelj nije naveo niti u svojim Općim uvjetima poslovanja s domaćim tiskovinama niti na bilo kojem drugom mjestu koje bi bilo dostupno nakladnicima dnevnih tiskovina niti u tijeku postupka kojeg je tuženo tijelo vodilo. Isto tako tužitelj nikada nije učinio javno dostupnim kriterije po kojima određuje naknadu za usluge distribucije. Pored toga je sa stajališta zaštite slobodnog tržišnog natjecanja potpuno nebitno kojim kriterijima se tužitelj rukovodio prilikom određivanja cijene svoje usluge. Naprotiv jedino je bitno da li na istovrsne poslove (u ovom slučaju distribuciju dnevnih tiskovina) s različitim poduzetnicima primjenjuje iste uvjete. Tužitelj je, međutim, nesumnjivo na poslove distribucije dnevne tiskovine »24 sata« primjenjivao drugačije uvjete nego li na distribuciju ostalih dnevnih tiskovina te na taj način primjenjujući različite uvjete na istovrsne poslove s različitim poduzetnicima prekršio propise o zaštiti tržišnog natjecanja. Sa stajališta prava zaštite tržišnog natjecanja i Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (članak 16. stavak 2. točka 3.), kao i u okviru ovog upravnog spora potpuno je irelevantna notorna tvrdnja tužitelja kako za distribuciju dnevne tiskovine »24 sata« u apsolutnom iznosu plaća nižu naknadu od nakladnika čije se tiskovine prodaju po cijeni od 6,00 kuna. Naprotiv, ključno je što tužitelj za naplaćivanje jedne te iste usluge (distribucije dnevnih tiskovina) predviđa dva različita sustava obračuna i to s jedne strane naknadu u iznosu od 27 posto maloprodajne neto-vrijednosti dnevnih tiskovina koje se prodaju po maloprodajnoj cijeni od 6,00 kuna te s druge strane naknadu u iznosu od 18 posto maloprodajne neto-vrijednosti uvećano za tzv. »fiksnu naknadu« od 0,24 kuna za tiražiranje po prodanom primjerku te daljnjih 0,35 kuna za otpremu i loko-prijevoz po distribuiranom primjerku onih dnevnih tiskovina koje se prodaju po maloprodajnoj cijeni nižoj od 6,00 kuna. Nadalje, u vezi načina određivanja naknade za distribuciju dnevne tiskovine »24 sata« potrebno je ponovno naglasiti kako dnevna izdanja s manjom cijenom od prosječne jedinstvene (u iznosu od 6,00 kune) kao što su to »24 sata« trpe neproporcionalno veće financijsko opterećenje od izdanja sa višom cijenom. Tužitelj primjenom kategorije »fiksne naknade« i njezinim vezivanjem uz jedinicu distribuiranog primjerka dodatno opterećuje nakladnike dnevnih izdanja s manjom cijenom od prosječne tj. jedinstvene (u iznosu od 6,00 kuna) kao što su to »24 sata« budući da visinu naknade čini ovisnim o rezultatima prodaje. Za razliku od toga nakladnici dnevnih izdanja s maloprodajnom cijenom od 6,00 kuna po primjerku nisu opterećeni prikazanom »fiksnom naknadom«. Ističe da tužitelj na stranici 6. tužbe izričito priznaje zlouporabu svog vladajućeg položaja te čini bespredmetnom ovu upravnu tužbu u smislu da na distribuciju dnevne tiskovine »24 sata« primjenjuje drugačije uvjete nego za distribuciju ostalih dnevnih tiskovina u Republici Hrvatskoj. Primjenom sustava obračuna naknade za distribuciju koji je različit u odnosu na sustav obračuna naknade za distribuciju ostalih dnevnih tiskovina mu je tužitelj nanio znatnu materijalnu štetu što je daljnji dokaz dovođenja u nepovoljan položaj u odnosu na njezine tržišne takmace. Tvrdnja tužitelja da prikazanim sustavom obračuna »pokriva troškove« koji mu nastaju u obavljanju distribucije dnevnih tiskovina s jedne strane ne može opravdati primjenu načina obračuna distribucije dnevne tiskovine »24 sata« koji