### NN 64/2016 (13.7.2016.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3360-2014 od 6. lipnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1597

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Ivica Pezo iz Metkovića, zastupan po Gašparu Lujaku, odvjetniku u Odvjetničkom društvu Jakšić, Mujo i Lujak j.t.d. iz Dubrovnika, na sjednici održanoj 6. lipnja 2016. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: III Kr 172/13-4 od 22. svibnja 2014.,

– presuda Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kž.99/13 od 5. rujna 2013., i

– osuđujući dio (točka I. izreke) presude Općinskog suda u Metkoviću broj: K-147/06 od 11. ožujka 2013.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Dubrovniku na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je Ivica Pezo, hrvatski državljanin iz Metkovića, Trg Josipa bana Jelačića 8 (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Gašpar Lujak, odvjetnik u Odvjetničkom društvu Jakšić, Mujo i Lujak j.t.d. iz Dubrovnika, Iva Vojnovića 25.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da mu je povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) u sudskom postupku u kojem su donesene sljedeće presude:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: III Kr 172/13-4 od 22. svibnja 2014. (u daljnjem tekstu: presuda Vrhovnog suda),

– presuda Županijskog suda u Dubrovniku broj: Kž.99/13 od 5. rujna 2013. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda), i

– presuda Općinskog suda u Metkoviću broj: K-147/06 od 11. ožujka 2013., pri čemu se osporava samo njezin osuđujući dio, to jest točka I. izreke (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

2. Na temelju članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo i prijedlog za privremenu odgodu izvršenja (pravnih učinaka) prvostupanjske presude.

3. Presudom Vrhovnog suda odbijen je podnositeljev zahtjev za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude (u daljnjem tekstu: ZIPPP) kojom je podnositelj proglašen krivim zbog počinjenja tri (3) kaznena djela protiv sigurnosti platnog prometa i poslovanja – zlouporabom ovlasti u gospodarskom poslovanju, opisana u članku 292. stavku 1. alineji 6. i stavku 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97. i 27/98. – ispravak), koji je naveden u točki 62. obrazloženja ove odluke.

Podnositelj je osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od jedne (1) godine i šest (6) mjeseci te je sudski obvezan na ime imovinskopravnog zahtjeva isplatiti oštećenici Croatia banci d.d. iznos od 2.933.496,70 kn sa zakonskim zateznim kamatama specificiranim u izreci drugostupanjske presude.

4. Podnositelj je presudom Županijskog suda u Dubrovniku broj: K.13/08-64 od 15. rujna 2010., koja je postala pravomoćna 29. ožujka 2012., prethodno već bio osuđen na kaznu zatvora od jedne (1) godine (predmet se u Ustavnom sudu vodi pod brojem: U-III-2836/2012). Stoga je nakon pravomoćnosti presude koja je predmet razmatranja u ovom ustavnosudskom predmetu (5. rujna 2013.) donesena presuda Općinskog suda u Metkoviću broj: Kv-18/14 od 12. kolovoza 2014. kojom su se preinačile odluke o kazni u oba ta kaznena predmeta. Podnositelj je osuđen na jedinstvenu kaznu zatvora u trajanju od dvije (2) godine.

Prema podacima Kaznionice u Lipovici – Popovači (dopis, klasa: 730-11/13-01/191, urbroj: 571-01/08-16-45 od 11. svibnja 2016.), podnositelj je na slobodi od 3. lipnja 2015., nakon izdržane jedinstvene kazne zatvora.

1) Postupanje Ustavnog suda u povodu zahtjeva za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude

5. Pod utjecajem prakse Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP), Ustavni sud promijenio je svoju praksu u odnosu prema ZIPPP-u – izvanrednom pravnom lijeku u kaznenom postupku. U nastavku se prvo navodi mjerodavna praksa ESLJP-a.

6. U predmetu Maresti protiv Hrvatske (presuda, 25. lipnja 2009., zahtjev br. 55759/07) ESLJP je utvrdio primjenjivost na ZIPPP kaznenog aspekta članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija). Taj zahtjev, prema stajalištu ESLJP-a, treba tretirati kao kazneni ekvivalent reviziji u parničnom postupku pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud):

»21. Vlada tvrdi da postupak u povodu zahtjeva podnositelja za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude ne spada u domašaj članka 6. stavka 1. Konvencije jer se prema domaćem pravu takav zahtjev smatra izvanrednim pravnim lijekom.

22. Podnositelj zahtjeva tvrdi da je članak 6. primjenjiv na ovaj postupak.

23. Sud prvo primjećuje da se konkretan naziv dan nekom postupku u domaćem pravnom sustavu ili činjenica da se taj postupak u domaćem pravosuđu smatra izvanrednim pravnim lijekom ne može smatrati odlučujućim: ono što je odlučujuće jest priroda i domašaj postupka o kojem je riječ ... Nadalje, prema dobro utvrđenoj praksi Suda, postupci po reviziji ili kasacijskoj žalbi spadaju u djelokrug članka 6. stavka 1. Konvencije ...

(...)

26. Zahtjev za izvanredno preispitivanje ima svoj ekvivalent u građanskom postupku u obliku revizije koja se podnosi Vrhovnom sudu, također protiv pravomoćne presude. S tim u vezi Sud primjećuje da je već utvrdio kako je članak 6. primjenjiv na postupak koji uređuje takve prizive (vidjeti Debelić protiv Hrvatske, br. 2448/03, §§ 21. i 22., 26. svibnja 2005.). U pogledu kaznenopravnog sredstva o kojem je riječ, Sud je u prijašnjem predmetu (Kovač protiv Hrvatske, br. 503/05, 12. srpnja 2007.) razmatrao postupak pred Vrhovnim sudom u povodu zahtjeva branjenika (defendant) za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude u kaznenom predmetu.

27. Podnositelj zahtjeva u svom je zahtjevu za izvanredno preispitivanje prigovorio, inter alia, da je došlo do povrede Kaznenog zakona zbog navodne povrede načela ne bis in idem. Sud primjećuje da je taj zahtjev podnesen na temelju jednog od propisanih razloga za utvrđenje povrede Kaznenog zakona ...

28. U takvim okolnostima Sud zaključuje da je postupak u povodu zahtjeva za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude bio odlučujući za odluku o optužbi za kazneno djelo protiv podnositelja zahtjeva te da stoga spada u domašaj članka 6. stavka 1. Konvencije. Prema tome, primjedbu vlade treba odbaciti.

29. Sud smatra da ovaj prigovor nije nedopušten u smislu članka 35. stavka 3. Konvencije. Nadalje smatra da nije nedopušten ni po kojoj drugoj osnovi. Stoga mora biti proglašen dopuštenim.«

7. U predmetu Dolenec protiv Hrvatske (presuda, 26. studenoga 2009., zahtjev br. 25282/06), ESLJP je izrijekom utvrdio da se ZIPPP smatra domaćim pravnim sredstvom koje je potrebno iscrpiti ako se prigovori podnositelja zahtjeva odnose na povrede na koje taj pravni lijek može utjecati, uključujući i povrede prava na pravično suđenje:

»199. Zahtjev za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude dostupan je samo branjeniku (tužiteljstvu nije dopušteno njegovo korištenje), a može se podnijeti mjesec dana od dostave presude okrivljeniku, i to zbog strogo ograničenih pravnih pogrešaka počinjenih na štetu okrivljenika. Podnositelj zahtjeva u ovom predmetu takav je zahtjev podnio između ostalog i zbog navodne povrede svojih prava na obranu za vrijeme glavne rasprave, što je na temelju članka 427. jedna od zakonskih osnova za podnošenje takvog zahtjeva. Sud stoga smatra da je u ovom predmetu upravo to pravno sredstvo podnositelju zahtjeva pružilo mogućnost zatražiti ispravljanje navodne povrede o kojoj je ovdje riječ. Sud primjećuje da je u ovom predmetu to pravno sredstvo podnositelju zahtjeva pružilo mogućnost prigovoriti navodnoj povredi. Prema tome, bez obzira na utvrđenje Ustavnog suda da se odluka Vrhovnog suda donesena u povodu tog zahtjeva nije odnosila na meritum predmeta, Sud smatra da je podnositelj zahtjeva pravilno iskoristio dostupna domaća pravna sredstva i poštovao pravilo o šestomjesečnom roku.

200. U pogledu podnositeljeve naknadne ustavne tužbe, Sud primjećuje da, na temelju članka 62. Zakona o Ustavnom sudu, svatko tko smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda može podnijeti ustavnu tužbu protiv tog akta. Podnositelj zahtjeva u ovom predmetu utvrdio je i u svom zahtjevu za preispitivanje pravomoćne presude i u svojoj ustavnoj tužbi da su mu povrijeđena njegova prava na obranu u kaznenom postupku koji se vodio protiv njega. Ne dovodeći u pitanje odluku Ustavnog suda o relevantnim kriterijima za ocjenu dopuštenosti ustavnih tužbi, Sud smatra da je, polazeći od teksta članka 62. Zakona o Ustavnom sudu, podnositelj zahtjeva imao razloga vjerovati da njegova ustavna tužba protiv odluke Vrhovnog suda kojom je odbijen njegov zahtjev za preispitivanje pravomoćne presude, u kojem je prigovorio zbog povrede svoga prava na pošteno suđenje, predstavlja pravno sredstvo koje je bilo potrebno iscrpiti.

201. S obzirom na zaključke Suda da u ovom predmetu zahtjev za preispitivanje pravomoćne presude predstavlja pravno sredstvo koje je bilo potrebno iscrpiti, a bez obzira na utvrđenje Ustavnog suda da se odluka Vrhovnog suda donesena u povodu tog zahtjeva nije odnosila na meritum predmeta, Sud utvrđuje da je podnositelj zahtjeva pravilno iskoristio dostupna domaća pravna sredstva i da je poštovao pravilo o šestomjesečnom roku. Stoga se vladini prigovori u tom pogledu moraju odbiti.«

8. I u presudi Šebalj protiv Hrvatske (presuda, 28. lipnja 2011., zahtjev br. 4429/09) ESLJP je ponovio »da za sva pitanja koja se tiču poštenosti kaznenog postupka okrivljenici mogu uložiti žalbu žalbenom sudu i zahtjev za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude«, pri čemu je citirao dijelove obrazloženja iz presude Maresti protiv Hrvatske (§ 242. presude Šebalj).

9. Uvažavajući stajališta ESLJP-a, Ustavni sud utvrđuje: ustavna tužba je dopuštena ako je podnesena u roku od 30 dana od dana zaprimanja pravomoćne kaznene presude ili odluke Vrhovnog suda kojom se meritorno odlučilo o ZIPPP-u.

Ako je ustavna tužba pravodobno podnesena nakon zaprimanja odluke Vrhovnog suda kojom se meritorno odlučilo o ZIPPP-u, Ustavni sud dužan je u postupku u povodu te ustavne tužbe odgovoriti i na prigovore podnositelja koji se odnose na prvostupanjski i drugostupanjski kazneni postupak jer se u postupcima zaštite ustavnih prava sudski postupci sagledavaju kao jedinstvena cjelina. Za razliku od Vrhovnog suda, Ustavni sud u postupku zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda, koji se pokreće ustavnom tužbom, nije ograničen na zakonske razloge zbog kojih je dopušteno podnijeti ZIPPP.

2) Ostala pitanja vezana uz postupak pred Ustavnim sudom

10. S obzirom da je ustavna tužba u ovom predmetu dopuštena i pravodobna, za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Metkoviću (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: K-147/06, te spis Vrhovnog suda broj: III Kr 172/13.

11. Na ovaj se predmet primjenjivao Kazneni zakon (»Narodne novine« broj 110/97. i 27/98. – ispravak). Ustavni sud se u ovoj odluci koristi njegovom skraćenom oznakom »KZ:110/97«.

12. Sukladno članku 574. stavku 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08.), na ovaj se predmet primjenjivao Zakon o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. – ispravak, 178/04. – čl. 82. Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, i 115/06.). Ustavni sud se u ovoj odluci koristi njegovom skraćenom oznakom »ZKP:110/97-115/06«.

Vrhovni sud je u postupku odlučivanja o ZIPPP-u primjenjivao Zakon o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 91/12. – odluka USRH broj: U-I-448/2009 i dr., 143/12. i 56/13.), koji taj sud označava kraticom »ZKP/08«. Ustavni sud se u ovoj odluci koristi njegovom skraćenom oznakom »ZKP:152/08-56/13«.

13. Kada upućuje na odgovarajuće točke obrazloženja ove odluke, Ustavni sud se u pravilu služi oznakom: »(v. točku XY)« u odgovarajućem broju.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

1) Pokretanje kaznenog postupka

a) Podizanje optužnice bez provođenja istrage

14. Općinsko državno odvjetništvo u Metkoviću (u daljnjem tekstu: ODO Metković) podignulo je 6. studenoga 2006. protiv podnositelja optužnicu broj: K-DO-209/00 od 2. ožujka 2006. (u daljnjem tekstu: prvotna optužnica).

Prvotna optužnica podignuta je bez provođenja istrage na temelju članka 191. stavka 6. ZKP-a:110/97-115/06. Njome je podnositelju stavljeno na teret počinjenje ukupno sedamnaest (17) kaznenih djela protiv sigurnosti platnog prometa i poslovanja – zlouporabom ovlasti u gospodarskom poslovanju (članak 292. stavak 1. alineja 6. i stavak 2. KZ-a:110/97), počinjenih od 1995. do 1999. godine, kada je podnositelj bio direktor Croatia banke d.d. Zagreb, Podružnice Metković (u daljnjem tekstu: Croatia banka).

Petnaest (15) kaznenih djela odnosilo se na podnositeljevo namjerno sklapanje štetnih ugovora za Croatia banku kojima je za različite tvrtke iz Metkovića pribavio znatnu protupravnu imovinsku korist. Riječ je o kaznenim djelima koja su u prvotnoj optužnici bila označena pod točkama od 1. do 15.

Jedno (1) kazneno djelo odnosilo se na sklapanje ugovora o izdavanju bankovne garancije. Riječ je o kaznenom djelu koje je u prvotnoj optužnici bilo označeno pod točkom 16.

Jedno (1) kazneno djelo odnosilo se na povlačenje akceptnog naloga kojim je osiguran kredit u iznosu od preko milijun kuna, čime je onemogućeno da se Croatia banka naplati u svojim potraživanjima te je pribavljena znatna protupravna imovinska korist za tvrtku iz Metkovića. Riječ je o kaznenom djelu koje je u prvotnoj optužnici bilo označeno pod točkom 17.

