## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1194/1997, U-I-16/1998, U-I-40/1998, U-I-145/1998, U-I-227/1998, U-I-280/1998, U-I-465/1998, U-I-906/1998, U-I-24, U-I-108 od 24

### NN 50/1999 (21.5.1999.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1194/1997, U-I-16/1998, U-I-40/1998, U-I-145/1998, U-I-227/1998, U-I-280/1998, U-I-465/1998, U-I-906/1998, U-I-24, U-I-108 od 24

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu dopredsjednik Suda Jurica
Malčić te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, u predmetu ocjene pojedinih
odredbi Kaznenog zakona, na sjednici održanoj 28. travnja
1999. godine, donio je

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje postupka ocjene
ustavnosti članka 3. st. 2., 51., 52., 102. st. 2., 188.
st. 5., 200., 201., 233. st. 2., 235. i 310. Kaznenog zakona (»Narodne
novine«, broj 110/97).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. Prijedloge za ocjenu ustavnosti pojedinih odredaba Kaznenog
zakona podnijeli su predlagatelji kako slijedi:

1. Mira Ivanšić iz Zagreba navodi da je odredba čl.
51. Kaznenog zakona (nastavno: KZ) koja određuje da se novčana
kazna propisuje i izriče u dnevnim dohocima osobe prema
kojoj se primjenjuje suprotna odredbi čl. 14. Ustava jer
dovodi do neravnopravnosti građana.

Nadalje smatra da je nazivanje sudionika u kaznenom postupku okrivljenicima
prije donošenja pravomoćne presude preuranjeno jer
je to suprotno čl. 28. Ustava.

2. Livio Marcan iz Umaga smatra protuustavnom odredbu čl.
233. st. 2. KZ i to odredbama čl. 14., 49. u svezi s čl.
5. Ustava, jer smatra da je to rudiment zastarjelog shvaćanja
morala.

3. Ivana Radić, Dafinka Večerina i Katarina Vidović
iz Zagreba u prijedlogu navode da je čl. 102. st. 2. i
čl. 188. st. 5. KZ suprotan čl. 14. Ustava.

Podnositeljice prijedloga tvrde da je zbog učestalosti
izvršenja tih djela upravo prema osobama koje navode osporavane
odredbe te uvjetovanje progona počinitelja osobnom inicijativom
oštećenih, došlo do neravnopravnosti građana
u obimu i načinu kako to jamči čl. 14. Ustava.

4. Grupa za ženska ljudska prava »B.a.B.e.« iz
Zagreba, podnijela je prijedlog putem odvjetnice Gordane Lukač-Koritnik,
jer smatra da su čl. 102. st. 2. i čl. 188. st.
5. KZ suprotni odredbama Ustava i to čl. 3., 5., 14., 26.
i 61. Ustava.

Nadalje, ove podnositeljice navode da su osporene odredbe suprotne
i čl. 26. Međunarodnog pakta o građanskim i političkim
pravima, čl. 6. st. 1. i čl. 14. Europske konvencije
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda te ističu
protivnost čl. 61. Ustava po kojem je obitelj pod posebnom
zaštitom države.

5. Antun Vrček iz Višnjevca smatra da je čl.
3. st. 2. KZ suprotan čl. 14. st. 2., 16., 18., 19. st.
2., 26., 35. i 116. st. 1. Ustava.

Razlog protuustavnosti podnositelj nalazi u neravnopravnom, u
smislu lošijeg, položaju oštećenika tijekom
vođenja krivičnog postupka koji se očituje primjenom
blažeg zakona na okrivljenika, kako to određuje čl.
3. st. 2. KZ.

6. Leon Tauber iz Splita u prijedlogu navodi da je čl.
310. st. 1. KZ suprotan čl. 1. i 14. Ustava jer da su time
pravnici u neravnopravnom položaju s drugim profesijama.

7. Srđan Mrše iz Korčule smatra da su čl.
51. i čl. 52. KZ suprotni čl. 3. i 14. Ustava.

8. Zlatko Kolaković iz Ogulina drži upitnim termin
»ugled« u krivičnopravnom smislu kao neodređen
pojam. Zbog toga smatra da su čl. 200., 201. i 235. KZ
suprotni ustavnim odredbama čl. 1., 14. i 26. Ustava.

