## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-405/2008 od 21. veljače 2012.

### NN 38/2012 (30.3.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-405/2008 od 21. veljače 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

989

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula V. L. iz Z., koju zastupaju I. Š. i B. V., odvjetnici u Z., na sjednici održanoj 21. veljače 2012. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se presuda Županijskog suda u Zadru broj: Gž-2131/05 od 22. studenoga 2007. i presuda Općinskog suda u Zadru broj: P-2608/03 od 24. listopada 2005.

III. Predmet se vraća na ponovni postupak Općinskom sudu u Zadru, koji je dužan presudu u ovoj pravnoj stvari donijeti u roku od 60 dana od dana zaprimanja ove odluke.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu Ustavnom sudu jer smatra da su joj sudskim presudama povrijeđena ljudska prava zajamčena Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.). Riječ je o:

– presudi Općinskog suda u Zadru broj: P-2608/03 od 24. listopada 2005. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda), kojom je u točki I. izreke utvrđeno da je podnositeljica dužna iseliti iz stana u Z., B. P. br. 2, koji stan se sastoji od tri sobe, kuhinje i nusprostorija, površine 65 m2 (u daljnjem tekstu: sporni stan), te ga slobodan od osoba i stvari predati tuženoj-protutužiteljici Republici Hrvatskoj, putem Ministarstva obrane. Točkom II. izreke te presude odbijena je podnositeljica s tužbenim zahtjevom kojim je zatražila utvrđenje da joj pripada pravni položaj zaštićenog najmoprimca na spornom stanu, i

– presudi Županijskog suda u Zadru broj: Gž-2131/05 od 22. studenoga 2007., kojom je odbijena žalba podnositeljice protiv prvostupanjske presude.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Zadru broj: P-2608/03.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

3. Podnositeljica ustavne tužbe kćerka je nositelja stanarskog prava na spornom stanu. Položaj nositelja stanarskog prava otac podnositeljice ustavne tužbe dobio je na temelju ugovora o korištenju spornog stana koji je sklopio 1. travnja 1970. sa Stambenim poduzećem Z. (»organizacijom za gospodarenje stambenim zgradama») na temelju članka 29. Osnovnog zakona o privrednom poslovanju (gospodarenju) stambenim zgradama u društvenom vlasništvu (»Službeni list SFRJ« broj 35/65.). Tim je ugovorom došlo do zamjene prethodnog (većeg) stana, na kojem je otac podnositeljice također imao stanarsko pravo, za sporni (manji) stan.

Svi članovi obitelji nositelja stanarskog prava, uključujući podnositeljicu ustavne tužbe, imali su u odnosu na prethodni stan položaj »članova porodičnog domaćinstva«. Taj su pravni položaj zadržali i preseljenjem u sporni stan.

Otac podnositeljice odselio se iz spornog stana tijekom 1970. godine, a u njemu je ostao živjeti njegov sin (brat podnositeljice), zajedno s podnositeljicom ustavne tužbe do njezina odlaska na studij u Z. (1971.), a poslije sa svojom obitelji (od 1972.).

3.1. Otac podnositeljice podnio je 1973. godine zahtjev Općini Zadar da se stanarsko pravo na spornom stanu prenese na njegova sina, ali mu je odgovoreno da »o prijenosu stanarskog prava nije nadležan odlučivati Općinski stambeni organ uprave, već davalac stana na korištenje«, to jest Komanda garnizona Zadar (dopis Općine Zadar, Općinskog sekretarijata za upravno-pravne poslove, broj: 01/2-3986 od 25. listopada 1973., str. 7. sudskog spisa). Na istovjetan zahtjev podnositeljičinog oca da se stanarsko pravo na spornom stanu prenese na njegova sina, Komanda garnizona Zadar u svom je dopisu br. 670/69 od 11. prosinca 1973. (str. 8. sudskog spisa), pozivajući se na Zakon o stambenim odnosima koji je tada bio na snazi (»Službeni list SFRJ« broj 11/66.), otklonila taj zahtjev kao bespredmetan:

»Povratkom molbe obaveštavamo Vas da se Vaše stanarsko pravo ne može preneti na Vašeg sina B., iz razloga što je članom 20. Zakona o stambenim odnosima regulisano da korisnici stana koji stanuju zajedno s nosiocem stanarskog prava, imaju pravo trajno i nesmetano lično koristiti taj stan, pa, prema tome, i Vaš sin B. može nesmetano da koristi taj stan.«

3.2. Prema izjavi podnositeljice ustavne tužbe sadržanoj u sudskom spisu, ona je u spornom stanu živjela s bratom do 1971., kad je upisala studij, prvo u Z., a zatim u B. Tijekom studija, podnositeljica se 1976. godine zaposlila u V., gdje je radila sve do jeseni 1980. godine kad se vratila u Z. U razdoblju od 1971. do 1980. podnositeljica je u spornom stanu boravila kad god je dolazila u Z. (preko ljeta i praznika). Od 1980. godine podnositeljica neprekidno živi u spornom stanu, i to sama, budući da se njezin brat u međuvremenu (sredinom 1979.), zajedno s obitelji, preselio u drugi stan. Ona na tom stanu ima prijavljeno prebivalište, odnosno adresu stanovanja neprekidno od 10. svibnja 1982.

