## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1290/2003 od 19. lipnja 2009.

### NN 75/2009 (30.6.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1290/2003 od 19. lipnja 2009.

75 30.06.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1290/2003 od 19. lipnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1832

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo F. V. iz O. (R. S.), kojeg zastupa M. P., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 19. lipnja 2009. godine, donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavnu tužbu podnio je F. V., državljanin R. S., protiv presude Županijskog suda u Koprivnici broj: Gž-1000/02 od 11. veljače 2003. godine kojom je odbijena žalba podnositelja i potvrđena presuda Općinskog suda u Koprivnici broj: P-88/02 od 23. travnja 2002. godine.

Navedenom presudom Općinskog suda u Koprivnici odbijen je tužbeni zahtjev kojim je podnositelj zatražio da se naloži tuženoj P. b. d.d. K. da izvrši naknadni prijenos njegovog deviznog štednog uloga u iznosu od 11.365,62 DEM iz Lj. b. d.d. Lj., Glavne filijale Z., pod brojem 723-72710-6640-65 na tuženu i pretvori u oročeni depozit za čiju isplatu jamči Republika Hrvatska u iznosu od 5.811,85 EUR, kao protuvrijednost 11.365,62 DEM, a na koji se od 1. veljače 1991. godine do isplate obračunava kamata od 5% godišnje s obračunom kamata dva puta godišnje i to 30. lipnja i 31. prosinca svake godine počev od 1. siječnja 1992. godine, sve u roku od 15 dana.

2. Podnositelj smatra da su mu presudama Županijskog suda u Koprivnici i Općinskog suda u Koprivnici povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka 14. i 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske, te odredba članka 3. Ustava. Povrijeđenim smatra i članak 14. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Obrazlažući istaknute povrede ustavnih prava podnositelj navodi da je diskriminiran u sudskom postupku jer mu kao s. državljaninu nije odobren zatražen naknadni prijenos deviznog štednog uloga s podružnice s. b. u Hrvatskoj na domaću banku u Hrvatskoj stoga što je taj prijenos uvjetovan i posjedovanjem »domovnice«, to jest hrvatskog državljanstva. Smatra da nema nikakvog opravdanja za razlikovanje u ovlaštenjima na prijenos deviznog depozita vlasnika deviznih depozita koji su ih imali na dan 27. travnja 1991. na temelju njihove pravne veze s jednom od više država nastalih osamostaljenjem od bivše Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije (u daljnjem tekstu: SFRJ). Ističe da se radi o pitanju imovinskopravnog odnosa nastalog u bivšoj SFRJ, poziva se na Ugovor o pitanjima sukcesije, a ističe i da Republika Hrvatska, kao jedna od sukcesora bivše SFRJ, taj Ugovor nije ratificirala.

Predlaže Ustavnom sudu usvojiti ustavnu tužbu, ukinuti osporene presude i predmet vratiti nadležnom sudu na ponovni postupak.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe podnesene na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li podnositelju u postupku odlučivanja o pravima i obvezama, povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku podnositelj je zatražio naknadni prijenos svoje devizne štednje s organizacijske jedinice banke čije je sjedište izvan Republike Hrvatske na banku u Republici Hrvatskoj na temelju Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 106/93.) i Pravilnika o utvrđivanju uvjeta i načina pod kojima građani mogu prenijeti svoju deviznu štednju s organizacijske jedinice banke čije je sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj (»Narodne novine« broj 19/94.).

4.1. Zakonom o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske uređuju se uvjeti i način pretvaranja deviznih depozita građana kod banaka koje posluju na teritoriju Republike Hrvatske na dan 27. travnja 1991. godine u javni dug Republike Hrvatske te uvjeti i način korištenja tih depozita.

Članak 14. tog Zakona glasi:

Na deviznu štednju, odnosno devizna sredstva koja su građani Republike Hrvatske prenijeli do 6. srpnja 1992. godine sukladno Uredbi, s organizacijskih jedinica banaka čije je sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj, u cijelosti se primjenjuju odredbe članka 4. do 13. ovoga Zakona.

Ovlašćuje se ministar financija da utvrdi uvjete i način pod kojima građani, koji nisu u roku iz stavka 1. ovoga članka prenijeli svoju deviznu štednju, odnosno devizna sredstva s organizacijske jedinice banke čije je sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj, mogu obaviti naknadni prijenos tih sredstava na jednu od banaka u Republici Hrvatskoj.

