## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-11/1993, U-I-904/1995 od 24. svibnja 2000.

### NN 56/2000 (6.6.2000.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-11/1993, U-I-904/1995 od 24. svibnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1252**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Smiljko Sokol, predsjednik
Suda, te suci Velimir Belajec, Marijan Hranjski, Petar Klarić,
Jurica Malčić, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Jasna Omejec, Emilija Rajić, Vice Vukojević i Milan
Vuković, odlučujući u postupku ocjene suglasnosti
s Ustavom zakona, na sjednici održanoj dana 24. svibnja 2000.,
donio je

## ODLUKU

Pokreće se postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom odredaba
članka 23. Zakona o nasljeđivanju (»Narodne novine«,
broj 52/71 i 47/78), te se u navedenom članku ukidaju:

dio stavka 3. koji glasi:

»ako je otac vanbračno dijete priznao za svoje pred
nadležnim organom, ili ako ga je doveo da s njime živi,
ili ako je na drugi način pokazao da ga priznaje za svoje.«

i stavak 4. u cijelosti.

### i RJEŠENJE

Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom odredaba članka 25. Zakona o nasljeđivanju
(»Narodne novine«, broj 52/71 i 47/78).

Obrazloženje

I.

1. Josip Dretvić iz Gradišta predložio je pokretanje
postupka ocjene suglasnosti s Ustavom članka 23. Zakona
o nasljeđivanju (»Narodne novine«, broj 52/71 i
47/78 - nastavno: Zakon).

Osporavana odredba članka 23. Zakona glasi:

»Djeca rođena izvan braka i njihovi potomci imaju na
ostavinu svoga oca, svoje majke i njezinih srodnika ista nasljedna
prava kao i bračna djeca.

Otac, majka i njezini srodnici imaju na ostavinu djece rođene
izvan braka i njihovih potomaka ista nasljedna prava kao i na
ostavinu bračne djece i njihovih potomaka.

Vanbračna djeca i njihovi potomci imaju na ostavinu očevih
srodnika ista nasljedna prava kao i bračna djeca i njihovi
potomci ako je otac vanbračno dijete priznao za svoje pred
nadležnim organom, ili ako ga je doveo da s njime živi,
ili ako je na drugi način pokazao da ga priznaje za svoje.

U tom slučaju očevi srodnici imaju na ostavinu vanbračne
djece i njihovih potomaka ista nasljedna prava kao i na ostavinu
bračne djece i njihovih potomaka.«

Iz prijedloga predlagatelja proizlazi kako on nesuglasne s Ustavom
zapravo smatra odredbe članka 23. stavka 3. i stavka 4.
prema kojima vanbračna djeca i njihovi potomci imaju na
ostavinu očevih srodnika ista nasljedna prava kao i bračna
djeca i njihovi potomci, ako je otac vanbračno dijete priznao
za svoje pred nadležnim organom, ili ako ga je doveo da s
njime živi, ili ako je na drugi način pokazao da ga
priznaje za svoje. Predlagatelj u svom prijedlogu ističe
kako osporavane odredbe nisu u suglasju s odredbama članka
3., članka 5. i članka 14. Ustava.

Prema odredbi članka 3. Ustava, sloboda, jednakost, nacionalna
ravnopravnost, mirotvorstvo, socijalna pravda, poštivanje
prava čovjeka, nepovredivost vlasništva, očuvanje
prirode i čovjekova okoliša, vladavina prava i demokratski
višestranački sustav utvrđene su najvišim
vrednotama ustavnog poretka Republike Hrvatske.

Odredbom članka 5. Ustava određeno je da u Republici
Hrvatskoj zakoni moraju biti u suglasnosti s Ustavom, a ostali
propisi i s Ustavom i sa zakonom, te da je svatko dužan držati
se Ustava i zakona i poštivati pravni poredak Republike Hrvatske.

Člankom 14. stavkom 1. Ustava jamče se svakom čovjeku
i građaninu u Republici Hrvatskoj sva prava i slobode, neovisno
o njegovoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom
ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini,
rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim
osobinama. Stavkom 2. navedenog članka utvrđeno je
da su svi pred zakonom jednaki.

