## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-802/2010 od 6. travnja 2011.

### NN 44/2011 (18.4.2011.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-802/2010 od 6. travnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1044

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo V. Z. iz Z., kojeg zastupa Z. H., odvjetnik iz Z. i V. D. L., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 6. travnja 2011. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba od 16. veljače 2010. se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama.«

i

RJEŠENJE

I. Dopuna ustavne tužbe od 30. kolovoza 2010. se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama.«

Obrazloženje odluke

1. Ustavnu tužbu podnio je 16. veljače 2010., V. Z. (u daljnjem tekstu: podnositelj), hrvatski državljanin s prebivalištem u Z., putem izabrana punomoćnika Z. H., odvjetnika iz Z. Ustavna tužba je dopuštena i pravodobna.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu sudskim presudama povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Ustavnu tužbu podnosi protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Kž-448/09-16 od 10. studenoga 2009., kojom je potvrđena presuda Županijskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: Županijski sud) broj: K-215/08 od 2. ožujka 2009.

Presudom Županijskog suda podnositelj (optuženik u kaznenom postupku) proglašen je krivim zbog kaznenog djela protiv službene dužnosti – zlouporabom položaja i ovlasti, opisano u članku 337. stavcima 1. i 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ), a kažnjivo po članku 337. stavku 4. KZ-a, počinjenog na način što je:

»(...) u svojstvu zaposlenika – dužnosnika Ministarstva obrane Republike Hrvatske, na radnom mjestu pomoćnika ministra obrane za nabavku, proizvodnju i opskrbu (u razdoblju od 17.04.1993. do 03.07.1998.), odnosno pomoćnika ministra obrane za opremanje i nabavu (u razdoblju od 03.07.1998. – 17.02.2000.), u kojem svojstvu je bio ovlašten raspolagati sredstvima za kupnju oružja i opreme namijenjene obrani suvereniteta Republike Hrvatske, u službenim prostorijama MORH-a, u tom svojstvu i u tu svrhu, u svom uredu na adresi u Zagrebu, Trg kralja Petra Krešimira IV br. 4.; dana 07. rujna 1993. od njemačkog državljanina J. R., preuzeo neutvrđenu količinu dragog kamenja koje se nalazilo u dvjema tzv. pilotskim torbama crne boje, kao garanciju da će J. R. isporučiti MORH-u opremu za preuzeta devizna sredstva od Ministarstva obrane Republike Hrvatske u iznosu od 5.000.000,00 USD, a koja sredstva je prema uobičajenoj proceduri i sukladno svojim ovlastima V. Z. zatražio i preuzeo od Ministarstva financija Republike Hrvatske, te ih potom istog dana predao J. R. u svom službenom uredu, nakon čega je preuzeto drago kamenje V. Z. spremio u sef u svom uredu, a primitak istog, unatoč traženju tajnice S. Š., odbio evidentirati u službenoj dokumentaciji Ministarstva, te je s ciljem pribavljanja znatne imovinske koristi za sebe, drago kamenje zadržao na način da 17. veljače 2000. kada je razriješen dužnosti pomoćnika ministra obrane, isto nije razdužio – ostavio na raspolaganje MORH-u, već ga je protupravno iznio iz svog dotadašnjeg ureda u Ministarstvu obrane Republike Hrvatske, čime je stekao znatnu imovinsku korist u iznosu od najmanje 5.000.000,00 USD, što iznosi 39.400.000,00 kuna, istodobno oštetivši proračun Republike Hrvatske za isti iznos, a budući da J. R. za preuzeta devizna sredstva nije isporučio bilo kakvu opremu Ministarstvu obrane Republike Hrvatske, niti je izvršio povrat preuzetih deviznih sredstava.«

Županijski sud je navedenom presudom osudio podnositelja na kaznu zatvora u trajanju od sedam (7) godina, u koju mu je uračunat ekstradicijski pritvor od 13. ožujka 2007. do 16. ožujka 2007., te od 26. rujna 2008. do 2. listopada 2008., kao i vrijeme provedeno u pritvoru od 2. listopada 2008. nadalje.

