## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-202/2000 od 6. rujna 2000.

### NN 95/2000 (28.9.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-202/2000 od 6. rujna 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

if !supportEmptyParas endif

1885

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­­­­nje o
ustavnim tužbama, sastav­­­­ljenom od suca Velimira Belajca, kao predsjednika
Vijeća te sudaca Marijana Hra­­­­njskog, Ivana Mrko­­­­njića, Jasne Omejec i
Vice Vukojevića, kao članova Vijeća, odlučujući povodom ustavne tužbe V. V. iz
Z., na sjednici Vijeća održanoj 6. rujna 2000. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-10262/1998-4 od 20.
svib­­­­nja 1999. godine,

– rješe­­­­nje Ministarstva unutar­­­­njih poslova Republike Hrvat­ske,
broj: 511-01-62-23507/1-98 od 19. listopada 1998. godine i

– rješe­­­­nje Policijske uprave z., broj: 511-19-30/2-12702/252-97 od
7. srp­­­­nja 1997. godine.

II. Predmet se vraća Policijskoj upravi z. na ponovni postupak.

```
Obrazlože­­­­nje
```

1. Dopuštenom i pravodobnom ustavnom tužbom podnosite­­­­lj je pokrenuo
ustavnosudski postupak u svezi s presudom Upravnog suda Republike Hrvatske,
broj: Us-10262/1998-4 od 20. svib­­­­nja 1999. godine, kojom je odbijena tužba
podnosite­­­­lja protiv rješe­­­­nja Ministarstva unutar­­­­njih poslova
Republike Hrvatske, broj: 511-01-62-23507/1-98 od 19. listopada 1998. godine.
Navedenim rješe­­­­njem odbijen je prigovor podnosite­­­­lja izjav­­­­ljen
protiv rješe­­­­nja Policijske uprave z., broj: 511-19-30/2-12702/252-97 od 7.
srp­­­­nja 1997. godine, kojim rješe­­­­njem podnosite­­­­lju nije priznato
svojstvo hrvatskog branite­­­­lja iz Domovinskog rata, uz obrazlože­­­­nje da
nije utvrđeno postoja­­­­nje okolnosti iz članka 2. Zakona o pravima hrvatskih
branite­­­­lja iz Domovinskog rata i članova ­­­­njihovih obite­­­­lji.

2. Podnosite­­­­lj ističe
kako je navedenim odlukama povrijeđena ustavna odredba sadržana u članku 14.
stavku 2. Ustava, a iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da podnosite­­­­lj u
konkretnom slučaju upućuje i na postoja­­­­nje povrede ustavne odredbe članka
18. stavka 1. i članka 26. Ustava.

Obrazlažući razloge za svoje
tvrd­­­­nje o povredi ustavnih prava podnosite­­­­lj ustavne tužbe navodi da je
do osporenih odluka došlo zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog či­­­­njeničnog
sta­­­­nja i po­grešne primjene materijalnog prava. Povredu ustavnih odredbi
podnosite­­­­lj drži razvidnom iz či­­­­njenice da su akti kojima se odlučivalo
o ­­­­nje­govom zahtjevu ne samo bez va­­­­ljanog ne­go bez ikak­vog obrazlože­­­­nja,
čime su razlozi za odbija­­­­nje ­­­­nje­govog zah­tjeva i nakon provedenog
upravnog postupka podnosite­­­­lju osta­li nepoznati. Na kraju ističe da su
različiti kriteriji koje su upravna tijela primje­­­­njivala prilikom priznava­­­­nja
statusa hrvat­skog branite­­­­lja imali za pos­­­­ljedicu nezakonitost kako rješe­­­­nja
donesenih u postupku utvrđe­­­­nja statusa hrvatskog branite­­­­lja tako i
presude Upravnog suda koja je potvrdila osporena rješe­­­­nja. Slijedom
iznijetoga, a smatrajući kako je navedenim rješe­­­­njima stav­­­­ljen u
nejednak položaj u odnosu na druge ovlaštene službene osobe koje su ostvarile
navedeno pravo, predlaže ustavnu tužbu usvojiti i ukinuti osporavana rješe­­­­nja.

