## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-335/2006 i dr. od 14. lipnja 2011.

### NN 74/2011 (1.7.2011.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-335/2006 i dr. od 14. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1606

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, rješavajući o prijedlozima za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), na sjednici održanoj 14. lipnja 2011., donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 13. stavka 1., članka 15. i članka 23. stavka 2. Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru (»Narodne novine« broj 55/00., 107/01., 86/09. i 91/10.) .

II. Odbacuje se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 1. Zakona o izmjenama i dopuni Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru (»Narodne novine« broj 86/09.), kojim je izmijenjen članak 8. stavak 1. Zakona o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru.

III. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Zastupnički dom Hrvatskog državnog sabora, na sjednici održanoj 24. svibnja 2000., donio je Zakon o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom državnom saboru (u daljnjem tekstu: ZPDZ), koji je objavljen u »Narodnim novinama« broj 55 od 1. lipnja 2000., a stupio je na snagu 9. lipnja 2000.

ZPDZ je nakon toga noveliran četiri puta:

– Zakonom o izmjenama i dopunama ZPDZ-a, koji je objavljen u »Narodnim novinama« broj 107 od 5. prosinca 2001. (kojim su, među ostalim, u nazivu i cijelom tekstu ZPDZ-a riječi »Hrvatski državni sabor« zamijenjene riječima »Hrvatski sabor« u odgovarajućem padežu), koji je stupio na snagu 13. prosinca 2001., a primjenjuje se od 1. siječnja 2002.;

– Zakonom o izmjenama i dopuni ZPDZ-a, koji je objavljen u »Narodnim novinama« broj 86 od 18. srpnja 2009., a stupit će na snagu na dan konstituiranja Hrvatskog sabora nakon provedenih prvih sljedećih izbora za zastupnike u Hrvatski sabor;

– Zakonom o izmjenama i dopunama ZPDZ-a, koji je objavljen u »Narodnim novinama« broj 91 od 23. srpnja 2010., a stupio je na snagu 31. srpnja 2010.;

– Zakonom o izmjeni i dopunama ZPDZ-a, koji je objavljen u »Narodnim novinama« broj 49 od 29. travnja 2011., a stupit će na snagu na dan konstituiranja Hrvatskog sabora nakon provedenih prvih sljedećih izbora za zastupnike u Hrvatski sabor.

2. Boris Tepšić iz Rijeke, zastupan po odvjetnicima Odvjetničkog ureda Poldan-Gatara-Dizdarević-Žagar iz Rijeke, podnio je Ustavnom sudu prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 13. stavka 1. i članka 23. stavka 2. ZPDZ-a.

3. Janko Narančić iz Beograda, Republika Srbija, podnio je Ustavnom sudu prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 15. ZPDZ-a.

4. Hrvatski laburisti – Stranka rada, zastupani po predsjedniku Dragutinu Lesaru, podnijeli su Ustavnom sudu prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 1. Zakona o izmjenama i dopuni ZPDZ-a (»Narodne novine« broj 86/09.), kojim je izmijenjen članak 8. stavak 1. ZPDZ-a u dijelu koji glasi: »- muškarac, odnosno 55 godina života – žena«.

5. Na temelju članka 25. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud je od Hrvatskog sabora zatražio i dobio Konačni prijedlog ZPDZ-a od 8. svibnja 2000. s fonogramom rasprave održane 17. svibnja 2000. i Konačni prijedlog Zakona o izmjenama i dopunama ZPDZ-a od 8. studenoga 2001. s fonogramom rasprave održane 27. studenoga 2001.

II. PREDMET OSPORAVANJA

6. Članak 13. stavak 1. i članak 23. stavak 2. ZPDZ-a, koje osporava predlagatelj Boris Tepšić, glase:

»Članak 13.

Osnovica za određivanje zastupničke mirovine je neto plaća zastupnika koju je ostvario, ili bi ostvario, u mjesecu koji je prethodio podnošenju zahtjeva za utvrđivanje prava na zastupničku mirovinu.

