## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3797/2008 od 17. rujna 2008.

### NN 110/2008 (26.9.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3797/2008 od 17. rujna 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**3245**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća,
u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo M. S. iz B., kojeg zastupa S. Š.,
odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 17. rujna 2008. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se:
– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-439/08-3 od 23. srpnja
2008. godine i
– rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-rz-13/08 (K-rz-1/08) od 7. srpnja
2008. godine.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv rješenja Vrhovnog suda Republike
Hrvatske broj: Kž-439/08-3 od 23. srpnja 2008., kojim je potvrđeno rješenje
Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-rz-13/08 (K-rz-1/08) od 7. srpnja 2008.,
kojim je podnositelju ustavne tužbe (jednom od optuženika u kaznenom postupku)
nakon podignute optužnice produljen pritvor.
Osporenim prvostupanjskim rješenjem podnositelju je nakon podignute optužnice
zbog kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120.
stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj
31/93., 35/93., 108/95., 16/96. i 28/96.) produljen pritvor na temelju zakonske
osnove iz članka 102. stavka 1. točke 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne
novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. –
ispravak., 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP).
2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog
suda Republike Hrvatske o produljenju pritvora po osnovi iz članka 102. stavka
1. točke 4. ZKP-a, povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka 16.,
22., 25. i 28. Ustava Republike Hrvatske.
Podnositelj navodi da se nalazi u pritvoru od 16. listopada 2006., a od 15.
siječnja 2008., u zatvorskoj bolnici, pa s obzirom na tijek dosadašnjeg postupka
(istraga dovršena 8. travnja 2007., glavna rasprava je započela 15. listopada
2007.), te činjenicu da je u odnosu na njega postupak razdvojen, a novi spis
nije još formiran i dodijeljen u rad sucu, smatra kako glavna rasprava ne može
biti dovršena do zakonom propisanog maksimuma trajanja pritvora.
Nadalje navodi da Vrhovni sud nije obrazložio postojanje javnog interesa koji bi
prevagnuo nad ustavnim načelom nepovredivosti slobode, a što je bio dužan
podrobno obrazložiti relevantno dostatnim razlozima zbog kojih je upravo
produljenje pritvora opravdano i nužno. Smatra kako Vrhovni sud nekritički
prihvaća obrazloženje rješenja Županijskog suda u Zagrebu. Smatra da se u
konkretnom slučaju ne bi radilo o posebno teškim okolnostima djela
karakteriziranim visokim stupnjem brutalnosti, bezosjećajnosti i bezobzirnosti,
nego osnovnim bitnim obilježjem kaznenog djela. Osporenim rješenjem se, prema
navodu podnositelja, prejudicira njegova krivnja.
Uvažavajući protek vremena, te činjenicu trajanja pritvora od dvadeset jednog
mjeseca (u vrijeme pisanja ustavne tužbe) podnositelj završno ističe, kako je
Vrhovni sud propustio postupiti s osobitom pažnjom u postupku ispitivanja
osnovanosti produljenja pritvora.
*Obrazloženje, prema navodu podnositelja, kojim je naznačena zakonska osnova i
osnovna obilježja kaznenog djela kao posebno teške okolnosti nisu dostatne za
ocjenu da je produljenje pritvora poslije 21 mjeseci jedina opravdana neophodna
mjera za osiguranje njegove nazočnosti na glavnoj raspravi.*
Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje pritvora od strane Ustavnog suda.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je
odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).
Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela, odnosno sudovi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo
one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. Županijski sud u Zagrebu u rješenju od 7. srpnja 2008., kojim je podnositelju
produljio pritvor navodi kako neophodnost daljnjeg produljenja pritvora protiv
podnositelja proizlazi iz činjeničnog opisa optužnice kojim mu se stavlja na
teret poduzimanje najtežih radnji koje se mogu počiniti protiv civilnog
stanovništva.
Naime, prema obrazloženju prvostupanjskog rješenja, podnositelj se tereti *da je
po zapovjedi I. optuženog B. G. koju su prosljeđivali II. optuženi I. K. i III.
optužena G. G.-M. neosnovano uhićivao, zlostavljao i ubijao civile srpske i
druge narodnosti. Žrtve su teško prebijane, a nakon toga odvožene na obalu D.,
vezane ljepljivim trakama i ubijane pucanjem u glavu iz vatrenog oružja, a zatim
bacane u rijeku.*
U konkretnoj situaciji opisane radnje podnositelja, prema ocjeni prvostupanjskog
suda (u odnosu na produljenje pritvora po osnovi članka 102. stavka 1. točke 4.
ZKP-a), upućuju na to da važan i značajan opći (javni) interes proteže nad
načelom poštivanja slobode pojedinca i presumpcije nevinosti.