15. Prvotna optužnica uručena je podnositelju 18. siječnja 2007., a njegovom branitelju, odvjetniku Anti Šušnjaru, 19. siječnja 2007.

b) Prigovor protiv optužnice i pokretanje istrage

16. Podnositelj je 23. siječnja 2007., zastupan po svom branitelju Anti Šušnjaru, podnio prvostupanjskom sudu prigovor protiv prvotne optužnice.

Prvostupanjski sud je rješenjem broj: Kv-4/06 od 7. ožujka 2007. vratio prvotnu optužnicu ODO-u Metković naloživši mu da u roku od tri dana podnese zahtjev za provođenje istrage protiv podnositelja. U obrazloženju rješenja je navedeno:

»Budući da se predmetnom optužnicom optuženiku stavlja na teret 17 kaznenih djela – zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju – iz čl. 292. st. 1. i st.2. KZ-a, koja se odnose na zaključenje 15 ugovora o kreditima, u iznosima od po više stotina tisuća kuna, 1 ugovora o izdavanju bankovne garancije i povlačenju akceptnog naloga kojim je osiguran kredit u iznosu od preko milijun kuna, u situaciji kada okrivljenik u prigovoru tvrdi da nije postupao nezakonito kako se to navodi u optužnici, te da nije točno da se ne ispunjavaju ugovorene obveze od strane korisnika kredita, i da su neki krediti već vraćeni, ovo vijeće smatra da je doista potrebno provesti istragu radi boljeg razjašnjenja stvari po svim točkama predmetne optužnice.«

17. Postupajući u skladu s rješenjem prvostupanjskog suda, ODO Metković je 16. ožujka 2007. Županijskom sudu u Dubrovniku (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) podnio istražni zahtjev protiv podnositelja.

Podnositelj je u svojstvu osumnjičenika i u prisutnosti svog branitelja odvjetnika Gašpara Lujaka ispitan 22. kolovoza 2008. pred drugostupanjskim sudom. Tom prilikom je podnositelju priopćeno za što se okrivljuje i koje su osnove sumnje protiv njega, te je iznio svoju obranu.

Nakon toga je rješenjem drugostupanjskog suda broj: Kio.22/07-7 od 28. kolovoza 2008. određeno da će se protiv podnositelja provesti istraga u odnosu na sva kaznena djela navedena u prvotnoj optužnici. To je rješenje uručeno podnositelju 4. listopada 2008., a njegovu branitelju 3. rujna 2008. Protiv tog rješenja podnositelj nije podnio žalbu.

c) Tijek istrage

18. Tijekom istrage pred drugostupanjskim sudom pribavljena je dokumentacija koja se odnosi na kaznena djela navedena u prvotnoj optužnici i rješenju o provođenju istrage, provedeno je financijsko vještačenje po stalnoj sudskoj vještakinji, saslušani su svjedoci: J. M., I. M. i I. K. (23. ožujka 2009.), A. K. i M. P. (31. ožujka 2009.), M. D., L. M. i B. D. (1. travnja 2009.). Podnositeljev branitelj Gašpar Lujak bio je prisutan prilikom davanja iskaza navedenih svjedoka.

Zamolbenim putem pred Županijskim sudom u Varaždinu saslušan je 1. travnja 2009. svjedok D. T. Pred drugostupanjskim sudom saslušan je 22. travnja 2009. svjedok S. G. Podnositeljev branitelj Gašpar Lujak bio je prisutan prilikom davanja iskaza tog svjedoka. Zamolbenim putem saslušan je 20. kolovoza 2009. pred Županijskim sudom u Zagrebu svjedok A. K.

2) Odluka o prigovoru protiv optužnice

19. Nakon završetka istrage odlučeno je o podnositeljevu prigovoru protiv prvotne optužnice od 23. siječnja 2007. Rješenjem prvostupanjskog suda broj: Kv-4/07 od 1. listopada 2010. prigovor je odbijen sa sljedećim obrazloženjem:

»Povodom navedenog prigovora rješenjem izvanraspravnog vijeća ovog suda br. Kv-4/07 od 07. ožujka 2007. godine predmetna optužnica je vraćena ODO u Metkoviću, radi provođenja istrage, tako da se ispita Ivica Pezo u svojstvu osumnjičenika na okolnosti iz svih 17 točaka predmetne optužnice koje mu se stavljaju na teret, da se u svojstvu svjedoka ispitaju A. K., direktor oštećene Croatia banke Poslovnica Metković, na okolnost podmirenja obveza iz svih točaka optužnice, odnosno štete pričinjene navedenoj banci, zatim M. V., bivša zaposlenica te banke na okolnost odobravanja spornih kredita, te predstavnici svih tvrtki koje su zaključile sporne ugovore o kreditima sa navedenom bankom koju su predmet ove optužnice, kao i da se provede financijsko vještačenje radi utvrđivanja da li su pojedini krediti odobreni sukladno propisima, te da li su isplaćeni i vraćeni banci.

Potom je provedena istraga. Ivica Pezo je ispitan u svojstvu osumnjičenika, ispitana je većina predloženih svjedoka na predložene okolnosti, te je provedeno financijsko vještačenje po stalnom sudskom vještaku za računovodstvo i financije I. S. iz Dubrovnika, koja se u svom nalazu i mišljenju očitovala na predložene okolnosti.

Nakon što je Županijski sud u Dubrovniku proveo istragu na opisani način, ovo vijeće smatra da dokazi prikupljeni u istrazi, zajedno sa dokazima koji su prethodno priloženi spisu daju dovoljno osnova za podizanje optužnice, odnosno upućuju na zaključak da je okrivljenik osnovano sumnjiv da je počinio kaznena djela koja mu se stavljaju na teret.«

3) Glavna rasprava

a) Prvo ročište

20. Pred prvostupanjskim sudom započela je glavna rasprava, a prvo ročište za glavnu raspravu održano je 29. prosinca 2010.

Ročište je započelo čitanjem prvotne optužnice broj: K-DO-209/00 od 2. ožujka 2006., nakon čega je podnositelj izjavio da razumije optužnicu i očitovao se da se ne osjeća krivim ni po jednoj točki optužnice. Potom je saslušan svjedok A. K.

Raspravnim rješenjem broj: K-147/06 od 29. prosinca 2010. prihvaćen je dokazni prijedlog ODO Metković za saslušanje 11 svjedoka i vještakinje I. S., te podnositeljev prijedlog za saslušanje svjedoka I. T., te prijedlog za pribavljanje spisa Trgovačkog suda u Dubrovniku broj: V St-11/07, dokumentacije javnog bilježnika M. P., spisa Županijskog suda u Dubrovniku broj: K-1/04 i dokumentacije Croatia banke.

b) Drugo ročište

21. Drugo ročište za glavnu raspravu održano je 24. veljače 2011. Na njemu je saslušano sedam (7) svjedoka.

c) Treće ročište

22. Treće ročište za glavnu raspravu održano je 25. veljače 2011. Na njemu su saslušani svjedok I. T. i vještakinja I. S.

Raspravnim rješenjem broj: K-147/06 od 25. veljače 2011. prvostupanjski sud prihvatio je podnositeljev prijedlog i odredio da će se provesti novo financijsko vještačenje po vještaku I. T.

d) Četvrto ročište

23. Četvrto ročište za glavnu raspravu održano je 13. lipnja 2012. Na tom je ročištu glavna rasprava započela iznova. Ponovo je pročitana prvotna optužnica broj: K-DO-209/00 od 2. ožujka 2006. Podnositelj je izjavio da je optužnicu razumio te se očitovao da se ne smatra krivim ni po jednoj točki optužnice.

Potom su saslušani svjedok B. Đ. i vještak I. T. Raspravnim rješenjem broj: K-147/06 od 13. lipnja 2012. prihvaćen je podnositeljev prijedlog za dopunu nalaza i mišljenje vještaka I. T.

e) Peto ročište

24. Peto ročište za glavnu raspravu održano je 24. kolovoza 2012. Na njemu je glavna rasprava ponovo započela iznova. Pročitana je prvotna optužnica broj: K-DO-209/00 od 2. ožujka 2006. Nakon toga je podnositelj izjavio da je optužnicu razumio te se očitovao da se ne smatra krivim ni po jednoj točki optužnice.

Potom je pročitan iskaz vještaka I. T. dan na četvrtom ročištu, kao i njegova dopuna nalaza i mišljenja od 18. lipnja 2012. Stranke nisu imale primjedbi na te izvedene dokaze.

25. Na ovom je ročištu ODO Metković odustao od optužbe protiv podnositelja u odnosu na djela opisana u točkama 1., 2., 3., 5., 6., 7., 8., 9., 10., 11., 12., 14. i 15. prvotne optužnice.

26. Istodobno, ODO Metković izmijenio je činjenični opis djela opisanih u točkama 4., 13., 16. i 17. prvotne optužnice.

Podnositelj se očitovao o izmijenjenim točkama optužnice (u daljnjem tekstu: izmijenjena optužnica).

f) Šesto ročište

27. Šesto ročište za glavnu raspravu održano je 16. studenoga 2012. Na njemu je glavna rasprava po treći puta započela iznova.

28. ODO Metković pročitao je izmijenjenu optužnicu, te je ponovio da odustaje od kaznenog progona za djela opisana u točkama 1., 2., 3., 5., 6., 7., 8., 9., 10., 11., 12., 14. i 15. prvotne optužnice. Oštećenica Croatia banka je izjavila da ne želi nastaviti kazneni progon u odnosu na točke prvotne optužnice od kojih je odustao ODO Metković.

Podnositelj je izjavio da je razumio izmijenjenu optužnicu, te da se ne smatra krivim ni po jednoj točki izmijenjene optužnice.

29. Nakon toga su pročitani iskaz vještaka I. T. dan na četvrtom ročištu, kao i njegova dopuna nalaza i mišljenja od 18. lipnja 2012., iskaz svjedoka A. K. dan na prvom ročištu, iskaz M. D. i I. K. dani na drugom ročištu, te iskaz svjedoka I. T. dan na trećem ročištu. Na tako izvedene dokaze stranke nisu imale primjedbi. Potom su pročitane isprave koje prileže spisu.

Raspravnim rješenjem broj: K-147/06 od 16. studenoga 2012. prihvaćen je podnositeljev prijedlog da se od Croatia banke pribave podaci i isprave, te da se izvede dokaz saslušanjem svjedoka M. T. i M. V. Odluku o izvođenju dokaza saslušanjem svjedoka B. V. i A. K. prvostupanjski sud ostavio je za kasnije.

g) Sedmo ročište

30. Sedmo ročište za glavnu raspravu održano je 11. ožujka 2013. Glavna rasprava ponovo je započela iznova, čitanjem izmijenjene optužnice.

31. ODO Metković ponovio je da odustaje od kaznenog progona za djela opisana u točkama 1., 2., 3., 5., 6., 7., 8., 9., 10., 11., 12., 14. i 15. prvotne optužnice, a oštećenica Croatia banka ponovila je da neće preuzeti kazneni progon u dijelu u kojem je nadležno državno odvjetništvo odustalo od kaznenog progona.

Potom je podnositelj izjavio da je razumio izmijenjenu optužnicu te da se ne osjeća krivim ni po jednoj točki te optužnice.

32. Tijekom dokaznog postupka saslušani su svjedoci M. T., M. P. i M. V. Pročitani su iskazi svjedoka A. K. (dan na prvom ročištu), M. D. i I. K. (dani na drugom ročištu), te I. T. (dan na trećem ročištu). Pročitan je iskaz vještaka I. T. dan na četvrtom ročištu te njegov dopunski nalaz i mišljenje od 18. lipnja 2012. Pročitane su isprave priležeće spisu.

Raspravnim rješenjem broj: K-147/06-69 odbijeni su prijedlozi podnositelja za izvođenje dokaza saslušanjem svjedoka B. V. i A. K. te za pribavljanje dokumentacije na koju se pozvala Croatia banka. Prema ocjeni prvostupanjskog suda, ti dokazi nisu važni jer je činjenično stanje u dovoljnoj mjeri utvrđeno na temelju drugih izvedenih dokaza. Iz spisa su izdvojene službene zabilješke o obavijesnim razgovorima s M. V., podnositeljem, D. P. i D. T. Podnositelj je iznio svoju obranu, te su potom stranke održale govore.

Glavna rasprava zaključena je 11. ožujka 2013. te je izrečena prvostupanjska presuda.

h) Osmo ročište

33. Prvostupanjska presuda objavljena je na osmom ročištu održanom 14. ožujka 2013.

4) Osporena prvostupanjska presuda

34. Prvostupanjskom presudom podnositelj je proglašen krivim za počinjenje kaznenih djela opisanih u točkama 13., 16. i 17. izmijenjene optužnice, a oslobođen je optužbe za počinjenje kaznenog djela opisanog u točki 4. izmijenjene optužnice.