Iznimno od odredbe stavka 1. ovoga članka ako je u vrijeme podnošenja zahtjeva za utvrđivanje prava na zastupničku mirovinu prema ovom Zakonu to povoljnije, osnovica za određivanje zastupničke mirovine je neto plaća koju ostvaruje zastupnik, odnosno neto plaća koju ostvaruje dužnosnik u Hrvatskom državnom saboru u to vrijeme.

Iznos zastupničke mirovine ne može biti veći od 85% od osnovice.«

»Članak 23.

Danom stupanja na snagu ovoga Zakona prestaje važiti Zakon o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske (»Narodne novine« br. 39/92., 75/92., 86/92.- pročišćeni tekst, 87/94., 72/95., 14/96. i 129/99.).

Svi postupci pokrenuti prije stupanja na snagu ovoga Zakona dovršit će se po ovom Zakonu.«

Članak 15. ZPDZ-a, kojeg osporava predlagatelj Janko Narančić, glasi:

»Članak 15.

Prava iz članka 8., 9., 10. i 11. ovoga Zakona mogu ostvarivati svi zastupnici koji su obnašali zastupničku dužnost na dan 8. listopada 1991. godine i nadalje bez obzira jesu li primali plaću kao zastupnici ili ne ako su zastupničku dužnost obnašali dulje od polovice vremena od vremena trajanja zastupničkog mandata propisanog Ustavom Republike Hrvatske.

Pravo na zastupničku mirovinu pod uvjetima utvrđenim člankom 8. stavkom 1. ovoga Zakona imaju i bivši delegati u Saveznom vijeću i Vijeću republika i pokrajina Skupštine bivše SFRJ iz Republike Hrvatske koji su te dužnosti obnašali u interesu neovisnosti Republike Hrvatske u razdoblju od 30. svibnja 1990., odnosno od 25. lipnja 1991. do 8. listopada 1991., te su na poziv Vlade Republike Hrvatske napustili dužnost delegata u tim vijećima i stavili se na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske.«

Članak 1. Zakona o izmjenama i dopuni ZPDZ-a (odnosno članak 8. stavak 1. ZPDZ-a), kojeg djelomično osporavaju Hrvatski laburisti – Stranka rada, glasi:

»Članak 1.

U Zakonu o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru (»Narodne novine«, br. 55/00. i 107/01.) u članku 8. stavak 1. mijenja se i glasi:

»Zastupnik nakon prestanka zastupničkog mandata ima pravo na zastupničku mirovinu prije ispunjenja općih uvjeta za stjecanje prava na starosnu mirovinu prema Zakonu o mirovinskom osiguranju, ako je najmanje četiri godine, odnosno jedan puni mandat obnašao dužnost zastupnika te ima najmanje 25 godina mirovinskog staža i navršenih 60 godina života – muškarac, odnosno 55 godina života – žena.«

Stavak 2. mijenja se i glasi:

»Zastupniku se u trajanje mandata u smislu stavka 1. ovoga članka ne uračunava vrijeme u kojem mu je mandat mirovao.«

III. PRIGOVORI PREDLAGATELJA

7. Predlagatelj Boris Tepšić ističe da je člankom 3. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 129/99., u daljnjem tekstu: ZID ZPZ, stupio na snagu 9. prosinca 1999.) izmijenjen članak 24.b Zakona o pravima zastupnika u Saboru Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 39/92., 75/92. 86/92. – pročišćeni tekst, 87/94. i 72/95., u daljnjem tekstu: ZPZ) te je nakon izmjene glasio:

»Osnovica za određivanje starosne mirovine zastupnika je 85% iznosa neto plaće zastupnika odnosno plaće koju je zastupnik ostvario kao dužnosnik u Saboru u mjesecu koji je prethodio podnošenju zahtjeva za priznavanje prava na zastupničku mirovinu. Ako je to za zastupnika povoljnije, mirovina će se odrediti prema neto plaći ostvarenoj u posljednjem mjesecu njegova zastupničkog mandata.«