3. Za potrebe ovosudnog postupka Sud je pribavio spis Uprav­nog suda
Republike Hrvatske i prvostupa­­­­njskog tijela. Uvidom u ­­­­njih utvrđeno je
s­­­­ljedeće:

Podnosite­­­­lj ustavne tužbe podnio je 4. lip­­­­nja 1997. godine
zamolbu za izdava­­­­nje potvrde o statusu hrvatskog branite­­­­lja iz
Domovinskog rata. Po primitku obavijesti Povjerenstva Policijske uprave z. kako
ne ispu­­­­njava uvjete za izdava­­­­nje potvrde o statusu hrvatskog branite­­­­lja,
izjavio je prigovor načelniku Policijske uprave z. U istom navodi da je u
Policijskoj upravi z., Odjelu imigracija, radio na poslovima ovlaštene službene
osobe u zva­­­­nju samostalnog inspektora do 31. prosinca 1995. godine, kada je
rješe­­­­njem tuženog tijela utvrđeno da ima navršenih preko 25 godina
mirovinskog staža koje je stekao na poslovima i zadacima ovlaštene službene
osobe te mu je utvrđen prestanak službe s pravom na mirovinu. Navedenu či­­­­njenicu
podnosite­­­­lj je istaknuo u prigovoru.

U obrazlože­­­­nju prvostupa­­­­njskog rješe­­­­nja Policijske uprave z.
kojim je odbijen podnosite­­­­ljev zahtjev za izdava­­­­nje potvrde o statusu
hrvatskog branite­­­­lja iz Domovinskog rata, samo je naveden sadržaj odredbe članka
2. stavka 1. Zakona o pravima hrvatskih branite­­­­lja iz Domovinskog rata i članova
­­­­njihovih obite­­­­lji (»Na­rod­ne novine«, broj 108/96), dok je upravno
tijelo propustilo navesti utvrđeno či­­­­njenično sta­­­­nje, kao i razloge za
odbija­­­­nje zah­tje­va podnosite­­­­lja.

Odgovarajući na istaknuti
prigovor podnosite­­­­lja kako iz obra­z­lože­­­­nja prvostupa­­­­njskog rješe­­­­nja
nije razvidno iz kojih je razloga odbijen ­­­­nje­gov zahtjev, Ministarstvo
unutar­­­­njih poslova, u dru­gostupa­­­­njskom rješe­­­­nju, ponovilo je navod
da podnosite­­­­lj ne ispu­­­­njava uvjete iz članka 2. stavka 1. Zakona o pravima
hrvatskih bra­nite­­­­lja iz Domovinskog rata i članova njihovih obite­­­­lji
iako se prema odredbi članka 245. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne
novine«, broj 53/91) u obrazlože­­­­nju drugostupa­­­­njskog rješe­­­­nja
moraju ocijeniti i svi navodi žalbe. Iz obrazlože­­­­nja drugo­stupa­­­­njskog
rješe­­­­nja nije razvidno da je či­­­­njenica obav­­­­lja­­­­nja poslova ovlaštene
službene osobe od strane podnosite­­­­lja razmatrana niti da se na taj prigovor
podnosite­­­­lja odgovorilo.