35. Prvostupanjskom presudom je pod točkama I.1., I.2. i I.3. izreke podnositelj proglašen krivim:

»1. što je dana 2. lipnja 1998. godine u Metkoviću kao direktor 'Croatia banke' d.d. Zagreb, Podružnice Metković, u namjeri da tvrtki 'MPT Metkovka' Metković pribavi veća nepripadna imovinska sredstva, protivno čl. 55. Pravilnika o postupku odobravanja kredita i osiguravanja plasmana, po kojem nije ovlašten sklapati ugovore o kreditu preko 100,000 DEM, bez valjane odluke Uprave banke i znajući da je tražitelj kredita nesposoban i nesolventan, jer je u vrijeme podnošenja molbe za kredit u proteklih šest mjeseci bio blokiran 176 dana, neovlašteno s istom sklopio Ugovor o kratkoročnom kreditu s valutnom klauzulom br. 7/98-5001254 od 2. lipnja 1998. na iznos od 413.785,00 DEM, koji je i doznačen korisniku kredita tvrtki 'MPT Metkovka', bez da je prije doznake ugovorenog iznosa korisniku kredita prethodno pribavio i proveo propisane instrumente osiguranja, koje je po čl. 40. i čl. 42 do čl. 50. Pravilnika o postupku odobravanja kredita i osiguravanju plasmana bio dužan pribaviti i provesti, pa se uslijed neplaćanja kreditnih obveza po navedenom ugovoru od strane 'MPT Metkovka', zbog nepostojanja valjanog osiguranja 'Croatia banka' nije mogla namiriti, te je time pribavio znatnu protupravnu imovinsku korist 'MPT Metkovki' u iznosu od 1.190.708,97 kuna,

dakle, kao odgovorna osoba u pravnoj osobi, koja s ciljem pribavljanja protupravne imovinske koristi za drugu pravnu osobu grubo prekršio pravila poslovanja glede uporabe i upravljanja imovinom, pri čemu je djelom pribavljena znatna imovinska korist, a počinitelj je postupao s ciljem pribavljanja takve koristi,

2. što je dana 24. prosinca 1998. godine u Metkoviću, kao direktor 'Croatia banke' d.d. Zagreb, Podružnice Metković, u namjeri da tvrtki 'Kovinopromet' Metković pribavi veća nepripadna imovinska sredstva, sklopio s istom Ugovor o izdavanju bankovne garancije br. 9/98 od 24.12.98., kojim se 'Croatia banka' obvezuje izvršiti obvezu – isplatu u iznosu od 370.601,27 kuna ukoliko tvrtka 'Kovinopromet' Metković ne izmiri svoju obvezu korisniku garancije 'Euroherc' osiguranje d.d. bez da je prethodno pribavio instrumente osiguranja koje je po čl. 13., 15. i 18. Pravilnika o postupku odobravanja i osiguranja plasmana bio dužan pribaviti, pa kad 'Kovinopromet' nije izvršio svoju obvezu prema 'Euroherc' osiguranju d.d., 'Croatia banka' je s osnove izdane bankovne garancije, uvećane za ugovorene kamate, isplatila 390.121,21 kunu 'Eurohercu', u kojem iznosu je pribavljena protupravna imovinska korist za 'Kovinopromet' Metković,

dakle, kao odgovorna osoba u pravnoj osobi, koja s ciljem pribavljanja protupravne imovinske koristi za drugu pravnu osobu grubo prekršio pravila poslovanja glede uporabe i upravljanja imovinom, pri čemu je djelom pribavljena znatna imovinska korist, a počinitelj je postupao s ciljem pribavljanja takve koristi,

3. što je dana 15. travnja 1999. u Metkoviću, kao direktor 'Croatia banke' d.d. Zagreb, Podružnice Metković, u namjeri da tvrtki 'Milboro' d.o.o. čiji je jedini osnivač i direktor njegov sin M. P., pribavi veća nepripadna imovinska sredstva, nakon što tvrtka 'Milboro' d.o.o. nije plaćala dospjele, a neplaćene obveze s osnove ranije odobrenih kredita, protivno čl. 51. Pravilnika o postupku odobravanja kredita i osiguravanja plasmana, povukao sa Zavoda za platni promet akceptni nalog B 0665873 na iznos od 1.371.952,01 kuna, upućen 26. 01. 1999. godine na naplatu radi podmirenja tražbine koju banka ima prema 'Milboru' d.o.o., čime je onemogućio da se 'Croatia banka' naplati u svojim potraživanjima i time pribavio protupravnu imovinsku korist za 'Milboro' d.o.o. od 1.371.952,01 kuna,

dakle, kao odgovorna osoba u pravnoj osobi, koja s ciljem pribavljanja protupravne imovinske koristi za drugu pravnu osobu grubo prekršio pravila poslovanja glede uporabe i upravljanja imovinom, pri čemu je djelom pribavljena znatna imovinska korist, a počinitelj je postupao s ciljem pribavljanja takve koristi,

čime je, radnjama pod 1., 2. i 3. izreke počinio kaznena djela protiv sigurnosti platnog prometa i poslovanja – zlouporabom ovlasti u gospodarskom poslovanju – opisana po čl. 292. st. 1. toč. 6. i st. 2. Kaznenog zakona ('Narodne novine' br. 110/97 i 27/98 – dalje KZ), a kažnjivo po čl. 292. st. 2. Kaznenog zakona, ...«

Za sva počinjena kaznena djela podnositelju je izrečena jedinstvena kazna zatvora u trajanju od jedne (1) godine i šest (6) mjeseci.

36. Pod točkom II. izreke prvostupanjske presude podnositelj je oslobođen optužbe za kazneno djelo opisano u točki 4. izmijenjene optužnice, kako glasi:

»Na temelju čl. 354. toč. 1. ZKP-a,

OSLOBAĐA SE OPTUŽBE

da bi dana 31. prosinca 1996. godine u Metkoviću kao direktor 'Croatia banke' d.d. Zagreb, Podružnice Metković, u namjeri da tvrtki 'Sirenatrade' Metković pribavi veća nepripadna imovinska sredstva, sklopio s tom tvrtkom Ugovor o dugoročnom namjenskom kreditu s valutnom klauzulom br. 18/96 od 31. 12. 1996. godine na iznos od 31.645,00 DEM koji iznos korisniku kredita tvrtki 'Sirenatrade' nije isplaćen, jer se radilo o obnovi ranije korištenog kredita bez da je prethodno pribavio i proveo propisane instrumente osiguranja za navedeni kredit, na što je bio obvezan po člancima od 40. do čl. 50. Pravilnika o postupku odobravanja i osiguranja plasmana, uslijed čega se zbog neplaćanja navedenih kreditnih obveza od strane 'Sirenatrade' Metković 'Croatia banka' d.d. Zagreb nije mogla namiriti zbog nepostojanja valjanih instrumenata osiguranja, pa je na taj način pribavio znatnu protupravnu imovinsku korist 'Sirenatrade' u iznosu od najmanje 81.706,00 kuna, ...«

37. Na temelju članka 132. ZKP-a:110/97-115/06 prvostupanjski sud naložio je podnositelju naknaditi oštećenici Croatia banci novčani iznos u visini od 2.933.496,70 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama naznačenim u izreci presude (taj je dio preinačen drugostupanjskom presudom – v. točku 45.).

38. Za djela navedena u točkama 1., 2., 3., 5., 6., 7., 8., 9., 10., 11., 12., 14. i 15. izmijenjene optužnice optužba je odbijena. Konkretno, pod točkama III.1., III.2., III.3., III.4., III.5, III.6., III.7., III.8., III.9., III.10., III.11., III.12. i III.13. izreke odbijena je optužba protiv podnositelja da je 28. siječnja 1995., 14. studenoga 1995., 2. lipnja 1996., 13. lipnja 1997., 12. listopada 1997., 1. studenoga 1997., 14. studenoga 1997., 20. prosinca 1997., 30. prosinca 1997., 3. ožujka 1998., 19. ožujka 1998., 10. srpnja 1998. i 9. rujna 1998. na štetu Croatia banke počinio kaznena djela propisana člankom 292. stavkom 1. točkom 6. i stavkom 2. KZ-a:110/97.

39. Prvostupanjski sud je na kraju presude obrazložio primjenu pravila blažeg zakona:

»Sud je imao u vidu da Kazneni zakon koji je stupio na snagu 01. 01. 2012. godine ('NN' 125/11 i 144/12) više ne predviđa kazneno djelo zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju u obliku kako je isto bilo opisano čl. 292. st. 1. i 2. KZ-a ('NN' br. 110/97, 27/98,), ali ovaj sud smatra da u pogledu ovog kaznenog djela postoji pravni kontinuitet koji je sadržan u kaznenom djelu zlouporabe povjerenja u gospodarskom poslovanju iz čl. 246. st. 1. i 2. novog KZ-a, a u konkretnom slučaju nije primijenjen jer nije blaži za počinitelja, s obzirom da je za isto u pogledu st. 2. propisana strožija kazna zatvora (od 1 do 10 godina), u odnosu na čl. 292. st. 2. KZ– koji je važio u vrijeme počinjenja predmetnih kaznenih djela u kojem je propisana kazna zatvora od 1 do 8 godina, pa je primijenjen zakon koji je važio u vrijeme počinjenja kaznenih djela.«

40. Prvostupanjska presuda uručena je podnositelju 29. travnja 2013., a njegovom branitelju 15. travnja 2013.

5) Žalbe protiv prvostupanjske presude

41. Protiv prvostupanjske presude žalbu je 30. travnja 2013. podnio ODO Metković zbog pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja i zbog odluke o kazni.

42. Protiv prvostupanjske presude žalbu je 2. svibnja 2013. podnio i podnositelj zbog povreda odredaba kaznenog postupka, pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, odluke o kazni i odluke o imovinskopravnom zahtjevu. Prigovori koji su relevantni za ovaj ustavnosudski postupak navode se u odgovarajućim točkama obrazloženja ove odluke.

Podneskom od 9. svibnja 2013. podnositelj je dopunio svoju žalbu.

6) Postupak pred drugostupanjskim sudom u povodu žalbi podnositelja i nadležnog državnog odvjetništva

43. Drugostupanjski sud je u žalbenom postupku održao javnu sjednicu 5. rujna 2013. Sjednici je prisustvovala zamjenica Županijskog državnog odvjetnika u Dubrovniku i podnositeljev branitelj. Iz zapisnika sa sjednice razvidno je da je svaka strana ostala kod svojih žalbenih navoda, pobijajući tvrdnje druge strane.

7) Drugostupanjska presuda

44. Drugostupanjskom presudom je pod točkom I. izreke djelomično prihvaćena žalba podnositelja u dijelu koji se tiče odluke o imovinskopravnom zahtjevu. Naime, podnositelj je u žalbi tvrdio da »ni na koji način nije obrazložena odluka o imovinskopravnom zahtjevu, budući ni jednom riječju nije obrazloženo na temelju kojih to dokaza je utvrđeno: – dospijeće navodnih optuženikovih obveza prema oštećenoj banci, – od kojih datuma i zbog čega navodno teku zatezne kamate, – zbog čega se zatezne kamate i po kojem propisu obračunavaju na način i u visini kako je to određeno u izreci osuđujućeg dijela pobijane presude«.

45. Drugostupanjski sud preinačio je prvostupanjsku presudu u pogledu odluke o imovinskopravnom zahtjevu na način da je podnositelj obvezan isplatiti Croatia banci novčani iznos u visini od 2.933.496,70 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama tekućim na novčani iznos u visini od 1.190.708,97 kn od 3. lipnja 1998. do 31. prosinca 2007., na novčani iznos u visini od 390.121,21 kn od 23. ožujka 1999. 31. prosinca 2007., i na novčani iznos u visini od 1.352.666,65 kn od 16. travnja 1999. do 31. prosinca 2007., a od 1. siječnja 2008. do isplate, na sve navedene iznose zateznu kamatu po stopi u visini eskontne stope Hrvatske narodne banke koja je vrijedila zadnjeg dana polugodišta koje je prethodilo tekućem polugodištu uvećanoj za pet postotnih poena.

Pod točkom II. izreke drugostupanjske presude odbijena je u preostalom dijelu podnositeljeva žalba. Odbijena je i žalba ODO Metković. U pobijanom, a nepreinačenom dijelu potvrđena je prvostupanjska presuda.

46. Relevantni dio obrazloženja drugostupanjske presude glasi:

»Suprotno žalbenim navodima okrivljenika, prvostupanjski sud nije počinio bitnu povredu odredaba kaznenog postupka, odnosno okrivljenik nije osuđen na temelju nepostojeće optužnice niti je povrijeđeno njegovo pravo na obranu, jer je vijeće prvostupanjskog suda, postupajući po prigovoru na optužnicu prvotno naložilo provođenje istrage, a nakon provedene istrage pravilno odlučilo o meritumu optužnice i nadležni općinski državni odvjetnik nije trebao nakon provedene istrage podnositi novu optužnicu kako se to pogrešno ističe i tvrdi u žalbi.

Također nije počinjena ni bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz čl. 367. st. 1. točka 11. ZKP-a, jer je sud iznio sve razloge o odlučnim činjenicama i isti su jasni, budući je točno naznačio radnje i propuste koje je počinio okrivljenik i iznio činjenice iz kojih to proizlazi, a tim radnjama je okrivljenik počinio obilježja kaznenih djela za koja je oglašen krivim, pa je time sud na jasan i nedvosmislen način objelodanio i okrivljenikovu namjeru kod počinjenja kaznenih djela. Posebno su neutemeljene tvrdnje kako okrivljenik ova kaznena djela nije mogao počiniti jer je on dioničar oštećene banke koju je predstavljao, pa bi navodno činjenjem štete banci (počinio štetu i samom sebi), jer je općepoznato da pravna osoba ima svoju samobitnost i njena imovina nema nikakve veze sa imovinom neke fizičke osobe, pa stoga sud nije niti trebao iznositi razloge u svezi pričinjene štete u relaciji sa nečijim dioničarstvom.

Sud je iznio razloge o odlučnim činjenicama glede imovinskopravnog zahtjeva, s tim što je obračuna kamata pogrešno izvršio o čemu će više riječi biti nastavno, a također je iznio razloge zbog čega je odbio provesti dokaze obrane za slušanjem svjedoka i pregledom isprava, što je pravilno uradio jer je i bez provođenja tih dokaza utvrdio sve pravnoodlučne činjenice.

Činjenično stanje suprotno žalbenim tvrdnjama nije pogrešno utvrđeno odnosno sud nije izveo pogrešan zaključak glede utvrđenih činjenica jer je pažljivom analizom svih na glavnoj raspravi provedenih dokaza, poglavito činjenica koje proizlaze iz utemeljenog vještačkog nalaza i mišljenja I. T. te činjenica koje proizlaze iz svih pregledanih isprava i iskaza svjedoka A. K., M. V., sasvim pouzdano ustanovio da je okrivljenik kritičnih prigoda postupao upravo na način kako je to utvrđeno izrekom osuđujućeg dijela presude, te da je time objektivnom, a i subjektivnom smislu ostvario sva zakonska obilježja bića kaznenih djela za koja je oglašen krivim.

Za svoj zaključak glede osuđujućeg dijela presude prvostupanjski sud je dao u svemu određene i potpune razloge, koji nisu opovrgnuti žalbenim navodima i koje kao valjane i uvjerljive prihvaća i ovaj drugostupanjski sud, pa upućuje na te razloge radi izbjegavanja nepotrebnog ponavljanja, s tim što je prvostupanjski sud nepravilno obračunao kamate kod odluke o imovinskopravnom zahtjevu, pa je u tom dijelu okrivljenikova žalba prihvaćena i presuda preinačena.«

47. Pravomoćna presuda – koju čine osporena presuda Općinskog suda u Metkoviću broj: K-147/06 od 11. ožujka 2013. i osporena presuda Županijskog suda u Dubrovniku od 5. rujna 2013. broj: Kž.99/13 – postala je pravomoćna 5. rujna 2013.

8) Zahtjev za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude (ZIPPP)

48. Podnositelj je 3. listopada 2013. podnio ZIPPP, u kojem je istaknuo:

»Prije svega, ostvarena je osnova iz članka 427. točka 1. u vezi sa 368. točka 1. ZKP/97, jer djelo iz točke I./3 izreke pobijane presude nije kazneno djelo.

Naime, akceptni nalog je bio sredstvo osiguranja naplate kredita u iznosu od 1.700.000,00 kuna odobrenog 'Milboru', označenog u točki 2. prvobitno podnesene optužnice i vještva I. T., te u točki III./2. izreke odbijajućeg dijela pobijane presude, pa se imovinska korist eventualno mogla pribaviti samo odobravanjem i isplatom sredstava po tom kreditu, ali nikako povlačenje tog akceptnog naloga.

