## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6296/2013 od 6. ožujka 2014.

### NN 36/2014 (21.3.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6296/2013 od 6. ožujka 2014.

36 21.03.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6296/2013 od 6. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

646

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo P. K. iz V., kojeg zastupa D. M., odvjetnik u P., na sjednici održanoj 6. ožujka 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Upravnog suda u Osijeku broj: 6 UsI-288/2013-8 od 26. studenoga 2013.

III. Predmet se vraća Upravnom sudu u Osijeku na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu i dopunu ustavne tužbe podnio je P. K. iz V. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa D. M., odvjetnik u P.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu presudom Upravnog suda u Osijeku (u daljnjem tekstu: Upravni sud) broj: 6 UsI-288/2013-8 od 26. studenoga 2013. povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

Presudom Upravnog suda odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja za poništenje rješenja Ministarstva financija Republike Hrvatske, Samostalnog sektora za drugostupanjski upravni postupak klasa: UP/II-410-18/10-01/3273, urbroj: 513-04/12-2 od 31. prosinca 2012. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje) i vraćanje predmeta na ponovni postupak, kojim je podnositelju utvrđen porez na dodanu vrijednost i porez na dohodak te je isto postalo pravomoćno.

1.1. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je i izvršen uvid u spis Upravnog suda broj: UsI-288/13.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Iz spisa predmeta razvidno je sljedeće:

– prvostupanjskim rješenjem Ministarstva financija, Porezne uprave, Područnog ureda Požega, Ispostava Požega klasa: UP/I-410-23/09-02/1607, urbroj: 513/07/11-2/09-01 od 16. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje) podnositelju je za 2006. godinu utvrđen porez na dodanu vrijednost i porez na dohodak u specificiranom iznosu;

– drugostupanjskim rješenjem odbijena je žalba podnositelja kao neosnovana i potvrđeno je prvostupanjsko rješenje;

– podnositelj je u upravnoj tužbi prigovorio pogrešnoj primjeni novog Općeg poreznog zakona (»Narodne novine« broj 147/08., 18/11. i 78/12.; u daljnjem tekstu: OPZ/08) umjesto Općeg poreznog zakona (»Narodne novine« broj 127/00., 86/01. i 150/02., u daljnjem tekstu: OPZ/00) koji je bio na snazi u vrijeme pokretanja poreznog postupka u osporenim rješenjima;

– Ministarstvo financija u odgovoru na tužbu istaknulo je da navodi podnositelja nisu osnovani iz razloga koji su navedeni u obrazloženju rješenja te je predložilo Upravnom sudu riješiti spor bez rasprave i odbiti tužbeni zahtjev;

– Upravni sud je na ročištu održanom 23. listopada 2013. Ministarstvu financija odredio rok od 15 dana za dodatno očitovanje i otklanjanje nedostataka na koje je ukazao u svojim presudama donesenim u istoj stvari (brojevi: UsI-47/13-10, UsI-48/13-6 i UsI-49/13-9);

– Ministarstvo financija je traženo očitovanje od 12. studenoga 2013. dostavilo 14. studenoga 2013.; uz očitovanje je priložilo i dodatnu dokumentaciju;

– navedeno očitovanje nije dostavljeno podnositelju, već mu je uručeno na ročištu 19. studenoga 2013.;

– Upravni sud odbio je prijedlog podnositelja za određivanje dodatnog roka za očitovanje na podnesak Ministarstva financija;

– Ministarstvo financija, iako uredno pozvano, nije sudjelovalo na ročištu 19. studenoga 2013. na kojem je dovršen dokazni postupak i rasprava je zaključena.

2.1. U obrazloženju osporene presude, u odnosu na prigovore podnositelja da mu nije ostavljeno dostatno vremena za očitovanje na podnesak Ministarstva financija, istaknuto je:

»Sud je na ročištu od 23. listopada 2013. usvojio prijedlog tuženika te mu odredio rok od 15 dana za dodatnim očitovanjem u vezi procjene izdataka tužitelja odnosno nedostatka na koji je Sud ukazivao u presudama, poslovni broj. Usl-47/13-10, Usl-48/13-6 i Usl-49/13-9.