je različit u odnosu na sustav obračuna ostalih dnevnih tiskovina jer pokrivanje troškova koji nastanu poduzetniku koji na nekom tržištu drži vladajući položaj ni u jednom pravnom propisu nije predviđeno kao razlog za primjenu različitih uvjeta na istovrsne poslove s različitim poduzetnicima. S druge strane ukoliko bi navedena tvrdnja tužitelja i bila točna ozbiljno se postavlja pitanje od kojih prihoda namiruje ostale troškove povezane s njegovim poslovanjem. Nadalje, tužitelj u tužbi navodi kako su utvrđenja tuženog tijela sadržana u tzv. preliminarnim zaključcima različita u odnosu na utvrđenja sadržano u rješenju kojim je okončan upravni postupak. Takve tvrdnje pravno su bez ikakvog značenja. Naime, tužitelj gubi iz vida vrlo važnu činjenicu a ta je da se postupak pred tuženim tijelom okončava donošenjem rješenja, a ne preliminarnog zaključka. Isto tako potpuno je upitno temeljem kojeg propisa tužitelj izvodi mogućnost donošenja preliminarnih zaključaka kada donošenje istih uopće nisu predviđeno niti Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja niti Zakonom o općem upravnom postupku. Čak i u slučaju da su tzv. preliminarni zaključci bili uneseni u zapisnik s održane rasprave isti ne bi predstavljali pravnu osnovu temeljem koje bi bilo moguće donijeti zaključak o postojanju ili nepostojanju povrede tržišnog natjecanja budući da tuženo tijelo svoje konačne zaključke utvrđuje u rješenju kojim okončava postupak. Sukladno članku 143. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku do donošenja rješenja kojim se okončava postupak svaka od stranaka može iznositi činjenice koje mogu biti od utjecaja za rješenje upravne stvari tako da je sve do trenutka donošenja rješenja tuženog tijela bio ovlašten iznositi nove dokaze. Nadalje tužitelj spornim smatra i pozivanje gospodina Zrinka Ručevića u postupak kao stručnog pomagača tuženog tijela, pogrešno istoga nazivajući vještakom, s obzirom da nije sudjelovao u postupku kao vještak već kao stručni pomagač tuženog tijela temeljem odredbe članka 63. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku. Tužiteljevo pozivanje na suvišnost provođenja daljnjeg postupka nakon ročišta održanog 8. studenog 2006., iz kojeg razloga se isti u daljnjem postupku držao pasivnom začuđuje iz više razloga. Prvenstveno iz neprihvatljivog negiranja primjene odredbe članka 143. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku odnosno tvrdnje da kako je tuženo tijelo vodilo postupak po službenoj dužnosti je njegov interes (kao aktivne stranke u postupku) bio zaštićen. Iz takvog stava proizlazi kako ne bi trebao imati ovlast predlaganja novih dokaza, što je stav koji je nemoguće prihvatiti ukoliko se uzme u obzir da je postupak pred tuženim tijelom i pokrenut upravo povodom njegova prijedloga. Smatra da je pozivanje tužitelja na izvođenje dokaza cijene transporta suvišno osporavati budući da tuženo tijelo svoju odluku niti nije utemeljilo na predmetnom dokazu. Posebno ističe da kako tužitelj na stranici 11. tužbe navodi da je tuženo tijelo ispravno zaključilo da će uvijek trpjeti veće financijsko opterećenje u postotku zbog niže cijene općeinformativnog dnevnika »24 sata« otvoreno priznaje kako trpi diskriminaciju u odnosu na nakladnike ostalih općeinformativnih dnevnika i to upravo zbog niže cijene. Tužitelj u tom slučaju gubi iz vida da je upravo takvim postupanjem ostvarena zlouporaba tržišnog natjecanja budući da se stavlja u nepovoljniji položaj u odnosu na ostale nakladnike.

