## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-16125/2009 od 16. prosinca 2009.

### NN 5/2010 (11.1.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-16125/2009 od 16. prosinca 2009.

5 11.01.2010 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-16125/2009 od 16. prosinca 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

139

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Nevenka Šernhorst, predsjednica Vijeća, te suci Marko Babić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo A. P. iz B., R. A. kojeg zastupa odvjetnik B. I. iz V., na sjednici održanoj 16. prosinca 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-5942/2005-9 od 19. prosinca 2008. godine, kojom je odbijena tužba protiv rješenja Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske broj: 511-01-73-U/II-1472/4-2004 od 15. travnja 2005. godine.

Navedenim rješenjem odbijena je žalba podnositelja protiv rješenja Policijske uprave vukovarsko-srijemske, Policijske postaje Vukovar broj: 511-15-07/6-UP/I-154/04 od 28. listopada 2004., kojim je odbijen zahtjev podnositelja za utvrđivanje hrvatskog državljanstva i naknadni upis u knjigu državljana na temelju članka 30. stavka 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu (»Narodne novine« broj 53/91., 38/92. i 113/93. – odluka Ustavnog suda, u daljnjem tekstu: ZHD).

2. Podnositelj ustavne tužbe ističe da je rođen 11. rujna 1937. u mjestu N., na sadašnjem području Republike Hrvatske od oca B. P., rođenog u V., upisanog u knjigu državljana Matičnog ureda V. i od majke M. djev. M. rođene 1905., kojoj je domovnicom Kraljevine Hrvatske i Slavonije broj 5285/1919 priznato da posjeduje zavičajno pravo u G. M., a domovnicom »Nezavisne države Hrvatske« broj 43 od 31. ožujka 1943. priznato da u G. V. posjeduje zavičajno pravo, sukladno tada važećim propisima.

U tijeku II. svjetskog rata majka podnositelja M. P. odlazi u B. a podnositelj ostaje živjeti u V. gdje završava prvi razred osnovne škole i pohađa drugi, da bi ga majka u proljeće 1948. »otela od oca i pobjegla u B.«. Podnositelj je tada imao 11. godina i nije imao nikakav utjecaj na svoj status, navodi, da je tada i upisan u knjigu državljana tadašnje NR S. Navodi da nije ni znao da ima to državljanstvo. Kako je republičko državljanstvo ustanovljeno od 28. kolovoza 1948. godine i tada je živio s majkom u B., on je tada tamo upisan u knjigu državljana FNRJ, ali mu u rodnom listu nije navedeno da je državljanin tadašnje NR S.

Podredno navodi da je dana 23. kolovoza 1976. zaključio brak sa hrvatskom državljankom S. djev. Š. s kojom je i sada u braku, a koji je upisan u Matičnu knjigu vjenčanih Općine N. 1977. godine. Podnositelj je pedesetih godina XX. stoljeća ponovno preselio kod oca u V., koji je od tadašnje vlasti proglašen »državnim neprijateljem« te je zajedno sa sinom preselio u R. A., od kada podnositelj tamo neprekidno prebiva.

Podnositelj navodi da upis u jednoj od federalnih jedinica 1991. nije mogao ujedno značiti i državljanstvo te federalne jedinice SFRJ. Ističe da je vezan uz Republiku Hrvatsku jer je tu rođen, polubrat i polusestra su mu hrvatski državljani, supruga mu je hrvatska državljanka, a boravište mu je prijavljeno u Općini N.

Navodi da se u pobijanim aktima državna tijela pozivaju na članak 37. Zakona o državljanstvu FNRJ (»Sl. list FNRJ« broj 54/46., 104/47., 88/48. i 105/48.) te smatra da je neprijeporno da je 6. travnja 1941. imao zavičajnu pripadnost u G. V.

Smatra da je pri tome nebitno što ga je majka 1948. kao maloljetnika upisala u matičnu knjigu u B. jer je to zahtijevao propis od 28. kolovoza 1945. godine.

