## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-964/2008 od 7. srpnja 2009.

### NN 89/2009 (24.7.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-964/2008 od 7. srpnja 2009.

89 24.07.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-964/2008 od 7. srpnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2263

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu sutkinja Jasna Omejec, predsjednica, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula M. P. iz Z., koju zastupa odvjetnik E. H. iz Z., na sjednici održanoj 7. srpnja 2009. godine, je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama.«

Obrazloženje

1. Podnositeljica je podnijela ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-5890/07-2 od 30. listopada 2007., kojom je odbijena njezina žalba i potvrđena presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: P-5779/05 od 23. svibnja 2007. godine.

Tom je presudom odbijen njezin tužbeni zahtjev kojim je od tuženice Republike Hrvatske tražila isplatu iznosa od 32.000,00 kuna sa zateznim kamatama tekućim od utuženja do isplate.

2. U ustavnoj tužbi podnositeljica ponavlja navode iz žalbenog postupka. Smatra da je u provedenom postupku pogrešno utvrđeno činjenično stanje te je stoga i materijalno pravo pogrešno primijenjeno.

Navodi da je u razdoblju od kolovoza 1997. do 1998. povjerila svoju ušteđevinu »P. š.«, koja je bila registrirana kao »financijska institucija« iako je u naravi bila štedno kreditna služba, te nikada nije imala nijednu zaposlenu osobu. Dana 9. svibnja 1998. blokirani su svi računi PZ »S.« Š. tako da podnositeljica nije mogla povratiti uložena sredstva. 2005. godine je PZ »S.« Š. brisana iz sudskog registra u sumarnom stečajnom postupku jer nije imala imovine.

Navodi da postoji odgovornost Republike Hrvatske na temelju članka 13. Zakona o sustavu državne uprave i članka 67. Zakona o sudovima iz razloga što Hrvatska narodna banka, Ministarstvo financija odnosno tadašnja Služba društvenog knjigovodstva, Financijska policija i Porezna uprava tijekom postojanja i poslovanja te pravne osobe nisu obavili zakonom propisani nadzor nad radom i poslovanjem, odnosno to je obavljeno tek nakon nastupa blokade 1998. godine.

Podnositeljica smatra da je makar i najpovršnijim nadzorom nad radom i poslovanjem »P. š.«, s obzirom na nezakonitosti koje je naknadno konstatirala Financijska policija, njezin rad trebao biti zabranjen.

Osim toga odgovornost Republike Hrvatske podnositeljica nalazi i u tome što je Trgovački sud u Zagrebu dopustio nezakonit upis u sudski registar »P. š.« iako ona nije bila »štedionica« i time joj omogućio da na financijskom tržištu nastupa prema trećim osobama predstavljajući se kao štedionica i tako prikuplja kapital, čime su treće osobe, pa i podnositeljica, bili izloženi neprihvatljivom tržišnom riziku što je bilo od utjecaja na povjeravanje sredstava »P. š.«. Smatra da je stajalište sudova o potrebi postojanja namjere na strani države kod nanošenja štete pogrešno i protivno stajalištu Ustavnog suda iz odluke broj: U-III-2314/2006 od 21. veljače 2007. (»Narodne novine« broj 36/07.).

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom. Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Predmet postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku bio je tužbeni zahtjev podnositeljice za naknadu štete protiv Republike Hrvatske koji je temeljila na tvrdnji da je Republika Hrvatska preko svojih tijela nadležnih za kontrolu poslovanja štedionica (Porezna uprava, ZAP, Narodna banka Hrvatske) odnosno zbog neaktivnosti sudova (Trgovačkog suda u Zagrebu) propustila poduzeti zakonske mjere nadzora poslovanja Poljoprivredne zadruge »S.« Š. i njezinih organizacijskih oblika, te da je zbog toga došlo do nepravilnog rada tijela državne uprave i sudstva, čime je podnositeljica ostala bez svog depozita od 32.000,00 kuna.

5. Odgovornost Republike Hrvatske za štetu nastalu nezakonitim ili nepravilnim radom tijela državne i javne uprave propisana je člankom 13. Zakona o sustavu državne uprave (»Narodne novine« broj 75/93., 92/96., 48/99., 15/00., 127/00., 59/01., 190/03. – pročišćeni tekst, 199/03.), koji glasi:

Štetu koja građaninu, pravnoj osobi ili drugoj stranci nastane nezakonitim i nepravilnim radom tijela državne uprave, tijela jedinice lokalne samouprave i uprave, odnosno pravnih osoba koje imaju javne ovlasti u prenijetim poslovima državne uprave, naknađuje Republika Hrvatska.