A u odnosu na taj kredit državni odvjetnik je u nedostatku dokaza odustao od optužbe, te je optužba protiv optuženika za to kazneno djelo pravomoćno odbijena (točka III./2. izreke).

Prema tome, samim povlačenjem akceptnog naloga za 'Milboro' objektivno nije a niti je mogla biti pribavljena bilo kakva korist, jer je on samo služio osiguranju naplate označenog kredita, tako da u činjeničnom opisu kaznenog djela iz točke I./3. izreke pobijane presude nisu sadržana obilježja bića kaznenog djela za koje je osuđenik osuđen, a niti bilo kojeg drugog kaznenog djela.

Ostvarena je i osnova iz članka 427. točka 2. ZKP/97 u vezi sa člankom 367. stavak 1. točka 5. ZKP/97, jer je sud povrijedio odredbe kaznenog postupka o pitanju postoji li optužba ovlaštenog tužitelja.

(...)

Napokon, ostvarena je i osnova iz članka 427. točka 3. ZKP/97, budući je u žalbenom postupu povrijeđena odredba članka 391. stavak 1. ZKP/97, kojom je propisana obveza suda da ocijeni sve žalbene navode.«

49. Državno odvjetništvo Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: DORH) se u podnesku broj: KR-I-DO-475/13 od 11. studenoga 2013. (dostavljen Vrhovnom sudu 12. studenoga 2013.) očitovalo na podnositeljev ZIPPP (v. točku 55.).

9) Presuda Vrhovnog suda

50. Presudom Vrhovnog suda odbijen je podnositeljev ZIPPP. U obrazloženju presude Vrhovnog suda istaknuto je:

»Os. Ivica Pezo podnosi zahtjev za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude ... zbog osnova propisanih u čl. 427. st. 1., 2. i 3. Zakona o kaznenom postupku ('Narodne novine', br. 110/97, 27/98, 58/99, 112/99, 58/02, 143/02, 62/03 – pročišćeni tekst i 115/06 – dalje u tekstu: ZKP/97), s prijedlogom da se pravomoćna presuda u osuđujućem dijelu ukine i vrati sudu prvog stupnja na ponovno suđenje.

Temeljem čl. 518. st. 4. Zakona o kaznenom postupku ('Narodne novine', br. 152/08, 76/09, 80/11, 91/12 – odluka Ustavnog suda, 143/12 i 56/13 – dalje u tekstu: ZKP/08), Glavni državni odvjetnik Republike Hrvatske dostavio je odgovor, s prijedlogom da se zahtjev osuđenika odbije.

Zahtjev nije osnovan.

Nije ostvarena povreda kaznenog zakona iz čl. 368. toč. 1. ZKP/97 u odnosu na kazneno djelo za koje je osuđenik oglašen krivim pod toč. I./3 izreke prvostupanjske presude. ...

Okolnost da je državni odvjetnik odustao od kaznenog progona vezano za kriminalne radnje odobravanja kredita tvrtki 'Milboro« d.o.o. (odbijajući dio prvostupanjske presude pod toč. III./2) ne utječe na ovdje istaknutu povredu kaznenog zakona jer neovisno o tome, predmetno djelo, onako kako je opisano pod toč. I./3 izreke prvostupanjske presude, predstavlja kazneno djelo. Drugo je pitanje što osuđenik, u dopuni svog zahtjeva, navodi razloge kojima osporava zaključak prvostupanjskog suda o dokazanosti tog kaznenog djela, ali to već predstavlja pobijanje utvrđenog činjeničnog stanja zbog čega se ovaj izvanredni pravni lijek ne može podnijeti.

Stoga nije ostvarena istaknuta osnova pobijanja iz čl. 427. toč. 1. ZKP/97 (sada čl. 517. st. 1. toč. 1. ZKP/08).

Također, nije ostvarena apsolutno bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz čl. 367. st. 1. toč. 5. ZKP/97. ...

Konačno, nije u pravu podnositelj zahtjeva kada ističe da je sud drugog stupnja povrijedio odredbu čl. 391. st. 1. ZKP/97 time što u obrazloženju svoje presude nije ocijenio sve žalbene navode okrivljenika. ... Sve da su i dani razlozi u obrazloženju šturi, to ne podrazumijeva da su izostali u mjeri koja onemogućava preispitivanje presude. Drugo je pitanje što se podnositelj zahtjeva s iznesenim razlozima u presudi ne slaže navodeći da 'sud nije dao prihvatljivo obrazloženje', čime se, ustvari, opet polemizira s utvrđenim činjeničnim stanjem.

Što se tiče navoda zahtjeva kojima se pobija drugostupanjska presuda u odnosu na dosuđeni imovinskopravni zahtjev ošt. 'Croatia banci' d.d. Zagreb, treba reći da je preinačenjem prvostupanjske presude glede visine i dospijeća obračunatih kamata, sud drugog stupnja postupio u korist okrivljenika tj. djelomično prihvatio njegovu žalbu. Ukazivanje na izostanak razloga u tom dijelu drugostupanjske presude svodi se na isticanje povrede iz čl. 367. st. 1. toč. 11. ZKP/97, s kojeg se osnova pravomoćna presuda ne može pobijati. ... Stoga, u slučaju da podnositelj zahtjeva smatra da su obračunate kamate i vrijeme njihovog dospijeća u drugostupanjskoj presudi pogrešno izračunati, istu odluku je moguće pobijati u parničnom postupku, uz ostvarenje uvjeta predviđenih u čl. 159. st. 2. ZKP/08.

Stoga nije ostvarena povreda iz čl. 427. toč. 3. ZKP/97 (čl. 517. st. 1. toč. 3. ZKP/08) koja bi mogla utjecati na presudu.

U ostalom dijelu (poglavito dopune zahtjeva) analiziraju se rezultati provedenog dokaznog postupka i daje subjektivna ocjena prikupljene dokazne građe te se ukazuje da je odbijanjem dokaznih prijedloga obrane za saslušanjem svjedoka A. K. i B. V. činjenično stanje ostalo nepotpuno utvrđenim. Također, tvrdi se da na strani osuđenika nije utvrđena namjera na počinjenje terećenih kaznenih djela, tim više jer je sam bio dioničar oštećene banke, a poslovi utvrđivanja kreditne sposobnosti i valjanosti instrumenata osiguranja plaćanja kredita bila je u djelokrugu poslova kreditnog referenta, a ne osuđenika kao direktora banke. Konačno, prilaže se i preslika presude Općinskog radnog suda u Zagrebu br. Kr-593/06 od 20. prosinca 2013. kojom je izvanredni otkaz ugovora o radu osuđenika utvrđen kao nedopušten zbog proteka zakonskog roka tj. iz formalnih razloga.

Ovim navodima zahtjeva očito se pobija činjenično stanje utvrđeno u pravomoćnoj presudi, a s tog se osnova, prema taksativno navedenim razlozima pobijanja u čl. 517. ZKP/08, ovaj izvanredni pravni lijek ne može podnijeti. U suprotnom, omogućilo bi se preispitivanje činjeničnog stanja u trećem stupnju, što konkretno nije dopušteno.

Slijedom navedenog, dakle, navodi zahtjeva osuđenika dijelom su neosnovani, a dijelom podneseni iz razloga temeljem kojih se ovaj izvanredni pravni lijek ne može podnijeti, pa je, sukladno čl. 519. u vezi čl. 512. ZKP/08, odlučeno kao u izreci ove presude.«

III. USTAVNE I KONVENCIJSKE OSNOVE

51. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da ... sud pravično ... odluči … o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Mjerodavni dio članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. ... u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da ... sud pravično ... ispita njegov slučaj. ...

(...)«

52. Ustavni sud podsjeća da je ESLJP odavno utvrdio kako »u demokratskom društvu, u smislu Konvencije, pravo na pošteno provođenje pravde (right to a fair administration of justice) zauzima tako prominentno mjesto da restriktivna interpretacija članka 6. stavka 1. ne bi korespondirala s ciljem i svrhom te odredbe« (predmet Delcourt protiv Belgije, presuda, 17. siječnja 1970., zahtjev br. 2689/65, § 25.).

Također je utvrdio »fundamentalno načelo« da »članak 6. sam po sebi ne jamči nikakav određeni sadržaj materijalnog prava ...« odnosno da članak 6. Konvencije »u načelu ne može biti primijenjen na materijalna ograničenja prava koje postoji na temelju domaćeg prava (no application to substantive limitations on the right existing under domestic law)« (predmet Roche protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda, veliko vijeće, 19. listopada 2005., zahtjev br. 32555/96, § 119.).

Istovjetna stajališta prihvaća i Ustavni sud kad je riječ o članku 29. Ustava. Drugim riječima, kad ispituje navodne povrede članka 29. Ustava Ustavni sud ne bavi se ni materijalnom osnovanošću ni materijalnom pravičnošću (substantive fairness) presuđene stvari.

53. Uvažavajući praksu ESLJP-a, Ustavni sud je u svojoj dosadašnjoj praksi utvrdio niz načela koja treba slijediti da bi se sudski postupak mogao ocijeniti pravičnim. Provodeći postupke, sudovi moraju poštovati ta načela kad pri donošenju svojih odluka utvrđuju, uz prednost izravnog ispitivanja, činjenice i okolnosti konkretnih slučajeva i na njih primjenjuje mjerodavno materijalno pravo.

Slično ESLJP-u na europskoj razini, zadaća je Ustavnog suda na nacionalnoj razini provjeriti jesu li sudovi poštovali takva relevantna načela u konkretnom slučaju.

IV. POSTUPAK PRED VRHOVNIM SUDOM

1) Prigovor podnositelja da mu očitovanje DORH-a nije dostavljeno na odgovor

54. Kad je riječ o postupku pred Vrhovnim sudom u povodu podnositeljevog ZIPPP-a, podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi:

»... pravo na pravično suđenje tužitelju je povrijeđeno i time što nije bio upoznat sa odgovorom Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske na tužiteljev zahtjev za izvanredno preispitivanje označene pravomoćne presude, tako da tužitelju nije ni pružena mogućnost upoznati se sa tim odgovorom državnog odvjetnika, a niti se tužitelj mogao izjasniti o tom odgovoru, pa je time povrijeđeno i načelo 'ravnopravnosti stranaka', koje je sastavni dio prava na pravično suđenje.«

2) Ocjena Ustavnog suda

a) Očitovanje DORH-a o zahtjevu podnositelja za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude

55. U točki 49. navedeno je da je DORH dostavio Vrhovnom sudu 12. studenoga 2013. očitovanje (broj: KR-I-DO-475/13 od 11. studenoga 2013.) na podnositeljev ZIPPP. U tom je očitovanju istaknuto:

»Suprotno navodima iz podnesenog zahtjeva za izvanredno preispitivanje pravomoćne presude pravomoćnom presudom nije povrijeđen kazneni zakon u pitanju je li kazneno djelo za koje je osuđenik osuđen kazneno djelo, a u odnosu na toč. 3. osuđujućeg dijela te presude. Naime, iz činjeničnog opisa kaznenog djela za koje je osuđenik osuđen proizlazi da su ostvarena sva bitna obilježja bića kaznenog djela iz čl. 292. st. 1. toč. 6. i st. 2. KZ/97, pri čemu podnositelj ispušta iz vida da se je tim djelom pribavljena imovinska korist zadržavanjem i ne vraćanjem sredstava dobivenim u vidu kredita do kojeg je došlo upravo inkriminiranom radnjom osuđenika.

Vezano uz u zahtjevu istaknutu povredu odredaba kaznenog postupka u prvostupanjskom postupku evidentno je da izvanraspravno vijeće Općinskog suda u Metkoviću nije definitivno odlučivalo o prigovoru protiv optužnice već je remisorno, a meritorna je odluka uslijedila nakon što je stanje stvari provedenom istragom sukladno odluci vijeća donesenoj povodom tog prigovora, u dovoljnoj mjeri razjašnjeno. Obzirom na to, ispravno je kao temelj za suđenje uzeta optužnica iz studenog 2006. koja je stupila na pravnu snagu nakon što je rješenjem vijeća od 01. listopada 2010. odbijen prigovor. Pri tome valja imati na umu da je isključivo izreka optužnice predmet ispitivanja po prigovoru, i to ne na temelju okolnosti navedenih u njezinom obrazloženju, nego činjenica koje proizlaze iz podataka i dokaza u spisu predmeta. U takvoj situaciji ne može biti govora o tome da bi se kazneni postupak koji je rezultirao pobijanom presudom proveo bez optužnice ovlaštenog tužitelja.

I naposljetku ne stoje niti navodi zahtjeva vezano uz počinjenje povrede odredaba kaznenog postupka u žalbenom postupku, jer je drugostupanjski sud u svojoj odluci dao odgovor na sve navode svih žalbi stranaka, ispravno smatrajući da žalba osuđenika i dopuna te žalbe čine jednu cjelinu, zbog čega nije bilo potrebe da se dopuna zasebno citira u drugostupanjskoj odluci. Način iznošenja tih odgovora u drugostupanjskoj odluci i upućivanje žalitelja na obrazloženje prvostupanjske presude zasigurno nije povreda procesnih odredbi koja bi na bilo koji način mogla utjecati na pravomoćnu presudu.

Zbog svega naprijed izloženog smatram da je zahtjev osuđenika za izvanredno ispitivanje pravomoćne presude neosnovan te ga kao takvog valja odbiti.«

b) Načelo procesne ravnopravnosti i pravo na kontradiktorni postupak

56. Ustavni sud podsjeća da je ESLJP u predmetu Zahirović protiv Hrvatske (presuda, 25. travnja 2013., zahtjev broj 58590/11) utvrdio povredu načela procesne ravnopravnosti stranaka (jednakosti oružja) i prava na kontradiktorni postupak zbog toga što Vrhovni sud nije dostavio okrivljeniku očitovanje DORH-a na uvid i odgovor. Mjerodavna pravna stajališta ESLJP-a glase:

»42. Sud ponavlja kako je načelo procesne ravnopravnosti stranaka u postupku jedna od značajki šireg pojma poštenog suđenja, koji uključuje i temeljno pravo na kontradiktornost kaznenog postupka. Pravo na kontradiktorni postupak znači, u kaznenom predmetu, da i optužba i obrana moraju dobiti priliku saznati za očitovanja i dokaze koje je dostavila i predložila druga strana i dati primjedbe na njih. Mogu se zamisliti različiti načini na koje nacionalno pravo može ispuniti taj zahtjev. Međutim, bez obzira koja se metoda odabere, njome se treba osigurati da druga strana bude svjesna da je očitovanje podneseno te joj treba pružiti stvarnu priliku za davanje primjedbi na njega (vidjeti Brandstetter protiv Austrije, 28. kolovoza 1991., §§ 66-67., Serija A br. 211.; Milatová i drugi protiv Češke Republike, br. 61811/00, § 65., ECHR 2005-V i, a fortiori, Krčmář i drugi protiv Češke Republike, br. 35376/97, §§ 41.-45., 3. ožujka 2000., i OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos protiv Rusije, br. 14902/04, § 538., 20. rujna 2011.). Stoga je čak moguće da neka postupovna situacija koja ne stavlja stranku u nepovoljniji položaj u odnosu na njezinog protivnika ipak predstavlja povredu prava na kontradiktorni postupak ako dotična stranka nije imala priliku saznati za sve predložene dokaze ili dostavljena očitavanja, i na njih dati primjedbe, radi utjecaja na odluku suda (vidjeti naprijed citirani predmet Krčmář i drugi, §§ 38-46., 3., i Gregačević protiv Hrvatske, br. 58331/09, § 50., 10. srpnja 2012.).

