## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1100/2002 od 17. siječnja 2003.

### NN 16/2003 (31.1.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-1100/2002 od 17. siječnja 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

217

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za
odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća,
te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice
Vukojević, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom A. R. iz M.,
R. S. i D. K. iz Lj., R. S., obojice zastupanih po mr. N. V., odvjetniku iz R.,
na sjednici Vijeća održanoj dana 17. siječnja 2003. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Općinski sud u P. dužan je donijeti odluku o tužbenim
zahtjevima u predmetu koji se vodi pred tim sudom pod brojem: P-166/02 (ranije
P-27/90), u najkraćem mogućem roku, ali ne duljem od šest mjeseci, računajući od
prvog idućeg dana nakon dana objave ove odluke u »Narodnim novinama«.

III. Na temelju članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 - pročišćeni
tekst), zbog povrede ustavnog prava iz članka 29. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst, 55/01 – ispravak),
podnositeljima ustavne tužbe, A. R. iz M., G. 38, R. S. i D. K. iz Lj., B. 7,
R. S., određuje se primjerena naknada u iznosu od po 2.500,00 kuna svakome.

IV. Naknada iz točke III. izreke ove odluke bit će
isplaćena iz državnog proračuna, u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva podnositelja za njezinu isplatu.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

O b
r a z l o ž e n j e

1.Ustavna
tužba podnesena je temeljem odredbe članka 59a. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Na­rodne novine«, broj 99/99), zbog nerazumno dugog
trajanja postupka koji se, u vrijeme podnošenja ustavne tužbe, vodio pred
Vrhovnim sudom Republike Hrvatske u povodu revizije pod­nositelja ustavne tužbe
izjavljene protiv pravomoćne presude Općinskog suda u P., broj: P-27/90 od 20.
prosinca 1994. godine.

U
ustavnoj tužbi podnositelji navode da postupak u ovoj pravnoj stvari traje
ukupno dvanaest godina, pri čemu se već šest godina nalazi u revizijskom
stadiju. Stoga podnositelji smatraju da im je povrijeđeno pravo na pošteno suđenje
propisano član­kom 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
(u daljnjem tekstu: Europska konvencija), te Protokola broj 1, 4, 6 i 7 uz
Europsku konvenciju.

Pozivajući se na praksu Ustavnog suda, podnositelji
predlažu usvajanje ustavne tužbe, te određivanje roka Vrhovnom sudu Republike
Hrvatske u kojem bi taj sud bio dužan donijeti odluku o njihovoj reviziji, odnosno
određivanje roka Općinskom sudu u P. u kojem bi taj sud bio dužan odlučiti o tužbenom
zahtjevu.

Ustavnim zakonom o izmjenama i dopunama Ustavnog za­kona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novi­ne«, broj 29/02 i 49/02 - pročišćeni
tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) izmijenjen je članak 59a. na koji su
se pozvali podnositelji ustavne tužbe. Izmijenjene odredbe o postupanju
Ustavnog suda u slučaju zaprimanja ustavne tužbe zbog nedonošenja sudske odluke
u razumnom roku sadržane su u novom članku 63. Ustavnog zakona. Ustavni sud u
ovom predmetu postupa prema odredbama novog članka 63. Ustavnog zakona.

ČINJENICE
VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

2.
Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom tužbom podnositelja, primjenom članka
63. Ustavnog zakona, utvrdio sljedeće činjenice koje su pravno relevantne za
odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositelja, zajamčenog člankom 29.
stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske:

– parnični postupak u ovoj sudskoj stvari pokrenut je
tužbom podnositelja podnesenom 2. veljače 1990. godine,

– prvostupanjska presuda kojom je odbijen tužbeni
zahtjev podnositelja (Općinski sud u P., broj: P-27/90) donesena je 20.
prosinca 1994. godine,

– ta je presuda potvrđena presudom Županijskog suda u
G., broj: Gž-98/95 od 12. lipnja 1996. godine,

– revizija podnositelja protiv pravomoćne presude
predana je Općinskom sudu u P. dana 19. listopada 1996. godine,

– 15. rujna 1997. godine Općinski sud u P.
proslijedio je reviziju nadležnom županijskom, odnosno Vrhovnom sudu Republike
Hrvatske,

– revizija je zaprimljena u Vrhovnom sudu Republike
Hrvatske (neutvrđenog datuma) 1997. godine, pod brojem: Rev-1770/97,

