### NN 42/2016 (4.5.2016.), Presuda Upravnog suda u Splitu broj: 3UsI-4/15-15 od 29. ožujka 2016.

UPRAVNI SUD U SPLITU

1104

PRESUDA

Upravni sud u Splitu, po sucu Leandri Mojtić te Tanji Bubnjar-
-Skoko zapisničarki, u upravnom sporu tužitelja Andre Vlahušića iz Dubrovnika, Janjevska 1, protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, koju zastupa generalna opunomoćenica Marina Ljubić Karanović, u postupku prisilnog izvršenja, nakon održane usmene i javne rasprave zaključene 18. ožujka 2016., a objavljene 29. ožujka 2016.

presudio je

Odbija se tužbeni zahtjev kojim tužitelj traži poništenje Odluke Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-04/14-18 od 1. prosinca 2014., kao neosnovan.

Obrazloženje

Tužitelj je Visokom upravnom sudu RH u Zagrebu 11. prosinca 2014. podnio tužbu protiv tuženika HAKOM – Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, radi poništenja rješenja o prisilnom izvršenju klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-04/14-18 od l. prosinca 2014.

Visoki upravni sud RH u Zagrebu se svojim rješenjem poslovni broj UsII-108/14-2 od 17. prosinca 2014. oglasio nenadležnim za odlučivanje u predmetnoj upravnoj stvari, te je tužbu tužitelja ustupio Upravnom sudu u Splitu na daljnje nadležno postupanje a sve na temelju odredbe čl. 28. stav 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/14 i 143/12) u svezi s odredbom čl. 116. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08, 90/11, 133/12 i 80/13).

Predmetna tužba je kod ovog suda zaprimljena 9. siječnja 2015. te je zavedena pod poslovni broj 3 UsI-4/15.

Osporavanom odlukom tuženika klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-04/14-18 od 1. prosinca 2014. doneseno je rješenje o prisilnom izvršenju kojim je u točki 1. izreke utvrđeno da izvršenik – Grad Dubrovnik nije postupio po rješenju Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-07/13-01/63; urbroj: 376-04/14-9 od 12. ožujka 2014.

Točkom 2. izreke, odgovornoj osobi izvršenika, gradonačelniku Andri Vlahušiću iz Imotice, izriče se kazna u iznosu 50.000,00 kn (pedesettisuća kuna) i nalaže da istu plati u roku od 8 (osam) dana po primitku rješenja na račun državnog proračuna RepubIike Hrvatske: 10010051863000160; Model: HR68; Poziv na broj: 6092-01B; a dokaz o uplati da dostavi inspektoru elektroničkih komunikacija.

Točkom 3. izreke, izvršeniku se ponovno nalaže da odmah po primitku rješenja o izvršenju postupi po rješenju iz točke 1. ovog rješenja, na način da izvrši premještanje i zaštitu odnosno izgradnju nove elektroničke komunikacijske infrastrukture i druge povezane opreme u Dubrovniku, IIijina Glavica, prema tehničkom rješenju Hrvatskog Telekoma d.d. do zaključno 30. siječnja 2015.

Točkom 4. izreke, je riješeno da će se u slučaju nepostupanja prema naloženom u točki 2. rješenja o izvršenju, izvršiti prisilna naplata novčane kazne nad odgovornom osobom izvršenika.

Točkom 5. izreke je riješeno da će se u slučaju ne postupanja po naloženom u točki 3. rješenja o izvršenju, odgovornoj osobi izvršenika izreći nova novčana kazna u iznosu 50.000,00 kn (pedesettisuća kuna).

