## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IXA-5940/2010 od 15. veljače 2011.

### NN 28/2011 (8.3.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IXA-5940/2010 od 15. veljače 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

601

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Davor Krapac, Mario Jelušić, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku odlučivanja o žalbi koju je podnijela M. J. iz Z., koju zastupa V. M., odvjetnik iz Z., protiv odluke Državnog sudbenog vijeća broj: Sp-9/09 od 7. listopada 2010. na sjednici održanoj 15. veljače 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Žalba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. ŽALBENI POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. M. J., sutkinja Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: žaliteljica), podnijela je na temelju ovlaštenja sadržanog u članku 98. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) žalbu protiv odluke Državnog sudbenog vijeća (u daljnjem tekstu: DSV) broj: Sp-9/09 od 7. listopada 2010. Jednu žalbu podnio je žaliteljičin branitelj (odvjetnik V. M. iz Z.), a drugu žaliteljica osobno.

2. Osporenom odlukom DSV je proglasio žaliteljicu odgovornom za produljeno stegovno djelo nanošenja štete ugledu suda i sudačke dužnosti propisano člankom 20. stavkom 2. točkom 6. Zakona o Državnom sudbenom vijeću (»Narodne novine« broj 58/93., 49/99., 129/00., 150/05. i 153/09.; u daljnjem tekstu: ZDSV) za koje je žaliteljici, na temelju članka 21. stavka 1. točke 1. ZDSV-a, izrečena stegovna kazna ukora. Osporenom odlukom žaliteljica je oslobođena odgovornosti za ponašanja opisana u točkama 1. – 8., 11., 13., 14. i 16. izreke osporene odluke.

3. Žalba koju je podnio žaliteljičin branitelj podnesena je zbog bitne povrede pravila postupka, pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, povrede materijalnog prava te odluke o stegovnoj kazni.

Obrazlažući tvrdnje o učinjenim povredama, žaliteljica u bitnom ističe da je izreka osporene odluke proturječna njezinim razlozima. Prema tvrdnji žaliteljice, u uvodnom dijelu činjeničnog opisa stegovnog djela navedeno je da je žaliteljica djelo počinila kao stranka u predmetu Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud) broj: Zpa-13/2008, dok je u razlozima odluke navedeno da je »presudom Upravnog suda RH broj Zpa-13/2008 od 15. listopada 2008. godine uvažen zahtjev podnositeljice ... te je poništena Odluka Hrvatskog sabora o izboru tri suca Ustavnog suda RH od 9. svibnja 2008. godine ...«. Žaliteljica ističe da je u navedenom predmetu imala svojstvo stranke od 26. svibnja 2008. do 15. listopada 2008., kada je njezin zahtjev uvažen dok su sva postupanja u vezi s kojima je vođen stegovni postupak uslijedila nakon 15. listopada 2008., dakle, u vrijeme kad žaliteljica više nije bila stranka u postupku, odnosno kad postupak više nije bio u tijeku. Stoga smatra isključenim da je svojim postupanjem imala za cilj utjecati na tijek i ishod sudskog postupka. U odnosu na djela opisana u točkama 9. i 10. izreke osporene odluke, žaliteljica ističe da postoji proturječnost između onoga što se navodi u razlozima odluke o sadržaju njezine obrane i zapisnika o njenom iskazu danom u postupku. Ističe da je tvrdnja iz osporene odluke kako je riječ o produljenom djelu počinjenom s više radnji u idealnom stjecaju contradictio in adjecto, jer se idealni stjecaj i više radnji međusobno isključuju.

3.1. U žalbi koju je podnijela osobno, žaliteljica ističe da su joj u postupku u kojem je donesena osporena odluka povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 29. stavkom 1., 35. i 38. stavcima 1. i 5. Ustava Republike Hrvatske, te članci 19. stavak 1. i 117. stavak 3. Ustava (u pročišćenom tekstu Ustava, »Narodne novine« broj 85/10., označen kao članak 118. stavak 3.) i članak 6. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija). Proizlazi, dakle, da smatra povrijeđenim i pravo na pravično suđenje.