4. Podnositeljica je 16. listopada 1995., u dva odvojena podneska (str. 9. i 10. sudskog spisa), zatražila od Ministarstva obrane Republike Hrvatske:

– »prijenos stanarskog prava sa imena mog oca na moje ime jer u tom pravcu ispunjavam sve zakonske uvjete«, i

– sklapanje ugovora o kupnji stana.

Budući da u sudskom spisu nema nikakvih dokaza koji bi govorili suprotno, čini se da na te podneske podnositeljici nikad nije odgovoreno.

5. Poslije donošenja Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96., 48/98. i 66/98. – odluka Ustavnog suda, u daljnjem tekstu: ZNS), koji je stupio na snagu 5. studenoga 1996., podnositeljica je 1999. godine pred Općinskim sudom u Zadru pokrenula sudski postupak protiv Republike Hrvatske – Ministarstva obrane radi utvrđenja njezina stanarskog prava na spornom stanu. Taj se postupak vodio pod brojem: P-1785/99.

5.1. U tom je postupku tadašnji Državni pravobranitelj Republike Hrvatske povjerio, aktom broj: Ps-1750/99 od 16. studenoga 1999., zastupanje Republike Hrvatske Državnom pravobraniteljstvu Zadarske županije, Zadar (u daljnjem tekstu: DPZŽ). DPZŽ je u svom odgovoru na tužbu podnositeljice, broj: Pz-368/99 od 22. studenoga 1999., istaknuo prigovor »apsolutne nenadležnosti tog suda obzirom da je zakonom propisano da se status nosioca stanarskog prava može utvrditi samo i jedino u upravnom postupku».

Općinski sud u Zadru je rješenjem, poslovni broj: P-1785/99 od 29. ožujka 2000., odbacio tužbu podnositeljice zbog (u točki I. izreke rješenja pogrešno napisano »radi») »nedostatka pravnog interesa».

Županijski sud u Zadru uvažio je žalbu podnositeljice ustavne tužbe i to rješenje ukinuo te predmet vratio Općinskom sudu u Zadru na ponovni postupak (rješenje Županijskog suda u Zadru broj: P-301/01 od 14. veljače 2001.), tijekom kojega je podnositeljica uskladila svoj tužbeni zahtjev na način da traži utvrđenje da joj na spornom stanu pripada pravni položaj zaštićenog najmoprimca.

6. Poslije toga je DPZŽ podnio Općinskom sudu u Zadru protutužbu protiv podnositeljice zahtjeva (broj podneska: Pzs-368/99 10. svibnja 2001.). DPZŽ pozvao se na članak 161. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96.), koji u stavku 1. propisuje da »vlasnik ima pravo zahtijevati od osobe koja posjeduje njegovu stvar da mu ona preda svoj posjed te stvari«.

7. Općinski sud u Zadru donio je 10. listopada 2001. presudu broj: P-301/01, u kojoj utvrđuje da podnositeljici ustavne tužbe »pripada pravni položaj zaštićenog najmoprimca na stanu u Z., u ul. B. P. 2, koji se sastoji...« (točka I. izreke presude). Također je presudio da se odbija protutužbeni zahtjev DPZŽ-a. Iz opsežnog obrazloženja te presude razvidno je da je nadležni sud zasnovao svoju presudu u korist podnositeljice na sljedećim činjenicama:

– da je iz dopisa Komande garnizona Zadar iz 1973. godine (v. točku 3.1. obrazloženja ove odluke) razvidno da su nositelj stanarskog prava i njegov sin obaviješteni o svom pravu da »član porodičnog domaćinstva nositelja stanarskog prava može nesmetano nastaviti koristiti prijeporni stan i bez posebne odluke vlasnika, odnosno davatelja stana na korištenje«;

– da podnositeljica »ulazi u krug osoba predviđenih odredbom čl. 9. stavka 4. Zakona o stambenim odnosima«;

– da okolnost izbivanja iz spornog stana podnositeljice radi školovanja »ne znači nužno i da je prekinuta zajednica stanovanja«, pa se njezino izbivanje iz stana od 1971. do 1980. ne bi imalo smatrati »prekidom zajedničkog stanovanja, a u smislu odredbe čl. 94. Zakona o stambenim odnosima (N.N. 52/74)«.

U tom je smislu prvostupanjski sud zaključio:

»Kako je tužiteljica bila članom porodičnog domaćinstva na prijepornome stanu i bez obzira na činjenicu da je ista studirala u vrijeme od 1971. g. do 1980. g., po dovršetku studija ona se vratila u prijeporni stan i u njemu nastavila stanovati do danas, slijedom čega proizlazi da ona na dan stupanja na snagu Zakona o najmu stanova 5. studenoga 1996. g. je imala pravni položaj člana obiteljskog domaćinstva stečenoga prema odredbama Zakona o stambenim odnosima.

Slijedom toga usvojen je tužbeni zahtjev tužiteljice-protutužene kao osnovan...«

8. U povodu žalbe Republike Hrvatske – Ministarstva obrane, sada zastupane po Općinskom državnom odvjetništvu u Zadru, Građansko-upravni odjel, Županijski sud u Zadru ukinuo je presudu Općinskog suda u Zadru broj: P-301/01 od 10. listopada 2001. i predmet vratio tom sudu na ponovni postupak. To je Županijski sud u Zadru učinio rješenjem broj: Gž-14/02 od 16. srpnja 2003., uz sljedeće obrazloženje:

»... bilo je nužno u postupku pred sudom prvog stupnja sa sigurnošću utvrditi činjenicu da li je tužiteljica-protutužena u vrijeme stupanja na snagu ZBS bila nositelj stanarskog prava, u kom slučaju može imati status zaštićenog najmoprimca, a da li je u to vrijeme ona bila član obiteljskog domaćinstva nije relevantno za razrješenje ove pravne stvari.