– do dana podnošenja ustavne tužbe, 16. svibnja 2002.
godine, Vrhovni sud Republike Hrvatske o reviziji nije donio odluku,

– rješenjem broj: Rev-1770/97-2 od 26. lipnja 2002.
godine, Vrhovni sud Republike Hrvatske ukinuo je presudu Županijskog suda u G.,
broj: Gž-98/95 od 12. lipnja 1996. godine i presudu Općinskog suda u P., broj:
P-27/90 od 20. prosinca 1994. godine, te vratio predmet prvostupanjskom sudu na
ponovno suđenje,

– novi postupak pred prvostupanjskim sudom vodi se
pod brojem: P-166/02, time da predmet (u vrijeme donošenja ove odluke) nije
raspoređen u rad sucu, niti je u njemu zakazano ročište.

OČITOVANJE
VRHOVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE

3. Na
temelju članka 69. stavka 2. Ustavnog zakona, u tijeku ustavnosudskog postupka
zatraženo je, dopisom od 11. lipnja 2002. godine, očitovanje Vrhovnog suda
Republike Hrvatske.

U očitovanju
Vrhovnog suda Republike Hrvatske, dostav­ljenog dana 26. lipnja 2002. godine,
navedeno je sljedeće:

Revizija
tužitelja-protutuženika (podnositelja ustavne tužbe) dostavljena je Vrhovnom
sudu Republike Hrvatske 1997. godine i nije riješena, ali je predmet dodijeljen
u rad referentu. Bit će riješen u najkraćem roku, jer se revizijski predmeti,
koji  nisu hitne naravi, a datiraju iz
1997. godine, upravo nalaze u procesu odlučivanja.

Okolnost
što predmet iz 1997. nije riješen u 2002. godini, ističe se u očitovanju, ne
predstavlja okolnost na koju se odnose odredbe članka 63. Ustavnog zakona, jer
neažurnost u rješavanju predmeta u Vrhovnom sudu nije posljedica njegove
neaktivnosti. Vrhovni sud, naprotiv, rješava veći broj predmeta od broja
zaostataka (Ustavnom sudu je uz očitovanje dostavljen i odgo­varajući statistički
pregled predmeta pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske). Neažurnost u rješavanju
predmeta posljedica je objektivnih i općepoznatih čimbenika, kao što su veliki
zaostaci i veliki priljev novih predmeta. Zbog navedenog, predmeti se rješavaju
kronološkim redom, prema tome kada su zaprimljeni, s izuzetkom hitnih, koji se
rješavaju prioritetno.

PRAVO
VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

4.
Europska konvencija i Protokoli na snazi su u Republici Hrvatskoj od 5.
studenoga 1997. godine, temeljem Zakona o potvrđivanju Konvencije za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda i Protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz
Konvenciju (»Narodne novine« - Međunarodni ugovori, broj 18/97, 6/99 - pročišćeni
tekst, 8/99 - ispravak; u daljnjem tekstu: Zakon o potvrđivanju Europske
konvencije).

Od dana
stupanja na snagu Zakona o potvrđivanju Europske konvencije, odredbe Europske
konvencije čine, temeljem članka 134. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 56/90), dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske. Dio
unutar­njeg pravnog poretka Republike Hrvatske od tog dana čini i odredba članka
6. stavka 1. Europske konvencije pod nazivom »Pravo na pošteno suđenje« koja,
između ostaloga, propisuje:

»Radi
utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi (...) svatko ima pravo da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom roku ispita
njegov slučaj«.

S druge
strane, pravo na donošenje sudske odluke u ra­zumnom roku utvrđeno je ustavnim
pravom u Republici Hrvatskoj 9. studenoga 2000. godine, izmjenama članka 29.
stavka 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 113/2000). Odredba članka
29. stavka 1. Ustava propisuje:

»Svatko
ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud (...) u razumnom
roku odluči o njegovim pravima i obvezama (...).«

Odredbe
članka 63. Ustavnog zakona propisuju:

»(1)
Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen
pravni put, u slučaju kad o pravima i obvezama stranke (...) nije u razumnom
roku odlučio sud (...).