Obrazlažući tvrdnju o povredi ustavnog prava na pravično suđenje u dijelu kojim žaliteljica izražava sumnju u nepristranost prof. dr. sc. Z. L., kao člana DSV-a koji je sudjelovao u donošenju osporene odluke, žaliteljica ističe da je navedeni član DSV-a bio uključen u postupak povodom žaliteljičinog zahtjeva za zaštitu Ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina, sudjelujući na sjednici sudaca Upravnog suda održanoj 2. veljače 2009. na kojoj se raspravljalo o navedenom predmetu. Pored toga, žaliteljica ističe da je u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom protiv presude Upravnog suda broj: Zpa-13/2008 od 15. listopada 2008., prof. dr. sc. L. dostavio svoje stručno mišljenje o predmetu. Žaliteljica smatra da je neprihvaćanjem njezinog zahtjeva za izuzeće prof. dr. sc. L. uz obrazloženje da njegove ekspertize koje je izradio na zahtjev Upravnog suda ne mogu utjecati na njegovu objektivnost u konkretnom stegovnom postupku protiv žaliteljice jer je predmet stegovnog postupka temeljen na činjenicama potpuno različitim od onih koje su bile predmetom ekspertiza, povrijeđeno njezino ustavno pravo na pravično suđenje.

4. U ovom žalbenom postupku, Ustavni sud je žalbu žaliteljice dostavio na očitovanje ovlaštenom tužitelju u stegovnom postupku, predsjedniku Upravnog suda, sucu A. G. Pribavljeno je i očitovanje na navode žalbe člana DSV-a prof. dr. sc. Z. L. Žalba žaliteljice dostavljena je na odgovor i DSV-u, no do donošenja odluke traženo očitovanje na navode žalbe nije zaprimljeno.

5. Od raspravljanja i glasovanja u ovom postupku izuzela se sutkinja Slavica Banić sukladno članku 27. stavku 6. Ustavnog zakona.

II. POSTUPAK PRED DRŽAVNIM SUDBENIM VIJEĆEM

6. U stegovnom postupku pokrenutom po zahtjevu ovlaštenog podnositelja, predsjednika Upravnog suda, saslušani su podnositelj zahtjeva i žaliteljica, pregledana cjelokupna dokumentacija priložena spisu te je utvrđeno da je žaliteljica nakon podnošenja zahtjeva za zaštitu Ustavom zajamčenog prava i slobode čovjeka i građanina zaprimljenog u Upravnom sudu 26. svibnja 2008. pod brojem: Zpa-13/2008, iako je bila stranka u tom predmetu, koristeći činjenicu da je sutkinja Upravnog suda, u više navrata svojim medijskim istupima nanijela štetu ugledu suda i sudačke dužnosti na način da je:

– 5. prosinca 2008. u »Novom listu« u članku »Osoblju suda prijete otkazima i poligrafskim testiranjima«, izjavila da doživljava izolaciju u Sudu te joj je otežan rad,

– 22. siječnja 2009. u »Novom listu« u članku »Ustavni sud nije smio uvažiti tužbu« navodima u tekstu: »... za sazivanje sjednice sudaca nema zakonskog temelja, budući da je odluka o predmetnom slučaju sukladna postojećoj sudskoj praksi i pravnom shvaćanju koje je prihvaćeno u predmetu broj: Zpa-13/2002 u kojem je Upravni sud RH prihvatio nadležnost i rješavajući meritorno o podnesenom zahtjevu, tada neimenovanog kandidata za suca Ustavnog suda RH ocijenio, da Odlukom Hrvatskog sabora od 12. 7. 2002. god., nisu povrijeđena ... temeljna ustavna prava podnositelja Zahtjeva. Tada nije bila upitna niti nadležnost Upravnog suda RH, niti pravna (politička) priroda akata Sabora, a sada jest. Zašto?«, putem medija pokušala utjecati na suce prilikom izražavanja pravnog mišljenja u predmetu broj: Zpa-13/2008, iako je kao sudac znala da je sucu zabranjeno iznositi mišljenje o određenim sudskim postupcima koji su u tijeku i o odlukama sudova u tim postupcima, a u cijelom tekstu članka pokušala je nametnuti javnosti mišljenje da se predmet rješava znatno sporije nego što je to uobičajeno, da je Služba praćenja i proučavanja sudske prakse neosnovano uputila primjedbu na izrađeni nacrt odluke, da nema osnove za sazivanje sjednice svih sudaca Upravnog suda u konkretnom predmetu,

