## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-282/2008 od 2. lipnja 2010.

### NN 82/2010 (1.7.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-282/2008 od 2. lipnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2359

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo H. P., kojeg zastupa Lj. P. V., odvjetnik Odvjetničkog društva R. i V. iz Z., na sjednici održanoj 2. lipnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-452/07-6 od 20. studenoga 2007., kojom je odbijena žalba podnositelja (kao jednog od okrivljenika u kaznenom predmetu) protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: VII K-US-22/06 od 18. prosinca 2006. godine.

Tom presudom Županijskog suda u Zagrebu u cijelosti je, na temelju članka 411. stavka 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP), ostavljena na snazi presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: K-US-18/04 od 25. veljače 2005., potvrđena presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-796/05 od 28. ožujka 2006., u dijelu koji se odnosi na podnositelja ustavne tužbe.

1.1. Presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: VII K-US-18/04 od 25. veljače 2005., podnositelj (X-okrivljeni) je u odsutnosti proglašen krivim što je, zajedno sa I, II, III, IV, V i VI-okrivljenim, »drugom na opisan način (točkom 2. izreke presude opisano je djelo kojim je podnositelj lišio slobode mlt. T. Z. – op. Ustavnog suda) oduzeli slobodu kretanja i protupravno ga držali zatvorenim s ciljem da nekog drugog prisile da što učini, a djelo je počinjeno prema maloljetnoj osobi i radi ostvarenja cilja otmice prijetilo se da će se taoca usmrtiti i teško tjelesno ozlijediti (...), – pa su time počinili (...) X okrivljeni djelom opisanim pod točkom 2) kazneno djelo protiv slobode i prava čovjeka i građanina – otmicom – opisano po čl. 125 st. 1 i 2 KZ-a, a kažnjivo po čl. 125 st. 2 KZ-a.«.

Podnositelj ustavne tužbe je presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: VII K-US-18/04 od 25. veljače 2005. osuđen na kaznu zatvora u trajanju od 6 (šest) godina. Na temelju članka 122. stavka 1. ZKP-a, podnositelj je dužan sudu na ime troškova kaznenog postupka platiti paušalni iznos od 5.000 kn.

1.2. Presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: VII K-US-22/06 od 18. prosinca 2006., na temelju članka 63. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01. i 105/04.), u vezi s člankom 418. stavkom 3. ZKP-a, podnositelju je u kaznu zatvora uračunato vrijeme provedeno u pritvoru i na izdržavanju kazne od 1. rujna 2005. pa nadalje.

2. Podnositelj osporava presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-452/07-6 od 20. studenoga 2007. i presudu Županijskog suda u Zagrebu broj: VII K-US-22/06 od 18. prosinca 2006., smatrajući da mu je »uskraćeno pravo na pravično suđenje pred nadležnim sudom ustanovljenim Zakonom. (...) pri čemu posebno [ističe] da pojam pravičnog suđenja u sebi sadržava i pojam nepristranog suđenja temeljenog isključivo na zakonito utvrđenim činjenicama«.

Obrazlažući navode ustavne tužbe, podnositelj iznosi:

»U kaznenom postupku protiv H. P. nepristranost suđenja (Suda) bila je ne samo narušena već je nije ni bilo. (...)

Neoboriva je činjenica da je postupkom predsjedao sudac koji od početka siječnja 2005. godine, temeljem čl. 36. stav 2. ZKP-a, nije smio obavljati sudačku dužnost u ovoj kaznenoj stvari.

Naime, početkom veljače 2005. godine H. P. upoznat je sa sadržajem non papera britanske obavještajne službe koji je dostavljen Protuobavještajnoj agenciji MUP-a RH i koja je po tom dokumentu na Županijskom sudu u Zagrebu vršila određene provjere i o tom dokumentu sastavila izvješće.

Ovdje valja napomenuti i činjenicu da je sredinom veljače 2005. godine na Županijskom sudu u Zagrebu postojanje tog dokumenta (kao i vršenje provjera) predstavljalo poznatu činjenicu (uostalom predsjednik Vijeća se putem medija žalio na činjenicu što od strane sudbene vlasti nije zaštićen od takvih navoda).

