### NN 78/2018 (31.8.2018.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1237/2018 od 12. srpnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1596

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Rajko Mlinarić, zamjenik predsjednice Vijeća, te suci Mato Arlović, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Davorin Mlakar i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli Đ. A. i I. Š., oboje iz Zagreba, koje zastupa Dejan Španović, odvjetnik u Zagrebu, na sjednici održanoj 12. srpnja 2018. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnijeli su Đ. A. i I. Š., oboje iz Zagreba (u daljnjem tekstu: podnositelji), koje u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Dejan Španović, odvjetnik u Zagrebu.

Ustavna tužba podnesena je u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 3049/15-2 od 31. siječnja 2018. (u daljnjem tekstu: osporena presuda), kojom je kao neosnovana odbijena revizija podnositelja (prvo i drugo tužitelja) te je potvrđena presuda Županijskog suda u Slavonskom Brodu broj: Gž-1183/15-2 od 14. rujna 2015. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda). Drugostupanjskom je presudom odbijena žalba podnositelja te je potvrđena presuda Općinskog suda u Slavonskom Brodu, Stalne službe u Novoj Gradiški broj: P-367/15-4 od 3. travnja 2015. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

Navedenom prvostupanjskom presudom odbijeni su u cijelosti podnositelji s tužbenim zahtjevom da se naloži tuženici, Udruzi roditelja djece oboljele i liječene od malignih bolesti »HD« N. G., solidarno im isplatiti iznos od 4.388.224,65 kuna sa zakonskim zateznim kamatama te je naloženo podnositeljima solidarno naknaditi tuženici troškove parničnog postupka u iznosu od 155.068,75 kuna sa zakonskim zateznim kamatama, dok je preostali dio zahtjeva za naknadu troška tuženice odbijen.

1.1. Podnositelji u ustavnoj tužbi navode da su im osporenom presudom, kao i odlukama koje su joj prethodile, povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), te člankom 6. stavkom 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

1.2. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je i razmotren spis Općinskog suda u Slavonskom Brodu, Stalne službe u Novoj Gradiški broj: P-367/15 s priloženim spisom broj: Pu Ovr-4419/15 (ranije broj: Ovr-47/14).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Podnositelji su pred Općinskim sudom u Slavonskom Brodu, Stalnom službom u Novoj Gradiški, 21. siječnja 2014. tužbom pokrenuli postupak protiv tuženice radi stečenog bez osnove i isplate iznosa od 4.388.224,65 kn sa zakonskim zateznim kamatama i troškovima postupka, smatrajući da je novac prikupljen u humanitarnoj akciji koju je organizirala tuženica (pod nazivom »NF – HD – SL«), a koja se održavala od 2. do 9. veljače 2013. sa svrhom prikupljanja novčane pomoći za troškove liječenja mldb. N. Š., pok. kćeri podnositelja, postao dio vlastite imovine djeteta, kao njezinog korisnika, odnosno ostavina trenutkom njezine smrti, te da ga tuženica neosnovano drži kao svoju imovinu.

2.1. Ovršni postupak

Podnositelji su uz tužbu podnijeli i prijedlog radi određivanja privremene mjere, kao predlagatelji osiguranja, kojom bi se tuženici – protivnici osiguranja ili trećoj osobi na temelju naloga protivnice osiguranja uskratila isplata sa svih njezinih računa ili oročenih novčanih sredstava do iznosa od 4.118.549,73 kuna. Rješenjem istog suda broj: P-30/14-2 od 24. siječnja 2014. postupak osiguranja privremenom mjerom (Ovr-47/14) razdvojen je od postupka po tužbi u ovom parničnom predmetu (P-30/14). U tom je ovršnom postupku u prvom stupnju doneseno rješenje radi osiguranja novčane tražbine broj: Ovr-47/14-7 od 13. veljače 2014., kojim je prihvaćen prijedlog podnositelja za određivanje privremene mjere do okončanja parničnog postupka u parničnom predmetu.

Povodom žalbe protivnice osiguranja drugostupanjski je sud rješenjem broj: Gž-690/14-2 od 4. travnja 2014. prihvatio žalbu, preinačio prvostupanjsko rješenje i odbio prijedlog podnositelja s obrazloženjem u kojem između ostalog ističe da »iznos prikupljene humanitarne pomoći, po svojoj pravnoj prirodi nije nasljediv. Stoga, na strani predlagatelja osiguranja ne postoji vjerojatnost tražbine kao jedne od kumulativno propisanih pretpostavki iz čl. 344. st. 1. OZ-a za određivanje privremene mjere.«

Protiv ove odluke podnositelji su podnijeli reviziju Vrhovnom sudu, koji je rješenjem broj: Rev 1370/14-2 od 9. srpnja 2014. odbio reviziju kao neosnovanu u odnosu na pitanje: »je li pravo na činidbu novca (novčanu tražbinu) imovinsko pravo i ako jest je li nasljedivo, (prenosivo i otuđivo) odnosno čini li ostavinu u smislu odredbe čl. 5. st. 3. Zakona o nasljeđivanju (»Narodne novine« br. 48/03, dalje: ZN); te je li pravo na prikupljeni novčani iznos preostale humanitarne pomoći imovinsko pravo i ako jest je li u smislu odredbe čl. 4. st. 5. Zakona o humanitarnoj pomoći (»Narodne novine« br. 128/10, dalje: ZHP) u vezi čl. 5. st. 3. ZTN nasljedivo (otuđivo i prenosivo)«, dok je u odnosu na preostala revizijska pitanja reviziju podnositelja odbacio kao nedopuštenu.