– u informativnom dnevniku Nove TV, 3. veljače 2009. izjavila: »Ostavlja gorčinu ovaj put koji sam prošla, ali još veću gorčinu izaziva činjenica da su se na Upravnom sudu uprle sve snage da pomognu politici. ... da je moguće kod kompliciranih slučajeva da ovoliko dugo traje procedura, ali da ovo nije kompliciran slučaj, nego politički delikatan. ... politika je itekako imala svoje prste u ovome. Ja ne mogu reći o kome se radi jer sam još uvijek sutkinja Upravnog suda. Političari su spremni na sve, ... ne strahuje da će je razriješiti jer ona ima čisti obraz i prste, dok neki drugi nemaju, te da nema sreće dok je ovakva sudska uprava...«,

– 13. ožujka 2009. na portalu www.javno.com dala intervju u kojem je za zamjenicu predsjednika Upravnog suda izjavila da, kao i njezin otac, ima problema s alkoholom, da joj je tajnica Suda spominjala ubojstvo djece, te da se glasnogovornik Suda udružio protiv nje s ciljem diskreditacije.

Navedenim istupima u medijima, žaliteljica je, prema ocjeni DSV-a, počinila produljeno stegovno djelo nanošenja štete ugledu suda i sudačke dužnosti u smislu članka 20. stavka 2. točke 6. ZDSV-a.

Žaliteljica je oslobođena odgovornosti za osam stegovnih djela zlouporabe položaja i prekoračenja službene ovlasti iz članka 20. stavka 2. točke 1. ZDSV-a, tri stegovna djela nanošenja štete ugledu suda i sudačke dužnosti iz članka 20. stavka 2. točke 6. ZDSV-a i jedno stegovno djelo izazivanja poremećaja u radu suda koji znatno utječu na djelovanje sudbene vlasti iz članka 20. stavka 2. točke 4. ZDSV-a.

7. Obrazlažući svoje stajalište o postojanju obilježja stegovnog djela nanošenja štete ugledu suda i sudačke profesije u konkretnom postupanju žaliteljice, DSV u obrazloženju osporene odluke ističe da je žaliteljica, kao sutkinja Upravnog suda, s obzirom na svoje pravno obrazovanje i sudačko iskustvo, znala da se kao sudac dužna suzdržavati od komentiranja, putem medija, sudskog postupka koji je u tijeku i u kojemu je stranka, te da je dužna štititi ugled suda u kojemu obnaša dužnost, kao i ugled pravosuđa te pravnog poretka Republike Hrvatske uopće, dok za ostvarivanje prava za koja smatra da joj pripadaju može koristiti pravna sredstva i proceduru propisanu zakonom.

Tvrdnje žaliteljice citirane u točkama 9, 10., 12. i 15. izreke osporene odluke, prema mišljenju DSV-a, ozbiljno nanose štetu ugledu Upravnog suda te ugledu sudačke profesije. Navedeno je stajalište DSV obrazložio na sljedeći način:

»... svakako su riječi koje ozbiljno nanose štetu ugledu Upravnog suda RH, ugledu sudačke profesije te ugledu pravne države u cijelosti, a ovo tim prije kada se ima na umu da je Ustavni sud RH svojom odlukom od 30. travnja 2009. godine ukinuo presudu Upravnog suda RH kojom je poništena odluka Hrvatskog sabora o imenovanju S. B. sutkinjom Ustavnog suda RH, što znači da je bio posve neosnovan njezin zahtjev za zaštitu Ustavom zajamčenog prava i sloboda čovjeka i građanina podnesen Upravnom sudu RH, kao i njene tvrdnje i istupi o neustavnosti izbora S. B. za sutkinju Ustavnog suda RH.

(...)

