## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj:Us-1307/2002-8 od 10. svibnja 2006.

### NN 76/2006 (10.7.2006.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj:Us-1307/2002-8 od 10. svibnja 2006.

# UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

## PRESUDA

1812

Upravni sud Republike Hrvatske u Vijeću
sastavljenom od sudaca Ljiljane Karlovčan – Đurović kao predsjednice Vijeća, Marine Kosović
Marković i Ane Berlengi Fellner
kao članova Vijeća, te više sudske savjetnice Ljerke Morović-Pavić kao zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Consule d.o.o iz Sv. Nedjelje, kojeg zastupa Mario Carnelutti odvjetnik iz Zagreba, protiv rješenja tužene
Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, klasa: UP/I-030-02/99-01/74, urbr: 580-02-01-10-12, od 27. studenog 2001., radi ocjene
ugovora, u nejavnoj sjednici Vijeća održanoj 10. svibnja 2006.,

presudio je

Tužba se odbija.

### Obrazloženje

Osporenim rješenjem u točki 1. dispozitiva,
ocjenjuje se da nije u suprotnosti s odredbama Zakona o zaštiti tržišnog
natjecanja Ugovor o distribuciji sklopljen 1. srpnja 1996. između poduzetnika Consule d.o.o. sa sjedištem u Sv. Nedjelji, Samoborska 8. i
poduzetnika LA CHEMISE LACOSTE S.A. sa sjedištem u Parizu, Francuska.

Točkom 2. dispozitiva rješenja, određeno je da u
tipskim Ugovorima o prodaji, sklopljenim između poduzetnika Consule
d.o.o. i različitih poduzetnika na području Republike Hrvatske ništave su
sljedeće odredbe:

a) Članak 10. Ugovora o prodaji pod nazivom
Cijena robe, a glasi:

»Cijene robe formira kupac, ali po uputstvima distributera. Maloprodajna marža može iznositi
maksimalno 42%, a minimalno 35%. Kupac je dužan uputiti svoj formirani cijenik na uvid distributeru tj.
tvrtki Consule«.

b) Članak 12. Ugovora o prodaji, pod nazivom
Količina robe, u dijelu koji se odnosi na ugovaranje kupnje minimalnih količina
robe.

Točkom 3. dispozitiva osporenog rješenja, nalaže
se poduzetniku Consule d.o.o. da odredbe članaka koje
su označene ništavima u točki 2. dispozitiva toga rješenja briše i u roku od 30
dana od dana dostave toga rješenja, Agenciji za zaštitu tržišnog natjecanja
dostavi dokaz o izvršenju toga naloga.

Točkom 4. dispozitiva osporenog rješenja,
obvezuje se poduzetnik Consule d.o.o. da za slučaj
ugovaranja novih odredbi u Ugovorima o prodaji iz točke 2. dispozitiva rješenja,
Agenciji za zaštitu tržišnog natjecanja na ponovnu ocjenu, u roku od 30 dana od
dana sklapanja, dostavi novi Ugovor o prodaji i/ili aneks ugovora iz točke 2.
dispozitiva toga rješenja.

Točkom 5. dispozitiva osporenog rješenja,
određeno je da je poduzetnik Consule d.o.o. obveznik
plaćanja upravne pristojbe u iznosu od 45.600,00 kn. Upravna pristojba plaća se
u korist Državnog proračuna Republike Hrvatske u roku od 15 dana od dana
dostave toga rješenja.

Točkom 6. dispozitiva osporenog rješenja, određeno
je da će se to rješenje objaviti u »Narodnim novinama«.

