## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1280/2002 od 7. srpnja 2004.

### NN 100/2004 (20.7.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1280/2002 od 7. srpnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1917

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar
Klarić, pred­sjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija,
Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić,
Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vuko­je­vić i Milan Vuković, odlučujući
o ustavnoj tužbi »A.« s.p.o. K., kojeg zastupa A. N., odvjetnik iz Z., na sjednici
održanoj 7. srpnja 2004. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski sud u Karlovcu dužan je donijeti
presudu u pred­metu koji se vodi pred tim sudom pod brojem: XIV P-1575/94 u
najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od jedne (1) godine, računajući od prvoga
idućeg dana nakon dana objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog
zakona o Ustav­nom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. –
pročišćeni tekst), podnositelju ustavne tužbe, »A.« s.p.o. K., U. S. 13,
određuje se primjerena naknada zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka
1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01. – pročišćeni tekst)
u iznosu od 4.400,00 kuna.

IV. Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit
će isplaćena iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva podnositelja Ministarstvu financija Republike Hrvatske za njezinu
isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu temeljem
članka 63. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narod­ne
novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) radi
nedonošenja odluke suda u razumnom roku.

U ustavnoj tužbi navodi da je 22. studenoga
1994. godine Općinskom sudu u Karlovcu, pod brojem: P-1575/94, podnio tužbu
protiv Republike Hrvatske radi naknade štete zbog uniš­tenja poslovnog prostora
i inventara u njemu, uslijed postavljenog eksploziva od strane nepoznatog
izvršitelja.

Podnositelj smatra da, u povodu njegove tužbe,
Općinski sud u Karlovcu nije odlučio u razumnom roku. Navodi praksu Europskog
suda za ljudska prava u Strasbourgu.

Smatra da se nedonošenjem meritorne odluke u
razumnom roku vrijeđa odredba članka 3. Ustava i njegova ustavna prava
zajamčena odredbama članka 14. stavka 2., članka 26., članka 29. stavka 1., te
članka 48. Ustava. Stoga predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, naloži
Općinskom sudu u Karlovcu dono­šenje sudske presude u predmetu, broj:
P–1575/94, u roku od jedne godine od donošenja odluke Ustavnog suda, te odredi
primjerenu naknadu podnositelju u iznosu od 150.000,00 kuna.

ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2. Ustavni sud je u ustavnosudskom postupku,
pokrenutom temeljem članka 63. Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje
su pravno relevantne za odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositelja,
zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske:

– 22. studenoga 1994.
godine podnositelj je podnio tužbu Općinskom sudu u Karlovcu, protiv Republike
Hrvatske, radi naknade štete prouzročene uništenjem poslovnog prostora i
inventara u njemu, do kojeg je došlo 23. studenoga 1991. godine, postavljanjem
eksplozivne naprave od strane nepoznatog počinitelja.

– dana 22. svibnja
1995. godine tužena je dostavila sudu odgovor na tužbu,

– dana 5. veljače 1996.
sud je donio rješenje o prekidu postupka primjenom članaka 1. i 2. Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96.),

– do dana podnošenja
ustavne tužbe, 6. lipnja 2002. godine, postupak je i dalje bio u prekidu,

Iz očitovanja
predsjednice Općinskog suda u Karlovcu, od 18. svibnja 2004. godine, utvrdili
smo da je predmet dodijeljen u rad sutkinji koja je na bolovanju od 8. ožujka
2004. godine te u njemu i dalje nije postupano.

3. PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

3.1. Podnositelj je pokrenuo postupak pred
Općinskim sudom u Karlovcu dana 22. studenoga 1994. godine tužbom podnesenom
temeljem članka 180. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91.,
73/91., 3/94.), koji je glasio:

»Članak 180.

Za štetu nastalu smrću, tjelesnom povredom ili
oštećenjem odnosno uništenjem imovine fizičke osobe uslijed akata nasilja ili
terora te prilikom javnih demonstracija i manifestacija odgovara
društveno–politička zajednica čiji su organi po važećim propisima bili dužni
spriječiti takvu štetu.«

Zakonom o izmjeni Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 7/96.), koji je stupio na snagu 3. veljače 1996.
godine, bilo je propisano:

»Članak 1.

U Zakonu o obveznim odnosima (»Narodne novine«,
broj 53/91., 73/91. i 3/94.) članak 180. briše se.

Članak 2.

Postupci za naknadu štete pokrenuti po odredbama
članka 180. Zakona o obveznim odnosima, prekidaju se.