U tom dokumentu navedeno je da bi dva suca Županijskog suda u Zagrebu, među njima i predsjednik Vijeća u kaznenoj stvari koja je predmet ove tužbe, bila potplaćena od strane okr. H. P. te je zatraženo od djelatnika POA-e da ispitaju takav navod, izvrše kazneno procesuiranje tih sudaca (doslovno se navodi – suce koje plaća H. P. treba i same procesuirati u svrhu zastrašivanja) te da se naprave potrebni koraci kako bi u ovom kaznenom predmetu bila donesena osuđujuća presuda, kojom bi se okr. H. P. prisililo na suradnju u cilju otkrivanja generala A. G. (navodi se – jednom kada je slučaj zasnovan/oblikovan, tada treba sklopiti dogovor o pomaganju u slučaju G.).

Nadalje, u popisu provedenih mjera navodi se da je po takvoj dojavi postupljeno te da je POA izvršila potrebne provjere navodeći u svom izvješću da se, za sada, raspolaže isključivo neprovjerenim indicijama koje dosadašnjim sigurnosnim provjerama nisu potvrđene, međutim, i dalje je u tijeku sagledavanje aktivnosti navedenih osoba.

Smatram da takva situacija, u kojoj je ovaj postupak priveden kraju, dovodi u pitanje slobodnu volju predsjednika Vijeća pri odlučivanju u ovoj stvari. Naime, predsjednik Vijeća se tijekom siječnja i veljače 2005. godine nalazio pod ‘sigurnosnim djelovanjem’ POA-e (upravo radi rada u ovom kaznenom postupku i sumnje da je potplaćen od strane okr. H. P.) što nikom zainteresiranom nije predstavljalo tajnu.

Dakle, doista postoje okolnosti pod kojima nitko, a ne samo predsjednik ovog Vijeća, ne bi na zakonit i nepristran način priveo kraju ovaj postupak. (...)

Također je činjenica da je tijekom kaznenog postupka koji je predmet ove tužbe došlo do grube manipulacije dokazima koji idu u prilog obrani okr. H. P., čime je povrijeđeno njegovo ustavno pravo na pravično suđenje u formalnom i materijalnom smislu.

Naime, u dokaznom postupku preslušani su razgovori koje je V. Z. sa svojih telefonskih priključaka vodio tijekom trajanja otmice mldb. T. Z. Predmetni razgovori snimljeni su temeljem naloga Županijskog suda u Zagrebu, međutim, među materijalima dostavljenim od policije nedostajali su jedino razgovori V. Z. sa H. P.

Na traženje Suda PU zagrebačka odgovorila je da upravo ti razgovori nisu snimljeni uslijed tehničkih poteškoća.«.

Podnositelj predlaže Ustavnom sudu da ukine presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-452/07-6 od 20. studenoga 2007. i presudu Županijskog suda u Zagrebu broj: VII K-US-22/06 od 18. prosinca 2006. godine.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) glasi:

Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti... kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.... (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

4. Podnositelj osporava presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž-452/07-6 od 20. studenoga 2007. i Županijskog suda u Zagrebu broj: VII K-US-22/06 od 18. prosinca 2006. zbog navodne povrede ustavnog prava na pravično suđenje pred nepristranim sudom, propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

5. U ocjeni podnositeljevih navoda s aspekta članka 29. stavka 1. Ustava, Ustavni sud je morao razmotriti dva pitanja: A) je li od početka siječnja 2005., glavnom raspravom predsjedavao sudac koji je na temelju članka 36. stavka 2. ZKP-a trebao biti otklonjen od suđenja u ovoj kaznenoj stvari te B) je li tijekom kaznenog postupka »došlo do grube manipulacije dokazima koji idu u prilog obrani« podnositelja čime bi bilo povrijeđeno njegovo ustavno pravo na pravično suđenje.

A) Je li u prvostupanjskom postupku predsjednik raspravnog vijeća trebao biti otklonjen od suđenja?

6. Ustavni sud podsjeća da je na temelju stabilne i ustaljene ustavnosudske prakse sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen na postupovna jamstva pravičnog suđenja te da se navodi o eventualnim povredama toga prava ispituju tako da se postupci pred sudovima sagledavaju kao jedinstvena cjelina i potom ocjenjuju jesu li bili vođeni na način koji je podnositelju trebao osigurati pravično suđenje.

