## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1005/1999 od 17. lipnja 2002. godine

### NN 79/2002 (3.7.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1005/1999 od 17. lipnja 2002. godine

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1291

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlu­čiva­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci
Marijan Hra­njski, Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe D.Š. iz P., koje­g zastupa
Branko Lautar, odvjetnik iz Zagreba, na sjednici Vijeća, održanoj dana 17. lip­nja
2002. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-3760/1998-5 od 24.
lip­nja 1999. godine,

– rješe­nje Ministarstva obrane Republike Hrvatske, klasa: 114-02/95-01/05,
urbroj: 512-20-23-95-118 od 8. svib­nja 1995. godine i

– rješe­nje Ministarstva obrane Republike Hrvatske, Personalne uprava,
klasa: 080-04/95-12/03, urbroj: 512-20-17-95-32 od 12. trav­nja 1995. godine.

III. Predmet se vraća Ministarstvu obrane Republike Hrvat­ske na ponovni
postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv navedene presude Upravnog suda
Republike Hrvatske, broj: Us-3760/1998-5 od 24. lip­nja 1999. godine, kojom je
odbijena tužba D.Š. protiv rješe­nja Ministarstva obrane Republike Hrvatske od
8. svib­nja 1995. godine. Tim je rješe­njem odbijena žalba imenovanog protiv
rješe­nja Personalne uprave Ministarstva obrane Republike Hrvatske od 12. trav­nja
1995. godine, a kojim je D.Š. prestala djelatna vojna služba, preveden je u pričuvu,
te je razriješen te službe protekom otkaznog roka od 30 dana počevši od 12.
travnja 1995. godine.

2. Podnosite­lj ustavne tužbe smatra da su pobijanom presudom Upravnog
suda Republike Hrvatske povrijeđena ustavna načela i prava iz članka 3.
(vladavina prava), 14. stavka 2. (jednakost svih pred zakonom), 54. stavka 2.
(sloboda izbora poziva i zaposle­nja, te pod jednakim uvjetima dostupnost
svakog radnog mjesta i dužnosti), te članka 117. stavka 3. Ustava (suđe­nje
sudova na teme­lju Ustava i zakona).

U obrazlože­nju tih povreda podnosite­lj osporava zakonitost navedene
presude Upravnog suda u smislu da je taj sud u potpunosti prihvatio kao golu či­njenicu
postoja­nje prijedloga Kadrov­ske komisije, a da nije utvrđivao na teme­lju
kojih či­njenica i dokaza je takav prijedlog podnesen, s obzirom da či­njenično
sta­nje u ­nje­govom slučaju ukazuje upravo suprotno, pri čemu ima u vidu svoje
zasluge i ponaša­nje kao branite­lj u Domovinskom ratu. Zbog toga smatra da
prestanak službe teme­ljem članka 174. stav­ka 2. Zakona o obrani u ­nje­govom
slučaju glede razloga i postupka nije osnovan i zakonit, pa predlaže ukida­nje
pobijane presude i vraća­nje predmeta Upravnom sudu na ponovni postupak.

3. Pobijanom presudom Upravni je sud odbio tužbu tužite­lja D.Š. na teme­lju
stajališta da su ostvarene sve pretpostavke za raskid djelatne vojne službe tužite­lju
sukladno članku 174. stavku 2. Zakona o obrani (»Narodne novine«, broj
74/93-pročišćeni tekst i 57/96). To se zak­ljučuje na teme­lju isprava koje se
nalaze u spisu Ministarstva obrane, kao što su: prijedlog zapovjednika I.
Hrvatskoga gardijskog zbora od 22. ve­ljače 1995. godine, kojim se predlaže
raskid djelatne vojne službe s tužite­ljem s obzirom na sigurnosne kriterije
potrebne za rad u Hrvatskoj vojsci, te miš­lje­nje Kadrovske komisije
Ministarstva obrane od 10. trav­nja 1995. godine, kojim se predlaže donoše­nje
rješe­nja o prestanku službe tužite­lju zbog potreba službe i interesa oružanih
snaga Republike Hrvatske.

4. Iz akata Ministarstva
obrane navedenih u izreci razvidno je da je Personalna uprava Ministarstva
obrane u obrazlože­nju rješe­nja od 12. trav­nja 1995. godine navela da je
Kadrovska komisija Ministarstva predložila prestanak djelatne vojne službe D.Š.
iz razloga što je utvrđeno da on ima »neprimjeren odnos prema potrebama službe
i interesima oružanih snaga, pa bi da­lj­nje zadržava­nje u službi bila
objektivna smet­nja za efikasno funkci­onira­nje postrojbe.« Zak­ljučno je
konstatirano da su se ispunili uvjeti propisani u članku 174. stavku 2. Zakona
o obrani, te da potrebe službe i interes oružanih snaga zahtijevaju prestanak
služ­be.

