### NN 104/2017 (25.10.2017.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1095/2014 od 21. rujna 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2401

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Davor Mlakar i Rajko Mlinarić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Paolo Biasiol iz Rijeke, kojeg zastupaju Nikola Kvaternik, Vladimir Kvaternik i Anamarija Kvaternik, odvjetnici iz Rijeke, na sjednici održanoj 21. rujna 2017. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Županijskog suda u Karlovcu broj: Gž-1438/07-3 od 19. siječnja 2011. i

– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 1150/11-2 od 11. prosinca 2013.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Karlovcu na ponovno suđenje.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je Paolo Biasiol iz Rijeke (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupaju Nikola Kvaternik, Vladimir Kvaternik i Anamarija Kvaternik, odvjetnici iz Rijeke. Podnositelj je tužitelj u parničnom postupku radi nematerijalne štete zbog straha te povrede časti i ugleda.

Ustavnu tužbu podnio je protiv presude Županijskog suda u Karlovcu (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) broj: Gž-1438/07-3 od 19. siječnja 2011. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda), kojom su djelomično usvojene žalbe prvotuženika Leopolda Kestena i drugotuženika Getroa d.d. te je preinačena presuda Općinskog suda u Rijeci (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: P-4342/03 od 17. listopada 2006. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda), u pobijanom dijelu pod točkama I. i II. izreke, te je podnositelju dosuđena naknada štete u umanjenom iznosu u odnosu na iznos dosuđen prvostupanjskom presudom.

1.1. Podnesak kojim se pokreće ustavnosudski postupak podnositelj je dostavio Ustavnom sudu 8. travnja 2011. Istovremeno s ustavnom tužbom podnositelj je Vrhovnom sudu Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) podnio reviziju protiv drugostupanjske presude. Dopisom od 26. travnja 2011. Ustavni sud izvijestio je podnositelja kako u konkretnom slučaju postoji sumnja u opstojnost jedne od potrebnih postupovnih pretpostavki za podnošenje ustavne tužbe sadržane u članku 62. stavku 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), a to je iscrpljivanje dopuštenog pravnog puta. Stoga je podnositelj obaviješten da će Ustavni sud privremeno zastati s postupkom te da on, ovisno o rezultatu revizijskog postupka, može predložiti nastavak postupka uz mogućnost dopunjavanja ustavne tužbe odgovarajućim podacima.

1.2. Rješenjem Vrhovnog suda broj: Rev 1150/11-2 od 11. prosinca 2013., revizija podnositelja odbačena je kao nedopuštena. Nakon odbačaja revizije, podneskom od 28. veljače 2014. podnositelj je zatražio nastavak ustavnosudskog postupka. U naznačenom podnesku (ustavnoj tužbi) podnositelj je osporio i rješenje Vrhovnog suda. Na temelju prijedloga podnositelja Ustavni sud nastavio je ustavnosudski postupak radi odlučivanja o ustavnopravno relevantnim osporavajućim razlozima sadržanim u njegovoj ustavnoj tužbi.

Kako su osporene odluke vezane uz isti sudski postupak, Ustavni sud je o obje ustavne tužbe odlučio jednom odlukom.

2. Ustavnom sudu dostavljen je, na njegov zahtjev, spis prvostupanjskog suda broj: P-4342/03.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Podnositelj je 10. svibnja 2003. bio je s ocem u kupovini kod drugotuženika u njegovoj poslovnici u Rijeci. U to vrijeme podnositelj je navršio dvanaest godina života. Nakon obavljene kupovine, prilikom prolaska podnositelja kroz automatsku zaštitu od krađe zazvonio je alarm. Na poziv radnika – kontrolora prvotuženik je došao do podnositelja te ga je započeo pregledavati, odnosno zatražio je da izvadi stvari iz džepova, a radnici drugotuženika su, na inzistiranje oca podnositelja, pozvali policiju. Podnositelj je pregledan i po policijskim službenicima u posebnoj prostoriji, kojom prilikom kod njega ništa nije pronađeno. Naknadno, nakon pregleda podnositelja po policijskim službenicima, prvotuženik je pregledao tenisice podnositelja.

4. Prvostupanjskom presudom pod točkom I. izreke tuženici su obvezani isplatiti tada maloljetnom podnositelju iznos od 35.000,00 kuna zajedno s pripadajućom kamatom te nadoknaditi mu prouzročeni parnični trošak. Pod točkom II. izreke podnositelj je odbijen s preostalim dijelom tužbenog zahtjeva preko iznosa od 35.000,00 kn.