9. Udruga pravnika u gospodarstvu iz Zagreba podnijela je prijedlog
u kojem navodi da je čl. 310. KZ protuustavan jer onemogućava
pružanje pravne pomoći raznim udrugama i bez naplate
usluge.

10. Vlaho Duplančić osporava ustavnost članka
233. KZ jer da je suprotan čl. 48. st. 1. i 4., 49. st.
1. i 2. Ustava, zbog sprječavanja privatnog poduzetništva.

11. Predlagateljica Mira Ivanšić (U-I-1194/97) predložila
je donošenje privremene mjere u smislu čl. 18. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 13/91) u odnosu na čl. 51. KZ.

II. Prijedlozi za ocjenu ustavnosti Kaznenog zakona dostavljeni
su na odgovor Hrvatskom državnom saboru te je zatraženo
stručno mišljenje Ministarstva pravosuđa.

U predmetima podnositeljica Ivane Radić, Dafinke Večerina
i Katarine Vidović te Grupe za ženska ljudska prava
»B.a.B.e.« iz Zagreba zatraženo je stručno
mišljenje Ministarstva rada i socijalne skrbi.

Hrvatski državni sabor (tajnik) obavijestio je Sud da je
predmet u svezi ocjene ustavnosti pojedinih odredaba Kaznenog
zakona upućen Odboru za Ustav, Poslovnik i politički
sustav Zastupničkog doma Sabora. Odgovor nije primljen.

Ustavnom sudu Republike Hrvatske stručno mišljenje
dostavilo je Ministarstvo pravosuđa kao i Uprava socijalne
skrbi Ministarstva rada i socijalne skrbi.

Ministarstvo pravosuđa navodi u svom stručnom mišljenju
da prijedloge smatra neosnovanima, u bitnom, iz sljedećih
razloga:

Primjena blažeg zakona na okrivljenika, kako to određuje
čl. 3. st. 2. KZ ne dovodi do neravnopravnog položaja
oštećenika, nego se njome upravo poštuje ustavna
odredba čl. 31. Ustava koja jamči da ako se nakon
počinjenja kaznenog djela zakon jedanput ili više
puta izmijeni obvezno će se primijeniti zakon koji je blaži
za počinitelja.

Osporene odredbe čl. 51. KZ da nisu suprotne Ustavu - čl.
14. - jer i tim odredbama je individualizirana kazna s obzirom
da ovisi o dnevnom dohotku konkretnog okrivljenika te se izriče
promjenom čl. 56. Kaznenog zakona.

Nadalje se navodi, uz prijedlog Srđana Mrše, da odredbu
čl. 52. treba tumačiti vodeći računa
o novoj koncepciji novčane kazne u našem kaznenopravnom
sustavu.

U odnosu na osporavanje ustavnosti članka 102. i 188. st.
5. Ministarstvo navodi da u Ustavu nema posebne odredbe o obvezi
pokretanja kaznenog postupka na određeni način jer
bi time bila povrijeđena jednakost građana u odnosu na
kaznena djela (koja su različite težine i društvene
opasnosti).

Prijava odvjetništvu predstavlja prijedlog za pokretanje
postupka. Stoga smatraju da odredbe čl. 102. i 188. st.
5. nisu u suprotnosti s Ustavnim odredbama.

Uprava socijalne skrbi Ministarstva rada i socijalne skrbi u svom
odgovoru navode:

Točno je da se osporavanim odredbama čl. 102. st.
2. i čl. 188. st. 5. KZ predviđa poseban način
pokretanja postupka. Riječ je o odraslim poslovno sposobnim
osobama čijoj volji je zakonodavac ostavio mogućnost
odluke da li da se pokrene krivični postupak po službenoj
dužnosti ili ne.

Pretpostavlja da je zakonodavac pri odlučivanju za takvo
rješenje polazio sa stajališta o potrebi zaštite
privatnog i obiteljskog života i doma. Pri tome ističe
odredbu čl. 8. Europske konvencije za zaštitu ljudskih
prava i temeljnih sloboda (Rim, 4. studenog 1950.), čl.
34. st. 1. i čl. 35. Ustava.