43. U pogledu sadržaja podnesaka koje je dostavila optužba, Sud ponavlja kako načelo procesne ravnopravnosti stranaka u postupku ne ovisi o daljnjoj, količinski mjerljivoj nepoštenosti, koja proizlazi iz postupovne nejednakosti. Obrana je ta koja treba ocijeniti zaslužuje li neki podnesak reakciju. Stoga je nepošteno da optužba dostavi podneske sudu bez znanja obrane (vidjeti Bulut protiv Austije, 22. veljače 1996., § 49., Izvješća 1996-II, i Josef Fischer protiv Austrije, br. 33382/96, § 19., 17. siječnja 2002.).

(...)

46. Sud dalje primjećuje kako je Vrhovni sud uzeo u obzir gornje očitovanje Državnog odvjetništva Republike Hrvatske kad je donosio drugostupanjsku presudu. ...

47. Međutim, istovremeno, navedeno očitovanje Državnog odvjetništva Republike Hrvatske nikada nije bilo priopćeno obrani, obrana nije imala nikakvih saznanja o očitovanju niti priliku odgovoriti na njega prije donošenja presude (usp. Lobo Machado protiv Portugala, 20. veljače 1996., § 31., Izvješća 1996-I). Sud je svjestan kako na temelju mjerodavnog domaćeg zakonodavstva nije postojala nikakva obveza proslijediti očitovanje Državnog odvjetništva Republike Hrvatske podnositelju, ali ne može vidjeti opravdanje takvih ograničenja prava obrane. ...

48. U pogledu Vladine tvrdnje da samo jedan podnesak Državnog odvjetništva nije dostavljen obrani, Sud želi ponoviti kako budući da očitovanje o kojemu je riječ predstavlja obrazloženo mišljenje o osnovanosti podnositeljevog predmeta, koje je očito težilo utjecati na odluku Vrhovnog suda pozivajući na odbijanje žalbe, te u svjetlu naravi pitanja o kojima je trebao odlučiti Vrhovni sud, on ne treba odlučiti je li propuštanje dostave relevantnog dokumenta naštetilo podnositelju (caused the applicant prejudice). Postojanje povrede zamislivo je čak i ako nema štete (vidjeti naprijed citirani predmet Adolf protiv Austrije, 26. ožujka 1982., § 37., Serija A br. 49, i naprijed citirani predmet Milatová i drugi, § 65.). S obzirom na takvo stanje stvari, jednako je nevažno je li podnositelj odgovorio na raniji podnesak, i to žalbu Županijskog državnog odvjetništva u Zagrebu. To stoga što je, kako je već mnogo puta naglašeno, podnositelj taj koji treba prosuditi zahtijeva li neki dokument njegov komentar (vidjeti predmet Nideröst-Huber protiv Švicarske, 18. veljače 1997., § 29., Izvješća 1997-I). Stoga je teret osiguranja podnositelju prilike za davanje opaski na pisano očitovanje Državnog odvjetništva Republike Hrvatske bio na Vrhovnom sudu, prije donošenja njegove odluke (vidjeti naprijed citirani predmet Milatová i drugi, § 65. i Göç protiv Turske [VV], br. 36590/97, § 57., ECHR 2002-V).

49. S obzirom na takvu pozadinu, Sud zaključuje kako u ovom postupku nije poštovano načelo procesne ravnopravnosti stranaka i pravo na kontradiktorni postupak (vidjeti naprijed citirani predmet Bulut, § 49., i naprijed citirani predmet Josef Fischer, § 21. te usp. naprijed citirani predmet Brandstetter, §§ 67– 68.).

50. Stoga je došlo do povrede članka 6. stavka 1. Konvencije.«

56.1. Istovjetno stajalište ESLJP je ponovio i u predmetu Lonić protiv Hrvatske (presuda, 4. prosinca 2014., zahtjev broj 8067/12, § 83.), u kojem je dodao i ova utvrđenja:

»84. S obzirom na ta načela Sud je utvrdio da u smislu domaćeg sustava žalbenog postupka očitovanja Državnog odvjetništva Republike Hrvatske predstavljaju obrazložena mišljenja o osnovanosti predmeta čiji je cilj ostvarivanje utjecaja na odluku Vrhovnog suda pozivanjem na odbijanje žalbe. Stoga nije trebao utvrditi je li propust dostave relevantnog dokumenta bio štetan za podnositelja zahtjeva; postojanje povrede vjerojatno je i kada ne postoji šteta. Sud je stoga utvrdio da je došlo do povrede načela procesne ravnopravnosti stranaka i prava na kontradiktorni postupak iz članka 6. stavka 1. Konvencije (vidjeti Zahirović, prethodno citirano, §§ 48. i 49.).«

57. Navedena pravna stajališta ESLJP-a primjenjiva su i u konkretnom slučaju, budući da se u postupku po ZIPPP-u na odgovarajući način primjenjuju Ustavom utvrđena jamstva pravičnog suđenja u postupku po žalbi na prvostupanjsku presudu, kao i opća načela kaznenog postupka.

58. Iz spisa predmeta Vrhovnog suda broj: III Kr 172/13 razvidno je da podnesak DORH-a broj: KR-I-DO-475/13 od 11. studenoga 2013. nije uručen podnositelju i da podnositelju nije bila dana mogućnost da se upozna sa sadržajem očitovanja na podnositeljev ZIPPP, te odgovori na njega.

Po svojoj pravnoj prirodi to očitovanje DORH-a predstavlja obrazloženo mišljenje o osnovanosti podnositeljeva zahtjeva. DORH u njemu tvrdi da su podnositeljevi navodi neosnovani te Vrhovnom sudu obrazlaže razloge zbog kojih smatra da u podnositeljevom slučaju nije povrijeđen kazneni zakon, odnosno da nije došlo do povreda odredaba kaznenog postupka ni u prvostupanjskom ni u drugostupanjskom postupku.

Tome treba dodati da je Vrhovni sud u obrazloženju svoje presude izrijekom spomenuo to očitovanje (v. točku 50.).

59. Budući da to očitovanje nije dostavljeno podnositelju, Ustavni sud dužan je voditi se pravnim standardima utvrđenima u praksi ESLJP-a te zaključiti da je propuštanjem dostave podnositelju očitovanja DORH-a, koje je uzeto u obzir prilikom odlučivanja o podnositeljevu zahtjevu, na štetu podnositelja narušeno načelo procesne ravnopravnosti stranaka u kaznenom postupku, a povrijeđeno je i pravo podnositelja na kontradiktorni postupak (članak 29. stavak 1. Ustava i članak 6. stavak 1. Konvencije).

59.1. Na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. u vezi s točkom II. alinejom 1. izreke ove odluke.

V. POSTUPAK PRED PRVOSTUPANJSKIM I DRUGOSTUPANJSKIM SUDOM

60. Budući da je presudu Vrhovnog suda, donesenu u povodu podnositeljevog ZIPPP-a, Ustavni sud u cijelosti ukinuo, prigovori podnositelja o povredi njegovih ustavnih prava učinjenih pravomoćnom presudom donesenom u postupku pred prvostupanjskim i drugostupanjskim sudom ispituju se u nastavku ovog ustavnosudskog postupka u punom opsegu.

61. Podnositelj u ustavnoj tužbi iznosi niz prigovora u odnosu na prvostupanjski i drugostupanjski kazneni postupak, odnosno pravomoćnu sudsku presudu. Ti su prigovori usmjereni u prvom redu na povrede prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. Ustava.

1) O kaznenim djelima podnositelja iz članka 292. KZ-a:110/97

62. Podnositelj je 2006. godine bio suočen s kaznenim optužbama da je u razdoblju od 1995. do 1999. u svojstvu odgovorne osobe u Croatia banci u Metkoviću počinio mnogobrojna kaznena djela protiv sigurnosti platnog prometa i poslovanja – zlouporabom ovlasti u gospodarskom poslovanju iz članka 292. KZ-a:110/97, koji u mjerodavnim dijelovima glasi:

»Članak 292.

(1) Odgovorna osoba u pravnoj osobi koja s ciljem pribavljanja protupravne imovinske koristi za svoju ili drugu pravnu osobu:

(...)

– na drugi način grubo prekrši zakon ili pravila poslovanja glede uporabe i upravljanja imovinom,

kaznit će se kaznom zatvora od šest mjeseci do pet godina.

(2) Ako je kaznenim djelom iz stavka 1. ovoga članka pribavljena znatna imovinska korist, a počinitelj je postupao s ciljem pribavljanja takve koristi,

kaznit će se kaznom zatvora od jedne do osam godina.«

63. Ustavni sud je u odluci broj: U-III-5807/2010 od 30. travnja 2013. (»Narodne novine« broj 57/13.) razjasnio svoj temeljni pristup kad je riječ o ustavnom nadzoru nad primjenom članka 292. (i članaka 337. i 339.) KZ-a:110/97-71/06 u sudskoj praksi, sve s obzirom na prigovore o nedorečenosti tih kaznenih odredaba i poteškoćama u njihovoj primjeni (točke 24. i 25. obrazloženja).

Ukratko, Ustavni sud prepustio je sudovima da opće pojmove i postojeća »siva područja« u tim odredbama razjasne i definiraju te ujednačenom sudskom praksom »pretvore« u obvezujuće pravo. Ustavni sud istodobno je pridržao ovlast da u postupcima pokrenutim ustavnim tužbama tu sudsku praksu u svakom konkretnom slučaju meritorno ispita s aspekta zaštite ustavnih prava u skladu s osobitim okolnostima slučaja. Međutim, s obzirom na to da kazneni postupci slični podnositeljevom u domaćem pravnom sustavu u pravilu traju više godina, Ustavni sud naglasio je kako je na sudovima velika odgovornost pri ostvarenju te zadaće jer njihove presude ne bi smjele biti rezultat »zakašnjelog razvitka« sudske prakse pri »objektivnom određivanju sadržaja, smisla i dosega« članka 292. (i članaka 337. i 339.) KZ-a, kao i svih drugih pravnih normi općenito. O toj se pojavi može govoriti onda kad sudovi u praksi na konkretan slučaj primijene mjerila za procjenu postojanja navedenih kaznenih djela koja su se u međuvremenu, do donošenja pravomoćne presude, već izgradila, ali nisu postojala ili nisu bila standardizirana odnosno ustaljena u sudskoj praksi u vrijeme kad su djela – više godina poslije toga kvalificirana kao kaznena – počinjena.

Ustavni sud je u odluci broj: U-III-5807/2010 zaključio da sva prethodna utvrđenja upućuju na potrebu povećanog opreza pri sudskoj interpretaciji i primjeni kaznenog zakonodavstva na slučajeve vezane uz članak 292. (i članke 337. i 339.) KZ-a:110/97-71/06.

64. Konkretno, u tim je slučajevima iznad svega potrebno osigurati vanjski dojam poštenog provođenja pravde. Posebno je važno da sudske odluke budu potkrijepljene čvrstim supstancijalnim dokazima, a da sudska interpretacija činjenica, okolnosti i događaja bude takva da ne ostavlja nikakve dvojbe je li sud svoju pažnju usmjerio na pitanja kaznenopravne naravi koja je bio obvezan razmotriti i je li isključio pitanja koja su irelevantna za ono što je s aspekta kaznenog prava morao razmotriti.

S ustavnog i konvencijskog aspekta također je relevantno da sud u pisanom obrazloženju svoje presude ne previdi važne aspekte razmatranog slučaja ili da arbitrarno ne zanemari dokaze koje mu je prezentirao podnositelj.

65. U ovom predmetu prvotna optužnica podignuta je krajem 2006. neposredno, bez provođenja istrage i to za čak 17 kaznenih djela počinjenih u prethodnom desetljeću, u razdoblju od 1995. do 1999. Zbog brojnosti i ozbiljnosti optužbi prvostupanjski sud vratio ju je ODO-u Metković radi podnošenja zahtjeva za provođenje istrage s ciljem boljeg razjašnjenja stvari (v. točke 14. i 16.).

Rješenje o istrazi doneseno je u kolovozu 2008. godine, a ODO Metković je u kolovozu 2012. (gotovo šest godina nakon podizanja prvotne optužnice) odustao od optužbi za 13 kaznenih djela. Oštećenica Croatia banka također je odustala od nastavka kaznenog progona u odnosu na 13 točaka optužnice od kojih je odustao ODO Metković.

Štoviše, od preostalih četiriju (4) kaznenih djela, podnositelj je pravomoćno oslobođen optužbe da je počinio jedno (1) među njima, tako da je na kraju pravomoćno osuđen za počinjenje triju (3) od prvotnih 17 kaznenih djela.

66. Sukladno zahtjevima koji su navedeni u točki 64., takve okolnosti slučaja nalažu Ustavnom sudu da s posebnom pozornošću razmotri prigovore podnositelja o tome da je odlučivanje prvostupanjskog i drugostupanjskog suda o podnositeljevoj kaznenoj odgovornosti u preostala tri slučaja bilo nepošteno, u prvom redu zbog navodne povrede prava na obrazloženu odluku.

2) O pravu na obrazloženu odluku (mjerila dostatnosti i relevantnosti)

67. Ustavni sud podsjeća da ustavno i konvencijsko pravo na pravično suđenje primarno jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. U tom su smislu obrazloženja sudskih odluka iznimno važna jer je nedostatak relevantnih i dostatnih razloga za ocjene kakve su odlukom dane prvi i najvažniji znak koji upućuje na arbitrarno sudsko odlučivanje.

