## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5423/2008 od 28. siječnja 2009.

### NN 16/2009 (5.2.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5423/2008 od 28. siječnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

344

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo R. P. iz Z., kojeg zastupa V. D. L., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 28. siječnja 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-750/08-3 od 5. prosinca 2008. godine, u odnosu na podnositelja ustavne tužbe, R. P. iz Z., te se predmet, u odnosu na podnositelja ustavne tužbe, vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovno odlučivanje.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnijeta je protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-750/08-3 od 5. prosinca 2008. godine, kojim su odbijene žalbe J. M., R. P. (podnositelja ustavne tužbe) i I. P., podnijete protiv rješenja Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-1099/08 (K-US-5/08) od 19. studenoga 2008. godine. Tim rješenjem, na temelju članka 107. stavka 2. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 111/03., u daljnjem tekstu: ZKP), produljen je pritvor protiv J. M., R. P. i I. P. iz osnove članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, u tijeku postupka nakon podignute optužnice zbog kaznenog djela iz članka 337. stavka 4. i dr. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03. i 190/03., u daljnjem tekstu: KZ).

1.2. Ustavnu tužbu podnositelj podnosi i protiv Prijemnog zapisnika Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske, Uprave za zatvorski sustav, Zatvora u Z. od 18. lipnja 2007. godine, dokumenta na temelju kojeg je 18. lipnja 2007. godine primljen u Zatvor u Z.

2. Ustavna tužba podnositelja sadržajno je podijeljena na dva dijela. U prvom dijelu podnositelj osporava navedeno rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, navodeći povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14., 16., 22., 24., 26., 28., 29. stavkom 1., 35., 61. i 63. Ustava Republike Hrvatske, te povredu članaka 5., 6. i 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljenih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u daljnjem tekstu: Europska konvencija). U drugom dijelu podnositelj navodi da se u Zatvoru u Z., gdje se prema njemu izvršava mjera pritvora, postupa nečovječno i ponižavajuće, te da su mu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 25. i člankom 35. Ustava, te odredba članka 3. Europske konvencije.

2.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi sadržaj osporenih rješenja, ističući da se u osporenim rješenjima zbirno obrazlaže, bez individualizacije, da su radnjama opisanima u optužnici optuženici zlorabili svoju izuzetno važnu ulogu koju su imali u Hrvatskom fondu za privatizaciju (u daljnjem tekstu: Fond). Navodi da za Vrhovni sud Republike Hrvatske nisu relevantna činjenična utvrđenja iz dosadašnjeg tijeka postupka niti uvjeti u kojima se pritvor izdržava. Nadalje, podnositelj ističe da kazneno djelo primanja mita ne spada u katalog kaznenih djela za koje se pritvor može odrediti i produljiti po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, jer nije taksativno naveden u toj odredbi ZKP-a. Stoga smatra pogrešnim i obrazloženje osporenog rješenja koje se odnosi na načelo razmjernosti u dijelu koji govori o ukupnosti kaznenih djela za koje je podnositelj optužen. Navodi da je po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a pritvor prvi puta određen tek nakon podizanja optužnice, a kada su prestale postojati druge pritvorske osnove i kada je trebao biti pušten na slobodu.

Podnositelj ističe da je konvencijskim pravom uhićenicima zajamčeno pravo na brzu obavijest o razlozima uhićenja i optužbi, pravo da u najkraćem roku budu izvedeni pred sud, pravo da u najkraćem roku budu suđeni ili pušteni na slobodu do suđenja, pravo na pokretanje sudskog postupka u kojem će se brzo odlučiti o zakonitosti pritvaranja, a da to sve u konkretnom postupku nije poštivano.

Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi koje pretpostavke bi, prema njegovom mišljenju, trebale biti ispunjene, a koje bi opravdale mjeru određenog mu pritvora. Smatra da u konkretnom slučaju te pretpostavke nisu ostvarene.

Nemarnost suda vidi i u činjenici da mu, sve do podnošenja ustavne tužbe, nije bilo omogućeno da se upozna sa svim dokazima koji ga terete, a kako bi mogao pripremiti svoju obranu.

Podnositelj detaljno obrazlaže situaciju o stanju u pritvoru, žaleći se na povredu članaka 25. i 35. Ustava, u vezi s člankom 3. Europske konvencije.