Postupci iz stavka 1. ovoga članka nastavit će
se nakon što se donese poseban propis kojim će se urediti odgovornost za štetu
nastalu uslijed terorističkih akata.«

Zakonom o dopunama Zakona o obveznim odnosima
(»Narodne novine«, broj 112/99.) koji je stupio na snagu 6. studenoga 1999.
godine, bilo je propisano:

»Članak 2.

Obvezuje se Vlada Republike Hrvatske da posebne
zakone iz članka 1. (članka 184.a. stavka 2. i 184.b. stavka 2.) ovoga Zakona,
te članka 2. stavka 2. Zakona o izmjeni Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 7/96.) podnese radi donošenja najkasnije u roku od šest mjeseci
od dana stupanja na snagu ovoga Zakona.«

3.2. Hrvatski sabor, na
sjednici održanoj dana 14. srpnja 2003. godine, donio je Zakon o odgovornosti
za štetu nastalu uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija (»Narodne
novine«, broj 117/03.), koji je stupio na snagu 31. srpnja 2003. godine, a
kojim je propisano:

»Članak 10.

Sudski postupci radi
naknade štete prekinuti stupanjem na snagu Zakona o izmjeni Zakona o obveznim
odnosima (»Narodne novine«, broj 7/96.) nastavit će se po odredbama ovoga
Zakona.«

Iz navedenog slijedi da
je Zakonom o izmjeni Zakona o obveznim odnosima određen prekid postupaka u
kojima je odluči­vano o naknadi štete nastale uslijed terorističkih akata i
javnih demonstracija do stupanja na snagu Zakona o odgovornosti za štetu
nastalu uslijed terorističkih akata i javnih demonstracija, odnosno da je
navedenim zakonom bilo određeno da se spomenuta vrsta postupaka mora prekinuti
tijekom razdoblja od sedam (7) godina, pet (5) mjeseci i dvadeset pet (25)
dana.

3.3. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu
temeljem članka 63. Ustavnog zakona zbog povrede ustavnog prava na donošenje
sudske odluke u razumnom roku, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava
Republike Hrvatske.

Članak 29. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske propisuje:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni
neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku odluči o njegovim pravima i
obvezama (...).«

Članak 63. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 63.

(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj
tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju kad o pravima i
obvezama stranke (...) nije u razumnom roku odlučio sud (...).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog
nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će
nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta kojim će taj sud meritorno
odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja. Rok za donošenje akta počinje
teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni
sud će odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede
njegova ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama
podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz
državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva stranke za
njezinu isplatu.«

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Povredu ustavnog prava na donošenje sudske
odluke u razumnom roku Ustavni sud razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog
pojedinog slučaja.

Razmatrajući navode ustavne tužbe i
dokumentaciju koja prileži tužbi, Ustavni sud je utvrdio da su u konkretnom
slučaju ispunjene pretpostavke za postupanje u smislu odredbi članka 63.
Ustavnog zakona.

4.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Podnositelj ustavne tužbe pokrenuo je parnični
postupak radi naknade štete 22. studenoga 1994. godine. Ustavna tužba podnijeta
je 6. lipnja 2002. godine. Ustavni sud utvrđuje da je od dana pokretanja
parničnog postupka do dana podnošenja ustavne tužbe proteklo ukupno sedam (7)
godina, šest (6) mjeseci i petnaest (15) dana.

Pravo na donošenje sudske odluke u razumnom roku
čini dio unutarnjega pravnog poretka Republike Hrvatske od dana stupanja na
snagu Zakona o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda i protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda (»Narod­ne novine – Međunarodni ugovori«, broj
18/97., 6/99. – pročiš­ćeni tekst i 8/99. – ispravak, u daljnjem tekstu:
Europska konvencija), a to je 5. studenoga 1997. godine. Pravo na donošenje sud­ske
odluke u razumnom roku je ustavno pravo u Republici Hrvatskoj od 9. studenoga
2000. godine. Ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5.
studenoga 1997. godine, u pravilu, ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih
postupaka temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem prav­nom
poretku Republike Hrvatske takvo pravo nije postojalo.

Stoga, računajući od 5. studenoga 1997. godine
do dana podno­šenja ustavne tužbe, pravno relevantno razdoblje koje Ustavni sud
razmatra u konkretnom ustavnosudskom postupku obuh­vaća četiri (4) godine,
sedam (7) mjeseci i jedan (1) dan.

4.2. POSTUPANJE NADLEŽNOG SUDA

Prema članku 117. stavku 3. Ustava Republike
Hrvatske, sudovi sude na temelju Ustava i zakona.

Prekid parničnog postupka u predmetu koji se
vodio pred Općinskim sudom u Karlovcu pod brojem: P-1575/94 nastupio je po sili
zakona (ex lege) dana 3. veljače 1996. godine, stupanjem na snagu Zakona o
izmjeni Zakona o obveznim odnosima.