4.1. Prvostupanjska presuda temelji se na ovim utvrđenjima:

»(...) stav je ovoga Suda, a kako to smatra i tužitelj, da je prvotuženik postupao suprotno naprijed navedenoj citiranoj odredbi (člancima 27. i 30. Zakona o privatnoj zaštiti, v. toč. 9.1. ove odluke – op.Ust.suda), čime su ostvareni elementi protupravnosti, što je pretpostavka za postojanje štete, zbog čega je kod mlt. tužitelja nastupila nematerijalna šteta zbog pretrpljenog straha te zbog povrede časti i ugleda (...).

U konkretnom slučaju, prvotuženik nije postupio sukladno citiranim odredbama propisa, već je naprotiv uvjeren u nemogućnost greške alarmnog uređaja te usprkos tome što je vidio da se radi o mlt. djetetu za kojeg i sam tvrdi da je bio preplašen, zatečen, pregledao na način da ga je pred većom skupinom kupaca osramotio i prestrašio i naknadno mu pregledao unutrašnjost tenisica, nakon dolaska policije, mada prema vlastitim navodima je znao da njegove ovlasti prestaju s dolaskom policije, čime je pretražio mlt. tužitelja na način na koji u konkretnom slučaju nisu postojali uvjeti što je uzrokovalo, kako to navode vještaci – kratkotrajni psihički disbalans jakog intenziteta uz zaostale smetnje i oporavak koje su procijenjene kategorijom smetnje blagog intenziteta uz poremećaj socijalizacije u vidu pojačanih psihičkih napora u trajanju od mjesec i pol dana, čime je to iskustvo bilo atak na njegovu osobnost, s obzirom da se osjećao izrazito neugodno u toj situaciji, bio je uplakan, prestrašen, osramoćen, pred većom skupinom ljudi, što je u posljedično u psihološkom smislu, kako to ocjenjuju vještaci moglo utjecati na razvoj sniženog nivoa samopouzdanja i samopoštovanja.

Nadalje, iako tuženici u tijeku postupka opetovano ističu da je mlt. tužitelj bio prestrašen uslijed vike njegovog oca, u provedenom dokaznom postupku nije dokazano da bi otac mlt. tužitelja bio agresivan prema nekom od djelatnika drugotuženika, već da je isti bio iznerviran postupkom prema mlt. tužitelju, dok iz samih vještačkih nalaza i mišljenja vještakinja proizlazi da je mlt. tužitelj takvo ponašanje svoga oca doživljavao zaštitnički u odnosu na sebe, budući iz cjelokupno provedenog dokaznog postupka nije dokazano da je mlt. tužitelj nešto ukrao ili je pokušao ukrasti, a u smislu naprijed navedenog utvrđeno je da prvotuženik nije koristio svoje ovlasti na način kako je propisano naprijed citiranim odredbama propisa, valjalo je mlt. tužitelju dosuditi s osnova pretrpljenog straha iznos od 20.000,00 kuna, a vodeći računa o intenzitetu straha te svim okolnostima propisanim člankom 200. Zakona o obveznim odnosima, te vodeći računa o tome da je tužitelj u trenutku nastanka predmetnog događaja bio dijete od svega 12 godina.«

4.2. U odnosu na nematerijalnu štetu zbog povrede prava osobnosti podnositelja, koji je u vrijeme štetnog događaja bio dijete, u obrazloženju prvostupanjske presude navedeno je:

»U pogledu povrede ugleda i časti unatoč mišljenjima stalnih sudskih vještaka i to Tamare Tić-Bačić vještakinje psihijatrijske struke i Zrinke Rička-Žauhar dipl. psiholog, psihoterapeut, da kod 12-ogodišnjeg djeteta nije formiran doživljaj osobnog ugleda i časti i koje dopuštaju da bi isto moglo doći do izražaja tek tijekom izrastanja u kasnijoj dobi, stav je suda da se čast čovjeka štiti od rođenja do smrti, a pod određenim uvjetima i poslije smrti. Naime, djeca mogu ne imati predodžbu o vlastitoj vrijednosti ugledu i časti, međutim, kod njih se i ne radi o povredi osjećaja vrijednosti već njihova dostojanstva koje mora postojati i to bez obzira na njihov vlastiti stav o tome, iz čega proizlazi da su objektivni kriteriji za povredu časti djeteta drugačiji od kriterija povrede časti odraslih, a sve vodeći računa da je do naprijed navedene povrede došlo na javnom mjestu, pred većom skupinom ljudi, gdje je tužitelj već pregledavan od strane prvotuženika kako je to utvrđeno u provedenom dokaznom postupku, zbog čega je mlt. tužitelju, a kako je navedeno u nalazu vještaka psihologa – psihoterapeuta, bilo 'užasno sram, grozno, neugodno te se osjećao poniženim, a u trbuhu je osjećao veliku nelagodu'.

Temeljem svega naprijed iznesenog ovaj sud smatra da je pravična novčana naknada za povredu ugleda i časti mlt. tužitelja bila 15.000,00 kuna.«

5. Postupajući u povodu žalbe prvotuženika i drugotuženika protiv prvostupanjske presude Županijski sud u Karlovcu drugostupanjskom presudom je djelomično usvojio njihove žalbe te je preinačio prvostupanjsku presudu na način da je obvezao tuženike isplatiti tužitelju na ime naknade nematerijalne štete ukupan iznos od 15.000,00 kuna, zajedno s pripadajućom kamatom i razmjernim dijelom parničnog troška, dok je višak tužbenog zahtjeva preko dosuđenog iznosa odbio.

5.1. Drugostupanjski sud potvrdio je činjenična utvrđenja iz prvostupanjske presude te je u obrazloženju drugostupanjske presude naveo:

»Činjenična utvrđenja prvostupanjskog suda nisu dovedena u sumnju žalbenim navodima i II tuženika, pa ih kao takve prihvaća i ovaj drugostupanjski sud.

Prvostupanjski sud je pravilno primijenio materijalno pravo kada je utvrdio I i II tuženike odgovornim za štetu nastalu tužitelju, a temeljem odredbe iz čl. 171. st. 1. Zakona o obveznim odnosima (...).

Prvostupanjski sud je pravilno zaključio da je I tuženik kao iskusni djelatnik zaštitarske službe, znao kako se postupa sa mldb. djetetom u okviru obavljanja zaštitarskih poslova, no unatoč tome je mldb. dijete pregledao na izlazu pred svim kupcima bez da je prethodno zaustavio oca, te je tražio i izvršio pregled stvari u džepu mldb. djeteta (što i sam navodi u žalbi).

I tuženik je naknadno po dolasku policijskih djelatnika pregledao tenisice djeteta iako je znao da njegove ovlasti u skladu sa odredbom iz čl. 36. st. 2. Zakona o privatnoj zaštiti (...) prestaju.

Prvostupanjski sud je pravilno zaključio da se postupanje I tuženika može podvesti pod određenja iz čl. 171. st. 2. odnosno pravilno zaključio da se postupanje I tuženika može podvesti pod namjeru.

Prvostupanjski sud je pravilno primijenio i odredbu čl. 170. st. 1. ZOO-a prema kojoj za štetu koju radnik na radu uzrokuje trećoj osobi, odgovara poslodavac osim ukoliko dokaže da je radnik u danim okolnostima postupao kako treba. U konkretnoj situaciji prvostupanjski sud je utvrdio da je postupanje I tuženika bilo protivno odredbi iz čl. 30., te iz čl. 36. st. 2. ZOPZ, slijedom čega je i II tuženik odgovoran za štetu koju je tužitelj pretrpio.

Tuženici sada u žalbi navode da prvostupanjski sud nije validirao činjenicu da je otac djeteta bio neugodan prema djelatnicima tuženika.

Prema mišljenju ovog drugostupanjskog suda ponašanje oca mldb. tužitelja prema djelatnicima II tuženika nema značaj odlučnih činjenica u ovome predmetu.«

5.2. Međutim, drugostupanjski sud je ocijenio da podnositelju ne pripada naknada nematerijalne štete s osnova povrede prava osobnosti. U obrazloženju drugostupanjske presude navedeno je:

»Ovaj drugostupanjski sud nalazi da je naknada štete za pretrpljeni strah mldb. tužitelju dosuđena u previsokom iznosu. Ovaj sud smatra obzirom na konkretnu situaciju, te na životnu dob mldb. tužitelja, te na sve okolnosti slučaja da je primjerena naknada mldb. tužitelju sa ovoga osnova u iznosu od 15.000,00 kn, pa je mldb. tužitelja sa tužbenim zahtjevom preko ovog iznosa valjalo odbiti.