Protiv osporavanog rješenja o izvršenju tužitelj je pravodobno podnio tužbu osporavajući pravilnost i zakonitost osporavanog rješenja tuženog tijela, u bitnom navodeći da je rješenjem o prisilnom izvršenju tužitelju kao odgovornoj osobi pogrešno određena najveća dopuštena novčana kazna jer da je odredbom članka 120. st. 1. toč. 8. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/2008, 90/2011, 133/12, 80/2013, i 71/2014, dalje ZEK-a) iznos od 50.000,00 kn maksimalni iznos koji se može odrediti po jednom prekršaju, dok da se u točki 5 pobijanog rješenja određuje u slučaju neizvršenja, nova novčana kazna u također maksimalnom iznosu od 50.000,00 kn, a što da nije predviđeno ni dopušteno Zakonom. Tužitelj nadalje citira odredbu članka 112. ZEK-a navodeći da su istom odredbom jasno definirana ovlaštenja inspektora, da su točno određene ovlasti inspektora elektroničkih komunikacija, a u koje ovlasti, između ostalog spadaju i predlaganje Agenciji podnošenje optužnog prijedloga radi pokretanja prekršajnog postupka pred nadležnim sudom ili izdavanje prekršajnog naloga u skladu s odredbama Zakona i Prekršajnog zakona. Da iz navedenog jasno proizlazi da je inspektor elektroničkih komunikacija Eduard Briški prekoračio ovlasti kada je potpisao pobijano Rješenje o prisilnom izvršenju, kao i Rješenje Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije od 12. ožujka 2014. na koje se poziva u točki 1. Rješenja o prisilnom izvršenju, pa da je stoga isto nezakonito. Nadalje navodi da je HAKOM jedino po ravnatelju mogao potpisati u ovom slučaju samo optužni prijedlog ili da je pak inspektor mogao izdati prekršajni nalog, a što da je propustio učiniti. Stoga, da je Zakon o elektroničkim komunikacijama lex specialis u odnosu na sve ostale zakone na koje se inspektor elektroničkih komunikacija u osporavanom rješenju poziva pa da je stoga i dužan pridržavati se prvenstveno odredbi ovog zakona kao meritornog zakona u predmetnoj upravnoj stvari. Da iz svega navedenog proizlazi da inspektor u konkretnom slučaju nije mogao primijeniti članak 142. Zakona o općem upravnom jer da je to u koliziji s odredbama Zakona o elektroničkim komunikacijama, a koji zakon da je lex specialis. Tužitelj nadalje navodi da smatra da je u konkretnom slučaju pogrešno utvrđena odgovorna osoba obzirom da je unutarnjim ustrojstvom Grada Dubrovnika određeno da pročelnici nadležnih upravnih odjela odgovaraju za zakonitost svoga rada te da je i Ugovorom o izvođenju radova rekonstrukcije križanja »Ilijina glavica« u Dubrovniku zaključenim između Grada Dubrovnika i Poduzeća za ceste Split d.d. određeno člankom 15. da je za Grad Dubrovnik ovlašteni predstavnik upravo imenovan pročelnik nadležnog upravnog odjela Grada Dubrovnika za promet, stanogradnju i razvojne projekte te da je i Pravilnikom o unutarnjem redu gradske uprave određeno da pročelnik tog istog upravnog odjela odgovara za zakonitost rada navedenog upravnog odjela. Također navodi da su u osporavanom rješenju pogrešno navedeni tužiteljevi osobni podaci, da ni Agencija ni inspektor nikada nisu zatražili tužiteljevo očitovanje u konkretnom slučaju i predmetnoj upravnoj stvari, a kako bi tužitelj mogao pravovremeno reagirati i očitovati se navode, a što da je vidljivo iz dostavne naredbe osporavanog rješenja koje je dostavljeno nadležnom upravnom odjelu za stanogradnju i razvojne projekte na adresu Ćira Carića 3. Tužitelj je istovremeno s podnošenjem tužbe podnio i prijedlog za odgodnim učinkom Rješenja o prisilnom izvršenju do okončanja upravnog spora, a sve obzirom da mu je nezakonito određeno plaćanje iznosa od 50.000,00 kn, kao i mogući iznos od dodatnih 50.000,00 kn, čijim izvršenjem da bi se tužitelju nanijela teško naknadiva šteta.