Tvrdnje ... su uvrede koje su uperene protiv časti i ugleda navedenih osoba, a reflektiraju se i kao nanošenje štete ugledu suda, obzirom da su uperene protiv zamjenice predsjednika suda. ...«

Pri odabiru stegovne kazne DSV je uzeo u obzir težinu povrede i nastale posljedice, stupanj odgovornosti, okolnosti pod kojima je djelo počinjeno, kao i činjenicu da je žaliteljica oslobođena odgovornosti za veći dio inkriminacija te raniji rad i ponašanje žaliteljice kao sutkinje, a osobito njezino narušeno zdravlje kroz dulje razdoblje, pa joj je izrečena najblaža stegovna kazna – ukor.

III. MJERODAVNO PRAVO

1) Ustav Republike Hrvatske

8. U konkretnom slučaju mjerodavan je članak 29. stavak 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

2) Konvencijsko pravo

9. Prva rečenica članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ... svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj.

(...)«

3) Mjerodavni zakon

10. Članak 20. stavak 2. točka 6. ZDSV-a glasi:

»Članak 20.

(...)

Stegovna djela jesu:

(...)

6. nanošenje štete ugledu suda ili sudačke dužnosti na drugi način.

(...)«

Članak 21. stavak 1. točka 1. ZDSV-a glasi:

»Članak 21.

Za počinjena stegovna djela mogu se izreći sljedeće stegovne kazne:

1. ukor,

(...)«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

A. PROVEDENI POSTUPAK I KVALIFIKACIJA STEGOVNIH DJELA

11. Imajući u vidu obrazloženje osporene odluke DSV-a, vezano uz utvrđenje da žaliteljičino postupanje opisano u točkama 9., 10., 12. i 15. izreke osporene odluke sadrži sva obilježja stegovnog djela za koje je žaliteljica oglašena odgovornom, kao i činjenicu da žaliteljica ne dovodi u sumnju činjenične opise djela, već polemizira sa stajalištem DSV-a o pravnim kvalifikacijama i ocjenom njezine odgovornosti, Ustavni sud utvrđuje da su odlučne činjenice utvrđene u skladu s mjerodavnim člankom 9. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08. i 76/09.; u daljnjem tekstu: ZKP), koji se odgovarajuće primjenjuje u stegovnom postupku (članak 30. ZDSV-a) te da je stegovni postupak proveden sukladno članku 28. stavku 1. ZDSV-a koji nalaže da se u postupku odlučivanja o stegovnoj odgovornosti, sucu protiv kojega se postupak vodi, mora pružiti mogućnost da iznese svoju obranu osobno ili po branitelju kojega izabere.

12. Uvidom u spis predmeta, Ustavni sud utvrđuje da je DSV proveo postupak utvrđivanja žaliteljičine stegovne odgovornosti u skladu s mjerodavnim odredbama ZDSV-a i u osporenoj odluci dao valjane razloge za žaliteljičinu odgovornost, dok odluka o stegovnoj kazni odgovara naravi počinjenog stegovnog djela i stupnju žaliteljičine odgovornosti.

13. U odnosu na žaliteljičinu tvrdnju da u vrijeme njezinih istupa u medijima ona više nije bila stranka u postupku (jer je postupak bio okončan presudom Upravnog suda od 15. listopada 2008.), što, prema mišljenju žaliteljice, ukazuje na proturječnost između izreke osporene odluke (u kojoj se ističe da je stegovno djelo počinila kao stranka u predmetu Upravnog suda) i njezinih razloga, valja napomenuti da je DSV u obrazloženju osporene odluke naveo:

»Naime, prijavljena sutkinja M. J., kao sutkinja Upravnog suda RH, obzirom na pravno obrazovanje i sudačko iskustvo, svakako je znala da je kao sudac dužna suzdržati se od komentiranja putem javnih medija sudbenog postupka koji je u tijeku i u kojem je stranka, a isto tako da je dužna štititi ugled suda u kojem obnaša sudačku dužnost kao i ugled pravosuđa te pravnog poretka Republike Hrvatske uopće, a za ostvarenje svojih prava za koja smatra da joj pripadaju da može koristiti samo zakonom propisanu pravnu proceduru i pravna sredstva na koja ima pravo.«

Na kraju Ustavni sud napominje da okolnost što su se dva medijska istupa podnositeljice desila nakon što joj je dostavljena presuda Upravnog suda broj: Zpa-13/2008-29 od 15. listopada 2008. (presuda joj je dostavljena po punomoćnicima odvjetnicima J. S. i Č. P. dana 5. veljače 2009.), ne dovodi u sumnju utvrđenje DSV-a jer su i istupi u medijima nakon tog datuma (istupi od 13. ožujka 2009. i od 14. ožujka 2009.) bili učinjeni u povodu donošenja te presude Upravnog suda, dok su se svi raniji istupi desili za vrijeme trajanja postupka pred Upravnim sudom.