Vrhovni sud u osporenom rješenju navodi *da je prvostupanjski sud ispravno
zaključio kako se radi o najtežim radnjama koje se mogu počiniti protiv civilnog
stanovništava, kao što su mučenje i ubijanje civila bez ikakvog razloga, dok je
motiv bio nacionalna netrpeljivost, tako da bezobzirnost, okrutnost i motivi
ovih egzekucija nedvojbeno predstavljaju posebno teške okolnosti djela, zbog
čega je – prema ocjeni drugostupanjskog suda – produljenje pritvora protiv
podnositelja iz osnove članka 102. stavka 1. točka 4. ZKP neophodno i na zakonu
zasnovano.*
Nadalje, u osporenom rješenju Vrhovni sud ističe kako je razdvajanjem kaznenog
postupka zbog lošeg zdravstvenog stanja podnositelja kojim je podnositelj u
mogućnosti pratiti glavnu raspravu u vremenskom razdoblju na dva sata, omogućeno
daljnje vođenje kaznenog postupka.
5. Odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a propisuje:
*(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo,
pritvor se protiv te osobe može odrediti: (...)
4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma,
otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom
poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog
djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od
dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških
okolnosti djela.*
6. U osvrtu na primjenu ove odredbe, Ustavni sud je u odluci broj:
U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008. godine izrazio stajalište da pritvor, kao
zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu, zajamčenog
odredbama članka 22. Ustava Republike Hrvatske i članka 5. stavka 1. Konvencije
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori«broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u daljnjem
tekstu: Europska konvencija), predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja
osobne slobode čovjeka, u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o
krivnji, nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je
pritvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj
vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, kada postoji »osnovana
sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja
pokretanja i provođenja kaznenog postupka.
7. Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav Republike Hrvatske sadrži
načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima
propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava propisuje:
*Čovjekova je sloboda (...) nepovrediva.
Nikomu se ne smije oduzeti (...) sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o
čemu odlučuje sud.*
Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Europske konvencije.
Članak 5. stavak 1. Europske konvencije propisuje:
*1. Svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u
sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: (...).*
Polazeći od navedenih načela pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku,
Ustavni sud uvažio je činjenicu da s aspekta zaštite ljudskih prava pritvor
predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Pritvor
se, naime, određuje prije no što je pravomoćnom sudskom presudom osobi utvrđena
krivnja, pa u razdoblju pritvora još uvijek u cijelosti važi ustavna predmnijeva
nevinosti, zajamčena člankom 28. Ustava, koji propisuje:
*Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se
pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.*
Pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu
slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji, nije
kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor
dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti
utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja«
da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja
pokretanja i provođenja kaznenog postupka. Stoga ZKP za određivanje pritvora
uvijek traži kumulativno postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila
kazneno djelo i postojanje barem jednog od pritvorskih razloga taksativno
nabrojanih u članku 102. stavku 1. ZKP-a.
Zbog navedene legalne svrhe i pravne prirode pritvora, zakonodavac je izrijekom
propisao da nakon podnošenja optužnice, optužnog prijedloga ili prijedloga da se
optužnica podigne bez istrage nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka
dva mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti
prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju
primjenu mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti ili ukinuti.
8. Kada odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a kao uvjet za određivanje
pritvora, pored postojanja osnovane sumnje na neko od kataloških kaznenih djela,
predviđa i postojanje »posebno teških okolnosti djela« te na taj način neizravno
omogućuje da te okolnosti – koje inače predstavljaju zakonska obilježja tih
istih kaznenih djela – posluže kao osnova za pritvor, dakle, da se nekome oduzme
sloboda samo zbog osnovane sumnje da je počinio određeno (teško) kazneno djelo,
onda se u primjeni takve odredbe naročito značajnim čini zahtjev da tijela
kaznenog postupka s posebnom pažnjom ispituju svako produljenje pritvora po toj
osnovi (v. točku 7. obrazloženja). Sama činjenica daljnjeg postojanja osnovane
sumnje u tom smislu nije dostatna da bi se, nakon stanovitog proteka vremena,
opravdao pritvor. Potrebno je, prema praksi Europskog suda za ljudska prava u
takvim slučajevima razmotriti dva uvjeta za njegovu primjenu: a) jesu li razlozi
koji ga opravdavaju i dalje »relevantni i dostatni« te b) jesu li tijela
kaznenog postupka u vođenju postupka iskazala »posebnu marnost«; samo u slučaju
ako su oba uvjeta ispunjena, razdoblje provedeno u produljenom pritvoru može se
smatrati razboritim (presude Europskog suda za ljudska prava u predmetima
Matznetter (od 10.XI.1969.) § 12; Letellier (od 26.VI.1991.) § 35, Muller (od
17.III.1997.) § 35, Shiskov (od 9.I.2003.) § 58 i dr.). U tom smislu Ustavni sud
ocjenjuje osnovanim prigovore podnositelja da tijela kaznenog postupka, posebice
raspravni sud, nisu uzeli u obzir razboritost trajanja njihovog pritvora u
odnosu na razdoblje u kojem su do sada poduzete postupovne radnje, osobito
okolnost da je nakon podizanja optužnice prošao dulji vremenski rok, a dokazni
postupak u kojem je predviđeno ispitivanje velikog broja svjedoka i izvođenje
brojnih drugih dokaza, tek je praktički započeo – uz nedavni prekid od šest
tjedana zbog uobičajene stanke tijekom ljetnih praznika.