Predlaže stoga Sudu da tužbu odbije kao neosnovanu te potražuje trošak (sastavljanja odgovora na tužbu i porez na dodanu vrijednost u ukupnom iznosu od 2.042,00 kn).

Tužba nije osnovana.

Prema stanju spisa predmeta proizlazi da je predmetni postupak utvrđivanja sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja zlouporabom vladajućeg položaja pokrenut zahtjevom poduzetnika »Media–Ideja« d.o.o. Zagreb, nakladnika dnevnika »24 sata«, u smislu da poduzetnici Tisak d.d. i Distri-Press d.o.o., distributeri tiskovina, primjenom svojih Općih uvjeta poslovanja narušavaju odnosno ograničavaju tržišno natjecanje zlouporabom vladajućeg položaja u smislu članka 16. stavak 1. i stavak 2. točka 1. i 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj. 122/03), što se, između ostaloga, očituje kao primjena nejednakih uvjeta na istovrsne poslove s drugim poduzetnicima i neizravno nametanje nepravednih kupovnih ili prodajnih cijena vezivanjem cijene usluga distribucije uz maloprodajnu cijenu dnevnih tiskovina. Smatra da navedeni poduzetnici u zajedničkom vladajućem položaju (ostvaruju tržišni udjel od gotovo 80 posto) u usklađenom djelovanju primjenjuju isti sustav obračuna naknade za distribuciju tiskovina i dovode u nepovoljniji položaj nakladnike dnevnih tiskovina koje prodaju izdanja po nižoj cijeni od ostalih nakladnika dnevnih tiskovina koji svoje dnevne tiskovine prodaju po cijeni od 6,00 kuna. Naime, prema Općim uvjetima poslovanja navedeni poduzetnici dodatno financijski opterećuju nakladnike dnevnih tiskovina koji svoje dnevne tiskovine prodaju po cijeni nižoj od jedinstvene cijene određene skupine tiskovina budući da je visina naknade ovisna o rezultatima prodaje dnevnog tiska tako da na visinu naknade ima utjecaj i remitenda, što se odnosi i na njegov dnevnik »24 sata« koji prodaje krajnjem potrošaču po cijeni od 3,00 kuna po primjerku, za razliku od drugih nakladnika koji svoja izdanja dnevnih tiskovina prodaju po cijeni od 6,00 kuna. Smatra da poduzetnici takvim načinom obračuna naknada izravno utječu i na određivanje cijene dnevnih tiskovina te da dnevnim tiskovinama s manjom cijenom otežavaju pristup tržištu.

Naime, Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja u članku 16. izričito propisuje da je zabranjena svaka zlouporaba vladajućeg položaja jednog ili više poduzetnika na mjerodavnom tržištu, koja se može očitovati na različite načine, a, između ostalog, naročito kao primjena nejednakih uvjeta na istovrsne poslove s drugim poduzetnicima čime ih se dovodi u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju. Temeljem članka 17. stavak 1. točka 2. istog Zakona Agencija je ovlaštena zabraniti svako daljnje postupanje poduzetnika kojim isti zloupotrebljava taj položaj odnosno sprječava, ograničava ili narušava tržišno natjecanje. Prema odredbi članka 17. stavak 1. točka 3. i točka 4. istog Zakona Agencija je ovlaštena odrediti odgovarajuće mjere za uklanjanje štetnih učinaka zlouporabe vladajućeg položaja poduzetnika na mjerodavnom tržištu te rokove za njihovo izvršenje, koje pridonose osiguravanju tržišnog natjecanja među poduzetnicima na mjerodavnom tržištu.