Podnositelji su povodom ove revizijske odluke podnijeli ustavnu tužbu Ustavnom sudu. Budući da je Ustavni sud u trenutku rješavanja ustavnosudskog postupka po navedenoj ustavnoj tužbi (u predmetu broj: U-III-662/2015) imao saznanje da je pred Vrhovnim sudom u tijeku revizijski postupak povodom odluke iz parničnog postupka (o »meritumu« stvari) te zbog toga nije bio u mogućnosti niti izvršiti uvid u ovršni i parnični spis, odlučio je zastati s rješavanjem ustavnosudskog postupka u predmetu U-III-662/2015 i pričekati odluku Vrhovnog suda povodom revizije u parničnom postupku, kojom je meritorno odlučeno o pravima i obvezama podnositelja, te povezati rješavanje tih dvaju ustavnosudskih predmeta.

2.2. Parnični postupak

Podnositelji su tužbom u parničnom postupku zahtijevali da se naloži tuženici da im solidarno isplati novčani iznos koji je preostao na računu korisnika nakon završetka humanitarne akcije, a koji nije utrošen za liječenje pok. korisnice akcije, uslijed njezine prerane smrti, na ime stečenog bez osnove.

2.2.1. Prvostupanjski je sud, nakon iscrpno provedenog dokaznog postupka, u cijelosti odbio tužbeni zahtjev podnositelja. U obrazloženju prvostupanjske presude, između ostalog se ističe:

»Odredbom čl. 5. st. 3. ZON-a, propisano je da se ostavina sastoji od svega što je bilo ostaviteljevo u trenutku njegove smrti, osim onoga što se ne može naslijediti zbog svoje pravne naravi ili po zakonu. No, nije ostavina ono što je tuđi udio u zajedničkoj imovini ili što netko u trenutku ostaviteljeve smrti stekne na posebnom pravnom temelju.

Ovom odredbom, dolazi se do spornog pitanja da li novčana sredstva prikupljena u humanitarnoj akciji predstavljaju ostavinu pokojne N. Š. i da li su nasljediva.

Zakon o humanitarnoj pomoći (N.N. 128/10-dalje ZHP) je lex specialis u ovome postupku, u kojem je odredbom čl. 1. propisano da se tim Zakonom propisuju uvjeti prikupljanja i pružanja humanitarne pomoći u Republici Hrvatskoj.

Prema odredbi čl. 2. st. 3. ZHP-a, humanitarna pomoć koja se pruža socijalno osjetljivim skupinama obuhvaća mjere i aktivnosti za prikupljanje materijalnih i financijskih dobara koje se provode u cilju podmirivanja osnovnih životnih potreba i pomoći u poboljšanju kvalitete života, zdravlja, smještaja, stanovanja, prehrane, uvjeta školovanja i drugu pomoć koja se po svojoj naravi može smatrati humanitarnom.

Prema odredbi čl. 2. st. 5. istoga Zakona, humanitarna pomoć za korisnike je besplatna.

Iz navedenih odredbi, ovaj sud smatra bitnim istaknuti termine prikupljanje i pružanje humanitarne pomoći, kao i prikupljanje financijskih dobara u cilju zaštite zdravlja, a koji ukazuju na to da se prikupljena financijska dobra u organiziranoj humanitarnoj akciji mogu iskoristiti samo za pružanje pomoći onoj osobi za koju su namijenjena.

Humanitarna pomoć može se prikupljati i pružati samo u iznimnim situacijama, propisanim ZHP-om, u cilju rješavanja istih, pa osobe za koje se skuplja humanitarna pomoć, humanitarnu pomoć ne mogu koristiti u druge svrhe, osim u one za koje je pomoć prikupljena.

U konkretnom slučaju humanitarna pomoć je prikupljena isključivo u cilju zaštite zdravlja, tj. za liječenje sada pok. N. Š., pa su se mogla iskoristiti samo za tu svrhu.

Prema odredbi čl. 4. st. 5. ZHP, organizatori humanitarnih akcija iz stavka 3. istoga članka, obvezni su prikupljena financijska sredstva voditi na izdvojenom računu i dodijeliti ih korisniku po završenoj humanitarnoj akciji.

Prikupljena financijska sredstva, tuženica nije vodila na izdvojenom računu.

Činjenica nepostojanja izdvojenog računa, nije od značaja za donošenje ove odluke, jer unatoč nepostojanju izdvojenog računa, Ured državne uprave u Brodsko-posavskoj županiji, Ispostava Nova Gradiška, Odsjek za društvene djelatnosti, rješenjem od 26. veljače. 2013. g., tuženici je dao prethodnu suglasnost za organiziranje humanitarne akcije, zbog pogoršanog zdravstvenog stanja djeteta i potrebe njezinog hitnog daljnjeg liječenja. To rješenje sadrži valjanu uputu o pravnom lijeku u kojoj je navedeno da se protiv rješenja može izjaviti žalba Ministarstvu socijalne politike i mladih. Stranke žalbu nisu izjavile, pa je rješenje postalo pravomoćno.

Dio prikupljenih financijskih sredstava u ovoj humanitarnoj akciji, tuženica je dodijelila korisniku u svrhu za koju su i prikupljena, tj. za liječenje N. Š.

Ostatak prikupljene humanitarne pomoći predstavlja namjenska sredstva koja su također trebala biti upotrijebljena za liječenje N. Š.

Međutim, ostatak prikupljenih financijskih sredstava, korisniku nije dodijeljen, jer je dana 20. ožujka 2013. g., nažalost umrla N. Š., osoba za čije liječenje je prikupljena humanitarna pomoć bila namijenjena, pa je otpala svrha ostatka prikupljenih financijskih sredstava.