6. U provedenom sudskom postupku, koji je prethodio ustavnosudskom postupku, bila je sporna odgovornost države samo zbog činjenice neprovođenja odgovarajućeg nadzora tijela PZ »S.« Š., po navodima tužbe podnositeljice, odnosno bilo je prijeporno postojanje pretpostavki na temelju kojih Republika Hrvatska odgovara za štetu te uzročno posljedična veza između neprovođenja nadzora i propasti depozita podnositeljice.

Nadležni sud prvog stupnja odbio je tužbeni zahtjev podnositeljice kao neosnovan, što je svojom presudom potvrdio i drugostupanjski sud u povodu žalbe podnositeljice.

7. Za utvrđenje jesu li podnositeljici osporenim presudama nadležnih sudova povrijeđena ustavna prava na koja ukazuje u ustavnoj tužbi, u ustavnosudskom postupku trebalo je odgovoriti na sljedeće pitanje:

– jesu li u konkretnom slučaju bile ispunjene pravne pretpostavke odgovornosti Republike Hrvatske za štetu zbog nezakonitog rada tijela državne uprave (Ministarstva financija Republike Hrvatske, Porezne uprave, ZAP-a, Narodne banke Hrvatske) u smislu članka 13. Zakona o sustavu državne uprave odnosno Trgovačkog suda u Zagrebu glede brisanja upisa u sudskom registru po službenoj dužnosti?

Ustavni sud pritom napominje da su za postojanje javnopravne odgovornosti države za štetu u smislu članka 13. Zakona o sustavu državne uprave u konkretnom slučaju trebale biti kumulativno ispunjene tri pravne pretpostavke: – prvo, nezakonit ili nepravilan rad tijela države uprave i sudstva, – drugo, postojanje štete koja je zbog toga nastala podnositeljici, i – treće, uzročna veza između nezakonitog ili nepravilnog rada tijela državne uprave/sudstva i nastale štete podnositeljici (pri čemu je bitno dokazati da je nastala šteta neposredna posljedica nezakonitog ili nepravilnog rada tijela državne uprave/sudstva, to jest da šteta ne bi nastala da njega nije bilo).

8. Za utvrđenje jesu li u konkretnom slučaju bile ispunjene navedene pravne pretpostavke relevantni su dijelovi obrazloženja prvostupanjske presude koji se odnose na dokazni postupak u kojem je utvrđeno da je podnositeljica sa Štedno – kreditnom službom »P. š.« Poljoprivredne zadruge »S.« Š. (u daljnjem tekstu: PZ »S.« Š.) 18. ožujka 1998. sklopila ugovor o oročavanju depozita. Dana 9. svibnja 1998. je bila izvršena blokada računa PZ »S.« Š., a potom i stečajni postupak, uslijed čega podnositeljici nije izvršen povrat depozita.

Činjenična osnova tužbe i tužbenog zahtjeva podnositeljice utemeljena je na tvrdnji da je podnositeljica bila dovedena u bitnu zabludu u pogledu pravne osobe s kojom sklapa ugovor (da se radi o štedionici, a ne o štedno-kreditnoj službi) i u pogledu pravne prirode posla (oročeni depozit, a ne štednja) i to sve zato što je tuženica propuštanjem pravilne primjene članka 54. stavka 1. Zakona o bankama i štedionicama (»Narodne novine« broj 94/93.) omogućila nakon stupanja na snagu tog zakona nezakonit upis naziva »štedionica« u sudski registar Trgovačkog suda u Zagrebu (2. lipnja 1995. godine), odnosno i neovisno o ovome, što je propušteno brisati takav naziv iz registra i po službenoj dužnosti temeljem članka 63. Zakona o sudskom registru (»Narodne novine« broj 1/95. i 57/96.). Također je podnositeljica smatrala da su postojali i propusti Ministarstva financija, Zavoda za platni promet, Financijske policije i Hrvatske narodne banke.

U dokaznom postupku utvrđeno je da je Trgovački sud u Zagrebu po službenoj dužnosti, a nakon stupanja na snagu Zakona o bankama i štedionicama (stupio na snagu 28. listopada 1993.) trebao pokrenuti postupak radi upisa brisanja ili promjene podataka u sudskom registru tada »P. š.« Štedno-kreditne službe Poljoprivredne zadruge »S.« s.p.o., jer ista u svom nazivu više nije mogla sadržavati naziv »štedionica«.