Ministarstvo obrane je u navedenom drugostupa­njskom rje­še­­nju glede žalbenih
navoda D.Š. da se ne znaju razlozi zbog ko­jih mu prestaje služba, ukazalo na
ovlast Kadrovske službe iz navedene zakonske odredbe da u slučaju potrebe službe
i interesa oružanih snaga može predložiti prestanak službe u oružanim snagama
Republike Hrvatske. Stoga odlučnu či­njenicu predstav­lja upravo taj prijedlog,
čije postoja­nje u predmetu nije prijeporno. Istaknuto je nada­lje da Zakon o
obrani za utvrđiva­nje naročitih potreba i interesa oružanih snaga ne propisuje
poseban formalni postupak, a niti upućuje na primjenu odredbi ste­govnog postupka,
zbog če­ga proizlazi da je či­njenično sta­nje vezano uz štetnost da­lj­­nje­g žalite­ljevog
zadržava­nja u službi poradi efikasnije­g funk­cio­nira­nja službe pravilno i
zakonito određeno. Na kraju je istaknuto da je odredba članka 174. stavka 2.
Zakona o obrani zakonsko sredstvo za postiza­nje potrebite efikasnosti
postrojbe, pa je treba primje­njivati sve dok kao takva e­gzistira.

*Ustavna tužba je osnovana.*

5. Članak 10. Zakona o službi u oružanim snagama Repub­like Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 23/95, 33/95 i 105/99) u stavku 1. određuje da su akti
kojima se re­gulira status djelatnih vojnih osoba, službenika i namještenika u
službi, upravni akti. Stavak 3. istog članka propisuje da se u postupku donoše­nja
tih upravnih akata primje­njuje Zakon o općem upravnom postupku, ako tim
zakonom nije drugačije određeno, a stavak 4. da će se na djelatničke odnose,
prava i obveze, u službi, te odgovornost vojnih osoba, službenika i namještenika,
primje­njivati, ako tim zakonom nije drugačije određeno, propisi o državnim službenicima
i namještenicima, a u pita­njima koja tim propisima nisu uređena primijenit će
se opći propisi o radu.

Prema odredbi članka 7. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91 i 103/96, u da­lj­njem tekstu: ZUP), načelo materijalne
istine utvrđeno je kao jedno od teme­ljnih načela upravnog postupka. Radi
ostvariva­nja tog načela, tijela koja vode upravni postupak obavezna su u
postupku utvrditi pravo sta­nje stvari i u tom ci­lju utvrditi sve či­njenice
koje su od važnosti za donoše­nje zakonitog i pravilnog rješe­nja.

Odredbom članka 8. stavka 1. ZUP-a propisano je da se prije donoše­nja
rješe­nja stranci mora pružiti mogućnost da se izjasni o či­njenicama i
okolnostima koje su od važnosti za donoše­nje rješe­nja, čime je, u upravnom
postupku utvrđeno načelo sasluša­nja stranaka. Stavak 2. istog članka određuje
da se rješe­nje, bez prethodnog izjaš­nje­nja stranke, može donijeti samo
iznimno i to u slučajevima kada je to zakonom određeno.

6. Odredbom članka 174.
stavka 2. Zakona o obrani propisano je da na prijedlog komisije Ministarstva
obrane Republike Hrvatske osobi na službi u oružanim snagama služba može
prestati kad to zahtijevaju potrebe službe i interesi oružanih snaga.

Međutim, prvostupa­njsko
tijelo u obrazlože­nju svoje odluke, kojom utvrđuje prestanak djelatne vojne
službe podnosite­lja us­tav­­ne tužbe, kao razlog donoše­nja odluke po toj
zakonskoj odredbi navodi da je Kadrovska komisija Ministarstva obrane predložila
prestanak radnog odnosa podnosite­lju ustavne tužbe, jer je utvrđeno da on ima
neprimjeren odnos prema potrebama službe i interesima oružanih snaga, pa bi da­lj­nje
zadržava­nje u službi bila objektivna smet­nja u efikasnom funkcionira­nju
postrojbe.

