## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2826/2006 od 24. ožujka 2009.

### NN 50/2009 (22.4.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2826/2006 od 24. ožujka 2009.

50 22.04.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2826/2006 od 24. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1194

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. R. iz F., kojeg zastupa Lj. S., odvjetnica iz P., na sjednici održanoj 24. ožujka 2009., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba je podnesena protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-4666/02 od 18. svibnja 2006., kojom je odbijena podnositeljeva tužba u upravnom sporu protiv rješenja Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske broj: 511-01-73- UP/I-4/7290/4-00 od 24. siječnja 2002.

Navedenim rješenjem odbijen je podnositeljev zahtjev za primitak u hrvatsko državljanstvo.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim rješenjem i presudom Upravnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbom članka 14. stavka 2. i članka 18. Ustava.

Podnositelj navodi da je zahtjev za primitak u hrvatsko državljanstvo podnio na temelju članka 11. Zakona o hrvatskom državljanstvu (»Narodne novine«, broj 53/91., 28/92. i 113/93.), kao potomak hrvatskog iseljenika, i priložio dokaze o osnovanosti zahtjeva u smislu te zakonske odredbe, to jest isprave iz kojih je vidljivo da je njegov pok. otac A. R. rođen, živio i radio u Hrvatskoj te da je iselio u Sloveniju 1947. godine, a slovensko državljanstvo zatražio tek 1992. Tijekom postupka podnositelju je priopćeno da je pogrešno naznačio pravnu osnovu podnesenog zahtjeva te je u zahtjevu izvršena korekcija i kao pravna osnova zahtjeva naznačena odredba članka 16. istog Zakona (kao pripadnik hrvatskog naroda koji nema prebivalište u Republici Hrvatskoj). Naknadno je pozvan da nadležnom tijelu dostavi dokaze putem kojih bi dokazao svoju, odnosno očevu nacionalnu pripadnost. Tim povodom podnositelj je, kako navodi, nadležnom upravnom tijelu dostavio dodatnu dokumentaciju, pri čemu je iz dostavljenog izvoda iz spisa Gradskog narodnog odbora, Obrtnog odjela, V. rajona, koji sadrži podatke o očevoj obrtničkoj radnji, razvidno da je kao očeva nacionalnost upisano »Hrvat«.

Podnositelj ističe kako niti on, a niti njegov pokojni otac nisu mogli utjecati na činjenicu da su praktično svi dokumenti koje je dostavio nadležnom tijelu izdani u formi tiskanica u kojima su popunjene unaprijed određene rubrike, među kojima, s izuzetkom jedne, nema i takvih koje bi se izričito odnosile na njegovu ili nacionalnu pripadnost njegovog oca. Unatoč tome, podnositelj smatra da je u dovoljnoj mjeri dokazao pripadnost hrvatskom narodu, kako svoju tako i pok. oca jer se ne traži dokaz o »deklariranju pripadnikom hrvatskog naroda«, već da podnositelj zahtjeva »doista bude pripadnik hrvatskog naroda«.

Podnositelj također navodi da se, nakon izmjene pravne osnove zahtjeva, više uopće nije razmatrala mogućnost da bude primljen u hrvatsko državljanstvo na temelju članka 11. Zakona, čime je povrijeđeno njegovo ustavno pravo na jednakost pred zakonom, kao i da su odluke u konkretnom slučaju donošene protivno načelu slobodne ocjene dokaza. Ovo, stoga, što su nadležno upravno tijelo i Upravni sud, protivno zakonu, suzili krug mogućih dokaznih sredstava samo na pojedine točno određene isprave kojima oni priznaju vjerodostojnost, a pritom su u obrazloženjima osporenih odluka neistinito naveli i to da podnositelj zatražene nadopune nije izvršio.

Nadalje, podnositelj tvrdi da mu je ustavno pravo na žalbu povrijeđeno na način da Upravni sud nije ocijenio niti jedan od njegovih razloga istaknutih u tužbi, već je samo »formalno ispoštovao zakonske odredbe o pravu na nadzor prvostupanjskih odluka«. Na navedeni način podnositelj, zapravo, ukazuje na povredu ustavnog prava zajamčenog odredbom članka 19. stavka 2. Ustava.