ZID ZPZ donesen je »radi otklanjanja neprihvatljivih razlika u visini i načinu određivanja osnovice za utvrđivanje zastupničke mirovine ostvarene do stupanja na snagu Zakona o obvezama i pravima državnih dužnosnika odnosno odluke o plaći predsjednika Hrvatskog državnog sabora i ovoga Zakona". Korisnici zastupničke mirovine ostvarene do stupanja na snagu ZID ZPZ-a stekli su pravo na ponovno određivanje mirovine prema ZID ZPZ-u, a zahtjev za ponovno određivanje mirovine mogli su podnijeti u roku od 6 mjeseci od stupanja ZID ZPZ-a na snagu, to jest do 9. lipnja 2000.

9. lipnja 2000. stupio je na snagu osporeni ZPDZ, čiji je članak 13. stavak 1., kako navodi predlagatelj, ukinuo već stečena prava zastupnika i stvorio neosnovane kvantitativne razlike među njihovim mirovinama u rasponu od 1:3,5 te ih stvara i nadalje jer nije propisano da se mirovine zastupnika i dužnosnika u određenim vremenskim intervalima usklađuju s kretanjem zastupničkih plaća. Stoga predlagatelj smatra da je članak 13. stavak 1. ZPDZ-a u nesuglasnosti s člankom 14. Ustava.

U odnosu na članak 23. stavak 2. ZPDZ-a, ovaj predlagatelj smatra da je on u nesuglasnosti s člankom 90. stavkom 4. Ustava jer – budući da se odnosi i na one korisnike zastupničkih mirovina koji su podnijeli zahtjev za ponovno određivanje mirovine prema ZID ZPZ-u – retroaktivno ukida njihova stečena materijalna prava.

8. Predlagatelj Janko Narančić navodi da je obnašao zastupničku dužnost u Vijeću udruženog rada Sabora Socijalističke Republike Hrvatske u razdoblju od lipnja 1979. do svibnja 1982. godine i da je tu dužnost obnašao »jedan i pol mandat« (dulje od polovice vremena od vremena trajanja zastupničkog mandata propisanog Ustavom), da na dan podnošenja prijedloga Ustavnom sudu ima 31 godinu, 9 mjeseci i 14 dana staža osiguranja i 59 godina, 7 mjeseci i 9 dana starosti – dakle, da ispunjava uvjete za zastupničku mirovinu iz članka 8. ZPDZ-a.

Osporava ustavnost članka 15. ZPDZ-a jer je ta odredba pravo na zastupničku mirovinu ograničila samo na one zastupnike koji su zastupničku dužnost obnašali na dan 8. listopada 1991. i kasnije te je na taj način dovela do diskontinuiteta »hrvatske nacionalne i državotvorne samobitnosti« o kojoj govore Izvorišne osnove Ustava Republike Hrvatske te do nejednakosti i diskriminacije onih zastupnika koji su istu dužnost obnašali prije 8. listopada 1991. Zbog toga smatra da je osporeni članak 15. ZPDZ-a u nesuglasnosti s Izvorišnim osnovama Ustava Republike Hrvatske, s člankom 14. stavkom 2. Ustava i s člankom 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine« Međunarodni ugovori broj 18/97. i 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

9. Predlagatelji Hrvatski laburisti – Stranka rada ističu da je sam Ustavni sud svojim odlukama od 18. travnja 2007. i 17. ožujka 2010. utvrdio neustavnost pojedinih odredaba Zakona o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 102/98., 127/00., 59/01., 109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04., 92/05., 43/07. – odluka Ustavnog suda, 79/07., 35/08., 40/10. – odluka Ustavnog suda i 121/10.) – onih o različitim uvjetima za ostvarivanje prava iz mirovinskog osiguranja za muškarce i žene i o nepromjenjivosti prava iz mirovinskog osiguranja stečenih prema prijašnjim propisima. Zbog toga su posljednjim izmjenama Zakona o mirovinskom osiguranju prava muškaraca i žena izjednačena, dok s druge strane, u ZPDZ-u ta rodna nejednakost i dalje postoji, odnosno stavlja u povoljniji položaj u odnosu na sve ostale građane Republike Hrvatske one osobe ženskog roda (zastupnice, članice Vlade i članice Ustavnog suda) koje pravo na mirovinu ostvaruju prema ZPDZ-u.