Na temelju članka 82. KZ-a od podnositelja je oduzeta imovinska korist pribavljena izvršenjem kaznenog djela u iznosu od 39.400.000,00 kuna, a ujedno je obvezan snositi i troškove kaznenog postupka.

2. Tijekom ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Županijskog suda broj: K-215/08.

3. Prije raspravljanja o ustavnoj tužbi (i dopuni ustavne tužbe) sudac Ustavnog suda Miroslav Šeparović izuzeo se od raspravljanja i glasovanja na temelju članka 27. stavka 6. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

4. Podnositelj u ustavnoj tužbi, nezadovoljan ishodom sudskog postupka, ponavlja žalbene razloge koje je iznosio tijekom kaznenog postupka koji je prethodio ustavnosudskom, dajući (svoju) prosudbu i (pr)ocjenu izvedenih dokaza i utvrđenog činjeničnog stanja od strane sudova.

Smatra da su mu osporenim odlukama sudova povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske, te članci 115. stavak 3. i 116. stavak 1. Ustava.

Tako, između ostalog, u ustavnoj tužbi navodi: »Time što Vrhovni sud RH u ovom slučaju nije primijenio na okrivljenika obligatorne odredbe Zakona o kaznenom postupku, koje su svi sudovi dužni primjenjivati u svim kaznenim predmetima, Vrhovni sud je spram okrivljenika počinio povrede ljudskih prava na jednakost pred zakonom i sudovima iz članka 14. i 26. Ustava (...).«

Podnositelj smatra da Vrhovni sud u konkretnom slučaju:

»(...) postupa suprotno zakonu pa manipulira činjenicama u cilju potvrđivanja prvostupanjske presude te preporučuje svoje ovlasti jer isti nije ovlašten modificirati i dopunjavati utvrđeno činjenično stanje pa time postupa suprotno Zakonu o kaznenom postupku.

Vezano za utvrđenje činjeničnog stanja podnositelj je u žalbi vrlo detaljno elaborirao kako je isti prvostupanjski sud, dakle, Županijski sud u Zagrebu, prije ovog kaznenog postupka, pred drugim vijećem sudio H. P. za otmicu Podnositeljeva sina, a u kojem postupku su H. P. i S. Š. dali iskaze identične u bitnim stvarima onima u ovom postupku. No, tamo je drugo vijeće istog suda te iskaze cijenio sasvim suprotno – kao neistinite pa ih nije prihvatio. U tom smislu Podnositelj u žalbi ističe da mu se čini neprihvatljivim da isti sud iste iskaze cijeni na dva različita načina. Na tu temu je Vrhovni sud RH odgovorio kako 'ovaj sud nije u mogućnosti uspoređivati iskaze istih svjedoka iz dvaju odvojenih kaznenih predmeta'... upravo Vrhovni sud ima dužnost da djeluje kao nadzorni i ispravljački mehanizam za takve neujednačene odluke i stavove pa je ovakvim stavom povrijedio odredbu čl. 116. Ustava prema kojoj Vrhovni sud osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana...«

Također je Vrhovni sud RH podnositelju povrijedio i pravo iz čl. 29. Ustava na pravično suđenje jer nije djelovao kao neutralni arbitar, već je tendenciozno pogodovao optužbi na način da je prilikom odlučivanja o žalbi čak i prekoračio navode iz prvostupanjske presude, u cilju odbijanja žalbenih navoda podnositelja.

Podnositelj smatra da mu je postupanjem Vrhovnog suda povrijeđeno i ustavno pravo na žalbu iz čl. 18. Ustava jer drugostupanjski sud nije razmotrio sve njegove žalbene navode, već je neke bitne dijelove, koje očito nije mogao obrazloženo odbiti, ignorirao i uopće se o njima nije očitovao u drugostupanjskoj presudi, čime o dijelu njegove žalbe nije odlučeno ni na koji način.