U pitanju je strogo osobno pravo, zbog kojega nastupa nemogućnost sukcesije.

Odredbe ZHP-a, ne predviđaju mogućnost da se prikupljena financijska sredstva u organiziranoj humanitarnoj akciji za točno određenu namjenu, a koja u cijelosti nisu potrošena za tu namjenu zbog smrti korisnika, mogu predati zakonskim nasljednicima korisnika, a ZON-om je propisano da se ostavina ne sastoji od onoga što se ne može naslijediti zbog svoje pravne naravi ili po zakonu.

U slučaju da su eventualno nastali stvarni daljnji troškovi liječenja N. Š., koje tuženica zbog njezine smrti nije isplatila, tada bi tužitelji kao zakonski nasljednici imali pravo potraživati isplatu tog dospjelog iznosa, radi plaćanja tih daljnjih troškova liječenja. Kako su nastali troškovi za liječenje sada pok. N. Š., plaćeni od strane tuženice iz prikupljene humanitarne pomoći, a daljnji troškovi liječenja nisu nastali, nedospjeli dio tražbine – ostatak prikupljene humanitarne pomoći, ne može niti prijeći na nasljednike.

Dospjela su samo ona sredstva koja su bila potrebna za liječenje, a ta sredstva je tuženica isplatila.

(...)

Odredbom čl. 1111. st. 1. i 3. Zakona o obveznim odnosima (NN 35/05, 41/08, 125/11 – dalje ZOO) propisano je da kad dio imovine neke osobe na bilo koji način prijeđe u imovinu druge osobe, a taj prijelaz nema osnove u nekom pravnom poslu, odluci suda, odnosno druge nadležne vlasti ili zakonu, stjecatelj je dužan vratiti ga, odnosno ako to nije moguće, naknaditi vrijednost postignute koristi. Obveza vraćanja, odnosno nadoknade vrijednosti nastaje i kad se nešto primi s obzirom na osnovu koja se nije ostvarila ili koja je kasnije otpala.

Prema tome, u slučaju da je u vrijeme smrti ostaviteljice N. Š., postojalo njezino osnovano potraživanje prema tuženici, na temelju stečenog bez osnove, ono bi prešlo na njezine nasljednike, a kako takvog potraživanja nema, na tužitelje ne prelazi niti pravo da od tuženice potražuju stečeno bez osnove, odnosno predmetnu novčanu tražbinu.

To iz razloga jer humanitarna pomoć nije osobna imovina pokojne koja je za vrijeme njezina života i u trenutku smrti bila njezino vlasništvo (pri tome je nebitno na čijem se računu nalazi), pa je njezini roditelji iako su nesporno njezini zakonski nasljednici, ne mogu niti naslijediti.

Namjena prikupljenih sredstava je bila da se koristi za zaštitu zdravlja, odnosno liječenje N. Š., a ne za njezine osobne potrebe, kao niti za potrebe njezinih roditelja, pa i to ukazuje da predmetna novčana sredstva nisu nasljediva.

Sporna tražbina tužitelja odnosi se na strogo namjenska sredstva vezana strogo uz osobu korisnika, zbog čega nisu nasljediva i ne mogu predstavljati ostavinsku imovinu iza pok. N. Š.

Kako se ostavina sastoji samo od onoga što je bilo ostaviteljevo u trenutku njegove smrti, a ne od onoga što se ne može naslijediti zbog svoje pravne naravi, ovaj sud smatra da prikupljena humanitarna pomoć u organiziranoj humanitarnoj akciji, ne predstavlja ostavinsku imovinu sada pok. N. Š. i da humanitarna pomoć po svojoj pravnoj naravi nije nasljediva.

Istog stajališta su i Županijski sud u Slavonskom Brodu – rješenje br. Gž-690/14-2 od 4. travnja 2014. g., te Vrhovni sud Republike Hrvatske – rješenje br. Rev-1370/14-2 od 9. srpnja 2014. g., u spisu ovoga suda br. Ovr-47/14.

Obzirom na izneseni stav ovoga suda, u ovome postupku se nije utvrđivao točan iznos humanitarne pomoći prikupljene u predmetnoj humanitarnoj akciji, jer za donošenje ove odluke, nije od značaja.

Iz svega navedenog proizlazi da tužitelji nisu aktivno legitimirani za podnošenje predmetne tužbe, te da je osnovan prigovor tuženice o promašenoj aktivnoj legitimaciji.

Uzimajući u obzir sve naprijed navedeno, valjalo je tužbu tužitelja u cijelosti odbiti.«

2.2.2. Povodom žalbe podnositelja, u kojoj posebno ističu pogrešnu primjenu materijalnog prava, napose pogrešno tumačenje i primjenu odredbi Zakona o humanitarnoj pomoći (»Narodne novine« broj 128/10.; u daljnjem tekstu: ZHP), drugostupanjski je sud njihovu žalbu odbio i potvrdio prvostupanjsku presudu. U obrazloženju drugostupanjske presude, među ostalim se ističe:

»Suprotno žalbenim navodima, pravilan je zaključak prvostupanjskog suda da sredstva prikupljena u organiziranoj humanitarnoj akciji 'NF – HD – SL' za liječenje sada pok. N. Š. ne predstavljaju ostavinsku imovinu korisnika, odnosno da nisu nasljediva pa je pobijanom presudom pravilno primijenjeno materijalno pravo kada je odbijen tužbeni zahtjev tužitelja da im tuženik isplati prikupljena novčana sredstva u navedenoj humanitarnoj akciji koja nisu u cijelosti uložena u liječenje N. Š. i ostala su na računu tuženika, u iznosu od 4.118,549,73 kn.