I članak 29. stavak 1. Ustava i članak 6. stavak 1. Konvencije obvezuju sudove da obrazlože svoje odluke. Istodobno, međutim, ta ustavna i konvencijska obveza ne smije biti shvaćena tako da sudovi moraju detaljno odgovoriti na svaki argument koji stranke iznesu u postupku, odnosno u svojim žalbama ili drugim odgovarajućim podnescima. U tom se pitanju treba voditi mjerilima dostatnosti i relevantnosti tih razloga.

68. Koliko će široka biti obveza suda da u pisanom obrazloženju svoje odluke navede razloge kojima se vodio pri njezinu donošenju (mjerilo dostatnosti) uvijek ovisi o osobitim okolnostima svakog konkretnog slučaja. To je pravilo ESLJP izrijekom utvrdio u predmetu Ajdarić protiv Hrvatske (presuda, 13. prosinca 2011., zahtjev br. 20883/09):

»34. Također, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda koja održava načelo povezano s pravilnim radom pravosuđa (proper administration of justice), u presudama sudova i sudišta moraju na odgovarajući način (adequately) biti navedeni razlozi na kojima se zasnivaju. Opseg primjene te obveze davanja razloga može varirati prema naravi odluke i mora se utvrditi u svjetlu okolnosti slučaja (vidjeti predmet García Ruiz protiv Španjolske [VV], br. 30544/96, § 26., ECHR 1999-I, s daljnjim upućivanjima).«

69. S druge strane u praksi ESLJP-a razlozi navedeni u pisanom obrazloženju odluke u pravilu će se smatrati relevantnima ako jasno upućuju na to da sudovi u konkretnom slučaju nisu vršili svoje procjene na nerazuman način, da nisu učinili neku drugu očitu pogrešku u prosudbi, pogrešno procijenili postojanje nekog važnog čimbenika ili pak propustili razmotriti sve relevantne čimbenike odnosno propustili uzeti u obzir sve činjenične i pravne elemente koji su objektivno mjerodavni za donošenje odluke, da nisu odbili provesti dokaze koji bi mogli dovesti do drugačije odluke i pri tome nisu zanemarili dokaze koje je sudu prezentirao okrivljenik, i sl. Ukratko, razlozi navedeni u pisanom obrazloženju odluke moraju obuhvatiti sve važne aspekte razmatranog slučaja koji su mogli utjecati na konačnu odluku suda (mjerilo relevantnosti).

70. Primjerice, ESLJP je u predmetu Ajdarić protiv Hrvatske (2011.) proveo nadzor nad dokazivanjem počinjenja djela na temelju iskaza svjedoka. Prvo je ponovio da je teret dokazivanja uvijek na tužiteljstvu i da u slučaju bilo kakve sumnje korist mora imati optuženi (§ 35. presude). Nakon toga je utvrdio da su odgovori nadležnih sudova na podnositeljeve tvrdnje bili »neprimjereni«, da sudovi »nisu učinili nikakav napor« da provjere izjave svjedoka nego su ih prihvatili kao istinite, neovisno o tome što je mjerodavna dokumentacija pokazivala drugačije, da sudovi u presudama nisu komentirali izjave drugih svjedoka koji su u bitnome opovrgavali navode trećeg svjedoka, da je jedan svjedok temeljio svoje svjedočenje više na vlastitim zaključcima o umiješanosti podnositelja u kaznena djela nego na činjenicama, itd.

ESLJP je u postupku sam ocijenio da su pojedine izjave svjedoka »proturječne«, »nedosljedne«, »nepodudarne« s činjenicama, »zbrkane« i »neprecizne«. Također je utvrdio da diskrepancije u iskazima svjedoka i izostanak logike u svjedočenjima »traže izrazito povećan stupanj pažljive ocjene od domaćih sudova«, te je ponovio temeljni zahtjev »da stranke u postupku treba saslušati i da njihove prigovore treba propisno rješavati« (§§ 40. – 47. presude). Na kraju je zaključio da u predmetu Ajdarić protiv Hrvatske (2011.) odluke domaćih sudova nisu bile odgovarajuće obrazložene:

»51. S obzirom na takvu pozadinu, Sud nalazi da u ovom slučaju odluke domaćih sudova nisu bile odgovarajuće obrazložene (not adequately reasoned). ... U takvim okolnostima može se reći da odluke nacionalnih sudova nisu uvažile temeljni zahtjev pravde u kaznenim stvarima da tužiteljstvo mora dokazati svoj slučaj izvan razumne sumnje i da nisu bile u suglasnosti s jednim od fundamentalnih načela kaznenog prava, a to je in dubio pro reo ...

52. Navedena razmatranja dostatna su da omoguće Sudu zaključiti da kazneni postupak protiv podnositelja zahtjeva, uzet kao cjelina, konstituira povredu prava podnositelja na pošteno suđenje iz članka 6. stavka 1. Konvencije.«

71. Ustavni sud ponavlja svoje ustaljeno stajalište: sve dok u pravomoćnoj presudi nisu navedeni dostatni i relevantni razlozi kojima se sud vodio u donošenju svoje odluke, a koji mogu dovesti do uvjerenja da je taj sud stvarno ispitao slučaj i odgovorio na sve bitne navode stranaka, ne može se smatrati da ta presuda zadovoljava opće zahtjeve koji proizlaze iz Ustavom zajamčenog prava na pravično suđenje.

To stoga što se preko obrazloženja sudskih presuda ispituje je li u svakom konkretnom kaznenom predmetu ispunjen »temeljni zahtjev pravde u kaznenim stvarima« koji traži da nadležno tijelo kaznenog progona pred sudom dokaže, riječima ESLJP-a, »svoj slučaj izvan razumne sumnje«.

Ne pokazuje li obrazloženje kaznene presude da je taj temeljni zahtjev pravde ispunjen, tada ni sama presuda ne može biti u suglasnosti »s jednim od fundamentalnih načela kaznenog prava, a to je in dubio pro reo«.

72. U ovom se predmetu Ustavni sud susreo s podnositeljevim prigovorima o povredi prava na obrazloženu odluku zbog:

– nenavođenja u obrazloženjima prvostupanjske i drugostupanjske presude relevantnih razloga za ocjenu o postojanju izravne namjere kao subjektivnog obilježja bića kaznenog djela za koji je podnositelj osuđen,

– nenavođenja u obrazloženjima prvostupanjske i drugostupanjske presude dostatnih razloga za odbijanje dokaznih prijedloga podnositelja, te

– nenavođenja i neobrazlaganja u drugostupanjskoj presudi pojedinih žalbenih navoda podnositelja.

A. NEOBRAZLOŽENOST IZRAVNE NAMJERE U SMISLU ČLANKA 292. KZ-A:110/97

1) Prigovori podnositelja

73. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo sljedeće prigovore o povredi svoga ustavnog prava na obrazloženu odluku u dijelu koji se odnosi na izravnu namjeru da počinjenjem triju djela pribavi znatnu protupravnu imovinsku korist trima pravnim osobama u smislu članka 292. KZ-a:110/97:

»Naime, premda je u skladu sa člankom 359. stavak 7. ZKP/97 sud dužan određeno i potpuno izložiti koje sporne činjenice i iz kojih razloga uzima kao dokazane ili nedokazane, dati pri tome osobito ocjenu vjerodostojnosti proturječnih dokaza, te izložiti iz kojih razloga nije prihvatio pojedine prijedloge stranaka, te premda je u skladu sa člankom 391. stavak 1. ZKP/97 drugostupanjski sud dužan ocijeniti sve žalbene navode, ni prvostupanjski Općinski sud u Metkoviću u svojoj presudi broj K. 147/06 od 11. ožujka 2013. godine, a ni drugostupanjski Županijski sud u Dubrovniku u svojoj presudi broj Kž. 227/13 od 26. svibnja 2014. godine to nisu uradili, te tako, pored ostalog, ni prvostupanjski a niti drugostupanjski sud nisu sasvim jasno i određeno obrazložili:

1. na temelju kojih to dokaza se došlo do zaključka da bi tužitelj postupao s namjerom, a ne iz nehaja,

2. zbog čega bi to tužitelj kao dioničar oštećene banke radio na svoju štetu,

3. zbog čega se eventualno ne bi radilo o kaznenom djelu nesavjesnog gospodarskog poslovanja iz članka 291. KZ/97,

(...)

Na takav način tužitelj je uskraćen u svom pravu na valjano obrazloženu presudu, ...

Time je tužitelju povrijeđeno ustavno i konvencijsko pravo na pravično suđenje.«

74. Iz spisa predmeta proizlazi da je podnositelj i tijekom cijelog kaznenog postupka isticao kako u dokaznom postupku nije utvrđeno da je postupao s ciljem pribavljanja protupravne imovinske koristi za druge pravne osobe u smislu članka 292. KZ-a:110/97. Podnositelj je prigovarao i zbog toga što u obrazloženju prvostupanjske presude nisu izneseni i obrazloženi dostatni i relevantni razlozi koji bi potvrdili da rezultati provedenog dokaznog postupka upućuju na počinjenje kaznenog djela zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju (članak 292. KZ-a:110/97), a istodobno nije otklonjena pravna mogućnost da bi u podnositeljevu slučaju eventualno mogla biti riječ o kaznenom djelu nesavjesnog gospodarskog poslovanja iz članka 291. KZ-a:110/97.

2) Osporene presude i žalbeni navodi podnositelja

75. Prvo djelo (kazneno djelo iz točke I.1. izreke prvostupanjske presude – v. točku 35.) odnosilo se na odgovornost podnositelja za namjerno sklapanje štetnog ugovora za Croatia banku kojima je za tvrtku »Metkovka« iz Metkovića pribavio znatnu protupravnu imovinsku korist na štetu banke.

76. Podnositelj je u žalbi tvrdio da nije postojala, a nije ni dokazana njegova namjera da se odobravanjem kredita »Metkovki« pribavi protupravna imovinska korist na štetu Croatia banke.

Međutim, nakon što su u drugostupanjskoj presudi prikazani žalbeni navodi podnositelja, prvo djelo (»Metkovka«) više se ne spominje ni na jednom mjestu u preostalom dijelu obrazloženja drugostupanjske presude, pa ni u dijelu u kojem žalbeni sud daje svoju ocjenu žalbenih navoda podnositelja.

77. Drugo djelo (kazneno djelo iz točke I.2. izreke prvostupanjske presude – v. točku 35.) odnosilo se na sklapanje ugovora o izdavanju bankovne garancije između Croatia banke i tvrtke »Kovinopromet«.

78. Kad je riječ o ocjeni suda da je podnositelj postupao s izravnom namjerom da »Kovinoprometu« pribavi znatnu protupravnu imovinsku korist, podnositelj je u žalbi istaknuo da namjera pribavljanja znatne imovinske koristi nije dokazana.

79. Nadležni žalbeni sud prikazao je u obrazloženju drugostupanjske presude te žalbene navode podnositelja ovako:

»Glede kaznenog djela pod točkom 1.2. izreke sud također nije mogao doći do zaključka kako je okrivljenik postupao s namjerom protupravnog pribavljanja imovinske koristi za tvrtku 'Kovinopromet', jer je osim garancije kredita putem pet bjanko akceptnih naloga egzistiralo i založno pravo na nekretninama te tvrtke u korist banke, o čemu se izjasnio i vještak T. na glavnoj raspravi, a sud tom vještvu poklanja vjeru.«

80. Nakon što su u drugostupanjskoj presudi prikazani žalbeni navodi podnositelja kako je to navedeno u prethodnoj točki, drugo djelo (»Kovinopromet«) više se ne spominje ni na jednom mjestu u preostalom dijelu obrazloženja drugostupanjske presude, pa ni u dijelu u kojem žalbeni sud daje svoju ocjenu žalbenih navoda podnositelja.

81. Treće djelo (kazneno djelo iz točke I.3. izreke prvostupanjske presude – v. točku 35.) odnosilo se na povlačenje akceptnog naloga kojim je osiguran kredit u iznosu od preko milijun kuna, čime je onemogućeno da se Croatia banka naplati u svojim potraživanjima te je pribavljena znatna protupravna imovinska korist za tvrtku »Milboro« u vlasništvu podnositeljevog sina.

82. U dijelu prvostupanjske presude u kojem se opisuje počinjenje kaznenog djela u slučaju »Milboro« ne spominje se namjera podnositelja.

83. Nadležni žalbeni sud prikazao je u obrazloženju drugostupanjske presude žalbeni navod da nije dokazana izravna namjera za pribavljanje znatne protupravne imovinske koristi ovako:

»Konačno sud je i glede kaznenog djela 1.3. izreke došao do pogrešnog zaključka glede okrivljenikove namjere, jer se povlačenjem akceptnih naloga nije mogla tvrtki 'Milboro' pribaviti protupravna imovinska korist, budući se imovinska korist može pribaviti samo odobravanjem i isplatom sredstava po kreditu, a naplata već datog kredita se mogla postići prodajom imovine 'Milbora', što je ustvrdio vještak T., a koje vještvo sud cijeni kao vjerodostojno.«

84. Međutim, nakon što su u drugostupanjskoj presudi prikazani žalbeni navodi podnositelja kako je to navedeno u prethodnoj točki, treće djelo (»Milboro«) više se ne spominje ni na jednom mjestu u preostalom dijelu obrazloženja drugostupanjske presude, pa ni u dijelu u kojem žalbeni sud daje svoju ocjenu žalbenih navoda podnositelja.

85. Umjesto obrazlaganja postojanja podnositeljeve izravne namjere za svako djelo zasebno (»Metkovku«, »Kovinopromet« i »Milboro«), prvostupanjski sud je u obrazloženju svoje presude na kraju izrekao završnu tvrdnju da je u kaznenom postupku nedvojbeno dokazano kako je podnositelj postupao s ciljem pribavljanja imovinske koristi za te tri tvrtke i na taj način počinio tri kaznena djela iz članka 292. KZ-a:110/97. Ta zbirna ocjena prvostupanjskog suda o izravnoj namjeri podnositelja glasi:

»Sud nije prihvatio obranu okrivljenika ... da nije bilo namjere za koju ga tereti optužnica. ... budući da je izvedenim dokazima pouzdano utvrđeno da je okrivljenik postupio na način opisan u osuđujućem dijelu presude. Stoga sud smatra da je njegova obrana sračunata na izbjegavanje njegove krivnje.

(...)

... izvedenim dokazima koje je sud detaljno obrazložio nedvojbeno je utvrđeno da je okrivljenik Ivica Pezo postupio na način opisan u osuđujućem dijelu presude pod točkama I.1., I.2. i I.3. izreke presude, kršeći citirane odredbe navedenih pravilnika Banke, a sve u cilju pribavljanja znatne protupravne imovinske koristi za navedene druge pravne osobe, pri čemu je za njih i pribavljena znatna imovinska korist u navedenim iznosima.

