## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2444/2008. od 14. svibnja 2009.

### NN 66/2009 (8.6.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2444/2008. od 14. svibnja 2009.

66 08.06.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2444/2008. od 14. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1591

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Slavica Banić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. Ž. iz Z., kojeg zastupa Z. Z. B., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 14. svibnja 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-334/07-2 od 7. ožujka 2008. godine, te se predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

III. Ova će se odluka objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-334/07-2 od 7. ožujka 2008. godine, kojim je, kao nedopuštena, odbačena podnositeljeva (tuženik u parničnom sporu radi naknade štete) revizija izjavljena protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gžn-2827/06 od 7. studenog 2006. godine. Drugostupanjskom presudom potvrđena je presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Pn-2339/02 od 26. svibnja 2006. godine, kojom je podnositelju naloženo da isplati tužitelju, S. K. iz Z., za razdoblje od 1. siječnja 1992. do 31. listopada 1992. godine, ukupni iznos od 18.800,00 EUR, na način kako je to pobliže određeno u toj presudi. Drugostupanjski sud je odbio podnositeljev zahtjev za naknadu troška odgovora na žalbu.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim rješenjem povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, te odredba članka 117. stavka 3. Ustava.

Obrazlažući povrede ustavnih prava podnositelj ističe da mu je osporenim rješenjem, kojim je odbačena njegova revizija kao nedopuštena zbog nedovoljne vrijednosti predmeta spora, uskraćeno ustavno pravo da zakonom ustanovljeni, neovisni i nepristrani sud pravično odluči o njegovim pravima. Ističe da je tužbeni zahtjev postavljen i specificiran na ročištu 19. rujna 2005. godine, te da je sam tužitelj postavio tužbeni zahtjev na isplatu iznosa u stranoj valuti u visini od 18.800,00 EUR-a, sa zakonskim zateznim kamatama. Budući da taj iznos, preračunat u kunsku protuvrijednost, prema tečaju koji je vrijedio 19. rujna 2005. godine, prelazi 100.000,00 kuna, podnositelj smatra da nije bilo razloga za odbačaj revizije.

Podnositelj ustavnu tužbu smatra osnovanom.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Vrhovni sud Republike Hrvatske osporenim rješenjem odbacio je reviziju podnositelja kao nedopuštenu. U obrazloženju tog rješenja Vrhovni sud Republike Hrvatske je istaknuo odredbu članka 382. stavka 1. točke 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99. i 117/03. – u daljnjem tekstu: ZPP), kojom je propisano da stranke mogu podnijeti reviziju protiv drugostupanjske presude ako vrijednost predmeta spora pobijanog dijela presude prelazi 100.000,00 kuna. Pobijani dio drugostupanjske presude iznosi 18.800,00 EUR-a, u kunskoj protuvrijednosti prema srednjem tečaju Zagrebačke banke d.d., na dan isplate.

Vrhovni sud je naveo da kada je tužbeni zahtjev izražen u stranoj valuti, vrijednost predmeta spora čini kunsku protuvrijednost utuženog iznosa strane valute, utvrđeno prema tečaju koji vrijedi na dan podnošenja tužbe. U konkretnom predmetu tužba je podnijeta 20. srpnja 1992. godine. Vrhovni sud je utvrdio da je u vrijeme podnošenja tužbe sudu, zakonito sredstvo plaćanja bio HRD, koji je uveden Odlukom o uvođenju hrvatskog dinara kao sredstva plaćanja na teritoriju Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 71/91. i 72/92.). Nadalje, na temelju odluke o prestanku važenja Odluke o uvođenju hrvatskog dinara kao sredstva plaćanja na teritoriju Republike Hrvatske, te o načinu i vremenu preračunavanja iznosa izraženih u hrvatskim dinarima u kune i lipe (»Narodne novine« broj 37/94.), kao zakonito sredstvo plaćanja u Republici Hrvatskoj uvedena je kuna i njezin stoti dio, lipe, pri čemu se dosadašnja vrijednost izražena u hrvatskim dinarima preračunava u omjeru 1000 HRD za jednu kunu.