(...)

Obzirom da se stanar Š. L. iselio iz stana još 1970. g. trebalo je poći od odredbe čl. 61. ZSO i utvrditi da li je u vrijeme stupanja na snagu i tijekom važenja tog zakona on već imao i uselio se u svoju useljivu obiteljsku kuću ili stan kao poseban dio kuće u istom mjestu stanovanja, koji odgovara stambenim potrebama njegova obiteljskog domaćinstva, jer se u takvom slučaju morao sa članovima domaćinstva iseliti iz stana i predati ga davatelju te preseliti u kuću na B., u kom slučaju ni tužiteljica više nije mogla koristiti stan niti eventualno kasnije steći status stanara.«

9. U ponovljenom postupku, Općinski sud u Zadru donio je presudu broj: P-2608/03 od 24. listopada 2005. kojom se nalaže podnositeljičino iseljenje iz spornog stana. Prvostupanjski sud je utvrdio da se poslije iseljenja oca podnositeljice kao nositelja stanarskog prava iz spornog stana članovi njegovog porodičnog domaćinstva (podnositeljica i brat s obitelji), koji su nastavili koristiti taj stan, nisu sporazumjeli, sukladno članku 67. stavku 3. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 51/85., 42/86., 37/88., 47/89., 22/90., 22/92., 58/93. i 70/93.; u daljnjem tekstu: ZSO), o tome tko će među njima preuzeti položaj stanara. Zbog toga je sud odbio tužbeni zahtjev podnositeljice, ističući da u konkretnom slučaju nisu ispunjene pretpostavke propisane člankom 30. ZNS-a. U obrazloženju prvostupanjske presude između ostaloga je navedeno:

»Prema odredbi čl. 67. ZSO-a članovi porodičnog domaćinstva stanara, a to su osobe koje su predviđene odredbom članka 12. tog zakona među kojima je i tužiteljica, imali su pravo nesmetano koristiti stan i poslije smrti stanara, ili ako stanar iz drugih razloga trajno prestane koristiti stan – osim ako je prestao koristiti stan na temelju otkaza stanarskog prava ili ugovora o zamjeni tog stana. Prema članku 67. stavku 3. ZSO-a članovi porodičnog domaćinstva koji ostaju u stanu, nakon što ga je prestao koristiti stanar, sporazumno će između sebe odrediti stanara i o tome obavijestiti davatelja stana. U konkretnom slučaju članovi porodičnog domaćinstva, tužiteljica i brat joj B., nisu između sebe sporazumno odredili stanara niti su o tome obavijestili davatelja stana. Formalno još uvijek je nositeljem stanarskog prava i nakon iseljenja ostao otac tužiteljice i tužiteljica nikada nije stekla status nositelja stanarskog prava. Slijedom toga, tužiteljica-protutužena u trenutku stupanja na snagu ZNS-a nije imala status nositelja stanarskog prava, slijedom čega ista nije stekla niti status zaštićenog zajmoprimca, pa je njezin tužbeni zahtjev odbijen kao neosnovan.«

10. Protiv navedene presude žalbu je izjavila podnositeljica. Međutim, drugostupanjski sud u cijelosti je prihvatio činjenična utvrđenja i pravna stajališta sadržana u prvostupanjskoj presudi te je odbio njezinu žalbu. U obrazloženju presude Županijski sud u Zadru između ostaloga je naveo da status nositelja stanarskog prava nije »formalnost« nego pretpostavka za status zaštićenog najmoprimca.

»Na temelju provedenih dokaza, koje je prvostupanjski sud cijenio u skladu s čl. 8. ZPP utvrđeno je da tužiteljica nakon što je njen otac koji je bio nositelj stanarskog prava iselio iz spornog stana, nije postupila u smislu čl. 67. st. 3. Zakona o stambenim odnosima, odnosno nije stekla svojstvo nositelja stanarskog prava kojeg je i dalje ostao nositelj njen otac. Polazeći od te činjenice, koja nije niti sporna među strankama, prvostupanjski sud je imajući u vidu čl. 35. ZNS-a pravilno zaključio da je tužbeni zahtjev pod točkom II. izreke presude neosnovan i da tužiteljici, jer nije bila nositeljica stanarskog prava na dan 5. studenoga 1996. kada je stupio na snagu ZNS, ne pripada ni pravni položaj zaštićenog najmoprimca. Status nositelja stanarskog prava nije 'formalnost' kako to tvrdi tužiteljica, već je to pretpostavka za status zaštićenog najmoprimca iz ranije navedenih razloga. Nedostatak te pretpostavke ima za posljedicu odbijanje tužbenog zahtjeva. Utvrdivši da tužiteljica nije bila nositeljica stanarskog prava i da nije ovlaštenik prava iz čl. 35. ZNS-a te da stan koristi bez valjane pravne osnove, prvostupanjski sud je pravilno na temelju čl. 161. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima ('Narodne novine' broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00. i 114/01.) usvojio tužbeni zahtjev za iseljenje tužiteljice iz predmetnog stana.«

11. Protiv presuda navedenih u točkama 9. i 10. obrazloženja ove odluke podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu u ovom ustavnosudskom postupku.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

12. Podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi:

»Tužiteljici se stavlja na teret da nije postupila sukladno odredbi čl. 67. st. 3. Zakona o stambenim odnosima, koji propust po mišljenju tužiteljice nije odlučan u odnosu na njen status u spornom stanu i faktično stanovanje u tom stanu. Prije toga i njezinog brata B. sa obitelji. Ukazuje se na neosporenu činjenicu da su oni nakon iseljenja oca i majke sa sestrom zadržali stanarsko pravo na tom stanu, premda između sebe nikada nisu utvrdili nositelja stanarskog prava. Jedini ispravni zaključak jeste da je tužiteljica nakon iseljenja brata B. i njegove obitelji iz tog stana stekla status nositelja stanarskog prava i to kao stanar tj. član obitelji ranijeg nositelja stanarskog prava – svog oca.«

Podnositeljica, dakle, smatra da je način na koji su sudovi protumačili ZNS protivan njegovom cilju i svrsi. Ona smatra da zaštitu sukladno člancima 37. i 38. ZNS-a uživaju i članovi porodičnog domaćinstva.

13. Podnositeljica nadalje tvrdi da se »(...) imajući u vidu međusobne odnose između jednog od njezinih punomoćnika i suca Županijskog suda u Zadru A. M., taj sudac trebao izuzeti od odlučivanja o žalbi u konkretnom slučaju«. Ona napominje da zahtjev za izuzeće navedenog suca, člana vijeća Županijskog suda u Zadru koje je donijelo drugostupanjsku presudu, nije istaknula u žalbi protiv prvostupanjske presude »jer u tom trenutku ovaj još uvijek nije bio sudac Županijskog suda Zadar, a napomena je uslijedila u svim predmetima nakon što je on imenovan za suca Županijskog suda Zadar, pa sve do danas. Naime, dok god je član vijeća sudac A. M., on nije u stanju, u predmetima gdje se pojavljuje kao punomoćnik jedne od stranaka I. Š., odvjetnik iz Z., postaviti se objektivno...»

14. Podnositeljica u ustavnoj tužbi ističe povredu ustavnog prava iz članka 14. stavka 2. Ustava (jamstvo jednakosti pred zakonom) u vezi svoga prava da nastavi živjeti u spornom stanu u položaju zaštićenog najmoprimca. Ustavni sud je ocijenio da tako postavljeni prigovor ukazuje na navodnu povredu podnositeljičinog prava na dom.

Podnositeljica se u ustavnoj tužbi poziva i na čanak 26. Ustava kao na pravu osnovu koja joj jamči procesnu ravnopravnost i »jednakost pred sudovima«. Budući da članak 26. Ustava nije mjerodavan jer u konkretnom slučaju nije riječ o procesnom položaju hrvatskih državljana i stranaca u postupku pred domaćim sudovima (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-884/2004, »Narodne novine« broj 2/05.), očito je da podnositeljica prigovara navodnim povredama njezina prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava. Polazeći od prigovora podnositeljice vezanih uz obvezu izuzeća jednog suca Županijskog suda u Zadru, ona posebno ističe povredu ustavnog prava da o njezinim pravima i obvezama odluči neovisan i nepristran sud.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih sudskih presuda i vraćanje predmeta sudu prvog stupnja na ponovni postupak.

IV. MJERODAVNO PRAVO

15. Članci 37. i 38. ZNS-a glase:

»Članak 37.

(1) Osobe koje na dan stupanja na snagu ovoga Zakona imaju pravni položaj člana obiteljskog domaćinstva, stečenog prema odredbama Zakona o stambenim odnosima ('Narodne novine', br. 51/85., 42/86., 22/92. i 70/93.), upisuju se u ugovor o najmu stana.

(2) Ako najmodavac smatra da ni jedna od osoba zatečenih u stanu na dan stupanja na snagu ovoga Zakona nema pravni položaj nositelja stanarskog prava, te osobe mogu pokrenuti postupak pred sudom radi utvrđivanja pravnog položaja zaštićenog najmoprimca.«

»Članak 38.

(1) U slučaju smrti zaštićenog najmoprimca ili kada zaštićeni najmoprimac napusti stan, prava i dužnosti zaštićenog najmoprimca iz ugovora o najmu prelaze na osobu navedenu u ugovoru o najmu stana, ovisno o sporazumu tih osoba.

(2) U slučaju spora, najmoprimca će odrediti najmodavac.

(3) Osoba iz stavka 1. ovoga članka dužna je od najmodavca u roku od 60 dana od dana nastale promjene zatražiti sklapanje ugovora o najmu.

(4) Najmodavac je dužan s osobom iz stavka 1. ovoga članka sklopiti ugovor o najmu stana na neodređeno vrijeme, s pravima i obvezama zaštićenog najmoprimca.«

15.1. Zakon o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06., 146/08., 38/09., 153/09. i 90/10.), u članku 160. stavku 1. propisuje:

»Članak 160.

Vlasnik ima pravo zahtijevati od osobe koja posjeduje njegovu stvar da mu ona preda svoj posjed te stvari.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

16. Ustavni sud u prvom redu polazi od članka 48. stavka 1. Ustava koji jamči pravo vlasništva. U konkretnom je slučaju riječ o stanu na kojemu je u pravnom poretku bivše SFRJ i bivše Socijalističke Republike Hrvatske postojalo društveno vlasništvo. Izvorni ugovor o korištenju spornog stana između oca podnositeljice zahtjeva i Stambenog poduzeća Zadar sklopljen je 1. travnja 1970. na temelju članka 29. Osnovnog zakona o privrednom poslovanju (gospodarenju) stambenim zgradama u društvenom vlasništvu (»Službeni list SFRJ« broj 35/65.). Republika Hrvatske (Ministarstvo obrane) postala je vlasnik spornog stana u postupku preuzimanja imovine bivše JNA na području Republike Hrvatske.