(...)

Vrhovni sud je jednostavno predvidio sve navode žalbe koje nije mogao objasniti, čime je u tim dijelovima povrijeđeno pravo podnositelja na žalbu.

(...)«

Podnositelj – ističući povredu načela »in dubio pro reo« – navodi da »... u ovom slučaju nedostajalo je bilo kakvih dokaza o krivnji podnositelja – dakle, niti je sporno drago kamenje nađeno niti je njegovo postojanje potvrđeno ijednim dokumentom; podnositelj je osuđen isključivo na temelju iskaza triju svjedoka koji se međusobno razlikuju i razilaze. Dakle, u takvoj sumnjivoj situaciji za sud je primjena načela 'in dubio pro reo' obligatorna, a ne podložna sudskoj diskreciji. Kako ga sud nije primijenio, time je ujedno povrijedio i čl. 115. Ustava...«.

Nadalje, smatra kako postoji kontradiktornost između presude (Županijskog suda) i sadržaja provedenih dokaza, pa je »ignoriranje takvih propusta... od strane višeg suda velika povreda ustavnih prava podnositelja na pravično suđenje i na suđenje na temelju zakona«.

Zaključno, uz prijedlog za usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka sudova, podnositelj je na temelju članka 67. Ustavnog zakona, predložio (i) izdavanje privremene mjere – zabranu ovrhe presude Županijskog suda.

Ustavna tužba nije osnovana.

5. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona, svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o krivnji ili optužbi za kažnjivo djelo, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

5.1. Ustavni sud ističe da ustavna tužba nije redovni ili izvanredni pravni lijek u sustavu domaćih pravnih lijekova. Ona je posebno ustavnopravno sredstvo zaštite ustavnih prava u pojedinačnim slučajevima. Stoga nije dostatno pozvati se u ustavnoj tužbi na povrede koje su rezultat navodnih nezakonitosti što ih je počinilo nadležno tijelo ili sud u sudskom postupku. Protiv takvih nezakonitosti pravnu zaštitu pružaju redovni i specijalizirani sudovi u postupcima ustrojenim u više stupnjeva sudske zaštite. One iznimno mogu biti i predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom, ali samo ako i u mjeri u kojoj mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom.

6. U konkretnom slučaju Županijski sud je proveo dokazni postupak u kojem je saslušao (brojne) svjedoke, izvršio uvid u dokumentaciju i proveo druge dokaze relevantne za navedeni postupak, ocijenivši svaki dokaz zasebno te sve dokaze zajedno, kao i obranu podnositelja.

Županijski sud, u obrazloženju osporene odluke, između ostalog je naveo:

»(...) Što se tiče iskaza svjedoka S. Š. i T. B., o načinu na koji je vršena nabava i plaćanje naoružanja i opreme te kako i u kojim okolnostima im je optuženik pokazao drago kamenje, a svjedoka P., u kojim okolnostima i u koju svrhu mu je optuženik pokazao drago kamenje, sud je iste prihvatio jer su dati jasno, određeno i precizno, okolnosno, međusobno se podudaraju i nadopunjuju, a i iskazi T. B. i S. Š. u odnosu na nabavu i plaćanje naoružanja suglasni su i sa dokumentacijom koja prileži spisu.

Iskazi navedenih svjedoka u dijelu koji se odnosi na drago kamenje koje im je pokazao optuženik, nisu, kako to tvrdi optuženik, u nesuglasju...

Optuženi V. Z. je bio svjestan da je drago kamenje dobio ne kao fizička osoba, već kao službena osoba u okviru obavljanja poslova pomoćnika ministra obrane i svjestan je da je po razrješenju s dužnosti to drago kamenje trebao ostaviti na raspolaganje MORH-u, a ne zadržati ga za sebe. Prema tome, isti je bio svjestan svih okolnosti počinjenja inkriminiranog mu kaznenog djela, htio je počinjenje istog kao takvog i kao svojeg te je u konkretnom slučaju postupao sa oblikom krivnje koji se u kaznenom pravu naziva izravna namjera. Ubrojivost optuženika tijekom postupka nije osporavana.