Povrijeđenom smatra presumpciju nevinosti iz članka 28. Ustava i načelo razmjernosti iz članka 16. stavka 1., te članka 29. stavka 1. Ustava, te ističe da je narušena jednakopravnost, navodeći da su drugi optuženi u istom kaznenom postupku dobili priliku braniti se sa slobode.

Obrazlažući povrede članka 29. Ustava, podnositelj navodi da je u vijeću Vrhovnog suda Republike Hrvatske, koje je donijelo osporeno rješenje, kao član vijeća sudjelovao dr. sc. Z. K., sudac koji je, kao sudac Županijskog suda u Zagrebu, imao u radu ovaj kazneni predmet u fazi istrage i u njemu donosio odluke i naredbe. Između ostalog navodi da mu je taj sudac, u tijeku istražnog postupka, ograničio telefonsku komunikaciju s braniteljem, na način da je odredio da se ta komunikacija odvija pod nadzorom.

Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine oba osporena rješenja.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela, odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Razmatrajući navode podnositelja ustavne tužbe, obrazloženja osporenih rješenja, te cjelokupni spis predmeta, Ustavni sud je utvrdio povredu ustavnih prava podnositelja zajamčenih člankom 29. stavkom 1. Ustava, polazeći od sljedećih stajališta:

4.1. Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav Republike Hrvatske sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava propisuje da je čovjekova sloboda (...) nepovrediva te da se nikomu ne smije oduzeti (...) sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud. Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Europske konvencije) koji propisuje da svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: (...).

Pritvor, dakle, uvijek predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka koja se, k tome, određuje prije no što je pravomoćnom sudskom presudom osobi utvrđena krivnja, pa u razdoblju pritvora još uvijek u cijelosti važi ustavna predmnijeva nevinosti, zajamčena člankom 28. Ustava. Kako pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji, nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu, dopušteno ga je odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja pokretanja i provođenja kaznenog postupka. Stoga ZKP za određivanje pritvora uvijek traži kumulativno postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila kazneno djelo i postojanje barem jednog od pritvorskih razloga nabrojanih u članku 102. stavku 1. ZKP-a, u konkretnom slučaju onog iz točke 4. Postojanje tih uvjeta mora se pažljivo utvrđivati i periodički provjeravati, kako to ZKP posebno propisuje nakon podnošenja optužnice, kada nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka dva mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju primjenu mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti ili ukinuti. Pri tome, Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud) već je u jednoj ranijoj presudi (predmet W. protiv Švicarske od 26. studenoga 1992. godine) izrazio pravno stajalište prema kojem je opravdanost produljenja pritvora ovisna o okolnostima konkretnog slučaja, koje (okolnosti) moraju biti takve da upućuju na postojanje općeg (javnog) interesa koji je tako važan i značajan da, unatoč presumpciji okrivljenikove nevinosti, preteže nad načelom poštivanja slobode pojedinca.

4.2. Uvažavajući rečeno, Ustavni sud naglašava da je u rješenju u kojem se određuje produljenje pritvora, kao zakonska mjera kojom se oduzima temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu, a prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji pritvorenika, nadležni sud dužan navesti i podrobno obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se svako daljnje produljenje pritvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud je dužan pažljivo ispitati opravdanost produljenja pritvora s obzirom na okolnosti svakog konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti daljnje postojanje zakonske osnove za pritvor, te podrobno obrazložiti razloge zbog kojih smatra da legalni i legitimni ciljevi pritvora i dalje postoje.

5. Ocjenjujući prvostupanjsko rješenje, Vrhovni sud Republike Hrvatske je utvrdio da okolnosti počinjenja kaznenog djela u konkretnom slučaju od strane podnositelja, kao optuženika u kaznenom postupku protiv kojega je osporenim rješenjem produljen pritvor, a koje se očituju u brojnosti protuzakonitih radnji, upornosti i drskosti pri počinjenju kaznenih djela i visini protupravne imovinske koristi, u svojoj ukupnosti predstavljaju sadržaje koji u znatnoj mjeri nadilaze radnje i posljedice koje se pojavljuju kod počinjenja ovakvih djela, te da predstavljaju posebno teške okolnosti kaznenog djela zbog kojih je protiv podnositelja ustavne tužbe i nadalje neophodna primjena mjere pritvora na temelju osnove iz članak 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a.