B. OCJENA O NEPRISTRANOSTI ČLANA DSV-a

14. Ocjenjujući osnovanost žaliteljičine tvrdnje kojom izražava sumnju u nepristranost prof. dr. sc. Z. L., kao člana DSV-a koji je sudjelovao u donošenju osporene odluke, Ustavni sud polazi od rješenja DSV-a od 15. travnja 2010. kojim je odbijen žaliteljičin zahtjev za izuzeće navedenog člana DSV-a, u kojemu je navedeno:

»... pravne ekspertize koje je dao prof. L. na zahtjev Upravnog suda RH ne mogu utjecati na njegovu objektivnost u ovom predmetu jer je predmet stegovnog postupka temeljen na potpuno drugim činjenicama od onih koje su bile predmetom navedenih ekspertiza.«

14.1. Polazeći od žalbenih navoda u dijelu kojim se osporava pristranost prof. dr. sc. Z. L. pri donošenju osporene odluke, Ustavni sud je žalbu razmatrao, prije svega, sa stajališta moguće povrede ustavnog prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

14.2. Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode žalbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je žaliteljici osiguravao pravično suđenje.

Sastavni dio prava na pravično suđenje jest pravo optuženika, odnosno suca u stegovnom postupku, na suđenje pred zakonom ustanovljenim neovisnim i nepristranim sudom. Nepristranost suda podrazumijeva da sud i njegov sastav jamče dovoljno sigurnosti, kojom isključuju svaku opravdanu sumnju u nepristranost suda.

Navedeno stajalište Ustavni sud izrazio je u odluci broj: U-III-5423/2008, objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 16/09., u kojoj je prihvatio stajališta i standarde Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud), koji (ne)pristranost suda provjerava primjenom subjektivnog i objektivnog testa.

Sukladno tome, u provedbi objektivnog testa (ne) pristranosti ispituje se postojanje okolnosti koje bi mogle izazvati sumnju u nepristranost članova sudskog vijeća. Postojanje takvih okolnosti dovoljno je za ugrozu povjerenja koje svaki sud mora uživati u demokratskom društvu.

Objektivnim testom nepristranosti ispituje se je li sam sud, a između ostaloga i njegov sudački sastav, ponudio dovoljno jamstava kako bi se isključila svaka legitimna dvojba u pogledu njegove nepristranosti (predmet Fey protiv Austrije, presuda od 24. veljače 1993., Serija A br. 255, par. 27., 28. i 30; predmet Wettstein protiv Švicarske, presuda broj 33958/96, par. 42., ECHR 2000-XII). Taj test može obuhvatiti i pitanje: nudi li konkretan sudac dovoljno jamstava kako bi isključio svaku legitimnu dvojbu u tom pogledu (predmet Piersack protiv Belgije, presuda od 1. listopada 1982., par. 30., Series A br. 53, predmet Grieves protiv Ujendinjenog Kraljevstva, presuda br. 57067/00, par. 69., ECHR 2003-XII).

Drugim riječima, u provedbi objektivnog testa mora se utvrditi postoje li, sasvim odvojeno do ponašanja suca, provjerljive činjenice koje mogu potaknuti dvojbu glede njegove nepristranosti. To podrazumijeva da je – pri odlučivanju postoji li u nekom predmetu legitiman razlog za bojazan da neki sudac nije nepristran – samo stajalište dotične osobe važno, ali ne i odlučno za ocjenu sučeve nepristranosti. Ono što je odlučno jest pitanje: može li se ta bojazan smatrati objektivno opravdanom (predmet Wettstein protiv Švicarske, presuda od 22. prosinca 2000., par. 44.; predmet Ferrantelli i Santangelo protiv Italije, presuda od 7. kolovoza 1996., Reports 1996-III, str. 951-952, par. 58.).