Prema odredbi članka 2. stavak 3. Zakona o humanitarnoj pomoći ('Narodne novine' 128/10 – dalje: ZHP) humanitarna pomoć koja se pruža socijalno osjetljivim skupinama obuhvaća mjere i aktivnosti za prikupljanje materijalnih i financijskih dobara koje se provode u cilju podmirivanja osnovnih životnih potreba i pomoći u poboljšavanju kvalitete života, zdravlja, smještaja, stanovanja, prehrane, uvjeta školovanja i drugu pomoć koja se po svojoj naravi može smatrati humanitarnom. Prema odredbi članka 4. stavak 5. ZHP organizatori humanitarnih akcija iz stavka 3. istog članka obvezni su prikupljena financijska sredstva voditi na izdvojenom računu i dodijeliti ih korisniku po završenoj humanitarnoj akciji.

Namjena sredstava prikupljenih u humanitarnoj akciji je upravo za financiranje namjene radi koje su se sredstva prikupljala – u konkretnom slučaju za liječenje sada pok. N. Š. u SAD-u. Namjena tih sredstava nije bila da se koriste za osobne potrebe bilo korisnika humanitarne akcije, bilo članova njegove obitelji, pa iz toga proizlazi da su takva sredstva nenasljediva.

Stoga, i prema shvaćanju ovog suda, humanitarna pomoć prikupljena tijekom organizirane humanitarne akcije ne predstavlja ostavinsku imovinu iza pok. N. Š.

Zbog navedenog, neosnovani su žalbeni navodi da je novčani iznos humanitarne pomoći nasljediv iz razloga što ostavinu čine stvari i prava, odnosno sve što je bilo ostaviteljevo u trenutku njegove smrti.«

2.2.3. Podnositelji su u povodu drugostupanjske presude podnijeli reviziju Vrhovnom sudu, ističući kako je drugostupanjski sud pogrešnim tumačenjem odredbe članka 4. stavka 5. te članka 2. stavka 3. ZHP-a zaključio da humanitarna pomoć prikupljena u humanitarnoj akciji, a koja je preostala na računu tuženice nakon završetka akcije, nije nasljediva odnosno da ne predstavlja ostavinsku imovinu iza pok. korisnice akcije zbog svoje namjene, pritom se pozivajući i na odredbe Zakona o nasljeđivanju (»Narodne novine« broj 48/03., 163/03. i 35/05.). Vrhovni je sud o njihovoj reviziji odlučio osporenom presudom, kojom je istu odbio kao neosnovanu. U obrazloženju osporene presude, među ostalim se ističe:

»I po shvaćanju ovog revizijskog suda, pravilno su nižestupanjski sudovi ocijenili tužbeni zahtjev tužitelja neosnovanim.

Prema odredi čl. 2. st. 3. ZHP humanitarna pomoć koja se pruža socijalno osjetljivim skupinama obuhvaća mjere i aktivnosti za prikupljanje materijalnih i financijskih dobara koje se provode u cilju podmirivanja osnovnih životnih potreba i pomoći u poboljšanju kvalitete života, zdravlja, smještaja, stanovanja, prehrane, uvjeta školovanja i drugu pomoć, koja se po svojoj naravi može smatrati humanitarnom.

Iz navedene odredbe, prema shvaćanju nižestupanjskih sudova, obzirom na istaknute uvjete prikupljanja i pružanja humanitarne pomoći, proizlazi da osobe za koje se skuplja humanitarna pomoć istu ne mogu koristiti u drugu svrhu, osim u onu za koju je pomoć prikupljena, pa je u konkretnom slučaju pomoć prikupljena isključivo u cilju zaštite zdravlja tj. za liječenje sada pok. N. Š.

Navedeno pravno shvaćanje pravilnim prihvaća i revizijski sud. Naime, namjena sredstava prikupljenih u humanitarnoj akciji određuje prirodu prikupljenih sredstava radi čega pravo na humanitarnu pomoć predstavlja strogo osobno pravo korisnika pomoći. Obzirom da je u konkretnom slučaju nažalost prestala potreba za pružanjem novčane pomoći za potrebe liječenja korisnika humanitarne pomoći, sada pok. N. Š., prikupljena sredstva su izgubila svrhu radi kojih je organizirano njihovo prikupljanje i pružanje pomoći, te kao neutrošena sredstva više nisu vezana uz korisnika humanitarne akcije čija je potreba za prikupljenim sredstvima prestala.

Pogrešno revident smatra, a što je ujedno temeljni revizijski prigovor, da je pravo na prikupljenu humanitarnu pomoć pravo na novčanu tražbinu, te da bi u konkretnom slučaju trebalo primijeniti odredbu čl. 5. i 129. Zakona o nasljeđivanju ('Narodne novine', broj 48/03, 163/03, 35/05 – dalje: ZN), jer da je ovdje riječ o imovinskom pravu koje je kao takvo nasljedivo, a što proizlazi iz odredbe čl. 4. st. 5. ZHP.

Prema odredbi čl. 4 st. 5. ZHP organizatori humanitarnih akcija iz st. 3. ovog članka obvezni su prikupljena financijska sredstva voditi na izdvojenom računu i dodijeliti ih korisniku po završenoj humanitarnoj akciji.

Navedena odredba ZHP ne daje prikupljenim financijskim sredstvima značaj osobne imovine korisnika humanitarne pomoći, već kao sredstva prikupljena na izdvojenom računu omogućavaju njihovu upotrebu upravo u svrhu radi koje su i prikupljena, a to je ostvarenje prava na pružanje novčane pomoći, u konkretnom slučaju za potrebe liječenja korisnika humanitarne pomoći.