Podnositelj ustavne tužbe tereti se da je u svojstvu potpredsjednika Fonda počinio ukupno pet kaznenih djela, i to tri kaznena djela primanja mita iz članka 347. stavka 1. KZ-a, jedno kazneno djela davanja mita iz članka 348. stavka 1. KZ-a i jedno kazneno djelo zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 337. stavka 4. KZ-a.

Vrhovni sud Republike Hrvatske ocijenio je da je radnjama opisanima u činjeničnim opisima djela podnositelj kao optuženik, zlorabeći svoju izuzetno važnu ulogu koju je imao u Fondu u postupku privatizacije u kojem je, sukladno propisima, bio dužan štiti imovinske interese Fonda i Republike Hrvatske, motiviran osobnom korišću postupao koruptivno, suprotno zadaći funkcije koju je obavljao i svrsi postojanja ove važne državne ustanove. Takvom djelatnošću, osim što je sebi pribavio značajnu imovinsku korist, on je, s obzirom na važnost i značaj Fonda u gospodarskom životu Republike Hrvatske, narušio ugled Fonda i izazvao sumnju javnosti u pravilnost i zakonitost njegovog rada, čime je ugrozio i ugled temeljnih institucija države.

U odnosu na žalbene navode podnositelja o povredi ustavnih i konvencijskih prava, Vrhovni sud Republike Hrvatske, u osporenom rješenju, navodi da u konkretnom slučaju ta prava podnositelju nisu povrijeđena jer je nesumnjivo ispunjen prvi uvjet za određivanje pritvora, jer je na temelju optuženice nedvojbenom utvrđeno postojanje osnovane sumnje u počinjenje kaznenih djela od strane optuženika, a što je opća pretpostavka određivanja pritvora iz odredbe članka 102. stavka 1. ZKP-a. Neosnovanim je Vrhovni sud Republike Hrvatske ocijenio i tumačenje pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a na način da je njezina svrha osiguranje prisustvovanja optuženika kaznenom postupku i da se može primijeniti samo ako se ista svrha ne može ostvariti drugom mjerom. Neosnovanim je Vrhovni sud Republike Hrvatske ocijenio i pozivanje podnositelja na povredu načela razmjernosti iz članka 101. stavka 3. ZKP-a, navodeći da ovo načelo, dosadašnjim boravkom optuženika u pritvoru, za sada nije ugroženo.

6. Osporeno rješenje Ustavni sud je ocjenjivao s aspekta odredbe članka 29. stavka 1. Ustava, kojom se jamči ustavno pravo na pravično suđenje.

6.1. Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

Sastavni dio prava na pravično suđenje jest pravo optuženika na suđenje pred zakonom ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom. Ustavni sud podsjeća da nepristranost suda podrazumijeva da sud i njegov sastav jamče dovoljno sigurnosti kojom isključuju svaku opravdanu sumnju u nepristranost suda. Sudovi upravo time što nastupaju kao nepristrani pridonose povjerenju javnosti koje je nužno u demokratskom društvu, što je utvrđeno stajalište međunarodnog prava o ljudskim pravima (npr. presuda Europskog suda za ljudska prava u predmetu Mežnarić protiv Hrvatske, presuda od 15. srpnja 2005., § 27).

Pri tome, Europski sud za ljudska prava smatra da se nepristranost suca pretpostavlja do dokaza protivnoga. Međutim, iz činjenica konkretnog slučaja mogu proizaći objektivni negativni pokazatelji (appearances) sučeve (ne)pristranosti koji opravdavaju legitimno očekivanje da će se sudac otkloniti od suđenja. Takve činjenice npr. postoje: a) kada se sudac u prethodnom postupku, koji je sudjelovao na suđenju, odlučivao o pitanjima koja su »blisko povezana s pitanjima odlučivanja o glavnoj stvari« (presuda u predmetu Hauschildt protiv Danske, presuda od 24. V. 1989, § 51-52); b) ako je, nakon sudjelovanja u donošenju prvostupanjske presude sudjelovao u odlučivanju o žalbi protiv nje (presuda u predmetu De Haan protiv Nizozemske od 26. kolovoza 1997, § 51, 54); c) ako je sudjelovao u izvanraspravnom vijeću koje je potvrdilo osnovanost optužnice a nakon toga sudjelovao na suđenju kao član raspravnog vijeća (presuda u predmetu Castillo Algar protiv Španjolske od 28. listopada 1998, § 47-49). I u presudi u predmetu Piersack protiv Belgije (presuda od 1 listopada 1982., § 30-31) činjenica da je sudac predsjedavao sudskom vijeću u kaznenom postupku nakon što je prije toga bio dužnosnik na čelu javnog tužiteljstva nadležnog za progon u predmetu, ocijenjena je kao negativni pokazatelj nepristranosti kaznenog suda.