Članak 4. Pravilnika o utvrđivanju uvjeta i načina pod kojima građani mogu prenijeti svoju deviznu štednju s organizacijske jedinice banke čiji je sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj glasi:

Naknadni prijenos deviznih depozita s organizacijskih jedinica koje imaju sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj može zahtijevati građanin vlasnik deviznog depozita koji ispunjava slijedeće uvjete:

1. da građanin vlasnik deviznog depozita podnese zahtjev za naknadni prijenos iz kojeg se može utvrditi da prijenos deviznog depozita nije mogao izvršiti do 6. srpnja 1992. jer je u tom roku:

a) bio u zarobljeništvu ili je boravio na privremeno okupiranom području (potvrda Ureda za prognanike i izbjeglice, odnosno Crvenog križa ili drugog organa koji je obavio razmjenu zarobljenika ili prihvatio prognane osobe),

b) nije posjedovao dokaz o deviznom depozitu,

c) nije posjedovao dokaz o hrvatskom državljanstvu,

d) koji je sudjelovao u operacijama Hrvatske vojske (potvrda o sudjelovanju u Hrvatskoj vojsci),

e) bio na privremenom radu u inozemstvu (radna viza odnosno matrikula za pomorce o radu u inozemstvu i sl.), te

f) boravio u inozemstvu (fotokopija putovnice iz koje se vidi status izbjeglice);

2. da građanin vlasnik deviznog depozita posjeduje dokaz da je devizni depozit imao na dan 27. travnja 1991. godine kod organizacijske jedinice koja je poslovala na teritoriju Republike Hrvatske, a čije je sjedište izvan teritorija Republike Hrvatske (fotokopija devizne knjižice ili drugog dokumenta o visini štednog uloga).

3. da građanin vlasnik deviznog depozita posjeduje dokaz o hrvatskom državljanstvu (fotokopija domovnice),

4. da građanin vlasnik deviznog depozita posjeduje uvjerenje da nije kažnjavan niti da se nalazi pod istragom u svezi kažnjivih djela protiv Republike Hrvatske (uvjerenje nadležnog organa o nekažnjavanju).

4.2. Prvostupanjski sud utvrdio je da je podnositelj na dan 27. travnja 1991. godine imao devizni depozit u DEM kod Lj. b. d.d. Lj., Glavne filijale Z. – Ekspozitura V. (dakle, kod podružnice, odnosno organizacijske jedinice banke koja je imala sjedište izvan Republike Hrvatske, i to u R. S.), da nije kažnjavan, ali da nije hrvatski državljanin uslijed čega nije kumulativno ispunio sve potrebne uvjete da bi se mogao izvršiti naknadni prijenos deviznog štednog uloga podnositelja iz inozemne banke na tuzemnu banku u smislu citirane odredbe Pravilnika o utvrđivanju uvjeta i načina pod kojima građani mogu prenijeti svoju deviznu štednju s organizacijske jedinice banke čije je sjedište izvan Republike Hrvatske na banke u Republici Hrvatskoj donesenog na temelju članka 14. stavka 2. Zakona o pretvaranju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske.

Drugostupanjski sud, odlučujući o žalbi podnositelja, potvrdio je činjenična utvrđenja i pravna stajališta prvostupanjskog suda te među ostalim istaknuo da su navedeni Zakon i Pravilnik imali za cilj osigurati dopuštenu zaštitu svih hrvatskih državljana koji su se našli u istoj pravnoj poziciji.

5. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo povredu ustavnog prava propisanog člankom 14. Ustava koji glasi:

Svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama.

Svi su pred zakonom jednaki.

Ustavni sud napominje da je s aspekta tog ustavnog prava razmotrio i u ustavnoj tužbi istaknutu povredu članka 14. Konvencije koji glasi:

Uživanje prava i sloboda koje su priznate u ovoj Konvenciji osigurat će se bez diskriminacije na bilo kojoj osnovi, kao što je spol, rasa, boja kože, jezik, vjeroispovijed, političko ili drugo mišljenje, nacionalno ili društveno podrijetlo, pripadnost nacionalnoj manjini, imovina, rođenje ili druga okolnost.

5.1. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenim presudama podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Ustavni sud primjećuje da iako podnositelj osporava presude sudova donijete u konkretnom slučaju, njegova je ustavna tužba u biti usmjerena na propis na temelju kojeg su ti sudovi presuđivali, a kojim su određeni uvjeti za prijenos devizne štednje. Stoga Ustavni sud, imajući u vidu činjenicu da podnositelj nije podnio prijedlog za ocjenu suglasnosti Zakona s Ustavom i Pravilnika s Ustavom i zakonom, napominje da u postupku pokrenutom ustavnom tužbom podnijetom na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, nije nadležan ocjenjivati ustavnost zakona odnosno ustavnost i zakonitost drugih propisa.