Nadalje, prvostupanjski sud je temeljem nalaza vještaka psihijatra i psihologa utvrdio da kod mldb. tužitelja, djeteta starog 12 godina, nije formiran doživljaj osobnog ugleda i časti. Unatoč ovakvom nalazu vještaka prvostupanjski sud je mldb. tužitelju i s ovog osnova dosudio iznos od 15.000,00 kn. Mišljenje, je ovog drugostupanjskog suda obzirom na nalaz i mišljenje vještaka da nije bilo osnova dosuđenju naknade štete mldb. tužitelju s ovog osnova, pa je isti sa dijelom tužbenog zahtjeva koji se odnosi na naknadu štete zbog povrede ugleda časti u cijelosti odbijen.

Prema tome, mldb. tužitelju sveukupno s osnova naknade štete dosuđen je iznos od 15.000,00 kn koje dosuđenje ovaj sud nalazi primjerenim.«

6. Podnositelj je protiv drugostupanjske presude Vrhovnom sudu podnio (izvanrednu) reviziju na temelju članka 382. stavka 2. točke 3. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 58/93., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07., 84/08.; u daljnjem tekstu: ZPP). Vrhovni sud je reviziju podnositelja odbacio kao nedopuštenu, navodeći u obrazloženju rješenja da u reviziji postavljeno pitanje nije važno za osiguranje jedinstvene primjene zakona i ravnopravnosti građana, jer je pravno shvaćanje zauzeto u pobijanoj odluci podudarno pravnom shvaćanju revizijskog suda u rješenju broj: Rev 646/07-2 od 11. lipnja 2008.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

7. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo povredu prava na jednakost pred zakonom zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te prava na poštovanje i pravnu zaštitu osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti zajamčenog člankom 35. Ustava. Međutim, iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da on, ustvari, ističe povredu prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, i to u aspektu zabrane arbitrarnosti.

Obrazlažući istaknute povrede ustavnih prava podnositelj navodi:

»Podnositelj ustavne tužbe smatra da su ljudska prava i dostojanstvo čovjeka nerazdvojivo povezani, a da je dostojanstvo čovjeka unutarnji i istodobno socijalni zahtjev za vrednovanjem i poštovanjem koji pripadaju svakom čovjeku. Dostojanstvo je svakom čovjeku urođeno, pripada i nerođenom i mrtvom čovjeku, pa i djetetu te se ne može izgubiti.

Ako poštuje dostojanstvo čovjeka, osoba koja ima određene ovlasti, u konkretnom slučaju zaštitar, sukladno odredbi čl. 30. iz koje proizlazi '... čuvari i zaštitari dužni su postupati čovječno i poštovati dostojanstvo, ugled i čast svake osobe te druga temeljna prava i slobode čovjeka'. Dakle, u smislu odredbe čl. 27. Zakona o privatnoj zaštiti mora izostaviti sve što šteti tom dostojanstvu. Znači, mora stalno i bezrezervno respektirati čovjeka kao osobu, ne smije od njega napraviti objekt koji stoji na raspolaganju njegovom djelovanju i ne smije ga zloupotrijebiti kao sredstvo za postizanje cilja.

Budući da se tužbeni zahtjev za naknadu nematerijalne štete, osim na pretrpljenom strahu, koji je utvrđen kod mit. tužitelja, temeljio i na pretrpljenim duševnim bolovima zbog povrede časti i ugleda, a taj podoblik nematerijalne štete nije predmet vještačenja u parničnom postupku, podnositelj ustavne tužbe slobodan je citirati i 'Zakon o privatnoj zaštiti s komentarom' (Veić, Nad, Naklada Žagar, 2005. godine):

'Pojam ljudsko dostojanstvo leži u činjenici da druge smatrati svrhom, a ne sredstvom djelovanja. Ono se upravo očituje u tome što je osoba subjekt autonomnoga djelovanja. No, u svojoj slobodi ona mora priznati i pravo osobnosti i drugim ljudima. Navedeno, s druge strane znači čovječno postupanje. Čast je pravo na poštovanje koje čovjeku pripada na osnovi njegova postojanja.'