Stoga je u ovom ustavnosudskom postupku riječ o pravima koja pripadaju području tzv. tranzicijskog zakonodavstva, pa se i članak 48. stavak 1. Ustava na ta prava odgovarajuće primjenjuje.

17. Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku polazi i od članka 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 8.

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I OBITELJSKOG ŽIVOTA

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga... doma...

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

»Pravo na dom« u značenju koje mu daje Konvencija izvodi se iz članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. i članka 16. stavka 2. Ustava, koji glase:

»Članak 34.

Dom je nepovrediv.

(...)

Članak 35.

Svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života,...«

»Članak 16.

(...)

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.«

18. Konačno, Ustavni sud u ovom predmetu polazi i od članka 29. stavka 1. Ustava i prve rečenice članka 6. stavka 1. Konvencije. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29. stavak 1.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama...

(...)«

Mjerodavni dio prve rečenice članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi... svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj....«

19. Ustavni sud ističe da je njegova nadležnost, vezana uz ispitivanje jesu li nadležni sudovi i druga nadležna tijela pravilno protumačili i primijenili pravo, ograničena. Uloga je Ustavnog suda osigurati da odluke kojima se odlučuje o pravima i obvezama pojedinaca ne budu arbitrarne ili na drugi način očito nerazumne. To pravilo treba posebno uvažavati u predmetima u kojima se sudovi bave složenim pitanjima interpretacije domaćeg prava. Ustavni sud ističe da, sukladno članku 155. stavku 3. Ustava, »sudovi sude na temelju Ustava, zakona, međunarodnih ugovora i drugih važećih izvora prava«. U okviru članku 125. alineje 4. Ustava (Ustavni sud »odlučuje povodom ustavnih tužbi protiv pojedinačnih odluka državnih tijela... kad su tim odlukama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode...«), njegova je dužnost osigurati da sudovi tumače i primjenjuju domaće pravo na način da svojim odlukama ne dovode do povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda stranaka, zajamčenih Ustavom.

Prema tome, nije zadaća Ustavnog suda presuđivati umjesto nadležnih sudova o pravima i obvezama stranaka u sudskim postupcima niti se baviti pogreškama o činjenicama ili o pravu koje su navodno napravili domaći sudovi, osim ako i u mjeri u kojoj one mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom, na koje podnositelji ukazuju u ustavnim tužbama.

1) Pravo na poštovanje doma

20. U ovom je ustavnosudskom postupku u prvom redu potrebno ispitati je li presudama nadležnih sudova podnositeljici ustavne tužbe povrijeđeno njezino Ustavom zaštićeno pravo na dom.

a) Je li sporni stan dom podnositeljice ustavne tužbe?

21. Ustavni sud primjećuje da podnositeljica neprekidno živi u spornom stanu dulje od 40 godina (sama, od jeseni 1980.). Prije toga je u njemu živjela određeno vrijeme tijekom 1970. godine zajedno s roditeljima te bratom i sestrom, a poslije toga s bratom (prije no što je otišla na studij u Z. 1971.). Nema drugi stan ili kuću i nikada nije iskazala namjeru napustiti sporni stan.

Nesporno je, dakle, da je sporni stan podnositeljičin dom u smislu članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije.

b) Jesu li se nadležne vlasti umiješale u ostvarivanje prava podnositeljice na poštovanje njezina doma?

22. Ustavni sud primjećuje da je pravomoćnom prvostupanjskom presudom, koja je osporena u ovom ustavnosudskom postupku, naloženo podnositeljici da se iseli iz spornog stana, a ujedno joj nije priznat ni pravni položaj zaštićenog najmoprimca na tom stanu.

Utvrdivši da je sporni stan dom podnositeljice ustavne tužbe u smislu članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije, Ustavni sud utvrđuje da sudski nalog za iseljenje podnositeljice iz spornog stana, kao i odbijanje njezina zahtjeva da joj se na spornom stanu prizna pravni položaj zaštićenog najmoprimca, predstavlja miješanje u njezino pravo na poštovanje njezina doma.

c) Je li miješanje bilo opravdano?

23. Da bi mogao odrediti je li miješanje bilo opravdano u smislu članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. i članka 16. Ustava te članka 8. stavka 2. Konvencije, Ustavni sud mora redom ispitati:

– je li ono bilo »u skladu sa zakonom«,

– je li imalo cilj koji je bio legitiman (to jest je li miješanje u obliku sudskog naloga za iseljenje podnositeljice iz spornog stana, kao i odbijanje njezina zahtjeva da joj se na spornom stanu prizna pravni položaj zaštićenog najmoprimca, provedeno »radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih« – članak 8. stavak 2. Konvencije),

– je li bilo razmjerno cilju koji se želio postići u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije, odnosno je li bilo razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u konkretnom slučaju (članak 16. stavak 2. Ustava), te je li bilo »nužno u demokratskom društvu« u svrhe ostvarenja tog cilja.

ca) U skladu sa zakonom

24. Polazeći od činjenice da se temeljni prigovor podnositeljice svodi na tvrdnju da sudovi u njezinu slučaju nisu pravilno protumačili i primijenili mjerodavno materijalno pravo na kojem su utemeljili svoje presude, Ustavni sud mora ponoviti da je njegova ovlast ispitivanja pravilne primjene domaćega materijalnog prava ograničena.