Vrhovni sud je do iznosa vrijednosti predmeta spora u konkretnom slučaju od 562,57 kuna došao preračunavanjem dosuđenog iznosa u njemačke marke, na temelju stalnog tečaja 1 EUR = 1,95583 DEM, određenog od strane Europske centralne banke na dan 1. siječnja 1992. godine, od kada je EUR u službenoj uporabi u Europskoj uniji. Množenjem dobivenog iznosa s 18.800,00 EUR dobiven je iznos od 36.769,60 DEM. No, kako je u vrijeme podnošenja tužbe sudu protuvrijednost 100 DEM iznosila 1.530,00 HRD, za iznos od 36.769,60 DEM to je, prema utvrđenju Vrhovnog suda u konkretnom slučaju, iznosilo 562.574,88 HRD odnosno sada 562,57 kuna.

Vrhovni sud je utvrdio da vrijednost predmeta spora pobijanog dijela pravomoćne presude ne prelazi 100.000,00 kuna.

4. Ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da je osporenim rješenjem podnositelju u konkretnom slučaju povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom, jer se pravna stajališta navedena u osporenom rješenju Vrhovnog suda zasnivaju na ustavnopravno neprihvatljivom tumačenju mjerodavnog postupovnog prava.

4.1. U tužbi podnijetoj 20. srpnja 1992. godine, podnositelj je tražio isplatu iznosa od 18.800,00 EUR-a, što u postupku i nije bilo sporno.

Odlučujući o dopuštenosti revizije u konkretnom slučaju, Vrhovni sud je, preračunavanjem, došao do iznosa od 562,57 kuna, kao visine vrijednosti predmeta spora u konkretnom slučaju.

4.2. Ustavni sud ocjenjuje da takav način utvrđivanja vrijednosti predmeta spora prema kojemu se ocjenjuje dopuštenost revizije, dovodi u pitanje osiguranje i provedbu ustavnog jamstva jedinstvene primjene zakona, ravnopravnosti građana te jednakosti svih pred zakonom, na koju je Vrhovni sud Republike Hrvatske obvezan u skladu s člankom 118. stavkom 1. Ustava i odredbom članka 24. točke 1. Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 150/05., 16/07. i 113/08.), a na što je Ustavni sud već upozorio u svojoj odluci broj: U-I-1569/2004 i dr. od 20. prosinca 2006. godine. Kada se, naime, parnični postupak radi isplate relativno velikog iznosa deviza vodi u razdoblju od sedamnaest godina, te se u njemu vrijednost predmeta spora (koja je u vrijeme podnošenja tužbe bila iznad iznosa propisanog za dopuštenost revizije), utvrđuje prema nominalnom iznosu domaće valute (a koja je uslijed denominacije potpuno obezvrijeđena), a ne prema realnoj vrijednosti utuženog iznosa, onda tako dugi protek vremena uvijek ide u prilog jednoj od stranaka koja povoljni ishod može zahvaliti samo odugovlačenju postupka, a drugoj stranci narušava jednak položaj pred zakonom.

Činjenica što je u dugom tijeku konkretnog parničnog postupka domaći novac obezvrijeđen ne mijenja koncepciju pravnih normi mjerodavnih za građanskopravne odnose u konkretnom slučaju: njihova regulatorna svrha ostaje ista i ti pravni odnosi ostaju nepromijenjeni u svojem karakteru i opsegu. Tvrditi u takvoj situaciji da je vrijednost predmeta spora umanjena zbog promjene nominalnog iznosa domaće valute nije ustavnopravno prihvatljivo.

Da bi se izbjegla očita nepravednost sudskih presuda u dugotrajnim postupcima, Vrhovni sud Republike Hrvatske je već rano, u kaznenim predmetima u kojima se pojavilo pitanje utjecaja inflacije na primjenu blažeg zakona, započeo s donošenjem odluka koje izražavaju stajalište da se zbog inflacije i denominacije dinara ranije otuđeni veliki iznos deviza ne može u času suđenja primjenom blažeg zakona vrijednosno umanjeno označiti tako da teško postane privilegirano kazneno djelo krađe (VSRH, I Kž-760/90 od 6. XI. 1990.) niti da se pronevjera, nakon preračunavanja prisvojenog novca i stvari u tadašnje hrvatske dinare (HRD) izrazito malog iznosa, može smatrati »neznatno društveno opasnim djelom« (VSRH, I Kž-14/91 od 20. V. 1992.). Ne može se navesti niti jedan razlog da se takva praksa ne primijeni i u parničnim predmetima.

