## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1876/2000 od 6. veljače 2002.

### NN 15/2002 (15.2.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1876/2000 od 6. veljače 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

378

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odluči­va­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci
Marijan Hra­njski, Mario Kos, Ivan Mrko­njić i Emilija Rajić, članovi Vijeća,
odlučujući o ustavnoj tužbi D. B. iz D. M., koje­g zastupa Lj. K.-S.,
odvjetnica iz V., na sjednici Vijeća održanoj dana 6. ve­ljače 2002. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba
se usvaja.

II.
Ukidaju se:

–
presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-6858/2000 od 19. listopada
2000. godine, i

–
rješe­nje Vlade Republike Hrvatske, Povjerenstva za postu­pa­nje po pravu
nadzora, klasa: 040-02/00-01/12, urbroj: 519-07-00-1 od 7. lip­nja 2000.,
isprav­ljeno Zak­ljučkom od 14. lip­nja 2000. godine.

III.
Predmet se vraća Povjerenstvu za postupa­nje po pravu nadzora Vlade Republike
Hrvatske na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje

```

1. Podnosite­lj je
podnio ustavnu tužbu protiv presude Uprav­nog suda Republike Hrvatske, broj:
Us-6858/2000 od 19. listopada 2000. godine, kojom je odbijena ­nje­gova tužba
izjav­ljena protiv rješe­nja Vlade Republike Hrvatske, Povjerenstva za postupa­nje
po pravu nadzora, klasa: 040-02/00-01/12, urbroj: 519-07-00-1 od 7. lip­nja
2000. godine, isprav­ljenog zak­ljučkom od 20. lip­nja 2000. godine.

Navedenim
rješe­njem, koje je isprav­ljeno zak­ljučkom, poniš­teno je po pravu nadzora
rješe­nje Ministarstva hrvatskih branite­lja iz Domovinskog rata, klasa: 562-02/98-01/2290,
urbroj: 519-05-4-98-2 od 10. studenoga 1999., te sve pravne pos­ljedice tog rješe­nja
(točka 1. izreke) te je određeno da će prvostupa­njsko tijelo u ponovnom
postupku izvršiti povrat protupravno prim­ljenih iznosa prava nakon pravomoćnosti
rješe­nja (točka 2.).

2. U
ustavnoj tužbi podnosite­lj u bitnome navodi da mu je utvrđeno svojstvo ratnog
vojnog invalida II. skupine sa 100% ošteće­nja organizma te mu, stoga, pripada
pravo na osobnu invalidninu, ali i pravo na doplatak za  nje­gu i pomoć druge osobe. Kako mu navedeno
pravo na doplatak za ­nje­gu i pomoć druge osobe nije priznato, smatra da mu je
povrijeđeno ustavno pravo iz članka 57. Ustava.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

3.
Za potrebe ustavnosudskog postupka pribav­ljen je spis prvostupa­njskog tijela.

Iz
navedenog spisa je razvidno da je Ministarstvo hrvatskih branite­lja iz
Domovinskog rata rješe­njem, klasa: 562-02/98-01/2290, urbroj: 519-05-4-98-2 od
10. studenoga 1999., poništilo svoje rješe­nje doneseno u istoj pravnoj stvari,
klasa: 562-02/98-01/2290, urbroj: 519-05-4-98-2 od 16. trav­nja 1998., pozivajući
se na odredbu članka 261. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«,
broj 53/91 i 103/96  – Odluka Ustavnog
suda), koja predviđa mogućnost mije­nja­nja ili poništava­nja rješe­nja u svezi
s upravnim sporom.

Kako
je, u konkretnom slučaju, nadzorno tijelo utvrdilo da protiv rješe­nja
Ministarstva hrvatskih branite­lja iz Domovinskog rata od 16. trav­nja 1998.
podnosite­lj nije pokrenuo upravni spor, što niti sam podnosite­lj ne osporava,
nisu bile ispu­njene pretpostavke za poništava­nje, odnosno izmjenu ranije­g
rješe­nja u svezi s upravnim sporom.

Slijedom
navedenog, nadzorno tijelo je osporenim rješe­njem, teme­ljem članka 263.
stavka 1. točke 2. Zakona o općem upravnom postupku, kojim je određeno da će
nadležno tijelo poništiti po pravu nadzora rješe­nje, koje je konačno u
upravnom postupku ako je u istoj stvari ranije
doneseno pravomoćno rješe­nje, kojim je ta upravna stvar drugačije riješena,
poništilo rješe­nje od 10. studenoga 1999. godine.

Naime,
rješe­njem od 10. studenoga 1999. godine, Ministarstvo hrvatskih branite­lja iz