U svom podnesku od 12. studenog 2013. (zaprimljenom na ovom Sudu 14. studenog 2013.) tuženik priznaje da u obrazloženju osporavanog i prvostupanjskog akta nije dovoljno jasno obrazloženo na temelju kojih se pokazatelja i usporednih podataka došlo do procijenjenog iznosa izdataka tužitelja (70%). S tim u vezi tuženik pojašnjava da je sporni izdatak u iznosu od 363.511.77 kuna utvrđen putem zapisnika, gdje je uvidom u informacijski sustav porezne uprave utvrđen usporedni podatak prema poreznim obveznicima – obrtnicima koji su obavljali istu građevinsku djelatnost na istom području na kojem je to činio i tužitelj. Tuženik nadodaje da predmetni usporedni podaci nisu bili priloženi u spisu predmeta te ih se sada dostavlja u privitku ovog dopisa. Nadalje navodi da je iz sadržaja ispisa razvidno da je riječ o poreznim obveznicima s područja Z., obrtnicima koji vode poslovne knjige i koji obavljaju građevinsku djelatnost gdje se raščlambom prijavljenih podataka o primicima i izdacima utvrdilo da je učešće izdataka u primicima 70% odnosno 67% što je i bio temeljni pokazatelj i usporedni podatak za izvršenu procjenu u ovom predmetu. Stoga, tuženik tvrdi da iako su postojali određeni nedostaci u obrazloženju prvostupanjskog i osporavanog rješenja u vidu upućivanja na pokazatelje procjene kao i ne prilaganja ispisa usporednih pokazatelja ipak smatra da primjenom postotka od 70% pri utvrđivanju izdataka nije nastupila povreda načela utvrđivanja materijalne istine te poziva Sud da uz primjenu istog načela odbije tužbeni zahtjev u cijelosti.

Uz svoje očitovanje tuženik je u spis priložio ispise o podacima usporednih poreznih obveznika N. F. i A. I. te njihove prijave poreza na dohodak za 2006. godinu.

(...)

Na istom ročištu Sud je odbio prijedlog tužitelja da mu se odredi dodatni rok radi izjašnjenja na podnesak tuženika od 12. studenog 2013. pozivajući se na članak 8. ZUS-a u kojem je sadržano načelo učinkovitosti upravnog spora pri tome smatrajući da je u konkretnom slučaju tuženik samo dostavio podatak koji potkrjepljuje njegovu već ranije utvrđenu procjenu, a tijekom upravnog postupka kao i ovog spora tužitelj je imao dovoljno vremena da priloži relevantnu poslovnu dokumentaciju koja mu ide u prilog, a odnosi se na procjenu izdataka svog poslovanja, što nije učinio.

(...)

Međutim, tuženik je u svom podnesku od 12. studenog 2013. dostavio Sudu usporedne podatke o poreznim obveznicima obrtnicima koji vode poslovne knjige i koji su obavljali građevinsku djelatnost na istom području na kojem je tužitelj obavljao svoju. Iz dostavljenih podataka proizlazi da je učešće izdataka u primicima u rasponu od 67% do 70% što je i bio temeljni pokazatelj i usporedni podatak za izvršenu procjenu tuženika.

Na ovaj način, tuženik je tijekom upravnog spora ispravio nedostatke u obrazloženjima osporavanog i prvostupanjskog rješenja i sada argumentirano potvrdio već prije iznesenu procjenu od 70% pri utvrđivanju izdataka, što ovaj Sud, u nedostatku relevantne poslovne dokumentacije tužitelja, u potpunosti prihvaća.

(...)

Uzimajući u obzir prethodno navedeno, a posebice usporedne podatke koje je tužitelj dostavio tijekom upravnog spora, ovaj Sud smatra da predmetnim upravnim aktom nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja, ...«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi:

»Evidentno je pak kako je pravni sud upravo procesnu radnju tuženika prihvatio kao odlučujuću na kojoj je utemeljio svoju odluku, a o njoj tužitelju nije pružio mogućnost očitovanja (izjašnjavanja). Takvim postupkom tužitelju je samo na formalnoj razini omogućen pristup sudu, gdje je na nejednaki način tretiran prema Republici Hrvatskoj kao drugoj strani u postupku, pri čemu je na nejednaki način tretiran prema Republici Hrvatskoj kao drugoj strani u postupku, pri čemu je na negativan način diskriminiran jer se jedna ista situacija tumači za stranke u postupku na različite načine – preferabilno za Republiku Hrvatsku (kojoj se omogućuje dodatno očitovanje u odnosu na poznatu dokumentaciju) a diskriminatorno za fizičku osobu stranku upravnog postupka i spora (kojoj se onemogućuje dodatno očitovanje u odnosu na nepoznatu dokumentaciju).