Stupanjem na snagu 1. studenoga 2015. Zakona o humanitarnoj pomoći ('Narodne novine', broj 102/15) upravo su i uklonjeni eventualni nedostaci ZHP na način da je između ostalog propisano da je humanitarna pomoć za korisnike besplatna i ne može se nasljeđivati (čl. 2. st. 3.), te je i regulirano postupanje s neutrošenim financijskim sredstvima prikupljenima u humanitarnim akcijama na način da je organizator humanitarne akcije dužan neutrošena sredstva zadržati na računu i uplatiti ih na račun prve slijedeće humanitarne akcije koja je odobrena s istom oznakom vrste (čl. 25.). Iz navedenog je vidljiv i stav zakonodavca u pogledu predmeta ovoga spora.

Također valja napomenuti da sud sukladno čl. 2. ZPP u parničnom postupku odlučuje u granicama zahtjeva koji su stavljeni u postupku, a predmet ovog spora je zahtjev tužitelja na isplatu prikupljene humanitarne pomoći za koju tužitelji smatraju da je postala vlastita imovina sada njihove pok. kćeri, odnosno njezina ostavina. Prethodno navedeno se posebno naglašava obzirom na navode tužitelja vezano uz pravnu osnovu tuženika na zadržavanje prikupljene humanitarne pomoći, kao i nezakonitog trošenja prikupljenih sredstava od strane članova tuženika, a što nije predmet ovog parničnog postupka.

Obzirom na navedeno valjalo je reviziju tužitelja odbiti kao neosnovanu na temelju odredbe čl. 393. ZPP.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Obrazlažući povredu ustavnog i konvencijskog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije, podnositelji u ustavnoj tužbi ponavljaju navode koje su isticali kako u tužbi, tako u žalbi i reviziji te tijekom cijelog parničnog postupka. Ističu da su presude redovnih sudova arbitrarne jer su sudovi u njihovom donošenju pogrešno protumačili mjerodavne propise, a uz to očito mjerodavne propise nisu uzeli u obzir. Stoga da donesene odluke ne sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu pravne prirode humanitarne pomoći i svakog njezinog pojavnog oblika te pitanja je li pravo na prikupljenu humanitarnu pomoć pravo korisnika te pomoći po završetku akcije, a u slučaju njegove smrti njegova ostavina odnosno nasljedstvo njegovih nasljednika. Smatraju da su stajališta koja su sudovi iznijeli u obrazloženjima svojih odluka pravno neprihvatljiva.

Nadalje dodaju:

»Zauzeto shvaćanje redovnih sudova u suprotnosti je s odredbom čl. 4. st. 5. ZHP. Ova odredba uređuje pravnu sudbinu financijskih sredstava (financijske humanitarne pomoći) nakon završetka humanitarne akcije u kojoj su ta sredstva prikupljena, a koja nisu potrošena za cilj za koji su u takvoj akciji prikupljena.

(...)

Prema ovoj odredbi zakonodavac određuje dvije obveze organizatoru humanitarne akcije:

– da prikupljena financijska sredstva vodi na izdvojenom računu;

– da financijska sredstva dodijeli korisniku po završenoj humanitarnoj akciji.

Obveza organizatora humanitarne akcije da prikupljena financijska sredstva vodi na izdvojenom računu odnosi se na cijelo vrijeme trajanja humanitarne akcije do njezina završetka, a obveza da financijska sredstva dodijeli korisniku odnosi se na trenutak završetka humanitarne akcije, kada ta obveza nastaje i dospijeva, pod pretpostavkom da u tom trenutku financijska sredstva nisu potrošena za cilj za koji su prikupljena.

Prema tome što se u postupku pred sudovima raspravljalo o zahtjevu za isplatu financijskih sredstava nakon završetka akcije, ocjenu o pravu korisnika na financijska sredstva nakon završetka humanitarne akcije, valja dati tumačenjem i primjenom odredbe čl. 4. st. 5. ZHP u dijelu u kojem je određena obveza organizatora humanitarne akcije da prikupljena financijska sredstva dodijeli korisniku nakon završetka humanitarne akcije.

Odredbu čl. 4. st. 5. prvostupanjski i drugostupanjski sud uopće ne tumače i ne primjenjuju (samo odredbu citiraju), dok revizijski sud ovu odredbu tumači arbitrarno, djelomično, samo u dijelu odredbe u kojem se određuje obveza organizatora humanitarne akcije da prikupljena financijska sredstva vodi na izdvojenom računu, dok dio odredbe koji se odnosi na obvezu organizatora humanitarne akcije da financijska sredstva dodijeli korisniku akcije po završetku humanitarne akcije uopće ne tumači odnosno mjerodavni propis uopće ne primjenjuje (propis posve ignorira kao da i ne postoji!).

(...)

Pravno shvaćanje sudova nije životno niti logično i upućuje na pogrešan zaključak da je humanitarna pomoć od trenutka smrti korisnika – 'ničija imovina' (toč. 9.1.), a i nema uporišta u drugim odredbama ZHP (toč. 9.2.)

... Pravno shvaćanje da bi korisnik humanitarne pomoći imao pravo na humanitarnu pomoć samo ako će ju koristiti u svrhu za koju je prikupljena i sve dok ju za tu svrhu koristi odnosno dok ta svrha ne otpadne nije životno niti logično i upućuje na pogrešan zaključak da je humanitarna pomoć od trenutka smrti korisnika 'ničija imovina', a takvo shvaćanje nema uporišta u drugim odredbama ZHP.

(...)

