## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1600/2004 od 17. listopada 2007. i dva Izdvojena mišljenja

### NN 114/2007 (6.11.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-1600/2004 od 17. listopada 2007. i dva Izdvojena mišljenja

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**3354**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te
suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Davor Krapac, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Jasna Omejec, Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol,
Nevenka Šernhorst i Vice Vukojević, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli
M. K. iz V. i Ž. S. iz V., koje zastupaju odvjetnici u Odvjetničkom društvuK.,
H. & U. u V., na sjednici održanoj 17. listopada 2007. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukidaju se presuda Županijskog suda u Puli broj: Gž-2887/01-5 od 29.
prosinca 2003. godine i presuda Općinskog suda u Puli broj: P-1476/01-23 od 28.
kolovoza 2001. godine.
III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Puli na ponovni postupak.
IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Puli broj: Gž-2887/01-5
od 29. prosinca 2003. godine, kojom je kao neosnovana odbijena žalba
podnositelja (tužitelja u parničnom postupku) protiv presude Općinskog suda u
Puli broj: P-1476/01-23 od 28. kolovoza 2001. godine.
Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja kojim su od
tuženika Ministarstva unutarnjih poslova, Policijske uprave istarske tražili
isplatu iznosa od 12.500,00 kuna svakom, na ime naknade za noćni rad za
razdoblje od 1. prosinca 1994. do 31. prosinca 1998. godine, s pripadajućim
zakonskim zateznim kamatama.
2. Podnositelji smatraju da su im osporenim presudama povrijeđena ustavna prava
zajamčena člankom 14. stavkom 2. i člankom 26. Ustava Republike Hrvatske.
Međutim, iz sadržaja ustavne tužbe razvidno je da sudske presude osporavaju zbog
toga što je njima utvrđena zakonitost njihova nejednakog pravnog položaja u
odnosu prema položaju u kojem su se u vezi s pravom na naknadu za noć­ni rad
nalazili određeni drugi službenici Ministarstva unutarnjih poslova.
Podnositelji smatraju da su sudovi pogrešno utvrdili kako je njihov noćni rad
valoriziran uvećanom naknadom od 20% koja se odnosi na uvjete rada u okviru
redovitog radnog vremena u smislu odredbe članka 100. Zakona o unutarnjim
poslovima (»Narodne novine«, broj 55/89., 18/90., 47/90., 19/91., 29/91. –
pročišćeni tekst, 73/91., 19/92., 76/94., 161/98., 128/99. i 29/00.), pa su
stoga pogrešno presudili da podnositeljima ne pripada zasebna naknada za noćni
rad na temelju članka 84. Zakona o radu (»Narodne novine«, broj 38/95., 54/96.,
65/95., 17/01. i 82/01.).
3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Puli
broj: P-1476/01.

