## Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-14370/2009-13 od 20. travnja 2012.

### NN 62/2012 (4.6.2012.), Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-14370/2009-13 od 20. travnja 2012.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1504

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Jasminke Jenjić, predsjednice vijeća, Lidije Rostaš-Beroš i mr. sc. Mirjane Juričić, članica vijeća te sudske savjetnice Višnje Jurjević, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatskog društva skladatelja, Berislavićeva 9, Zagreb, kojeg zastupa opunomoćenik Pavle Fellner, odvjetnik u Zagrebu, Jurišićeva 1a, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, Savska cesta 41, Zagreb, klasa: UP/I-030-02/2008-01/41, urbroj: 580-05-09-26-057 od 3. studenoga 2009., uz sudjelovanje zainteresirane osobe Hrvatske udruge uvoznika i distributera elektroničkih, informatičkih i telekomunikacijskih proizvoda, Donje Svetice 40, Zagreb, kojeg zastupa predsjednik Zoran Koprek, radi sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja zlouporabom vladajućeg položaja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 20. travnja 2012.

presudio je

Tužba se odbija.

Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Rješenjem tužene je pod točkom 1. izreke utvrđeno da je Hrvatsko društvo skladatelja – Zaštita autorskih muzičkih prava (dalje: HDS-ZAMP), kao nositelj isključivog prava obavljanja djelatnosti ostvarivanja i zaštite autorskih glazbenih prava, utemeljenog na Zakonu o autorskom pravu i srodnim pravima, ovlaštenju Državnog zavoda za intelektualno vlasništvo te ugovorima sklopljenim s drugim udrugama za kolektivno ostvarivanje prava, zlouporabio svoj vladajući položaj pri prikupljanju naknada za reproduciranje autorskog djela za privatno ili drugo vlastito korištenje u RH na način da je u razdoblju od 1. siječnja 2006. do dana donošenja pobijanog rješenja primjenjivao prema poduzetnicima za istovrsne poslove različite popuste ne naknade, čime je primjenom nejednakih uvjeta na istovrsne poslove pojedine poduzetnike doveo u nepovoljan položaj na tržištu prodaje proizvoda za koje se plaća naknada u odnosu na njihovu konkurenciju i time narušio tržišno natjecanje na tom tržištu.

Točkom 2. izreke rješenja je HDS-ZAMP zabranjeno svako buduće postupanje opisano u točki 1. izreke tog rješenja, kao i svako drugo postupanje kojim bi prilikom prikupljanja naknada za reproduciranje autorskog djela za privatno ili drugo vlastito korištenje u RH primijenio na istovrsne poslove nejednake uvjete na različite poduzetnike, čime bi neke poduzetnike doveo u nepovoljniji položaj na tržištu u odnosu na konkurenciju. Točkom 3. je HDS-ZAMP naloženo da se naknada naplaćuje pod jednakim uvjetima svim poduzetnicima obveznicima plaćanja naknade. Točkom 4. je naloženo HDS-ZAMP da tuženoj dostavi dokaz o ispunjenju naloga iz točke 3. izreke rješenja, dok mu je točkom 5. izreke rješenja naloženo da cjenik naknade za reproduciranje autorskog djela za privatno ili drugo vlastito korištenje u RH, kao i sve uvjete plaćanja naknade koji vrijede za obveznike plaćanja objavi na službenim internetskim stranicama HDS-ZAMP, kao i na drugi način iste učini javno dostupnima u skladu s aktima kojima je uređeno unutarnje poslovanje HDS-ZAMP. Rok izvršenja je 30 dana od dana dostave pobijanog rješenja.

Točkom 6. izreke rješenja je utvrđeno da je Hrvatska udruga uvoznika i distributera elektroničkih, informatičkih i telekomunikacijskih proizvoda (dalje: HUVEL) obveznik plaćanja upravne pristojbe, dok je točkom 7. utvrđeno da će predmetno rješenje biti objavljeno u »Narodnim novinama«.

Tužitelj osporava zakonitost označenog rješenja iz razloga propisanih člankom 10. stavkom 1. točkama 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92., 77/92.).

