### NN 112/2016 (2.12.2016.), Presuda Upravnog suda u Rijeci broj: 2 UsI-1801/14-39 od 23. studenoga 2016.

UPRAVNI SUD U RIJECI

2467

PRESUDA

Upravni sud u Rijeci, po sucu dr. sc. Alenu Rajku, uz sudjelovanje zapisničarke Sofije Germovšek, u upravnom sporu tužitelja Mirka Babića, iz Rijeke, Drage Gervaisa 48, kojeg zastupa opunomoćenica Lana Perčić, odvjetnica u Rijeci, Križanićeva 1, protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, Ulica Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupaju službene osobe Jagoda Peloponjko, Marina Brkljačić i Marina Ljubić Karanović, uz sudjelovanje zainteresirane osobe Hrvatskog Telekoma d.d., Zagreb, R. Frangeša Mihanovića 9, radi rješavanja spora između korisnika i operatora, 23. studenoga 2016.,

presudio je

Odbija se tužbeni zahtjev radi poništenja rješenja Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, klasa: UP/I-344-07/14-01/48, urbroj: 376-04/AM-1-3 od 6. listopada 2014. godine.

Obrazloženje

Rješenjem tuženika, klasa: UP/I-344-07/14-01/48, urbroj: 376-04/AM-1-3 (DM) od 6. listopada 2014. utvrđeno je da je Hrvatski Telekom d.d. (ovdje zainteresirana osoba) obvezan korisniku (ovdje tužitelju) isplatiti naknadu zbog nepravovremenog prijenosa broja 095 894 29 77 u iznosu od 9.970,00 kuna. Tuženik je svoju odluku utemeljio, u bitnome, na sljedećim utvrđenjima. Tuženikov inspektor elektroničkih komunikacija zaprimio je 8. svibnja predstavku korisnika (ovdje tužitelja), radi nepravovremenog prijenosa broja 095 894 29 77. Tužitelj je pritom naveo da je operator Tele2 d.o.o. Zagreb stopirao postupak prijenosa broja operatoru Hrvatskom Telekomu d.d. Zagreb (ovdje zainteresiranoj osobi) zbog neaktivnosti SIM kartice. Pozvani od strane tuženika, Tele2 se očitovao da je odbio prijenos broja jer tužitelj nije ostvario prvi poziv (čl. 18. st. 1. Pravilnika o prenosivosti broja, »Narodne novine«, broj 100/12, u nastavku teksta: Pravilnik), te da nije zaprimio prigovor primatelja broja, koji je Hrvatski Telekom (HT) imao pravo podnijeti, dok se HT izjasnio da je tužitelja SMS porukom obavijestio o odbijanju prijenosa broja, pri čemu HT nije uputio prigovor davatelju broja (operatoru Tele2) smatrajući razlog odbijanja broja opravdanim. Tuženik ocjenjuje da je HT u pravu kada navodi da nije imao razloga podnijeti prigovor po članku 19. stavku 1. Pravilnika, ali je istodobno bio dužan dodatno provjeriti radi li se zaista o neaktivnom SIM-u, te uputiti tužitelja na mogućnost pokretanja nadzora pred tuženikom, već ga je dopisom od 30. kolovoza 2013. pogrešno uputio na obraćanje operatoru Tele2. S druge strane, unatoč pogrešnoj uputi HT-a, tužitelj nije reagirao na navode iz dopisa od 30. kolovoza 2013., već je tek nakon osam mjeseci podnio predstavke Ministarstvu gospodarstva i tuženiku, slijedom kojih je i pokrenut predmetni inspekcijski nadzor. Tuženik dodaje da je nesporno utvrdio niz propusta od strane ovdje zainteresirane osobe, zbog čega je zainteresiranoj osobi valjalo naložiti isplatu naknade tužitelju u slučaju nepravovremenog prijenosa broja (čl. 23. st. 1., vezano uz čl. 19. st. 6. Pravilnika). Prilikom odlučivanja o razdoblju za koje će navedena naknada biti obračunata, tuženik je u obzir uzeo da je, neovisno o opravdanim razlozima odbijanja prijenosa broja od strane Tele2, tužitelju bilo otežano ostvarenje prava sukladno Pravilniku zbog propusta ovdje zainteresirane osobe, da je propust tužitelja što je čekao osam mjeseci na daljnje postupanje radi zaštite svojih prava, da je svrha naknade poticanje operatora javnih komunikacijskih usluga na što efikasnije omogućavanje prijenosa broja između operatora i djelotvornoga tržišnog natjecanja, ali ne i omogućavanje zlouporabe prava od strane korisnika, osobito kada korisnik (ovdje tužitelj) nije pokazao interes za ostvarenje tog prava u razdoblju od osam mjeseci, pa je odlučeno da tužitelj ima pravo na naknadu od trenutka zaprimanja dopisa zainteresirane osobe i stjecanja saznanja o eventualno neopravdanom odbijanju zahtjeva (23. srpnja 2013. u 11:00 sati) do zaprimanja dopisa zainteresirane osobe od 30. kolovoza 2013. (2. rujna 2013.), što ukupni iznosi 997 sati, a za svaki sat kašnjenja korisnik ima pravo na naknadu od 10,00 kuna.