Protiv navedenog rješenja tužene Agencije podnio
je tužbu tužitelj Consule d.o.o. iz Sv. Nedjelje u
kojoj navodi da su neosnovano proglašene odredbe članka 10. i članka 12.
tipskog ugovora ništavim. Ističe da se na odnos tužitelja i njegovih kupaca
primjenjuje članak 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Riječ je o tipskim
ugovorima koje tužitelj sklapa isključivo na hrvatskom tržištu. Dakle,
tužitelj, kao isključivi distributer stranog proizvođača djeluje samo u
Hrvatskoj i svojim tipskim ugovorima uređuje odnose sa svojim kupcima. Promet
koji tužitelj ostvaruje godišnje ne približava se ni 10% iznosa od
60.000.000,00 kn propisanog u članku 9. Zakona. Od 50% prometa na domaćem
tržištu u istoj djelatnosti da se i ne govori. Tužiteljeva roba ne čini niti 1%
prometa tekstilne djelatnosti na domaćem tržištu. Roba koju tužitelj prodaje je
luksuzna i skupa roba i u ukupnom prometu tekstilne robe predstavlja zanemarivi
udjel. Ističe da tužitelj, a niti njegov strani principal ne žele dozvoliti da
se njihova potpuno jednaka roba u različitim trgovinama istog tržišta prodaje
po različitim cijenama. Sloboda tržišnog natjecanja je u funkciji zaštite
potrošača na jedinstvenom hrvatskom tržištu. U istoj funkciji je i propisivanje
iste cijene za istu robu istog proizvođača. Ako bi trgovci na malo konkurirali
raznim cijenama za istu robu, time bi upravo potrošači bili dovedeni u nejednak
položaj glede cijena, a što je zabranjeno člankom 7. stavak 1. točka 1. Zakona.
Niti jedan veliki proizvođač robe široke potrošnje (hrvatski ili inozemni) ne
dozvoljava da se njegovi proizvodi značajnije razlikuju po cijeni zavisno o
tome kod kojeg su trgovca na malo kupljeni. Što se tiče članka 12. tipskog
ugovora ističe da je tužitelj distributer, dakle kupac proizvoda inozemnog
principala. On mora kupiti robu i platiti je prije nego je naplati od svojih
kupaca. Kako je broj njegovih kupaca ograničen i ne može ga proširivati bez
suglasnosti principala on mora znati koliko i kakve robe će njegovi kupci
kupiti. Osim toga i tužitelj ima donju granicu vrijednosti narudžbi od
principala kojoj mora udovoljiti. Riječ je o modnoj robi koja se sezonski
mijenja. Ističe da principalovi distributeri u
cijelom svijetu djeluju na jednak način i da se još nigdje nije dogodilo da se
od njih traži sloboda formiranja cijene njihovih trgovaca na malo, iako gotovo
sve zemlje, a osobito razvijene zemlje, poglavito Europska zajednica, imaju
vrlo oštre i djelotvorne propise o zaštiti tržišnog natjecanja. U osporenom
rješenju se tvrdi da poduzetnici i sudionici predmetnog ugovora ostvaruju
ukupan promet u iznosu većem od 60.000.000 kuna. Tužitelj ne zna i ne zanima ga
koliki promet njegov principal ostvaruje u svijetu. Osim toga, to je poslovna
tajna. Takvo saznanje nema ni tuženi, što je dokazao taksativno nabrajanjem
zemalja u kojima se prodaje principalova roba, a što
tek malim dijelom odgovara stvarnosti. Također ističe da se točka 4.
obrazloženja osporenog rješenja odnosi na Wulf Sport
d.o.o. i nema nikakve veze s osporenim rješenjem niti tužiteljem. Iz stavka 2.
te točke moglo bi se samo posredno zaključiti da se pitanje pristojbe odnosi na
tužitelja. Rečeno je da je riječ o procjeni vrijednosti ugovora, ali nije
rečeno kolika je ta procjena, pa se osnovanost visine propisane pristojbe iz
točke 5. dispozitiva ne može ispitati. Predlaže da se poništi točka 2., 3. i 5.
dispozitiva osporenog rješenja.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu navodi da je
na temelju rezultata provedenog postupka ocjene Ugovora o distribuciji,
sklopljenog između poduzetnika LA CHEMISE LACOSTE S.A. i poduzetnika Consule d.o.o. utvrđeno da predmetni ugovor nije u
suprotnosti s odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Međutim, ocjenjujući sadržaj tipskih Ugovora o
prodaji, sklopljenih između poduzetnika Consule
d.o.o. i različitih poduzetnika na području Republike Hrvatske utvrđeno je da
je u ovom slučaju riječ o zabranjenim sporazumima iz članka 7. stavka 1. točke
3. Zakona, čija je posljedica ništavost u smislu odredbe članka 7. stavak 2.
Zakona. Također se ističe da je u postupku utvrđeno da je takvo postupanje
poduzetnika Consule d.o.o. jedan od oblika
narušavanja slobodnog tržišnog natjecanja, odnosno riječ je o zabranjenim
sporazumima čija je posljedica ništavost, a koji zaključak je Agencija
utemeljila, na odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja koje su u skladu
s važećim propisima Europske unije i to Uredbe Komisije Europskih Zajednica
broj: 2790/1999, o primjeni članka 81. (3) Ugovora o osnivanju Europske zajednice
na određene kategorije vertikalnih sporazuma i usklađeno djelovanje.

Predlaže da se tužba odbije.

Tužba nije osnovana.

Prema odredbi članka 11. stavak 1. Zakona o
zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj: 48/95, 52/97 i 89/98)
sporazumi poduzetnika, koji po svojoj prirodi i sadržaju odgovaraju nekom od
ugovora: o specijalizaciji, o isključivoj distribuciji, o selektivnoj
distribuciji, o isključivoj kupnji, o franchisingu i
o istraživanju i razvoju, neće se smatrati sporazumima iz članka 7. ovoga
Zakona, ako ispunjavaju uvjete utvrđene ovim Zakonom.