U tim okvirima, a s obzirom na razloge navedene u točki 27. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud ističe da nije ispitivao je li osporeno miješanje (odluka) bilo u skladu sa zakonom u smislu članka 1. stavka 1. Konvencije.

cb) Legitiman cilj, razmjernost i nužnost u demokratskom društvu

25. Ustavni sud podsjeća da su se stanarska prava na društvenim stanovima u bivšoj SFRJ i bivšoj Socijalističkoj Republici Hrvatskoj dodjeljivala radi zadovoljavanja stambenih potreba građana. Politika koja je uređivala ta prava osiguravala je povoljne uvjete za stanare, ali je od njih zahtijevala da u tim stanovima doista i žive.

Iz okolnosti konkretnog slučaja posve je očito da podnositeljica ustavne tužbe nikada nije imala bilo kakve nezakonite namjere u vezi spornog stana. Ona u njemu neprekidno živi dulje od 40 godina, a pravodobno je poduzela pravne radnje radi uređivanja pravne osnove njegova korištenja (1995., prije stupanja na snagu ZNS). Propust nadležnog tijela da njezin zahtjev pravodobno riješi ne može se njoj stavljati na teret. Ustavni sud u tom smislu podsjeća na svoje načelno stajalište da pogreške ili propusti nadležnih tijela ne smiju ići na štetu građana. Navedeno je stajalište Ustavni sud izrazio u više svojih odluka (vidjeti, primjerice, odluku broj: U-III-4673/2008 od 20. svibnja 2009., »Narodne novine« broj 67/09. § 6.; odluku broj: U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009., »Narodne novine« broj 88/09., § 11.4.; odluku broj: U-III-3063/2007 od 4. listopada 2011., »Narodne novine« broj 124/11., § 7.1.). To je stajalište izrazio i Europski sud u predmetu Gashi protiv Hrvatske (presuda, 17. prosinca 2007., zahtjev br. 32457/05):

»40. Sud smatra da bi pogreške ili propusti državnih tijela trebale ići u korist pogođenih osoba, osobito ako se time ne dovodi u pitanje kakav drugi suprotstavljeni privatni interes. Drugim riječima, rizik svake greške što je napravi državno tijelo trebala bi snositi država, a propusti se ne smiju ispravljati na štetu dotičnoga građanina (vidi, mutatis mutandis, Radchikov protiv Rusije, br. 65582/01, § 50., 24. svibnja 2007.).«

25.1. Kad je riječ o pitanju jesu li, a ako da, koji su legitimni cilj domaći sudovi željeli ostvariti osporenim sudskim mjerama (iseljenjem podnositeljice iz spornog stana, kao i odbijanjem njezina zahtjeva da joj se na spornom stanu prizna pravni položaj zaštićenog najmoprimca), Ustavni sud primjećuje da sudovi u osporenim presudama nisu iznijeli nikakve tvrdnje s tim u vezi.

25.2. U takvoj pravnoj situaciji nužno je slučaj podnositeljice ustavne tužbe sagledavati u odnosu na probitke koji za vlasnika spornog stana proizlaze iz njezina iseljenja iz dotičnog stana.

Ustavni sud u tom smislu primjećuje da vlasnik spornog stana nije privatna osoba, pa u konkretnom slučaju ne postoje dva suprotstavljena privatna interesa (u kojem bi slučaju sudovi morali presuđivati između prava vlasništva jedne privatne osobe i prava na dom druge privatne osobe). Vlasnik spornog stana je Republika Hrvatska (Ministarstvo obrane). Iseljenjem podnositeljice ustavne tužbe iz spornog stana Republika Hrvatska dobila bi u posjed stan koji po naravi stvari ne bi mogla sama koristiti, već bi u njega uselila drugu privatnu osobu ili bi ga pak prodala i tako stekla imovinsku korist. U oba je ta slučaja očito, stavi li ih se u odnos prema pravu podnositeljice ustavne tužbe na njezin dom, da legitimnost njezina iseljenja, odnosno legitimnost nepriznavanja podnositeljici statusa zaštićenog najmoprimca na spornom stanu, mora biti dovedena u pitanje. Za razliku od prava vlasništva Republike Hrvatske, podnositeljičino pravo na dom pripada području njezine vlastite osobne sigurnosti i dobrobiti, pa je – za razliku od Republike Hrvatske – za podnositeljicu ustavne tužbe sporni stan egzistencijalno važan. Na obvezu uvažavanja bitne razlike koja postoji između situacija u kojima postoje dva suprotstavljena privatna interesa i situacija u kojima ona nisu prisutna upozorio je i Europski sud u već spomenutoj presudi Gashi protiv Hrvatske (2007.):

»36. Kao prvo, dotični stan bio je ab initio društvena imovina. Dok je u naprijed navedenim predmetima koji su se odnosili na Bugarsku i Češku Republiku Sud, u svojoj ocjeni na temelju članka 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju, trebao uzeti u obzir dva suprotstavljena privatna interesa, to jest interes prvotnih vlasnika čija je imovina bila nacionalizirana tijekom komunističke vladavine i interes novih vlasnika koji su kupili nacionalizirane stanove, u ovom predmetu takva osjetljiva ravnoteža nije dovedena u pitanje.«

U tom bi se svjetlu teško moglo prihvatiti da su iseljenje podnositeljice i odbijanje njezina zahtjeva da joj se prizna položaj zaštićenog najmoprimca na spornom stanu imali jasan legitimni cilj. Naime, u nedostatku cilja koji bi se očitovao u zaštiti prava i sloboda drugih privatnih osoba, eventualno opravdavanje spornih mjera obvezom zaštite prava vlasništva Republike Hrvatske ili pak »gospodarskom dobrobiti zemlje« ne bi se moglo smatrati ni »relevantnim« ni »dostatnim« u smislu članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. i članka 16. Ustava te članka 8. stavka 2. Konvencije.