Predlagatelj, stoga, smatra da je članak 1. Zakona o izmjenama i dopuni ZPDZ-a, odnosno članak 8. stavak 1. ZPDZ-a, u dijelu koji glasi: »- muškarac, odnosno 55 godina života – žena«, u nesuglasnosti s člankom 14. stavkom 2. Ustava.

IV. MJERODAVNO DOMAĆE I MEĐUNARODNO PRAVO

10. Za ocjenu ustavnosti osporenih odredaba ZPDZ-a mjerodavni su članci 3., 14., 16. i 90. stavci 4. i 5. Ustava, koji glase:

»Članak 3.

... jednakost, ... socijalna pravda, ... vladavina prava ... najviše su vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.«

»Članak 14.

Svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama.

Svi su pred zakonom jednaki.«

»Članak 16.

Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

»Članak 90.

(...)

Zakoni i drugi propisi državnih tijela i tijela koja imaju javne ovlasti ne mogu imati povratno djelovanje.

Iz posebno opravdanih razloga samo pojedine odredbe zakona mogu imati povratno djelovanje.«

Mjerodavan je također članak 14. Konvencije, koji glasi:

»Članak 14.

ZABRANA DISKRIMINACIJE

Uživanje prava i sloboda koje su priznate u ovoj Konvenciji osigurat će se bez diskriminacije na bilo kojoj osnovi, kao što je spol, rasa, boja kože, jezik, vjeroispovijed, političko ili drugo mišljenje, nacionalno ili društveno podrijetlo, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje ili druga okolnost.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

11. Ustavni sud je utvrdio da su prigovori predlagatelja Borisa Tepšića (točka 7. obrazloženja ovog rješenja) po svojem sadržaju istovjetni jednom dijelu prigovora koje su isticali predlagatelji u postupku ocjene suglasnosti s Ustavom Zakona o mirovinskom osiguranju, u postupku ocjene suglasnosti s Ustavom Zakona o smanjenju mirovina određenih, odnosno ostvarenih prema posebnim propisima o mirovinskom osiguranju (»Narodne novine« broj 71/10.), kao i u postupku ocjene suglasnosti s Ustavom Zakona o smanjenju mirovina određenih prema ZPDZ-u (»Narodne novine« broj 86/09.).

U odluci i rješenju broj: U-I-988/1998 i dr. od 17. ožujka 2010. (»Narodne novine« broj 40/10.), u kojima je ocjenjivao suglasnost s Ustavom Zakona o mirovinskom osiguranju, kao i u rješenju broj: U-I-3610/2010 i dr. od 15. prosinca 2010. (»Narodne novine" broj 4/11.), u kojemu je ocjenjivao suglasnost s Ustavom Zakona o smanjenju mirovina određenih, odnosno ostvarenih prema posebnim propisima o mirovinskom osiguranju, a jednako tako i u rješenju broj: U-I-4322/2009 i dr. od 15. prosinca 2010. (»Narodne novine« broj 10/11.), Ustavni sud nije prihvatio podnesene prijedloge, među ostalim, u dijelu u kojemu su se prijedlozi predlagatelja za ukidanje pojedinih odredaba tih zakona temeljili na stajalištu da je promjena u visini nominalnog iznosa kroz koji se mirovinska prava ostvaruju, kao i općenito svaka promjena u zakonskom uređenju mirovinskih prava, »nedopušteno zadiranje i ukidanje stečenih prava«.

U navedenim ustavnosudskim rješenjima podrobno su izloženi razlozi zbog kojih je Ustavni sud prigovore predlagatelja o nedopuštenom zadiranju u stečena prava u naznačenim predmetima ocijenio neosnovanima te se predlagatelja upućuje na ta obrazloženja.

