### NN 86/2015 (4.8.2015.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-31/12-10 od 29. lipnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1713

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Jasminke Jenjić, predsjednice vijeća, mr. sc. Mirjane Juričić i Sanje Štefan, članica vijeća, te Ivane Firšt, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa punomoćnica Irena Brezovečki, dipl. iur. po generalnoj punomoći Su-511/13, protiv tuženoga Vijeća Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, sada Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti iz Zagreba, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupaju Domagoj Maričić, dipl. iur. i Lidija Antonić, dipl. iur. po generalnoj punomoći Su-164/15, radi poništenja odluke klasa: UP/I-344-07/12-01/54, urbroj: 376-04/IV-12-09 (DM) od 22. kolovoza 2012., u predmetu izmjene općih uvjeta poslovanja, nakon održane usmene javne rasprave 29. lipnja 2015.,

presudio je

Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje odluke Vijeća Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-07/12-01/54, urbroj: 376-04/IV-12-09 (DM) od 22. kolovoza 2012.

Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Tužitelj je osporio uvodno navedenu odluku Vijeća kojim mu je naloženo da u roku od osam dana od primitka odluke izmijeni svoje opće uvjete poslovanja tako što će u njima navesti načine plaćanja računa za pruženu elektroničku komunikacijsku uslugu, a ukoliko je plaćanje računa moguće na prodajnim mjestima HT-a, isto mora biti bez naknade s time što prema točki II. izreke odluke opći uvjeti poslovanja izmijenjeni u skladu s točkom I. će se primjenjivati na postojeće krajnje korisnike usluga danom objave izmjena.

U pravovremenoj tužbi tužitelj ističe razloge nepravilne primjene zakona i podzakonskih propisa, nepotpuno i nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja odnosno zbog toga što iz utvrđenih činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja uslijed nepostupanja prema pravilima postupka, s time što predlaže u održavanje usmene rasprave radi razjašnjenja činjeničnog stanja.

U tužbi navodi kako je prije donošenja osporene odluke tuženik komunicirao s tužiteljem i tražio očitovanje vezano uz saznanje da tužitelj naplaćuje 5,00 kn provizije kod naplate svojih računa u poslovnicama svoga društva. Tužitelj drži da je nepravilno u predmetnoj stvari primijenjen zakon i podzakonski propis s obzirom na to da je tuženik prekoračio pravne okvire postavljene u odredbi članka 12. stavka 1. točke 2. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08. i 90/11. – dalje u tekstu: ZEK) te s njime povezane odredbe članka 7. stavka 7. Pravilnika o načinu i uvjetima obavljanja djelatnosti relektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (»Narodne novine« 154/11. – dalje u tekstu: Pravilnik o djelatnostima). Naime, tuženiku je u nadležnosti nadzor i regulacija cijena, cjenika usluga i općih uvjeta poslovanja a prema odredbi članka 7. stavka 7. navedenog Pravilnika o djelatnostima tuženik može odlukom izmijeniti, dopuniti i ukinuti pojedine odredbe općih uvjeta poslovanja samo ako utvrdi da su u suprotnosti sa ZEK-om i propisima donesenim na temelju ZEK-a. S obzirom na to da ni ZEK ni bilo koji drugi zakonski ili podzakonski propis ne isključuju pravo tužitelja da nadoknadi trošak koji mu nastaje prilikom plaćanja računa za pruženu elektroničku komunikacijsku uslugu u vlastitim prostorijama nalazi da tuženik nije imao pravnu osnovu naložiti tužitelju izmijenu uvjeta poslovanja, a posebno ne narediti da se ista pruža bez naknade. Time je tužitelj prekoračio svoja ovlaštenja iz odredbe članka 5. stavka 1. ZEK-a jer je djelovao izvan djelokruga i nadležnosti utvrđenih tim Zakonom.

Posebno navodi da je sukladno odredbi članka 42. stavka 2. ZEK-a dostavio tuženiku na uvid svoje opće uvjete poslovanja koje je korigirao posljednji put 15. travnja 2012. odnosno 29. ožujka 2012. upravo radi usklađenja s Pravilnikom o djelatnostima pa kako tuženi nije imao primjedbi drži da je time presumirana njihova valjanost.

Smatra da je osporenom odlukom povrijeđen zakon, da tuženik ne promiče regulatornu predvidljivost niti osigurava dosljedan regulatorni pristup te diskriminira tužitelja u odnosu na ostale operatore elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga jer samo u odnosu na njega tumači Pravilnik o djelatnostima na izloženi način.

Nadalje, tvrdi tužitelj da naknada u iznosu od 5,00 kn po transakciji ne predstavlja naknadu koja se temelji na odredbama ZEK-a već na odredbi članka 163. Zakona o obveznim odnosima prema kojoj dužnik snosi troškove ispunjenja ukoliko ih nije prouzročio vjerovnik a to stanovište, po mišljenju tužitelja, potvrđuje i mišljenje Hrvatske narodne banke u spisu predmeta, na koju se i tuženi u spornoj odluci poziva.