Međutim, prema odredbi članka 35. stavak 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja je propisano da Agencija u ocjeni svih oblika sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja u skladu s člankom 70. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju između Europskih zajednica i njihovih država članica i Republike Hrvatske (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj: 14/01) na odgovarajući način primjenjuje kriterije koji proizlaze iz pravilne primjene pravila o tržišnom natjecanju u Europskoj zajednici. Dakle, člankom 70. stavak 2. navedenog Sporazuma, koji je stupio na snagu 1. veljače 2005., se određuje da će se svako ponašanje suprotno pravilima tržišnog natjecanja ocjenjivati na temelju kriterija koji proizlaze iz primjene pravila o tržišnom natjecanju u EZ, posebice članaka 81., 82. i 86. Ugovora o osnivanju EZ i instrumenata za tumačenje koje su usvojile njezine institucije. U tom je smislu i sudska praksa važan interpretativni instrument za primjenu hrvatskih propisa u slučaju pravnih praznina ili dvojbi u tumačenju tih propisa pa je Agencija prema relevantnoj praksi Europskog suda pravde i Europskog suda prvog stupnja izvršila uvid u pravomoćne odluke iz predmeta Iris Sugar (C-497/99 P) i British Airways (C-95704 P) kojima je utvrđeno da, kada postoji veza između vladajućeg položaja i navodne zlouporabe na mjerodavnom tržištu, učinak zlouporabe može se očekivati na drugom tržištu na kojem predmetni poduzetnik nije u vladajućem položaju, ukoliko je to drugo tržište u dovoljnoj mjeri povezano s mjerodavnim tržištem na kojem se poduzetnik nalazi u vladajućem položaju. Nadalje je prema presudama u predmetu Michelin (T-203/01) i Irish Sugar (C-497/99 P) dovoljno utvrditi da poduzetnik u vladajućem položaju ima namjeru zlouporabiti vladajući položaj i da njegovo ponašanje može imati ograničavajući učinak na tržišno natjecanje na mjerodavnom tržištu odnosno utvrđeno je da zlouporaba vladajućeg položaja obuhvaća ne samo postupanje koje izravno šteti potrošačima već i ona postupanja poduzetnika u vladajućem položaju koja smanjivanjem učinkovitog tržišnog natjecanja neizravno štete potrošačima.

