## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2995/2006 od 20. lipnja 2007.

### NN 73/2007 (16.7.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2995/2006 od 20. lipnja 2007.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2308

Ustav­ni
sud Repub­like Hrvatske, u Drugom vijeću za
odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Jasna Omejec,
predsjed­nica Vijeća, te
suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula L. O. iz Z., na sjednici održanoj
20. lipnja 2007. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja te se ukidaju:

–
presuda Županijskog suda u Zagrebu, broj: Gž-3378/06-2
od 18. srpnja 2006. godine, i

–
presuda Općinskog suda u Zagrebu, broj: P-9869/05 od 23. ožujka 2006. godine.

II.
Predmet se vraća Općinskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.

III.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1.
Podnositeljica je podnijela ustavnu tuž­bu protiv presude Županijskog suda u Zagrebu, broj: Gž-3378/06-2 od 18. srpnja 2006., kojom je potvrđena
presuda Općinskog suda u Zagrebu, broj: P-9869/05 od 23. ožujka 2006. godine.
Tom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositeljice da se utvrdi da je tuženik
HEP D. d.o.o., DP E. Z., nezakonito izdala elektroenergetsku suglasnost za
priključak na električnu energiju na ime A. Lj., na
objektu koji je u vlasništvu podnositeljice.

Sudovi
su odbili tužbeni zahtjev podnositeljice ocijenivši da nisu ispunjene sve
pretpostavke za pružanje sudske zaštite na temelju članka 67. Zakona o upravnim
sporovima (»Narod­ne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92., u daljnjem tekstu:
ZUS).

2.
Podnositeljica smatra da su joj osporenim presudama povrijeđena ustavna prava
zajamčena člancima 14. stavkom 2., 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava.
Ističe da je tuž­bu
Općinskom sudu podnijela na temelju članka 67. ZUS-a smatrajući da su joj
nezakonitom radnjom tuženika, a koja se sastoji u izdavanju suglasnosti A. Lj. za priključak na električnu energiju na objektu koji je
njeno vlasništvo, povrijeđena Ustavom utvrđena ljudska prava i temeljne
slobode. Podnositeljica smatra pogrešnim utvrđenje sudova da vlasništvo objekta
nije pretpostavka za isporučivanje električne energije. Ističe, naime, da se
prema članku 4. Općih uvjeta za opskrbu električnom energijom (»Narod­ne
novine«, broj 14/06.) elektroenergetska suglasnost izdaje za svako obračunsko
mjesto vlasniku građevine, odnosno pravnoj ili fizičkoj osobi koja ima neko
drugo stvarno pravo na građevini. Također, člankom 7. stavkom 3. alinejom 1.
tih Općih uvjeta propisano je da je za izdavanje elektroenergetske suglasnosti
i za priključenje, kupac ili proizvođač dužan nadležnom operateru dostaviti i
podatke o vlasniku građevine.

Podnositeljica
smatra pogrešnim i ocjenu sudova da joj je u konkretnom slučaju osiguran drugi
put pravne zaštite.

Podnositeljica
predlaže da Ustav­ni sud usvoji ustavnu tuž­bu, ukine osporene presude i predmet vrati prvostupanjskom
sudu na ponovni postupak.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

3.
Iz spisa Općinskog suda u Zagrebu razvidno je da je podnositeljica podnijela tuž­bu Općinskom sudu na temelju
članka 67. ZUS-a kojim je propisano:

Postupak
za zaštitu Ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina, ukoliko je
takva sloboda ili pravo povrijeđeno nezakonitom radnjom službene osobe u
tijelima državne vlasti ili ovlaštene osobe u poduzećima i drugim pravnim
osobama, ako nije osigurana druga sudska zaštita, pokreće se tužbom zbog
nezakonite radnje.