Ustavni sud zbog istih razloga nalazi neosnovanim i prigovore predlagatelja Borisa Tepšića o »ukidanju već stečenih prava zastup-nika i stvaranju neosnovane kvantitativne razlike među njihovim mirovinama« u ovom ustavnosudskom predmetu te ocjenjuje da članak 13. stavak 1. ZPDZ-a nije u nesuglasnosti s člankom 14. Ustava.

12. Isti predlagatelj prigovara i zbog, kako smatra, protuustavnih retroaktivnih učinaka članka 23. stavka 2. ZPDZ-a, kojim je propisana primjena ZPDZ-a na sve postupke započete prije njegovog stupanja na snagu, imajući u vidu da među te započete postupke spadaju i postupci za ponovno određivanje mirovina korisnicima zastupničkih mirovina ostvarenih do stupanja na snagu ZID ZPZ-a. Te su postupke imali pravo pokrenuti navedeni korisnici zastupničkih mirovina do zaključno 9. lipnja 2000., to jest do dana kad je na snagu stupio ZPDZ, koji je u članku 23. stavku 2. propisao primjenu (prema predlagatelju nepovoljnijeg) ZPDZ-a, među ostalim, i na način utvrđivanja mirovinske osnovice umjesto (prema predlagatelju povoljnijeg) ZID ZPZ-a. Pri tome je svrha pokretanja postupaka za ponovno određivanje mirovina, prema ZID ZPZ-u, bila upravo povoljniji način utvrđivanja mirovinske osnovice primjenom tog Zakona. To je, prema predlagatelju, onemogućeno retroaktivnom primjenom ZPDZ-a na započete postupke.

Prema ZID ZPZ-u, osnovica za određivanje starosne mirovine zastupnika je 85% iznosa neto plaće ostvarene u mjesecu koji je prethodio podnošenju zahtjeva za priznavanje prava na zastupničku mirovinu, odnosno, ako je to povoljnije, 85% iznosa neto plaće iz posljednjeg mjeseca zastupničkog mandata.

Prema ZPDZ-u, osnovica za određivanje starosne mirovine zastupnika je neto plaća zastupnika koju je ostvario ili bi ostvario u mjesecu koji je prethodio podnošenju zahtjeva za utvrđivanje prava na zastupničku mirovinu, odnosno, ako je u vrijeme podnošenja zahtjeva za utvrđivanje prava na zastupničku mirovinu prema ZPDZ-u to povoljnije, neto plaća koju ostvaruje u to vrijeme. Iznos zastupničke mirovine ograničen je na najviše 85% od osnovice.

Način utvrđivanja mirovinske osnovice u načelu je izravno povezan s nominalnim iznosom mirovine. Iz prethodno izloženog ne proizlazi da bi utvrđivanje mirovinske osnovice primjenom ZPDZ-a nužno dovodilo do nepovoljnijih učinaka u vidu smanjenja nominalnog iznosa zastupničke mirovine u odnosu na iznos koji bi zastupniku pripadao prema ZID ZPZ-u. Međutim, i u suprotnom, nedvojbeno je da eventualna promjena nominalnog iznosa zastupničke mirovine zahvaća sve adresate ZPDZ-a, to jest osobe koje su ostvarile pravo i zatražile ponovno određivanje mirovinske osnovice, osobe koje su u postupku ostvarivanja prava, odnosno koje će ostvarivati pravo na mirovinu primjenom ZPDZ-a. U svakom od tih slučajeva riječ je o ostvarivanju prava pod uvjetima drugačijim od općih uvjeta za stjecanje prava na mirovinu prema općim propisima.

Okolnost da je ZPDZ poseban zakon koji samo za jednu usku skupinu građana utvrđuje specifična prava koja ostalim građanima ne pripadaju, prema stajalištu Ustavnog suda, dostatan je razlog za ocjenu o postojanju onih posebno opravdanih razloga dopustivosti povratnog djelovanja pojedinih zakonskih odredaba, koje ima u vidu članak 90. stavak 5. Ustava.