Tuženo tijelo u svom odgovoru na tužbu od 1. travnja 2014. u cijelosti je osporilo navode tužbe i tužbenog zahtjeva, u bitnom navodeći kako se u smislu odredbe članka 139. stavka 4. Zakona o općem upravnom postupku, žalba protiv rješenja o izvršenju može uložiti samo na vrijeme, mjesto i način izvršenja te da nema odgodni učinak, a kako da tužitelj ne osporava rješenje o izvršenju niti iz jednog od navedenog razloga, da tuženik smatra kako je tužba nedopuštena. U odnosu na tužbene navode tužitelja kako inspektor nije imao ovlasti primijeniti odredbe ZUP-a, već da je bio u obvezi postupiti sukladno odredbi članka 112. stavka 7. ZEK-a prema kojoj odredbi da je mogao predložiti Agenciji podnošenje optužnog prijedloga radi pokretanja prekršajnog postupka ili izdati prekršajni nalog kojim može izreći novčane kazne i zaštitne mjere propisane odredbama zakona, tuženo tijelo je iste osporilo navodeći da je pogrešno shvaćanje tužitelja da bi inspektor u konkretnom slučaju bio dužan primijeniti prvenstveno odredbe ZEK-a kojima je regulirana prekršajna odgovornost, odnosno da isti nije bio ovlašten postupati temeljem odredaba ZUP-a. Nadalje je navelo da je za razliku od prekršajnih sankcija, upravnom mjerom u vidu novčane kazne propisanom ZUP-om cilj potaknuti izvršenika na ispunjenje naloženih obveza, a da je u konkretnom slučaju inspektor iskoristio upravnu mjeru predviđenu ZUP-om, a za što da je nesporno bio ovlašten kao osoba koja je donijela rješenje koje treba biti izvršeno. Nadalje, da je u članku 142. stavku 2. propisano da se novčana kazna kojom se pravna osoba prisiljava na izvršenje izriče odgovornoj osobi u pravnoj osobi pa da je stoga razvidno da je postupanje tuženika u cijelosti zakonito i opravdano.

Tuženo tijelo je osporilo kao paušalan tužbeni navod tužitelja kako je u konkretnom slučaju pogrešno utvrđena odgovorna osoba jer da je unutarnjim ustrojstvom Grada Dubrovnika određeno da pročelnici nadležnih upravnih odjela odgovaraju za zakonitost svoga rada, obzirom da tužitelj ne navodi osobu koja bi u tom slučaju bila odgovorna za neispunjenje naložene obveze te da je odgovornost gradonačelnika utvrđena Zakonom o lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi (»Narodne novine«, broj 129/05, 36 09., 150/11 i 144/12) iz čega da nesporno proizlazi da je upravo tužitelj odgovorna osoba.

U odnosu na tužbene navode tužitelja kako nije imao mogućnost očitovanja te pravovremene reakcije, tuženo tijelo je navelo da isti navodi nisu relevantni iz razloga što da je upravo gradonačelnik kao odgovorna osoba dužan organizirati funkcioniranje grada te ustrojiti službe na način da u svakom trenutku bude obaviješten o poslovima, posebice o važnijim zahvatima, a što da navedeni radovi svakako predstavljaju. Također je navelo da je u postupku koji je prethodio prisilnom izvršenju tužitelju u nekoliko navrata ostavljen rok za dobrovoljno ispunjenje naloženih obveza na koji se isti nije odazvao. Slijedom navedenog, da je inspektor elektroničkih komunikacija prilikom inspekcijskog nadzora poduzimao sve radnje koje se odnose na utvrđivanje okolnosti koje se bile važne za rješavanje predmetne upravne stvari te da je strankama omogućavao aktivno sudjelovanje u postupku, a sve kako bi se utvrdilo pravo stanje stvari radi donošenja pravilnog i zakonitog rješenja, poštujući pritom načelo materijalne istine sukladno članku 8. ZUP-a, radi čega da je osporavano rješenje zakonito i doneseno u okviru njegovih zakonskih nadležnosti. Stoga je predložilo da Sud temeljem članka 57. ZUS-a odbije tužbu kao neosnovanu, ujedno predlažući da sud odbije zahtjev tužitelja za odgodnim učinkom tužbe jer da tužitelj ničim nije dokazao u čemu bi se ogledala teško nadoknadiva šteta te da bi neizvršavanjem osporavanog rješenja trećoj strani nastala šteta zbog čega bi odgoda bila protivna javnom interesu.