Obrazlažući svoj prijedlog predlagatelj navodi kako
osporavane odredbe članka 23. Zakona nisu suglasne s Ustavom
iz razloga što se njima, prema mišljenju podnositelja,
izvanbračna djeca stavljaju u nepovoljniji položaj
od bračne djece, jer na ostavinu očevih srodnika
imaju ista nasljedna prava kao i bračna djeca i njihovi
potomci samo ako ih je otac priznao za svoje pred nadležnim
organom, ili ako ih je doveo da s njime žive, ili ako je
na drugi način pokazao da ih priznaje za svoje. Propisivanjem
posebnih zakonskih uvjeta za stjecanje zakonskog nasljednog prava
na ostavinu očevih srodnika, prema mišljenju predlagatelja,
vanbračna djeca su bezrazložno stavljena u neravnopravan
položaj u odnosu na bračnu i pozakonjenu djecu.

Zaključno, predlagatelj predlaže Ustavnom sudu pokrenuti
postupak ocjene suglasnosti s Ustavom osporavanih odredaba članka
23. Zakona, te osporavane odredbe ukinuti.

U konkretnom slučaju, tijekom ustavnosudskog postupka,
na temelju odredbe članka 36. stavka 2. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99, nastavno: Ustavni zakon), Sud je sam pokrenuo postupak
za ocjenu suglasnosti odredbe članka 23. Zakona o nasljeđivanju
s odredbom članka 48. stavka 4. Ustava. Navedenom ustavnom
odredbom jamči se pravo nasljeđivanja.

Razloge za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s člankom
48. stavkom 4. Ustava osporavane odredbe, Sud je našao u
sumnji da se tom odredbom određenom krugu osoba stjecanje
nasljednog prava na temelju zakona na ostavini očevih srodnika,
čini ovisnim o izričitom ili konkludentnom priznanju
nečijeg očinstva, kao posebnog i dodatnog uvjeta,
iako je za stjecanje prava na nasljeđivanje na temelju zakona
u konkretnom slučaju odlučujuća činjenica
postojanja krvnog srodstva. Kod navedenog normativnog uređenja
postojala je sumnja da su vanbračna djeca, glede stjecanja
nasljednog prava na ostavini očevih srodnika, pravno i
faktički stavljena u neravnopravan položaj s ostalim
nasljednicima, odnosno da im je stjecanje nasljednog prava u predmetnim
pravnim situacijama bitno otežano dokazivanjem činjenice
očevog priznanja, od koje ne zavisi stjecanje nasljednog
prava i ostalim potomcima kao nasljednicima na temelju krvnog
srodstva.

2. Igor Hrabar iz Zagreba, podnio je prijedlog za pokretanje postupka
ocjene suglasnosti s Ustavom članka 25. Zakona o nasljeđivanju.

Osporavana odredba članka 25. Zakona glasi:

»Usvojenik i njegovi potomci imaju prema usvojiocu ista nasljedna
prava kao i usvojiočeva djeca i drugi njegovi potomci,
osim ako pri usvojenju nisu ta prava ograničena ili isključena.

Usvojenik i njegovi potomci ne nasljeđuju usvojiočeve
srodnike, njegovog bračnog druga, niti druge njegove usvojenike.

Usvojilac i njegovi srodnici nisu zakonski nasljednici usvojenika.

Usvojenjem ostaju nedirnuta prava nasljeđivanja između
usvojenika i njegovih srodnika.«

U svom prijedlogu predlagatelj ističe kako je osporavana
odredba u suprotnosti s člankom 14. i člankom 48.
stavkom 4. Ustava. Obrazlažući svoj prijedlog predlagatelj
navodi kako je preuzeti Zakon o nasljeđivanju donesen u vrijeme
kada nije postojala mogućnost usvojenja s potpunim učinkom
roditeljskog odnosa, a što je odredbama tada važećeg
Zakona o braku i porodičnim odnosima (»Narodne novine«,
broj 51/89 i 59/90) naknadno uvedeno u pravni sustav Republike
Hrvatske. Slijedom navedenoga, obrazlažući svoj prijedlog
predlagatelj navodi kako nije u suglasnosti s Ustavom izričito
zakonsko utvrđenje kako usvojilac i njegovi srodnici nisu
zakonski nasljednici usvojenika.

Podnositelj također ističe da je osporavana odredba
ujedno u suprotnosti s odredbama tada važećeg Zakona
o braku i porodičnim odnosima, te predlaže pokretanje
postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 25. Zakona
o nasljeđivanju, te osporenu odredbu ukinuti.

Tijekom ustavnosudskog postupka, a u svezi s navedenim prijedlogom
podnositelja, dana 22. veljače 1994. godine održan
je konzultativni sastanak s pravnim stručnjacima iz oblasti
nasljednog i obiteljskog prava.

II.