Okrivljenik je bio svjestan zabranjenosti takvog ponašanja i takvo ponašanje htio kao svoje, pa je u pogledu sva tri kaznena djela postupa s oblikom krivnje koji se u kaznenom pravu naziva namjera.

Na taj način u radnjama okrivljenika Ivice Pezo opisanim pod točkom I.1., I.2. i I.3. izreke ostvarena su sva bitna obilježja bića kaznenog djela – zlouporabe ovlasti u gospodarskom poslovanju – iz čl. 292. st. 1. toč. 6. i st. 2. KZ-a, pa ga je sud za ista proglasio krivim i osudio ovom presudom.«

86. Podnositelj je u žalbi naveo sljedeće prigovore protiv presude prvostupanjskog suda u dijelu koji se odnosi na postojanje izravne namjere podnositelja da za tri trgovačka društva pribavi protupravnu imovinsku korist u smislu članka 291. KZ-a:110/97:

»a) Tako prvostupanjski sud uopće nije na sasvim jasan i određen način obrazložio na temelju kojih to dokaza i zbog čega nalazi utvrđenim da je optuženik postupao u namjeri da ovim pravnim osobama pribavi znatnu protupravnu imovinsku korist, već se poslužio uopćenim i paušalnim konstatacijama, navevši, pored ostalog, na listu 19. obrazloženja: 'Da je pouzdano utvrđeno da je okrivljenik postupio na način opisan u osuđujućem dijelu presude, da je njegova obrana sračunata na izbjegavanje njegove krivnje, te da je optuženik postupao u cilju pribavljanja znatne imovinske koristi za navedene druge pravne osobe.'

Prema tome, prvostupanjski sud je o toj odlučnoj činjenici propustio iznijeti sasvim određene i potpune razloge, jer uopće nije obrazložio:

(…)

– zbog čega se u opisanim radnjama optuženika, ako su bile protivne pravilima poslovanja, eventualno ne bi radilo o kaznenom djelu nesavjesnog gospodarskog poslovanja iz članka 291. KZ.«

I dalje:

»Ne samo da ničim na određen i potpun način nije obrazloženo, već ničim nije ni utvrđeno da bi optuženik postupao u namjeri da za ova tri trgovačka društva pribavi bilo kakvu protupravnu imovinsku korist.

(...)

Pri tome je potpuno nebitno da li je eventualno optuženik postupao nesavjesno, nepravilno, protivno propisima i pravilima poslovanja, jer se tu radi o objektivnim elementima ne samo kaznenog djela iz članka 292. KZ, već i kaznenog djela nesavjesnog gospodarskog poslovanja iz članka 291. KZ.

Međutim, subjektivni element tih kaznenih djela je različit, jer se kazneno djelo iz članka 292. KZ može počiniti isključivo sa izravnom namjerom za pribavljanje protupravne imovinske koristi, a te namjere nema u konkretnom slučaju, dok se, ako na strani optuženika te izravne namjere nema, u njegovim radnjama eventualno može raditi o kaznenim djelima nesavjesnog gospodarskog poslovanja iz članka 291. KZ, za koja djela je nastupila zastara kaznenog progona prije nego što je u ovom predmetu 6. studenoga 2006. godine podnesena optužnica.«

87. Nadležni žalbeni sud prikazao je u obrazloženju drugostupanjske presude te žalbene navode podnositelja ovako:

»Bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz čl. 367. st. 1. točka 11. ZKP-a je prema žalbenim tvrdnjama počinjena stoga što sud nije na jasan i određen način obrazložio na temelju kojih dokaza i utvrđenih činjenica nalazi utvrđenim da je okrivljenik postupao sa namjerom da pravnim osobama pribavi protupravnu imovinsku korist, već je samo paušalno ustvrdio kako je pouzdano utvrđeno da je okrivljenik postupao na način opisan u izreci presude, te da je okrivljenikova obrana usmjerena na izbjegavanje krivnje. Slijedom toga je prvostupanjski sud propustio iznijeti određene i potpune razloge zbog čega je okrivljenik radio na svoju štetu, budući je nedvojbenim utvrđeno da je on bio dioničar banke koju je zastupao, pa se eventualno jedino moglo zaključiti da je okrivljenik počinio kazneno djelo nesavjesnog gospodarnog poslovanja iz čl. 291. KZ-a.«

88. Drugostupanjski sud je nakon toga odbio te žalbene navode podnositelja, uz sljedeće obrazloženje:

»… nije počinjena ni bitna povreda odredaba kaznenog postupka iz čl. 367. st. 1. točka 11. ZKP-a, jer je sud iznio sve razloge o odlučnim činjenicama i isti su jasni, budući je točno naznačio radnje i propuste koje je počinio okrivljenik i iznio činjenice iz kojih to proizlazi, a tim radnjama je okrivljenik počinio obilježja kaznenih djela za koja je oglašen krivim, pa je time sud na jasan i nedvosmislen način objelodanio i okrivljenikovu namjeru kod počinjenja kaznenih djela.«

3) Ocjena Ustavnog suda

89. Ni na jednom mjestu u presudi žalbeni sud nije uputio na dokaze, navedene u prvostupanjskoj presudi, koji bi mogli podržati zaključnu ocjenu prvostupanjskog suda da je postojala izravna namjera podnositelja pribaviti znatnu protupravnu imovinsku korist svim trima pravnim osobama, što je subjektivno obilježje kaznenog djela stavljenog mu na teret.

Drugostupanjski sud prikazao je u svojoj presudi žalbene navode podnositelja za svako od triju kaznenih djela, ali na njih nije odgovorio, niti je bilo koje od tih djela kasnije u presudi spominjao. Ocijenio ih je sve zajedno, kao jednu cjelinu, iako su predmeti triju inkriminiranih postupanja podnositelja bili međusobno različiti (sklapanje ugovora o kreditu, sklapanje ugovora o bankovnoj garanciji, povlačenje akceptnog naloga), a bili su različiti i vrijeme, i mjesto, i način izvršenja tih djela. Stoga ni mjerodavna kaznenopravna osnova nije nužno morala biti istovjetna za sva tri djela.

90. Takav pristup žalbenog suda ima osobitu težinu s obzirom na to da prvostupanjski sud u svojoj presudi nije posebno opisao u čemu se sastojalo namjerno postupanje podnositelja u smislu njegova subjektivnog odnosa prema kaznenom djelu iz članka 292. KZ-a:110/97 u svakom od triju inkriminiranih događaja. Drugim riječima, ni prvostupanjski sud u presudi nije posebno opisivao – ni zasebno od slučaja do slučaja, ni »zbirno« za sva tri slučaja – na kojim činjenicama ili kojem skupu činjenica, odnosno skupu dovoljno jakih, jasnih i neproturječnih pokazatelja temelji svoj ocjenu o postojanju izravne namjere podnositelja da pribavi znatnu protupravnu imovinsku korist svakoj od triju pravnih osoba.

Prvostupanjski sud se u presudi zadržao na sukcesivnom navođenju činjenica jednog, drugog i trećeg slučaja za koje je smatrao da su dokazane, odnosno da dokazuju postojanje kaznenih djela. Nakon toga je utvrdio da »nije prihvatio obranu okrivljenika koji poriče počinjenje predmetnih kaznenih djela, ističući ... da nije bilo namjere za koju ga tereti optužnica«. Ne prihvaćajući obranu podnositelja, prvostupanjski sud se pozvao na izvedene dokaze navodeći da je njima »pouzdano utvrđeno da je okrivljenik postupio na način opisan u osuđujućem dijelu presude«. Prema tome, iz obrazloženja prvostupanjskog suda, kako je ono koncipirano u osporenoj presudi, teško se mogu raspoznati razlozi na kojima je taj sud utemeljio svoju tvrdnju da je tužiteljstvo uspjelo dokazati izravnu namjeru, to jest motiv podnositelja da pribavi protupravnu imovinsku korist jednoj, dvama ili svim trima pravnim osobama.

U takvoj je situaciji tim više bilo potrebno da žalbeni sud odgovori zbog čega smatra da u jednom, dvama ili svim trima slučajevima nije bila riječ o djelima iz članka 291. KZ-a:110/97, kako je to uporno ponavljao podnositelj. Žalbeni sud to nije učinio.

91. Zaključno, u situaciji kad izravna namjera u smislu članka 292. KZ-a:110/97 u osporenoj prvostupanjskoj presudi nije bila jasno opisana, jamstva pravičnog suđenja zahtijevala su da iz drugostupanjske presude bude moguće saznati razloge zbog kojih viši sud smatra da je prvostupanjski sud unatoč tome dokazao postojanje izravne namjere podnositelja, odnosno da nije zanemario taj važni aspekt razmatranog slučaja.

92. S obzirom na takvo stanje stvari, ni prvostupanjska ni drugostupanjska odluka, promatrane zajedno, ne sadržavaju relevantne razloge koji bi mogli biti temelj za ocjenu Ustavnog suda da iz tih presuda jasno i uvjerljivo proizlazi kako se na podnositeljev slučaj morao primijeniti članak 292. KZ-a:110/97.

93. Štoviše, promotri li se obrazloženje mjerodavnog dijela drugostupanjske presude u cjelini (v. točku 46.), mora se zaključiti da je drugostupanjski sud na sve podnositeljeve žalbene navode općenito odgovorio toliko neodređeno da se u obrazloženju presude teško može naći ijedan razlog koji potkrepljuje njegovu ocjenu o neosnovanosti žalbe (u dijelu u kojem je ona odbijena).

Obrazloženje osporene drugostupanjske presude iscrpljuje se u paušalnim pravnim izričajima generalne naravi koji ne sadržavaju razloge za ocjene drugostupanjskog suda o neosnovanosti prigovora podnositelja. Osim u neznatnom dijelu (pri navođenju imena svjedoka), ti su izričaji toliko uopćeni da mogu biti sadržani u bilo kojoj žalbenoj presudi u kojoj sud odgovara na usporedive prigovore.

94. Konkretno, umjesto relevantnih argumenata drugostupanjskog suda, presuda sadržava tipizirane paušalne tvrdnje kao što su: »suprotno navodima okrivljenika, nije povrijeđeno pravo okrivljenika«, ili »suprotno navodima okrivljenika, prvostupanjski sud nije učinio tu povredu«, ili »činjenično stanje suprotno žalbenim tvrdnjama nije pogrešno utvrđeno«, ili »sud je iznio sve razloge o odlučnim činjenicama«, ili »sudsko vijeće je pravilno odlučilo« i sl., bez daljnje relevantne argumentacije (v. točku 46.).

Takav sudski odgovor na konkretne žalbene navode podnositelja, promatra li ga se u cjelini, teško se može ocijeniti prihvatljivim. Smisao i svrha sudskih odgovora na prigovore stranaka u obrazloženjima presuda nije u tome da sud na tvrdnju stranke (primjerice, »nešto postoji«) odgovori suprotnom tvrdnjom (»ne, to ne postoji«), nego da obrazloži razloge zbog kojih i osnove na kojima utemeljuje svoju ocjenu da prigovor stranke jest ili nije osnovan. Samo u tom slučaju može biti riječ o uvjerljivim i ozbiljnim razlozima (convincing and weighty reasons) koji zadovoljavaju zahtjeve relevantnosti.

95. Zbog nenavođenja relevantnih razloga za podvođenje svakog od triju djela pod članak 292. KZ-a:110/97 (koji pretpostavlja dokazanu izravnu namjeru počinitelja da pribavi svojoj ili drugoj pravnoj osobi protupravnu imovinsku korist), u ovom je predmetu došlo do povrede podnositeljevog ustavnog prava na obrazloženu odluku, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava, s daljnjim posljedicama koje se vezuju uz taj propust.

95.1. Na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki I. u vezi s točkom II. alinejama 2. i 3. izreke ove odluke.

B. NEOBRAZLOŽENOST ODBIJANJA PODNOSITELJEVIH DOKAZNIH PRIJEDLOGA

96. U točki 68. navedeno je kako širina obveza suda da u pisanom obrazloženju svoje odluke navede razloge kojima se vodio pri njezinu donošenju (mjerilo dostatnosti) uvijek ovisi o osobitim okolnostima svakog konkretnog slučaja.

U predmetu koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku te su osobite okolnosti povezane s pitanjem utvrđivanja činjenica, odnosno izvođenja i ocjene dokaza u provedenom kaznenom postupku.

1) Načelna pravna stajališta o utvrđivanju činjenica i ocjeni dokaza

97. Kad je riječ o utvrđivanju činjeničnog stanja u postupcima zaštite ljudskih prava, potrebno je podsjetiti na stajališta ESLJP-a, koji je u predmetu El-Masri protiv Makedonije (presuda, veliko vijeće, 13. prosinca 2012., br. 39630/09) utvrdio »opća načela za evaluaciju činjenica od Suda« (general principles of the Court’s evaluation of the facts) (§§ 151. – 153.). Istodobno je definirao i svoj odnos prema činjenicama konkretnog slučaja o kojima ne postoji suglasnost među suprotstavljenim strankama:

»151. U slučajevima u kojima postoje suprotstavljeni prikazi činjenica Sud je neizbježno suočen pri utvrđivanju činjenica s istim poteškoćama s kojima je suočen bilo koji sud prvog stupnja.«

98. ESLJP je u svojoj praksi također definirao i metode kojima se koristi pri prikupljanju dokaza radi utvrđivanja činjenica. Objasnio ih je u predmetu Ilaşcu i drugi protiv Moldavije i Rusije (presuda, veliko vijeće, 8. srpnja 2004., zahtjev br. 48787/99, §§ 25. – 27.). Na ovom mjestu navodi se samo uvodno utvrđenje ESLJP-a:

»II. Utvrđivanje činjenica

25. Radi utvrđivanja činjenica Sud se koristio dokazima u obliku dokumenata (documentary evidence), očitovanjima stranaka (observations of the parties) i izjavama svjedoka koje su dane na licu mjesta (statements of the witnesses who gave evidence on the spot) ...«

99. Nadalje, Ustavni sud podsjeća da se već u odluci broj: U-III-5807/2010 bavio pravilima o dopuštenosti i ocjeni dokaza u postupcima zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda. Navodi se mjerodavni dio te odluke:

»22. Ustavni sud također podsjeća da je Europski sud već u predmetu Irska protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, plenarna sjednica, 18. siječnja 1978., zahtjev br. 5310/71) obrazložio svoj načelni pristup ocjeni dokaza kad provodi postupak po zahtjevu podnositelja:

'209. Sud nije vezan, na temelju Konvencije ili na temelju općih načela primjenjivih na međunarodna sudišta, strogim pravilima dokaza. Da bi se uvjerio, Sud je ovlašten osloniti se na dokaze bilo koje vrste, uključujući, u mjeri u kojoj ih smatra relevantnima, dokumente ili izjave koje stvaraju vlade, bile one tuženice ili podnositeljice zahtjeva, ili druge institucije ili dužnosnici (officials). ...