Drži tužitelj da je činjenično stanje nepotpuno i nepravilno utvrđeno s obzirom na to da uopće nije utvrđeno je li tužitelj na temelju Pravilnika o djelatnostima bio dužan u svojim općim uvjetima regulirati i odredbu o mogućnostima plaćanja računa u vlastitim prodajnim prostorima i o načinima plaćanja računa te da li predmetna naknda potpada pod nadzor tuženoga. Pri tome upozorava da način naplate naknade korisnicima koje jesu dio općih uvjeta poslovanja, nisu isto što i kanali plaćanja odnosno mogućnost plaćanja vjerovniku putem pošte, Fine, Internet-bankarstva i prodajnih centara. Po mišljenju tužitelja, naknada od 5,00 kn koje je naplaćivao predstavlja stvarni i dokazivi trošak što je pravo vjerovnika da naplati, a nije derogirano ni ZEK-om ni Pravilnikom o djelatnostima ni bilo kojim drugim važećim propisom.

Povrede odredaba Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09. – dalje u tekstu: ZUP) tužitelj nalazi u propustu tuženika da u uvodnom dijelu odluke u smislu članka 98. stavka 2. naznači ime stranke na koju se isto odnosi te oznaku je li postupak pokrenut po službenoj dužnosti što je konkretno izostalo.

Stoga tužitelj predlaže da sud tužbu uvaži i poništi navedenu odluku.

Tuženo tijelo, dostavljajući spise predmeta upravnog postupka, protivi se tužbi i očituje se na navode o povredi zakona. Tvrdi da nije prekoračio svoje ovlasti jer je ovlast za nadzor općih uvjeta poslovanja operatora jer proizlazi iz članka 12. stavka 1. točke 2. ZEK-a i nije vremenski ograničena. Smatra da je nalog koji je predmetnom odlukom postavio tužitelju u okviru njegovih zadaća zaštite interesa krajnjih korisnika pri čemu je njegova dužnost poticanje davanja jasnih obavijesti u pogledu transparentnosti cijena i uvjeta korištenja usluga, sukladno odredbi članka 5. stavka 4. ZEK-a.

Naknada koju je tužitelj naplaćivao nije neposredno za elektroničku komunikacijsku uslugu, ali je s tom uslugom usko povezana pa smatra da je bio ovlašten intervenirati na način kako je to načinjeno osporenom odlukom. Pritom je vodio računa o načelu razmjernosti te dao tužitelju slobodu odlučivanja o uvođenju načina plaćanja računa koji mu najviše odgovara.

Osvrće se na navode tužbe u pogledu pogrešno odnosno nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja navodeći kako je cilj općih uvjeta poslovanja da krajnji korisnici dobiju jasne i sveoubuhvatne informacije o svim elementima svog odnosa s operatorom, što uključuje i način plaćanja računa.

U pogledu navodnih povreda postupka navodi kako su iste nisu od utjecaja na rješavanje predmeta pa predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Tužitelj se podneskom od 16. studenog 2012. očitovao na odgovor na tužbu tužitelja naglašavajući navode i razloge svoje tužbe. Pri tome upućuje na razloge određenih odluka i rješenja Ustavnog suda iz kojih proizlazi da je građaninu, a to znači fizičkoj ili pravnoj osobi, načelno dopušteno činiti sve što nije zabranjeno Ustavom ili na Ustavu temeljenom propisu dok se državna tijela mogu kretati jedino u okvirima dopuštenim zakonom. Stoga smatra da tuženik neovlašteno širi svoje ovlasti pa stoga predlaže da Sud tužbu usvoji i poništi osporenu odluku.

Sud je u predmetnoj stvari zakazao i održao usmenu javnu raspravu 29. lipnja 2015. na kojoj su stranke ostale kod svojih prijedloga i navoda kao u tužbi odnosno odgovoru na tužbu naglašavajući da je prvenstveno sporna ovlast tuženoga. Tužitelj je ustrajao u navodima da se u predmetnom slučaju ne radi o usluzi platnog prometa već o uplati vezanoj uz odredbu članka 163. Zakona o obveznim odnosima u vezi troškova uplate dužnih novčanih davanja. U tom smislu drži da mišljenje Hrvatske narodne banke podržava njegovo stanovište jer se radi o stvarnim i dokazivim troškovima tužiteljevih angažiranih zaposlenika. To tim više što su korisnici bili upoznati s načinima plaćanja te su slobodno mogli izabrati i ovaj način uplate.

Tuženik, ostajući kod odgovora na tužbu, dodaje kako je pogrešno tumačenje tužitelja da on odobrava opće uvjete poslovanja što bi prema njegovim navodima otklanjalo mogućnost kasnije intervencije i odredbe općih uvjeta, već tuženi može naknadno regirati ukoliko zapazi nepravilnosti i nesuglasnosti sa zakonom.