Međutim, u pogledu članka 102. st. 2. KZ Uprava socijalne
skrbi smatra da je za teške ozljede u ovakvom slučaju
trebalo predvidjeti mogućnost pokretanja postupka po službenoj
dužnosti posebice u slučajevima kada se radi o ozbiljnoj
prijetnji ozlijeđenoj osobi.

Ministarstvo pravosuđa smatra da protuustavnosti nema u odnosu
na čl. 233. KZ kada je u st. 1. tog članka propisana
ista kazna kao i za st. 2. Nadalje, navodi da nema osnove tvrdnji
da su odredbom čl. 233. st. 2. KZ potencijalni zajmodavci
dovedeni u neravnopravan položaj u odnosu na osobe koje pod
istim uvjetima sklapaju druge poslove. Postupci tih osoba su pokriveni
odredbom iz članka 233. st. 1. KZ.

III. Prijedlozi nisu osnovani.

1. Neutemeljeno se osporava ustavnost čl. 3. st. 2. KZ.
Osporavana odredba glasi: »Ako se nakon počinjenja
kaznenog djela zakon jedanput ili više puta izmijeni, obvezno
će se primijeniti zakon koji je blaži za počinitelja.«

Ustav u članku 31. st. 1. određuje da ako zakon nakon
počinjenog djela odredi blažu kaznu, odredit će
se takva kazna. Ova odredba odnosi se, po ocjeni Ustavnog suda
i na obvezu primjene blažeg zakona. S obzirom na to osporavana
odredba suglasna je s Ustavom.

2. Neosnovano navode podnositelji prijedloga protuustavnost čl.
51. KZ - koji u stavku 1. određuje da se novčana kazna
propisuje i izriče u dnevnim dohocima osobe prema kojoj
se primjenjuje te u daljnjim stavcima detaljno propisuje način
određivanja novčane kazne. Također neosnovano navode
da je protuustavan čl. 52. KZ - koji određuje način
zamjene novčane kazne time da se novčana kazna ne
naplaćuje prisilno.

Ustavni sud je ocijenio da odredbe čl. 51. i 52. KZ nisu
suprotne Ustavu - čl. 3., 14. i 28. - jer se tim odredbama
omogućava individualizacija kažnjavanja, čime
je postignuta svrha kažnjavanja (čl. 50. KZ) u okviru
opće svrhe kaznenopravnih sankcija. Odredba čl. 52.
KZ nije protuustavna, jer se i tom odredbom individualizirana
kazna, s obzirom da ovisi o dnevnom dohotku konkretnog okrivljenika,
izriče primjenom čl. 56. Kaznenog zakona (opće
pravilo vrste i mjere kazne), kao i ovisno o olakotnim i otegotnim
okolnostima.

Na to ukazuju i daljnje odredbe u st. 4. do 6. čl. 51.
KZ kojima su određeni mehanizmi utvrđivanja novčane
kazne okrivljeniku koji ne ostvaruje nikakav dohodak ili bi za
pojedine slučajeve utvrđivanje tog dohotka znatno produljilo
trajanje kaznenog postupka, kao i okrivljenika koji doduše
ne ostvaruje nikakav dohodak, ali je vlasnik imovine ili imovinskih
prava što upravo ukazuje, po ocjeni Ustavnog suda, da je
zakonodavac u osporavanim odredbama čl. 51. i 52. KZ vodio
računa o osobnim prilikama, materijalnim prilikama i ostalim
okolnostima koje utječu na vrstu i visinu što je sukladno
ustavnim odredbama čl. 3. - vladavina prava, 14. - jednakost
građana i 28. - presumpcija nevinosti - Ustava Republike Hrvatske.

3. Ustavni sud je ocijenio da nije osnovan prijedlog podnositelja
koji smatraju da je čl. 102. st. 2, u čl. 188. st.
5. KZ suprotan čl. 3., 5., 14., 26. i 61. Ustava Republike
Hrvatske niti Međunarodnom paktu o građanskim i političkim
pravima i Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava
i temeljnih sloboda.