Sastavni dio prava na pravično suđenje jest pravo na suđenje pred zakonom ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom. Nepristranost suda podrazumijeva da sud i njegov sastav jamče dovoljno sigurnosti kojom isključuju svaku opravdanu sumnju u nepristranost suda. Sudovi upravo time što nastupaju kao nepristrani, pridonose povjerenju javnosti koje je nužno u demokratskom društvu (presuda Europskog suda za ljudska prava /u daljnjem tekstu: Europski sud/ od 15. srpnja 2005., u predmetu Mežnarić protiv Hrvatske, § 27).

Podnositelj ustavne tužbe »dovodi u pitanje slobodnu volju predsjednika Vijeća pri odlučivanju u ovoj stvari«, zbog razloga reproduciranih u točki 2. obrazloženja ove odluke.

Postojanje nepristranosti suca u kaznenom postupku se ne utvrđuje, već se za njegovo isključenje (članak 36. stavak 1. ZKP-a) ili otklon (članak 36. stavak 2. ZKP-a), mora utvrditi postojanje okolnosti koje upućuju na pristranost (presuda Europskog suda u predmetu Kyprianou protiv Cipra od 15. prosinca 2005., § 122).

Postojanje tih okolnosti utvrđuje se prema subjektivnom testu, pri čemu se mora uzeti u obzir osobno uvjerenje i ponašanje konkretnog suca koje ukazuju na to je li sudac imao osobne predrasude (engl. »personal bias«) prema stranci u konkretnom postupku; presuda Europskog suda u predmetu Hauschildt protiv Danske od 24. svibnja 1989., § 47) te prema objektivnom testu, pri čemu se utvrđuje postoje li objektivno provjerljive činjenice koje opravdavaju bojazan pristranosti (tzv. negativni pokazatelji »pojavne slike nepristranosti«, presuda Europskog suda u predmetu Sramek protiv Austrije od 22. listopada 1984., § 42). U njihovom utvrđenju, mišljenje je stranke u postupku koja sumnja da je bila žrtvom sučeve pristranosti »važno, ali ne i odlučno«; odlučno je pitanje može li se ta sumnja objektivno opravdati (engl. »objectively justify«, presuda Europskog suda u predmetu Hauschildt protiv Danske od 24. svibnja 1989., § 48). Ako je to moguće, postoji legitimna sumnja u sučevu nepristranost i on mora biti otklonjen od suđenja u konkretnom predmetu, bez obzira na postupovni stadij u kojem je to ustanovljeno.

Podnositelj u ustavnoj tužbi, uz poziv na članak 36. stavak 2. ZKP-a o otklonu suca »ako se navedu i dokažu okolnosti koje izazivaju sumnju u njegovu nepristranost«, ukazuje »da je postupkom predsjedao sudac koji od početka siječnja 2005. godine, temeljem čl. 36. stav 2. ZKP-a, nije smio obavljati sudačku dužnost u ovoj kaznenoj stvari«. To obrazlaže (usp. toč. 2. obrazloženja ove odluke) time što bi se predsjednik prvostupanjskog vijeća, zajedno s još jednim sucem Županijskog suda u Zagrebu, »tijekom siječnja i veljače 2005. godine nalazio pod ‘sigurnosnim djelovanjem’ POA-e (upravo radi rada u ovom kaznenom postupku i sumnje da je potplaćen od strane okr. H. P.) što nikom zainteresiranom nije predstavljalo tajnu« te da je POA sugerirala kako treba izvršiti »kazneno procesuiranje tih sudaca koje plaća H. P.« kako bi ih se zastrašilo i kako bi osudili podnositelja jer bi ga se tako »prisililo na suradnju u cilju otkrivanja generala A. G.«.

Uvidom u spis prvostupanjskog i drugostupanjskog suda Ustavni sud je utvrdio da su podnositelju činjenice koje je u ustavnoj tužbi predstavio kao objektivne činjenice pristranosti predsjednika raspravnog vijeća bile poznate najkasnije do 30. lipnja 2005., dana podnošenja podnositeljeve žalbe na presudu broj: K-US-18/04 (u tom postupku podnositelju se sudilo u odsutnosti, a Republici Hrvatskoj je izručen 22. kolovoza 2006.). Međutim, podnositelj nije u žalbi protiv prvostupanjske presude svoja saznanja istaknuo kao razlog pobijanja prvostupanjske presude.