Predlaže ukidanje osporenog rješenja i presude.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelju povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Člankom 11. Zakona o hrvatskom državljanstvu propisano je:

Iseljenik kao i njegovi potomci mogu prirođenjem steći hrvatsko državljanstvo iako ne udovoljavaju pretpostavkama iz članka 8. stavka 1. točaka 1. – 4. ovoga zakona.

Stranac koji je u braku s iseljenikom koji je stekao hrvatsko državljanstvo u smislu odredbe stavka 1. ovoga članka može steći hrvatsko državljanstvo, iako ne udovoljava pretpostavkama iz članka 8. stavka 1. točaka 1. – 4. ovoga zakona.

U smislu stavka 1. ovoga članka, iseljenik je osoba koja se iselila iz Hrvatske u namjeri da u inozemstvu stalno živi.

Člankom 16. Zakona o hrvatskom državljanstvu propisano je:

Pripadnik hrvatskog naroda koji nema prebivalište u Republici Hrvatskoj, može steći hrvatsko državljanstvo ako udovoljava pretpostavkama iz članka 8. stavka 1. točke 5. ovoga zakona i dade pisanu izjavu da se smatra hrvatskim državljaninom.

Izjava iz stavka 1. ovoga članka se predaje nadležnom tijelu ili diplomatskom ili konzularnom predstavništvu Republike Hrvatske u inozemstvu.

Člankom 8. Zakona o hrvatskom državljanstvu propisano je:

Prirođenjem može steći hrvatsko državljanstvo stranac koji je podnio zahtjev za primanje u hrvatsko državljanstvo ako udovoljava ovim pretpostavkama:

1. da je navršio 18 godina života te da mu nije oduzeta poslovna sposobnost;

2. da ima otpust iz stranog državljanstva ili da podnese dokaz da će otpust dobiti ako bude primljen u hrvatsko državljanstvo;

3. da je do podnošenja zahtjeva imao prijavljen boravak najmanje pet godina neprekidno na teritoriju Republike Hrvatske;

4. da poznaje hrvatski jezik i latinično pismo;

5. da se iz njegova ponašanja može zaključiti da poštuje pravni poredak i običaje u Republici Hrvatskoj i da prihvaća hrvatsku kulturu.

Smatrat će se da je udovoljeno pretpostavci iz točke 2. stavka 1. ovoga članka, ako je zahtjev podnijela osoba koja je bez državljanstva ili koja će ga prema zakonu zemlje čiji je državljanin izgubiti samim prirođenjem.

Ako strana država ne dopušta otpust ili za otpust postavlja pretpostavke kojima se ne može udovoljiti, dovoljna je izjava osobe koja je podnijela zahtjev da se pod pretpostavkom stjecanja hrvatskog državljanstva odriče stranog državljanstva.

5. Iz citiranih odredaba članka 16. Zakona o hrvatskom državljanstvu proizlazi da pripadnik hrvatskog naroda koji nema prebivalište u Republici Hrvatskoj može steći hrvatsko državljanstvo ako udovoljava pretpostavkama iz članka 8. stavka 1. točke 5. istog Zakona te uz to dade pisanu izjavu da se smatra hrvatskim državljaninom.

Pretpostavke iz članka 8. stavka 1. točke 5. Zakona jesu da se iz ponašanja osobe (pripadnika hrvatskog naroda) može zaključiti da poštuje pravni poredak i običaje u Republici Hrvatskoj i da prihvaća hrvatsku kulturu.

6. Uvidom u osporeno rješenje nadležnog upravnog tijela utvrđeno je da se odbijanje podnositeljevog zahtjeva za primitak u hrvatsko državljanstvo s osnove članka 16. Zakona o hrvatskom državljanstvu obrazlaže time što, na traženje upravnog tijela, nije dostavio ispravu iz koje bi bilo vidljivo da se »u pravnom prometu osobno nacionalno izjašnjavao kao pripadnik hrvatskog naroda«. Navodi se da je podnositelj u zahtjevu istaknuo kako se smatra pripadnikom hrvatskog naroda po ocu te je, pored ostalog, priložio vlastoručno potpisanu izjavu o pripadnosti hrvatskom narodu. Nadležno upravno tijelo zatim se poziva na odredbu članka 16. Zakona o hrvatskom državljanstvu i izražava stajalište da je pripadnost narodu primarno subjektivna kategorija, ali se traži da se ta pripadnost iskazuje određenim ponašanjem – deklariranjem u pravnom prometu, osobito navođenjem hrvatske narodnosti u pojedinim ispravama.