U smislu navedenog je detaljnom i sveobuhvatnom analizom pravnog i ekonomskog stajališta utvrđeno da tužitelj (i poduzetnik Distri-Press d.o.o.) ograničavaju tržišno natjecanje od 2. ožujka 2005. zlouporabom zajedničkog vladajućeg položaja na mjerodavnom tržištu trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko na teritoriju Republike Hrvatske, primjenom Općih uvjeta poslovanja jer dnevniku »24 sata«, nakladnika Media–Ideja d. o.o., obračunavaju cijenu usluge distribucije na način da mu pored jedinstvene naknade zaračunavaju i naknadu koja je ovisna o ukupno distribuiranim primjercima tog dnevnika, što uključuje remitendu, za razliku od drugih dnevnika kojima, za istovrsne poslove, zaračunavaju samo jedinstvenu naknadu na koju remitenda nema utjecaja te na taj način primjenjuju nejednake uvjete na istovrsne poslove s različitim poduzetnicima, dovodeći poduzetnika Media–Ideja d.o.o. u neravnopravan položaj u odnosu na konkurenciju na povezanom tržištu naklade općeinformativnih dnevnika u Republici Hrvatskoj (točka I. izreke rješenja) te se zabranjuje navedenim poduzetnicima svako buduće postupanje kojima bi mogli spriječiti, ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje zlouporabom zajedničkog vladajućeg položaja na način opisan u točki I. izreke rješenja (točka II. izreke rješenja). Nadalje se nalaže poduzetnicima donošenje novih Općih uvjeta poslovanja kojima će na jasan, transparentan i nediskriminirajući način odrediti cijenu usluge distribucije općeinformativnih dnevnika, neovisno o njihovoj prodajnoj cijeni s rokom izvršenja (točka III. izreke rješenja) te da Agenciji za zaštitu tržišnog natjecanja dostave na uvid nove Opće uvjete poslovanja kao dokaz o izvršenju naloga iz točke III. izreke rješenja s rokom izvršenja (točka IV. izreke rješenja), a nalaže im se i plaćanje upravne pristojbe odnosno naknada troškova postupka (točka VII. I VIII. izreke rješenja). Dakle, primjenom zakonitog okvira za utvrđivanje mjerodavnog tržišta uređenog člankom 7. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i detaljnih parametara predviđenih Uredbom o načinu utvrđivanja mjerodavnog tržišta (»Narodne novine«, broj: 51/04) odnosno odgovarajućih odredaba Zakona o medijima (»Narodne novine«, broj: 59/04) je u konkretnom predmetu kao mjerodavno tržište u proizvodnom smislu utvrđeno tržište trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko tako da neargumentirani prigovori tužitelja glede proširenja njegove proizvodne dimenzije nije osnovan. Naime, obzirom na specifično tržište u pravnom i tehničkom smislu pri utvrđivanju mjerodavnog tržišta u proizvodnom smislu (članak 5. Uredbe) je analizom zamjenjivosti potražnje utvrđeno da u okviru povezanog tržišta naklade općeinformativnih dnevnika (jedni drugima supstituti) poduzetnik Media–Ideja d.o.o., kao nakladnik općeinformativnog dnevnika nacionalnog karaktera (»24 sata«) kojemu je potrebna distribucija na cjelokupnom području Republike Hrvatske, s obzirom da su njihovi tržišni takmaci (»Slobodna dalmacija – trgovina d. o.o., Glas Istra d.o.o., Novi list d.d. i Glas Slavonije d.o.o.) distributeri regionalnog karaktera, prisiljen poslovati s tužiteljem i poduzetnikom Distri-press d.o.o., koji obavljaju djelatnost trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko na nacionalnoj razini. Dakle, s obzirom na specifičnu strukturu navedenog mjerodavnog tržišta na kojem je mali broj tržišnih takmaca, odnosno na koji je pristup otežan (relativno velika investicijska ulaganja potrebna radi pokretanja poslovanja i uspostave vlastite mreže distribucije te naknadni visoki troškovi logistike) ukoliko se unaprijed ne dogovori povezanost s nakladnicima općeinformativnih dnevnika, potražnja za uslugama distributera, u posebice nakladnika općeinformativnih dnevnika nacionalnog karaktera (kao Media–Ideja d.o.o.) koji nemaju vlastitu distributivnu mrežu, je stabilna glede onih koji imaju razgranatu distributivnu mrežu na nacionalnoj razini a to su u konkretnom slučaju jedino tužitelj i Distri-Press d.o.o.

Navedeni poduzetnici u okviru zajedničkog vladajućeg položaja na navedenom mjerodavnom tržištu u smislu odredbe članka 15. stavka 1. i 4. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, s obzirom na ostvareni zajednički tržišni udjel (u 2004. godini 60-70 posto, u 2005. godini od 70-80 posto, u 2006. godini od 80-90 posto te u prvih šest mjeseci 2007. godine od 80-90 posto) uz tržišne takmace s neznatnom tržišnom snagom i regionalnim karakterom koji s njima moraju uskladiti svoje tržišno ponašanje, djeluju kao dva glavna prodavatelja istih usluga koji manje ili više imaju jednake troškove u obavljanju tih usluga pa stoga i jednake interese na mjerodavnom tržištu (simetrični duopol) tako da su vodili i jednaku ili približno jednaku cjenovnu politiku i druge uvjete distribucije na tržištu bez da se izričito dogovore.