Rješenjem ovog suda poslovni broj UsI-4/15-4 od 12. ožujka 2015. sud je odbio prijedlog tužitelja za određivanjem odgodnog učinka tužbe kao neosnovan pozivom na odredbu članka 65. st. 1. u svezi s čl. 26. st. 2. ZUS-a uz obrazloženje sadržano u bitnom da osim što je predložio da sud donese odluku o odgodi učinka tužbe nije učinio vjerojatnim da bi mu izvršenjem osporavanog rješenja, protiv kojeg je i podnio predmetnu tužbu, mogla nastati šteta koja bi se teško mogla popraviti, odnosno nije učinio vjerojatnim postojanje činjenica na kojima temelji prijedlog, to po ocjeni ovog suda u konkretnom slučaju nisu kumulativno ispunjene pretpostavke propisane odredbom članka 26. stavka 2. ZUS-a.

Na ročištu koje je pred ovim sudom održano 18. ožujka 2016. u odsutnosti uredno pozvanog tužitelja, koji je svoj izostanak opravdao, opunomoćenica tuženika je ustrajala u navodima sadržanim u odgovoru na tužbu ističući kako razlozi koje tužitelj navodi u tužbi se ne odnose na vrijeme, mjesto i način izvršenja slijedom čega da se primjenom odredbe čl. 139. Zakona o općem upravnom postupku i ne može pokrenuti upravni spor, a o čemu da je i Visoki upravni sud RH u Zagrebu zauzeo i izrazio pravno stajalište sadržano u svojoj odluci poslovni broj UsII-74/14-5 od 9. travnja 2015., a koji primjerak navedene odluke je neposredno priložila u sudski spis.

U odnosu na navode tužitelja kako inspektor nije bio ovlašten donijeti upravnu mjeru, opunomoćenica tuženika je istakla kako je člankom 112. stavkom 1. točkom 22. Zakona o elektroničkim komunikacijama propisano da inspektor može narediti poduzimanje i drugih mjera u skladu sa svrhom inspekcijskog nadzora te da je u navedenom slučaju svrha inspekcijskog nadzora upravo bila postupanje po rješenju kako bi se izbjegla daljnja šteta.

U odnosu na navode tužitelja o izostanku odgovornosti gradonačelnika opunomoćenica tuženika je u spis priložila Zapisnik o inspekcijskom pregledu od 25. studenoga 2014. koji je prethodio donošenju predmetnog rješenja, a u kojem je pročelnica Irena Kričković Labaš navela kako je odgovorna osoba za izvršenje upravo gradonačelnik te kako pretpostavlja da isti nije prenio ovlast na određenu osobu, a nakon navedenog, da tuženo tijelo od Grada Dubrovnika nije zaprimio drugačije informacije. Ujedno je navela da iz Statuta Grada Dubrovnika i to članka 41. proizlazi odgovornost gradonačelnika budući da je točkom 14. propisano da isti nadzire rad upravnih odjela i službi u samoupravnom djelokrugu i poslovima državne uprave te da je na temelju čl. 42. gradonačelnik odgovoran za ustavnost i zakonitost obavljanja poslova koji su u njegovu djelokrugu i za ustavnost i zakonitost akata upravnih tijela grada, dok da je čl. 57. propisano da upravna tijela za obavljanje poslova iz svojeg djelokruga odgovaraju gradonačelniku.

U odnosu na visinu kazne izrečene osporavanim rješenjem, opunomoćenica tuženika je istakla kako je prosječna godišnja plaća u RH utvrđena uvidom u podatke iz Državnog zavoda za statistiku i Hrvatskog zavoda za mirovinsko osiguranje te je ujedno preslik tablice prosječnih godišnjih plaća u RH priložila u spis. Slijedom navedenog, predložila je odbiti tužbeni zahtjev.

Sud je izveo dokaze pregledom i čitanjem isprava priloženih spisu, kao i dostavljenog spisa tuženog tijela te svih isprava koje su istome priložene te je zaključio raspravljanje u predmetnoj upravnoj stvari.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja, nakon provedenog postupka i održane usmene i javne rasprave, sud je utvrdio da tužbeni zahtjev tužitelja nije osnovan.