U konkretnom slučaju, pok. N. Š. za vrijeme svog života (bila je živa u vrijeme završetka humanitarne akcije; umrla je 20. ožujka 2013., a humanitarna akcija je završila 9. veljače 2013.) stekla je subjektivno imovinsko pravo na novčanu činidbu (isplate humanitarne pomoći), a koju je dužan bio ispuniti dužnik tog prava – tuženik – Udruga 'HD' po završetku humanitarne akcije. Radi se o originarnom stjecanju prava na temelju zakona (ZHP). (...)

Pravno shvaćanje sudova nije u skladu s nomotehničkom strukturom (sadržajem) odredbe čl. 2. ZHP.

... U ovom kontekstu, na to da je pravilan stav podnositelja da je pravo na humanitarnu pomoć, koja se pruža socijalno osjetljivim skupinama (ustvari pravo na financijska sredstva iz te pomoći), novčana tražbina odnosno prenosivo i nasljedivo imovinsko pravo, upućuje i nomotehnička struktura odnosno sadržaj odredbe čl. 2. ZHP, a koji upućuje na zakonodavno određenje pojavnih oblika (sredstava) humanitarne pomoći. Ova odredba sadrži i propis koji je uporište (pogrešnog) pravnog shvaćanja redovnih sudova da je humanitarna pomoć strogo osobno (neprenosivo) pravo korisnika humanitarne pomoći (stavak 3. članka 2. ZHP).

(...)

... ako financijska sredstva prikupljena u humanitarnoj akciji nisu potrošena do njezinog završetka, u trenutku završetka akcije, obveza organizatora humanitarne akcije 'dodijeliti' ta sredstva korisniku nastaje i dospijeva. U tom trenutku ovoj zakonskoj (izvanugovornoj) novčanoj (imovinskoj) obvezi organizatora humanitarne akcije korespondira (izvanugovorno) imovinsko pravo korisnika humanitarne akcije zahtijevati od organizatora humanitarne akcije prikupljenu financijsku humanitarnu pomoć u punom opsegu odnosno iznosu koji nije potrošen za cilj humanitarne pomoći (akcije).

U konkretnom slučaju na računu tuženika (Udruge 'HD'), nakon završetka humanitarne akcije preostala su financijska sredstva u iznosu 4.118.549,73 kn (koliko iznosi i tužbeni zahtjev iz tužbe podnositelja), a koji tuženik nije dodijelio korisniku humanitarne akcije (njegovim nasljednicima) odnosno ova sredstva je zadržao bez pravne osnove.

(...)

... s druge strane, prema tome što strogo osobna prava ne ulaze u imovinu svog nositelja, ako se prihvati pravno shvaćanje da je humanitarna pomoć (ustvari financijska dobra iz te pomoći) strogo osobno pravo, što je s tom pomoći kada bude isplaćena ('dodijeljena') svom korisniku. Tada nesporno ulazi u njegovu imovinu i imovinsko je pravo (njegov imetak)!

Imovinska prava (prava koja se mogu izraziti u novčanom ekvivalentu, novcu) su prenosiva, otuđiva i nasljediva prava. Samo iznimno i raritetno imovinska prava nisu nasljediva (prava osobnih služnosti – pravo stanovanja, pravo uporabe, pravo plodouživanja – čl. 202. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima, NN 91/96 i dalje), pravo naknade neimovinske štete u određenom slučaju (čl. 1105. st. 1. ZOO), pravo prvokupa (čl. 451. ZOO). Ova prava, iako imovinska, prestaju prestankom svog nositelja.

Pravo na prikupljenu humanitarnu pomoć (na financijska sredstva iz humanitarne pomoći) je pravo na novčanu tražbinu (činidbu) odnosno imovinsko je pravo koje ne prestaje prestankom svog nositelja i kao takvo je prenosivo, nasljedivo i otuđivo. ZHP ne utvrđuje da pravo na prikupljenu humanitarnu pomoć nije nasljedivo, a niti ovo proizlazi iz smisla i ciljeva ZHP odnosno, prema stavu redovnih sudova, iz odredbe čl. 2. st. 3. ZHP. (...)

Pravno shvaćanje sudova je zauzeto kao da postoji pravna praznina o pravima i obvezama iz konkretnog društvenog (obveznog) odnosa.

(...)

Zakonska (pravna) norma o pravu na prikupljenu pomoć (čl. 4. st. 5. ZHP) je nedvosmislena i ne daje mogućnost različitog tumačenja pa se ima izravno primijeniti. Pravne norme koje nisu takve i mogu se različito tumačiti, ako u pravu postoje, tumače se i primjenjuju uz pomoć pravnih načela, argumenata u pravu i povezano s drugim odredbama.

(...)

Sudovi u konkretnom slučaju nisu primjenjivali načelo savjesnosti i poštenja.

(...)

U konkretnom slučaju valja ocijeniti, promatrajući načelo savjesnosti i poštenja, od kakvog je značaja to što organizator humanitarne akcije prikupljenu humanitarnu pomoć, kada ju već nije dodijelio korisniku, nije koristio u humanitarne svrhe, već za osobnu korist, što proizlazi iz izvoda o prometu po njegovom računu, koji su sastavni dio sudskog (parničnog) spisa.

(...)