Tužitelj osporava da potpuno samostalno određuje visine naknada i stope popusta bez da bi takve odluke podlijegale kontroli kako tijela državne uprave tako i bilo kojeg drugog subjekta te da su popusti odobreni od strane tužitelja paušalni i bez ikakve ekonomske osnove. Tvrdi da je u postupku utvrđivanja naknada za privatno ili drugo vlastito korištenje u cijelosti postupao u skladu s odredbama Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima te da su dvije razine uvedenih popusta izraz strogog poštovanja prava i odredbi članka 162. spomenutog Zakona koji traže da se iznosi naknada utvrđuju u postupku sporazumijevanja s nadležnim komorama. Navodi da je način određivanja popusta uveden na prijedlog Komore obveznika plaćanja radi povoljnijeg položaja na tržištu i manjeg opterećenja obveznika, a da je tužena bez pravog obrazloženja odbila njegov prijedlog da se sasluša svjedok predstavnik Hrvatske gospodarske komore (dalje: HGK) gđa Lidija Sorić.

Tužitelj nadalje tvrdi da su stope popusta odobravane uz maksimalno uvažavanje zahtjeva komora da uvjeti budu što povoljniji što je u sebi uključilo mogućnost da se količinski popust priznaje, ne samo ako je ostvaren od pojedinog obveznika naknade pojedinačno već i na temelju prometa udruge, što je dodatno omogućilo da član udruge koji samostalno ne ostvaruje popust, popust ostvari kroz članstvo u udruzi.

Tužitelj tvrdi da je udrugama ponudio identične uvjete za ostvarivanje popusta, da su identični uvjeti stope, količina. Smatra da tužena u svom rješenju ničim nije obrazložila gdje vidi različite popuste, odnosno različito tretiranje članova udruge, da nije jasno obrazložila gdje primjena identičnih ugovornih stavaka stvara diskriminaciju u cijenama. Tvrdi da popusti čija je primjena ili visina uvjetovana ostvarenjem određenog obima prodaje nisu zabranjeni i da nisu sami po sebi povreda tržišnog natjecanja. Naprotiv, da su kod tužitelja kriteriji utvrđeni objektivno za sve identično i sa identičnim stopama popusta, a da eventualni problemi koji nastaju vezano uz odnos udruga HUVEL i Hrvatske udruge distributera novih tehnologija (dalje: HUDNT) nisu nešto na što bi tužitelj mogao utjecati. Tužitelj naglašava da je svim udrugama ponudio jednake uvjete.

Nadalje tužitelj tvrdi da nije on taj koji dokazuje da nije počinio zlouporabu tržišnog natjecanja, već da se njemu pred tuženom mora dokazati da je počinio zlouporabu. Navodi da je dostavljao jasne i nedvosmislene podatke iz kojih je razvidno da je zaključivanje ugovora s udrugama, pod uvjetom kako je on to učinio, doprinijelo bržem i učinkovitijem uvođenju sustava naplate naknada. Navodi da je tijekom postupka istakao probleme u uvođenju sistema naplate naknade za privatno ili drugo vlastito korištenje zbog izuzetno velikog protivljenja korisnika u RH. Tvrdi da je tek zaključenjem sporazuma sa HGK i nakon toga zaključivanjem ugovora s udrugama postigao napredak u uvođenju sustava. Analizira troškove sudskih postupaka te navodi da ti troškovi znatno opterećuju njegove mogućnosti, stoga da izbjegavanje vođenje tih postupaka u punoj mjeri predstavlja ekonomski opravdane uštede.

Tužitelj osporava tvrdnje tužene da određeni oblik popusta na naknade postoji u samo četiri zemlje od njih 20 promatranih te da se u svim tim promatranim zemljama popust na naknade pod jednakim uvjetima primjenjuje na sve obveznike. Navodi da francuski SACEM i njemačka GEMA daju popuste na članstvo u organizacijama, a da praksa odobravanja popusta za članstvo u određenim profesionalnim organizacijama samo po sebi isključuje mogućnost da bi se popusti na naknade »pod jednakim uvjetima primjenjivali na sve obveznike plaćanja naknade«. Tvrdi da takvi oblici popusta na udruživanje koji isključuju mogućnost primjene jednakih uvjeta na sve korisnike ne predstavljaju diskriminirajuću praksu koja dovodi do narušavanja slobode tržišnog natjecanja.