Donoseći rješenje o prekidu postupka dana 5.
veljače 1996. godine, nadležni Općinski sud u Karlovcu postupio je u skladu sa
zakonom, a njegovo rješenje o prekidu postupka imalo je deklaratorno značenje.

Tim Zakonom određeni prekid postupka, do
donošenja novog propisa, onemogućio je nadležni sud da tijekom prekida poduzima
radnje usmjerene na rješavanje podnesenoga tužbenog zahtjeva te da odluči o tom
zahtjevu.

4.3. UTJECAJ ZAKONOM ODREĐENOG PREKIDA POSTUPKA
NA POVREDU USTAVNOG PRAVA

U ovoj pravnoj stvari Ustavni sud ocjenjuje
postoje li zbog zakonom određenog prekida postupka pretpostavke za postupanje
Suda u skladu s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona te je li zbog takvog
prekida postupka povrijeđeno člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo
podnositelja da o njegovim pravima i obvezama u razumnom roku odluči neovisni i
nepristrani sud.

U svezi s pitanjem postojanja pretpostavke za
postupanje u skladu s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona u slučaju zakonom
određenog prekida postupka, Sud smatra da se tako određenim prekidom postupka
može povrijediti člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo na suđenje u
razumnom roku. Naime, tijekom zakonom određenog prekida nadležni sud ne može
postupati, pa ako je takav prekid neopravdano dugotrajan može doći do povrede
prava na suđenje u razumnom roku. Iako se u ovom slučaju neodlučivanje u
razumnom roku ne može pripisati sudu, već je posljedica intervencije
zakonodavca u započeti sudski postupak, takvom se intervencijom može
povrijediti pravo na suđenje u razumnom roku. Stoga postoje odredbama članka
63. stavka 1. Ustavnog zakona utvrđene pretpostavke za postupanje po podnesenoj
ustavnoj tužbi i prije nego što je iscrpljen pravni put.

U svezi s pitanjem je li u ovom slučaju došlo do
povrede prava na suđenje u razumnom roku, Sud utvrđuje da je u uvjetima
podnošenja, temeljem članka 180. Zakona o obveznim odnosima, velikog broja
tužbi protiv Republike Hrvatske za naknadu štete prouzročene terorističkim
aktima, a kojima su potraživani relativno značajni iznosi naknada šteta,
postojalo opravdanje za dodatno zakonsko uređenje te odgovornosti, pa i za
određivanje prekida započetih postupaka do donošenja novog propisa. Međutim,
tako određeni prekid postupka svojim trajanjem nije smio onemogućiti
ostvarivanje Ustavom zajamčenog prava na suđenje u razumnom roku. O navedenom
ograničenju vodio je računa i Hrvatski sabor kada je na sjednici  održanoj 22. listopada 1999. godine obvezao
Vladu Republike Hrvatske da najkasnije u roku od šest mjeseci podnese Saboru prijedlog
zakona kojim će se urediti to pitanje. Nakon proteka zakonom određenog roka u
kojem je Vlada bila  dužna Hrvatskom
saboru podnijeti prijedlog novog zakonskog uređenja i time omogućiti nastavak
prekinutih postupaka, podnositelj je bio u neizvjesnosti hoće li se i kada će
se nastaviti prekinuti postupak.

Vodeći računa o svim ovim okolnostima te o
činjenici da je zakonom određen prekid sudskog postupka radi naknade štete
prouzročene terorističkim aktima i javnim demonstracijama trajao sedam (7)
godina, pet (5) mjeseci i dvadeset i pet (25) dana te da je prekid obuhvatio
cjelokupno pravno relevantno razdoblje od stupanja na snagu Europske konvencije
do podnošenja ustavne tužbe u trajanju od četiri (4) godine, sedam (7) mjeseci
i jedan (1) dan, Ustavni sud utvrđuje da je takvim zakonom određenim prekidom
postupka povrijeđeno člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno pravo podnositelja
da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom roku odluči o
njegovim pravima i obvezama. Takvim zakonom određenim prekidom postupka u ovom
je slučaju podnositelju povrijeđeno i pravo na pristup sudu, koji je dio prava
na sud, također zajamčenog odredbom članka 29. stavka 1. Ustava o temeljnom
ljudskom pravu na pravično suđenje.

5. Imajući u vidu sve navedene činjenice i
okolnosti, u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, donesena je
odluka kao pod točkama I. i II. izreke ove odluke.

6. Sukladno odredbi članka 63. stavka 3.
Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

7. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se
na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-1280/2002
Zagreb, 7. srpnja 2004.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić, v.r.**

Odluka, NN 100/2004-1917