*Prijedlog za pokretanje postupka ocjene suglasnosti s Ustavom
članka 23. Zakona o nasljeđivanju je osnovan.*

3. Zakonsko nasljeđivanje je institut nasljednog prava kojim
se određene osobe ovlašćuju na nasljeđivanje,
uslijed postojanja zakonom utvrđenih činjenica u trenutku
smrti ostavitelja. Zakonsko nasljeđivanje uređeno je na
način da se kao zakonski nasljednici ostavitelja pojavljuju
članovi obitelji, pri čemu je obitelj shvaćena
kao institucionalizirana društvena grupa koja se sastoji
od pojedinaca povezanih društveno priznatim ili uspostavljenim
vezama.

Tradicionalno, relevantne društvene veze su krvno srodstvo,
građansko srodstvo i brak. Postojanje određene srodničke
ili bračne veze s ostaviteljem je činjenica na temelju
čijeg postojanja zakon ovlašćuje u času
njegove smrti određene osobe na nasljeđivanje. U modernim
nasljednopravnim sustavima potencijalni zakonski nasljednici ostavitelja
s njime, u času njegove smrti, moraju biti povezani krvnim
ili građanskim srodstvom, odnosno bračnom vezom. U
potencijalne zakonske nasljednike na temelju činjenice
krvnog srodstva, u pravilu, spadaju ostaviteljevi ascedenti i
descedenti bez ograničenja, te kolaterali na zakonom uređeni
način.

Jedno od temeljnih načela nasljednopravnog sustava je načelo
ravnopravnosti. Prema navedenom načelu, kod nasljeđivanja,
pravni subjekti su ravnopravni, odnosno pri stjecanju prava na
zakonsko nasljeđivanje, kod nasljednika, pa tako i kod descedenata,
ne pravi se razlika po spolu, bračnom statusu, profesiji,
pa čak niti po državljanstvu u slučajevima
kada stranci stječu nasljedno pravo po normama nasljednog
prava.

Da bi određena osoba mogla nasljeđivati ostavitelja kao
njegov krvni srodnik, to srodstvo treba biti izvjesno. U pogledu
izvanbračnog materinstva to nije posebno potrebno uslijed
načela *mater semper certa est.*  Međutim, za
nasljeđivanje među izvanbračnim srodnicima potrebno
je da izvanbračno očinstvo bude na propisani način
utvrđeno.

Načelno, prema odredbama Zakona o nasljeđivanju, glede
stjecanja nasljednog prava izvanbračna djeca izjednačena
su s bračnom djecom. Međutim, prema članku 23.
Zakona o nasljeđivanju postoji odstupanje od potpune ravnopravnosti
izvanbračnih i bračnih descedenata, iako je krvno
srodstvo kao relevantna činjenica između oca i izvanbračne
djece utvrđena. Prema navedenoj odredbi Zakona izvanbračno
dijete nije ovlašteno naslijediti srodnike svoga oca na temelju
same činjenice krvnog srodstva, koja inače ovlašćuje
na zakonsko nasljeđivanje. Tu je zakonodavac kao pretpostavke
nasljeđivanja propisao i dodatne uvjete, a ti su da otac izvanbračnog
djeteta to dijete prizna, bilo izričito, bilo konkludentnim
radnjama.

Ustav Republike Hrvatske ne sadrži izričitu odredbu
kojom bi bilo utvrđeno da djeca rođena izvan braka imaju
ista prava kao i djeca rođena u braku. Međutim, člankom
3. Ustava jednakost je utvrđena kao jedna od najviših
vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske. Razrađujući
načelo jednakosti iz članka 3. Ustava, ustavotvorac
je člankom 14. stavkom 1. Ustava utvrdio da svaki čovjek
i građanin u Republici Hrvatskoj ima sva prava i slobode neovisno,
između ostalog, i od rođenja. Ujedno, člankom 48.
stavkom 4. Ustava propisano je ustavno jamstvo prava nasljeđivanja.

Propisivanjem dodatnih uvjeta za stjecanje nasljednog prava na
ostavini očevih srodnika descedentima rođenim izvan
braka, bitno je otežano ostvarivanje njihovog nasljednog
prava, te su oni faktički stavljeni u neravnopravan položaj
u odnosu na djecu rođenu u braku.