Predmet ovog upravnog spora je ocjena zakonitosti osporavanog rješenja o prisilnom izvršenju kojim je u točci l. izreke, utvrđeno da izvršenik – Grad Dubrovnik nije postupio po rješenju Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-04/14-9 od 12. ožujka 2012., a u točki 2. izreke istog, odgovornoj osobi izvršenika, gradonačelniku Andri Vlahušiću iz Imotice, izričena novčana kazna u iznosu od 50.000,00 kn te mu je nalaženo da izrečenu kaznu plati u roku od 8 dana od dana primitka predmetnog rješenja na račun Državnog proračuna RH, a dokaz o uplati odmah dostavi inspektoru elektroničkih komunikacija te točkom 5. izreke istog, u slučaju ne postupanja po točki 3. izreke rješenja o prisilnom izvršenju, odgovornoj osobi izvršenika zaprječeno izricanje nove novčane kazne u iznosu 50.000,00 kn (pedesettisuća kuna).

Među strankama je nesporno da izvršenik – Grad Dubrovnik nije postupio po rješenju Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-04/14-9 od 12. ožujka 2012.

Među strankama je također nesporno da je u upravnom postupku koji je prethodio donošenju prisilnog rješenja o izvršenju, ovdje osporavanog rješenja, inspektor elektroničkih komunikacija Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije – HAKOM-a na temelju članka 112. ZEK-a i čl. 96. ZUP-a po službenoj dužnosti donio rješenje klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-04/14-9 od 12. ožujka 2014. kojim je naložio Gradu Dubrovniku da u roku od 30 dana o vlastitom trošku izvrši premještanje i zaštitu elektroničke komunikacijske infrastrukture i druge povezane opreme Hrvatskog Telekoma d.d. odnosno kabelske kanalizacije ugrađene u raskrižju Ilijina Glavica – križanje ulica Vladimira Nazora i Ivana Matijašević, povezane s elektroničkom komunikacijskom mrežom Babin Kuk – Dubrovnik u Dubrovniku.

Točkom 3. izreke citiranog rješenja je riješeno da u slučaju da Grad Dubrovnik ne izvrši obvezu iz rješenja u ostavljenom roku, da će inspektor elektroničkih komunikacija izreći odgovornoj osobi novčanu kaznu u iznosu od 50.000,00 kn te da će se u slučaju daljnjeg neizvršavanja obveze izreći nova, veća novčana kazna.

Naprijed citirano rješenje HAKOM-a, klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-04/14-9 od 12. ožujka 2012. je dostavljeno izvršeniku Gradu Dubrovniku 28. ožujka 2014. te je isto postalo izvršno 28. travnja 2014.

Nadalje, iz stanja i sadržaja spisa tuženog tijela koji je ovom sudu dostavljen uz odgovor na tužbu je razvidno da Grad Dubrovnik kao izvršenik nije postupio po nalogu iz naprijed citiranog rješenja pa je inspektor elektroničkih komunikacija donio novo rješenje o izvršenju, klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-04/14-14 od 27. lipnja 2014. kojim je izvršeniku naložio da postupi po izvršnom rješenju, klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-04/14-9 od 12. ožujka 2012. te mu je te mu je odredio novi rok za izvršenje zaključno do 15. listopada 2014., a sve u skladu s odredbom čl. 139. ZUP-a.

Radi kontrole postupanja po naprijed citiranom izvršnom rješenju o izvršenju, inspektor elektroničkih komunikacija je na temelju odredbe čl. 112. ZEK-a obavijestio izvršenika Grad Dubrovnik da će 25. studenoga 2014. (u utorak u 10:00 h) obaviti kontrolu izvršenja rješenja, pozivajući ga da je u skladu s odredbom čl. 115. ZEK-a dužan osigurati nazočnost osoba za zastupanje Grada te nazočnost drugih osoba ovlaštenih za provođenje obveza iz predmetnog rješenja.

Također nije sporno da izvršenik Grad Dubrovnik ni u naknadno ostavljenom roku nije postupio po naprijed citiranom izvršnom rješenju, što je kao nesporno utvrđeno Zapisnikom o inspekcijskom pregledu, klasa: UP/I-344-07/13-01/63, urbroj: 376-06/EB-14-17(DM) od 25. studenoga 2014., kojem inspekcijskom pregledu je nazočila i Irena Kričković-Labaš iz Dubrovnika, pročelnica Upravnog odjela za promet, stanogradnju i razvojne projekte u Gradu Dubrovniku od 24. studenoga 2014., koja je na Zapisnik, između ostalog, izjavila da je odgovorna osoba za izvršenje rješenja gradonačelnik Grada Dubrovnika Andro Vlahušić te da pretpostavlja da gradonačelnik nije prenio ovlast na određenu osobu u odnosu na predmetni postupak izvršenja rješenja inspektora.