Domovinskog rata poništilo je svoje ranije rješe­nje od 16. trav­nja 1998.
godine te je podnosite­lju utvrdilo svojstvo hrvatskog ratnog vojnog invalida
II. skupine sa 100% ošteće­njem organizma za stalno te priznalo pravo na osobnu
invalidninu, poseban doplatak, ortopedski doplatak I. stup­nja i pravo na
doplatak za ­nje­gu i pomoć druge osobe II. stup­nja. Na taj način je zapravo
izmije­njeno rješe­nje od 16. trav­nja 1998. godine utoliko što je rješe­njem
od 10. studenoga 1999. godine podnosite­lju priznato i pravo na doplatak za ­nje­gu
i pomoć druge osobe II. stup­nja, a što mu nije bilo priznato ranijim rješe­njem.
Iz navedenog proizlazi da je predmetna upravna stvar drugačije riješena u
odnosu na ranije doneseno pravomoćno rješe­nje.

4.
Upravni sud Republike Hrvatske je odbio tužbu podnosi­te­lja ocje­njujući da je
Vlada Republike Hrvatske, Povjerenstvo za postupa­nje po pravu nadzora donijelo
osporeni akt sukladno ovlašte­njima iz Zakona o općem upravnom postupku budući
da postoji razlog iz članka 263. stavka 1. točke 2. navedenog Zakona za ponište­nje
konačnog rješe­nja po pravu nadzora.

Osim
toga, iz obrazlože­nja presude Upravnog suda proizlazi da se Upravni sud nije
upuštao u ocjenu prigovora podnosite­lja usmjerenog na to da mu prema
materijalnom zakonu pripada i pravo na doplatak za ­nje­gu i pomoć druge osobe
jer ni Ministarstvo hrvatskih branite­lja iz Domovinskog rata, donoseći rješe­nje
od 10. studenoga 1999. godine, koje je poništeno po pravu nadzora, nije
ispitivalo pretpostavke iz članka 265. Zakona o općem upravnom postupku, prema
kojemu se uz strogo određene uvjete može ukinuti ili izmijeniti pravomoćno rješe­nje
uz pristanak ili na zahtjev stranke ako je u tom rješe­nju nepravilno primije­njen
materijalni zakon.

Uvjet
za ostvariva­nje prava na doplatak za ­nje­gu i pomoć druge osobe, kao jednog
od prava koje se ostvaruje po osnovi ošteće­nja organizma, teme­ljem članka 5.
Zakona o pravima hrvat­skih branite­lja iz Domovinskog rata i članova njihovih
obite­lji (»Narodne novine«, broj 108/96), u svezi s člankom 6. stavkom 1. i člankom
77. stavkom 4. tog Zakona, propisani su odredbama članka 17. Zakona o zaštiti
vojnih i civilnih invalida rata (»Na­rod­ne novine«, broj 86/92 – pročišćeni
tekst, 58/93, 2/94, 76/94 i 108/95) i Pravilnika o medicinskim indikacijama za
razvrstava­nje vojnih i civilnih invalida rata od I. do IV. grupe, prema stup­nju
potrebe za ­nje­gom i pomoći druge osobe (»Narodne novine«, broj 62/92).

Prema
navedenim propisima, invalid II. skupine (u koju je razvrstan podnosite­lj),
kojemu je organizam oštećen i neovisno o vojnom invaliditetu te koje je ošteće­nje
zajedno s vojnim jednako ošteće­nju organizma invalida I. skupine, ima pravo na
doplatak za ­nje­gu i pomoć druge osobe (članak 17. stavak 1. točka 2. Zakona o
zaštiti vojnih i civilnih invalida rata te članak 4. spomenutog Pravilnika).

Slijedom
navedenog, Upravni sud je uputio podnosite­lja da, ukoliko doista smatra da mu
je uz nepravilnu primjenu materijalnog zakona uskraćeno pravo na doplatak za ­nje­gu
i pomoć druge osobe, zatraži od Ministarstva hrvatskih branite­lja iz
Domovinskog rata izmjenu pravomoćnog rješe­nja od 16. trav­nja 1998. godine.

Tijekom
ustavnosudskog postupka, na teme­lju či­njeničnog sta­nja utvrđenog u upravnom
postupku, kao i na teme­lju odredaba postupovnog i materijalnog prava primije­njenog
tijekom postupka, kao i na teme­lju odlučiva­nja u upravnom sporu, utvrđeno je
da je nadležno tijelo postupalo sukladno relevantnim odredbama zakona kada je
(pod točkom 1. izreke) po pravu nadzora poništilo rješe­nje od 10. studenoga
1999. godine.

5.
Međutim, točkom 2. izreke osporenog rješe­nja je određe­no da će prvostupa­njsko
tijelo u ponovnom postupku izvršiti povrat protupravno prim­ljenih iznosa prava