Navodi da je pri podnošenju zahtjeva popunio i upitnik za utvrđivanje hrvatskog državljanstva te je zatražio hrvatsko državljanstvo na temelju članka 4. stavka 1. ZHD-a, ali i na temelju drugih osnova za stjecanje hrvatskog državljanstva.

Stoga smatra da su mu povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 16. stavkom 2. i 26. Ustava te odredba članka 16. stavka 1. Ustava.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema odredbama članka 62. stavka 1. i stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može po iscrpljivanju dopuštenog pravnog lijeka podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih akata tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

Slijedom navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pružanja ustavnosudske zaštite, na temelju činjeničnog stanja utvrđenog u postupku iz kojega je proizašla osporavana odluka i unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositeljice došlo do ustavno nedopuštenog posizanja u njezina ljudska prava i temeljne slobode.

4. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-5942/2005.

Uvidom u spis predmeta utvrđeno je da je podnositelj ustavne tužbe podnio nadležnom upravnom tijelu zahtjev za utvrđivanje hrvatskog državljanstva. Zahtjev je podnesen na tipiziranom obrascu za utvrđivanje hrvatskog državljanstva i uz njega je podnositelj priložio izjavu da se smatra hrvatskim državljaninom, te isprave u svezi zavičajne pripadnosti svojih roditelja, domovnicu supruge S. P. te druge dokaze. Postupajući po zahtjevu podnositelja ustavne tužbe, nadležno upravno tijelo je nakon provedenog postupka u kome je podnositelj saslušan 27. listopada 2004. godine, utvrdilo da podnositelj ne ispunjava pretpostavke za utvrđenje hrvatskoga državljanstva temeljem članka 30. stavka 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu.

To je rješenje potvrdilo i drugostupanjsko upravno tijelo.

U osporenoj presudi Upravni sud utvrđuje da je podnositelj rođen 11. rujna 1937. u N., Republika Hrvatska, te je slijedom toga mjerodavan propis za utvrđivanje njegovog državljanstva Zakon o državljanstvu FNRJ, koji osim odredaba o stjecanju i gubitku saveznog državljanstva, sadrži i odredbe o stjecanju i gubitku republičkog državljanstva.

Odredbom članka 37. Zakona o državljanstvu FNRJ propisano je da su državljani FNRJ postali s danom 28. kolovoza 1945. godine državljani narodne republike na čijem se području nalazilo mjesto u kojem su imali zavičajnost, odnosno općinsku pripadnost na dan 6. travnja 1941. godine. Sukladno Obveznom tumačenju članka 37. Zakona o državljanstvu FNRJ (»Sl. list FNRJ« broj 90/46.), državljanin FNRJ koji želi imati državljanstvo koje druge narodne republike, a ne one čiji bi državljanin postao u smislu članka 37. navedenog Zakona, postao je državljanin druge narodne republike s danom 18. kolovoza 1945. godine, a koji je o tome dao izjavu pred državnim tijelom, nadležnim prema mjestu svog prebivališta tijekom 1947/1948 godine kada su se ustrojavale knjige državljana. Zahtjev za upis u knjigu državljana za maloljetno dijete podnosio je roditelj ili staratelj.

Upravni sud utvrđuje da iz podataka spisa proizlazi da je podnositelj upisan u knjigu državljana u općini S. v. – B. dana 24. srpnja 1948. godine na osnovu izvatka iz matične knjige rođenih, na zahtjev majke, te da je stoga pravilno u upravnom postupku utvrđeno da je podnositelj upisom u evidenciju republičkog državljanstva tadašnje NR S. prema tada važećim propisima, a sukladno načelu suvereniteta državljanin R. S. a ne Republike Hrvatske te da nema uvjeta za usvajanje njegovog zahtjeva.

5. Članak 4. ZHD-a, koji propisuje pretpostavke za stjecanje hrvatskog državljanstva po načelu podrijetla ili krvne veze (ius sanguinis), odnosi se samo na osobe (djecu) rođenu nakon stupanja na snagu Zakona o hrvatskom državljanstvu (8. listopada 1991.). To je stajalište Ustavni sud zauzeo u odluci broj: U-III-1895/2001 od 16. veljače 2005. godine.