Tužitelj u tužbi i kasnije tijekom spora osporava zakonitost tuženikove odluke i tvrdi, u bitnome, da nema primjedbi na utvrđenja tuženika prema kojima je zainteresirana osoba prekršila Pravilnik, ali da se tuženik propustio u cijelosti očitovati na tužiteljevu predstavku, jer se ne osvrće na prigovore vezane uz postupanje operatora Tele2. Ujedno obrazlaže zbog čega smatra da Tele2 pogrešno poziv na broj 0800-400000 ne smatra prvim pozivom, te nastavno neosnovano odbija pokrenuti proceduru prijenosa. U prilog svojim tvrdnjama poziva se na dosadašnju upravnosudsku praksu. Navodi da mu nije dostavljeno rješenje o obustavi postupka doneseno u nadzoru operatora Tele2, koje rješenje je tuženik spomenuo tek u ovome sporu. Tužitelj predlaže da Sud poništi osporenu odluku tuženika.

Tuženik u odgovoru na tužbu te izlaganjem u nastavku spora ostaje kod navoda osporavane odluke, te dodaje u bitnome, da odlučivanje o zakonskim zateznim kamatama predstavlja građanskopravnu stvar, da je predmet ovoga upravnog spora odluka donesena u inspekcijskom nadzoru nad zainteresiranom osobom, dok je protiv Tele2 vođen zasebni inspekcijski nadzor, u kojem je doneseno rješenje o obustavi postupka. Osporava primjenjivost upravnosudske prakse na koju upire tužitelj u ovoj stvari. Tuženik predlaže da Sud odbije tužbeni zahtjev.

Zainteresirana osoba Hrvatski Telekom d.d., Zagreb, iako pozvana, nije dostavila odgovor na tužbu.

Sud je izveo dokaze uvidom u dokumentaciju koja se nalazi u spisu predmeta upravnog postupka u kojem je donesena osporena odluka, u spisu ovog spora, te u spisu ovosudnog spora koji se vodi pod poslovnim brojem 10 UsI-1333/16. Daljnji dokazni prijedlozi tužitelja odbijeni su raspravnim rješenjem od 23. studenoga 2016., zbog razloga navedenih u tom rješenju.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja, Sud je nakon provedene rasprave, utvrdio da tužbeni zahtjev nije osnovan.

Tužitelj, na kojem je u ovome sporu teret tvrdnje i teret predlaganja dokaza na kojima temelji svoj zahtjev (čl. 34. st. 1. Zakona o upravnim sporovima, »Narodne novine«, broj 20/10, 143/12, 152/14 i 94/16, u nastavku teksta: ZUS), ne osporava zakonitost rješenja tuženika od 6. listopada 2014. u dijelu koji se odnosi na postupanje ovdje zainteresirane osobe, niti u tom dijelu Sud nalazi razloge ništavosti rješenja na koje pazi po službenoj dužnosti (čl. 31. st. 1. ZUS-a). Tužitelj osporava zakonitost navedenog rješenja tuženika isključivo u dijelu koji se odnosi na postupanje operatora Tele2, o čemu navedenim rješenjem nije odlučeno.