Uzimajući, pored navedenog, u obzir i činjenicu da je riječ o povratnom djelovanju koje ima za posljedicu isključivo (eventualan) utjecaj na visinu nominalnog iznosa mirovine, ali ne dovodi u pitanje bit samog prava, Ustavni sud podsjeća da pravo na mirovinu ne uključuje pravo na određeni iznos mirovine čak ni kad je riječ o pravu proizišlom iz plaćanja doprinosa fondovima osiguranja. Ni Ustav ni Konvencija takva jamstva ne sadrže pa ona ne mogu biti očekivana ni kad je riječ o ostvarivanju mirovinskih prava pod uvjetima povoljnijim od općih, koja se u cijelosti ili djelomično financiraju iz državnog proračuna.

Zakonodavac je, dakle, slobodan mijenjati zakonsko uređenje mirovinskog osiguranja radi njegova prilagođavanja gospodarskim i socijalnim prilikama u zemlji. Sukladno tome, i eventualni gubitak određenog dijela dotadašnje mirovine ili drugog mirovinskog primanja ne znači a priori i narušavanje biti »prava na mirovinu", sve dok je takav eventualni gubitak određenog dijela dotadašnjeg mirovinskog primanja rezultat generalnog redefiniranja osiguranih prava i dok je razmjeran po svojim učincima, u smislu članka 16. Ustava.

Zbog navedenog, Ustavni sud ne nalazi da bi osporeni članak 23. stavak 2. ZPDZ-a imao ustavno nedopuštene retroaktivne učinke i bio u nesuglasnosti s člankom 90. stavkom 4. Ustava.

13. Prigovore predlagatelja Janka Narančića (točka 8. obrazloženja ovog rješenja) glede članka 15. ZPDZ-a, koji je pravo na zastupničku mirovinu ograničio samo na one zastupnike koji su zastupničku dužnost obnašali na dan 8. listopada 1991. i kasnije, Ustavni sud također ocjenjuje neosnovanim s gledišta članaka 14., odnosno 16. Ustava.

Ustavni sud podsjeća da je na temelju članka 2. stavka 4. alineje 1. Ustava Hrvatski sabor ovlašten samostalno odlučivati o uređivanju gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj. Poveže li se ta zakonodavčeva ustavna ovlast s člankom 56. stavkom 1. Ustava, proizlazi da je Hrvatski sabor ovlašten samostalno odlučivati o uređivanju prava zaposlenih i članova njihovih obitelji na socijalnu sigurnost i socijalno osiguranje, što uključuje i mirovinsko osiguranje.

Zakonodavac je pritom dužan uvažavati zahtjeve koje pred njega postavlja Ustav, a osobito one koji proizlaze iz načela vladavine prava i one kojima se štite određena ustavna dobra i vrednote, ali je nesporno da zakonodavac u tim okvirima ima ustavnu ovlast određivati i mijenjati zakonsko uređenje mirovinskog osiguranja, napose kad je riječ o mirovinskim pravima koja se određuju, odnosno ostvaruju prema posebnim propisima, pod uvjetima povoljnijim od općih i uz financiranje iz državnog proračuna.

Članak 14. Ustava ne priječi zakonodavcu da prava i obveze pojedinih istovrsnih ili sličnih skupina uređuje različito ako za to postoje opravdani razlozi. Različito uređenje prava i obveza smatrat će se diskriminatornim samo ako propisano razlikovanje nema objektivnog i razumnog opravdanja, odnosno ako se time ne ostvaruje legitiman cilj ili ako ne postoji razmjernost između propisane zakonske mjere i cilja koji se nastoji postići.

Pored toga, Ustavni sud podsjeća na stajalište Europskog suda da Konvencija, kao takva, ne jamči pravo na državnu mirovinu ili slična davanja koja financira država (odluka o dopuštenosti zahtjeva u predmetu Neill i drugi protiv Ujedinjenog Kraljevstva, 29. siječnja 2002., zahtjev br. 56721/00). Zakonodavac je slobodan procijeniti opravdava li različitost i u kojoj mjeri, u inače sličnim situacijama, različito uređenje prava i obveza, pri čemu opseg njegovih ovlasti ovisi o predmetu zakonskog uređenja i s njim povezanim činjenicama i okolnostima.

