## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-449/2012 od 9. veljače 2012.

### NN 20/2012 (20.2.2012.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-449/2012 od 9. veljače 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

551

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Miroslav Šeparović, predsjednik Vijeća, te suci Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac i Antun Palarić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo V. B. iz Z., kojeg zastupa V. G., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 9. veljače 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija u odnosu na rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-II-Kv-85/12-2, Kir-98/12 od 18. siječnja 2012.

i

RJEŠENJE

II. Ustavna tužba se odbacuje u odnosu na rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-Kv-40/12-2 Kir-4438/11 od 11. siječnja 2012.

III. Ova odluka i rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba zaprimljena na Ustavnom sudu Republike Hrvatske 23. siječnja 2012. podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-II-Kv-85/12-2, Kir-98/12 od 18. siječnja 2012., kojim je odbijena podnositeljeva žalba izjavljena protiv rješenja suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 26 Kir-98/12 od 12. siječnja 2012.

Tim je rješenjem produljen istražni zatvor protiv podnositelja (i VI. osumnjičenika T. M.) za daljnja dva (2) mjeseca, to jest do 13. veljače 2012., na temelju zakonskih osnova propisanih člankom 123. stavkom 1. točkom 2. i točkom 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11. i 121/11. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: ZKP).

1.1. Podnositelj ustavnom tužbom pobija i rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-Kv-40/12-2 Kir-4438/11 od 11. siječnja 2012. kojim je odbijena žalba podnositelja protiv rješenja suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 26 Kir-4438/11 Kir-4479/11 od 5. siječnja 2012., a kojim rješenjem je odbijen prijedlog podnositelja ustavne tužbe kao II. osumnjičenika i VI. osumnjičenika za zamjenom istražnog zatvora jamstvom.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 16., 22., 25., 28. i 29. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te članak 5. stavak 1. točka c. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

U ustavnoj tužbi podnositelj ističe sljedeće:

»Već u svojoj žalbi protiv rješenja o produljenju istražnog zatvora od 20. studenog 2011. godine II-osumnjičeni je naveo, kao i u žalbi od 16.01.2011., i u žalbama na rješenja kojima je odbijen zahtjev za zamjenu istražnog zatvora, da je svjedok T. C. upoznao njega i B. I., a isto je naveo i u svojoj obrani, kao što je i svjedok B. I. naveo da ga je II-osumnjičenikom upoznao T. C., pri čemu ni ovaj osumnjičenik a niti svjedok I. ne navode da bi ovaj svjedok imao bilo kakvih saznanja o poslovanju trgovačkog društava M. P.

Nadalje, naravno da je pravo Županijskog državnog odvjetništva da predlaže i ispituje svjedoke za koje smatra da imaju relevantna saznanja, međutim saslušanje ovog svjedoka određeno je još 14.10.2011., i ovaj svjedok uredno prima pozive ali se na iste ne odaziva.

Osim toga, isti je poslao dopis Županijskom državnom odvjetništvu, u kojem navodi da ne zna ništa o predmetu, što je manje važno ali je važno da je istaknuo da ne želi doći u Republiku Hrvatsku, jer kako navodi tu nije bio od 1991. godine.

(...)

Ovaj svjedok je strani državljanin, i ne želi doći u RH pa nije jasno kako ga se misli ispitati, a osim toga do danas nije pokrenut postupak pravne pomoći, što znači da njegovo ispitivanje ako se ikad provede, budući da živi u B. L. može trajati i do godinu dana.

Prema tome očigledno je da pojedine institucije zloupotrebljavaju svoja procesna prava, jer da je ovaj svjedok »stvarno važan« već bi bili poduzeti ozbiljni i realni koraci za njegovim ispitivanjem.

Podnositelj nema apsolutno ništa protiv ispitivanja ovog svjedoka, već samo smatra da ga se neosnovano koristi kao razlog za njegovim daljnjim držanjem u istražnom zatvoru po zakonskom osnovu iz članka 123. st. 1. točka 2. ZKP-a, jer se ne nazire nikakvo realno vrijeme kada bi ovaj svjedok mogao uopće biti ispitan, a o važnosti ovog svjedoka govori i činjenica da je obrani sugerirano od strane državnog odvjetništva, da ga može dovesti kad god hoće, što je na koncu i pokušano, ali svjedok je to prilično grubo odbio.