Tužitelj se tijekom postupka u više navrata očitovao kako se članak 16. njegovih Općih uvjeta poslovanja primjenjuje na one tiskovine na kojima distributer primjenom članka 15. Općih uvjeta poslovanja nije u mogućnosti pokriti minimalne troškove distribucije, ali je utvrđeno da niti u jednom članku svojih Općih uvjeta ne uređuju koji su to minimalni troškovi distribucije koji se moraju pokriti naknadom za usluge distribucije. Naime, ni tiskovine s prodajnom cijenom od 6,00 kuna ne pokrivaju troškove distribucije od 1,41 kuna po prodanom primjerku te stoga tuženo tijelo cijeni da su Opći uvjeti tužitelja nejasni odnosno netransparentni. Tužbenim navodima u kojima se ograničava na citiranje odredbi članka 15. i 16. Općih uvjeta poslovanja tužitelj ničim ne argumentira odnosno objektivnim dokazima ne podupire svoju tvrdnju o razumljivosti i jasnoći navedenih odredaba Općih uvjeta poslovanja. Stoga je sukladno obrazloženju u pobijanom rješenju primjenom članka 17. stavak 1. točka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja odlučeno kao u točki II. izreke rješenja, odnosno primjenom članka 17. stavak 1. točke 3. i 4. istog Zakona kao u točkama III. I IV. izreke rješenja.

Dakle, tijekom ispitnog postupka je utvrđeno da je distribucija općeinformativnih dnevnika na veliko koju obavlja tužitelj (i Distri-Press d.o.o.) usko povezana te negativno utječe na tržište naklade općeinformativnih dnevnika u kojem djeluje poduzetnik Media–Ideja d.o.o., izdavač općeinformativnog dnevnika »24 sata« (i jedinog s cijenom ispod 6,00 kuna) na tako povezanom tržištu njegovim stavljanjem u neravnopravan položaj u odnosu na druge nakladnike općeinformativnih dnevnika s cijenom od 6,00 kuna u smislu da zbog primjene spornog načina obračuna naknade za usluge mikrodistribucije uređenog Općim uvjetima poslovanja vrlo teško može predvidjeti svoje troškove distribucije budući da naknada za usluge distribucije koju plaća ne ovisi samo o neto prodajnoj vrijednosti njegovog izdanja već i o ostvarenoj remitendi za razliku od nakladnika općeinformativnih dnevnika s cijenom od 6,00 kuna, koji su u mogućnosti predvidjeti svoje troškove distribucije (primjenjuje se jedino rabat od 27 posto na neto prodajnu vrijednost, a remitenda uopće nije od utjecaja na visinu naknade).

Stoga se zaključuje da iz navedene nelogičnosti i netransparentnosti Općih uvjeta poslovanja tužitelja glede nejasnog sadržaja odredbi koji uređuju obračun cijene usluge distribucije i remitende proizlazi zlouporaba zajedničkog vladajućeg položaja tužitelja i Distri-Press d.o.o. pa je zbog moguće različite interpretacije poduzetnik Media-Ideja d.o.o. stavljen u neravnopravan položaj, ali navedeni negativni učinak može dovesti i do zatvaranja tržišta i mogućeg otežanog pristupa tržištu za nove sudionike koji pristupaju povezanom tržištu naklade općeinformativnih dnevnika koji žele prodavati općeinformativne dnevnike po nižoj cijeni. Međutim, takva praksa može imati i za posljedicu i štetu za potrošače koji ne mogu proizvod dobiti po nižoj cijeni. Dakle, zbog povrede odredbe članka 16. stavka 1. i stavka 2. točke 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja je odlučeno kao u točki I. izreke rješenja.