6.2. U konkretnom slučaju sudac dr. sc. Z. K. sudjelovao je, kao sudac u konkretnom kaznenom postupku, kao predsjednik vijeća tijekom suđenja u predmetu broj: VI K-US-5/08. Tako je npr. 10. srpnja 2008. dao suglasnost Upravi zatvora u Z. da se telefonski razgovori podnositelja s njegovom braniteljicom obavljaju, do opoziva, pod nadzorom. Osim toga razmatrao je i pisane zahtjeve obrane podnositelja da se obrani tijekom rasprave omogući uvid i presnimavanje dokaza pribavljenih posebnim izvidima radi pripreme obrane, ali, suprotno odredbi članka 68. Zakona o kaznenom postupku, koja branitelju omogućuje uvid u spis predmeta i pribavljene dokaze odmah, već na početku kaznenog postupka, tim zahtjevima nije udovoljio, već ih samo »kalendirao«, tj. odgodio odluku za neki kasniji, neodređeni trenutak u postupku. Međutim, nakon što je izabran za suca Vrhovnog suda Republike Hrvatske, sudjelovao je u donošenju osporenog rješenja kao član vijeća koje je odlučivalo o podnositeljevoj žalbi protiv prvostupanjskog rješenja o produljenju pritvora.

6.3. Zakon o kaznenom postupku (ZKP) odredbom članka 36. stavka 1. propisuje slučajeve isključenja suca od obavljanja sudske dužnosti. Odredbom točke 5. sudac ili sudac porotnik isključen je od obavljanja sudske dužnosti ako je u istom predmetu sudjelovao u donošenju odluke nižeg suda ili ako je u istom sudu sudjelovao u donošenju odluke koja se pobija žalbom ili izvanrednim pravnim lijekom. Odredbom članka 36. stavka 2. ZKP-a propisana je pak, mogućnost da sudac bude otklonjen od obavljanja sudske dužnosti ako se izvan slučajeva za isključenje navedu i dokažu okolnosti koje izazivaju sumnju u nepristranost.

Premda sudac koji u istom predmetu nije sudjelovao u donošenju odluke nižeg suda niti je u istom sudu sudjelovao u donošenju pobijane odluke nije izrijekom isključen od odlučivanja, ipak se ne može i u takvom slučaju zanemariti postojanje činjenica koje dovode u sumnju njegovu nepristranost, posebice onih koje prema stajalištima Europskog suda za ljudska prava, mogu predstavljati »negativne pokazatelje sudske nepristranosti« i koje bi, prema odredbi članka 36. stavka 2. ZKP-a, dovele do otklona suca. Polazeći od okolnosti spomenutih u točki 6.2. ove odluke, tj. da je isti sudac sudjelovao u prvostupanjskom postupku na način kojim se iskazuje da postoji opravdana sumnja da je netko počinitelj kaznenog djela za koje se vodi kazneni postupak te od toga da je kasnije postao članom žalbenog vijeća koje je razmatralo postojanje takve sumnje kao i pritvorskih razloga pri odlučivanju o podnositeljevoj žalbi protiv pritvora, Ustavni sud ocjenjuje da su u postupku donošenja osporenog rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske zanemareni standardi mjerodavnih odredbi ZKP-a o otklonu suca u kaznenom postupku te dovedena u ozbiljnu sumnju objektivna nepristranost sudskog vijeća.

Stoga, imajući u vidu sve navedene okolnosti, Ustavni sud utvrđuje da je podnositelju povrijeđeno pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično odluči o njegovim pravima i obvezama, propisano odredbom članka 29. stavka 1. Ustava.

7. S obzirom da je utvrđena povreda članka 29. stavka 1. Ustava, Ustavni sud nije razmatrao eventualnu povredu ostalih ustavnih i konvencijskih prava navedenih u ustavnoj tužbi.

8. Slijedom navedenoga, na temelju članaka 74. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke ove odluke.

9. Odluka o objavi iz točke II. ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5423/2008
Zagreb, 28. siječnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 16/2009-344