(...)

U odnosu na zakonski osnov iz članka 123. stavka 1. točke 3. Zakona o kaznenom postupku, odnosno opasnost od ponavljanja djela, točno je da se ovom osumnjičeniku stavlja na teret tri kaznena djela, međutim osumnjičenik nije osuđen još za ova djela, prema tome terećenje ne znači i dokazanu kaznenu odgovornost za ova djela.

(...)

I na koncu u svim pobijanim rješenjima se stalno navode jedni te isti razlozi, čiji stupanj kvalitete je upitan, a koji bi razlozi uzimajući u obzir boravak osumnjičenika u istražnom zatvoru od tri mjeseca i više, trebali s vremenom pružati veći stupanj kvalitete kao i veću obzirnost budući da se radi o najstrožoj mjeri ograničenja slobode koju poznaje Zakon o kaznenom postupku.«

Podnositelj nadalje ističe u ustavnoj tužbi:

»Isto tako sukladno pravnom stajalištu Ustavnog suda, koje je prihvatio i Vrhovni sud iznos jamstva određuje se u povezanosti s imovinskim prilikama okrivljenika i njegovom odnosu sa osobama koje daju jamstvo, a ne prema visini imovinske koristi navodno pribavljene kaznenim djelom.

Naime, za ovog okrivljenika je najprije ponuđeno jamstvo od 1.502.367,00 kuna u vidu uknjižbe založnog prava na nekretnini njegove majke, koja zajedno sa njim, njegovom suprugom i dvoje malodobne djece živi u navedenom stanu u zajedničkom kućanstvu, tako da je ovaj stan otkupljen na temelju stanarskog prava, jedina imovina kojom cjelokupna obitelj raspolaže.

(...)

Nadalje na ročištu održanom 12. siječnja 2012. godine povećana je vrijednost jamstva još jednim založnim pravom na nekretnini trgovačkog društva B. d.o.o. (koje društvo je u vlasništvu bratića osumnjičenika), a vrijednost zaloga je 440.677,00 kuna tako da je ponuđeno jamstvo u ukupnom iznosu do 1.943.044,00 kune.«

Od Ustavnog suda traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih rješenja.

Ustavna tužba nije osnovana u odnosu na rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-II-Kv-85/12-2, Kir-98/12 od 18. siječnja 2012.

Ustavni sud nije nadležan za odlučivanje u odnosu na rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-Kv-40/12-2 Kir-4438/11 od 11. siječnja 2012.

Obrazloženje odluke

3. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnesene na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Protiv podnositelja, kao II. okrivljenika (nalogom Županijskog državnog odvjetništva broj: K-DO-423/11 od 24. listopada 2011.) određeno je provođenje istrage zbog dva kaznena djela iz članka 337. stavaka 1., 3. i 4. i jednog kaznenog djela iz članka 292. stavka 1. alineje 4. i stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08., u daljnjem tekstu: KZ) te je, nakon otvaranja istrage, Županijsko odvjetništvo predložilo produljenje istražnog zatvora na temelju zakonskih osnova propisanih člankom 123. stavkom 1. točkom 2. i točkom 3. ZKP-a.

Istražni zatvor protiv podnositelja ustavne tužbe određen je rješenjem suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 26 Kir-3857/11 od 14. listopada 2011. na temelju zakonskih osnova iz članka 123. stavka 1. točka 1. 2. i 3. ZKP-a.

4.1. Osporenim rješenjem suca istrage od 12. siječnja 2012. na prijedlog Državnog odvjetnika broj: K-DO-423/11 od 11. siječnja 2012., produljen je istražni zatvor protiv podnositelja kao II. okrivljenika na temelju zakonske osnove iz članka 123. stavka 1. točaka 2. i 3., te protiv VI. okrivljenika na temelju zakonske osnove iz članka 123. stavka 1. točke 2. ZKP-a, tako da istražni zatvor može trajati do 13. veljače 2012.