Upravni sud Republike Hrvatske odbio je tužbu podnosite­­­­lja protiv
drugostupa­­­­njskog rješe­­­­nja Ministarstva unutar­­­­njih poslova, iako u
postupku koji mu je prethodio nije postup­­­­ljeno prema pravilima postupka
niti je akt donesen sukladno teme­­­­ljnim načelima Zakona o općem upravnom
postupku. Preko istaknutih prigovora podnosite­­­­lja Upravni sud Republike
Hrvatske prelazi zadovo­­­­ljivši se ponav­­­­lja­­­­njem navoda da podnosite­­­­lj
ustavne tužbe ne ispu­­­­njava uvjete iz članka 2. stavka 2. Zakona o pravima
hrvatskih branite­­­­lja iz Domovinskog rata i članova ­­­­njihovih obite­­­­lji.
Nada­­­­lje, u osporenoj presudi, Upravni sud ocje­­­­njuje da rješe­­­­nje o
odbija­­­­nju podnosite­­­­ljevog zahtjeva za prizna­­­­nje statusa hrvatskog
branite­­­­lja nije nezakonito usprkos či­­­­njenici što je u konkretnom slučaju
upravno tijelo povrijedio odredbu članka 209. stavka 2. Zakona o općem upravnom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91) kojom je propisano da obrazlože­­­­nje
rješe­­­­nja sadrži, između ostalog, i utvrđeno či­­­­njenično sta­­­­nje.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Na teme­­­­lju članka 125. alineja 3. Ustava, Ustavni sud ovlašten je
štititi ustavne slobode i prava čovjeka i građanina. Prema članku 59. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99 – u da­­­­lj­­­­njem
tekstu: Ustavni zakon), svaka fizička i pravna osoba može po iscrp­­­­ljiva­­­­nju
dopuš­tenog pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da
joj je odlukom sudbene, upravne vlasti ili drugih tijela koja imaju javne
ovlasti, povrijeđeno jedno od ­­­­njenih Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka
i građanina.

5. Člankom 70. Ustavnog zakona određeno je da će Ustavni sud, ako utvrdi
da su ustavna prava ili slobode podnosite­­­­lja ustav­ne tužbe povrijeđeni
osporenim aktom, ukinuti osporeni akt i predmet vratiti nadležnom tijelu na
ponovni postupak.

6. Načelo materijalne istine, kao jedno od teme­­­­ljnih načela upravnog
postupka, izraženo je odredbom članka 7. Zakona o općem upravnom postupku,
prema kojoj se u postupku mora utvrditi pravo sta­­­­nje stvari i u tom ci­­­­lju
se moraju utvrditi sve či­­­­njenice koje su od važnosti za donoše­­­­nje
zakonitog i pravilnog rješe­­­­nja. Također je, člankom 209. stavkom 2. Zakona
o općem upravnom postupku, određeno što obrazlože­­­­nje rješe­­­­nja doneseno
u provedenom upravnom postupku mora sadržavati.

7. Uvidom u osporavana rješe­­­­nja upravnih tijela, utvrđeno je kako
ona ne sadrže sve elemente propisane navedenom zakonskom odredbom članka 209.
Zakona o općem upravnom postup­ku, odnosno iz osporavanih rješe­­­­nja nisu
razvidni razlozi niti od­lu­­čujuće okolnosti na teme­­­­lju kojih je utvrđeno
da podnosite­­­­lj ne ispu­­­­njava uvjete za priznava­­­­nje statusa hrvatskog
branite­­­­lja iz Domovinskog rata.

8. Prema odredbi članka 14. stavka 2. svi su pred zakonom jednaki, a
prema odredbi članka 26. Ustava svi su građani i stranci jednaki pred sudovima
i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti. Iz navedenih
ustavnih jamstava proizlazi i pravo stranke da bude upoznata s razlozima odlučiva­nja
u konk­ret­noj stvari. Naime, navedena ustavna prava ne mogu se učin­kovito
ostvarivati ukoliko je podnosite­lju suprotno zakonu, one­mogućeno sudjelova­nje
u postupku ili ako on nije upoznat s razlozima odlučiva­nja u konkretnom slučaju.
Nepoznava­nje razloga za donoše­nje nekog upravnog akta dovodi osobu o čijem je
pravu ili obvezi tim aktom odlučivano u nepovo­ljniji položaj u odnosu na druge
osobe kojima su ti razlozi bili poznati.