S aspekta članka 14. stavka 2. Ustava Ustavni sud ovlašten je ispitivati samo pravilnu primjenu zakona i drugih propisa u konkretnom slučaju, radi ocjene je li nadležni sud u konkretnom slučaju podnositelja mjerodavni zakon odnosno drugi propis primijenio arbitrarno (samovoljno), odnosno je li u tom konkretnom slučaju odstupio od svoje ustaljene i općeprihvaćene prakse zbog čega bi se moglo utvrditi da je u primjeni dotičnog zakona odnosno drugog propisa neosnovano imao nejednak tretman u odnosu prema drugim strankama u istovjetnim pravnim situacijama.

Ustavni sud u tom smislu utvrđuje da se pravna stajališta navedena u osporenim presudama zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da su nadležni sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

U odnosu na navod podnositelja da Republika Hrvatska nije ratificirala Ugovor o pitanjima sukcesije, Ustavni sud primjećuje da su Ugovor o pitanjima sukcesije u Beču 29. lipnja 2001. godine potpisali predstavnici svih pet država sljednica bivše SFRJ, odnosno Bosne i Hercegovine, Republike Hrvatske, Republike Makedonije, Republike Slovenije i tadašnje Savezne Republike Jugoslavije. Zakon o potvrđivanju Ugovora o pitanjima sukcesije objavljen je u »Narodnim novinama« broj 2/04., a stupio je na snagu 2. lipnja 2004. godine.

Iz navedenih razloga, Ustavni sud nije prihvatio navode podnositelja da mu u konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14. stavkom 2. Ustava.

5.2. Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno jamstvo nediskriminacije. Diskriminacija po osnovi članka 14. stavka 1. Ustava nije samostalna pravna osnova za ustavnu tužbu, već mora biti istaknuta zajedno s nekim drugim (materijalnim) ustavnim pravom koje jamči Ustav. Diskriminacija znači različito postupanje prema osobama u istim ili relevantno sličnim situacijama bez objektivnog i razumnog opravdanja. Međutim, različito postupanje prema pojedinim istovrsnim ili sličnim skupina kojim se ispravljaju postojeće nejednakosti nije zabranjeno ako za to postoje drugi opravdani, na Ustavu utemeljeni razlozi. Dakle, različito uređenje prava i obveza smatrat će se diskriminirajućim ako to razlikovanje nema objektivnog i razumnog opravdanja, a to znači da ne teži legitimnom cilju ili da ne postoji razumna razmjernost između upotrijebljene mjere i cilja koji se njome nastoji postići. Isto stajalište zauzeo je i Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud) u presudi Stec and Others v. the United Kingdom [GC] od 12. travnja 2006., § 51.

U konkretnom slučaju podnositelju, s. državljaninu koji živi u R. S., nije odobren naknadni prijenos devizne štednje iz podružnice s. banke u Republici Hrvatskoj na hrvatsku banku u Republici Hrvatskoj jer nije udovoljio jednom od više kumulativno propisanih uvjeta, a to je hrvatsko državljanstvo.

Stoga je temeljno pitanje u ovom postupku: je li osporenim sudskim presudama podnositelj bez objektivnog i razumnog opravdanja diskriminiran po osnovi svog državljanstva u ostvarenju prava koje je zatražio sudskim putem?

Polazeći od stajališta Europskog suda da je sloboda prosudbe države u slučajevima različitog postupanja isključivo na temelju državljanstva vrlo ograničena, odnosno da može biti opravdana samo vrlo jakim razlozima (primjerice presuda Gaygusuz v. Austria od 16. rujna 1996., §42. i presuda Luczak v. Poland od 27. studenoga 2007., §48.), osim kada je riječ o općim mjerama gospodarske i socijalne strategije (primjerice, mutatis mutandis, presuda James v. the United Kingdom od 21. veljače 1986., § 46.., presuda National and Provincial Building Society and Others v. the United Kingdomod 23. listopada 1997., § 80. i presuda Andrejeva v. Latvia [GC] od 18. veljače 2009., § 83.), Ustavni sud smatra, imajući u vidu izvanredne okolnosti raspada bivše SFRJ u kojima je izvršeno preuzimanje deviznih štednih uloga koje su hrvatski građani imali u organizacijskim jedinicama banaka čije je sjedište bilo izvan Republike Hrvatske u javni dug Republike Hrvatske, da je to preuzimanje predstavljalo mjeru gospodarske politike u cilju ostvarivanja stabilnosti financijskog sustava u državi, ali i pozitivnu mjeru zaštite devizne štednje hrvatskih državljana unutar njezinog pravnog poretka.