Na osobe rođene prije tog datuma primjenjuju se odredbe članka 30. stavaka 1. i 2. ZHD-a (prijelazne odredbe), koje propisuju:

Hrvatskim državljaninom smatra se osoba koja je to svojstvo stekla po propisima važećim do dana stupanja na snagu ovog zakona.

Hrvatskim državljaninom smatra se i pripadnik hrvatskog naroda koji na dan stupanja na snagu ovog zakona nema hrvatsko državljanstvo, ako na dotični dan ima prijavljeno prebivalište u Republici Hrvatskoj, ako da pisanu izjavu da se smatra hrvatskim državljaninom.

Odredbom članka 30. stavka 4. ZHD-a propisan je postupak tzv. naknadnog upisa u evidenciju o državljanstvu, u slučaju da su ispunjene navedene pretpostavke, a osoba (hrvatski državljanin) do tada nije bila upisana u evidenciju o državljanstvu. Članak 30. stavak 4. ZHD-a propisuje:

Utvrđivanje pretpostavki iz stavka 2. ovoga članka obavlja policijska uprava odnosno policijska stanica. Ako utvrdi da su ispunjene sve pretpostavke naložit će upis u evidenciju o državljanstvu bez donošenja pisanog rješenja. Ako utvrdi da nisu ispunjene sve pretpostavke odbit će zahtjev rješenjem.

Stoga su u konkretnom slučaju upravna tijela i Upravni sud pravilno na zahtjev podnositelja primijenila odredbu članka 30. ZHD-a.

6. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 14. stavkom 2., 16. stavkom 2. i 26. Ustava.

6.1. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenom presudom podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Ocjena je Ustavnog suda da se pravna stajališta navedena u osporenoj presudi nadležnog Upravnog suda zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da je nadležni sud, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom upravnom postupku, obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj presudi, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

6.2. Člankom 16. stavkom 2. Ustava propisano je da svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.

Podnositelj u ustavnoj tužbi nije naveo koje bi mu ustavno pravo bilo nerazmjerno ograničeno, te stoga Ustavni sud utvrđuje da nema naznaka povrede navedenog ustavnog prava.

6.3. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe i povredu odredbe članka 26. Ustava.

Članak 26. Ustava propisuje:

Svi su državljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Navedena odredba sadrži ustavno jamstvo jednakosti hrvatskih državljana i stranaca u postupcima pred nadležnim tijelima Republike Hrvatske. Ta Ustavom zajamčena procesna garancija obvezuje nadležna tijela da u sudskim, upravnim ili u postupcima pred drugim tijelima koja imaju javne ovlasti prema strankama postupaju jednako, neovisno o njihovoj državljanskoj pripadnosti.

Podnositelj u ustavnoj tužbi nije naveo ustavnopravno relevantne razloge temeljem kojih bi Ustavni sud mogao utvrditi da su u provedenom postupku pred upravnim tijelom, kao i pred Upravnim sudom Republike Hrvatske, postojale okolnosti koje bi upućivale na nejednak ili neravnopravan procesni položaj podnositelja – stranog državljanina u odnosu na procesni položaj koji u upravnim postupcima pred tim tijelima i Upravnim sudom Republike Hrvatske imaju hrvatski državljani. Mjerodavni postupovni zakoni (Zakon o općem upravnom postupku i Zakon o upravnim sporovima) primijenjeni su u postupku u kojem je stranka bio podnositelj na jednak način na koji se primjenjuju i u slučaju kad je stranka u upravnom postupku, odnosno upravnom sporu hrvatski državljanin.

7. Odredba članka 16. stavka 1. Ustava, čiju povredu podnositelj također ističe, ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje su Ustavom zajamčene fizičkoj ili pravnoj osobi i koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

8. Stoga je, temeljem odredbi članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci (točka I. izreke).

Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-16125/2009

Zagreb, 16. prosinca 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
mr. sc. Nevenka Šernhorst, v. r.

Odluka, NN 5/2010-139