## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3679/2008, U-III-3831/2008, U-III-3875/2008 od 17. rujna 2008.

### NN 109/2008 (24.9.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3679/2008, U-III-3831/2008, U-III-3875/2008 od 17. rujna 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**3234**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća,
u postupku koji su ustavnim tužbama pokrenuli G. G.-M. iz O., koju zastupaju
odvjetnici iz Odvjetničkog društva B. & Ć. j.t.d. iz V., Z. D. iz O., kojeg
zastupa M. J., odvjetnik iz Z. i T. V. iz T., kojeg zastupa B. Š., odvjetnik iz
Z., na sjednici održanoj 17. rujna 2008. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavne tužbe se usvajaju.
II. Ukida se:
– rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-449/08-3 od 28. srpnja
2008. godine i
– rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-rz-12/08 (K-rz-1/07) od 4. srpnja
2008. godine.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositelji su podnijeli ustavne tužbe protiv rješenja Vrhovnog suda
Republike Hrvatske broj: Kž-449/08-3 od 28. srpnja 2008., kojim je potvrđeno
rješenje Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-rz-12/08 (K-rz-1/07) od 4. srpnja
2008., kojim je podnositeljima ustavne tužbe (optuženicima u kaznenom postupku)
nakon podignute optužnice, produljen pritvor.
Osporenim prvostupanjskim rješenjem podnositeljima je nakon podignute optužnice
zbog kaznenog djela ratnog zločina protiv civilnog stanovništva iz članka 120.
stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj
31/93., 35/93., 108/95., 16/96. i 28/96.) produljen pritvor na temelju zakonske
osnove iz članka 102. stavka 1. točke 4. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne
novine« broj 110/97., 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. –
ispravak., 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP).
2. U ustavnoj tužbi podnositeljica G. G.-M. (ustavna tužba broj:
U-III-3679/2008) ističe da su joj osporenim rješenjem Vrhovnog suda Republike
Hrvatske o produljenju pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a,
povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka 14. stavka 2., 16., 25.
stavka 2. i 28. Ustava Republike Hrvatske.
Podnositeljica u ustavnoj tužbi navodi kako pritvor nije i ne smije biti kazna,
a u što se u njezinu slučaju očigledno pretvorio. *Unatoč navedenom – prema
kazivanju podnositeljice – u njezinu se slučaju sustavno produljivan 22 mjesečni
pritvor očigledno pretvorio u prijevremeno odsluženje kazne, a za vrijeme kada
je dokazni postupak zapravo tek započeo. Nadalje navodi da u osporenom rješenju
Vrhovni sud ponovno donosi finalni vrijednosni sud, prejudicirajući ishod
postupka u tijeku, a samim time i obrazlažući određen pritvor kao kaznu.*
Ističe da ni u jednom od dosadašnjim rješenja o produljenju pritvora, kao ni u
osporenom, *nadležni sudovi nisu niti jednom razmatrali razumnost duljine
trajanja pritvora u odnosu na radnje koje su do sada u postupku provedene.*
Vrijeme trajanja pritvora od gotovo dvije godine, u kojem, zapravo, nije ni
započeo opsežni dokazni postupak, ne može se, prema navodima podnositeljice, ni
po kakvim mjerilima smatrati najkraćim rokom.
U ustavnoj tužbi podnositeljica pobliže nabraja slučajeve vođenja kaznenih
postupaka za kaznena djela koja su kvalificirana kao ratni zločin, a u kojima su
se optuženi branili sa slobode. Smatra da nadležni sudovi u osporenim rješenjima
nisu naveli koje su to konkretne činjenice i okolnosti koje čine neophodnim
njezino daljnje zadržavanje u pritvoru, a niti je određena svrha, a niti
legitiman cilj koji se postiže takvim dugotrajnim pritvorom (i njegovim
sustavnim ponovnim produljenjem).
*Takav dugotrajan pritvor, prema kazivanju podnositeljice, koji se temelji jedino
na opisu kaznenog djela iz optužnice i osnovanoj sumnji koja je u času
podnošenja optužnice eventualno mogla postojati, postao je protekom vremena, ali
i razvojem događaja u postupku, posve neopravdanim.*
Slijedom navedenog podnositeljica predlaže Ustavnom sudu usvajanje ustavne tužbe
i ukidanje pritvora.