(...)«

6.1. U žalbenom postupku Vrhovni sud ocijenio je da je sud prvog stupnja na pravilno i potpuno utvrđeno činjenično stanje, koje pouzdano proizlazi iz provedenih dokaza i njihove savjesne analize i ocjene, pravilno primijenio odgovarajuće odredbe Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP) i KZ-a.

Ispitujući pobijanu presudu po službenoj dužnosti, Vrhovni sud je utvrdio da u provedenom kaznenom postupku nije počinjena apsolutno bitna postupovna povreda iz članka 367. stavka 1. točke 11. ZKP-a, a ni bilo koja druga postupovna povreda na koju u smislu članka 379. stavka 1. točke 1. ZKP-a sud pazi po službenoj dužnosti.

Vrhovni sud je u osporenoj presudi (između ostalog) naveo:

»... Naime, nedvojbeno je drago kamenje i nadalje se nalazilo u kasi optuženika, koji je to drago kamenje, kako je ranije navedeno, kao osoba koja u okvirima svojih funkcija koje obnaša u izvršnoj vlasti ovlašteno preuzela i pohranila bez službene evidencije. Time što ono nije službeno evidentirano ne znači da ono nije pripadalo Republici Hrvatskoj...

Trenutak kada optuženik čini kazneno djelo je upravo onaj kako to utvrđuje i prvostupanjski sud, kada on, nakon donošenja odluke o njegovom razrješenju sa dužnosti pomoćnika ministra obrane, isto drago kamenje koje je do tada ovlašteno držao u svome sefu nije službeno razdužio...«

7. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje, odnosno je li tijekom postupka pred nadležnim sudom počinjena povreda takvog značenja da postupak kao jednu cjelinu čini nepravičnim za podnositelja.

Također, u okviru prava na pošteno suđenje Ustavni sud ovlašten je ispitivati primjenu zakona i drugih propisa, radi ocjene je li nadležni sud u konkretnom slučaju u odnosu na podnositelja arbitrarno (samovoljno) primijenio mjerodavni zakon odnosno drugi propis, odnosno je li u tom konkretnom slučaju odstupio od svoje ustaljene i općeprihvaćene prakse zbog čega bi se moglo utvrditi da je u primjeni dotičnog zakona, odnosno drugog propisa neosnovano imao nejednak tretman u odnosu prema drugim strankama u istovjetnim pravnim situacijama.

U konkretnom slučaju, krivnja podnositelja utvrđena je u kaznenom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred nadležnim Županijskim sudom. Podnositelju je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, sudjelovati uz branitelja, izjašnjavati se i predlagati dokaze u odnosu na odlučujuće činjenice, te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje. Iz presude prvostupanjskog suda razvidno je koje dokaze je taj sud proveo i na kojim dokazima temelji svoje utvrđenje da je podnositelj počinio kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. Analizirajući sve provedene dokaze te činjenice o kojima ovisi opstojnost kaznenog djela, prvostupanjski sud je za svoja utvrđenja i stajališta dao valjane pravne razloge.

Vrhovni sud potvrdio je prvostupanjsku presudu, te je svoja utvrđenja da ne postoje bitne povrede odredaba kaznenog postupka i povrede kaznenog zakona i da je činjenično stanje potpuno i pravilno utvrđeno, jasno obrazložio, očitovavši se pritom o svim žalbenim navodima podnositelja.