Predlaže da sud uvaži tužbu i poništi osporavano rješenje.

Tužena u odgovoru na tužbu tvrdi da tužitelj na temelju Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima samostalno određuje naknadu, stope popusta i visinu pragova za ostvarivanje popusta te da njegove odluke ne podliježu prethodnoj suglasnosti bilo kojeg tijela državne uprave ili nekog drugog subjekta. Tvrdi da obveznici plaćanja naknade za reproduciranje autorskog djela za privatno ili drugo vlastito korištenje nisu udruge, već poduzetnici koji međusobno konkuriraju na tržištu prodaje proizvoda koji podliježu predmetnoj naknadi i da je krajnji korisnik proizvoda koji podliježe predmetnoj naknadi u konkretnom slučaju kupac. Navodi da je određivanje popusta na način da obveznici plaćanja naknade za istu vrstu naknade ostvaruju različite popuste ovisno o godišnjoj naknadi članova udruge kumulativno i postotnom udjelu članova udruge ili organizacije na tržištu proizvoda koji podliježu naknadi, u suprotnosti s pravom i politikom tržišnog natjecanja. Smatra da sama činjenica da tužitelj određeni popust naziva količinski ne znači da je zaista i riječ o količinskom popustu.

Tužena navodi da sporazum koji je sklopljen između tužitelja i HGK nije bio sporan i da ga nije posebno ocjenjivala, a da ga je ocjenjivala, pravna kvalifikacija ne bi bila zlouporaba vladajućeg položaja u smislu članka 16. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja već zabranjeni sporazum u smislu članka 9. istog Zakona. Tvrdi da ne postoji troškovno objektivno opravdanje različitog tretmana pojedinih obveznika plaćanja ovisno o članstvu u pojedinoj udruzi. Tužena navodi da činjenica da se jedna skupina poduzetnika okupila u udrugu nije bio dostatan uvjet da bi se ostvarivao popust kojeg tužitelj naziva količinskim, da je tužitelj račune ispostavljao svakom obvezniku plaćanja pojedinačno te da, s aspekta tržišnog natjecanja, obveznici plaćanja naknade moraju imati ravnopravan tretman od strane tužitelja kao poduzetnika u vladajućem položaju na mjerodavnom tržištu.

Tužena tvrdi da tužitelj nije dostavio niti jedan dokaz iz kojeg proizlazi da su ugovori koje je tužitelj sklapao s udrugama radi naplate predmetne naknade, imali za posljedicu brže i učinkovitije uvođenje sustava naplate, budući da su obveznici plaćanja naknade poduzetnici, a ne udruge. Navodi da je za postupak bilo nepotrebno saslušavanje predstavnice HGK na okolnost koja je nebitna za postupak i u vezi koje postoji očitovanje u spisu tužene. Nadalje navodi da je u pobijanom rješenju već obrazloženo da u onim zemljama u kojima postoji određen oblik popusta na naknade, on se pod jednakim uvjetima primjenjuje na sve obveznike plaćanja naknada.

Tužena predlaže odbiti tužbu kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba HUVEL u odgovoru na tužbu navodi da je udruga HUDNT od prvog dana dobila 50% popusta, a da je svima ostalima bilo ponuđeno maksimalno 15% i to za pravovremeno plaćanje, odnosno da je ostavljena mogućnost učlanjenja u udrugu HUDNT te na taj način ostvarenja maksimalnog popusta. Tvrdi da je skala popusta utvrđena otprilike 11 mjeseci nakon potpisa sporazuma između HDS-a i HGK i to nakon traženja skale popusta od strane tužene koja je istraživala nezakonitost odluke o količinskim popustima. Navodi da su popusti i količinski popusti prisutni u svim segmentima poslovanja, ali da tužitelj prikuplja naknade za autorska prava, dakle da prikuplja parafiskalni namet, ne trguje robom. Tvrdi da takva naknada ne smije biti različita od poduzetnika do poduzetnika jer izravno utječe na prodajnu cijenu samog proizvoda te automatski djeluje na tržišnu sposobnost poduzetnika.