Prema članku 12. navedenog Zakona, sporazumi iz
članka 10. i 11. ovoga Zakona podnose se na ocjenu Agenciji za zaštitu tržišnog
natjecanja u roku od 30 dana od dana zaključenja sporazuma.

Iz podataka spisa predmeta, dostavljenih Sudu uz
odgovor na tužbu, proizlazi da je LA CHEMISE LACOSTE S.A. sklopio s tužiteljem
Ugovor o distribuciji od 1. srpnja 1996. koji po svom sadržaju predstavlja
ugovor o isključivoj distribuciji i kojim je tužitelj stekao pravo ekskluzivne
distribucije i prodaje pod zaštićenim LACOSTE znakovima, LACOSTE odjevne
predmete na području Republike Hrvatske, pravo neisključive distribucije i
prodaje, pod zaštićenim LACOSTE znakovima, ostalih LACOSTE proizvoda na
području Republike Hrvatske te isključivo pravo uporabe LACOSTE zaštićenih
znakova na području Republike Hrvatske, kako to proizlazi iz članka 1.-
»Odobrena prava«, navedenog ugovora.

Kako se dakle radi o ugovoru iz članka 11.
stavak 1. Zakona, isti je trebao biti podnesen Agenciji na ocjenu.

U postupku koji je prethodio donošenju osporenog
rješenja pravilno je ocijenjeno da se u konkretnom slučaju nije mogla
primijeniti odredba članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja kojom je
propisano izuzeće od primjene odredbe članka 7. navedenog Zakona jer sudionici
sporazuma ostvaruju ukupan promet u iznosu većem od 60.000.000,00 kn.
Neosnovano tužitelj u tužbi ističe da time što tužitelj sklapa tipske ugovore
isključivo na hrvatskom tržištu, dakle da je isključivi distributer stranog
proizvođača koji djeluje samo u Hrvatskoj pa da isti ne ostvaruje ni približno
iznos propisan odredbom članka 9. navedenog Zakona iz kojeg razloga bi se na
tužitelja odnosilo izuzeće od primjene odredbe članka 7. Zakona.

Naime, jedan od sudionika predmetnog ugovora je
poduzetnik LACOSTE S.A. koji je predmetnim Ugovorom o distribuciji sklopljenim
s tužiteljem uredio obvezu obavljanja isključive distribucije proizvoda marke
LACOSTE putem selektivne distribucije ili putem unaprijed odabranih ovlaštenih
trgovaca na malo s kojima će, kad god to bude moguće, distributer biti povezan
ugovorima, ili putem neovisnih trgovaca na malo koje može ugovorom ovlastiti da
na teritoriju otvaraju LACOSTE Boutike i/ili LACOSTE
»kutiće«. Slijedom navedenog, odredbu članka 9. Zakona treba tumačiti na način
da se pri izračunavanju ukupnog prometa uzima u obzir promet svih sudionika
sporazuma ostvaren na svjetskoj razini. Ovo iz razloga jer je jedan od
sudionika svjetski poznat poduzetnik LACOSTE S.A. koji je prisutan na svjetskom
tržištu sa svojim prepoznatljivim proizvodima prodaje odjeće, obuće i sl., i kao takav zasigurno ostvaruje prihod veći od onog
određenog u članku 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Odredbom članka 7. stavak 1. točka 1. Zakona,
propisano je da su zabranjeni sporazumi kojima je cilj, posljedica ili mogući
učinak ograničavanje ili sprečavanje slobodnog tržišnog natjecanja, a osobito
sporazumi kojima se izravno ili neizravno utvrđuje cijena robe i usluga, visina
i vrijeme snižavanja ili povećavanja cijena ili kojima se dovodi potrošače u
nejednak položaj glede cijena. Prema točki 3. citiranog članka Zakona,
zabranjeni su i oni sporazumi kojima je cilj, posljedica ili mogući učinak
ograničavanje ili sprečavanja slobodnog tržišnog natjecanja kojima se uvjetuje
sklapanje ugovora kupnjom robe i usluga ili preuzimanjem drugih obveza, koje po
svojoj prirodi ili prema običajima u trgovini nemaju neposredne veze s
predmetom ugovora.

Prema stavku 2. citiranog članka Zakona, ništavi
su sporazumi zabranjeni stavkom 1. ovog članka.