Zapisniku o obavljenom inspekcijskom pregledu je priložen i Ugovor br. 1. za izvođenje radova rekonstrukcije križanja »Ilijina glavica« u Dubrovniku, a koji ugovor su sklopili Grad Dubrovnik zastupan po gradonačelniku Andri Vlahušiću, kao naručitelj i Poduzeće za ceste Split d.d. Sv. Mihovila 1, Dugopolje kojeg zastupaju Marko Milardović i Drago Lijović, kao izvođač, koji Ugovor nosi oznaku, klasa: UP/I-406-01/12-02/02, urbroj: 2117/01-01-12-17 te koji ugovor je potpisan po ugovornim stranama i po gradonačelniku Andri Vlahušiću.

Među strankama je sporno je li gradonačelnik Grada Dubrovnika Andro Vlahušić odgovorna osoba izvršenika, je li inspektor elektroničkih komunikacija prekoračio svoje ovlasti donošenjem prisilnog rješenja o izvršenju te visina iznosa izrečene kazne, kao i upozorenje odgovornoj osobi na izricanje nove novčane kazne u istom odmjerenom iznosu od 50.000,00 kuna.

Odredbom članka 111. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/2008, 90/2011, 133/12, 80/2013, i 71/2014, dalje ZEK-a) je propisano da inspekcijski nadzor nad primjenom toga Zakona i temeljem njega donesenih propisa, te međunarodnih ugovora i sporazuma iz područja elektroničkih komunikacija koje obvezuju Republiku Hrvatsku obavlja Agencija.

Stavkom 2. istog članka je propisano da poslove inspekcijskog nadzora iz stavka 1. ovoga članka provode inspektori elektroničkih komunikacija (u daljnjem tekstu: inspektori), koji su ovlašteni radnici Agencije.

Stavkom 3. istog članka je propisano da Poslove inspekcijskog nadzora nad primjenom odredaba ovoga Zakona i propisa donesenih na temelju ovoga Zakona te posebnih propisa kojima se uređuje RiTT oprema provode inspektori, koji imaju ovlast poduzimati mjere u vezi s tim nadzorom u skladu s ovim Zakonom i posebnim propisima.

Odredbom članka 112. ZEK propisane su ovlasti inspektora elektroničkih komunikacija pa je tako stavkom 1. toč. 21. istog članka propisano da je inspektor ovlašten predlagati Agenciji podnošenje optužnog prijedloga radi pokretanja prekršajnog postupka pred nadležnim sudom u skladu s odredbama Prekršajnog zakona, dok je točkom 22. istog članka propisano da je ovlašten narediti poduzimanje drugih mjera i poduzimati druge radnje u skladu sa svrhom inspekcijskog nadzora.

Stavkom 6. istog članka je propisano da ako inspektor u obavljanju inspekcijskog nadzora ili na temelju izvješća drugog inspektora ovlaštenog za provedbu inspekcijskog nadzora prema posebnom zakonu, ili na temelju izvješća drugoga nadležnog tijela utvrdi povredu odredaba ovoga Zakona ili propisa donesenih na temelju ovoga Zakona, je obvezan donijeti rješenje ili poduzeti druge propisane mjere iz stavka 1. ovoga članka najkasnije u roku od 30 dana od dana završetka inspekcijskog nadzora ili zaprimanja izvješća s utvrđenim činjenicama presudnim za donošenje rješenja. Nedonošenje rješenja u tom roku ne isključuje obvezu njegova donošenja.

Stavkom 7. istog članka je propisano da inspektor može predložiti Agenciji podnošenje optužnog prijedloga radi pokretanja prekršajnog postupka ili izdati prekršajni nalog u skladu s odredbama Prekršajnog zakona, kojim može izreći novčane kazne i zaštitne mjere propisane odredbama članka 118., 119., 120. i 121. ovoga Zakona.