Prvostupanjski
sud je utvrdio da je tuženik elektroenergetsku suglasnost izdao na temelju
ugovora o zajedničkoj gradnji sklopljenog 1979. između podnositeljice i A. Lj. koji ugovor je raskinut pravomoćnom presudom iz 1985.
godine. Sud, međutim, smatra da tu činjenicu tuženik nije mogao znati, jer mu
je ugovor kao važeći prezentiran od strane A. Lj. Sud
se poziva i na odredbe Općih uvjeta isporuke električne energije (»Narod­ne
novine«, broj 8/91., 61/92., 70/92., 78/93. i 81/97.) kojima nije propisana
»bilo kakva provjera vlasništva nad objektom za koji određena osoba traži
izdavanje takve suglasnosti«. Sud stoga smatra da tuženik nije počinio
nezakonitu radnju.

Sud
prihvaća tvrdnju podnositeljice da je postavljanje priključ­ka
električne energije na njenu nekretninu zadiranje u njezino pravo vlasništva,
no smatra da joj za zaštitu njenog prava vlasništva stoji na raspolaganju
vlasnička tužba.

Sud
ističe da se prema članku 67. ZUS-a sudska zaštita pruža uz kumulativno
ispunjenje triju pretpostavki:

–
da je povrijeđeno jedno od Ustavom zajamčenih prava i sloboda, a koja povreda u
vrijeme podnošenja tužbe još traje;

–
da je to pravo povrijeđeno nezakonitom radnjom službene osobe u tijelima
državne vlasti i

–
da za zaštitu tih prava i sloboda nije osigurana druga sudska zaštita.

Smatrajući
da nisu ispunjene dvije od tri pretpostavke koje moraju biti ispunjene
kumulativno da bi joj pružio zaštitu na temelju članka 67. ZUS-a, sud je
tužbeni zahtjev podnositeljice odbio.

Drugostupanjski
sud je potvrdio činjenična utvrđenja i primjenu mjerodavnog prava od strane
suda prvog stupnja, pozvavši se pritom i na odredbe Zakona o elektroprivredi
(»Narod­ne novine«, broj 31/90.).

4.
Ustav­ni sud prije svega smatra potrebnim istaći da je elektroenergetska
suglasnost, za koju podnositeljica smatra da predstavlja nezakonitu radnju,
izdana 1998. godine. Zakon o elektroprivredi na kojeg se poziva drugostupanjski
sud u osporenoj presudi prestao je važiti 1. siječnja 2002., danom primjene
Zakona o tržištu električnom energijom (»Narod­ne novine«, broj 68/01.). Zakon
o tržištu električnom energijom prestao je pak važiti 23. prosinca 2004.
stupanjem na snagu novog Zakona o tržištu električnom energijom (»Narod­ne
novine«, broj 177/04.).

Opći
uvjeti isporuke električne energije bili su donijeti na temelju članka 23.
Zakona o elektroprivredi iz 1990., a nakon prestanka važenja pravne osnove na
temelju koje su donijeti, ostali su na snazi na temelju izričite odredbe članka
38. stavka 2. Zakona o energiji (»Narod­ne novine«, broj 68/01. i 177/04.):

Do
dana stupanja na snagu propisa iz stavka 1. ovoga članka primjenjivat će se podzakonski propisi kojima su uređena odnosna pitanja ako
nisu u suprotnosti s odredbama ovoga Zakona.

Opći
uvjeti za opskrbu električnom energijom, donijeti na temelju ovlaštenja iz
članka 29. Zakona o energiji, primjenjuju se od 1. travnja 2006. godine. U tom
smislu pozivanje podnositeljice u ustavnoj tužbi na odredbe tih općih uvjeta,
Ustav­ni sud ocjenjuje neosnovanim.

5.
Osnovanost podnositeljičinog tužbenog zahtjeva u konkretnom slučaju ovisila je
o ocjeni sudova o tome jesu li kumulativno ispunjene sve tri pretpostavke za
podnošenje tužbe zbog nezakonite radnje iz članka 67. ZUS-a.