nakon pravomoćnosti tog rješe­nja.

Upravni
sud je odbio tužbu podnosite­lja i u odnosu na navedenu točku izreke, uz
obrazlože­nje da je navedeni dio osporenog rješe­nja, koji se odnosi na vraća­nje
dužnih svota, s obzirom na formulaciju, uputa prvostupa­njskom tijelu na
postupa­nje prema odredbi članka 96. Zakona o zaštiti vojnih i civilnih
invalida rata, a kojom odredbom su re­gulirana pita­nja vezana uz vraća­nje
prim­ljenih svota na koje osoba kojoj su isplaćene nije imala pravo te je
predviđeno da se, u slučaju neizvršava­nja te obveze u roku, povrat nepravilno
prim­ljenih svota ostvaruje tužbom nadležnom sudu. Prema ocjeni Upravnog suda
navedeni dio izreke nema znače­nje ni konstitutivne ni deklaratorne odluke
upravnog tijela, donesene u stvari u kojoj se ne može rješavati u upravnom
postupku pa ni naloga prvostupa­njskom tijelu da donese takav ništav akt.

6.
Ustavni sud je, uvidom u osporeno rješe­nje i spis predmeta, utvrdio da je
osporenim rješe­njem i to točkom 2. izreke rješe­nja naloženo prvostupa­njskom
tijelu da u ponovnom postupku izvrši povrat protupravno prim­ljenih iznosa te
da se ne radi o uputi prvostupa­njskom tijelu, kako je to zak­ljučio Upravni
sud.

Iz
spisa je razvidno da je prvostupa­njsko tijelo, dana 31. srp­nja 2001. godine,
upravo postupajući po rješe­nju Vlade Republike Hrvatske, Povjerenstva za
postupa­nje po pravu nadzora, donijelo rješe­nje kojim je naložilo podnosite­lju
ustavne tužbe vraća­nje ukupno 76.318,15 kuna. Protiv navedenog rješe­nja
podnosite­lj je uložio žalbu. Rješe­njem drugostupa­njskog tijela od 20. rujna
2000. godine prekinut je postupak povodom žalbe do okonča­nja upravnog
postupka, koji je okončan osporenom presudom u ovom ustavnosudskom postupku.

Odredbom
članka 267. točke 1. Zakona o općem upravnom postupku propisano je da se ništavim
proglašava rješe­nje koje je u upravnom postupku doneseno u stvari iz sudske
nadležnosti ili u stvari o kojoj se uopće ne može rješavati u upravnom
postupku.

Prema
odredbi članka 40. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«,
broj 53/91, 9/02 i 77/92) na ništavost upravnog akta sud pazi po službenoj dužnosti.

U
konkretnom slučaju je točkom 2. dispozitiva osporenog rješe­nja odlučeno o
stvari iz sudske nadležnosti.

Odredbom
članka 96. stavka 3. Zakona o zaštiti vojnih i civilnih invalida rata propisano
je da je osoba, kojoj su isplaćena novčana prima­nja po tom Zakonu na koja nije
imala pravo, dužna vratiti nepravilno isplaćeno novčano prima­nje u svoti prim­ljenoj
najviše za tri godine, računajući od pos­ljed­nje isplate na koju nije imala
pravo, a ako to ne učini u roku što ga odredi nadležni isplatni organ, povrat
nepravilno prim­ljenih svota ostvarit će se tužbom pri nadležnom sudu.

Budući
da je točkom 2. izreke osporenog rješe­nja odlučeno o stvari iz sudske nadležnosti,
a Upravni sud nije navedeni dio osporenog rješe­nja proglasio ništavim iako je,
u smislu članka 40. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima, dužan na ništavost
paziti po službenoj dužnosti, osporenom presudom povrijeđeno je ustav­no pravo
iz članka 19. stavka 2. Ustava.

Naime,
odredbom članka 19. stavka 2. Ustava jamči se sud­ska kontrola zakonitosti
pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti i ona se
ne iscrp­ljuje u pravu na pokreta­nje upravnog spora pred Upravnim sudom, već
se sadržaj tog jamstva proteže i na obvezu nadležnog suda da u propisanom
postupku odluči o zakonitosti osporavanog akta, što je i ­nje­gova osnovna
uloga.

7.
Slijedom navedenog, utvrdivši da su osporenom presudom podnosite­lju povrijeđena
ustavna prava iz članka 19. stavka 2. i 57. stavka 2. Ustava, na teme­lju
odredaba članaka 69. i 72. Ustav­nog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-1876/2000
Zagreb, 6. ve­ljače 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v.r.

Odluka, NN 15/2002-378