Obrazlažući produljenje istražnog zatvora protiv podnositelja ustavne tužbe, na temelju zakonske osnove iz članka 123. stavka 1. točaka 2. i 3. ZKP-a, sudac istrage u osporenom rješenju ističe sljedeće:

»Kao prvo, u odnosu na II. osum. V. B. i primjenu čl. 123. st. 1. toč. 2. ZKP-a i ovaj sud osnovanost primjene nalazi u okolnosti da će u nastavku postupka u odnosu na ovog osmnjičenika biti potrebno ispitati svjedoka C. koji je strani državljanin, a njegov je svjedočki iskaz nužan radi pojašnjenja uloge II. osumnjičenika u osnivanju društva »M. P.«, posebno uzevši u obzir da postoje proturječnosti u navodima obrane osmunjičenika sa iskazom ranije ispitanog svjedoka B. I. Provedbom ovog personalnog dokaza potrebno je razjasniti ulogu II. osumnjičenika u TD »M. P.« iz čega doista, i po ocjeni ovog suda, proizlazi osnovana bojazan da bi osumnjičenik boravkom na slobodi utjecao na njegov svjedočki iskaz u smislu prilagodbe, shodno povoljnosti obrane osumnjičenika. U odnosu na primjenu točke 3. citiranog propisa, sud je cijenio da je II. osum. terećen za 3 kaznena djela u smislu da je u kratkom vremenskom periodu od 9 mjeseci iz tri trgovačka društava »M. S.« d.o.o. »C. M.« d.o.o. i »S.« d.o.o. na osnovu fiktivnog poslovanja pribavio znatnu imovinsku korist, oštetio proračun, pokazavši visok stupanj krim. volje i upornosti, posebno cijenivši da je pri tome angažirao i treću osobu, B. I., kojeg je postavio za direktora TD »M. P. d.o.o. koji je zatim postupao po nalogu II. osumnjičenika. Pri tome je pokazao visok stupanj organiziranosti u protupravnoj aktivnosti, pa sud smatra da na strani njega postoje okolnosti koje ukazuju na opasnost od ponavljanja istovrsnog ili sličnog kaznenog djela.«

4.2. Vijeće Županijskog suda u osporenom rješenju ocijenilo je da i nadalje postoje osobite okolnosti koje u svojoj ukupnosti upućuju na opasnost da bi podnositelj, boravkom na slobodi, mogao ometati konkretni kazneni postupak, utjecajem na do sada još neispitane svjedoke, kao i ponoviti isto ili istovrsno kazneno djelo.

U osporenom drugostupanjskom rješenju ističe se sljedeće:

»Naime, tijekom ove istrage neophodnim se ukazalo ispitati u svojstvu svjedoka T. C., prijatelja II-okrivljenika, koji ima saznanja o načinu osnivanja TD »M. P.« d.o.o. kao i povezivanja II-okrivljenika sa B. I., direktorom tog društva, a sve zbog razjašnjenja okolnosti koje upućuju na proturječje između obrane II- okrivljenika i iskaza svjedoka B. I., u svjetlu utvrđenja stvarne uloge okrivljenika u poslovanju TD »M. P.« d.o.o. Kako zbog izloženog navedeni svjedok zasigurno ima relevantnih saznanja o okolnostima i dinamici terečenog kaznenog djela II-okrivljeniku, to je prihvatljiv zaključak o postojanju opasnosti da bi II-okrivljenik imao stvaran interes stupiti u kontakt sa navedenim svjedokom, sve kako bi otklonio ili ublažio svoju kaznenu odgovornost, u ovom postupku, na način da pokuša izvršiti utjecaj na sadržaj njegova iskaza. Prema tome, a kako u konkretnom slučaju postoji takav stupanj koluzijske opasnosti na strani II-okrivljenika koji se ne bi mogao svrhovito i adekvatno prevenirati nekom mjerom opreza iz Zakona o kaznenom postupku, ili određivanjem jamstva, vodeći računa o težini terećenih mu kaznenih djela i osobnih i imovinskih prilika, a kako to isti predlaže, to je, s obzirom na sve naprijed izneseno valjalo protiv II-okrivljenika V. B. produljiti najstrožu mjeru i to mjeru istražnog zatvora na temelju zakonske osnove iz čl. 123. st. 1. toč. 2. ZKP-a.