(2) U odluci
kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonošenja akta u razumnom roku iz stavka 1.
ovoga članka, Ustavni sud će nadležnom sudu odrediti rok za donošenje akta
kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i obvezama (...) podnositelja.
Rok za donošenje akta počinje teći idućeg dana od dana objave odluke Ustavnog
suda u »Narodnim novinama«.

(3) U
odluci iz stavka 2. ovoga članka Ustavni sud će odrediti primjerenu naknadu
koja pripada podnositelju zbog povrede njegova ustavnog prava koju je sud učinio
kada o pravima i obvezama podnositelja (...) nije odlučio u razumnom roku.
Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku od tri mjeseca od dana podnošenja
zahtjeva stranke za njezinu isplatu.«

Sukladno
navedenom, ispitivanje razumnosti trajanja sudskih postupaka prije 5. studenoga
1997. godine u pravilu ne bi moglo biti predmetom ustavnosudskih postupaka
temeljenih na članku 63. Ustavnog zakona, jer u dotadašnjem pravnom poretku
Repub­like Hrvatske takvo pravo nije postojalo niti kao konvencijsko niti kao
ustavno.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

5.
Povredu ustavnog prava na donošenje sudske odluke u razumnom roku Ustavni sud
razmatra u svjetlu osobitih okolnosti svakog pojedinog slučaja.

Razmatranjem
razloga ustavne tužbe podnositelja, dostav­ljenog očitovanja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, te rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj:
Rev-1770/1997 od 26. lipnja 2002. godine, Ustavni sud je utvrdio da su se u
konkretnom slučaju ostvarile pretpostavke za postupanje u smislu odredbe članka
63. Ustavnog zakona.

Svoju
odluku Ustavni sud obrazlaže sljedećim utvrđenjima:

5.1. DULJINA SUDSKOG POSTUPKA

Prvostupanjski
parnični postupak započeo je tužbom podno­sitelja kao tužitelja, podnesenom 2.
veljače 1990. godine Općin­skom sudu u P., te je prvostupanjska presuda
donesena 20. prosinca 1994. (Općinski sud u P., broj  P-27/90), što znači da je prvostupanjski postupak trajao četiri
(4) godine, deset (10) mjeseci i osamnaest (18) dana.

Pravomoćno
je u ovom parničnom postupku presuđeno 12. lipnja 1996. godine   (Županijski sud u G., broj: Gž-98/95), što
znači da je drugostupanjski postupak trajao daljnju jednu (1) godinu, pet (5)
mjeseci i dvadeset dva (22) dana, a prvostupanjski i drugostupanjski postupak
zajedno ukupno šest (6) godina, četiri (4) mjeseca i šest (6) dana.

Revizija
protiv pravomoćne presude predana je Općinskom sudu u P. dana 19. listopada
1996. godine, da bi tek 15. rujna 1997. godine taj sud proslijedio reviziju
nadležnom županijskom, odnosno Vrhovnom sudu Republike Hrvatske, pa je sama
dostava revizije i spisa sudu nadležnom za odlučivanje o reviziji trajala deset
(10) mjeseci i dvadeset šest (26) dana.

Od
dostave spisa Vrhovnom sudu do dana podnošenja ustavne tužbe, 16. svibnja 2002.
godine, Vrhovni sud o reviziji nije donio nikakvu odluku.

Prema
tome, revizijski postupak je u konkretnom predmetu, do podnošenja ustavne tužbe,
trajao četiri (4) godine, osam (8) mjeseci i jedan (1) dan.

Nakon
pokretanja ustavnosudskog postupka, Vrhovni sud je rješenjem, broj:
Rev-1770/97-2 od 26. lipnja 2002. godine, ukinuo presude Županijskog suda u G.
i Općinskog suda u P., te predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje.
To znači da postupak u ovom predmetu, koji je započet 1990. godine, započinje
iznova 2002. godine.

Sukladno
utvrđenjima navedenim u točki 4. obrazloženja ove odluke, pravno relevantnim
razdobljem s aspekta povrede prava na razumnu duljinu trajanja sudskog postupka
treba se smatrati razdoblje od 5. studenoga 1997. (to jest, od dana stupanja na
snagu Zakona o potvrđivanju Europske konvencije) do 16. svibnja 2002. godine
(to jest, do dana podnošenja ustavne tužbe podnositelja), što ukupno iznosi četiri
(4) godine, šest (6) mjeseci i jedanaest (11) dana.