HUVEL smatra da je naknada parafiskalni namet, a ne roba, jer se za kupnju neke vrste robe može obratiti različitim ponuđačima, odnosno tu robu može i ne mora kupiti dok poduzetnici koji tržištu nude proizvode koji podliježu naknadama HDS-a moraju platiti naknadu i ne mogu potražiti drugog ponuđača istih naknada. Ne osporava da udruga HUVEL nije postojala u vrijeme potpisivanja sporazuma sa HGK ali tvrdi da u sporazumu stoji da će se udrugama koje će se osnovati i time pomagati implementaciju ZAPSP odobriti popusti. Tvrdi da u sporazumu nigdje ne piše da će postojati samo jedna udruga, u ovom slučaju HUDNT i da se nitko poslije sporazuma ne smije pojaviti kao udruga, a da su bili prisiljeni potpisati sporazum jer bi u protivnom bili pokrenuti postupci protiv njih.

Predlaže odbiti tužbu kao neosnovanu.

Tužba je neosnovana.

Iz spisa proizlazi da je tužena Agencija zaključkom klasa: UP/I-030-02/2008-01/41, urbroj: 580-05-09-26-15 od 27. lipnja 2008., po zahtjevu poduzetnika HUVEL, pokrenula postupak utvrđivanja sprječavanja, ograničavanja ili narušavanja tržišnog natjecanja zlouporabom vladajućeg položaja protiv poduzetnika HDS-ZAMP-a. Trebala je utvrditi je li HDS-ZAMP zlouporabio vladajući položaj u smislu odredbe članka 16. stavka 2. točke 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, 122/03., dalje: ZZTN), odnosno postoji li objektivna opravdanost određivanja različitih iznosa popusta u svezi plaćanja naknade za reproduciranje autorskog djela za privatno ili drugo vlastito korištenje u RH. Tužena je kao mjerodavno tržište utvrdila tržište prikupljanja naknada za reproduciranje autorskog djela za privatno ili drugo vlastito korištenje u RH.

Nadalje je tužena utvrdila da se HDS-ZAMP u smislu članka 15. stavka 1. ZZTN-a nalazi u vladajućem položaju na mjerodavnom tržištu prikupljanja naknada za reproduciranje autorskog djela za privatno ili drugo vlastito korištenje. Utvrdila je i da su obveznici plaćanja naknade poduzetnici okupljeni u HUVEL, poduzetnici okupljeni u HUDNT i samostalni obveznici koji nisu članovi niti jedne grupe.

Nakon što je analizirala obračun naknada i računa koje je HDS-ZAMP ispostavljao obveznicima plaćanja naknade, a koje je tuženoj HDS-ZAMP dostavio u preslici, tužena je ocijenila da se plaćena naknada znatno razlikuje za pojedine obveznike plaćanja te da tako kao ulazni trošak opterećuje poslovanje pojedinih poduzetnika, obveznika plaćanja. Zaključeno je da su pojedini poduzetnici s relativno malim iznosom zaduženja dobivali popust od 50%, dok pojedini poduzetnici s relativno značajnim iznosom zaduženja nisu ostvarivali nikakav popust, odnosno da provedbom sustava odobravanja popusta ne postoji logično pretpostavljena korelacija između obračunatih naknada i odobravanih popusta pojedinim poduzetnicima obveznicima plaćanja.

Tužena je utvrdila da se sustavom odobravanja popusta sve druge poduzetnike u odnosu na poduzetnike okupljene u HUDNT stavilo u nepovoljan položaj na tržištu i da takav sustav odobravanja popusta na naknade ima za posljedicu stavljanje pojedinih poduzetnika u nepovoljniji položaj u odnosu na druge koji su im tržišni takmaci. Kako je utvrđeno da udjel naknada u strukturi cijena proizvoda ima značajan udjel, to je tužena ocijenila da utvrđene razlike u naknadama mogu značajno utjecati na konkurentski položaj pojedinih poduzetnika na tržištu prodaje proizvoda za koje se plaća naknada.