*Ustavna tužba je osnovana.*
4. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako
smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o
njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom.
5. U ponovljenom postupku prvostupanjski sud nespornim je utvrdio sljedeće
činjenice:
– podnositelji su bili u radnom odnosu kod tuženika (od 1. siječnja 1990. do 31.
prosinca 1998. godine) u Pododsjeku za zaštitu podataka na službeničkom mjestu
»obrađivač zaštite podataka«, a izvršavanje njihovog posla bilo je organizirano
tijekom cijelog radnog dana, neprekidno kroz 24 sata, iz čega slijedi da su
poslove obavljali i u noćnoj smjeni;
– podnositelji su do 1. prosinca 1994. primali zasebnu naknadu za noćni rad koji
su obavili;
– tuženik je 28. studenoga 1994. svim policijskim upravama dostavio »Naputak za
evidentiranje i obračun noćnog rada za Sektor policije i Sektor kriminalističke
policije«, br. 511-01-81/Službeno od 28. studenoga 1994., donesen na temelju
Zaključka Kolegija ministra unutarnjih poslova održanog 11. studenoga 1994.
godine. U Naput­ku je navedeno da na temelju tog Zaključka, »od 1. prosinca
1994. godine plaćat će se noćni rad temeljnoj i kriminalističkoj policiji, a
odluka će se provoditi od 1. prosinca na način koji ćemo u daljnjem tekstu
opisati« (slijedi objašnjenje pojma »noćnog rada« i navođenje postotka uvećanja
satnice za rad noću radnim danom i nedjeljom /30%/, odnosno za rad noću na
blagdane /80%/);
– budući da podnositelji nisu bili zaposleni ni u Sektoru policije ni u Sektoru
kriminalističke policije, njima je navedenim Zaključkom Kolegija ministra
unutarnjih poslova – na temelju kojeg je donesen Naputak od 28. studenoga 1994 –
od 1. prosinca 1994. godine obustavljena isplata naknade za noćni rad;
– podnositeljima je u cijelom razdoblju isplaćivana plaća uvećana za 20% na
temelju članka 100. Zakona o unutarnjim poslovima.
Na temelju utvrđenog činjeničnog stanja prvostupanjski sud je utvrdio da
podnositelji nemaju pravnu osnovu u pozitivnim propisima na temelju koje bi
imali pravo na isplatu naknade za noćni rad veće od 20% koja im se isplaćivala
po osnovi otežanih uvjeta rada. U obrazloženju prvostupanjske presude između
ostaloga je navedeno i sljedeće:
*Nije sporno da je tužiteljima isplaćivana plaća uvećana za 20% temeljem
citiranog zakonskog članka. Dakle pravni osnov na temelju kojih se utvrđivala
visina plaće tužitelja nije Zakon o radu već specijalni zakon koji se odnosi na
službu unutrašnjih poslova i to Zakon o unutrašnjim poslovima, te Uredba o
dodacima za poslove s posebnim uvjetima rada, a nakon toga Zakon o državnim
službenicima i namještenicima i o plaćama nositelja pravosudnih dužnosti. Na
visinu plaće tužitelja primjenjuje se i Pravilnik o unutarnjem redu MUP-a, te
Uredba o zvanjima i uvjetima za postavljanje u zvanja, položajima i uvjetima
imenovanja OSO u MUP-u.
Temeljem čl. 65. Kolektivnog ugovora za državne službenike i namještenike
Ministar unutrašnjih poslova je 17. ožujka 1997. godine donio odluku kojom se
priznaje pravo na isplatu između ostalog noćnog rada svim djelatnicima MUP-a.
(Po toj su osnovi podnositelji primili naknadu za noćni rad za mjesece travanj i
srpanj 1997. godine – op. Suda). Odredbom čl. 19. točka 1. Zakona o izvršenju
državnog proračuna za 1997. godinu propisano je da se proračunska sredstva mogu
isplaćivati jedino za materijalna prava djelatnika i to troškove prijevoza,
otpremnina, dnevnica, terenski dodatak,....... zbog čega sredstva za isplatu
dodatka na plaću za noćni rad u proračunu nisu bila odvojena.*
U povodu žalbe podnositelja, drugostupanjski sud je ocijenio da je