Sažeto, kod objektivne je nepristranosti riječ o povjerenju koje sudovi moraju uživati u javnosti u demokratskom društvu (predmet Wettstein protiv Švicarske, presuda od 22. prosinca 2000.; predmet Castillo Algar protiv Španjolske, presuda od 28. listopada 1998., Reports 1998-VIII, str. 3116, par. 45.). To je temeljno mjerilo objektivne nepristranosti.

U tom smislu čak i ono što se izvana čini posve nevažnim može biti od određene važnosti. Drugim riječima, tu vrijedi temeljno načelo: »ne samo da se pravda mora izvršavati, mora se i vidjeti da se ona izvršava« (predmet De Cubber protiv Belgije, presuda od 26. listopada 1984., Serija A br. 86., par. 26.).

Stoga bojazan da je sud ili neki sudac pristran mora biti objektivno opravdana. Tako iz prakse Europskog suda, primjerice, proizlazi da sudac ne smije u istoj stvari ranije nastupati kao javni tužitelj (predmet Piersack protiv Belgije, presuda od 1. listopada 1982. par. 30-32); predsjednik kaznenog odjela koji je ranije nastupao kao progonitelj ne smije kasnije biti članom vijeća koje odlučuje o predmetu (predmet Daktaras protiv Litve, presuda od 10. listopada 2000., par. 33-38); sumnja u nepristranost postoji i kad sudi sudac (zamjenski) koji je nastupao u sličnom postupku kao zastupnik protustranke (predmet Wettstein protiv Švicarske, presuda od 21. prosinca 2000, par. 44-50), i sl.

15. Prema članku 30. ZDSV-a, stegovni postupak provodi se odgovarajućom primjenom odredaba ZKP-a ako tim zakonom nije drukčije određeno.

U konkretnom slučaju mjerodavan je članak 36. ZKP-a, koji propisuje:

»Članak 36.

Sudac (...) isključen je od obavljanja sudske dužnosti:

1) ako je oštećen kaznenim djelom,

2) ako mu je okrivljenik, njegov branitelj, tužitelj, oštećenik, njihov zakonski zastupnik ili opunomoćenik, bračni drug ili srodnik u uspravnoj liniji bilo do kojeg stupnja, u pobočnoj liniji do četvrtog stupnja, a po tazbini do drugog stupnja,

3) ako je s okrivljenikom, njegovim braniteljem, tužiteljem ili oštećenikom u odnosu skrbnika, štićenika, posvojitelja, posvojenika, hranitelja ili hranjenika,

4) ako je u tome kaznenom predmetu obavljao istražne radnje ili je sudjelovao u odlučivanju o prigovoru protiv optužnice ili je sudjelovao u postupku kao tužitelj, branitelj, zakonski zastupnik ili opunomoćenik oštećenika odnosno tužitelja, ili je ispitan kao svjedok ili vještak,

5) ako je u istom predmetu sudjelovao u donošenju odluke nižeg suda ili ako je u istom sudu sudjelovao u donošenju odluke koja se pobija žalbom ili izvanrednim pravnim lijekom.

(2) Sudac (...) može biti otklonjen od obavljanja sudske dužnosti ako se izvan slučajeva navedenih u stavku 1. ovoga članka navedu i dokažu okolnosti koje izazivaju sumnju u njegovu nepristranost.«

15.1. U povodu navoda žaliteljice koje su iznesene u žalbama (točka 3.2. obrazloženja ove odluke) o pristranosti prof. dr. sc. Z. L., pribavljeno je očitovanje tog člana DSV-a, u kome, između ostaloga, navodi:

»1. Dopisom broj Su-37/2009-1 od 14. siječnja 2009. predsjednik Upravnog suda Hrvatske zatražio je od mene stručno mišljenje u pogledu pravne prirode akta Hrvatskog sabora o izboru sudaca Ustavnog suda Republike Hrvatske. Da bi se dobio odgovor na pitanje pravne prirode akta Hrvatskog sabora o izboru sudaca Ustavnog suda, postavljena su i dodatna pitanja:

1. Da li se navedena odluka može preispitati temeljem članka 66. ZUS-a, odnosno je li Upravni sud RH nadležan za odlučivanje (glavno pitanje)?