9. U donošenju osporenog rješenja zanemareno je ustavno načelo razmjernosti.
Ustavni sud podsjeća na to da odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a ne
propisuje koja se legitimna svrha ostvaruje pritvaranjem počinitelja po toj
osnovi, kao što to inače propisuje za ostale pritvorske osnove. Stoga je osobito
važno da tijela kaznenog postupka ispravno procijene nužnost njezine primjene.
To je pak, jedino moguće s obzirom na očekivanu, a ne i zapriječenu kaznu
počinitelju. U suprotnom, procjena bi se temeljila na pogrešnoj primjeni načela
razmjernosti, propisanog kao temeljnog načela primjene pritvora, kako to
proizlazi iz odredbi članka 101. stavaka 2. i 3. ZKP-a. Kako naime, težina
svakog zahvata u neko ljudsko pravo mora biti razmjerna njezinom legitimnom
cilju, onda u slučaju kada je zakon taj cilj kod pritvaranja po osnovi iz članka
102. stavka 1. točke 4. ZKP-a neizravno povezao s težinom kazne za neko od
kataloških kaznenih djela, onda tijelo kaznenog postupka mora u primjeni takve
mjere izvršiti »test« prema načelu razmjernosti s posebnom osjetljivošću:
utvrditi ne samo prikladnost mjere (okolnost da se inkriminirano ponašanje može
podvesti pod opis nekog od kataloških kaznenih djela), nego i ustanoviti da je
preliminarno oduzimanje slobode nužno (jer ne može biti zamijenjeno lakšom
mjerom) te da je u razmjeru s kaznom koja bi mogla biti izrečena počinitelju u
konkretnom slučaju (uravnoteženost). Kod posljednjeg, to znači uvažiti sve
poznate okolnosti koje bi se, u slučaju utvrđene krivnje, po Kaznenom zakonu
morale počinitelju uzeti u obzir pri izboru i odmjere kazne, bez da se kod toga
imputira krivnja počinitelju koja je inače, ustavno i procesnopravno, isključivi
predmet glavne rasprave i presude. Samo takvim stavljanjem u korelaciju
navedenih okolnosti s ciljem koje je Kazneni zakon postavio inkriminiranjem
kaznenih djela (navedenih u katalogu odredbe članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a),
može se doći do zaključka da bi oduzimanje slobode kroz primjenu pritvorske
mjere stajalo u ravnoteži s oduzimanjem slobode primjenom zatvorske kazne u
konkretnom slučaju. Tijelo kaznenog postupka dužno je, dakako, obrazložiti da
takva korelacija postoji.
Propustom sudova da se bez valjanog objašnjenja prema načelu razmjernosti
ocijeni prikladnost, nužnost i primjerenost daljnjeg zadržavanja u pritvoru
podnositelja po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, podnositeljima
je, prema ocjeni Ustavnog suda, povrijeđeno njihovo ustavno pravo na osobnu
slobodu.
Određena kaznena djela, zbog posebne težine i reakcije javnosti na njih mogu
izazvati nemir u društvu koji može opravdati pritvor. Pri procjeni je li daljnje
zadržavanje podnositelja u pritvoru po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4.
ZKP-a opravdano, ovaj Sud smatra da navedena pritvorska osnova mora biti
konkretizirana, a nije dostatna samo težina djela. Produljenje pritvora ne može
se koristiti kao anticipacija zatvorske kazne.
Početna važnost osnove na temelju koje su podnositelji pritvoreni, imajući
pritom u vidu tijek vremena, te činjenicu da se podnositelji nalaze u pritvoru
(gotovo) dvije godine, prema ocjeni ovog Suda, nije dostatna da bi se na temelju
nje moglo opravdati produljeni pritvor podnositeljima ustavne tužbe.
S obzirom na navedeno, Ustavni sud ocjenjuje da u ovom slučaju (uz nedvojbenu
činjenicu prekomjerne duljine dosadašnjeg pritvora) javni interes da se
podnositeljima produljuje pritvor tijekom kaznenog postupka – u kojem tek treba
odlučiti o njihovoj krivnji za inkriminirana kaznena djela – ne preteže nad
Ustavom i Europskom konvencijom o ljudskim pravima zajamčenim pravom na osobnu
slobodu.
10. Ustavni sud, utvrdivši u konkretnom slučaju povredu ustavnih prava
podnositelja, ustavnu tužbu ocjenjuje osnovanom.
11. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci. Objava ove odluke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-3797/2008
Zagreb, 17. rujna 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 110/2008-3245
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)