prvostupanjski sud pravilno presudio i da je valjano obrazložio svoje pravno
stajalište. U tom je smislu drugostupanjski sud u obrazloženju presude naveo i
sljedeće:
*Drugim riječima – temeljna plaća povećana za 20% pokriva sve uvjete rada
djelatnika policije kroz redovno radno vrijeme i u istinu nema osnove da se za
rad u noćnoj smjeni daje još i posebna naknada.*
6. Među strankama nije sporno da su podnositelji radili u Pododsjeku za zaštitu
podataka Ministarstva unutarnjih poslova, da je izvršavanje njihovog posla bilo
organizirano tijekom cijelog dana (jer je služba ustrojena da radi 24 sata), te
da su podnositelji radili i u noćnoj smjeni, koji je rad tuženik posebno
evidentirao. Tuženik je podnositeljima obustavio isplatu naknade za noćni rad 1.
prosinca 1994. godine pozivom na Zaključak Kolegija ministra unutarnjih poslova
broj: 511-01-81/Službeno od 11. studenoga 1994. godine, a to je pravo od 1.
prosinca 1994. priznao samo pripadnicima temeljne i kriminalističke policije,
što je i razradio u Naputku od 28. studenoga 1994. godine.
Nakon podrobnog ispitivanja svih osobitih okolnosti konkret­nog slučaja, Ustavni
sud je utvrdio da u situaciji kad više kategorija službenika unutar istog tijela
državne uprave (Ministarstva unutarnjih poslova) rade noću nije ustavnopravno
prihvatljivo da se pravo na naknadu za noćni rad prizna samo pojedinim od njih.
Navedena naknada, naime, u konkretnom se slučaju priznavala i isplaćivala samo
po osnovi činjenice da je službenik radio noću, pa ona stoga nije bila ovisna o
poslovima koje je u Ministarstvu unutarnjih poslova pojedini službenik obavljao.
To izrijekom proizlazi iz sadržaja Naputka od 28. studenoga 1994. godine.
Složenost poslova koje su službenici, uključujući podnositelje, obavljali u
Ministarstvu unutarnjih poslova vrednovana je na temelju članka 100. Zakona o
unutarnjim poslovima, a izražena je u povećanju njihove plaće za 20%, što nije
sporno. Članak 100. Zakona o unutarnjim poslovima u tom je smislu propisivao:
*Sredstva za osobne dohotke radnika Ministarstva osiguravaju se na osnovi
kriterija utvrđenih aktom o utvrđivanju kalkulativnih prosjeka osobnih dohodaka
radnika u organima uprave kojima se sredstva za rad osiguravaju u proračunu
Republike uvećana za najmanje 20% zbog posebnih uvjeta rada i prirode obavljanja
poslova i zadataka ovlaštenih službenih osoba.*
Sukladno navedenom, Ustavni sud je utvrdio da su podnositelji – s obzirom na
radno mjesto unutar Ministarstva unutarnjih poslova na kojem su radili –
stavljeni u nejednak položaj u ostvarenju prava na zaradu (naknadu za noćni rad)
u odnosu prema službenicima Ministarstva unutarnjih poslova koji su radili na
drugim radnim mjestima (to jest, u sektorima temeljne i kriminalističke
policije). Time je povrijeđeno pravo podnositelja zajamčeno člankom 14. stavkom
1. (zabrana diskriminacije po položaju) u vezi s člankom 55. stavkom 1. Ustava
(pravo na zaradu).
7. Budući da je Ustavni sud utvrdio povredu ustavnog prava zajamčenog člankom
14. stavkom 1. u vezi s člankom 55. stavkom 1. Ustava, eventualne povrede
ostalih odredaba Ustava na koje upućuju podnositelji u ustavnoj tužbi ovaj Sud
nije razmatrao.
8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je
kao u izreci. Odluka o objavi temelji se na odred­bama članka 29. Ustavnog
zakona.
Broj: U-III-1600/2004
Zagreb, 17. listopada 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik
dr. sc. Petar Klarić, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, dalje u tekstu:
Ustavni zakon) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 181/03) prilažem sljedeće

## IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku broj: U-III-1600/2004 od17. listopada 2007. godine

Iako sam u ovom predmetu glasovao za usvajanje ustavne tužbe nisam suglasan s
obrazloženjem predmetne odluke. Naime, suglasan sam s utvrđenjem većine sudaca
da u ovom predmetu postoji sumnja da su podnositelji ustavne tužbe stavljeni u
nejednak položaj u odnosu na neke druge državne službenike zaposlene u policiji.
Međutim, po mojem mišljenju, Ustavni sud nije s dostatnom izvjesnošću utvrdio
radi li se zaista o državnim službenicima u jednakoj ili u bitnome usporedivom
pravnom položaju te postoji li legitimno opravdanje za priznavanje određenog
prava, u ovom slučaju prava na naknadu za noćni rad, samo nekim, a ne svim
državnim službenicima. Jednako tako, nije utvrđeno ni je li različito
priznavanje spornoga prava bilo prijeko potrebna i razmjerna mjera u danoj
situaciji. Stoga sam glasovao za usvajanje ustavne tužbe zato da bi se u
ponovljenom postupku utvrdile te okolnosti, a ne stoga što dijelim stajalište
većine sudaca da su podnositelji ustavne tužbe diskriminirani u odnosu na
državne službenike kojima je isplaćivana naknada za noćni rad.
Pri tome ukazujem i na činjenicu da se podnositelji u ustavnoj tužbi pozivaju na
povredu ustavnih prava zajamčenih člankom 14. stavkom 2. i člankom 26. Ustava
Republike Hrvatske, a Ustavni sud je utvrdio povredu prava iz članka 14. stavka
1. (zabrana diskriminacije) u svezi s člankom 55. stavkom 1. (pravo na zaradu)
Ustava. Pri tome je Ustavni sud izrazio stajalište da »u situaciji kad više
kategorija službenika unutar istog tijela državne uprave (Ministarstva
unutarnjih poslova) rade noću nije ustavnopravno prihvatljivo da se pravo na
naknadu za noćni rad prizna samo pojedinim od njih«. Time je Ustavni sud
implicite utvrdio i da se podnositelji, koji su radili na poslovima »obrađivača
zaštite podataka«, nalaze u istom položaju kao i pripadnici temeljne i
kriminalističke policije, kojima je priznata naknada za noćni rad. Pri tome
takvo utvrđenje Ustavnog suda ni na koji način nije obrazloženo. Prema
dosadašnjoj praksi Ustavnog suda za utvrđenje diskriminacije jedne skupina osoba
u odnosu na drugu skupinu osoba bilo je potrebno prethodno utvrđenje da se radi
o osobama u jednakom ili u bitnome usporedivom pravnom položaju.
Nadalje, u provedenom postupku nije utvrđeno je li donositelj odluke o isplati
naknade za noćni rad samo nekim skupinama državnih službenika (pripadnicima
temeljne i kriminalističke policije), a ne i »obrađivačima zaštite podataka«,
imao za to neko legitimno opravdanje te je li takva mjera bila nužno i razmjerno
odstupanje od zajamčene jednakosti osoba u državnoj službi. Naime, mišljenja sam
da predmetna odluka i u njoj izložena stajališta Ustavnog suda ne bi smjela biti
uporište za shvaćanje da je svaka razlika u pravima državnih službenika
nedopuštena. Držim da su nedopuštene samo one razlike koje nemaju legitimno
opravdanje i koje nisu prijeko potrebno i razmjerno odstupanje od zajamčene
jednakosti.
Na izražavanje neslaganja s obrazloženjem predmetne odluke potiče me i činjenica
što je u ovom slučaju utvrđena diskriminacija »po položaju u ostvarenju prava na
zaradu«, a ne po društvenom položaju koji je člankom 14. stavkom 1. Ustava
utvrđen kao jedna od osobina po kojoj je zabranjeno razlikovati građane. Time
»položaj u ostvarenju prava na zaradu« postaje jedna od zabranjenih osnova
diskriminacije izjednačena s rasom, bojom kože, spolom, jezikom, vjerom,
političkim ili drugim uvjerenjem, nacionalnim ili socijalnim podrijetlom,
imovinom, rođenjem, naobrazbom ili drugom osobinom po kojoj je zabranjeno
diskriminirati osobe. U situaciji postojanja relativno skromne prakse Ustavnog
suda, ali i redovitih sudova, u svezi sa zabranom diskriminacije mislim da bi
Ustavni sud trebao, prije svega, utvrđivati postojanje diskriminacije po nekoj
od u Ustavom spomenutih osnova, a tek potom svoju praksu širiti na nove osnove
po kojima je zabranjena diskriminacija.
Jednako tako, mišljenja sam da je u ovom predmetu isplata nak­nade za noćni rad
neopravdano podvedena pod ustavno jamstvo zaposlenima na zaradu kojom oni sebi i
svojim obiteljima mogu osigurati slobodan i dostojan život. Nakon podvođenja
naknade za noćni rad pod ustavno pravo iz članka 55. stavka 1. Ustava otvorena
je mogućnost za podvođenje i drugih novčanih, a možda i nenovčanih, davanja iz
radnog odnosa pod to ustavno jamstvo. Osobno sam mišljenja da ustavno jamstvo iz
članka 55. stavka 1. Ustava ima ograničeni doseg te da se odnosi samo na jamstvo
zarade u razini koja osigurava radniku i njegovoj obitelji slobodan i dostojan
život.
Zbog svega navedenog smatrao sam potrebnim izdvojiti svoje mišljenje u odnosu na
obrazloženje predmetne odluke Ustavnog suda.
Zagreb, 23. listopada 2007.

Sudac
Ustavnog suda Republike Hrvatske
**dr. sc. Željko Potočnjak**, v. r.

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o ustav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine« broj 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu:
Ustavni zakon) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske
(»Narodne novine« broj 181/03.) prilažem sljedeće

## IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku broj: U-III-1600/2004 od17. listopada 2007. godine

U ovome sam predmetu glasovao za usvajanje ustavne tužbe. Nisam međutim,
suglasan s obrazloženjem odluke iz istih razloga koje je iznio sudac dr. sc.
Željko Potočnjak u svojem izdvojenom mišljenju od 23. listopada 2007.
Njegovim razlozima želim pridodati i to da se odredbe Ustava Republike Hrvatske
o osobnim slobodama i pravima, pa tako i o pravu na jednakost osoba u državnoj
službi, trebaju doduše, tumačiti u najširem opsegu; no i to da tako ekstenzivno
tumačenje ne može isključiti primjenu načela razmjernosti iz članka 16. stavka
2. Ustava. Prema tome načelu valjalo je utvrditi je li selektivna isplata
naknade za noćni rad samo nekim skupinama državnih službenika imala razumni cilj
te predstavljala prikladno, nužno i razmjerno ograničenje jednakosti državnih
službenika a posebice u okviru kriterija nužnosti i razmjernosti, bi li
implicitno stajalište u obrazloženju odluke da pravo na naknadu za noćni rad
načelno pripada svim službenicima unutar istog tijela državne uprave,
zahtijevalo nerazmjerno visoko financijsko opterećenje stavki državnog proračuna
koje se na to tijelo odnose.
Zagreb, 24. listopada 2007.

Sudac
Ustavnog suda Republike Hrvatske
**dr. sc. Davor Krapac**, v. r.

Odluka, NN 114/2007-3354
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)