Ustavni sud smatra da, ukoliko su nadležna tijela utvrdila da podnosite­lj
ustavne tužbe ima neprimjeren odnos prema potrebama službe i interesima oružanih
snaga, tada je to, kao subjektivni kriterij, osnova za eventualno vođe­nje ste­govnog
postupka, ali ne i va­ljana pravna osnova za prestanak službe u smislu članka
174. stavka 2. Zakona o obrani.

Stoga je Ustavni sud utvrdio da su u postupku u kojem su na teme­lju
istica­nja ne­gativnih osobina podnosite­lja, a pozivom na članak 174. stavak
2. Zakona o obrani, bez omogućava­nja podno­site­lju da se očituje na iznesene
navode o tome da ima neprimjeren odnos prema potrebama službe i interesima oružanih
snaga, kao i da predloži izvođe­nje dokaza radi zaštite svojih prava, kao i
odlukama donesenima na teme­lju tako provedenog postup­ka, povrijeđena ustavna
prava podnosite­lja zajamčena člankom 14. stavkom 2., člankom 29. stavkom 1. i člankom
54. stavkom 1. Ustava, kao i pravo na sudsku kontrolu zakonitosti pojedinačnih
upravnih akata (članak 19. stavak 2. Ustava).

Člankom 14. stavkom 2. Ustava zajamčena je jednakost svih pred zakonom,
koja može biti povrijeđena u postupovnom i materijalnom smislu. Smatra se da je
ova odredba povrijeđena u postupovnom smislu ako stranci u postupku nije bila
dana mogućnost da bude saslušana i da, u okviru zakona, sudjeluje u postupku;
ako joj nije dana mogućnost da iznosi či­njenice i pred­laže dokaze i ako se
nadležno tijelo nije izjasnilo o ­njezinim navodima važnim za odlučiva­nje, ako
pojedinačni akt, protivno zakonu nije obrazložen, te ako joj na drugi način
nije omogućeno pravično suđe­nje pred nadležnim tijelom ustanov­ljenim zakonom.

U materijalnopravnom smislu načelo jednakosti znači da, načelno, sudovi
i druga državna tijela, te tijela s javnim ovlastima trebaju u istovrsnim slučajevima
jednako odlučivati. Pri tome bi ustavno pravo na jednakost bilo povrijeđeno ako
se u osporenom pojedinačnom aktu, bez razboritih razloga (ili ne navodeći nikak­ve
razloge) odstupilo od usta­ljene prakse; odnosno ako taj akt ni s jednog moguće­g
gledišta nije pravno prihvat­ljiv, pa se namaće zak­ljučak da je donesen samovo­ljno.

U konkretnom slučaju, Ustavni sud je utvrdio da je pod­nosite­lju
ustavne tužbe povrijeđeno ustavno pravo na jednakost pred zakonom.

Nada­lje, odredbom članka 29. stavka 1. podstavka 1. Ustava zajamčeno je
pravo na pravično suđe­nje, koje se ne odnosi samo na pravo osum­njičenih ili
optuženih za kaznena djela, već pred­stav­lja ustavno jamstvo građana na pravičan
postupak pred sudovima i pred tijelima državne uprave, odnosno tijelima koja
imaju javne ovlasti. Povrijedivši ustavno pravo na pravično suđe­nje podnosite­lju,
kojem je u takvom postupku prestala djelatna vojna služba u oružanim snagama,
povrijeđeno je i pravo na rad zajamčeno odredbom članka 54. stavka 1. Ustava.

Iz navedenih razloga pobijanom presudom Upravnog suda podnosite­lju je
povrijeđeno i pravo na sudsku djelotvornu kontrolu zakonitosti pojedinačnih
akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti, zajamčeno u članku 19.
stavku 2. Ustava.

7. Podnosite­lj u tužbi ukazuje i na povredu ustavnih načela iz članka
3. i članka 117. stavka 3. Ustava. Odredba članka 3. Ustava sadrži najviše
vrednote ustavnog poretka, među kojima je i vladavina prava, te služi kao teme­lj
za tumače­nje Ustava, pa ne može biti izravan teme­lj ustavne tužbe. Isto se odnosi
i na načelo iz članka 117. stavka 3. Ustava, prema kojem sudovi sude na teme­lju
Ustava i zakona.

8. Slijedom navedenog, Ustavni sud je teme­ljem odredbe članaka 73. i
75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02 – pročišćeni tekst), odlučio kao u izreci.

Broj: U-III-1005/1999
Zagreb, 17. lipnja 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 79/2002-1291