Istražujući način određivanja visine naknade u zemljama članicama Europske unije tužena je utvrdila da u većini promatranih zemalja Europske unije ne postoji kategorija popusta na naknade, osim Austrije, Njemačke, Italije i Mađarske gdje se popust pod jednakim uvjetima i u jednakim iznosima primjenjuje na sve obveznike plaćanja. Utvrđeno je da niti u jednoj zemlji ne postoji sustav popusta koji bi se temeljio na količinskim iznosima naknada, koje su pojedini obveznici ili skupine obveznika u obvezi plaćati. Održana je i usmena rasprava u smislu odredbe članka 54. stavka 1. ZZTN-a koko bi se strankama u postupku pružila mogućnost očitovanja o činjenicama koje su od utjecaja na donošenje rješenja.

Nakon provedenog postupka Vijeće tužene je odlučilo da je HDS-ZAMP pri prikupljanju naknada za reproduciranje autorskog djela za privatno ili drugo vlastito korištenje u RH zlouporabio svoj vladajući položaj na način da je, u razdoblju od 1. siječnja 2006. do dana donošenja odluke, prema poduzetnicima za istovrsne poslove primjenjivao različite popuste na naknade čime je primjenom nejednakih uvjeta na istovrsne poslove pojedine poduzetnike doveo u nepovoljan položaj na tržištu prodaje proizvoda za koje se plaća naknada u odnosu na njihovu konkurenciju i da je time narušio tržišno natjecanje na tom tržištu u smislu članka 16. stavka 1. i 2. točke 3. ZZTN-a.

Naime, odredbom članka 16. stavka 1. ZZTN-a propisano je da je zabranjena svaka zlouporaba vladajućeg položaja jednog ili više poduzetnika na mjerodavnom tržištu, dok je stavkom 2. točkom 3. istog članka Zakona propisano da se zlouporaba iz stavka 1. tog članka očituje naročito kao primjena nejednakih uvjeta na istovrsne poslove s drugim poduzetnicima, čime ih se dovodi u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju.

Tužena je utvrdila iznose popusta na predmetnu naknadu i to u postocima od 15, 25 i 35 posto, a koji su ovisili o godišnjoj naknadi članova udruge kumulativno i postotnom udjelu članova udruge ili organizacije na tržištu proizvoda koji podliježu predmetnoj naknadi. Time je tužitelj obveznike plaćanja naknade koji nisu ostvarili uvjete za popust ili su ostvarili pravo na manji iznos popusta, stavio u nepovoljniji položaj na tržištu u odnosu na konkurenciju. Kako se teret naknade (i popust na naknadu) uračunava u konačnu cijenu proizvoda, to su obveznici plaćanja naknade – poduzetnici koji su ostvarili veći, odnosno najveći popust mogli ostvariti i konkurentniju konačnu cijenu tih proizvoda.

Tužena je obrazložila da je predmet postupka bilo utvrđivanje zlouporabe vladajućeg položaja tužitelja primjenom nejednakih uvjeta na istovrsne poslove s drugim poduzetnicima, čime ih se dovodi u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju te da sporazum koji je sklopljen između tužitelja i HGK nije u predmetnom slučaju niti ocjenjivala. S obzirom na to da se u spisu već nalazilo očitovanje HGK na okolnost postojanja spomenutog sporazuma, tužena je odbila prijedlog tužitelja da se izvede dokaz saslušanjem svjedoka – predstavnika HGK, što je i obrazloženo u osporavanom aktu.

Nakon iscrpno provedenog postupka, na temelju citirane zakonske odredbe, tužena je donijela osporavano rješenje uz razložno obrazloženje s kojim je sud suglasan, a navodi tužbe nisu doveli u pitanje njegovu zakonitost.

Na osnovi svega izloženog Sud je utvrdio da predmetnim upravnim aktom nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja, već cijeni da je tuženo tijelo pri donošenju rješenja poštivalo zakonske odredbe, da je isto doneseno na osnovi potpuno utvrđenog činjeničnog stanja i uz pravilnu primjenu zakona. Zbog toga je tužba odbijena na temelju odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91., 9/92., 77/92.), u svezi s člankom 90. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10.).

Presuda će se objaviti u »Narodnom novinama« u skladu s odredbom članka 59. stavka 2. ZZTN-a.

Broj: Us-14370/2009-13
Zagreb, 20. travnja 2012.

Predsjednica vijeća
Jasminka Jenjić, v. r.

Presuda, NN 62/2012-1504