Odredbom čl. 134. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09, dalje ZUP-a) je propisano da se izvršenje provodi protiv osobe koja je obvezna ispuniti obvezu (izvršenik), odnosno njegovih pravnih slijednika.

Odredbom članka 135. ZUP-a je propisano da se izvršenje provodi po službenoj dužnosti kad to nalaže javni interes. Izvršenje koje je u interesu stranke provodi se na prijedlog stranke (predlagatelj izvršenja).

Odredbom članka 136. ZUP-a je propisano da se izvršenje rješenja provodi radi ostvarivanja novčanih ili nenovčanih obveza.

Odredbom članka 138. ZUP-a je propisano da izvršenje nenovčanih obveza provodi javnopravno tijelo koje je o stvari riješilo u prvom stupnju.

Odredbom članka 139. stavkom 1. je propisano da ako izvršenik ne postupi po izvršnom rješenju, donosi se rješenje o izvršenju u pisanom obliku.

Stavkom 2. istog članka je propisano da rješenje treba sadržavati vrijeme, mjesto i način izvršenja. Rješenjem se može odrediti dodatni rok za ispunjenje obveze ili odrediti da se obveza ispuni odmah.

Stavkom 3. istog članka je propisano da rješenje mora sadržavati opomenu o novčanoj kazni i iznos kazne. Kad se izvršenje provodi putem trećih osoba, potrebno je navesti obvezu izvršenika da snosi troškove izvršenja.

Stavkom 4. istog članka je propisano da se žalba protiv rješenja o izvršenju može uložiti samo na vrijeme, mjesto i način izvršenja i da nema odgodni učinak.

Odredbom članka 142. ZUP-a je propisano prisilno izvršenje nenovčanih obveza novčanom kaznom pa je tako stavkom 1. istog članka propisano da će javnopravno tijelo koje provodi izvršenje prisilit izvršenika na ispunjenje obveze iz rješenja novčanom kaznom, ako je izvršenik ne ispuni sam, ako izvršenje putem trećih osoba nije moguće ili je neprikladno za postizanje svrhe izvršenja.

Stavkom 2. istog članka je propisano da se novčana kazna kojom se fizička osoba prisiljava na izvršenje izriče rješenjem u iznosu do dvije prosječne godišnje bruto plaće ostvarene u Republici Hrvatskoj u prethodnoj godini, a novčana kazna kojom se pravna osoba prisiljava na izvršenje izriče se rješenjem odgovornoj osobi te pravne osobe u iznosu do deset prosječnih godišnjih bruto plaća ostvarenih u Republici Hrvatskoj u prethodnoj godini. Žalba na rješenje o novčanoj kazni ne odgađa izvršenje rješenja.

Stavkom 3. istog članka je propisano da će se u slučaju daljnjeg neispunjavanja obveze, izreći druga, veća novčana kazna unutar utvrđenog raspona. Ako je potrebno, novčana kazna može se izreći i više puta.

Stavkom 4. istog članka je propisano da se novčane kazne izvršavaju sukladno odredbama ovoga Zakona o izvršenju novčanih obveza.

Ocjenjujući zakonitost osporavanog rješenja tuženog tijela u konkretnom slučaju nije povrijeđen Zakon na štetu tužitelja već je na pravilno utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenjeno materijalno pravo.

Ovo stoga što je naprijed citiranim zakonskim odredbama Zakona o elektroničkim komunikacijama propisana ovlast inspektora za obavljanje poslova inspekcijskog nadzora nad primjenom ZEK-a i propisa donesenih temeljem tog Zakona te inspektor elektroničkih komunikacija u konkretnom slučaju nije prekoračio ovlasti donošenjem prilsilnog rješenja o izvršenju, kako to neosnovano tvrdi tužitelj već mu navedena ovlast nesporno pripada na temelju odredbe članka 112. st. 1. toč. 22. i stavka 6. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Pogrešno tužitelj smatra da je inspektor morao primijeniti odredbu čl. 112. st. 1. toč. 21. ZEK-a kojom je propisano da je inspektor ovlašten predlagati Agenciji podnošenje optužnog prijedloga radi pokretanja prekršajnog postupka pred nadležnim sudom u skladu s odredbama Prekršajnog zakona, jer ista odredba nije obligatorna, što proizlazi i iz odredbe stavka 7. istog članka, kojom je propisano da inspektor može predložiti Agenciji podnošenje optužnog prijedloga radi pokretanja prekršajnog postupka ili izdati prekršajni nalog u skladu s odredbama Prekršajnog zakona, kojim može izreći novčane kazne i zaštitne mjere propisane odredbama članka 118., 119., 120. i 121. ovoga Zakona.

