## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-3488/2005 od 27. veljače 2008.

### NN 53/2008 (9.5.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-3488/2005 od 27. veljače 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1847**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula R. R.-T. iz J., koju
zastupa Đ, J.-J., odvjetnica iz S. B., na sjednici održanoj 27. veljače 2008.,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-144/05 od 31.
ožujka 2005. te se predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni
postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske
broj: Revr-144/05 od 31. ožujka 2005., kojom je odbijena revizija
podnositeljice, izjavljena protiv presude Županijskog suda u Slavonskom Brodu
broj: Gž-642/04 od 29. listopada 2004. Navedenom presudom odbijena je žalba
podnositeljice i potvrđena presuda Općinskog suda u Slavonskom Brodu broj:
P-1681/03 od 24. ožujka 2004.
Prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositeljice kojim je
tražila da joj tuženik, »N.« d.d. S. B., isplati 30.402,93 USA dolara, u kunskoj
protuvrijednosti, i zakonske zatezne kamate na ime neisplaćenih plaća za
razdoblje od veljače 1990. do rujna 1991. godine, koje je podnositeljica provela
na radu u Libiji.
2. U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe povredu odredaba članaka 14., 26.,
54., 55. i 56. Ustava. Glede povrede članka 14. Ustava, iz sadržaja ustavne
tužbe razvidno je da podnositeljica ukazuje na povredu ustavnog jamstva
jednakosti pred zakonom, sadržanog u odredbi stavka 2. članka 14. Ustava.
Podnositeljica opsežno izlaže kronologiju parničnih postupaka, koji su u
konkretnom slučaju po njezinoj tužbi vodeni od 1991. i u više navrata ponavljani
po ukidnim odlukama, da bi postupanje u predmetu bilo okončano osporenom
revizijskom odlukom od 31. ožujka 2005.
Iz navoda ustavne tužbe, kao bitno, proizlazi da je podnositeljica prije odlaska
na rad u Libiju bila radnica OOUR-a »I.«, u sastavu RO GIK B. te je kao takva i
bila upućena na rad u Libiju 14. srpnja 1989., sukladno Pravilniku iz 1988.
godine. 16. siječnja 1990. OOUR »I.« je prestao postojati i brisan je iz sudskog
registra, a njegova prava i obveze preneseni su na novoorganizirana društvena
poduzeća u sastavu SP GIK B., medu kojima je i tuženik, DP »N.«. Naime,
Samoupravnim sporazumom o promjenama u organiziranju RO GIK B. iz rujna 1989.
utvrđeno je da se OOUR-i u sastavu RO GIK B. organiziraju u zasebna društvena
poduzeća, kao i da su SP GIK B. i društvena poduzeća pravni sljednici OOUR-a
»I.«. Nad SP GIK B. je, nakon šest mjeseci postojanja, 16. studenoga 1992.
otvoren i istog dana zatvoren stečajni postupak budući da su svu imovinu
preuzela druga društvena poduzeća. Prethodno je SP GIK B. donijelo Odluku o
raspoređivanju radnika iz bivšeg OOUR-a »I.«, koji su ostali neraspoređeni, a
prema kojoj je podnositeljica raspoređena na rad kod DP »N.«. Kako su
samoupravni opći akti RO i OOUR-a, prema navedenom Samoupravnom sporazumu,
ostali na snazi do donošenja novih, ostao je na snazi i pravilnik kojim su
uređena prava i obveze radnika, a prema kojemu se radnici po povratku iz
inozemstva raspoređuju na rad u OOUR-e u sastavu RO GIK B., iz kojih su upućeni.