9. Također, osobi kojoj tijekom postupka nisu bile poznate okolnosti
niti razlozi za rješava­nje u konkretnom slučaju bitno je sma­njena mogućnost
osporava­nja či­njeničnih utvrđe­nja nadležnih tijela, odnosno bitno je sma­njena
mogućnost uspjeha u žalbenom postupku kao i u postupcima po drugim pravnim
lijekovima. Ne­na­vođe­nje razloga za odlučiva­nje u konkretnom slučaju u
suprotnosti je s ustavnim pravom iz članka 18. stavka 1. Ustava, shva­ćenim kao
pravom na ulaga­nje učinkovitog pravnog lijeka. Navedeno pravo ne može se učinkovito
ostvariti bez obrazlože­nja u rješe­njima upravnih tijela, jer se samo putem
obrazlože­nja utvr­đu­je je li se upravno tijelo vodilo načelom zakonitosti i
ujedno postupalo tako da u vođe­nju postupka i u odlučiva­nju stranci omogući
zaštititi svoja prava.

10. Značajno je da je i Ministarstvo unutar­njih poslova, u trav­­nju
1997. godine, svim policijskim upravama dostavilo uputu u svezi izdava­nja
potvrda o statusu hrvatskog branite­lja radi ostva­riva­nja prava propisanih
Zakonom o pravima hrvatskih branite­lja i drugim propisima, u kojoj su
izrijekom navedene kate­gorije osoba kojima će se teme­ljem te upute priznati
status hrvatskog bra­nite­lja. Tako je u članku 3. upute navedeno da će se
osobama koje su bile zaposlene u Ministarstvu unutar­njih poslova Repub­like
Hrvatske kao ovlaštene službene osobe unutar razdob­lja od 30. svib­nja 1990.
godine do 30. lip­nja 1995. godine, priznati status hrvat­skog branite­lja,
osim ako Povjerenstvo nije utvrdilo da postoje razlozi za nepriznava­nje tog
statusa, te da se kao vrijeme sudjelova­nja u Domovinskom ratu priznaje cijelo
vrijeme rasporeda na poslove ovlaštene službene osobe, odnosno onoliko vremena
unutar navedenog razdob­lja koliko su bile u radnom odnosu. Iz obrazlože­nja
prvostupa­njskog i drugostupa­njskog rješe­nja nije razvidno je li zahtjev
podnosite­lja za prizna­nje svojstva hrvatskog branite­lja iz Domovinskog rata
razmatran u smislu odredaba navedene upute.

11. Slijedom iznijetoga, utvrđeno
je kako su podnosite­lju osporavanim rješe­njima upravnih tijela, uslijed
povreda postupovnih pravila Zakona o općem upravnom postupku, povrijeđena
ustavna prava iz članka 14. stavka 2. i članka 18. stavka 1. Ustava.

12. Propusti upravnih tijela
u postupku rješava­nja o pod­no­site­ljevom zahtjevu u konkretnom slučaju protežu
se i na osporavanu presudu Upravnog suda Republike Hrvatske, kojom je potvr­đena
zakonitost rješe­nja upravnih tijela. Propustivši pružiti zaštitu podnosite­lju,
u slučaju kada je o ­nje­govom zahtjevu rješavano na način suprotan odredbama
Zakona o općem upravnom postupku, Upravni sud Republike Hrvatske povrijedio je
ustavnu odredbu članka 26. Ustava.

13. Slijedom navedenog, utvrdivši da su osporenim rješe­njima upravnih
tijela i osporenom odlukom podnosite­lju povrije­đena ustavna prava iz članka
14. stavka 2., članka 18. stavka 1. i članka 26. Ustava, na teme­lju odredbi članka
69. i članka 72. Ustav­nog zakona, odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-202/2000
Zagreb, 6. rujna 2000.

USTAVNI SUD
REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 95/2000-1885