## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-234/1998 od 28

### NN 46/1999 (14.5.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-234/1998 od 28

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jurica Malčić,
dopredsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući o
ustavnoj tužbi N. s. r. H. e., zastupanog po predsjedniku
J. L., a ovaj po punomoćniku M. R., odvjetniku iz Z., na
sjednici održanoj 28. travnja 1999., donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

N. s. r. H. e. iz Z., zastupan po predsjedniku J. L., a ovaj po
punomoćniku M. R., odvjetniku iz Z., podnio je ustavnu tužbu
povodom presude Županijskog suda u Z., posl. br. Pnz-7/97-2
od 2. rujna 1997. i presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
broj: Gž-6/1997-2 od 12. studenoga 1997.

Označenom prvostupanjskom presudom Županijskog suda
u Z., odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja ustavne tužbe
da se tuženom predsjedniku Vlade Republike Hrvatske naloži
da obrazloženo odgovori na njegove predstavke pod prijetnjom
kazne i ovrhe, i naknadi mu troškove parnice.

Žalbu podnositelja ustavne tužbe protiv navedene prvostupanjske
presude odbio je Vrhovni sud Republike Hrvatske kao neosnovanu
i potvrdio je tu presudu.

U dopuštenoj i pravodobnoj ustavnoj tužbi, podnositelj
navodi da su obje presude nezakonite, jer da u istoj presudi ne
može egzistirati promašaj pasivne legitimacije i odbiće
tužbenog zahtjeva; da drugostupanjski sud nije odgovorio
na žalbeni navod prema kojem da je za izvršenje nezakonite
radnje pasivno legitimirana institucija, kao i na njegovo isticanje
da nema razlike između Zakona o Vladi i Zakona o državnoj
upravi u svezi s predstavkom; da je predsjednik Vlade, kad nije
odgovorio na predstavku, učinio nezakonitu radnju onemogućavanja
na učinkovitu predstavku, odnosno pravo na dobivanje odgovora
te da je tu radnju učinio pojedinac s izravnom nakanom.
Stoga da je i tužba zbog nezakonite radnje usmjerena protiv
odgovornog pojedinca, a ne protiv odgovornog tijela, jer da kolektivno
tijelo ne može imati izravnu nakanu koja je dio krivnje,
pa da ne postoji nikakva mogućnost o tzv. promašaju
pasivne legitimacije prema izričitoj odredbi članka
20. Ustava koji determinira osobnu odgovornost.

Smatra da su mu osporavanim presudama povrijeđena:

1. pravo na predstavku odnosno pritužbu, zajamčeno
u članku 46. Ustava, kao i članak 2., stavak 2.
i članak 63. stavak 2. Zakona o referendumu te članak
80. stavak 1. Zakona o sustavu državne uprave;

2. pravo na pristup sudu zbog »odbačaja«, a što
da je zajamčeno člankom 10. Opće deklaracije
o ljudskim pravima, člankom 14. stavkom 1. Međunarodnog
pakta o građanskim i političkim pravima te članak
6. stavak 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava
i temeljnih sloboda;

3. načelo o primjeni prava, odnosno da sudovi sude na temelju
Ustava, zakona, propisa i ratificiranih međunarodnih ugovora,
što je zajamčeno u članku 115. stavku 3. Ustava,
članku 5. stavcima 1., 2. i 3. Zakona o sudovima te članku
I-5/3 i III-26 alineja 5. dokumenata kopenhaškog sastanka
Kess-a o ljudskoj dimenziji;

4. pravilo o neovisnosti i nepristranosti suda gdje je tužena
strana predsjednik Vlade, zajamčeno člankom 115.
stavkom 2. Ustava, člankom 10. Opće deklaracije o
ljudskim pravima, člankom 14. stavkom 1. Međunarodnog
pakta o građanskim i političkim pravima te članak
6. stavak 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava
i temeljnih sloboda.

Predlaže poništiti obje presude i predmet vratiti prvostupanjskom
sudu na ponovno suđenje.

Ustavna tužba nije osnovana.

Prema odredbi članka 46. Ustava Republike Hrvatske, svaki
građanin ima pravo slati predstavke i pritužbe, davati
prijedloge državnim i drugim javnim tijelima i dobiti na
njih odgovor.

Međutim, prema stajalištu Ustavnog suda, pravo podnositelja
ustavne tužbe na slanje predstavke i dobivanje odgovora,
ne može povrijediti tijelo sudbene vlasti svojom presudom,
niti može presudom obvezati državno ili drugo javno
tijelo, pa ni osobu kojoj je predstavka upućena da na predstavku
odgovori.

Ustavno pravo na predstavku osobna je ustavna politička
sloboda i pravo, koje, međutim, ne uživa sudsku zaštitu
u smislu odredbe članka 67. Zakona o upravnim sporovima
(»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92), niti sudovi
koji postupaju po tužbi podnijetoj prema toj odredbi Zakona
o upravnim sporovima, a u okviru svoje nadležnosti utvrđene
u članku 73. stavka 2. istog Zakona, mogu pod prijetnjom
ovrhe i kazne narediti da se na predstavku odgovori.

Zbog navedenog Ustavni sud je utvrdio da osporavanim presudama
nisu podnositelju ustavne tužbe povrijeđena ustavna prava
koja u ustavnoj tužbi navodi, iako građaninu, koji nije
dobio odgovor na upućenu predstavku državnim ili drugim
javnim tijelima, načelno govoreći, može biti
povrijeđeno njegovo ustavno pravo iz članka 46. Ustava
Republike Hrvatske.

Stoga je temeljem odredbe članka 61. Poslovnika Ustavnog
suda Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 29/94)
odlučeno kao u točki I. izreke ove odluke.

Objava ove odluke temelji se na odredbi članka 20. stavka
1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 13/91).

Broj: U-III-234/1998
Zagreb, 28. travnja 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Dopredsjednik
**Jurica Malčić,** v. r.

Odluka, NN 46/1999-906