Kako je OOUR »I.« prestao postojati, podnositeljica je, kao i mnogi drugi
radnici koji su se vratili s rada iz Libije, 1. srpnja 1990. raspoređena u DP
»N.« , kamo su prenesene njihove radne knjižice i koje im je nadalje izdavalo i
rješenja o godišnjim odmorima i sl. Međutim, plaća joj, kao ni drugim radnicima
koji su bili na radu u Libiji, nije isplaćivana od veljače 1990. nadalje,
Podnositeljica smatra da ne bi trebali biti relevantni pogrešni, odnosno
prekriženi upisi u njezinoj radnoj knjižici (prema kojima je ona radnica SP GIK
B.), kod svih ostalih navedenih činjenica i kod činjenice da je drugih 139
radnika u identičnoj činjeničnoj i pravnoj situaciji uspjelo sa svojim tužbenim
zahtjevima u istovjetnim parničnim postupcima i naplatilo svoja potraživanja (u
tom smislu podnositeljica se i poziva na poimence navedene odluke Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, donesene u istovjetnim pravnim stvarima).
Podnositeljica ističe kako se u presudama sudova, koje su u postupcima povodom
njezine tužbe donošene u različitim stupnjevima suđenja, pojavljuju tri
različita pravna stajališta.
Prema jednom, svi pravni sljednici bivšeg OOUR-a »I.« odgovorni su za njegove
obveze pa medu njima i DP GIK B., a kako je i to poduzeće prestalo postojati,
odgovornost ostaje na svim ostalim pravnim sljednicima, uključivo i na tuženiku,
»N.«, koji je podnositeljici dužan isplatiti utuženo potraživanje.
Prema drugom stajalištu, podnositeljica ni pravno ni faktično nije radila kod
tuženika pa ne postoji njegova obveza na isplatu plaće, već je trebala svoje
potraživanje prijaviti u stečajnu masu SP GIK B.
Prema trećem, obveza tuženika bi postojala samo pod uvjetom da je prilikom
zaključivanja Samoupravnog sporazuma o promjenama u organiziranju RO GIK B
posebno ugovorena takva odgovornost, sukladno odredbama članaka 165. do 167.
tada važećeg Zakona o poduzećima (»Narodne novine«, broj 53/91. i 98/93.).
Ovo posljednje stajalište zauzeo je Vrhovni sud, kao i nižestupanjski sudovi u
presudama koje podnositeljica osporava ustavnom tužbom te predlaže njihovo
ukidanje.
 *Ustavna tužba je osnovana.*
3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom, na temelju odredbe članka 62. stavka
1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99., 29102. i 49/02. – pročišćeni tekst), Ustavni sud, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrduje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijedeno podnositelju
ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi
pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud
relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi
ustavnog prava.
4. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Ustavni sud je utvrdio da je osporenom presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske
podnositeljici povrijeđeno navedeno ustavno pravo.
Ocjenu, vezanu uz osiguranje i provedbu ustavnog jamstva jednakosti pred
zakonom, dužan je provesti Vrhovni sud Republike Hrvatske u skladu s člankom
118. stavkom 1. Ustava, koji propisuje:
*Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jednaku primjenu
zakona i ravnopravnost građana.*Članak 24. točka 1. Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 150/05.)
propisuje:
*Vrhovni sud Republike Hrvatske:
1. osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana, te jednakost
svih pred zakonom.*5. U konkretnom slučaju, Vrhovni sud Republike Hrvatske postupao je u granicama
svoje nadležnosti propisane člankom 118. stavkom 2. Ustava, međutim, dvojbenim
se ukazuju pravna stajališta navedena u osporenoj presudi budući da Vrhovni sud
nije iznio razloge iz kojih bi bilo razvidno temelje li se ta stajališta na
ustavnopravno prihvatljivom tumačenju mjerodavnog materijalnog prava.
Ustavni sud je uvidom u praksu Vrhovnog suda utvrdio da je taj Sud u nizu
istovjetnih slučajeva zauzeo stajalište prema kojemu su svi pravni sljednici
bivšeg OOUR-a »I.« odgovorni za njegove obveze pa među njima i DP GIK B., a kako
je i to poduzeće prestalo postojati, odgovornost ostaje na svim ostalim pravnim
sljednicima, uključivo i na tuženiku »N.«.