Ustavnopravno stajalište ovog Suda je da su zakonskim uređenjem
članka 23. Zakona o nasljeđivanju, izvanbračni
descedenti pravno i faktično stavljeni u neravnopravni
položaj s onima rođenim u braku ili onima koji su pozakonjeni.
Činjenica rođenja djeteta izvan braka sama po sebi
ne može biti razlogom za dovođenje izvanbračne
djece u neravnopravni položaj pri zakonskom nasljeđivanju.
Stjecanje prava na nasljeđivanje na temelju zakona, glede
imovine očevih srodnika, a po utvrđenju činjenice
krvnog srodstva, ne može se dodatno činiti ovisnom
i o transparentnosti odnosa između oca i izvanbračne
djece. Propisivanjem posebnih i dodatnih uvjeta za stjecanje zakonskog
nasljednog prava izvanbračnih descedenata na ostavinu očevih
srodnika, zakonodavac je mogućnost ostvarenja nasljednog
prava izvanbračne djece bitno otežao, na način
da je dovedeno u pitanje i samo ostvarivanje zakonom utvrđenog
prava na nasljeđivanje. Činjenica rođenja izvan
braka, a po utvrđenju postojanja činjenice krvnog srodstva,
nije dovoljan razlog za propisivanje dodatnih uvjeta za stjecanje
nasljednog prava izvanbračne djece na ostavini očevih
srodnika. Rođenje djeteta u braku, ili njegovo pozakonjenje,
ne smije biti činjenica koja dovodi navedene u povoljniji
položaj pri stjecanju prava na nasljeđivanje na temelju
zakona glede imovine očevih krvnih srodnika, pogotovo ne
u slučajevima kada je krvno srodstvo temeljna i jedina
činjenica o kojoj ovisi zakonsko pravo na nasljeđivanje.

Zakonsko nasljedno pravo krvnih srodnika rođenih izvan braka
ne smije biti ovisno o posebnom izričitom ili konkludentnom
priznanju očinstva određene osobe. Propisivanjem dodatnih
uvjeta descedenti rođeni izvan braka, faktički su stavljeni
u neravnopravan položaj u odnosu na one rođene u braku,
što je u suprotnosti i s načelom ravnopravnosti pri
nasljeđivanju, kao jednim od osnovnih načela nasljednopravnog
sustava zajamčenog člankom 48. stavkom 4. Ustava.

Čineći stjecanje nasljednog prava izvanbračne
djece na ostavinu očevih krvnih srodnika dodatno ovisnim
i o transparentnosti odnosa između oca i njegove izvanbračne
djece, odredbama članka 23. stavka 3. i stavka 4. Zakona
o nasljeđivanju, zakonodavac je povrijedio ustavno načelo
jednakosti sadržano u članku 3. i članku 14.
stavku 1. Ustava. Stavljajući u neravnopravan položaj
izvanbračnu djecu pri nasljeđivanju, u konkretnom slučaju,
osporavane odredbe nisu u suglasju niti s odredbama članka
48. stavka 4. Ustava, kojim se jamči pravo na nasljeđivanje.
Također, postojanje nesuglasja osporavanih odredaba s člankom
3., člankom 14. stavkom 1. i člankom 48. stavkom
4. Ustava, u suprotnosti je s ustavnim načelom sadržanim
u članku 5. stavku 1. Ustava, kojim se utvrđuje da
u Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u suglasnosti s Ustavom.

Tijekom ustavnosudskog postupka, a s obzirom na sadržaj ustavnih
odredba iz članka 5. stavka 2. i članka 14. stavka
2. Ustava, nije utvrđeno da bi osporavana odredba Zakona bila
u nesuglasju i s tim ustavnim odredbama.

Slijedom utvrđenja kako odredbe članka 23. stavka 3.
i stavka 4. Zakona o nasljeđivanju nisu u suglasnosti s odredbama
članka 3., članka 5. stavka 1., članka 14.
stavka 1. i članka 48. stavka 4. Ustava, na temelju članka
53. stavka 1. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

III.

*Prijedlog za pokretanje postupka ocjene suglasnosti s Ustavom
članka 25. Zakona o nasljeđivanju nije osnovan.*

4. Odredbom članka 25. Zakona uređeno je zakonsko nasljeđivanje
na temelju činjenice posvojenja, odnosno građanskog
srodstva kao osnove za nasljeđivanje.

Posvojenje je pravni institut kojim se uspostavlja odnos između
tuđeg djeteta - posvojčeta, i punoljetne osobe - posvojitelja.
Pod posvojenjem se podrazumijeva pravni postupak uspostavljanja
trajnog roditeljskog ili srodničkog odnosa u situacijama
kada između posvojčeta i posvojitelja ne postoji biološka
sveza.