Ocjenu
da se ne radi o nezakonitoj radnji službene osobe u tijelima državne vlasti
sudovi temelje na činjenici da Općim uvjetima isporuke električne energije i
Zakonom o elektroprivredi nije propisana obveza tuženika da provjeri vlasništvo
objekta za koji se traži izdavanje elektroenergetske suglasnosti.

U
konkretnom slučaju, kao što je razvidno iz spisa predmeta, tuženik je izdao
suglasnost na temelju ugovora o zajedničkoj izgradnji dvojne obiteljske kuće
sklopljenog 1979. godine. Zahtjev za izdavanje elektroenergetske suglasnosti A.
Lj. podnio je gotovo dvadesetak godina nakon sklopljenog
ugovora (1998.). Ugovor je raskinut 1985. pravomoćnom presudom. Podnositeljica
je vlasnica nekretnine, dok A. Lj. nema nikakvih
stvarnih prava na istoj nekretnini. Podnositeljica je tuženika još 1999.
izvijestila o činjenici da je suglasnost izdao na temelju ugovora koji je
raskinut i vezano uz nekretninu koja je njeno vlasništvo.

S
obzirom na takve okolnosti konkretnog slučaja, Ustav­ni sud ocjenjuje da se
ponašanje tuženika ne može opravdati samo time što mu u općim uvjetima nije
propisana obveza provjere vlasništva, kao što to čine sudovi u osporenim
presudama.

6.
Sudovi su nadalje ocijenili da nije ispunjena niti treća pretpostavka za
pružanje sudske zaštite na temelju članka 67. ZUS-a; ocijenili su, naime, da je
podnositeljici za zaštitu njenih prava i sloboda osigurana druga sudska
zaštita.

Razmatrajući
navode ustav­ne tužbe i obrazloženje osporenih presuda, vezano uz
»neispunjavanje« treće pretpostavke iz članka 67. ZUS-a, Ustav­ni sud pošao je
od sljedećeg:

Pravo
pravičnog suđenja, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, obuhvaća više
aspekata koji čitav proces suđenja čine pravič­nim. U svojoj biti to je postupovno
jamstvo koje zahtijeva da postupak od strane državnih tijela bude proveden
prema načelima koja će strankama u postupku osigurati pravično suđenje.

Pravo
svakoga na pristup sudu dio je temeljnog ljudskog prava na pravično suđenje, a
podrazumijeva pristupačnost postupku sa svim obilježjima sudskog oblika
ispitivanja. I samo pravo na pristup sudu ima nekoliko aspekata. Mogućnost iniciranja
sudskog postupka radi donošenja odluke o pravima i obvezama stranaka sama po
sebi nije dovoljna da bi se osiguralo pravo pristupa sudu.

Člankom
71. ZUS-a propisana su osnovna načela postupanja suda vezano uz tuž­bu podnijetu na temelju
članka 67. ZUS-a. Prema članku 71. ZUS-a sud postupa prema tužbi hitno i na
način kojim se, čuvajući osnovna načela postupka, osigurava uspješna zaštita
prava i interesa građana i tijela državne vlasti, poduzeća i drugih pravnih
osoba.

Iz
navedenog slijedi da prilikom odlučivanja o tome je li za zaštitu prava
strankama osigurana druga sudska zaštita, naročito kada se otklanja pružanje
sudske zaštite na temelju članka 67. ZUS-a, sudovi moraju obrazložiti svoju
ocjenu da je u određenom slučaju osigurana druga sudska zaštita. Naime, ta
druga sudska zaštita mora biti realna i ostvariva, jer se u protivnom stranku
dovodi u situaciju da joj je onemogućen pristup sudu kao dio temeljnog ljudskog
prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Prvostupanjski
sud paušalno navodi da podnositeljici stoji na raspolaganju vlasnička tužba;
prema članku 161. stavku 1. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima
(»Narod­ne novine«, broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01.,
79/06. i 141/06., u daljnjem tekstu: Zakon o vlasništvu) vlasnik ima pravo
zahtijevati od osobe koja posjeduje njegovu stvar da mu ona preda svoj posjed
te stvari.