Tako primjerice, u presudama broj: Rev-3545/93 od 28. veljače 1995., Rev-2044/98
od 26. siječnja 1999., Rev-1864/99 od 22. veljače 2000. i Rev-1575199 od 16.
svibnja 2001., samo navedena četiri primjera presuda odnose se na ukupno
četrnaest tužitelja u istovjetnoj činjeničnoj i pravnoj situaciji u kakvoj je i
podnositeljica ustavne tužbe.
U slučaju podnositeljice ustavne tužbe, presudom iz 2005. godine, kako je to
navedeno u točki 2. ovog obrazloženja, Vrhovni sud (kao i nižestupanjski sudovi)
izrazio je stajalište da bi obveza tuženika na isplatu neisplaćenih plaća
postojala samo pod uvjetom da je prilikom zaključivanja Samoupravnog sporazuma o
promjenama u organiziranju RO GIK B. posebno ugovorena takva odgovornost,
sukladno odredbama članaka 165. do 167. tada važećeg Zakona o poduzećima.
6. Uvidom u spis predmeta, Ustavni sud je utvrdio sljedeće:
Samoupravnim sporazumom o promjenama u organiziranju RO GIK B. iz rujna 1989.
(koji u cjelovitom tekstu prileži spisu predmeta) utvrđeno je da se OOUR-i u
sastavu RO GIK B. organiziraju u zasebna društvena poduzeća, kao i da su SP GIK
B. i društvena poduzeća pravni sljednici OOUR-a »I.«. Tim samoupravnim
sporazumom, međutim, uređena su isključivo statusna pitanja, dok pitanja
međusobnih prava i obveza društvenih poduzeća nisu uređena.
Navedenom je sporazumu neposredno prethodio Samoupravni sporazum o udruživanju i
uređivanju međusobnih odnosa u Složeno poduzeće G1K »B.«, kojim bi, sukladno
nazivu, trebala biti uređena međusobna prava i obveze poduzeća. Navedeni
sporazum, međutim, ne prileži sudskom spisu u cjelovitom tekstu, već prileži
samo u izvodu (članci 22. do 29. i 102. do 109.).
Prvostupanjski sud je, prema tome, u dokaznom postupku izvršio uvid u izvod iz
Samoupravnog sporazuma o udruživanju i uređivanju međusobnih odnosa u Složeno
poduzeće GIK »B.«, to jest u ukupno šesnaest od postojećih stotinu i devet
odredaba tog Sporazuma. Pritom Ustavni sud primjećuje da doista spomenutih
šesnaest odredaba ne sadrže sporazum o uzajamnoj odgovornosti poduzeća za obveze
prema zaposlenicima. Prvostupanjski sud je, stoga, zaključio i u svojoj presudi
naveo kako obveza tuženika na isplatu neisplaćenih plaća ne postoji jer takva
odgovornost nije ugovorena.
Izloženo utvrđenje i pravno stajalište potvrdio je drugostupanjski sud, ne
upuštajući se u pitanje na čemu prvostupanjski sud takvo stajalište temelji.
Drugostupanjski sud naveo je i to da podnositeljica nije dokazala postojanje
uzajamne odgovornosti članica složenog poduzeća za obveze, iako se radi o
isključivo pravnom pitanju. Revizijski se sud suglasio s nižestupanjskim
presudama, prihvaćajući stajalište da obveza tuženika na isplatu neisplaćenih
plaća ne postoji jer takva odgovornost nije posebno ugovorena.
7. Kako je već istaknuto, Vrhovni je sud u većem broju svojih odluka zauzeo
stajalište da su svi pravni sljednici bivšeg OOUR-a »I.« odgovorni za njegove
obveze, pri čemu postojanje, odnosno nepostojanje sporazuma o tom pitanju
Vrhovni sud nije naveo kao relevantno.