Ustavni sud primjećuje da su države sljednice bivše SFRJ različito uredile kriterije koji se moraju ispuniti ako vlasnik računa u Lj. b. ima potraživanje prema jednoj od podružnica te banke u nekoj od bivših republika da bi priznale ta potraživanja i preuzele ih u svoj javni dug. Razlika u uređenju tog pitanja između Republike Hrvatske i R. S. razvidna je iz presude Europskog suda Kovačić and Other v. Slovenia [GC] od 3. listopada 2008., kao i iz činjenice da R. S. nije preuzela u svoj javni dug devizne štedne uloge koje su imali hrvatski državljani kao vlasnici računa u Lj. b. d.d. Lj., Glavnoj filijali Z.

S obzirom na specifični kontekst raspada bivše SFRJ koji je onemogućio konzistentno i logično rješenje naprijed navedenog pitanja, Ustavni sud smatra da je u takvim okolnostima dužnost države da pomogne onim svojim državljanima koji su se našli u takvoj situaciji, a upravo je ta dužnost bila objektivnim razlogom donošenja Zakona i Pravilnika temeljem kojih su u konkretnom slučaju presudili nadležni sudovi.

Način na koji je to pitanje uređeno Zakonom i Pravilnikom bilo je uzrokovano činjenicom da su hrvatski državljani ostali bez mogućnosti isplate svojih životnih ušteđevina s jedne strane i s druge strane mogućnostima Republike Hrvatske da u svoj javni dug preuzme samo određeni iznos deviznih ušteđevina iz organizacijskih jedinica banaka sa sjedištem izvan Republike Hrvatske, a da pritom ozbiljno ne ugrozi svoj financijski i gospodarski sustav. Naime, člankom 4. Zakona propisano je da potraživanja iz preuzetog javnog duga Republika Hrvatska iskazuje kao svoju obvezu prema bankama u Republici Hrvatskoj na koje su devizni depoziti preneseni, a člankom 5. Zakona propisano je da Republika Hrvatska osigurava u državnom proračunu sredstva za isplatu tih obveza u 20 polugodišnjih obroka, od kojih prvi dospijeva 30. lipnja 1995. i kamate u visini 5% godišnje.

Kod izrade državnog proračuna vlade država često moraju donositi teške odluke o dodjeli sredstava i oporezivanju potrebnom da bi se ta sredstva mogla trošiti u za to određene svrhe kao što je to ovdje slučaj, gdje je odlučeno da će se iz državnog proračuna isplatiti obveze koje hrvatski državljani imaju prema stranoj banci. Navedeno uređenje prijenosa deviznih depozita hrvatskih državljana u javni dug Republike Hrvatske imalo je objektivno i razumno opravdanje koje je težilo naprijed navedenim legitimnim ciljevima, a razvidna je i razumna razmjernost između takvog uređenje i cilja koji se nastojao postići. Ustavni sud pritom ističe da podnositelj takvim postupanjem nije lišen svog deviznog štednog uloga, odnosno njegovo potraživanje i nadalje egzistira, jer se u konkretnom slučaju radilo o neodobravanju naknadnog prijenosa tog štednog uloga u javni dug Republike Hrvatske.

Slijedom svega navedenoga, pozivanje podnositelja na povredu ustavnog jamstva nediskriminacije Ustavni sud ocjenjuje neosnovanim.

6. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava zajamčeno je pravo na pravično suđenje.

Ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje, odnosno je li tijekom postupka pred nadležnim sudom počinjena povreda takvog značenja da postupak kao jednu cjelinu čini nepravičnim za podnositelja.

U konkretnom slučaju osporene presude donijela su zakonom ustanovljena tijela sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti u pravilno i zakonito provedenom postupku. Podnositelju je tijekom postupka bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u postupku te poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove. Sudovi su za svoja činjenična i pravna utvrđenja dali pravne razloge, očitovavši se pritom o svim navodima podnositelja.

Sagledavajući postupak, koji je prethodio ustavnosudskom, kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud utvrđuje da je isti vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje u smislu članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije.

7. Odredba članka 3. Ustava ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje su Ustavom zajamčene fizičkoj ili pravnoj osobi i koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona. To je jedna od temeljnih odredbi Ustava kojom su određene najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i koja predstavlja temelj za tumačenje Ustava.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, odlučeno je kao u izreci.

Odluka o objavi u »Narodnim novinama« temelji se na članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-1290/2003
Zagreb, 19. lipnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Suda
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 75/2009-1832