4.3. Kada se, dakle, Vrhovni sud u svojoj ocjeni podnositeljeve revizije poslužio pogrešnim, formalističkim, tumačenjem postupovnog prava o mjerodavnom vrijednosnom kriteriju dopuštenosti te revizije, povrijedio je njegovo pravo na pristup tom pravnom lijeku. Ne samo što je to pravo, uz ostala, sadržano u odredbi članka 29. stavka 1. Ustava koja svakome jamči pravo na to da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, nego je ono sadržano i u odredbi članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.). Nju stalna praksa Europskog suda za ljudska prava tumači tako da primjenjivana ograničenja ne smiju spriječiti niti umanjiti pristup pravnom lijeku koji pripada podnositelju na takav način ili do takve mjere da bi sama suština toga prava bila umanjena ili oslabljena (presuda od 19. VI. 2001. u predmetu Kreuz protiv Poljske, § 54; presuda od 23.XI.1993. u predmetu Poitrimol protiv Francuske, § 35-38; presuda od 14. XII. 1999. u predmetu Khalfaoui protiv Francuske, § 42-54; presuda od 15. II. 2000. u predmetu Garcia Manibardo protiv Španjolske, § 44-45; presuda od 6. XII. 2001. u predmetu Yagtzilar i dr. protiv Grčke, § 23).

4.4. Kako je, dakle, Vrhovni sud odluku o dopuštenosti podnositeljeve revizije utemeljio na formalističkoj umjesto realnoj ocjeni iznosa vrijednosti predmeta spora, Ustavni sud iz gore navedenih razloga prihvaća navode podnositelja da mu u konkretnom slučaju, propustom poštivanja ustavnog načela pravičnog postupka u odlučivanju o njegovim pravima i obvezama iz članka 29. stavka 1. Ustava, nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Prema stajalištu ovog Suda, sudski se postupci moraju provesti sukladno ustavnom načelu vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske. Njihovo se provođenje, naime, ne smije izjednačiti samo sa zahtjevom za zakonitošću postupanja tijela državne vlasti već mora uključiti i zahtjev prema kojemu zakonske posljedice moraju biti primjerene legitimnim očekivanjima stranaka u svakom konkretnom slučaju (odluka i rješenje Ustavnog suda broj: U-I-659/1994 od 15. ožujka 2000.). U takva očekivanja nesumnjivo spada i očekivanje da će se spor riješiti primjenom pravnih standarda važećih u vrijeme njegova pokretanja, čime se ujedno ostvaruje i načelo pravičnog postupka iz članka 29. Ustava. Kada je u konkretnom slučaju podnositelj mogao legitimno očekivati da će odlučivanje u njegovom sporu završiti pred revizijskim sudom, onda je opisanom povredom načela vladavine prava povrijeđeno i ustavno načelo pravičnog postupka iz članka 29. Ustava. (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci, broj: U-III-2646/2007 od 18. lipnja 2008. godine, Narodne novine, broj 194/08 i www.usud.hr)

Stoga je valjalo osporeno rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske ukinuti i predmet vratiti na ponovni postupak.

5. Odredba članka 26. Ustava nije mjerodavna u konkretnom slučaju. Podrobno obrazloženo stajalište u vezi s člankom 26. Ustava, Ustavni sud je iznio u odluci broj: U-III-884/2004 od 16. prosinca 2004. godine, »Narodne novine«, broj 2/05.

6. Odredba članka 117. stavka 3. Ustava, čiju povredu podnositelj također ističe, ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje su Ustavom zajamčene fizičkoj ili pravnoj osobi i koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst).

7. Temeljem odredaba članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke ove odluke, a točka III. izreke temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-2444/2008

Zagreb, 14. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 66/2009-1591