Konačno, Zakon o privatnoj zaštiti zahtjeva od zaštitara poštovanje dostojanstva, ugleda i časti svake osobe, dakle, i djeteta.

Opisanom pogrešnom primjenom materijalnog prava i to odredaba čl. 30. (vezano za čl. 27.) Zakona o privatnoj zaštiti, u vezi odredbe čl. 200. Zakona o obveznim odnosima, povrijeđena su ustavna prava podnositelja na jednakost pred zakonom koje mu jamči odredba Čl. 14./2 Ustava i prava na čast, ugled i dostojanstvo, koje Ustav odredbom čl. 35. jamči svima, neovisno o životnoj dobi. Pri čemu je i dodatna obazrivost u postupanju s djecom i maloljetnicima notorna i zajamčena na međunarodnopravnoj razini.

Nije sporno da je u štetnom događaju tada mlt. Paolo Biasiol pretrpio nematerijalnu štetu. Nije čak ni sporno na koji se način manifestirala pretrpljena duševna bol. Nije sporno ni da je svojim protupravnim postupanjem štetnik mogao prouzročiti nematerijalnu štetu povredom časti, ugleda i dostojanstva.

Sporno je: je li dijete subjekt – oštećenik ili zbog svoje životne dobi, neovisno o utvrđenom činjeničnom stanju, ne može pretrpjeti štetu iz osnova pretrpljenih duševnih boli povredom časti, ugleda i dostojanstva.

Podnositelj je mišljenja da je negativnim odlučenjem drugostupanjski sud nedopušteno suzio opseg njegovih ljudskih prava, kako na jednakost pred zakonom, uzme li se u obzir da je sudska praksa Vrhovnog suda vrlo jasna po pitanju uopće mogućnosti da djeca i maloljetnici budu oštećenici i ovlaštenici naknade nematerijalne štete, tako i prava iz čl. 35. Ustava.

Pri svemu navedenom, iz obrazloženja drugostupanjske presude ne proizlazi da bi drugostupanjski sud dovodio u pitanja činjenična utvrđenja iz prvostupanjskog postupka, već isključivo shvaćanje da dijete u dobi od 12 godina nema razvijenu osobnost u toj mjeri da bi ona uopće mogla biti povrijeđena i kao takva objektom sudske zaštite, za koje shvaćanje drugostupanjski sud, nije iznio nikakvu argumentaciju, nije se pozvao niti na jednu odredbu relevantnog materijalnog prava, već isključivo na, iz konteksta izolirani, usmeni navod vještaka zadaća kojih je bila utvrditi postojanje straha kao posebnog vida štete (iz tog je osnova naknada štete pravomoćno i dosuđena podnositelju), što predmetnu odluku čini arbitrarnom.«

Podnositelj je predložio usvajanje ustavne tužbe, ukidanje drugostupanjske presude i vraćanje predmeta na ponovni postupak Županijskom sudu u Karlovcu.

8. Podneskom od 28. veljače 2014. podnositelj je osporio i rješenje Vrhovnog suda o odbačaju revizije. U tom podnesku je naveo:

»Iz obrazloženja citiranog rješenja proizlazi da postavljeno pravno pitanje, usprkos tome što je revident uz reviziju bio priložio i odluke Vrhovnog suda Republike Hrvatske o naznačenom pravnom pitanju koje se svodilo na (ne)dopustivost ograničavanja prava na čast i ugled maloljetnicima, odnosno nedopustivost negiranja postojanja tog Ustavom zajamčenog prava svim osobama, uključujući i maloljetnike, iz kojih proizlaze da je Vrhovni sud RH već zauzeo shvaćanje da i maloljetnici uživaju pravo na čast i ugled, pa posljedično imaju pravo na naknadu štete koju pretrpe iz povrede časti i ugleda, pri čemu je odluka Županijskog suda u Karlovcu br. Gž-1438/07 od 19. siječnja 2011. u suprotnosti s navedenim shvaćanjem (str.4., zadnji pasus obrazloženja i strana 5 prvi), bez posebnog obrazloženja ocijenio to pitanje nevažnim, ne upuštajući se u meritorno odlučivanje, s paušalnom i netočnom tvrdnjom da to shvaćanje ne odstupa od shvaćanja Vrhovnog suda.

(...)