Međutim, za razliku od navedenog vladajućeg položaja tužitelja i Distri-Press d.o.o. na mjerodavnom tržištu trgovine općeinformativnim dnevnicima na veliko u smislu članka 15. stavak 1., 2. i 4. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja s obzirom na svoj položaj na tržištu i financijsku snagu te specifičnosti samog tržišta pa su u mogućnosti ponašati se neovisno od svojih tržišnih takmaca u tom mjerodavnom tržištu, se ne nalazi da bi navedeni poduzetnici ostvarivali zajednički vladajući položaj i na povezanom tržištu međumjesnog prijevoza općeinformativnim dnevnicima u Republici Hrvatskoj u smislu citirane odredbe Zakona. Stoga, kako predmet upravnog postupka nije bila visina cijene usluge distribucije u smislu je li viša ili niža za poduzetnika Media-Ideja d.o.o. u odnosu na druge nakladnike općeinformativnih dnevnika neosnovano je pozivanje tužitelja na isto u tužbi. Naime, tvrdnje poduzetnika Media-Ideja d.o.o. o utjecaju obračuna naknade od strane tužitelja na cijenu dnevne tiskovine, razmatrajući činjenice i okolnosti, se ne nalaze točnim odnosno navedeni utjecaj na maloprodajnu cijenu općeinformativnih dnevnika je samo neizravan jer iz ugovora o međumjesnom prijevozu tiska nije moguće izvesti zaključak o zajedničkom vladajućem položaju te distribucije. Stoga, nije dokazana zlouporaba vladajućeg položaja neizravnim nametanjem nepravednih prodajnih ili kupovnih cijena u smislu članka 16. stavka 2. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Ni u pogledu povrede primijenjenih postupovnih odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja i Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj. 53/91 i 103/96 – Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske) se navodi tužitelja nalaze neutemeljenim. Naime, proizlazi da je tuženo tijelo provelo postupak držeći se svih temeljnih načela upravnog postupka uz korištenje svih procesnih prava koja proizlaze iz odredaba navedenih Zakona, te omogućilo svim strankama u postupku (uključujući i tužitelja) potpuno ravnopravno i aktivno sudjelovanje u postupku. Tako ne proizlazi da je tužitelju na bilo koji način bilo onemogućeno ili uskraćeno pravo na ravnopravno i aktivno sudjelovanje u postupku bez obzira o kojoj se fazi postupka radilo (i nakon preliminarnog okončanja postupka i njegovog nastavka) u smislu da je sudjelovao na usmenim raspravama aktivno raspravljajući o predmetu postupka, dostavljao svoja pisana očitovanja u svezi navoda iz podnesaka podnositelja zahtjeva, a tuženo je tijelo ocijenilo sve podatke i dokumentaciju kojom je dokazivao svoje navode (uključujući i angažiranje stručnog pomagača - stalnog sudskog vještaka za financije, reviziju i računovodstvo i tužitelja i podnositelja zahtjeva) prije donošenja meritorne odluke.

Stoga se s obzirom na sve izneseno ne nalazi da bi pobijanim rješenjem bio povrijeđen zakon na štetu tužitelja pa je temeljem odredbe članka 42. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 9/92 i 77/92) tužbu trebalo odbiti kao neosnovanu, s time da će se presuda objaviti u »Narodnim novinama« temeljem odredbe članka 37.a. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Zainteresiranoj se osobi glede traženih troškova upravnog spora ukazuje da u smislu odredbe članka 61. Zakona o upravnim sporovima svaka stranka u upravnom sporu podmiruje svoje troškove.

Odredbom članka 17. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima je uređeno pitanje zahtjeva za odgodu pravnih učinaka rješenja do okončanja upravnog spora tako da je uređena nadležnost upravnog tijela čiji se akt izvršava, odnosno tijela nadležnog za izvršenje. Iz navedenog slijedi da Upravni sud Republike Hrvatske nije nadležan za postupanje niti po navedenom zahtjevu u svezi zatražene odgode pokretanja prekršajnog postupka odnosno isti nije dopušteno postaviti u upravnom sporu.

Broj: Us-12775/2007-5

Zagreb, 6. svibnja 2010.

Predsjednik Vijeća
Smiljan Mikuš, v. r.

Presuda, NN 93/2010-2616