## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IX-2534/2003 od 14. kolovoza 2003.

### NN 133/2003 (20.8.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IX-2534/2003 od 14. kolovoza 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1952

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću za
odlučiva­nje o žalbama protiv odluka Državnog sudbenog vijeća, u sastavu sudac
Petar Klarić, predsjednik Vijeća, te suci Mario Kos, Ivan Matija, Agata Račan,
Emilija Rajić i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku vođenom u povodu
žalbe I. N. iz Š., protiv odluke Državnog sudbenog vijeća o ste­govnoj
odgovornosti broj: Sp-28/02 od 29. svib­nja 2003. godine, na sjednici Vijeća
održanoj 14. kolovoza 2003. godine, većinom glasova je donio

## ODLUKU

I. Žalba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

Obrazlože­nje

1. Županijski sud u Šibeniku podnio je Državnom
sudbenom vijeću zahtjev za pokreta­nje ste­govnog postupka broj: 9 Su-508/02 od
22. studenoga 2002. godine, protiv I. N., suca Županijskog suda u Šibeniku,
ovdje žalite­lja.

Državno sudbeno vijeće
pokrenulo je ste­govni postupak svojom odlukom broj: Sp-28/02 od 6. ožujka
2003. godine.

Po provedenom postupku
Državno sudbeno vijeće donijelo je odluku broj: Sp-28/02 od 29. svib­nja 2003.
godine. Nazna­čenom odlukom žalite­lj je oglašen odgovornim za poči­nje­nje ste­govnog
djela propisanog odredbama članka 20. stavka 2. točke 6. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću (»Narodne novine« broj 58/93., 49/99. i 129/00.), pa je na teme­lju
članka 21. stavka 1. točke 2. istog zakona izrečena novčana kazna oduzima­nja
1/3 plaće ostvarene u trav­nju mjesecu 2003. godine, kroz razdob­lje od šest
(6) mjeseci.

2. Protiv prvostupa­njske
odluke žalite­lj je dana 16. lip­nja 2003. godine uložio pravodobnu i dopuštenu
žalbu na teme­lju ovlašte­nja sadržanog u članku 98. stavku 1. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 49/02 – pročišćeni
tekst).

U svojoj žalbi žalite­lj
ističe da je izrečena maksimalna novčana kazna, propisana Zakonom o Državnom
sudbenom vije­ću, iako se u obrazlože­nju prvostupa­njske odluke navodi da je
Državno sudbeno vijeće pri donoše­nju odluke, kao olakotne okolnosti, cijenilo
djelomično prizna­nje žalite­lja i ­nje­govo dosadaš­nje nekaž­njava­nje.
Žalite­lj smatra da je izrica­njem maksimalne kazne, uprkos postoja­nja
olakotnih okolnosti, prvostupa­njsko tijelo povrijedilo opća pravila o izboru
vrste i mjere kazne.

Žalite­lj predlaže žalbu uvažiti i preinačiti
prvostupa­njsku odluku na način da se izrekne mjera ukora ili ma­nja novčana
kazna.

3. Za potrebe ovog postupka pribav­ljen je spis
Državnog sudbenog vijeća broj: Sp-28/02.

*Žalba nije osnovana.*

4. Iz zapisnika Državnog sudbenog vijeća sastav­ljenog
u ovom predmetu od 29. svib­nja 2003. godine, razvidno je da je podnosite­lj
zahtjeva prekvalificirao ste­govno djelo iz teškog ste­govnog djela u ste­govno
djelo.

Prema članku 28. stavku 3. Zakona o Državnom
sudbenom vijeću, odluka kojom se utvrđuje da je sudac ste­govno odgovoran i
kojom je izrečena ste­govna kazna može se odnositi samo na ste­govno djelo i
osobu koje je podnosite­lj zahtjeva označio u svom zahtjevu.

Člankom 21. stavkom 1.
točkom 1. i točkom 2. propisano je da se za ste­govna djela može izreći kazna
ukora ili novčana kazna do jedne trećine plaće ostvarene u prethodnom mjesecu
kroz najdu­lje šest mjeseci.

5. Člankom 20. stavkom
1. i stavkom 2. točkom 6. Zakona o Državnom sudbenom vijeću propisano je:

»Sudac odgovara za poči­njena
ste­govna djela.