Postupajući na opisani način, Vrhovni sud Republike Hrvatske samo je potvrdio navode podnositelja iz ustavne tužbe iz kojih, među ostalim, proizlazi da mu je povrijeđeno i pravo na jednakost pred Zakonom,jer je onjegovim pravima koja su ujedno i ustavna prava iz odredbe čl. 35. Ustava Republike Hrvatske odlučeno suprotno odredbama materijalnog prava i suprotno postojećoj relevantnoj sudskoj praksi koja je dijelom i citirana u rješenju Vrhovnog suda o odbačaju revizije iz koje proizlazi da su maloljetni oštećenici u sudskim postupcima realizirali svoje pravo na naknadu štete iz zbog povrede časti i ugleda, (...).

Budući da Vrhovni sud RH nije meritorno odlučio o reviziji tužitelja, niti je na jasan način obrazložio razloge takve svoje odluke, podnositelju je suštinski povrijedio i pravo na učinkoviti pravni lijek.«

IV. MJERODAVNO PRAVO

9. Članci 19. i 170. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 111/93., 107/95., 7/96., 91/98., 112/99. i 88/01.; u daljnjem tekstu: ZOO) u mjerodavnim dijelovima glase:

»Prava osobnosti

Članak 19.

(1) Svaka fizička i pravna osoba ima pravo na zaštitu svojih prava osobnosti pod pretpostavkama utvrđenim zakonom.

(2) Pod pravima osobnosti u smislu ovoga Zakona razumijevaju se prava na život, tjelesno i duševno zdravlje, ugled, čast, dostojanstvo, ime, privatnost osobnog i obiteljskog života, slobodu i dr.

(...)«

»Odsjek 4.

ODGOVORNOST PODUZEĆA I DRUGIH PRAVNIH OSOBA PREMA TREĆEM

Odgovornost poduzeća

Član 170.

(1) Za štetu koju radnik u radu ili u vezi s radom uzrokuje trećoj osobi odgovara poduzeće u kojem je radnik radio u trenutku uzrokovanja štete, osim ako dokaže da je radnik u danim okolnostima postupao onako kako je trebalo.

(2) Oštećenik ima pravo zahtijevati naknadu štete i neposredno od radnika ako je štetu uzrokovao namjerno.

(...)«

9.1. Članci 27. i 30. Zakona o privatnoj zaštiti (»Narodne novine« broj 68/03. i 24/09.; u daljnjem tekstu: ZoPZ) glase:

»Članak 27.

Ovlasti osoba kojima je izdano dopuštenje za obavljanje poslova tjelesne zaštite su:

1. provjera identiteta osoba,

2. davanje upozorenja i zapovjedi,

3. privremeno ograničenje slobode kretanja,

4. pregled osoba, predmeta i prometnih sredstava,

5. osiguranje mjesta događaja,

6. uporaba čuvarskog psa,

7. uporaba tjelesne snage,

8. uporaba vatrenog oružja.

Čuvari ne mogu koristiti ovlasti iz točke 3., 6., 7. i 8. stavka 1. ovoga članka.«

»Članak 30.

U primjeni ovlasti iz članka 27. stavka 1. ovoga Zakona čuvari i zaštitari su dužni postupati čovječno i poštovati dostojanstvo, ugled i čast svake osobe te druga temeljna prava i slobode čovjeka.

Primjena ovlasti mora biti razmjerna potrebi zbog koje se poduzima.

Primjena ovlasti ne smije izazvati veće štetne posljedice od onih koje bi nastupile da čuvari i zaštitari nisu primijenili ovlasti.«

V. MJERODAVNA PRAKSA VRHOVNOG SUDA

10. U presudi Vrhovnog suda broj: Rev 44/2007-2 od 31. siječnja 2007., na koju se podnositelj pozvao u ustavnoj tužbi, navedeno je:

»Na temelju tako utvrđenog činjeničnog stanja sudovi su pravilno ocijenili da tekst objavljen u navedenom članku na neprimjeren i neprofesionalan način iznosi iskaze susjeda tužiteljice i kojima se teško vrijeđa tužiteljica, ne pokušavajući pri tome zaštititi privatnost, dostojanstvo, ugled i čast maloljetne tužiteljice.

(...)