Ugovorom o distribuciji od 1. srpnja 1996.
sklopljenim između LA CHEMISE LACOSTE S.A. i tužitelja, uređena je obveza
obavljanja isključive distribucije proizvoda marke LACOSTE putem sustava
selektivne distribucije ili putem unaprijed odabranih ovlaštenih trgovaca na
malo, koje ugovore je tužitelj sklapao s različitim poduzetnicima, koji se
također sukladno odredbi članka 11. stavak 1. i članka 12. Zakona, obvezno
dostavljaju Agenciji na ocjenu. Ovo iz razloga kako bi Agencija ocijenila radi
li se o sporazumima kojima je cilj, posljedica ili mogući učinak ograničavanje
ili sprječavanje slobodnog tržišnog natjecanja.

Tipskim ugovorima o prodaji uspostavlja se
sustav selektivne distribucije, pa je u postupku, koji je prethodio donošenju
osporenog rješenja, utvrđeno da je odredba članka 10. kojom se za trgovce na
malo uređuje obveza formiranja cijene po uputstvima
distributera, time da se određuje maksimalni i minimalni postotak maloprodajne
marže te da je kupac dužan uputiti svoj formirani cijenik
na uvid distributeru, tj. tvrtki Consule,
kao i odredba članka 12. tipskih ugovora kojima se u dijelu »Količina robe«,
određuje obveza kupca na kupnju minimalnih količina robe, ograničavaju
poduzetnici glede određivanja cijene robe i usluga, odnosno poduzetnici
preuzimaju obveze koje po svojoj prirodi ili prema običajima u trgovini nemaju
neposredne veze s predmetom ugovora, a koji sporazumi su osobito zabranjeni
sukladno odredbi članka 7. stavak 1. točka 1. i točka 3. Zakona.

Naime, svako ograničenje s obzirom na kupce
kojima može prodavati robu, ili koje bi se odnosilo na slobodu distributera
glede određivanja cijena i uvjeta prodaje predstavlja osobito ograničenje
slobodnog tržišnog natjecanja koje je zabranjeno odredbom članka 7. stavak 1.
točka 1. Zakona. Stoga je pravilno ocijenilo tuženo tijelo da su u tipskim
ugovorima o prodaji sklopljenim između tužitelja i različitih poduzetnika na
području Republike Hrvatske ništave odredbe članka 10. jer se istima ograničava
sloboda tržišnog natjecanja.

Nadalje, obveze koje se odnose na kupnju
minimuma količina robe, da bi se postigao određeni godišnji promet proizvoda
dobavljača, da bi se održavala zalihe proizvoda, da se promovira proizvod koji
je predmet distribucije, nadilaze »kvalitativnu« prirodu kriterija i
ograničavaju tržišno natjecanje. Stoga je pravilno zaključilo tuženo tijelo da
su odredbe članka 12. ugovora o prodaji sklopljene između tužitelja i
različitih poduzetnika na području Republike Hrvatske u dijelu koji se odnosi
na ugovaranje kupnje minimalnih količina robe ništave jer se istima nameće
preuzimanje obveze koje po svojoj prirodi ili prema običajima u trgovini nemaju
neposredne veze s predmetom ugovora.

Glede točke 4. obrazloženja osporenog rješenja u
kojem je navedeno da je poduzetnik Wulf Sport d.o.o.
obveznik plaćanja upravne pristojbe, ističe se da se radi o očiglednoj greški u
pisanju, budući da je točkom 5. dispozitiva osporenog rješenja tužitelj određen
obveznikom plaćanja upravne pristojbe u iznosu od 45.600,00 kn. Upravna
pristojba određena je sukladno odredbi članka 14. tarifni broj 106 točka 3. i
107 točka 2. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o upravnim pristojbama
(»Narodne novine«, broj: 131/97), članka 1. stavak 2. Uredbe o izmjenama tarife
Zakona o upravnim pristojbama (»Narodne novine«, broj: 116/00) a u svezi s
odredbom članka 5. stavka 2. Zakona o upravnim pristojbama (»Narodne novine«,
broj: 8/96). Također tuženo tijelo je u osporenom rješenju dalo valjano
obrazloženje glede procjene vrijednosti predmeta temeljem koje je utvrđena
upravna pristojba, a imajući u vidu odredbu članka 14. – »Zajamčeni minimumi«,
Ugovora o distribuciji sklopljenog između LA CHEMISE LACOSTE S.A. i tužitelja.
S obzirom na naprijed citirane odredbe Zakona o upravnim pristojbama, kao i
članak 14. Ugovora o distribuciji, pravilno je tuženo tijelo odredilo iznos
upravne pristojbe.

Imajući u vidu sve navedeno, osporeno rješenje
ne može se ocijeniti nezakonitim.

Trebalo je stoga temeljem članka 42. stavka 2.
Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 9/92 i 77/92) tužbu
odbiti kao neosnovanu.

Broj: Us-1307/2002-8

Zagreb, 10. svibnja 2006.

Predsjednica Vijeća

**Ljiljana Karlovčan-Đurović, v. r.**

Presuda, NN 76/2006-1812