14. Među okolnosti povezane s pitanjem prava na zastupničku mirovinu (i) onih zastupnika koji su tu dužnost obnašali prije 8. listopada 1991. pripada i činjenica da su 8. listopada 1991. raskinute državnopravne sveze između Republike Hrvatske i bivše SFRJ, unutar koje je Socijalistička Republika Hrvatska bila jedna od federalnih jedinica, a Sabor Socijalističke Republike Hrvatske njezino predstavničko tijelo. Ustavni sud smatra da nepriznavanje prava na »državnu« mirovinu svima koji su obnašali neku vrstu predstavničke ili slične funkcije u nekom od državnopravnih sustava, u koje je bila uključena i današnja Republika Hrvatska, nikako ne znači i ne smije se tumačiti kao nepriznavanje »kontinuiteta hrvatske nacionalne i državotvorne samobitnosti« u smislu i na način kako to tumači predlagatelj.

U tim okolnostima, Ustavni sud ocjenjuje da nije potrebno posebno ispitivati prigovore predlagatelja o nesuglasnosti članka 15. ZPDZ-a s Izvorišnim osnovama Ustava. Njegovi prigovori po osnovi članka 14. stavka 2. Ustava, odnosno članka 14. Konvencije, zbog prethodno izloženih razloga, također se ne ukazuju osnovanima, posebice zbog toga što u prijedlogu predlagatelja Janka Narančića nije obrazložena osnova navodne diskriminacije, to jest svojstvo po kojemu bi osobe u funkciji zastupnika prije 8. listopada 1991. bile diskriminirane u odnosu na zastupnike u Saboru Republike Hrvatske, Hrvatskom državnom saboru, odnosno Hrvatskom saboru nakon 8. listopada 1991. (rasa, boja kože, spol, jezik, vjera, političko ili drugo uvjerenje, nacionalno ili socijalno podrijetlo, imovina, rođenje, naobrazba, društveni položaj ili neka druga osobina koju imaju u vidu članak 14. Ustava, odnosno članak 14. Konvencije).

15. Zbog razloga izloženih u točkama 11. do uključivo 14. ovog obrazloženja, na temelju članka 125. alineje 1. Ustava i članka 43. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, Ustavni sud je donio rješenje kao u točki I. izreke.

16. Vezano uz prigovore predlagatelja Hrvatskih laburista – Stranke rada (točka 9. obrazloženja ovog rješenja) o rodnoj nejednakosti sadržanoj u članku 1. Zakona o izmjenama i dopuni ZPDZ-a, to jest u članku 8. stavku 1. ZPDZ-a, Ustavni sud napominje da je nakon podnošenja prijedloga Hrvatskih laburista – Stranke rada donesen Zakon o izmjeni i dopunama ZPDZ-a (»Narodne novine" broj 49/11.). Tom posljednjom izmjenom, odnosno dopunama ZPDZ-a članak 8. ZPDZ-a je izmijenjen, odnosno dopunjen na takav način da se prigovori istaknuti u prijedlogu za ocjenu ustavnosti navedene zakonske odredbe u njezinom dosadašnjem sadržaju više ne odnose na njezin izmijenjeni, odnosno dopunjeni sadržaj.

Naime, Zakonom o izmjeni i dopunama ZPDZ-a (»Narodne novine« broj 49/11.) propisano je sljedeće:

»Članak 1.

U Zakonu o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru (»Narodne novine«, br. 55/00., 107/01., 86/09. i 91/10.) u članku 8. stavak 1. mijenja se i glasi:

»Zastupnik nakon prestanka zastupničkog mandata ima pravo na zastupničku mirovinu s navršenih 60 godina života i 25 godina mirovinskog staža, ako je najmanje četiri godine, odnosno jedan puni zastupnički mandat obnašao dužnost zastupnika u sazivu Hrvatskoga sabora.«.«

»Članak 2.