Slijedom iznesenog, podnositelju ustavne tužbe je u konkretnom upravnom sporu povrijeđeno pravo na pošteno suđenje jer je isti onemogućen da zakonom neovisni i nepristrani sud razmotri i njegove argumente koju bi podnositelj nedvojbeno podastro budući je tijekom cijelog upravnog postupka i upravnog spora ukazivao na nezakonitost postupanja organa Republike Hrvatske. Također, podnositelj je stavljen u očigledno neravnopravan položaj prema kriteriju primjene odredbi procesnog zakona u odnosu na Republiku Hrvatsku, jer se jedna ista procesna ovlaštenja uredujućeg suca nejednako primjenjuju prema strankama istog spora. I u konačnici, sud je svoju odluku evidentno donio vrijeđajući ustavno jamstvo na zakonitost sudskih odluka, budući je svoju odluku utemeljio na činjenicama koje je smatrao odlučnima, a stranci u postupku je onemogućio očitovanje na iste.«

Podnositelj smatra da su mu osporenom presudom povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 19. stavkom 1. i 29. stavkom 1. Ustava te člankom 6. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija). Predlaže ustavnu tužbu u cijelosti usvojiti i ukinuti presudu Upravnog suda te predmet vratiti na ponovni sudski postupak i donošenje nove odluke.

IV. MJERODAVNO PRAVO

4. Za ocjenu ustavnosti ustavne tužbe u konkretnom slučaju mjerodavan je članak 55. stavak 4. ZUS-a koji glasi:

»Članak 55.

(...)

(4) Presuda se može temeljiti samo na činjenicama i dokazima o kojima je strankama dana mogućnost izjašnjavanja.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Polazeći od navoda podnositelja, ustavna tužba razmotrena je u odnosu na povredu prava zajamčenih člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Članak 29. stavak 1. Ustava u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama, ...

(...)«

6. Člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno je pravo na pravično suđenje. Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

6.1. Ustavni sud podsjeća da je u odluci broj: U-III-1001/2007 od 7. srpnja 2010., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 90/10. i na www.usud.hr, utvrdio da se jamstva prava na pravično suđenje, sadržana u članku 29. stavku 1. Ustava, primjenjuju i na sudski postupak pred Upravnim sudom (upravni spor) koji je uređen člankom 19. stavkom 2. Ustava.

6.2. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povredu prava na pravično suđenje u postupanju pred Upravnim sudom jer mu nije dostavljeno očitovanje Ministarstva financija za koje tvrdi da je bilo odlučujuće za donošenje osporene presude, osobito zbog toga što je Upravni sud odbio prijedlog da mu se ostavi primjeren rok za upoznavanje sa sadržajem navedenog očitovanja. Podnositelj smatra da je time doveden i u neravnopravan položaj u odnosu na Ministarstvo financija, kojemu je sam sud odredio primjeren rok za očitovanje i otklanjanje manjkavosti u obrazloženju njegovog rješenja. Ustavni sud primjećuje i da bi se radilo o nepostupanju po odluci suda budući da se u obrazloženju osporene presude Upravnog suda navodi da je rok za očitovanje odredio radi otklanjanja nedostataka na koje je ukazivao u svojim ranijim presudama (Usl-48/13 i Usl-49/13). U bitnom, proizlazi da podnositelj povredu prava na pravično suđenje vidi u povredi načela kontradiktornosti postupka.