U ovim okolnostima valja osobito naglasiti (i cijeniti kao moralno) da su podnositelji, kao roditelji pok. N. Š., nakon njezine smrti, kao uspomenu na svoje dijete, 30. rujna 2013., osnovali Zakladu N. Š. (dalje: Zaklada) sa zakladnom svrhom pružanja financijske potpore i pomoći osobama oboljelima od malignih bolesti i članovima njihovih obitelji (reg. br. zakladne knjige 192, podaci o Zakladi dostupni na internet adresi: https://registri.uprava.hr) te su tuženika (Udrugu 'HD') dopisom od 23. prosinca 2013., prije pokretanja sudskog parničnog postupka koji prethodi ovom ustavnosudskom postupku, pozvali (uputili) da prikupljenu humanitarnu pomoć (u iznosu koji je kasnije postavljen kao tužbeni zahtjev), na koju prema zakonskim odredbama imaju oni, prenesu u korist računa Zaklade, a ne u korist računa nekoga od njih, o čemu postoji dokaz u spisu, a da bi se tom pomoći ostvarila zakladna svrha zbog koje su Zakladu osnovali.«

Podnositelji također navode da je revizijski sud retroaktivno primijenio zakon koji u konkretnom slučaju nije mjerodavan odnosno koji nije bio na snazi u vrijeme pokretanja postupka i odlučivanja:

»Arbitrarnim je da na pravnu misao koja se presudom donosi utječe zakonodavno uređenje nepostojeće u trenutku stjecanja prava i obveze o kojima se tom presudom odlučuje.

... Na visok stupanj arbitrarnosti odluke revizijskog suda upućuje i pozivanje ovog suda na Zakon o humanitarnoj pomoći (Nar. nov. 102/15) koji je stupio na snagu 1. studenog 2015., čak dvije godine i osam mjeseci nakon završetka humanitarne akcije u kojoj su nastala prava i obveze koje su predmet spora koji prethodi ovom ustavnosudskom postupku.«

Zaključno navode:

»Predlaže se sudu da o ustavnoj tužbi odluči istodobno s ustavnom tužbom o kojoj se odlučuje u ustavnosudskom postupku posl. br. U-lll-662/15 koji se vodi u povodu ustavne tužbe istih podnositelja.«

Slijedom navedenog, predlažu ukidanje osporene revizijske presude, kao i drugostupanjske i prvostupanjske presude, koje su joj prethodile.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. U konkretnom slučaju, Ustavni sud ocjenjivao je ustavnu tužbu s aspekta eventualne povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama ...

(...)«

Ustavno pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Obrazloženja sudskih odluka, odnosno odluka drugih nadležnih tijela koja ne sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge za ocjenu kakva je odlukom dana, upućuju na zaključak o arbitrarnosti u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

Kad je riječ o tumačenju i primjeni prava na konkretne slučajeve, Ustavni sud u načelu ne smije zamijeniti pravna stajališta nadležnih sudova svojima, sve dok sudske odluke ne otkrivaju bilo kakvu arbitrarnost, a dostatno su obrazložene i, po potrebi, upućuju na relevantnu sudsku praksu. Ustavni sud podsjeća da nije njegova zadaća preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

5. Primjenjujući navedena načela na konkretan slučaj, Ustavni je sud, ocjenjujući osnovanost ustavne tužbe podnositelja, najprije pošao od činjenice da su podnositelji tužbenim zahtjevom tražili isplatu preostalog iznosa novca koji nije utrošen za troškove liječenja pok. N. Š., a koji je prikupljen u humanitarnoj akciji organiziranoj od strane tuženice, te da su sudovi u konkretnom slučaju sudili u granicama tako postavljenog tužbenog zahtjeva. U tom smislu navodi se da, iako to nije bio predmet postupka koji je prethodio ustavnosudskom postupku, iz pribavljenog je spisa razvidno da su podnositelji 4. studenoga 2013. podnijeli kaznenu prijavu protiv tuženice, koja je međutim odbačena rješenjem Državnog odvjetništva u Slavonskom Brodu od 30. travnja 2014., s obrazloženjem da »nema osnovane sumnje da bi J. Ž.« (predsjednica tuženice, kao odgovorna osoba – op. Ustavnog suda) »počinila prijavljena kaznena djela«.

Nadalje, u odnosu na navode podnositelja kojima prigovaraju da se prikupljeni novac nije vodio na izdvojenom računu, Ustavni sud ističe da iz obrazloženja prvostupanjske presude proizlazi (a isto je Ustavni sud utvrdio i uvidom u parnični spis) da je tuženica podnijela 4. veljače 2013. Uredu državne uprave u Brodsko-posavskoj županiji zahtjev za izdavanje prethodne suglasnosti za organiziranje humanitarne akcije sa svrhom prikupljanja novčanih sredstava za potrebe liječenja u SAD-u mldb. N. Š. iz Z. Navedeni je Ured 26. veljače 2013. donio rješenje kojim se daje prethodna suglasnost tuženici za organiziranje humanitarne akcije. U obrazloženju tog rješenja navodi se da zahtjev nije podnesen najmanje trideset dana prije planiranog početka akcije, sukladno članku 7. stavku 3. ZHP-a, kao i da se prikupljena sredstva ne vode na izdvojenom računu, sukladno članku 4. stavku 5. ZHP-a, ali »budući da se radi o pogoršanju zdravstvenog stanja djeteta i o hitnom nastavku liječenja i terapije u inozemstvu, zahtjev se smatra osnovanim.« Na ovo rješenje nije uložena žalba.