Iznimno od uvjeta starosne dobi iz članka 1. ovoga Zakona, zastupnici (žene) mogu ostvariti pravo na zastupničku mirovinu ako ispunjavaju sljedeće uvjete starosne dobi:

– u 2012. godini – 55 godina i 3 mjeseca života,

– u 2013. godini – 55 godina i 6 mjeseci života,

– u 2014. godini – 55 godina i 9 mjeseci života,

– u 2015. godini – 56 godina života,

– u 2016. godini – 56 godina i 3 mjeseca života,

– u 2017. godini – 56 godina i 6 mjeseci života,

– u 2018. godini – 56 godina i 9 mjeseci života,

– u 2019. godini – 57 godina života,

– u 2020. godini – 57 godina i 3 mjeseca života,

– u 2021. godini – 57 godina i 6 mjeseci života,

– u 2022. godini – 57 godina i 9 mjeseci života,

– u 2023. godini – 58 godina života,

– u 2024. godini – 58 godina i 3 mjeseca života,

– u 2025. godini – 58 godina i 6 mjeseci života,

– u 2026. godini – 58 godina i 9 mjeseci života,

– u 2027. godini – 59 godina života,

– u 2028. godini – 59 godina i 3 mjeseca života,

– u 2029. godini – 59 godina i 6 mjeseci života,

– u 2030. godini – 59 godina i 9 mjeseci života.

»Članak 3.

U članku 2. Zakona o izmjenama i dopuni Zakonu o pravima i dužnostima zastupnika u Hrvatskom saboru (»Narodne novine«, br. 86/09.) iza stavka 1. dodaje se stavak 2. koji glasi:

»Iznimno od uvjeta starosne dobi prema propisima iz stavka 1. ovoga članka zastupnici (žene) mogu ostvariti pravo na zastupničku mirovinu ako ispunjavaju sljedeće uvjete starosne dobi:

– u 2012. godini – 50 godina i 3 mjeseca života,

– u 2013. godini – 50 godina i 6 mjeseci života,

– u 2014. godini – 50 godina i 9 mjeseci života,

– u 2015. godini – 51 godinu života,

– u 2016. godini – 51 godinu i 3 mjeseca života,

– u 2017. godini – 51 godinu i 6 mjeseci života,

– u 2018. godini – 51 godinu i 9 mjeseci života,

– u 2019. godini – 52 godine života,

– u 2020. godini – 52 godine i 3 mjeseca života,

– u 2021. godini – 52 godine i 6 mjeseci života,

– u 2022. godini – 52 godine i 9 mjeseci života,

– u 2023. godini – 53 godine života,

– u 2024. godini – 53 godine i 3 mjeseca života,

– u 2025. godini – 53 godine i 6 mjeseci života,

– u 2026. godini – 53 godine i 9 mjeseci života,

– u 2027. godini – 54 godine života,

– u 2028. godini – 54 godine i 3 mjeseca života,

– u 2029. godini – 54 godine i 6 mjeseci života,

– u 2030. godini – 54 godine i 9 mjeseci života.«.

17. Sukladno navedenom prestale su postojati pretpostavke za postupanje Ustavnog suda u povodu prijedloga predlagatelja na temelju članka 44. stavka 2. Ustavnog zakona, a time i pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

18. Člankom 32. Ustavnog zakona propisano je da će Ustavni sud rješenjem odbaciti zahtjev, prijedlog i ustavnu tužbu ako nije nadležan za odlučivanje, ako su nepravodobni i u drugim slučajevima kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

Na temelju članka 32. Ustavnog zakona doneseno je rješenje kao u točki II. izreke.

Rješenje o objavi u »Narodnim novinama« (točka III. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-I-3335/2006

U-I-4211/2007

U-I-6297/2010

Zagreb, 14. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Rješenje, NN 74/2011-1606