Utvrđeno je da je izvršena promjena naziva tvrtke 2. lipnja 1995. rješenjem broj: Fi-5485/95 u Štedno-kreditnu službu »P. š.« Poljoprivredne zadruge »S.« s.p.o. (samostalna potpuna odgovornost). Raniji propisi prije donošenja Zakona o bankama i štedionicama nisu sadržavali zabranu upisivanja naziva »banke« ili »štedionice«, ako pravna osoba nije bila registrirana u skladu s pravnom regulativom u svezi s poslovanjem banke, a osobito jer je PZ »S.« Š. registrirana po Zakonu o štedno-kreditnim organizacijama (»Narodne novine« broj 57/89.).

Financijska policija, a prije Zavod za platni promet odnosno Služba društvenog knjigovodstva do 12. svibnja 1998. nisu proveli kontrolu nad radom PZ »S.« Š. Dana 12. svibnja 1998. je Financijska policija provela nadzor rada nad PZ »S.« Š. te su prilikom obavljanja kontrole nađene nepravilnosti u radu, zbog čega su protiv odgovornih osoba podnesene kaznene prijave.

Porezna uprava nije nad PZ »S.« Š. obavljala nadzor sukladno članku 3. stavku 1. točki 5. Zakona o poreznoj upravi (»Narodne novine« broj 75/93. i 71/99.) dok Narodna banka Hrvatske sukladno odredbi članka 49. Zakona o Narodnoj banci Hrvatske (»Narodne novine« broj 74/92.) nije bila je dužna kontrolirati PZ »S.« Š. jer nije obavljala bankarske poslove.

Iz ugovora o oročenju depozita od 18. ožujka 1998. proizlazi da je podnositeljica sklopila ugovor s PZ »S.« Š., čiji se žig s potpisom nalazi na dnu tog ugovora, a da se Štedno kreditna služba »P. š.« pojavljuje kao zastupnik PZ »S.« Š., a iz ugovora slijedi da se radi o ugovoru o depozitu.

Prvostupanjski sud je iz navedenog činjeničnog stanja zaključio da je podnositeljica s obzirom na sadržaj ugovora o oročenju depozita morala znati, odnosno biti svjesna činjenice da sklapa ugovor sa »S.« Poljoprivrednom zadrugom Š. s.p.o., kao zastupanom osobom, a ne sa štedionicom, slijedom čega je po odredbi članka 85. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96. i 112/99.) samo Poljoprivredna zadruga kao zastupana osoba bila odgovorna za obveze nastale iz sklopljenog ugovora.

Čak i u slučaju postojanja uzročno posljedične veze, ne bi postojala odgovornost tuženice, »obzirom da tužiteljica nije dokazala da je u radu suca Trgovačkog suda postojala namjera ili pristanak da joj se nanese šteta, budući da je nepridržavanje odnosnih odredbi Zakona o bankama i štedionicama, rezultiralo zbog pogrešnog ili drugačijeg pravnog shvaćanja o već stečenim pravima upisanih subjekata u odnosu na primjenu tih zakona«, utvrđuje prvostupanjski sud.

9. Drugostupanjski sud je odbio žalbu podnositeljice te potvrdio činjenična utvrđenja prvostupanjskoga suda. Međutim u odnosu na pravna stajališta prvostupanjskoga suda, taj sud utvrđuje da je tužbeni zahtjev podnositeljice za naknadu štete isplatom uloženog depozita neosnovan iz razloga jer se podnositeljica ne može s uspjehom pozivati na odgovornost tuženice tvrdeći da je njezinom krivnjom dovedena u zabludu glede osobe s kojom sklapa ugovor i o vrsti ugovora, kada sama pri sklapanju ugovora nije postupala s onim stupnjem dužne pažnje koja se u takvim prilikama u prometu zahtijeva (članak 61. Zakona o obveznim odnosima). Tekst ugovora i potpisi jasno upućuju da je druga ugovorna strana »S.« PZ Šenkovec, slijedom čega je podnositeljica već čitanjem ugovora mogla izbjeći navedenu krivu predodžbu i odustati od njegova sklapanja. Stoga, po ocjeni tog suda, nije nezakonito postupanje tijela za koje odgovara tuženica utjecalo na sklapanje ugovora u svezi s kojim je podnositeljici nanesena šteta, čime nedostaje uzročno – posljedična veza kao jedna od osnovnih pretpostavki odgovornosti za štetu na temelju članka 154. stavka 1. Zakona o obveznim odnosima.