Ste­govna djela jesu:
(...)

6. nanoše­nje štete
ugledu suda ili sudačke dužnosti na drugi način.«

Člankom 289. Zakona o
sigurnosti prometa na cestama (»Narodne novine«, broj 59/96 – pročišćeni tekst)
propisano je:

»(1) Ovlaštena
službena osoba može vozača, putnika na moto­­ciklu ili pred­njem sjedištu
osobnog automobila, a pod uvje­tom da svojim ponaša­njem ometa ili ugrožava
promet – i drugog sudionika u prometu – podvrgnuti ispitiva­nju pomoću odgova­rajućih
sredstava i aparata (alkometar i dr.) ili ga odvesti na stručni pre­gled radi
provjere ima li alkohola u organizmu, ili pokazuje li znakove alkoholne
poremećenosti, odnosno nalazi li se pod utjecajem opojnih droga ili lijekova na
kojima je označeno da se ne smiju upotreb­ljavati prije ni za vrijeme vož­nje.

(2) Sudionici u prometu
iz stavka 1. ovoga članka dužni su podvrgnuti se ispitiva­nju, odnosno stručnom
pre­gledu.

(3) Krv i urin
analizirat će se kod sudionika u prometu koji poriče da je pod utjecajem
alkohola ili da u organizmu ima alkohola ili poriče da se nalazi pod utjecajem
opojnih droga ili lijekova na kojima je označeno da se ne smiju upotreb­ljavati
prije ni za vrijeme vož­nje ako zbog toga ne bi nastupile štetne pos­ljedice za
­nje­govo zdrav­lje.

(4) Ako je ispitiva­njem
provedenim prema odredbama ovoga članka utvrđeno da je sudionik u prometu pod
utjecajem alkohola, opojnih droga ili lijekova na kojima je označeno da se ne
smiju upotreb­ljavati prije ni za vrijeme vož­nje, troškove ispitiva­nja snosi
sudionik u prometu.«

Tijekom ste­govnog
postupka je utvrđeno da je žalite­lj dana 13. studenoga 2002. godine, kao vozač
automobila »Fiat Stilo« re­gistarskih oznaka ŠI ... u 14,25 sati, bio sudionik
prometne nesreće na J. cesti u nase­lju B. Nakon nesreće, žalite­lj je odbio
postupiti po zahtjevu ovlaštene službene osobe i pristupiti ispitiva­nju
alkometrom, odnosno odbio je obaviti stručni liječni-čki pre­gled – vađe­nje
krvi i uzima­nje urina, i time postupio protivno članku 289. Zakona o
sigurnosti prometa na cestama. U Zapisniku o ispitiva­nju alkoholiziranosti
službena osoba navela je da je žalite­lj u vidno alkoholiziranom sta­nju.

6. U svojoj obrani žalite­lj ističe da je istina
da je odbio alkotestira­nje na mjestu događaja, ali iz razloga što nije
konzumirao alkohol. Nada­lje navodi da je ­nje­govo čudno ponaša­nje slično
alkoholiziranom sta­nju bilo pos­ljedica stresa, jer mu se prvi puta u trideset
godina koliko uprav­lja motornim vozilima dogodila prometna nesreća. Ne poriče
da je zapisnik o alkotestu potpisao, ali tvrdi da nije bio upoznat s ­nje­govim
sadržajem, jer da ga je potpisao bez prethodne provjere, u sumrak, želeći što
prije napustiti mjesto događaja. Glede dava­nja krvi i urina radi analize,
žalite­lj ističe da se nakon odbija­nja podvrgava­nja alkotestu, od ­nje­ga
naknadno nije niti tražilo podvrgava­nje ovakvom stručnom liječnikom pre­gledu.

7. Biće ste­govnog
djela u konkretnom slučaju je nanoše­nje štete ugledu suda ili sudačke
dužnosti. Žalite­lj je istražni sudac Županijskog suda u Šibeniku.

Po samoj prirodi
stvari, kao istražnom sucu, žalite­lju je morala biti poznata dužnost svih
osoba podvrgnuti se potrebnim pretragama na zahtjev službene osobe. Člankom
289. Zakona o sigurnosti prometa na cestama propisana obveza ne ovisi o vo­lji
sudionika u prometu i ona je neovisna o či­njenici stvarnog uzima­nja zabra­njenih
sredstava.