3. U ustavnoj tužbi podnositelj Z. D. (ustavna tužba broj: U-III-3813/2008)
ističe da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske o
produljenju pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a,
povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka 25. i 28. Ustava Republike
Hrvatske.
Podnositelj navodi da se nalazi u pritvoru od 19. listopada 2006. S obzirom na
dosadašnji tijek kaznenog postupka, u kojem je istraga dovršena 8. travnja
2007., a glavna rasprava započela 15. listopada 2007., smatra da glavna rasprava
ne može biti dovršena do zakonom propisanog maksimuma trajanja pritvora.
Smatra da se u konkretnom slučaju ne bi radilo o posebno teškim okolnostima
djela karakteriziranim visokim stupnjem brutalnosti, bezosjećajnosti i
bezobzirnosti, nego osnovnim bitnim obilježjem kaznenog djela. Osporenim
rješenjem se, prema navodu podnositelja, prejudicira njegova krivnja.
Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje pritvora od strane Ustavnog suda.
4. U ustavnoj tužbi podnositelj T. V. (ustavna tužba broj: U-III-3875/2008)
ističe da su mu osporenim rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske o
produljenju pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a,
povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka 14. stavka 2., 16. stavka
2., 25. stavka 2., 28., 29. stavka 1. i 140. Ustava Republike Hrvatske.
Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da za događaje iz 1991. godine (opisane u
optužnici) nije znao, a niti je u njima sudjelovao, te da je tijekom kaznenog
postupka negirao počinjenje navedenog kaznenog djela ističući kako optuženike M.
S. i Z. D. ne poznaje, te da ga se ne može teretiti na osnovu njihova
neistinitog iskaza.
S obzirom da u odnosu na njega nema razloga ni za osnovanu sumnju da bi počinio
navedeno kazneno djelo, ne postoje ni drugi razlozi koji se moraju kumulativno
ispuniti za određivanje (produljenje) pritvora.
Navodi da se nalazi u pritvoru od 19. listopada 2006. godine, te smatra da je u
konkretnom slučaju povrijeđena presumpcija nevinosti iz članka 28. Ustava i
načelo razmjernosti iz članaka 16. stavka 2. i 29. stavka 1. Ustava. Nadalje
ističe da je narušena i jednakopravnost jer postoje brojni slučajevi da su
okrivljeni za ista djela, posebno i na agresorskoj strani, dobili mogućnost da
se brane sa slobode, bilo zato što im pritvor nije određen ili zato što su u
tijeku postupka pušteni na slobodu.
Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje pritvora od strane Ustavnog suda.

*Ustavne tužbe su osnovane.*

5. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je
odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).
Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela, odnosno sudovi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo
one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
6. Županijski sud u Zagrebu u rješenju od 4. srpnja 2008., kojim je
podnositeljima produljio pritvor navodi kako neophodnost daljnjeg produljenja
pritvora protiv podnositelja proizlazi iz činjeničnog opisa optužnice kojom im
se stavlja na teret poduzimanje najtežih radnji koje se mogu počiniti protiv
civilnog stanovništva.
Naime, podnositeljica G. G.-M. se tereti da je zajedno s II. optuženim I. K. po
zapovjedi I. optuženog B. G. osnovala postrojbu za posebno
izviđačko-diverzantske namjene i da su protuzakonito lišavali slobode civile
srpske i drugih narodnosti, zlostavljali ih i usmrćivali te njegove zapovjedi
radi provedbe prosljeđivali sebi podređenim pripadnicima navedene postrojbe.
Nadalje, podnositeljica se tereti da je zajedno sa VI. optuženim T. V. i VII.
optuženim Z. D. iz obiteljske kuće u S. u. broj 11 (u O.) odveli B. L., lišili
ga slobode i zatvorili ga u kuću u D. u. broj 30.
Podnositelji Z. D. i T. V. se terete da su, prema primljenoj naredbi da liše
slobode A. Š., istog sačekali ispred stambene zgrade broj 119 u naselju S. (u
O.), uhitili ga, odvezli i zatočili u podrumu iz kojeg su ga nepoznati
pripadnici izviđačko-diverzantske postrojbe odvezli na obalu rijeke D. te ga
tamo usmrtili.