25.3. Osim što su sudovi bili dužni pokazati da je postojao legitiman cilj za iseljenje podnositeljice i odbijanje njezina zahtjeva da joj se prizna položaj zaštićenog najmoprimca na spornom stanu, oni su morali pokazati i da su te sudske mjere bile razmjerne legitimnom cilju koji se želio postići odnosno da su bile »nužne u demokratskom društvu« (što znači da je za tim mjerama morala postojati prijeka društvena potreba) u smislu članka 16. stavka 2. Ustava i članka 8. stavka 2. Konvencije.

Polazeći od razloga koje su nadležni sudovi naveli u osporenim presudama, očito je da sudovi to nisu učinili. Sudsko odlučivanje o pravima i obvezama podnositeljice u konkretnom se slučaju svelo na formalistička tumačenja primijenjenih pravnih normi pod koje su sudovi podvodili one činjenice konkretnog slučaja koje su opravdavale izreke presuda. U takvoj se situaciji posebno ne može tvrditi da su osporene sudske mjere (iseljenje podnositeljice i odbijanje njezina zahtjeva da joj se prizna položaj zaštićenog najmoprimca na spornom stanu) bile nužne u demokratskom društvu. U spisu predmeta nije sadržana nijedna činjenica koja bi ukazivala da je za tim mjerama postojala prijeka društvena potreba, a nju nisu naznačili ni nadležni sudovi u osporenim presudama.

26. Stoga je došlo do povrede članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. i članka 16. Ustava te članka 8. stavka 2. Konvencije.

2) Pravo na pravično suđenje

27. Ustavni sud ima razloga smatrati da je o osporenom miješanju u pravo na dom podnositeljice ustavne tužbe bilo odlučeno na način koji je doveo do povrede podnositeljičinog prava na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije.

27.1. Sudovi su u jednom te istom predmetu, do njegove pravomoćnosti, tri puta iznova započinjali sudske postupke (broj: P-1785/99, broj: P-301/01 i broj: P-2608/03). Oni su, tijekom postupka, o jednom te istom pravnom pitanju presuđivali suprotno, usvajajući i odbijajući tužbeni zahtjev podnositeljice. U slučaju kad su ga odbijali, sudovi su svoje pravorijeke temeljili na različitim činjenicama i pravnim osnovama, a njihova obrazloženja nisu bila u cijelosti dosljedna ni međusobno usklađena.

Ustavni sud ne ulazi u razloge uočenih nedosljednosti u različitim pravnim osnovama, različitim pristupima i različitim stajalištima nadležnih sudova. On ih samo konstatira. Unatoč tome, dužan je primijetiti da bi obrazloženja koja je u oba postupka (broj: P-301/01 i broj: P-2608/03) dao Županijski sud u Zadru teško mogla izbjeći kvalifikaciju proizvoljnosti.

27.2. Ustavni sud nadalje primjećuje da, osim u prvoj prvostupanjskoj presudi broj: P-301/01 od 10. listopada 2001., u kojoj se utvrđuje da podnositeljici ustavne tužbe pripada pravni položaj zaštićenog najmoprimca na stanu u Z., u sudskim postupcima koji su uslijedili poslije njezina ukidanja sudovi nisu ni uzeli u obzir ni razmatrali pravno značenje dopisa Komande garnizona Zadar iz 1973. godine (v. točku 3.1. obrazloženja ove odluke). Njime su, naime, nositelj stanarskog prava i njegov sin obaviješteni o svom pravu da »član porodičnog domaćinstva nositelja stanarskog prava može nesmetano nastaviti koristiti prijeporni stan i bez posebne odluke vlasnika, odnosno davatelja stana na korištenje«, a koje je pravo članova porodičnog domaćinstva, kako je to podnositeljičinoj obitelji protumačio tadašnji »vlasnik« spornog stana, proizlazilo iz mjerodavnih odredbi Zakona o stambenim odnosima koji je tada bio na snazi (»Službeni list SFRJ« broj 11/66.).

Sudovi su u provedenom postupku osobito bili obvezni utvrditi činjenicu je li taj dopis, u kojemu su protumačena zakonska prava članova porodičnog domaćinstva na spornom stanu, u relevantno vrijeme konstituirao »legitimno očekivanje« na strani podnositeljice ustavne tužbe (kao nespornog člana porodičnog domaćinstva) da ima »pravo trajno i nesmetano lično koristiti taj stan«. Nadalje, u situaciji kad su sami sudovi smatrali nespornom činjenicu da je na dan stupanja na snagu ZNS-a otac podnositeljice ustavne tužbe i dalje bio formalni nositelj stanarskog prava na spornom stanu, oni su bili obvezni utvrditi postojanje ili nepostojanje legitimnih očekivanja podnositeljice ustavne tužbe da njezin ostanak u spornom stanu i nakon stupanja na snagu ZNS-a neće biti doveden u pitanje. Značenje »legitimnih očekivanja« u odnosu na imovinska prava i vlasničke interese stranaka Ustavni sud obrazložio je u odluci broj: U-IIIB-1373/2009 od 7. srpnja 2009. (»Narodne novine« broj 88/09.), § 7.