(...) Kako opisani način počinjenja terećenih mu kaznenih djela, uz ostale istaknute okolnosti odražava znatan stupanj upornosti i iskazane kriminalne količine u protupravnom postupanju II-okrivljenika, to se valjanim ukazuje postojanje onih okolnosti koje imaju značaj onih osobitih okolnosti koje u logičnoj povezanosti i ukupnosti ukazuju na realnu opasnost od nastavka iste ili istovrsne kriminalne aktivnosti II-okrivljenika. Stoga po ocjeni ovog vijeća dosadašnji boravak istoga u istražnom zatvoru nije mogao dostatno utjecati na način da se adekvatno prevenira postojeća iteracijska opasnost, jer se ista može postići samo daljnjom primjenom mjere istražnog zatvora protiv II.-okrivljenika V. B. po zakonskoj osnovi iz čl.123. st. 1. toč.3. ZKP.«

5. Članak 123. stavak 1. točke 2. i 3. ZKP-a glase:

»Članak 123.

(1) Istražni zatvor se može odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo i ako:

(...)

2) osobite okolnosti upućuju na opasnost da će uništiti, sakriti, izmijeniti ili krivotvoriti dokaze ili tragove važne za kazneni postupak ili da će ometati kazneni postupak utjecajem na svjedoke, vještake, sudionike ili prikrivače,

3) osobite okolnosti upućuju na opasnost da će ponoviti kazneno djelo ili da će dovršiti pokušano kazneno djelo, ili da će počiniti teže kazneno djelo za koje je prema zakonu moguće izreći kaznu zatvora od pet godina ili težu kaznu, kojim prijeti.

(...)«

6. Ustavni sud, ocjenjujući ustavnu tužbu, u kojoj se ukazuje na neosnovanost produljenja mjere istražnog zatvora određenog po pritvorskoj osnovi iz članka 102. stavka 1. točaka 2. i 3. ZKP-a, polazi s aspekta eventualne povrede prava na slobodu, kao temeljnog ljudskog prava. Ustav sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Konvencije, koji glasi:

»Članak 5.

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

a) ako je zatvoren u skladu sa zakonom nakon presude nadležnog suda;

b) ako je zakonito uhićen ili pritvoren zbog nepoštovanje zakonitog sudskog naloga radi osiguranja izvršenja neke zakonom propisane obveze;

c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja;

(...)«

Polazeći od navedenih načela, pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud uvažio je činjenicu da, s aspekta zaštite ljudskih prava, istražni zatvor predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Istražni zatvor se određuje prije nego što je protiv osumnjičenika podignuta optužnica, pa u razdoblju istražnog zatvora još uvijek u cijelosti važi ustavna pretpostavka nedužnosti, zajamčena člankom 28. Ustava, koji glasi:

»Članak 28.

Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.«

Određivanje istražnog zatvora kao mjere oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu u razdoblju prije podizanja optužnice ne smije se za zatvorenika pretvoriti u kaznu. Stoga je istražni zatvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja kaznenog postupka. Stoga ZKP za određivanje istražnog zatvora uvijek traži kumulativno postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila kazneno djelo i postojanje barem jednog od razloga taksativno nabrojanih u članku 123. stavku 1. ZKP-a, u konkretnom slučaju onog iz točke 3.

Zbog navedene zakonske svrhe i pravne prirode istražnog zatvora, zakonodavac je u članku 122. ZKP-a propisao sljedeće:

»Članak 122.

(1) Čim prestanu razlozi zbog kojih je istražni zatvor određen, on se mora ukinuti i zatvorenika se mora postiti na slobodu.

(2) Pri odlučivanju o istražnom zatvoru, posebno o njegovu trajanju, vodit će se posebno računa o razmjeru između težine počinjenog kaznenog djela, kazne koja se, prema podacima kojima raspolaže sud, može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja istražnog zatvora. Protiv trudne žene, osobe s tjelesnim nedostacima koji joj onemogućuju ili bitno otežavaju kretanje te osobe koja je navršila 70 godina života istražni zatvor se može iznimno odrediti.