Također podnositelji se terete da su zajedno, primivši zapovijed da liše slobode
i usmrte R. R. istog odveli do kuće broj 30 u D. u., vezali mu ruke
samoljepljivom trakom, tukli ga i ispitivali o njegovoj navodnoj neprijateljskoj
djelatnosti.
Osim toga podnositelj Z. D. se tereti da je kao pripadnik postrojbe za posebno
izviđačko-diverzantske namjene po zapovjedi I. optuženog B. G., iz obiteljske
kuće u S. u. broj 30 zajedno s podnositeljem T. V. i III. optuženom
(podnositeljicom) G. G.-M. odveli B. L., lišili ga slobode i zatvorili u kuću u
D. u. broj 30 iz koje su ga u pobliže neutvrđeno vrijeme nepoznati pripadnici
izviđačko-diverzantske postrojbe odveli na obalu rijeke D. i usmrtili.
Iz opisanih radnji, prema obrazloženju prvostupanjskog rješenja, proizlazi da se
radi o bezobzirnom i prije svega okrutnom načinu počinjenja koji je imao
izuzetno teške posljedice sustavnog zatvaranja, mučenja i na kraju likvidacija
civilnog stanovništva. Sve opisane radnje (koje se odnose na podnositelje
ustavne tužbe) sadrže, prema ocjeni prvostupanjskog suda, *niz okolnosti koje po
svome karakteru i intenzitetu ulaze u kategoriju onih posebno teških okolnosti
djela, zbog kojih je mjera pritvora iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP i
dalje neophodna.*
Dosadašnje vremensko razdoblje koje su u pritvoru proveli podnositelji ustavne
tužbe, prema navodima iz osporenog prvostupanjskog rješenja, ne može se, s
obzirom na visinu zapriječene kazne za kazneno djelo koje im se stavlja na
teret, prihvatiti kao argument koji bi doveo u pitanje načelo razmjernosti iz
članka 102. stavka 3. ZKP-a.
Vrhovni sud u osporenom rješenju navodi da se, prema činjeničnom opisu
pravomoćne optužnice, konkretno navedenim radnjama i postupcima podnositelja
prema navedenim civilnim osobama, i po ocjeni tog suda, *očituje visoki stupanj
brutalnosti, bezosjećajnosti, bezobzirnosti prema civilnim osobama, njihovim
mučenjem i zlostavljanjem, a što je naposljetku imalo za posljedicu usmrćivanje
pojedinih.*
Vrhovni sud prihvativši činjenična utvrđenja i pravna stajališta prvostupanjskog
rješenja kojim je podnositeljima ustavne tužbe (opetovano) produljen pritvor,
navodi *da takvi postupci podnositelja po svom intenzitetu i karakteru u znatnoj
mjeri nadilaze postupke i posljedice koje se nalaze kod počinjenja takvih
kaznenih djela, predstavljaju posebno teške okolnosti djela radi kojih je i
nadalje neophodna primjena mjere pritvora po osnovi članka 102. stavka 1. točka
4. ZKP.*
7. Odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a propisuje:
(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo,
pritvor se protiv te osobe može odrediti: (...)
*4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma,
otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom
poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog
djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od
dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških
okolnosti djela.*
8. U osvrtu na primjenu ove odredbe, Ustavni sud je u odluci broj:
U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008. godine izrazio stajalište da pritvor, kao
zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu, zajamčenog
odredbama članka 22. Ustava Republike Hrvatske i članka 5. stavka 1. Konvencije
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori« broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u
daljnjem tekstu: Europska konvencija), predstavlja posebno osjetljivu mjeru
oduzimanja osobne slobode čovjeka, u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske
presude o krivnji, nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu.
Stoga je pritvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj
vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, kada postoji »osnovana
sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja
pokretanja i provođenja kaznenog postupka.
9. Pravo na slobodu temeljno je ljudsko pravo. Ustav Republike Hrvatske sadrži
načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima
propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava propisuje:
*Čovjekova je sloboda (...) nepovrediva.
Nikomu se ne smije oduzeti (...) sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o
čemu odlučuje sud.*
Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. Europske konvencije.