10. Sukladno navedenom, u konkretnom slučaju ne postoji odgovornost Republike Hrvatske za štetu u smislu članka 13. Zakona o sustavu državne uprave, jer ne postoji uzročno – posljedična veza između sklapanja ugovora o depozitu, propasti depozita i nepoduzimanja mjera nadzora poslovanja PZ »S.« Š. od strane nadležnih državnih tijela.

Podnositeljica nije u ustavnoj tužbi navela nove činjenice koje bi bile relevantne za ukidanje osporenih presuda, te stoga Ustavni sud nije mogao prihvatiti podnositeljičine navode da uzročno-posljedična veza u ovom slučaju postoji. Nezadovoljstvo podnositeljice ishodom sudskog postupka samo po sebi nije relevantno za ocjenu o povredi njezinih ustavnih prava.

11. Na kraju Ustavni sud napominje da prvostupanjski sud navodi da je za postojanje odgovornosti države za nezakonit rad potreban i voljni element, ali drugostupanjski sud u osporenoj presudi ne potvrđuje takvo stajalište, već, naprotiv, utvrđuje da nije bilo uzročno – posljedične veze između nastanka štete i postupanja tijela za koje odgovara tuženica, jer je podnositeljica bila u ugovornom odnosu s PZ »S.« Š., a ne s »P. š.«. Također ne postoji odgovornost Republike Hrvatske za štetu u konkretnom slučaju, jer podnositeljica prilikom sklapanja predmetnog ugovora o depozitu nije postupala s dužnom pažnjom prilikom sklapanja tog ugovora.

Pravna stajališta navedena u osporenoj presudi drugostupanjskog suda zasnivaju se na pravilnoj primjeni mjerodavnog materijalnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava. Ustavni sud utvrđuje da je nadležni sud, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj presudi za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava. Stoga ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava u konkretnom slučaju podnositeljici nije povrijeđeno.

12. Ustavni sud nije našao povrijeđenima ni ustavna prava zajamčena člankom 18. stavkom 1. (pravo na žalbu) i člankom 29. stavkom 1. (pravo na pravično suđenje) Ustava.

Sadržaj ustavnog prava propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak, sagledan kao jedinstvena cjelina, bio vođen na način koji je podnositeljici osiguravao pravično suđenje.

Podnositeljica je pokrenula parnični postupak u kome joj je omogućeno aktivno sudjelovanje. Zastupao ju je punomoćnik-odvjetnik, predlagala je dokaze i sudjelovala na raspravama. Prvostupanjski sud je obrazložio razloge za odbijanje ustavne tužbe. Iskoristila je i pravo na žalbu, a drugostupanjski je sud osporenom presudom obrazloženo odbio sve žalbene prigovore, pri tome za svoja stajališta davši jasne razloge.

Stoga je ocjena ovog Suda da je postupak, koji je prethodio ustavnosudskom, vođen na način koji je podnositeljici omogućio pravično suđenje i nije rezultirao povredom ustavnog prava propisanog odredbom članka 29. stavka 1. Ustava. Također nije došlo ni do povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 18. stavkom 1. Ustava.

13. U odnosu na povredu ustavnog prava vlasništva zajamčenog člankom 48. stavkom 1. Ustava, Ustavni sud utvrđuje da ta ustavna odredba nije mjerodavna jer se u postupku raspravljalo o tome, postoji li ili ne postoji odgovornost Republike Hrvatske za štetu podnositeljici. Budući da su sudovi pravilno ocijenili da u konkretnom slučaju ne postoji odgovornost Republike Hrvatske, podnositeljica nema valjanu pravnu osnovu za potraživanje naknade štete od Republike Hrvatske, pa se njezina očekivanja u tom smislu ne mogu smatrati imovinom (vlasništvom) u smislu članka 48. stavka 1. Ustava i članka 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda s pripadajućim Protokolima 1, 4, 6, 7, 11, 12, 13 (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99., – ispravak, i 14/02.) koja bi imala ustavnosudsku zaštitu.

14. Na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-964/2008

Zagreb, 7. srpnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 89/2009-2263