6.3. Načelo kontradiktornosti važan je dio jamstva pravičnog postupka. Upravo zbog povrede ovog aspekta pravičnosti postupka, Europski sud za ljudska prava je u predmetu Maravić Markeš protiv Hrvatske (presuda, 9. siječnja 2014., zahtjev br. 70923/11) utvrdio (između ostalih) i povredu članka 6. stavka 1. Konvencije:

»... Iz toga slijedi da u ovom slučaju poštovanje prava na pošteno suđenje, zajamčeno člankom 6. stavkom 1. Konvencije, zahtijeva da se podnositeljici zahtjeva da prilika da se upozna s odgovorom koji je dostavila suprotna strana i da na njega da primjedbe (vidi Steck – Risch i dr., citirano, § 58.). Međutim, podnositeljica zahtjeva nije dobila takvu priliku. Taj nedostatak nije ispravljen ni činjenicom da je podnositeljica zahtjeva mogla podnijeti i jest podnijela ustavnu tužbu Ustavnom sudu, budući da taj sud ne provodi cjelovito preispitivanje predmeta (vidi Steck – Risch i dr., citirano, § 56., i točku 18. presude).«

6.4. Primjenjujući navedeno pravilo na konkretan slučaj, činjenica da je podnositelju na ročištu uručeno očitovanje Ministarstva financija od 12. studenoga 2014., sama po sebi ne konstituira ispunjavanje zahtjeva kontradiktornosti, ukoliko njemu kao (drugoj) stranci nije omogućeno da se njime djelotvorno koristi, što uključuje i ostavljanje primjerenog roka za davanje primjedbi ili dostavljanje svog očitovanja na podnesak protivne stranke. Nije na Ustavnom sudu procjenjivati mora li se svaki podnesak jedne stranke dostavljati protivnoj stranci, jesu li u njemu iznesene činjenice ili okolnosti važne za meritum spora. To je u prvom redu zadaća sudova koji najbolje poznaju činjenice predmeta. Ustavni sud prihvaća i ocjenu Upravnog suda da načelo učinkovitog vođenja postupka podrazumijeva da se upravni postupak mora voditi bez nepotrebnog odugovlačenja i odgađanja ročišta, što može uključivati i neostavljanje dodatnog roka za očitovanje na podneske koji po svojem sadržaju ne sadrže podatke važne za donošenje odluke o sporu ili o kojima se protivna stranka već imala prilike očitovati. Međutim, u konkretnom slučaju, podnositelju je tek na ročištu održanom 19. studenoga 2013., uručen podnesak Ministarstva financija od 12. studenoga 2013., u odnosu na sadržaj kojega sam Upravni sud u obrazloženju svoje odluke navodi da su njime ispravljeni nedostaci u obrazloženjima osporavanih rješenja upravnih tijela: »Na ovaj način, tuženik je tijekom upravnog spora ispravio nedostatke u obrazloženjima osporavanog i prvostupanjskog rješenja i sada argumentirano potvrdio već prije iznesenu procjenu od 70% pri utvrđivanju izdataka, što ovaj Sud u nedostatku relevantne poslovne dokumentacije tužitelja, u potpunosti prihvaća« (vidi podrobnije u točki 2.1. obrazloženja ove odluke).

Ustavnom sudu, stoga, ne preostaje drugo nego utvrditi da je očitovanje Ministarstva financija od 12. studenoga 2013. (Ustavni sud primjećuje i dostavljenog Upravnom sudu nakon proteka roka koji mu je taj sud odredio) sadržavalo podatke važne za donošenje odluke u sporu (čak, štoviše, takve podatke kojima je otklanjaju nedostaci u obrazloženjima rješenja upravnih tijela), a s kojima se podnositelj nije imao prilike upoznati u ranijem tijeku postupka. Proizlazi da je podnositelju, uručenjem podneska na ročištu, a bez ostavljenog primjerenog roka za očitovanje na podnesak Ministarstva financija takvog sadržaja, uskraćeno pravo da pravično i djelotvorno zaštiti svoja prava i interese u postupku.

Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku nije vođen na način koji je podnositelju omogućio pravično suđenje te je podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje propisano člankom 29. Ustava.

7. Članci 14. stavak 2. i 19. stavak 1. nisu mjerodavni za konkretan slučaj slijedom čega ih Ustavni sud nije razmatrao.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno je kao u izreci (točke I., II. i III.).

Objava ove odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-6296/2013

Zagreb, 6. ožujka 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 36/2014-646