Navedene informacije objavljene u novinama s visokom nakladom, i pored okolnosti što su navedeni samo inicijali tužiteljice, u sredini gdje tužiteljica živi uzrokovale su teške povrede ugleda i časti njezine ličnosti. Nastavno tome, sudovi su pravilno odlučili da tužiteljica ima pravo na novčanu naknadu nematerijalne štete za pretrpljene bolove zbog povrede privatnosti, dostojanstva, ugleda i časti.«

10.1. Nadalje, u presudi Vrhovnog suda broj: Rev 646/2007-2 od 11. lipnja 2008., na koju se podnositelj također pozvao u ustavnoj tužbi, navedeno je:

»Predmet spora je zahtjev tužiteljice na naknadu nematerijalne štete prouzročene od strane tuženika kao nakladnika dnevnog lista 'J.L.', time što je u člancima objavljenim 18. siječnja 2003., zatim 23. listopada 2003. i 6. ožujka 2004. teško povrijedio privatnost, dostojanstvo, ugled i čast tužiteljice.

(...)

U ovom slučaju objavljeni su podaci o tužiteljici kao osobi u dobi od 13 godina, ... .

(...)

Prema tome valja imati na umu i da je tužiteljica maloljetna pa ta činjenica od medija zahtijeva dodatnu obzirnost prilikom pisanja o pojedinom slučaju.«

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

11. Polazeći od navoda ustavne tužbe, Ustavni sud je istu razmotrio s aspekta eventualne povrede prava na pravično suđenje u aspektu zabrane arbitrarnosti, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, u vezi s pravom na poštovanje i pravnu zaštitu osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti, zajamčenog člankom 35. Ustava.

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama, ...

(...)«

Članak 35. Ustava glasi:

»Članak 35.

Svakomu se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti.«

Članak 1. Povelje o temeljnim pravima Europske unije (Charter of Fundamental Rights of the European Union 2010/C 83/02, objavljena u Službenom listu Europske unije C 83/389 od 30. ožujka 2010.; u daljnjem tekstu: Povelja) glasi:

»GLAVA I.

DOSTOJANSTVO

Članak 1.

Ljudsko dostojanstvo je nepovredivo. Ono se mora poštovati i štititi.«

Ustavno pravo na pravično suđenje jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Kad je riječ o tumačenju i primjeni prava na konkretne slučajeve, Ustavni sud u načelu ne smije zamijeniti pravna stajališta nadležnih sudova svojima, sve dok sudske odluke ne otkrivaju bilo kakvu arbitrarnost, a dostatno su obrazložene i, po potrebi, upućuju na relevantnu sudsku praksu.

12. U ovom postupku Ustavni sud treba odgovoriti na pitanje je li Županijski sud u Karlovcu, kao drugostupanjski sud, povrijedio ustavno pravo podnositelja kada je, pozivom na dio nalaza i mišljenja vještaka iz kojeg proizlazi da podnositelj, kao osoba u predadolescentskom razdoblju, ne može pojmiti sebe izvan obiteljskog konteksta te da nema razvijenu osobnost, odbio dio tužbenog zahtjeva za naknadu nematerijalne štete s osnova povrede dostojanstva, ugleda i časti.

13. Za procjenu je li tumačenje sudova bilo ustavnopravno neprihvatljivo zbog arbitrarnosti, Ustavni sud u prvom redu ispituje sudsku praksu nadležnih sudova radi ocjene je li ona u pitanju o kojem je riječ stabilna, ustaljena i dosljedna. Utvrdi li da je riječ o takvoj praksi, Ustavni sud takvu stabilnu, ustaljenu i dosljednu praksu također smatra – s aspekta pravne sigurnosti i vladavine prava te jednakosti svih pred zakonom – »pravom« koje mora uvažiti kad procjenjuje jesu li povrijeđena ustavna prava podnositelja u konkretnom slučaju (v. odluku broj: U-III-1272/2014 od 18. ožujka 2015., objavljenu na www.usud.hr).