U postupku broj: K-US-22/06, koji se vodio po podnositeljevom prijedlogu za obnovu postupka, i u kojem je potom proveden jedinstveni kazneni postupak, glavne rasprave održane su 29. rujna, 5., 6., 19. i 20. listopada, 6., 8., 9., 10. i 27. studenoga, te 11., 14. i 15. prosinca 2006. godine. Međutim, podnositelj nije u tom razdoblju zatražio otklon predsjednika vijeća niti je u žalbi protiv (nove) prvostupanjske presude navedena saznanja istaknuo kao razlog pobijanja te prvostupanjske presude.

Ustavni sud upozorava da u slučaju u kojem svoje prigovore iz ustavne tužbe u pogledu povreda ustavnih jamstava osobnih prava – pa tako i onih iz članka 29. Ustava – podnositelj nije iznio niti na glavnoj raspravi pred prvostupanjskim sudom niti u žalbi na presudu nego po prvi put u ustavnoj tužbi, takvim propustima on bitno umanjuje mogućnost redovnih sudova da reagiraju na povredu zakona (odluka Ustavnog suda broj: U-III-857/2008 od 1. listopada 2008., »Narodne novine« broj 123/08.). No, unatoč tome, Ustavni sud podnositeljevu ustavnu tužbu u tom dijelu nije odbacio kao nedopuštenu jer propust takvog prigovora ne smije umanjiti jamstvo na suđenje pred nepristranim sucem koje proizlazi iz odredbi članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije (presuda Europskog suda u predmetu Belilos protiv Švicarske od 29. travnja 1988., § 42-44). Osim toga, Ustavni sud je morao razmotriti i ostale iznesene razloge podnositelja koji se odnose na drugo postavljeno pitanje (usp. toč. 5. obrazloženja ove odluke).

U ocjeni podnositeljeve tvrdnje da bi se predsjednik prvostupanjskog vijeća, zajedno s još jednim sucem Županijskog suda u Zagrebu, tijekom glavne rasprave nalazio pod »sigurnosnim djelovanjem« POA-e što bi utjecalo na njihovu nepristranost, Ustavni sud ukazuje na spomenuto stajalište Europskog suda po kojem je mišljenje stranke koja traži otklon suca »važno ali ne i odlučno« te da se mora dokazati kako je sumnja u sučevu nepristranost »objektivno opravdana«. Međutim, osim spekulativnog ukazivanja na »situaciju« u kojoj je sredinom veljače 2005. godine na Županijskom sudu u Zagrebu postojao stanoviti »non-paper britanske obavještajne službe kao i vršenje provjera« koje bi implicirale suce članove vijeća, podnositelj u ustavnoj tužbi nije iznio činjenice koje bi objektivno pokazale funkcionalnu vezu između »provjera« dotičnih članova raspravnog vijeća i njihove pristranosti. Stoga nije dokazao postojanje takve veze koja bi dokinula povjerenje koje sudovi u demokratskom društvu moraju stvarati u očima javnosti i očima stranaka u kaznenom postupku (presuda Europskog suda u predmetu Fey protiv Austrije od 24. veljače 1993., § 42). Uslijed toga Ustavni sud ocjenjuje podnositeljev prigovor pristranosti sudaca članova raspravnog vijeća neosnovanim.

B) Je li tijekom kaznenog postupka »došlo do grube manipulacije dokazima koji idu u prilog obrani« podnositelja čime bi bilo povrijeđeno njegovo ustavno pravo na pravično suđenje?

Podnositelj tvrdi da su tijela kaznenog progona »grubo manipulirala« dokazima koji su išli u korist njegove obrane, čime bi spriječila sud da u savjesnoj ocjeni svih dokaza – onih koji mu idu na štetu i onih koji mu idu u korist (članak 351. stavak 2. ZKP) – donese oslobađajuću presudu. Takvu štetnu manipulaciju vidi u tome da su među razgovorima, snimljenim tijekom posebnih izvidnih mjera, i čiji su »izlisti« poslužili za donošenje osuđujuće presude, nedostajali razgovori koje je podnositelj vodio sa svjedokom V. Z. Odgovor PU zagrebačke – na traženje raspravnog suda da mu se dostave snimke tih razgovora – da oni »nisu snimljeni uslijed tehničkih poteškoća«, podnositelj smatra fiktivnim opravdanjem, uslijed kojeg je na suđenju ostao bez važnog dokaza svoje nedužnosti.