210. ... S druge strane, Sud, koji je gospodar svoga vlastitog postupka i svojih vlastitih pravila (being master of its own procedure and of its own rules) ..., ima potpunu slobodu u procjeni ne samo dopuštenosti i relevantnosti nego i dokazne snage (probative value) svakog djelića dokaza pred njim.'

U predmetu Nachova i drugi protiv Bugarske (presuda, veliko vijeće, 6. srpnja 2005., zahtjevi br. 43577/98 i 43579/98) Europski sud taj je svoj načelni pristup podrobnije obrazložio:

'147. ... Specifičnost njegove zadaće po članku 19. Konvencije – osigurati da se države ugovornice pridržavaju svojih obveza osiguravanja temeljnih prava zajamčenih u Konvenciji – uvjetovala je i njegov pristup pitanjima dokaznih sredstava i dokaza (issues of evidence and proof). U postupku pred Sudom nema procesnih zapreka (procedural barriers) za dopuštenost dokaza ili predodređenih formula za njihovu ocjenu. On izvodi zaključke koji su, prema njegovu mišljenju, zasnovani na slobodnoj evaluaciji svih dokaza, uključujući i takve zaključke (inferences) koji se mogu izvesti iz činjenica i očitovanja stranaka. Sukladno njegovoj ustaljenoj praksi, dokaz se može izvesti iz istodobnog postojanja dovoljno jakih, jasnih i neproturječnih pokazatelja ili sličnih nepobitnih presumpcija o činjenicama (coexistence of sufficiently strong, clear and concordant inferences or of similar unrebutted presumptions of fact). Štoviše, stupanj uvjerljivosti (persuasion) potreban za postizanje određenog zaključka i s tim u vezi distribucija tereta dokazivanja neraskidivo su povezani sa specifičnošću činjenica, naravi iznesenih tvrdnji i konvencijskim pravom o kojem je riječ. ...'

22.1. I Ustavni sud u postupcima pokrenutim ustavnim tužbama ima zadaću osigurati da se nadležna tijela državne i javne vlasti pridržavaju svojih obveza osiguravanja ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih u Ustavu (članak 125. alineja 4.). Budući da je Republika Hrvatska kao suverena država prenijela dio svoje sudbene jurisdikcije na Europski sud, da se u postupcima pokrenutim ustavnim tužbama pred Ustavnim sudom primjenjuju pravni standardi koje je u svojoj praksi izgradio Europski sud i da je odluka Ustavnog suda posljednja nacionalna odluka u tim postupcima protiv koje podnositelji imaju pravo podnošenja pojedinačnog zahtjeva Europskom sudu, Ustavni sud u provedbi svoga nadzora mora slijediti navedena pravila o ocjeni dokaza u postupku pred Europskim sudom. Slijedom toga, i tijela kaznenog progona te kazneni sudovi trebaju uzimati u obzir tu obvezu Ustavnog suda da slijedi pravila Europskog suda o ocjeni dokaza i u ustavnosudskim postupcima zaštite ustavnih prava.

Samo se na taj način osigurava izvršavanje međunarodnih obveza koje je Republika Hrvatska prihvatila ratifikacijom Konvencije. Time se, naime, omogućuje da se sporovi riješe na nacionalnoj razini izravnom primjenom Konvencije i prakse Europskog suda u skladu s načelom supsidijarnosti konvencijskog nadzornog sustava.«

100. Nadalje, ESLJP opetovano naglašava da je njegova zadaća utvrditi jesu li dokazi za ili protiv okrivljenika izvedeni na način koji osigurava pravično suđenje, bez obzira na vrstu ili težinu optužbi protiv okrivljenika, jer javni interes o kojemu je riječ i kazna za konkretno djelo ne mogu opravdati mjere koje ukidaju samu bit podnositeljeva prava na obranu (predmet Erkapić protiv Hrvatske, presuda, 25. travnja 2013., zahtjev br. 51198/08, § 73.).

101. Konačno, kad je riječ o ocjeni dokaza koju su dali domaći sudovi, ESLJP se proglašava nadležnim za nadzor nad ocjenom dokaza u okviru kaznene glave članka 6. Konvencije ako je to potrebno radi sprječavanja arbitrarnosti ili kapricioznosti suda koji ih je ocjenjivao. Tako je u predmetu Brennan protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, 16. listopada 2001., zahtjev br. 39846/98) ESLJP utvrdio:

»51. Sud ponavlja da su pravila o dopuštenosti i ocjeni dokaza u načelu stvar o kojoj odlučuju domaći sudovi. Nije na Sudu, kao opće pravilo, da svojom vlastitom ocjenom dokaza zamjenjuje onu koju je dao domaći sud, osim u okolnostima kad je ocjena domaćih sudova bila arbitrarna ili kapriciozna (capricious), ili kad je sustav jamstava ili zaštite, koji se primijenio pri ocjeni je li priznanje bio pouzdan dokaz, očito neprimjeren ...«

102. Obveza Ustavnog suda da u provedbi ustavnog nadzora slijedi pravila ESLJP-a vezana uz nadzor nad dopuštenošću, načinom izvođenja i ocjenom dokaza ne znači da Ustavni sud u svojoj praksi ta pravila izravno primjenjuje. Naime, za razliku od ESLJP-a, Ustavni sud u postupcima zaštite ustavnih i konvencijskih prava ostaje u okvirima Ustavnog zakona i ne preuzima na sebe utvrđivanje činjeničnog stanja u konkretnim slučajevima, ne prikuplja dokaze i ne daje svoju ocjenu dokaza umjesto one koju su dali sudovi, pa ni kad je riječ o očitoj arbitrarnosti, ishitrenosti ili kapricioznosti sudova, tijela progona ili drugih državnih i javnih tijela.

Suprotno tome, u obavljanju nadzornih ovlasti Ustavni sud svoje zaključke u osnovi temelji na pregledu dokumentacije koja postoji u sudskom spisu predmeta. Kad po toj osnovi utvrdi postojanje arbitrarnosti u postupanju ili odlučivanju sudova, uključujući činjenično stanje i ocjenu dokaza, Ustavni sud na uočenu arbitrarnost upućuje u svojoj odluci te obrazlaže razloge na kojima temelji svoja utvrđenja, ali prepušta nadležnim sudovima da je otklone i na taj način isprave povredu ustavnog prava podnositelja ustavne tužbe.

103. U odluci i rješenju broj: U-III-4820/2010 od 1. listopada 2015. Ustavni sud je ponovio svoje ustaljeno stajalište:

»8. ... Sud je slobodan u izboru dokaznih sredstava i u ocjenjivanju njihove dokazne vrijednosti, ali nije apsolutno slobodan, već je dužan u obrazloženju presude (između ostalog), iznijeti razloge zbog kojih je pojedine činjenice uzeo kao dokazane ili nedokazane, kao i razloge zbog kojih nije prihvatio pojedine dokazne prijedloge stranaka.«

2) Primjena načelnih stajališta na konkretan slučaj

104. U tim okvirima, Ustavni sud primjećuje da su dva prigovora podnositelja većim dijelom bila usmjerena na izostanak razloga u obrazloženjima osporenih presuda na kojima je prvostupanjski sud utemeljio svoju odluku o odbijanju dokaznih prijedloga obrane za saslušanjem svjedoka i pribavljanjem isprave (za koje je podnositelj smatrao da mogu utjecati na odluku suda), pri čemu je drugostupanjski sud to odbijanje potvrdio.

105. Treći podnositeljev prigovor više je bio usmjeren na »preocjenjivanje« dokaza koje je proveo prvostupanjski sud, to jest na pobijanje sudske ocjene da pregledom jednog sudskog spisa (Trgovačkog suda u Dubrovniku broj: St. 11/07) »nisu utvrđene činjenice bitne za donošenje odluke u ovom postupku«.

106. S obzirom na to da se kazneni postupak u ovom predmetu treba ponoviti zbog prethodno utvrđenih povreda, Ustavni sud ne smatra da bi trebao posebno razmatrati ove prigovore podnositelja.

107. Polazeći od razloga zbog kojih je podnositelj tražio ispitivanje dviju svjedokinja, čini se dostatnim napomenuti da je poslije donošenja drugostupanjske presude u ovom predmetu donesena presuda Općinskog radnog suda u Zagrebu br. Pr-593/06 od 20. prosinca 2013., pa u ponovljenom postupku predstoji ocjena relevantnosti te presude za ovaj kazneni predmet, što je u prvom redu zadaća prvostupanjskog suda.

C. NESPOMINJANJE ŽALBENIH NAVODA U DRUGOSTUPANJSKOJ PRESUDI

108. Ustavni sud prvo ponavlja da je drugostupanjski sud u svojoj presudi iznio sve podnositeljeve žalbene navode, osim onog koji je bio sadržan u dopuni žalbe od 9. svibnja 2013., a koji se odnosio na kazneno djelo opisano u točki I.1. izreke prvostupanjske presude (»Metkovka«).

109. S obzirom na to da se drugostupanjski sud u osporenoj presudi opredijelio za metodologiju iznošenja i opisivanja svakog pojedinog žalbenog navoda podnositelja, pa prepričavanje tih podnositeljevih navoda zauzima pune dvije (2) od ukupno pet i pol (5,5) stranica drugostupanjske presude, ne bi bio valjan zaključak da je navode podnositelja iz dopune žalbe od 9. svibnja 2013. drugostupanjski sud imao u vidu i ocijenio zajedno s razlozima podnesene žalbe, tim više što je u dopuni žalbe riječ o specificiranoj pogreški prvostupanjskog suda.

110. Naime, prvostupanjski sud pogrešno je utvrdio u presudi da je obveza po kreditu danog MPT »Metkovki« dospjela 10. lipnja 1998., to jest godinu dana prije nego je podnositelju 11. svibnja 1999. prestao radni odnos u Croatia banci (točno je da je obveza po kreditu danog MPT »Metkovki« dospjela 10. lipnja 1999.). Iz te pogrešno utvrđene činjenice prvostupanjski sud izveo je pogrešan zaključak da je podnositelj »bio direktor banke još 11 mjeseci, nakon što je istekao rok od 12 mjeseci (10. 6. 1998. god.), kad je MPT 'Metkovka' trebala vratiti cjelokupni iznos kredita, ali nema nikakvih dokaza da je za to vrijeme nešto poduzeo u smislu naplate navedenog duga, pa se obrana neosnovano poziva na neaktivnost nadležnih u banci nakon njegovog odlaska za naplatu dugova prema banci«.

111. Osim toga, prvostupanjski sud u osporenoj je presudi utvrdio da je dužnik (»Metkovka«) »prvi anuitet umjesto 10. 6. 1998. godine platio tek 1. 1. 2009. godine, da bi nakon 3. 3. 2009. godine i otplate ukupno 103.275,09 DEM prestao plaćati anuitete, ...«, što znači da je cijeli slijed događaja za koji tereti podnositelja pogrešno pomaknuo za 10 godina kasnije.

112. Prigovor podnositelja, iznesen u dopuni žalbe od 9. svibnja 2013., nedvojbeno je ozbiljan i uvjerljiv. S obzirom na to da prvostupanjskom sudu te pogrešno utvrđene činjenice služe za dokazivanje krivnje podnositelja (»nema nikakvih dokaza da je za to vrijeme nešto poduzeo u smislu naplate navedenog duga«), one predstavljaju važni aspekt razmatranog slučaja koji je na žalbenom stupnju ostao neispitan unatoč prigovorima podnositelja.

Sukladno tome, u ovom pitanju postoje naznake arbitrarnog postupanja nadležnih sudova suprotno članku 29. stavku 1. u vezi s člankom 3. Ustava.

VI. IZREKA ODLUKE

113. Zbog razloga navedenih u točkama od 56. do 59. Ustavni sud ukinuo je presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: III Kr 172/13-4 od 22. svibnja 2014. i na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona donio odluku kao u točki I. u vezi s točkom II. alinejom 1. izreke.

114. Nadalje, zbog razloga navedenih u točkama od 60. do 113., a radi otklanjanja sumnje u bilo kakvo arbitrarno postupanje ili odlučivanje u ovom kaznenom predmetu, jamstva pravičnog suđenja zahtijevaju da se ustavna tužba usvoji (točka I. izreke ove odluke) i da se kazneni postupak ponovi u dijelu u kojem je podnositelj proglašen krivim za kaznena djela koja mu se stavljaju na teret, što uključuje i odluku o imovinskopravnom zahtjevu kako je preinačena u izreci drugostupanjske presude.

Slijedom navedenoga, Ustavni sud ukinuo je pravomoćno presuđenje u ovom predmetu koje čine točka I. izreke presude Općinskog suda u Metkoviću br. K-147/06 od 11. ožujka 2013. i presuda Županijskog suda u Dubrovniku od 5. rujna 2013. broj: Kž.99/13 te je na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona donio odluku kao u točki I. u vezi s točkom II. alinejama 2. i 3. izreke.

115. Zbog utvrđenih povreda koje utječu na cjelokupno pravomoćno sudsko presuđenje, ostali prigovori koje je podnositelj istaknuo u ustavnoj tužbi nisu posebno razmatrani u ovom ustavnosudskom postupku.

Ustavni sud nije odlučivao ni o prijedlogu podnositelja za privremenu odgodu izvršenja (pravnih učinaka) osporenih presuda. Podnositelj je na dan donošenja ove odluke na slobodi nakon izdržane jedinstvene kazne zatvora.

116. Članak 76. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 76.

(1) Odlukom kojom se ustavna tužba usvaja, Ustavni sud ukida osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo.

(2) Ako su nadležno sudbeno ... tijelo, ... dužni umjesto akta koji je ukinut odlukom iz stavka 1. ovoga članka donijeti novi akt, Ustavni sud predmet vraća na ponovni postupak tijelu koje je donijelo ukinuti akt. Ako se do donošenja odluke Ustavnog suda promijenio zakon koji određuje nadležnost za postupanje u toj pravnoj stvari, tijelo koje je provelo postupak i donijelo ukinuti akt dužno je bez odgode dostaviti predmet nadležnom tijelu.

(...)«

S obzirom da je Općinski sud u Metkoviću u međuvremenu ustrojen kao Općinski sud u Dubrovniku – Stalna služba Metković, Ustavni sud je ovaj predmet vratio na ponovni postupak Općinskom sudu u Dubrovniku (točka III. izreke).

117. Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka IV. izreke odluke).

Broj: U-III-3360/2014

Zagreb, 6. lipnja 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.