Navedeno je stajalište sukladno pravnom postulatu prema kojemu ne može biti
pravnog sljedništva u pogledu prava, bez istodobnog pravnog sljedništva u
pogledu obveza. Ovakvo se stajalište ukazuje osnovanim i prihvatljivim i kad se
uzmu u obzir odredbe Zakona o poduzećima (»Službeni list SFRJ«, broj 77/88.,
40189., 46/90. i 61/90., »Narodne novine«, broj 53/91.), koji je stupio na snagu
1. siječnja 1989., a na koje se, pogrešno ih tumačeći, pozivaju sudovi u sva tri
stupnja suđenja u konkretnom slučaju.
Naime, člankom 166. tog Zakona bilo je propisano da poduzeće odgovara za obveze
složenog poduzeća (složenog oblika udruživanja) na način utvrđen samoupravnim
sporazumom o udruživanju, odnosno ugovorom. Navedeno znači da međusobna
odgovornost za obveze postoji (pa čak i da se presumira), dok sporazumom
(ugovorom) valja urediti modalitete te odgovornosti. Ovome u prilog govori i
sadržaj odredaba članaka 165. i 167. istog Zakona, kojima je, pored ostalog,
utvrđen mogući opseg odgovornosti.
Neutemeljeno bi, stoga, bilo zaključiti da jedan od mogućih »načina uređivanja«
odgovornosti za obveze predstavlja i(izričito ili prešutno) isključenje te
odgovornosti. Prema dikciji odredbe članka 166. (a i članaka 165. i 167.) Zakona
to nije moguće niti je dopušteno. U prilog stajalištu da je riječ o
odgovornosti, čije se postojanje presumira i koju kao takvu nije niti nužno
izričito normirati, govori i činjenica da je odredba članka 166. Zakona o
poduzećima u cijelosti brisana i nije na pravnoj snazi već od 18. kolovoza 1990.
(Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o poduzećima, »Službeni list SFRJ«, broj
46/90.). Stoga, iako Samoupravni sporazum u konkretnom slučaju datira iz 1989.
godine, kad je odredba članka 166. Zakona još bila na snazi, njezina
kratkotrajna opstojnost u pravnom poretku upućuje na utemeljenost izloženih
zaključaka.
Ustavni sud primjećuje, kao što je već spomenuto u točki 6. ovog obrazloženja,
da je u konkretnom slučaju tijekom prvostupanjskog postupka izvršen tek
djelomičan uvid u sadržaj Samoupravnog sporazuma o udruživanju i uređivanju
međusobnih odnosa u Složeno poduzeće GIK »B.« pa je tako djelomično i saznanje
prvostupanjskog suda (a onda i sudova višeg stupnja) o tome je li odgovornost za
obveze ugovorena ili nije.
Međutim, i pod pretpostavkom da odgovornost za obveze doista nije ugovorena
(kako je to utvrdio prvostupanjski sud), a imajući u vidu prethodno izložena
načelna stajališta i tumačenje odredaba članaka 165. do 167. Zakona o
poduzećima, prema ocjeni Ustavnog suda radi se o utvrđenju koje nije relevantno
za presuđenje u konkretnom slučaju.
8. Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da je konkretnom osporenom presudom
Vrhovni sud odstupio od pravnih stajališta, izraženih u nizu svojih odluka,
donesenih u istovjetnim pravnim stvarima, pri čemu u osporenoj presudi za to
nije dao jasne i valjane razloge.
Ustavni sud je iz navedenih razloga prihvatio navode podnositeljice da joj nije
osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.
9. Utvrdivši povredu ustavnog prava na jednakost pred zakonom, ostale povrede
koje podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi Ustavni sud nije razmatrao.
10. Slijedom izloženog, a na temelju odredaba članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2.
Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama l. i II. izreke.
11. Objava odluke (točka III. izreke) temelji se na odredbama članka 29.
Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3488/2005
Zagreb, 27. veljače 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 53/2008-1847
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)