Iznoseći i druge navode stranke su ostale kod svojih prijedloga za uvažavanje odnosno odbijanjem tužbenog zahtjeva.

Nakon razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja te cijeneći činjenice utvrđene u upravnom postupku prije donošenja osporenog akta te navode i razloge stranaka istaknutih na raspravi, Sud je ocijenio da tužbeni zahtjev nije osnovan.

Sud ne nalazi osnovanim navode tužbe o pogrešnoj primjeni materijalnog propisa odnosno prekoračenju ovlaštenja danih ZEK-om za odlučivanje o općim uvjetima poslovanja operatora. Naime, prema odredbi članka 12. stavka 1. točke 2. ZEK-a u nadležnosti tuženog su, među ostalim, i nadzora i regulacije cijena, cjenika usluga i općih uvjeta poslovanja operatora na tržištu elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga. Nadlje, članak 42. ZEK-a također sadrži odredbu prema kojoj su operatori javnih komunikacijskih usluga obvezni izraditi jasne i sveobuhvatne opće uvjete poslovanja.

Nadalje, Pravilnik o djelatnostima koji u svom članku 7. koji regulira odnose s krajnjim korisnicima u stavku 4. određuje da opći uvjeti poslovanja između ostalog moraju sadržavati odredbe o načinu i uvjetima naplate naknada krajnjim korisnicima.

S obzirom na to da iz sadržaja spisa predmeta proizlazi kako je u predmetnoj stvari sporno je li tužitelj bio dužan u svojim općim uvjetima poslovanja ugraditi odredbe o naknadama za plaćanje računa u poslovnicama HT-a te je li tuženi ovlašten intervenirati na navedeni način u opće uvjete poslovanja, tuženik je prije donošenja rješenja proveo odgovarajući upravni postupak o čemu svjedoče isprave u spisima predmeta. Tako je u okviru navedenoga zatražio i mišljenje Hrvatske narodne banke prema kojem se (dopis HNB-a Direkcije pravnih poslova, urbroj: 558-810/27-07-2012/st-MK od 1. kolovoza 2012.) navedeno plaćanje usluga ne može smatrati platnim prometom prema Zakonu o platnom prometu (»Narodne novine« 133/09. i 136/12.) za koju uslugu bi tužitelj smio naplaćivati naknadu. Stoga se navedene uplate ne smatraju platnim uslugama u smislu članka 4. stavka 1. točke 1. Zakona o platnom promet s obzirom na to da je platna transakcija izvršena u gotovom novcu između platitelja i primatelja plaćanja, bez sudjelovanja posrednika.

Tužitelj temelji svoje pravo na naplatu navedene naknade na odredbu članka 163. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« 35/05., 41/08. i 125/11.) prema kojoj troškove ispunjenja snosi dužnik ako ih nije prouzročio vjerovnik.

Međutim, troškovi ispunjenja trebaju biti stvarni i dokazani pa u konkretnoj stvari tužitelj, na kojem je teret dokazivanja postojanja troškova, nije ni u postupku prije donošenja rješenja a ni u upravnom sporu dokazo da je imao kakve troškove i u kojoj visini. Naime, tužitelj je navodio troškove angažiranja svojih zaposlenika u poslovnicama međutim nije ni na kakav način dokazao na čemu bi se temeljio i u kojoj visini bi se sastojao navedeni trošak.

Stoga se tužbeni zahtjev ne može prihvatiti osnovanim.

Što se tiče prigovora o prekoračenju ovlaštenja tuženika da intervenira u obveze koje ne proizlaze izravno iz ZEK-a i s njim povezanih podzakonskih propisa, Sud ocjenjuje da je netom citirana odredba članka 12. stavka 1. točke 2. i članka 42. ZEK-a i Pravilnika o djelatnostima dovoljan pravni okvir za odlučivanje o zakonitosti osporene odluke. To tim više kada se uvidom u spis i jedan od predmetnih općih uvjeta poslovanja konstatira (list u spisu 35 i 36) da je u članku 8. što se odnosi na cijene i uvjete plaćanja tužitelj pod točkom 12. imao na umu troškove platnog prometa naznačivši da je krajnji korisnik taj koji snosi iste, a koji mogu nastati u vezi s plaćanjem računa.

Sud nije našao osnovanim ni prigovore vezane uz postupovne povrede s obzirom na to da je propust naznake u ovodnome dijelu odluke glede pokretanja postupka po službenoj dužnosti takve naravi da ne utječe na odluku u meritumu.

S obzirom na to da na osnovi izloženog Sud nije našao osnovanim tužbeni zahtjev, isti je odbijen primjenom odredbe članka 57. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14.).

Objava presude temelji se na odredi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Broj: UsII-31/12-10

Zagreb, 29. lipnja 2015.

Predsjednica vijeća

Jasminka Jenjić, v. r.