Odbija­nje žalite­lja
podvrgnuti se alkotestu nije ni prihvat­ljivo ni logično, jer bi se ­nje­gova
tvrd­nja o navodnoj nealkoholiziranosti mogla na licu mjesta brzo i nedvojbeno
utvrditi.

Postupajući kraj­nje
neprofesionalno na način opisan u prvostupa­njskoj presudi, žalite­lj je
ispunio ste­govno biće djela opisano u članku 20. stavku 2. točki 6. Zakona o
Državnom sudbenom vijeću.

8. Glede žalbenih
razloga žalite­lja ovaj Sud cijeni da bi postoja­nje olakotnih okolnosti na
strani žalite­lja opravdavalo izrica­nje kazne blaže od one utvrđene prvostupa­njskom
odlukom. Međutim, prema ocjeni ovog Suda olakotne okolnosti u konkretnom
slučaju nisu postojale, što određujući najvišu novčanu kaznu niti Državno
sudbeno vijeće nije uvažilo.

Suprotno utvrđe­nju
Državnog sudbenog vijeća ovaj Sud cijeni da žalite­lj nije djelomično priznao
poči­nje­nje ste­govnog djela, a to je nanoše­nje štete ugledu suda i sudačke
dužnosti. Tijekom postupka žalite­lj nije pokazao svijest da je svojim ponaša­njem
nanio štetu ugledu suda u kojem obnaša dužnost istražnog suca, kao i ugledu
sudačke dužnosti uopće, niti je iskazao ža­lje­nje zbog svoga kraj­nje
neprofesionalnog ponaša­nja. Navode žalite­lja kojima je pokušao opravdati
svoje postupke ovaj Sud ocje­njuje neuvjer­ljivim, neživotnim i malo
vjerojatnim s obzirom na ­nje­gova osobna svojstva. Žalite­lj je priznao poči­nje­nje
samo jedne rad­nje, a to je faktično odbija­nje podvrgava­nja alkotestu, čije
postoja­nje je već nedvojbeno zak­ljučeno iz zapisnika o alkotestu sači­njenog
na licu mjesta. Stoga se ovo prizna­nje prema ocjeni Suda ne može smatrati
olakotnom okolnošću od utjecaja na odmjerava­nje visine novčane kazne.

Odredbom članka 58.
Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 3/94., 100/9., 131/97. i 129/00.)
propisano je:

»Sudac se mora ponašati
tako da ne uma­nji svoj ugled i ugled sudbene vlasti, te ne dovede u pita­nje
svoju nepristranost i neovisnost u suđe­nju i samostalnost sudbene vlasti.«.

Navedenom zakonskom
odredbom, koja je po pravnoj prirodi stroge naravi, utvrđena je obveza sudaca
ponašati se na način kojim se ne uma­njuje ugled suca ili sudbene vlasti i to
neovisno o vremenu i mjestu na kojem se nalazi. Prema ocjeni ovog Suda ponaša­nje
suca protivno zakonskoj obvezi, u konkretnom slučaju ne može se smatrati
olakotnom okolnošću pri poči­nje­nju djela koje je predmet ste­govnog postupka.
Stoga nije prihvat­ljivo ni obrazlože­nje osporene odluke u dijelu koji glasi:
»Kao olak­šavajuće okolnosti uzete su ... i ­nje­govo dosadaš­nje nekaž­njava­nje
za ste­govna djela.«.

9. S obzirom na či­njenicu
nedvojbenog utvrđe­nja da je žalite­lj počinio ste­govno djelo iz članka 20.
stavka 2. točke 6. Zakona o Državnom sudbenom vijeću, što on u žalbi niti ne
osporava, te s obzirom na utvrđe­nje nepostoja­nja olakotnih okolnosti na
strani žalite­lja, potvrđuje se prvostupa­njska odluka u dijelu u kojem se
određuje visina izrečene novčane kazne.

Slijedom sve­ga
iznijetoga, na teme­lju odredbe članka 98. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst),
odlučeno je kao u točki I. izreke.

Točka II. izreke teme­lji
se na odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske.

Broj: U-IX-2534/2003
Zagreb, 14. kolovoza 2003.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 133/2003-1952