Zbog
osobite pravne prirode revizijskog postupka, međutim, Ustavni sud je ocijenio
da se u konkretnom slučaju iznimno treba ispitivati i duljina cjelokupnog
sudskog postupka. To stoga što je revizija izvanredno pravno sredstvo u sudskim
parničnim postupcima građanske naravi. Ona se – pod pretpostavkama i iz razloga
propisanim zakonom – može podnijeti samo protiv pravomoćne sudske presude kojom
je prethodno već meritorno odlučeno o pravima i obvezama stranaka.

Podnošenje
revizije ne sprječava, prema tome, nastup pravo­moćnosti sudskih presuda kojima
je meritorno odlučeno o pravima i obvezama stranaka u prethodno provedenim,
pravo­moćno okončanim sudskim parničnim postupcima. Stoga duljina trajanja
revizijskih postupaka pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske u pravilu ne bi
mogla biti zaseban i samostalan predmet ispitivanja temeljem članka 63. Ustavnog
zakona, jer se sudski parnični postupci građanske naravi u pravnom poretku
Republike Hrvatske smatraju pravomoćno okončanim neovisno o eventualnom pravu
stranke na podnošenje revizije Vrhovnom sudu Republike Hrvatske.

Ustavni
sud dužan je u primjeni članka 63. Ustavnog zakona uvažiti navedenu osobitost
revizijskog postupka za čije je vođenje nadležan najviši sud u zemlji, jer se
time ujedno štiti i institut pravomoćnosti sudske presude važan za ostvarenje
načela pravne sigurnosti u Republici Hrvatskoj.

5.2. POSTUPANJE NADLEŽNIH SUDOVA

Sudski
parnični postupak u ovom je predmetu pravomoćno okončan 12. lipnja 1996.
godine, donošenjem presude nadležnog županijskog (drugostupanjskog) suda kojom
je potvrđena presuda nadležnog općinskog (prvostupanjskog) suda od 20. prosinca
1994. godine, a kojom je meritorno odlučeno o pravima i obve­zama stranaka u
tom postupku. Prema tome, sudski parnični postupak u konkretnoj sudskoj stvari
građanske naravi pravomoćno je okončan prije stupanja na snagu Europske
konvencije (to jest, prije 5. studenoga 1997. godine).

U
razdoblju od 5. studenoga 1997. godine konkretni predmet nalazio se u postupku
pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske, koji do podnošenja ustavne tužbe nije
odlučio o reviziji podno­sitelja. Odluka o reviziji donesena je nakon što je
pred Ustavnim sudom Republike Hrvatske pokrenut ustavnosudski postupak povodom
ustavne tužbe podnositelja.

Postupanje
Ustavnog suda temeljem članka 63. Ustavnog zakona temelji se na činjenici da je
u konkretnoj sudskoj stvari Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud u
zemlji, svo­jom revizijskom odlukom ukinuo presude prvostupanjskog i
drugostupanjskog suda iz 1994. i 1996. godine kojima je sudski postupak pravomoćno
okončan, vrativši cjelokupni predmet prvostupanjskom sudu na ponovno odlučivanje.

Činjenica
da parnični postupak u konkretnoj sudskoj stvari građanske naravi traje od
1990. godine, a da je 2002. godine cjelokupni predmet iznova vraćen na
prvostupanjsko odlučivanje, čini utemeljenim stajalište Ustavnog suda da je u
konkretnom slučaju iznimno bilo potrebno uzeti u obzir i cjelokupno razdoblje
trajanja postupka, koje Ustavni sud
ocjenjuje nerazumno dugim.

5.3. PONAŠANJE PODNOSITELJA USTAVNE TUŽBE

 Podnositelji ustavne tužbe, prema utvrđenju
Ustavnog suda, svojim ponašanjem nisu pridonijeli duljini postupka, već su većim
brojem požurnica upućenih Općinskom sudu u P., radi ubrzanja dostave revizije
nadležnom sudu, odnosno Vrhovnom sudu Republike Hrvatske, radi ubrzanja donošenja
revizijske odluke, pokušavali potaknuti rješavanje spora.

5.4. SLOŽENOST SUDSKOG PREDMETA

Dosadašnji
tijek sudskog postupka ne ukazuje da se u konkretnom slučaju radi o složenoj
sudskoj stvari.