S
obzirom na okolnosti konkretnog slučaja (podnositeljica je u posjedu svoje
nekretnine), razvidno je da članak 161. Zakona o vlasništvu ne bi mogao biti
primjenjiv.

Drugostupanjski
sud ističe da je pravo vlasništva podnositeljica ovlaštena štititi tužbom zbog
uznemiravanja u smislu članka 167. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim
pravima, koji propisuje:

(1)
Ako treća osoba bespravno uznemirava vlasnika na drugi način, a ne oduzimanjem
stvari, vlasnik može i putem suda zahtijevati da to uznemiravanje prestane.

(2)
Da bi u postupku pred sudom ili drugim nadležnim tijelom vlasnik ostvario svoje
pravo iz stavka 1. ovoga članka, vlasnik mora dokazati da je stvar njegovo
vlasništvo i da ga druga osoba uznemirava u izvršavanju njegovih ovlasti u
pogledu te stvari; ako ta osoba tvrdi da ima pravo poduzimati ono što
uznemirava vlasnika stvari, na njoj je da to dokaže.

U
stavku 2. članka 167. Zakona o vlasništvu navedene su činjenice koje vlasnik
mora dokazati da bi sud usvojio njegovu tuž­bu i naložio prestanak uznemiravanja (između ostalih, da ga
se uznemirava u izvršavanju njegovih ovlasti u pogledu te stvari). Ako se pođe od
vlasničkih ovlaštenja koja sadrži pravo vlasništva (pravo posjedovanja,
uporabe, korištenja i raspolaganja) i okolnosti konkretnog slučaja, dvojbeno je
je li isporukom električne energije na tuđe ime (na
ime treće osobe nevlasnika) a na nekretninu koja je u
vlasništvu podnositeljice, podnositeljica uskraćena u izvršavanju svojih
vlasničkih ovlaštenja u pogledu te nekretnine, odnosno bi li joj sud pružio
zaštitu na temelju članka 167. Zakona o vlasništvu. Ustav­ni sud stoga
ocjenjuje da niti drugostupanjski sud nije učinio vjerojatnim da bi tužbom zbog
uznemiravanja podnositeljici bila osigurana druga sudska zaštita.

7.
Ustav­ni sud na kraju posebno napominje da sudska zaštita prava građana (u
konkretnom slučaju, prava vlasništva podnositeljice) ne smije biti prividna ni
teoretska, nego stvarna i učinkovita. Prema utvrđenju Ustavnog suda, sudovi su
svoje presude zasnovali na nepotpunom i formalističkom tumačenju općih uvjeta,
te paušalnoj ocjeni da je podnositeljici osigurana druga sudska zaštita, a da pri
tome nisu vodili računa o načelima i svrsi zbog koje je ustanovljen institut iz
članka 67. ZUS-a niti o okolnostima konkretnog slučaja. Prema ocjeni Ustavnog
suda, nema zapreke da se o podnositeljičinim pravima ne odluči u postupku
pokrenutom tužbom iz članka 67. ZUS-a, jer se radi o radnji tijela javne vlasti
koja traje i protiv koje je svaka druga sudska zaštita samo teoretska.

Slijedom
navedenog, Ustav­ni sud utvrđuje da su podnositeljici povrijeđena ustavna prava
zajamčena člancima 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Iz
tih razloga je, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Repub­like Hrvatske
(»Narod­ne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), odlučeno
kao u izreci.

Odluka
o objavi (točka III. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona
o Ustav­nom sudu Repub­like
Hrvatske.

Broj:
U-III-2995/2006
Zagreb, 20. lipnja 2007.

USTAVNI
SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

**dr****. sc. Jasna Omejec, v. r.**

Ostalo, NN 73/2007-2308