14. Ustavni sud naglašava da Ustav svakom jamči poštovanje i pravnu zaštitu osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti. Dostojanstvo čovjeka ključni je čimbenik koncepta prava i dužnosti čovjeka. Svako ljudsko biće ima dostojanstvo već samom činjenicom što pripada ljudskom rodu. U ljudskom dostojanstvu svi su ljudi jednaki u svojim pravima i obvezama koja proizlaze iz ljudske prirode. Dostojanstvo je nepovredivo, jer proizlazi iz ljudske jednakosti. Ono pripada svakome i to svakome jednako. Ugled i čast vanjske su manifestacije ljudskog dostojanstva kao zbir etičkih vrijednosti koje pojedinac ima kao član određene društvene zajednice. Subjektivno se ugled i čast, kao Ustavom zaštićena dobra, iskazuju kroz uvažavanje okoline i osobni osjećaj vrijednosti. Ustav pruža zaštitu i dostojanstvu kao svojstvu svakog čovjeka, ali i njegovoj vanjskoj subjektivnoj manifestaciji. Ova zaštita, stoga, zahvaća i intimnu sferu pojedinca, odnosno njegov osobni i obiteljski život.

15. Ustavni sud podsjeća da je Republika Hrvatska stranka Konvencije o pravima djeteta (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 12/93. i 20/97.), koja u članku 16. izrijekom navodi čast i ugled djeteta, ne postavljajući u odnosu na dijete nikakve dodatne uvjete za postojanje, odnosno zaštitu istih.

Članak 16. Konvencije o pravima djeteta glasi:

»Članak 16.

1. Niti jedno dijete ne smije biti podvrgnuto samovoljnom ili nezakonitom miješanju u njegov privatni život, obitelj, dom ili dopisivanje, niti nezakonitim napadima na njegovu čast i ugled.

2. Dijete ima pravo na pravnu zaštitu protiv takvog miješanja ili napada.«

16. Pristupanjem Europskoj uniji Republika Hrvatska recipirala je sadržaj Povelje, čija glava I. nosi naslov »Dostojanstvo«. Članak 1. Povelje naslovljen je s »Ljudsko dostojanstvo« te izrijekom navodi da je »ljudsko dostojanstvo nepovredivo te da se ono se mora poštovati i štititi«. Na taj način, recipiranjem sadržaja Povelje, ljudsko dostojanstvo postaje sastavnica kataloga ljudskih prava hrvatskog Ustava.

17. Naposljetku, iz presuda Vrhovnog suda citiranih u točkama 10. i 10.1. ove odluke razvidno je da Vrhovni sud pravo na naknadu nematerijalne štete zbog povrede prava osobnosti nije uvjetovao djetetovim spoznajnim mogućnostima, odnosno doživljajem vlastitog identiteta.

18. U konkretnom slučaju prvotuženik je, kao djelatnik osiguranja drugotuženika, pretražio maloljetnog podnositelja izvan okvira propisanog mjerodavnim odredbama ZoPZ-a, a sukladno vještačkom nalazu to je predstavljalo »atak na njegovu osobnost, s obzirom da se osjećao izrazito neugodno u toj situaciji, bio je uplakan, prestrašen, osramoćen, pred većom skupinom ljudi, što je u posljedično u psihološkom smislu, kako to ocjenjuju vještaci moglo utjecati na razvoj sniženog nivoa samopouzdanja i samopoštovanja«. Ta utvrđenja nisu dovedena u pitanje ni u pobijanoj presudi.

19. Uzimajući u obzir navedena stajališta i činjenice utvrđene u postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi, proizlazi da je drugostupanjski sud, prema zapažanju Ustavnog suda, a u osobitim okolnostima konkretnog slučaja, izveo proizvoljni zaključak da podnositelju – djetetu od 12 godina, kod kojega nije formiran doživljaj osobnog ugleda i časti, ne pripada naknada štete s tog osnova pa je, stoga, taj dio tužbenog zahtjeva odbio.

U svjetlu navedenih okolnosti, Ustavnom sudu ne preostaje drugo nego utvrditi da se navedeni pristup redovnih sudova ne može ocijeniti drukčije nego arbitrarnim. Stoga, Ustavni sud utvrđuje da je podnositelju povrijeđeno pravno na pravično suđenje propisano člankom 29. stavkom 1. Ustava u vezi s pravom na poštovanje i pravnu zaštitu osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti, zajamčenog člankom 35. Ustava.

20. Ustavni sud utvrdio je da prigovori podnositelja vezani uz članak 14. stavak 2. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporene odluke mogle utjecati na ostvarivanje sadržaja te ustavne norme, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

21. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke ove odluke.

Odluka o objavi odluke (točka IV. izreke odluke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1095/2014

Zagreb, 21. rujna 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.