Tako je, između ostalog, Vrhovni sud u osporenoj presudi naveo:

»(...) Međutim, prvostupanjski sud je, ponovo se ističe, izvršio potpunu ocjenu kako iskaza svakog od svjedoka, tako i ostalih izvedenih dokaza i to kako u njihovoj posebnosti, tako i u njihovoj ukupnosti, ocjenjujući ih prvo svaki od dokaza ponaosob, da bi zatim izveo vrijednosnu ocjenu dokaza u njihovoj ukupnosti, koja vrijednosna ocjena je prvostupanjskom sudu bila i podloga za donošenje zaključaka u pogledu odlučnih elemenata kaznenog djela kako je ono stavljeno na teret optuženiku. Tek takva potpuna i cjelovita analiza, kako ju je izvršio prvostupanjski sud, daje ispravnu sliku o događajima i postupanjima optuženika u svezi s inkriminiranim postupanjem.«

8. U odnosu, pak, na navod podnositelja kojeg ponavlja u ustavnoj tužbi »da je osuđen isključivo na temelju iskaza triju svjedoka« (Š., B. i P.) odgovorio je Vrhovni sud. On, obrazlažući svoje stajalište zašto prihvaća istinitim iskaze navedenih svjedoka, navodi:

»(...) Suprotno tvrdnji žalbe optuženika, Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao sud drugog stupnja prihvaća kao istinite iskaze svjedoka Š., B. i P., pa i u dijelu kako oni objašnjavaju motive i pokazivanje dragog kamenja svakom od njih... Tvrdnja iz žalbe da se radi o 'tankim argumentima' prvostupanjskog suda u odnosu na ove iskaze u tome dijelu ostala je samo na subjektivnoj tvrdnji bez argumenata koji bi bili 'deblji' od onih koje je iznosio prvostupanjski sud.

(...)«

Prema ocjeni Ustavnog suda, navedenim stajalištem i jasnim razlozima kojima to stajalište obrazlažu, sudovi nisu zanemarili ustavna jamstva izložena u točkama 5. i 6. ovog obrazloženja, uključujući i pravilo »in dubio pro reo«.

8.1. Ustavni sud primjećuje da pravilo »in dubio pro reo« jest pravno-logičko pomagalo za utvrđivanje postojanja odnosno nepostojanja činjenica u kaznenom postupku, pravilo koje se uobičajilo u primjeni zbog svoje praktične vrijednosti, pa je, kao takvo, postalo i sastavnim dijelom zakonskih propisa kojima je uređeno postupanje sudova u kaznenim stvarima (članak 3. stavak 2. ZKP-a).

Pravilo »in dubio pro reo« nije dokazno pravilo. Ono podrazumijeva da sud u kaznenom postupku odlučuje presudom na način koji je povoljniji za okrivljenika, ako se i nakon savjesne ocjene dokaza, pojedinačno i u vezi s ostalim dokazima (članak 351. stavak 2. ZKP-a) ne daju otkloniti dvojbe o postojanju odnosno nepostojanju nekih činjenica koje tvore obilježja kaznenog djela ili o kojima ovisi primjena neke druge odredbe kaznenog zakonodavstva, a ne sadrži mjerila prema kojima bi prvostupanjski sud bio dužan uzeti da su određene činjenice dokazane s određenim stupnjem izvjesnosti, a druge nisu.

8.2. Stoga Ustavni sud ne smatra dvojbenim da su osporene presude, vezano uz pitanje obilježja kaznenog djela zbog kojeg je konkretan kazneni postupak vođen, donesene na temelju ustavnopravno prihvatljivog tumačenja i primjene mjerodavnog prava, te da u tom smislu podnositeljeva prava nisu povrijeđena. Naime, u konkretnom slučaju, prema ocjeni Ustavnog suda, Vrhovni sud i Županijski sud su valjano obrazložili svoju odluku o utvrđenim pravno relevantnim činjenicama.

9. Sagledavajući postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku kao jedinstvenu cjelinu, te cijeneći sadržaj osporenih odluka, Ustavni sud ocjenjuje da podnositelju u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, a ni ustavno pravo jednakosti pred zakonom zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

10. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povredu ustavnog prava zajamčenog člankom 18. stavkom 1. Ustava, kojim se jamči pravo na žalbu protiv pojedinačnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom.