Tijekom ovog spora utvrđeno je da je o dijelu tužiteljeve predstavke koja sadržava prigovore u pogledu postupanja operatora Tele2 odlučeno zasebnim rješenjem tuženika, klasa: UP/I-344-07/14-01/37, urbroj: 376-04/AM-14-10 od 15. rujna 2014. godine. Navedeno je rješenje tužitelju dostavljeno putem Suda tijekom ovog spora, te je radi ocjene zakonitosti tog rješenja tužitelj pred ovim Sudom pokrenuo upravni spor, koji se vodi pod poslovnim brojem 10 UsI-1333/16.

Po utvrđenju činjenice da je o spornom dijelu tužiteljeve predstavke odlučeno zasebnim rješenjem tuženika, a koja procesna varijanta odlučivanja javnopravnog tijela nije nedopuštena, Sud je, postupajući po načelu pomoći neukoj stranci (čl. 9. ZUS-a; tužitelj u tom stadiju spora još nije bio zastupan po opunomoćenici – odvjetnici), obavijestio tužitelja da predmet jednoga upravnog spora ne može biti ocjena zakonitosti više upravnih akata (čl. 3. st. 1. t. 1. ZUS-a, vezano uz čl. 1. i čl. 2. Zakona o općem upravnom postupku, »Narodne novine«, broj 47/09, u nastavku teksta: ZUP), da mu je zaštita u odnosu na postupanje operatora Tele2 osigurana u okviru osporavanja rješenja tuženika od 15. rujna 2014., te da se eventualnim inzistiranjem na nastavku vođenja spora radi ocjene zakonitosti rješenja donesenim u odnosu na prigovore povezane s operatorom HT-om u slučaju odbijanja tužbenog zahtjeva tužitelj izlaže nastanku pristojbene obveze.

Unatoč tome, tužitelj je ustrajao na nastavku vođenja spora. Pri tome je iznio navode kojima se, u bitnome, u pitanje može dovesti učinkovitost razdvojenog odlučivanja tuženika o tužiteljevoj predstavci, ali ne i zakonitost sâmog opredjeljenja za varijantu odlučivanja putem dvaju rješenja. Osim što takvo odlučivanje sâmo po sebi nije nedopušteno, Sud napominje da čak ni u slučaju propuštanja javnopravnog tijela da odluči o dijelu zahtjeva stranke, rješenje kojim je o zahtjevu nepotpuno odlučeno nije nužno nezakonito, jer takav propust može biti saniran donošenjem dopunskog rješenja, koje se u pogledu pravnih lijekova i izvršenja smatra samostalnim rješenjem (čl. 100. st. 2. i 4. ZUP-a). Tim manje ima razloga da nezakonitim bude ocijenjeno rješenje kojim je djelomično odlučeno o zahtjevu stranke, zbog toga što istodobno nije odlučeno o cijelom zahtjevu, uz istodobno postojanje rješenja kojim je odlučeno i o preostalom dijelu zahtjeva, sve u situaciji u kojoj stranka ima mogućnost osporavanja zakonitosti obaju rješenja.

Sukladno prethodnom, nema pravnog uporišta da Sud nezakonitim ocijeni ovdje osporavano rješenje tuženika od 6. listopada 2014. godine.

Stoga se osporavana odluka tuženika ocjenjuje zakonitom, te je, na temelju članka 57. stavka 1. ZUS-a, tužbeni zahtjev odbijen kao neosnovan.

UPUTA O PRAVNOM LIJEKU

Protiv ove presude dopuštena je žalba Visokom upravnom sudu Republike Hrvatske. Žalba se podnosi putem ovog Suda u tri (3) primjerka, u roku od 15 dana od dana primitka prijepisa ove presude.

Poslovni broj: 2 UsI-1801/14-39

Rijeka, 23. studenoga 2016.

Sudac
dr. sc. Alen Rajko, v. r.