U prvostupanjskoj presudi Županijski sud u Zagrebu osvrnuo se na ovu tvrdnju podnositelja te u obrazloženju (str. 12-13) istaknuo:

»... U prijedlogu za izvođenje dokaza branitelj je naveo kako razgovori između VI okrivljenog H. P. i V. Z. nisu snimljeni radi manipulacije nepoznate osobe odnosno operatera u MUP-u.

Da tome nije tako, utvrđeno je iz dopisa MUP-a, a iz kojeg proizlazi da su sudu dostavljeni zapisi svih nadziranih telefonskih razgovora i kojima je otklonjena svaka mogućnost manipulacije zabilježenim zapisima ostvarenih telefonskih razgovora. Obrana niti na koji način nije argumentirala sumnju u zakonitost postupanja Ministarstva unutarnjih poslova RH osim na deklaratornoj i spekulativnoj razini.

Radi se dakle, o činjenici koja je već utvrđena, pa je prijedlog obrane odbijen kao nevažan.

Slijedom prethodno iznesenog, a po prirodi stvari, odbijen je i prijedlog branitelja da se iz spisa izdvoji dopis MUP-a (list 2231) gdje se upravo otklanja svaka nezakonitost u postupanju MUP-a. Radi se naime, o očitovanju MUP-a danom na zahtjev suda, a po prijedlogu samog branitelja VI. okrivljenika. Iz intonacije i smisla takvog prijedloga branitelja VI. okrivljenika proizlazi da bi jedini odgovor koji bi zadovoljio branitelja VI. okrivljenika bilo očitovanje Ministarstva unutarnjih poslova da su počinjene nezakonitosti u provođenju mjere iz čl. 180. ZKP. Kako takve nezakonitosti nisu utvrđene branitelj je zatražio izdvajanje iz spisa citiranog dopisa MUP-a kao nezakonitog dokaza. Sud je navedeno očitovanje zatražio bez prethodnog prejudiciranja odgovora Ministarstva unutarnjih poslova, a tijekom dokaznog postupka sam VI. okrivljenik se jasno odredio da je V. Z. prepričao sve razgovore koji su između njih dvojice vođeni, osim jednog detalja o kome će biti govora u daljnjem tijeku obrazloženja presude«.

Odlučujući o žalbi podnositelja, Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao drugostupanjski sud, u svojoj se presudi od 20. studenoga 2007. iscrpno u obrazloženju osvrnuo na podnositeljeve tvrdnje o možebitnoj manipulaciji sa »spornim« izlistima telefonskih razgovora. Vrhovni sud utvrdio je:

»... Suprotno tvrdnjama u žalbi optuženika H. P., sud prvog stupnja je sve dokaze analizirao i ocijenio u njihovoj međusobnoj povezanosti, bez imalo selektivnosti, kako se to netočno navodi u žalbi, pa je na taj način vrlo pažljivo, iskaz optuženika S. J. uspoređivao s izlistom telefonskih odlaznih i dolaznih poziva, čime je potvrđena puna vjerodostojnost navoda ovog optuženika. Naime, navod optuženika S. J. kako mu je optuženik I. M. prenio, da je prilikom planiranja otmice optuženik H. P. rekao, kako će oštećenik najprije njega nazvati kada mu bude otet sin, u potpunom je suglasju s vremenom poziva V. Z. zabilježenom u popisu odlaznih i dolaznih telefonskih poziva i iskazom svjedoka V. Z. Pritom je tvrdnja u žalbi optuženika H. P., kojom on otklanja svoju odgovornost na način, što navodi, kako nije samo on mogao znati da će se V. Z. prvo njemu obratiti, već su to mogli znati i optuženik I. M. i svjedok N. P. točna, no u suprotnosti s iskazima ove dvojice, budući da oni žele nametnuti uvjerenje, kako upravo o otmici maloljetnog sina V. Z., optuženik H. P. nije smio ništa znati, jer je to trebala po njihovoj tvrdnji, biti strogo čuvana tajna, za koju nikako nije smio saznati optuženik H. P.