Članak 5. stavak 1. Europske konvencije propisuje:
*1. Svatko ima pravo na slobodu (...). Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u
sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom: (...).*
Polazeći od navedenih načela pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku,
Ustavni sud uvažio je činjenicu da s aspekta zaštite ljudskih prava pritvor
predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka. Pritvor
se, naime, određuje prije no što je pravomoćnom sudskom presudom osobi utvrđena
krivnja, pa u razdoblju pritvora još uvijek u cijelosti važi ustavna predmnijeva
nevinosti, zajamčena člankom 28. Ustava, koji propisuje:
*Svatko je nedužan i nitko ga ne može smatrati krivim za kazneno djelo dok mu se
pravomoćnom sudskom presudom ne utvrdi krivnja.*
Pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu
slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske presude o krivnji, nije
kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu. Stoga je pritvor
dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti
utvrđenja krivnje i izricanja kazne, to jest u kojem postoji »osnovana sumnja«
da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja
pokretanja i provođenja kaznenog postupka. Stoga ZKP za određivanje pritvora
uvijek traži kumulativno postojanje »osnovane sumnje« da je osoba počinila
kazneno djelo i postojanje barem jednog od pritvorskih razloga taksativno
nabrojanih u članku 102. stavku 1. ZKP-a.
Zbog navedene legalne svrhe i pravne prirode pritvora, zakonodavac je izrijekom
propisao da nakon podnošenja optužnice, optužnog prijedloga ili prijedloga da se
optužnica podigne bez istrage nadležno sudsko vijeće ima zakonsku obvezu svaka
dva mjeseca, do izricanja nepravomoćne presude, računajući od dana pravomoćnosti
prethodnog rješenja o pritvoru, ispitivati postoje li zakonski uvjeti za daljnju
primjenu mjere pritvora, te ga rješenjem produljiti ili ukinuti.
10. Kada odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a kao uvjet za određivanje
pritvora, pored postojanja osnovane sumnje na neko od kataloških kaznenih djela,
predviđa i postojanje »posebno teških okolnosti djela« te na taj način neizravno
omogućuje da te okolnosti – koje inače predstavljaju zakonska obilježja tih
istih kaznenih djela – posluže kao osnova za pritvor, dakle, da se nekome oduzme
sloboda samo zbog osnovane sumnje da je počinio određeno (teško) kazneno djelo,
onda se u primjeni takve odredbe naročito značajnim čini zahtjev da tijela
kaznenog postupka s posebnom pažnjom ispituju svako produljenje pritvora po toj
osnovi (v. točku 9. obrazloženja). Sama činjenica daljnjeg postojanja osnovane
sumnje u tom smislu nije dostatna da bi se, nakon stanovitog proteka vremena,
opravdao pritvor. Potrebno je, prema praksi Europskog suda za ljudska prava u
takvim slučajevima razmotriti dva uvjeta za njegovu primjenu: a) jesu li razlozi
koji ga opravdavaju i dalje »relevantni i dostatni« te b) jesu li tijela
kaznenog postupka u vođenju postupka iskazala »posebnu marnost"; samo u slučaju
ako su oba uvjeta ispunjena, razdoblje provedeno u produljenom pritvoru može se
smatrati razboritim (presude Europskog suda za ljudska prava u predmetima
Matznetter (od 10.XI.1969.) § 12; Letellier (od 26.VI.1991.) § 35, Muller (od
17.III.1997.) § 35, Shiskov (od 9.I.2003.) § 58 i dr.). U tom smislu Ustavni sud
ocjenjuje osnovanim prigovore podnositelja da tijela kaznenog postupka, posebice
raspravni sud, nisu uzeli u obzir razboritost trajanja njihovog pritvora u
odnosu na razdoblje u kojem su do sada poduzete postupovne radnje, osobito
okolnost da je nakon podizanja optužnice prošao dulji vremenski rok, a dokazni
postupak u kojem je predviđeno ispitivanje velikog broja svjedoka i izvođenje
brojnih drugih dokaza, tek je praktički započeo – uz nedavni prekid od šest
tjedana zbog uobičajene stanke tijekom ljetnih praznika.
11. U donošenju osporenog rješenja zanemareno je ustavno načelo razmjernosti.
Ustavni sud podsjeća na to da odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a ne
propisuje koja se legitimna svrha ostvaruje pritvaranjem počinitelja po toj
osnovi, kao što to inače propisuje za ostale pritvorske osnove. Stoga je osobito
važno da tijela kaznenog postupka ispravno procijene nužnost njezine primjene.