Upravni sud u obrazloženju odbijajuće presude navodi da spisu predmeta prileži zapisnik od 23. listopada 2000., iz kojega proizlazi da je podnositelj upoznat s odredbom članka 16. Zakona o hrvatskom državljanstvu, kao i da je izjavio da ne posjeduje dokaz o svojoj pripadnosti hrvatskom narodu, ali da se smatra pripadnikom po ocu. Upravni sud zaključuje da podnositelj, dakle, ne osporava nepostojanje dokaza o svojoj pripadnosti hrvatskom narodu, slijedom čega nije niti moguće usvojiti njegov zahtjev po osnovi članka 16. Zakona o hrvatskom državljanstvu.

Taj Sud dodaje da podnositeljev zahtjev nije moguće usvojiti niti na temelju članka 11. istog Zakona budući da je Slovenija 1947. godine, u vrijeme odlaska podnositeljeva oca iz Hrvatske, bila dio FNRJ, odnosno kasnije dio SFRJ pa prema tome nije bila »inozemstvo«.

7. Osoba, koja podnosi zahtjev za primitak u hrvatsko državljanstvo na temelju članka 16. Zakona o hrvatskom državljanstvu, mora udovoljavati sljedećim pretpostavkama:

– da jest pripadnik hrvatskog naroda (što se utvrđuje putem dokaza o ranijem deklariranju pripadnosti hrvatskom narodu u pravnom prometu, osobito navođenjem hrvatske narodnosti u pojedinim ispravama),

– da poštuje pravni poredak i običaje u Republici Hrvatskoj i da prihvaća hrvatsku kulturu (što se utvrđuje putem provjere kroz kaznene i prekršajne evidencije), i

– da dade pisanu izjavu da se smatra hrvatskim državljaninom.

8. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da se pravna stajališta, navedena u osporenim odlukama, zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava.

Pritom Ustavni sud napominje da, provedenom ocjenom dokaza, nadležna tijela nisu postupila suprotno načelu slobodne ocjene dokaza niti su, protivno podnositeljevim navodima, dokazivanje relevantnih činjenica proizvoljno vezala uz određenu vrstu isprava, osim uz onu vrstu isprava (ili drugih dokaznih sredstava) iz kojih je vidljivo, sukladno članku 16. mjerodavnog Zakona, da je netko »pripadnik hrvatskog naroda«. Stajalište o tome Ustavni sud je već izrazio u svojoj odluci broj U-III-25/1996 od 2. travnja 1997.

Stoga, donesenim odlukama, u konkretnom slučaju, na temelju tako utvrđenih činjenica, nadležna tijela nisu odstupila od ustaljene pravne prakse u ovakvim predmetima, koja se temelji upravo na shvaćanju da dokaz stvarne pripadnosti nekom narodu jest deklariranje te pripadnosti u pravnom prometu, osobito navođenjem te pripadnosti u pojedinim ispravama.

Ustavni sud iz navedenih razloga nije prihvatio navode podnositelja da mu nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

9. Odredbom članka 19. stavka 2. Ustava zajamčeno je pravo na sudsku kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.

Sukladno navedenom, Upravni sud je, u konkretnom slučaju, po tužbi podnositelja proveo postupak i donio meritornu, na zakonu utemeljenu odluku, kojom je odgovorio i na dio podnositeljevog zahtjeva o kojemu nadležno upravno tijelo nije odlučivalo.

Stoga, Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju nije povrijeđeno navedeno ustavno pravo.

10. Zbog izloženih razloga, a na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točki I. izreke.

11. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na odredbi članka 29. ustavnog zakona.

Broj: U-III-2826/2006

Zagreb, 24. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 50/2009-1194