Nadalje, sud prvog stupnja pravilno nalazi potkrjepu iskaza optuženika S. J. o slijedećem pozivu optuženika H. P., čiji sadržaj mu prenosi optuženik I. M. u izlistu telefonskih poziva, jer se vrijeme registriranog razgovora podudara u potpunosti s vremenom o kojem govori optuženik S. J. (24. veljače 2004. u 10.47 sati). Valja ponovno istaknuti, da je taj razgovor obavljen dan nakon otmice, nakon što je oteti maloljetnik smješten na za to predviđeno mjesto i kada je već zatražena otkupnina, čime su također sasvim opovrgnuti iskazi optuženika I. M. i svjedoka N. P. o navodnom učvršćivanju volje optuženika S. J., da krene u počinjenje kaznenog djela otmice korištenjem autoriteta imena H. P., jer je nedvojbeno da su upravo volja i nalog ovog optuženika bili već izvršeni, ali su bile potrebne njegove daljnje upute, jer je bio na izvoru informacija i jedini mogao imati kontrolu nad cjelokupnom operacijom.

Pritom je u žalbi optuženika H. P., sasvim promašeno isticanje broja telefonskih komunikacija koje je imao za vrijeme od 23. do 27. veljače 2004. (253), u odnosu na po tri poziva optuženiku I. M. i svjedoku N. P., jer ta tvrdnja nije ni u kakvoj vezi sa sadržajem njihovih razgovora, koji je na temelju provedenih dokaza utvrđen. Osim toga, sasvim je irelevantno, na koji način je optuženik H. P. provodio vrijeme, sa kime je još komunicirao i sretao se kritičnih dana, već je bitno da je po prethodnom dogovoru, otputovao u inozemstvo neposredno prije otmice, kako bi si osigurao alibi i da bi po planu, zasnovanom na činjenici da je bio u izuzetno dobrim prijateljskim odnosima s V. Z., osigurao da bude na izvoru informacija i na taj način imao punu kontrolu u koordinaciji nad počinjenjem otmice, njenim uspješnim dovršenjem i ostvarenjem njene svrhe.

Nasuprot tvrdnjama u žalbi optuženika H. P., sud prvog stupnja, pažljivo analizirajući vrijeme telefonskih komunikacija između ovog optuženika i optuženika I. M., te svjedoka N. P., S. Š. i P. L., valjano je utvrdio da je optuženik H. P. od svog sina, kojeg je isključivo zbog prikupljanja informacija na licu mjesta poslao u H. banku, saznao da je o svemu obaviještena policija, jer je njihova komunikacija potvrđena i iskazom svjedoka P. L., te činjenicom da su se tamo i nalazili policijski djelatnici, što je po svemu sudeći, svima prisutnima bilo jasno, unatoč tome što su bili u civilnoj odjeći i nastojali da se to ne zamijeti. Kada se s ovim dokazima poveže iskaz optuženika S. J., da je optuženik H. P. o tome obavijestio telefonom optuženika I. M., onda nema dvojbe da je za završetak akcije, zbog obavještavanja policije prije nego što je dobivena cjelokupna otkupnina, dao odobrenje optuženik H. P. i to upravo glavnom operativcu, optuženiku I. M.«.

Stoga Ustavni sud ocjenjuje da su prvostupanjski i drugostupanjski sud za svoju ocjenu izvedenih dokaza dali posve dostatno obrazloženje, utvrdivši da su dokazi pred prvostupanjskim sudom valjano izvedeni te da u činjeničnoj osnovici pobijanih presuda nema propusta u pogledu pravilnosti ili potpunosti utvrđenog činjeničnog stanja. Ti su sudovi dakle, postupili sukladno svojoj zakonskoj dužnosti da s jednakom pažnjom ispitaju i utvrde činjenice koje terete okrivljenika i koje mu idu u korist (članak 8. stavak 1. ZKP-a), pa se podnositeljeve tvrdnje o nekim njihovim propustima u tom smislu, koji bi povrijedili njegovo ustavno pravo na pravično suđenje, ne mogu prihvatiti.

7. Slijedom iznesenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

8. Odluka o objavi odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-282/2008
Zagreb, 2. lipnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 82/2010-2359