Razmatrajući navode ustavne tužbe te obrazloženje osporene odluke Vrhovnog suda, Ustavni sud utvrđuje da podnositelju nije povrijeđeno navedeno ustavno pravo. Naime, ocjena je Ustavnog suda da je drugostupanjski sud ocijenio sve relevantne navode podnositeljeve žalbe te tu svoju ocjenu valjano obrazložio.

11. Članak 26. Ustava nije mjerodavan u ovom slučaju (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-884/2004, »Narodne novine« broj 2/05.), dok članci 115. stavak 3. i 116. stavak 1., na čiju povredu podnositelj također ukazuje, ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

12. Ustavni sud opetovano ponavlja da u ustavnoj tužbi nije dostatno ponoviti razloge koji su već istaknuti u žalbenim (ili revizijskim postupcima) pred sudom niti je dostatno samo navesti ustavna prava koja se smatraju povrijeđenima. Ustavna tužba mora sadržavati konkretne i obrazložene razloge eventualne povrede određenog ustavnog prava.

13. Budući da u konkretnom slučaju Ustavni sud nije našao da su podnositelju, u okviru navoda koje u ustavnoj tužbi iznosi podnositelj, povrijeđena ustavna prava, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke odluke.

14. S obzirom da je donesena odluka u predmetu, Ustavni sud nije razmatrao prijedlog za odgodu ovrhe (članak 67. stavak 2. Ustavnog zakona).

15. Objava odluke utemeljena je na članku 29. Ustavnog zakona.

Obrazloženje rješenja

16. Ustavni sud je uvidom u dostavnice koje priliježu spisu Županijskog suda broj: K-215/08, utvrdio da je podnositelj osporenu presudu Vrhovnog suda primio 14. siječnja 2010., a njegov branitelj (odvjetnik Z. H.) 21. siječnja 2010.

U konkretnom slučaju rok za podnošenje ustavne tužbe isticao je 22. veljače 2010., a izabrani punomoćnik podnositelja (odvjetnik Z. H.), podnio je ustavnu tužbu 16. veljače 2010.

17. Podnositelj je tijekom ustavnosudskog postupka, podneskom od 9. ožujka 2010., Ustavnom sudu dostavio punomoć kojom je (uz ranijeg punomoćnika Z. H. iz Z.), ovlastio V. D. L., odvjetnicu iz Z., kao novu punomoćnicu za zastupanje pred Ustavnim sudom. U tom podnesku podnositelj, između ostalog: „... moli sud da, koliko je to moguće brže, riješi njegov zahtjev za odgodom ovrhe odnosno odgodom nastupanja pravnih učinaka presuda...«. Ujedno podnositelj tužbe moli sud da prilikom rješavanja njegove ustavne tužbe koja se odnosi na presumpciju nedužnosti zaštićenu člankom 28. Ustava i člankom 6.2. Europske konvencije, razmotri i »povredu prava na neovisan i nepristran sud, obrazloženu sudsku odluku kako i prava na pristup sudu, javnu raspravu u odnosu na žalbeni sud, prava na pravičnost postupka, akuzatorni postupak i načelo jednakosti oružja iz čl. 29. Ustava RH i čl. 6.1. i 6.3. Konvencije...«.

Izabrana punomoćnica je u ime podnositelja, protiv osporenih presuda Vrhovnog suda i Županijskog suda – nakon što je Ustavnom sudu proslijedila požurnicu (podnesak 23. ožujka 2010.) – podnijela dopunu ustavne tužbe 30. kolovoza 2010., da bi naknadno 23. rujna 2010. i 8. studenoga 2010., proslijedila (još) dva podneska.

18. Članak 64. Ustavnog zakona propisuje:

»Članak 64.