Dakle, slijedom naprijed navedenog, po ocjeni ovog suda inspektor je bio ovlašten upravnom mjerom u vidu novčane kazne propisanom ZUP-om, a u skladu s naprijed citiranim zakonskim odredbama kojima je propisano izvršenje nenovčanih obveza, donijeti prisilno rješenje o izvršenju kojem je cilj prisiliti izvršenika na ispunjenje naloženih mu obveza, a sve na temelju odredbe čl. 142. ZUP-a.

Neosnovan je i tužbeni navod tužitelja kojim osporava da bi bio odgovorna osoba izvršenika Grada Dubrovnika, jer upravo navedeno kao nesporno proizlazi iz Zakona o lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi (»Narodne novine«, broj 33/01, 60/01, 129/05, 109/07, 36/09, 125/08, 36/09, 150/11, 144/12) te odredaba Statuta Grada Dubrovnika, a kako je to valjano, argumentirano i na Zakonu osnovano obrazložilo tuženo tijelo u svom odgovoru na tužbu, koje navode i obrazloženje istih u cijelosti prihvaća i ovaj sud.

Nije osnovan ni tužbeni navod u pogledu visine izrečene novčane kazne, kao ni u djelu koji se odnosi na zapriječenu novu novčanu kaznu u slučaju ne postupanja u ostavljenom roku po nalogu iz rješenja o prisilnom izvršenju, budući je prisilno rješenje o izvršenju u cijelosti utemeljeno na naprijed citiranim zakonskim odredbama članka 142. st. 2. i. st. 3. ZUP-a, te se kao takovo u cijelosti ukazuje kao osnovano i zakonito.

Pored svega naprijed navedenog, valja istaći da u postupku prisilnog izvršenja nije moguće ispitivati zakonitost rješenja koje je predmet izvršenja (izvršnog naslova), a kako tužitelj predmetnom tužbom ne osporava vrijeme, mjesto ni način izvršenja, a iz kojih razloga se rješenje o izvršenju eventualno može osporavati, ostali tužbeni navodi tužitelja nisu osnovani niti su od utjecaja na drugačije rješenje predmetne upravne stvari.

Slijedom naprijed navedenih utvrđenja, ocjenjujući zakonitost osporavanog rješenja, po ocjeni ovog suda u konkretnom slučaju nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja već je na pravilno utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenjeno materijalno pravo.

Nisu ostvareni ni razlozi ništavosti pojedinačne odluke iz članka 128. stavka 1. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09), na koje ovaj sud pazi po službenoj dužnosti.

Slijedom navedenog, valjalo je primjenom odredbe čl. 57. st. 1. ZUS-a odbiti tužbeni zahtjev tužitelja te odlučiti kao u izreci.

UPUTA O PRAVNOM LIJEKU

Protiv ove presude dopuštena je žalba o kojoj odlučuje Visoki upravni sud Republike Hrvatske. Žalba se podnosi ovom sudu u roku od 15 dana od dana dostave ove presude, u dovoljnom broju primjeraka za sud i sve stranke u sporu. Žalba odgađa izvršenje pobijane presude (članci 66., 66.a i 70. ZUS-a).

Poslovni broj: 3UsI-4/15-15

Split, 29. ožujka 2016.

Sudac
Leandra Mojtić, v. r.

42 04.05.2016 Presuda Upravnog suda u Splitu broj: 3UsI-4/15-15 od 29. ožujka 2016.

42 04.05.2016 Presuda Upravnog suda u Splitu broj: 3UsI-4/15-15 od 29. ožujka 2016.

42 04.05.2016 Presuda Upravnog suda u Splitu broj: 3UsI-4/15-15 od 29. ožujka 2016.