27.3. Konačno, Ustavni sud primjećuje da ni u jednom postupku nadležni sudovi nisu uzeli u obzir i nisu razmatrali pravno značenje činjenice da je podnositeljica 16. listopada 1995., godinu dana prije stupanja na snagu ZNS-a, u dva odvojena podneska zatražila od Ministarstva obrane Republike Hrvatske »prijenos stanarskog prava sa imena mog oca na moje ime jer u tom pravcu ispunjavam sve zakonske uvjete«, kao i »sklapanje ugovora o kupnji stana«, a da na te podneske, kako se čini, podnositeljici nikad nije odgovoreno.

Iz navedenih se pravnih radnji podnositeljice moglo zaključiti da je ona i prije stupanja na snagu ZNS-a bila aktivna u nastojanju da ostvari prava za koja je smatrala da joj zakonski pripadaju. Propusti nadležnog tijela da njezine zahtjeve pravodobno riješi ne mogu se njoj staviti na teret (v. točku 25. obrazloženja ove odluke).

27.4. Sagledavajući sva prethodna utvrđenja kao cjelinu, Ustavnom sudu ne preostaje drugo nego zaključiti da su sudovi, propuštanjem da uzmu u obzir i obrazlože značenje prethodno navedenih akata i radnji u odnosu na osnovanost podnositeljičina tužbenog zahtjeva, povrijedili njezino pravo na pravično suđenje. Drugim riječima, obrazloženja koja su domaći sudovi dali za svoje odluke nisu bila »relevantna i dostatna« da bi mogla opravdati miješanje u pravo na dom podnositeljice ustavne tužbe, koje se sastojalo od sudskog naloga za njezino iseljenje iz spornog stana, kao i odbijanja njezina zahtjeva da joj se na spornom stanu prizna pravni položaj zaštićenog najmoprimca. Stoga postupak u kojem su donesene osporene presude njoj nije osigurao pravično suđenje u smislu članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije.

28. Utvrdivši povredu podnositeljičinog prava na pravično suđenje u dijelu koji se odnosi na obvezu sudova da u obrazloženjima svojih presuda daju »relevantne i dostatne« razloge za miješanje u ustavna prava stranaka, Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku nije posebno razmatrao prigovor podnositeljice o navodnoj povredi njezinog ustavnog prava na pravično suđenje koji je vezan uz problem izuzeća suca sudskog vijeća Županijskog suda u Zadru, koje je donijelo osporenu drugostupanjsku presudu.

Uzimajući u obzir tvrdnju podnositeljice ustavne tužbe da zahtjev za izuzeće dotičnog suca nije istaknula u žalbi protiv prvostupanjske presude »jer u tom trenutku ovaj još uvijek nije bio sudac Županijskog suda Zadar«, Ustavni sud napominje da će to svoje pravo podnositeljica imati mogućnost iskoristiti u slučaju da o njezinu predmetu, koji Ustavni sud vraća na postupak pred nadležnim sudom prvog stupnja, ponovo bude razmatran i na sudu drugog stupnja.

29. Polazeći od utvrđenja da je u konkretnom slučaju povrijeđeno podnositeljičino pravo na dom u smislu članka 34. stavka 1. u vezi s mjerodavnim dijelom članka 35. i članka 16. Ustava te članka 8. stavka 2. Konvencije, kao i pravo na pravično suđenje u dijelu koji se odnosi na obvezu sudova da u obrazloženjima svojih presuda daju »relevantne i dostatne« razloge za miješanje u ustavna prava stranaka, Ustavni sud je na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučio kao u točkama I. i II. izreke ove odluke.

3) Točka III. izreke odluke

30. Ustavni sud na kraju napominje da sudski postupak u ovoj pravnoj stvari traje neprekidno od 1999. godine. U tom su sudskom postupku, u kojem su doneseni jedno prvostupanjsko rješenje i dvije prvostupanjske presude te dva drugostupanjska rješenja i jedna drugostupanjska presuda, utvrđene sve potrebne činjenice i provedeni svi potrebni dokazi. Osnovanost tužbenog zahtjeva podnositeljice ustavne tužbe sada ovisi isključivo o odgovoru na pravna pitanja, koja se moraju razmotriti u svjetlu pravnih stajališta izraženih u ovoj odluci. Ta zadaća nije nužno vezana uz potrebu bilo kakve daljnje sudske rasprave.

U takvoj situaciji, Ustavni sud, pozivajući se na članak 31. stavak 5. Ustavnog zakona (»Ustavni sud može odrediti način provedbe svoje odluke...«) smatra da je hitnost postupanja nadležnog suda u konkretnom slučaju i opravdana i nužna. Stoga je u točki III. izreke ove odluke naložio nadležnom sudu da presudu u ovoj pravnoj stvari donese u roku od 60 dana od dana zaprimanja ove odluke Ustavnog suda.

Predsjednik Općinskog suda u Zadru obavijestit će Ustavni sud o izvršenju točke III. izreke ove odluke.

31. Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-405/2008

Zagreb, 21. veljače 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 38/2012-989