U odnosu na navode podnositelja da im je novac trebao biti isplaćen odmah po završetku akcije, Ustavni sud upućuje na dio obrazloženja prvostupanjske presude u kojemu se ističe da »ostatak prikupljenih financijskih sredstava korisniku nije dodijeljen jer je dana 20. ožujka 2013. nažalost umrla N. Š., osoba za čije liječenje je prikupljena humanitarna pomoć bila namijenjena, pa je otpala svrha ostatka prikupljenih financijskih sredstava.« Neosnovano podnositelji u ustavnoj tužbi svojim navodima nastoje umanjiti značaj cilja odnosno svrhe organiziranja humanitarne akcije i prikupljanja novčanih sredstava jer upravo je određena svrha za koju se pomoć prikuplja, suština svake humanitarne akcije. Iz članka 2. ZHP-a razvidno je da se humanitarna pomoć, bilo da se radi o humanitarnoj pomoći u cilju zaštite i spašavanja žrtava prirodnih katastrofa i žrtava kriza izazvanih ljudskim djelovanjem, bilo da se radi o humanitarnoj pomoći koja se pruža socijalno osjetljivim skupinama (o čemu je riječ u konkretnom slučaju), prikuplja s točno propisanim ciljem – u konkretnom slučaju riječ je o cilju poboljšanja zdravlja. Ustavni sud naglašava da svaka pravna norma organski pripada društvenom životu i njegovim procesima te ju treba tumačiti u skladu s društvenim okolnostima, shvaćanjima, potrebama i ciljevima, a pravo značenje pravne norme na osnovi njezinog cilja utvrđuje se upravo teleološkim tumačenjem te norme. U konkretnom slučaju, prema ocjeni Ustavnog suda, svako tumačenje odredbe članka 4. stavka 5. ZHP-a, koje ne bi pošlo od pravnog sadržaja i smisla norme, odnosno njezine svrhe (ratio legis) te koje ne bi kao bitan element organiziranja humanitarne akcije smatralo upravo njezin cilj i svrhu, bilo bi pogrešno.

Iz spomenutog rješenja od 26. veljače 2013. razvidno je da je svrha organiziranja humanitarne akcije bila prikupljanje novčanih sredstava za troškove liječenja pok. N. Š. u SAD-u. U postupku je utvrđeno da je dio novca koji je bio potreban za hitno liječenje korisnice u tu svrhu i isplaćen, te su podmireni svi troškovi liječenja u TCHP, kao i troškovi puta i boravka njezine majke u SAD-u za vrijeme liječenja djeteta. Nažalost, daljnje liječenje prekinuto je uslijed smrti korisnice te je preostali iznos novca koji je prikupljen u humanitarnoj akciji ostao na računu tuženice. Mjerodavni ZHP ne propisuje izričito da se sredstva prikupljena u humanitarnim akcijama s ciljem liječenja korisnika, a koja nisu potrošena u tu svrhu, nakon smrti korisnika isplaćuju njegovim nasljednicima, niti da ih zadržava organizator akcije. To je pitanje riješeno tek novim Zakonom o humanitarnoj pomoći (»Narodne novine« broj 102/15.; u daljnjem tekstu: ZHP/15), koji u članku 2. stavku 3. propisuje da se humanitarna pomoć ne može nasljeđivati, te koji u članku 25. stavku 2. propisuje da je organizator humanitarne akcije dužan na računu za humanitarnu akciju zadržati neutrošena financijska sredstva preostala na računu za humanitarnu akciju ako je potreba korisnika humanitarne akcije podmirena ili je prestala. Značaj svrhe prikupljanja i pružanja humanitarne pomoći dodatno je naglašen njegovim člankom 2. stavkom 4., koji propisuje da se sukladno svrhama propisanim stavkom 1. istog članka, humanitarne akcije razvrstavaju prema oznakama vrste. Neosnovano podnositelji ističu retroaktivnu primjenu spomenutog zakona od strane Vrhovnog suda u ovom slučaju. Naime, Vrhovni je sud u obrazloženju osporene presude samo napomenuo da su novom zakonodavnom regulativom ZHP-a/15 otklonjene sve postojeće nedoumice oko pitanja postupanja s neutrošenim financijskim sredstvima prikupljenima u humanitarnim akcijama, ne pozivajući se pritom na navedene odredbe kao mjerodavne za rješavanje konkretnog slučaja.

5.1. Iz svega navedenog razvidno je da su u spornoj pravnoj situaciji presuđivala tijela sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Podnositelji su bili u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu uz odgovarajuću stručnu pomoć, dok su osporene odluke donesene sukladno mjerodavnom pravu Republike Hrvatske. Pravna stajališta i primjenu zakona sudovi su obrazložili na ustavnopravno prihvatljiv način. Ustavni sud ocjenjuje da su se i prvostupanjski i drugostupanjski sud očitovali na sve navode podnositelja koje su tijekom postupka isticali, a koje ponavljaju i u ustavnoj tužbi. Također, Vrhovni je sud u osporenoj presudi iznio ozbiljne, relevantne i dostatne razloge zbog kojih smatra da namjena sredstava prikupljenih u humanitarnoj akciji određuje prirodu prikupljenih sredstava te stoga pravo na humanitarnu pomoć predstavlja strogo osobno pravo korisnika pomoći. Smrću korisnika prikupljena sredstva su u konkretnom slučaju izgubila svrhu radi koje se organiziralo njihovo prikupljanje te stoga više nisu vezana uz korisnika niti eventualno njegove nasljednike. Svoja je pravna stajališta Vrhovni sud obrazložio na način koji ne dovodi u sumnju u arbitrarnost postupanja i odlučivanja. Tumačenje i primjena mjerodavnog prava u konkretnom slučaju ima racionalnu osnovu i objektivno opravdanje.

Stoga Ustavni sud ocjenjuje da podnositeljima u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno i konvencijsko pravo na pravično suđenje.

6. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u točki I. izreke.

Odluka o objavi u »Narodnim novinama« (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1237/2018

Zagreb, 12. srpnja 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Zamjenik predsjednice vijeća
 mr. sc. Rajko Mlinarić, v. r.