Točan je navod podnositelja da je u pravnom poretku Republike
Hrvatske na snazi Zakon o nasljeđivanju koji ne poznaje *adoptio
plena,* odnosno potpuno posvojenje pri kojem između posvojitelja
i njegovih krvnih srodnika s jedne strane i posvojčeta
i njegovih potomaka s druge strane nastaje odnos srodstva i sva
prava i dužnosti koja postoje kao i između krvnih srodnika,
dok istovremeno prestaju sva prava i obveze između posvojčeta
i njegovih preostalih krvnih srodnika.

Zakonom o nasljeđivanju uređeno je pitanje zakonskog nasljeđivanja
samo za slučaj roditeljskog posvojenja. Roditeljskim ili
nepotpunim posvojenjem ne prekida se sveza između posvojčeta
i njegovih potomaka s njegovim krvnim srodnicima, dok se u ograničenom
opsegu uspostavlja građanska sveza između posvojčeta
i njegove nove obitelji. Roditeljskim posvojenjem, glede zakonskog
prava na nasljeđivanje, nastaje mogućnost za posvojče
i njegove potomke nasljediti posvojitelja uz zakonom propisane
uvjete. Uređujući zakonsko pravo nasljeđivanja kod
roditeljskog posvojenja Zakon o nasljeđivanju odstupio je
od načela uzajamnosti pri nasljeđivanju, jer je institut
posvojenja ustanovljen u korist posvojčeta. Time se izbjegava
mogućnost da se institut posvojenja zlorabi radi imovinskih
interesa posvojitelja.

Tada važeći Zakon o braku i porodičnim odnosima
(»Narodne novine«, broj 11/78, 45/89 i 59/90), kao i
Obiteljski zakon (»Narodne novine«, broj 162/98) koji
je na snazi u Republici Hrvatskoj, uveli su u pravni poredak srodničko
posvojenje ili posvojenje s potpunim učinkom. Srodničkim
posvojenjem nastaje između posvojitelja i njegovih srodnika
s jedne strane, te posvojčeta i njegovih potomaka s druge
strane, neraskidiv odnos srodstva i sva prava i dužnosti
koja iz toga proizlaze.

Iz navedenog proizlazi da je u materiji nasljednog zakonodavstva
Republike Hrvatske, glede međusobnih prava i obveza osoba
pri zakonskom nasljeđivanju, a u slučaju postojanja
činjenice građanskog srodstva s potpunim učinkom,
nastala pravna praznina.

Predmetnu pravnu prazninu moguće je otkloniti primjenom
odredbe članka 142. Obiteljskog zakona kao lex specialisa,
te odgovarajuće primjene odredaba Zakona o nasljeđivanju,
kojima se uređuje zakonsko nasljedno pravo krvnih srodnika.

Međutim, postojanje pravne praznine glede uređenja zakonskog
nasljeđivanja pri adoptio plena, a s obzirom na činjenicu
da Zakon o nasljeđivanju uređuje samo pitanje zakonskog
nasljednog prava za slučaj roditeljskog posvojenja, samo
po sebi ne čini osporavanu odredbu članka 25. Zakona
nesuglasnom s Ustavom. Tijekom ustavnosudskog postupka nije utvrđeno
da bi osporavane odredbe članka 25. Zakona o nasljeđivanju,
kojim se propisuju posebni uvjeti za nastanak zakonskog prava
za nasljeđivanje za slučajeve kod kojih se u ograničenom
opsegu uspostavlja građanska sveza između posvojčeta
i njegove nove obitelji, bile u nesuglasju s odredbama članka
14. i članka 48. stavka 4. Ustava. Tim više što
u navedenim slučajevima ne prestaje sustav međusobnih
prava i obveza između posvojčeta i njegove biološke
obitelji.

Ovdje treba još istaknuti da prema odredbi članka
125. stavka 1. alineje 1. Ustava, Ustavni sud odlučuje
o suglasnosti zakona s Ustavom. Prema navedenoj odredbi Sud nije
nadležan uklanjati pravne praznine u pravnom sustavu Republike
Hrvatske, niti je nadležan ocjenjivati suglasnost propisa
iste pravne snage.

Slijedom svega iznijetoga, a utvrdivši kako osporavane odredbe
članka 25. nisu u nesuglasju s odredbama članka
14. i članka 48. stavka 4. Ustava, na temelju članka
41. stavka 1. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci.

Broj: U-I-11/1993
U-I-904/1995
Zagreb, 24. svibnja 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

Odluka, NN 56/2000-1252