Odredba čl. 102. st. 2. KZ propisuje: »Za kaznena
djela teške tjelesne ozljede (čl. 99. st. 1.), tjelesne
ozljede na mah (čl. 100. stavak 1.) i tjelesne ozljede
iz nehaja (čl. 101. st. 1.), ako počinitelj živi
u bračnoj ili izvanbračnoj zajednici s osobom prema
kojoj je kazneno djelo počinjeno, ili joj je rođak
po krvi u ravnoj lozi, brat ili sestra, posvojitelj ili posvojenik,
kazneni postupak pokreće se povodom prijedloga, osim ako
kazneno djelo nije počinjeno na štetu djeteta ili
maloljetne osobe.«

Odredba čl. 188. st. 5. KZ propisuje: »Ako počinitelj
živi u bračnoj zajednici s osobom protiv koje je kazneno
djelo iz stavka 1. ovog članka počinjeno, kazneni
postupak pokreće se povodom prijedloga.«

Zakonsko određivanje pokretanja kaznenog postupka na određeni
način u odnosu na kaznena djela (koja su različite
težine i društvene opasnosti) nije suprotno ustavnim
odredbama koje jamče jednakost građana, kao niti drugim
navedenim ustavnim odredbama u prijedlogu. Razmatrajući
prijedlog za pokretanje kaznenog postupka ne kao način
pokretanja kaznenog postupka već kao davanje povoda za pokretanje
kaznenog postupka (koji pokreće i po službenoj dužnosti
provodi državno odvjetništvo) kao mogućnosti izbora
oštećenika, a u svrhu njegove vlastite procjene o zaštiti
člana obitelji, tada je upravo takova mogućnost izbora
utemeljena na čl. 61. Ustava koji štiti obitelj. Ako
se oštećenik odluči na pokretanje postupka tada
će zbog ozbiljnosti djela državno odvjetništvo
preuzeti zastupanje oštećenika pred sudom u interesu
države.

U tim slučajevima prijava državnom odvjetništvu
predstavlja prijedlog za pokretanje postupka.

Ovakvo zakonsko rješenje nije u suprotnosti s međunarodnim
aktima niti sporazumima.

Ustavni sud smatra da je u ovom slučaju volja zakonodavca
išla za zaštitom obitelji i da zakonodavac smatra da
upravo na taj način štiti obitelj prepuštajući
unutar nje donošenje odluke o progonu počinitelja.
Zbog toga unatoč dilemama koje se prirodno pojavljuju zbog
osobnog stava pojedine osobe prema načinu zaštite
obitelji i osobnog integriteta, Ustavni sud ocjenjuje prijedloge
neosnovanima jer nema osnova sumnji da bi navedene odredbe bile
suprotne nekom ustavnom jamstvu ili temeljnoj odredbi Ustava.
Ustav u čl. 61. st. 1. određuje da je obitelj pod posebnom
zaštitom države. Odredbe čl. 62., 63. i 64. Ustava
također zaštićuju obitelj.

Stoga odredbe čl. 102. st. 2. i čl. 188. st. 5.
KZ, unatoč argumentiranim navodima podnositelja prijedloga,
a s obzirom na često teške slučajeve poremećenih
odnosa u obitelji, ne dovode do osnovane sumnje da bi ove zakonske
odredbe bile suprotne čl. 61. Ustava ili Međunarodnim
aktima koji se navode.

4. Neosnovano se, po ocjeni Ustavnog suda smatra da su čl.
200. KZ - kazneno djelo klevete, čl. 201. KZ - kazneno
djelo iznošenja osobnih i obiteljskih prilika i čl.
235. KZ - kazneno djelo ucjene, suprotni ustavnim odredbama čl.
1., 14. i 26. Ustava, zbog nedefiniranog pojma ugleda koji je
zaštićen ovim odredbama.

Prijedlog je neutemeljen iz sljedećih razloga:

Način utvrđivanja činjenica u kaznenom postupku,
pa tako isto i pojma »ugled«, kada se on pojavljuje
kao zaštićeno dobro, propisan je u Zakonu o kaznenom
postupku. Stoga sadržaj inkriminacije u kojoj se povrjeđuje
tuđi ugled nije neodređen pojam, što svjedoči
niz pravomoćno završenih predmeta u kojima je predmet
zaštite bio nečiji ugled. Prema već u praksi
zauzetom stajalištu sudova objekt zaštite kod krivičnog
djela uvrede nije ugled ili čast u smislu nekog posebnog
osjećaja vrijednosti, već čast u objektivnom
smislu, u smislu zahtjeva za poštivanjem koje svakom pojedincu
pripada u određenoj društvenoj sredini. To znači
da se povreda časti utvrđuje po objektivnim, a ne po
subjektivnim kriterijima.