(3) U predmetu u kojemu je određen istražni zatvor postupa se osobito žurno (članak 11. stavak 2.).«

Praksa i stajališta Vrhovnog suda Republike Hrvatske, Ustavnog suda Republike Hrvatske i Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu u primjeni pritvorskih osnova iz članka 123. stavka 1. točaka 2. i 3. ZKP-a navedeni su u odluci Ustavnog suda broj: U-III-887/2008 od 5. ožujka 2008., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 34 od 26. ožujka 2008.

7. Uvažavajući prethodne navode, Ustavni sud utvrđuje da je u rješenju u kojem se određuje produljenje istražnog zatvora, kao zakonska mjera kojom se oduzima temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju provođenja istražnog postupka i prije podizanja optužnice, nadležni sud dužan navesti i podrobno obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se svako daljnje produljenje istražnog zatvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud je dužan pažljivo ispitati opravdanost produljenja istražnog zatvora s obzirom na okolnosti svakog konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti daljnje postojanje zakonske osnove za određivanje mjere zadržavanja zatvorenika, te podrobno obrazložiti razloge zbog kojih smatra da zakonski i legitimni ciljevi istražnog zatvora i dalje postoje.

U odnosu na navode podnositelja o nerazmjernosti ograničavanja njegove slobode Ustavni sud navodi da su u osporenim rješenjima predočeni iscrpni i logični razlozi zbog kojih trenutačno još postoji potreba za ograničavanjem podnositeljeve slobode, a koji, kao takvi, nisu u nerazmjeru s primijenjenim ograničenjem (točke 4.1. i 4.2. obrazloženja ove odluke). Ta se potreba ne može isključiti samo zato što podnositelj subjektivno smatra da ne postoje razlozi za produljenje istražnog zatvora.

Stoga, Ustavni sud ocjenjuje da je mjera koja je poduzeta u konkretnom slučaju (istražni zatvor) u svojoj cjelokupnosti razmjerna postizanju opravdanog cilja, te da ograničenje sloboda i prava podnositelja u konkretnom slučaju nije protivno članku 16. stavku 2. Ustava.

Ustavni sud, utvrdivši kako su osporena rješenja donesena nakon što su sudovi pažljivo ispitali opravdanost produljenja istražnog zatvora, s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja i uz obrazloženje dostatnih razloga za određivanje te mjere, ocjenjuje da podnositelju, u konkretnom slučaju, nisu povrijeđena ustavna i konvencijska prava navedena u ustavnoj tužbi.

8. Načela odlučivanja o zamjeni istražnog zatvora jamstvom koja primjenjuju isključivo redovni sudovi, Ustavni sud je utvrdio u svojoj odluci broj: U-III-5141/2011 od 6. prosinca 2011. (»Narodne novine« 145/11.).

9. Stoga je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena odluka kao u izreci.

Obrazloženje rješenja

10. Podnositelj ustavnom tužbom osporava rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-Kv-40/12-2 Kir-4438/11 od 11. siječnja 2012. kojim je odbijena žalba podnositelja protiv rješenja suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 26 Kir-4438/11 Kir-4479/11 od 5. siječnja 2012.

U konkretnom slučaju radi se o rješenju kojim je, tijekom važenja rješenja o produljenju istražnog zatvora, rješavano o podnositeljevom prijedlogu za zamjenu istražnog zatvora jamstvom.

11. U ustavnosudskom postupku ocijenjeno je da osporena rješenja kojima se u tijeku istrage, a nakon što je određen istražni zatvor, odlučuje o prijedlogu osumnjičenika za zamjenu istražnog zatvora jamstvom, ne predstavljaju pojedinačne akte u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, protiv kojih bi Ustavni sud bio nadležan pružiti ustavnosudsku zaštitu.

12. Članak 72. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 72.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ustavnu tužbu ako nije nadležan; (...).«

13. Slijedom navedenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci rješenja.

14. Odluka o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-449/2012

Zagreb, 9. veljače 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
Miroslav Šeparović, v. r.

Odluka, NN 20/2012-551