Ustavna se tužba može podnijeti u roku od 30 dana računajući od dana primitka odluke.«

18.1. Ustavnim zakonom propisan je rok u kojem osoba (podnositelj ustavne tužbe), koja smatra da su joj povrijeđena ustavna prava, može tražiti zaštitu navodno povrijeđenog ustavnog prava pred Ustavnim sudom, navodeći u ustavnoj tužbi sve činjenice i okolnosti na kojima temelji svoje tvrdnje o povredi ustavnog prava. Propisivanje roka osigurava poštivanje načela vladavine prava i podnositelju ostavlja potrebno vrijeme za razmatranje hoće li uopće podnijeti ustavnu tužbu, a ako hoće, kako će je obrazložiti, odnosno na kojim razlozima će temeljiti svoje tvrdnje o (navodnim) povredama ustavnog prava.

Polazeći od navedenog, Ustavni sud odbacuje ustavne tužbe podnesene izvan roka (primjerice: U-III-4678/2005 od 23. veljače 2006., »Narodne novine« broj 31/06., U-III-5738/2010 od 24. veljače 2011.)

U odnosu na dopune ustavne tužbe, Ustavni sud razmatra dopune podnesene unutar roka iz članka 64. Ustavnog zakona i smatra ih sastavnim dijelom ustavne tužbe.

Dopune ustavnih tužbi podnesene izvan roka odbacuju se, osim izuzetno, kad se dopunama, premda su podnesene izvan roka, podupiru (pojašnjavaju) – činjenično i/ili pravno potkrepljuju – navodi iz ustavne tužbe koja je podnesena u roku. Takvo stajalište Ustavni sud je izrazio (primjerice) u odluci broj: U-III-722/2007 od 4. srpnja 2007.

18.2. Navedeno pravno shvaćanje Ustavnog suda suglasno je s praksom Europskog suda za ljudska prava, prema kojoj se prigovori podneseni izvan roka (šest mjeseci od dana donošenja konačne odluke), razmatraju samo ako predstavljaju »poseban aspekt na prigovore iznesene u samom zahtjevu« (predmeti: Allan protiv Velike Britanije, odluka, 28. kolovoza 2001., zahtjev br. 48539/99; Sambata Bihor Grko-katolička župa protiv Rumunjske, presuda, 12. siječnja 2010., zahtjev br. 48107/99).

19. Primjenjujući navedene kriterije na konkretan slučaj, Ustavni sud utvrđuje da se u slučaju podnositelja pod nazivom »dopuna ustavne tužbe« krije u sadržajnom smislu nova ustavna tužba u kojoj se iznose novi prigovori koji ni na koji način u činjeničnom i u pravnom smislu nisu vezani uz navode iz prve, pravodobne ustavne tužbe.

Ustavni sud napominje da on nema mogućnosti zanemariti primjenu pravila o roku od 30 dana za podnošenje ustavne tužbe, samo zbog toga što je podnositelj u tom roku propustio istaknuti određene prigovore. Naime, pravilo o roku u kome se može podnijeti ustavna tužba ili njezina dopuna proizlazi iz opredjeljenja da se već donijete odluke ne dovode u pitanje nakon proteka nekog neodređenog vremenskog razdoblja i ne služi samo interesima objektivnog pravnog poretka, nego i ostvarenju pravne sigurnosti, koja je vrijednost sama po sebi. Ovo pravilo određuje vremenska ograničenja nadzora koji provodi Ustavni sud i znak je i pojedincima i državnim vlastima koje je to razdoblje, protekom kojega takav nadzor nije više moguć.

20. S obzirom na navedeno, Ustavni sud je – uvažavajući činjenicu da je (nova) punomoćnica podnositelja dopunu ustavne tužbe podnijela 30. kolovoza 2010., dakle, nekoliko mjeseci poslije proteka roka u kojem se može podnijeti ustavna tužba – na temelju članka 72. Ustavnog zakona, odlučio kao u točki I. izreke rješenja.

21. Objava rješenja utemeljena je na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-802/2010

Zagreb, 6. travnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 44/2011-1044