To je pak, jedino moguće s obzirom na očekivanu, a ne i zapriječenu kaznu
počinitelju. U suprotnom, procjena bi se temeljila na pogrešnoj primjeni načela
razmjernosti, propisanog kao temeljnog načela primjene pritvora, kako to
proizlazi iz odredbi članka 101. stavaka 2. i 3. ZKP-a. Kako naime, težina
svakog zahvata u neko ljudsko pravo mora biti razmjerna njezinom legitimnom
cilju, onda u slučaju kada je zakon taj cilj kod pritvaranja po osnovi iz članka
102. stavka 1. točke 4. ZKP-a neizravno povezao s težinom kazne za neko od
kataloških kaznenih djela, onda tijelo kaznenog postupka mora u primjeni takve
mjere izvršiti »test« prema načelu razmjernosti s posebnom osjetljivošću:
utvrditi ne samo prikladnost mjere (okolnost da se inkriminirano ponašanje može
podvesti pod opis nekog od kataloških kaznenih djela), nego i ustanoviti da je
preliminarno oduzimanje slobode nužno (jer ne može biti zamijenjeno lakšom
mjerom) te da je u razmjeru s kaznom koja bi mogla biti izrečena počinitelju u
konkretnom slučaju (uravnoteženost). Kod posljednjeg, to znači uvažiti sve
poznate okolnosti koje bi se, u slučaju utvrđene krivnje, po Kaznenom zakonu
morale počinitelju uzeti u obzir pri izboru i odmjere kazne, bez da se kod toga
imputira krivnja počinitelju koja je inače, ustavno i procesnopravno, isključivi
predmet glavne rasprave i presude. Samo takvim stavljanjem u korelaciju
navedenih okolnosti sa ciljem koje je Kazneni zakon postavio inkriminiranjem
kaznenih djela (navedenih u katalogu odredbe članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a),
može se doći do zaključka da bi oduzimanje slobode kroz primjenu pritvorske
mjere stajalo u ravnoteži s oduzimanjem slobode primjenom zatvorske kazne u
konkretnom slučaju. Tijelo kaznenog postupka dužno je, dakako, obrazložiti da
takva korelacija postoji.
Propustom sudova da se bez valjanog objašnjenja prema načelu razmjernosti
ocijeni prikladnost, nužnost i primjerenost daljnjeg zadržavanja u pritvoru
podnositelja po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, podnositeljima
je, prema ocjeni Ustavnog suda, povrijeđeno njihovo ustavno pravo na osobnu
slobodu.
Određena kaznena djela, zbog posebne težine i reakcije javnosti na njih mogu
izazvati nemir u društvu koji može opravdati pritvor. Pri procjeni je li daljnje
zadržavanje podnositelja u pritvoru po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4.
ZKP-a opravdano, ovaj Sud smatra da navedena pritvorska osnova mora biti
konkretizirana, a nije dostatna samo težina djela. Produljenje pritvora ne može
se koristiti kao anticipacija zatvorske kazne.
Početna važnost osnove na temelju koje su podnositelji pritvoreni, imajući
pritom u vidu tijek vremena, te činjenicu da se podnositelji nalaze u pritvoru
(gotovo) dvije godine, prema ocjeni ovog Suda, nije dostatna da bi se na temelju
nje moglo opravdati produljeni pritvor podnositeljima ustavne tužbe.
S obzirom na navedeno, Ustavni sud ocjenjuje da u ovom slučaju (uz nedvojbenu
činjenicu prekomjerne duljine dosadašnjeg pritvora) javni interes da se
podnositeljima produljuje pritvor tijekom kaznenog postupka – u kojem tek treba
odlučiti o njihovoj krivnji za inkriminirana kaznena djela – ne preteže nad
Ustavom i Europskom konvencijom o ljudskim pravima zajamčenim pravom na osobnu
slobodu.
12. Ustavni sud, utvrdivši u konkretnom slučaju povredu ustavnih prava
podnositelja, ustavnu tužbu ocjenjuje osnovanom.
13. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci. Objava ove odluke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-3679/2008
U-III-3813/2008
U-III-3875/2008
Zagreb, 17. rujna 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 109/2008-3234
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)