5. Ustavni sud ocjenjuje da nema osnovane sumnje da bi odredbe
čl. 233. st. 2. KZ bile suprotne odredbama čl. 14.,
49. u svezi s čl. 5. Ustava.

Osporena odredba pod naslovom »Lihvarski ugovor« u stavku
2. određuje se da će kaznom iz stavka 1. (novčana
kazna ili kazna zatvora do jedne godine) kazniti tko se bavi davanjem
zajmova uz ugovaranje nerazmjerne imovinske koristi.

Nema osnove tvrdnji da su odredbom čl. 233. st. 2. KZ potencijalni
zajmodavci dovedeni u neravnopravan položaj u odnosu na osobe
koje pod istim uvjetima sklapaju druge poslove, jer su za protupravna
ponašanja druge vrste relevantne druge inkriminacije.

Pod pravnim pojmom lihvarski ugovor razumijeva se ponašanje
kojim se iskorištava nečija nužda i ostala, u
zakonskom opisu djela nabrojana stanja, da bi se stekla očito
nerazmjerna imovinska korist. Namjera počinitelja mora
se odnositi na sve okolnosti iz zakonskog opisa djela, tj. osoba
se mora nalaziti u jednom od stanja zbog kojeg joj je potrebna
financijska pomoć, ili joj ta pomoć uopće nije
potrebna ali je u zabludi, ili je pak nedovoljno sposobna za rasuđivanje
i sl., a znajući za takvo stanje počinitelj od nje
primi ili s njom ugovori imovinsku korist koja je očito
nerazmjerna s onime što se za to daje ili čini. Namjera,
dakle, obuhvaća i stanje osobe o kojoj se kao žrtvi
radi i nerazmjernost imovinske koristi.

Ustavni sud ocjenjuje da stoga nema protuustavnosti osporavane
odredbe kako se navodi u prijedlogu. Upravo je država dužna
zaštititi osobe da ne budu iskorištene od drugih zbog
nužde u kojoj se nalaze - što je zakonodavac imao u
vidu baš ovom osporavanom odredbom. Zaštita slabih i
nemoćnih kao i socijalno ugroženih temelj je niza ustavnih
odredbi.

6. Neosnovano navode predlagatelji da je čl. 310. st. 1.
KZ suprotan čl. 1. i 14. Ustava odnosno da je protuustavan.

Osporavana odredba pod naslovom »Nadripisarstvo« glasi:
»Tko se neovlašteno bavi pružanjem pravne pomoći,
kaznit će se novčanom kaznom ili kaznom zatvora do
jedne godine.«

Ustavni sud ocjenjuje, suprotno navodima u prijedlozima, da se
tim odredbama doduše štiti odvjetništvo kao javna
služba, ali prije svega pravo građana na ostvarivanje
prava i interesa u postupcima pred tijelima pravosuđa, kao
i samo pravosuđe kao takvo.

IV. S obzirom da je o prijedlozima konačno odlučeno
nije bilo pretpostavki za odlučivanje o prijedlogu za donošenje
rješenja o privremenoj obustavi izvršenja pojedinačnih
akata ili radnji koje se poduzimaju na osnovi zakona ili drugih
propisa, čija se ustavnost odnosno zakonitost ocjenjuje,
pozivom na čl. 18. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske.

V. Slijedom izloženog riješeno je kao u uzreci pod I.

Objava ovog rješenja (izreka pod II.) temelji se na odredbi
čl. 20. Ustavnog Zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-I-1194/1997
U-I-16/1998
U-I-40/1998
U-I-145/1998
U-I-227/1998
U-I-280/1998
U-I-465/1998
U-I-906/1998
U-I-24/1999
U-I-108/1999

Zagreb, 28. travnja 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Dopredsjednik **Jurica Malčić,** v. r.

Rješenje, NN 50/1999-950