Mjerila
prema kojima se ocjenjuje složenost sudskog pred­meta (opsežnost izvođenja
potrebnih dokaza, broj mogućih svjedoka koji bi trebali biti saslušani u
postupku, eventualna potreba za provedbom postupka vještačenja, vrijeme
potrebno za kolanje spisa u predmetima koji zahtijevaju suradnju više organa,
provođenje sudskog postupka u više stupnjeva, odnosno vraćanje stvari na
ponovno odlučivanje sudu nižeg stupnja te ostale radnje i postupci, koji bi
mogli dovesti do zaključka da se radi o složenoj sudskoj stvari zbog koje bi
sudski postupak u cijelosti ili u poje­dinom stupnju opravdano mogao trajati
dulje vrijeme), u konkretnom predmetu nisu zadovoljena.

5.5. DRUGE OKOLNOSTI OD UTJECAJA NA DULJINU SUDSKOG
POSTUPKA

Iz očitovanja
Vrhovnog suda Republike Hrvatske (točka 3.
obrazloženja) razvidno je stajalište da konkretan slučaj ne udo­voljava
uvjetima potrebnim za postupanje Ustavnog suda temeljem odredaba članka 63.
Ustavnog zakona, jer se ne radi o neaktivnosti tog suda. Neažurnost u rješavanju
predmeta obraz­laže se objektivnim okolnostima, to jest općepoznatim uvjetima u
kojima funkcionira pravosuđe u Republici Hrvatskoj.

Ustavni
sud ističe da se pozivanje na organizacijske proble­me suda, pa ni pravosuđa u
cjelini, ne može smatrati opravdanim razlogom za nedonošenje sudskih odluka u
razumnom roku.

Napominje
se da je Europski sud za ljudska prava u više svojih presuda izrijekom utvrdio
da su države-ugovornice ob­vezne organizirati svoje pravne poretke na način
koji omogućava sudovima da ispune zahtjeve propisane člankom 6. stavkom 1.
Europske konvencije, opetovano ističući naročitu važnost tog zahtjeva za
pravilno i uredno vođenje sudskih postupaka (v., primjerice, presude Europskog
suda u predmetima *Buchholz protiv Njemačke* od 6. svibnja 1981.*,
Guincho protiv Portugala* od 10. srpnja 1984*., Union Alimentaria Sanders
SA* od 7. srpnja 1989., *Brigandi protiv Italije* od 19. veljače 1991.
i dr.).

6. Ustavni sud ocjenjuje da je zbog svih navedenih
razloga u konkretnom slučaju povrijeđeno ustavno pravo podnositelja da zakonom
ustanovljeni neovisni i nepristrani sud u razumnom roku odluči o njihovim
pravima ili obvezama, zajamčeno član­kom 29. stavkom 1. Ustava Republike
Hrvatske.

7. Imajući u vidu sve navedene činjenice i okolnosti,
u smislu odredbe članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama
I. i II. izreke ove odluke.

8.Sukladno odredbi članka 63. stavka 3.
Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama III. i IV. izreke ove odluke.

Visinu naknade zbog povrede ustavnog prava na donošenje
sudske odluke u razumnom roku Ustavni sud u pravilu vezuje uz datum stupanja na
snagu Europske konvencije u Republici Hrvat­skoj, uz iznimnu mogućnost uvažavanja
nerazumno dugog razdoblja potpune neaktivnosti suda i prije 5. studenoga 1997.
godine, što ovisi o osobitim okolnostima svakog pojedinog slučaja.

Pri utvrđivanju visine naknade, temeljem članka 63.
stavka 3. Ustavnog zakona, Ustavni sud uzima u obzir sve okolnosti slučaja, uz
istodobno uvažavanje ukupnih gospodarskih i soci­jalnih prilika u Republici
Hrvatskoj.

Budući da je Ustavni sud ovlašten temeljem članka 63.
stavka 2. Ustavnog zakona u svakom pojedinom slučaju odrediti i rok za donošenje
sudske odluke, na visinu naknade u konkretnom slučaju utjecala je i činjenica
da je Općinskom sudu u P., temeljem točke II. izreke ove odluke, određen kratak
rok u kojem je taj Sud dužan donijeti odluku u predmetu broj: P-166/02, čime se
na najdjelotvorniji način ostvaruje i svrha samog sudskog postupka.

9. Odluka o objavi (točka V. izreke) temelji se na
odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIA-1100/2002

Zagreb, 17. siječnja 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 16/2003-217