2. Ako bi Upravni sud RH svejedno bio nadležan za odlučivanje koje su granice preispitivanja. Da li je u slučaju akata vladanja sudska kontrola ograničena samo na pitanje ustavnosti i zakonitosti postupovnih pravila i da li je dopušteno ispitivati i materijalne povrede zakona?

3. Ako smatrate da je odluka o izboru sudaca Ustavnog suda RH konačni pojedinačni akt u smislu članka 66. ZUS-a, te ako mislite da je dopušteno ispitivati i materijalne povrede zakona da li se u slučaju eventualno povrijeđenih ustavnih prava podnositeljice zahtjeva navedena odluka može poništiti samo djelomično, u pogledu izbora jednog suca, ili se mora poništiti u cijelosti?

4. Pitanje aktivne legitimacije podnositeljice zahtjeva budući da je člankom 66. ZUS-a propisano da o navedenom zahtjevu odlučuje sud nadležan za upravne sporove odgovarajućom primjenom ZUS-a propisano je da ako je upravnim aktom povrijeđen zakon u korist pojedinca upravni spor može pokrenuti nadležni državni odvjetnik ili drugi zakonom ovlašteni organ?

Sukladno traženom napisao sam 'Ekspertno mišljenje' 1. veljače 2009. koje sam u skraćenom obliku prezentirao na sjednici svih sudaca Upravnog suda dne 2. veljače 2009. godine, a 4. veljače sam preporučenom poštom cjelovito mišljenje, uz osobne podatke, dostavio na ruke predsjedniku Suda.

Navedena pitanja sa odgovarajućim odgovorima mogu se podvesti pod tumačenje odnosa Ustavnog suda i Upravnog suda u zaštiti ustavom zajamčenih ljudskih prava i temeljnih sloboda, jer su oba suda (formalna paralelna nadležnost) na određeni način ovlaštena odlučivati o istoj pravnoj stvari. Stoga sam i analizirao relevantne propise (Ustav Republike Hrvatske, Ustavni zakon o Ustavnom sudu RH, Zakon o upravnim sporovima); teorijske spoznaje (Kelsen, Krbek, Smerdel, Sokol, Bačić) i samu praksu (Odluke Ustavnog suda i Vrhovnog suda: U-I-774/2000; U-III-188/1995; U-I-190/2001; U-III-437/1996; U-III-94/1998; U-III/95/1998; U-III/176/1998; U-III/237/1999; Uzz 5/p5).

U konkretnom slučaju moj zaključak je bio:

– Odluka Hrvatskog sabora o izboru sudaca Ustavnog suda Republike Hrvatske, koja je povod ovog upravnog spora nije upravni akt, nego politički akt vladanja.

– Predlagateljici nije povrijeđeno pravo ili neposredni osobni interes utemeljen na zakonu.

Stoga Upravni sud bi se morao proglasiti nenadležnim, te onda odbaciti zahtjev predlagateljice. U suprotnom došlo bi do precedenta koji bi grubo narušavao ustavni poredak Republike Hrvatske.

Znači elaboracija je stručna i znanstvena, te su korištene odgovarajuće znanstvene metode, a samo pisanje je bilo u za to uobičajenim i primjerenim standardima. Ovo napominjem isključivo stoga što hipoteze, njihova elaboracija, te dobiveni zaključci, mogu i trebaju biti podvrgnuti isključivo znanstvenoj i stručnoj analizi i kritici. U svijetu je poznato kako se onda to i čini.

II. U srpnju 2009. godine izabran sam odlukom Hrvatskoga sabora za člana Državnog sudbenog vijeća iz redova profesora pravnih fakulteta.

Od tada sudjelujem u radu DSV. Kako DSV, između ostalog, odlučuje o stegovnoj odgovornosti sudaca, u predmetu stegovne odgovornosti sutkinje M. J. za stegovno djelo nanošenja štete ugledu suda i sudačke dužnosti na drugi način (Članak 20. stavak 2. t. 6. Zakona o Državnom sudbenom vijeću), istaknut je zahtjev za mojim izuzećem. Ističem da nisam sam tražio izuzeće, jer sam smatrao da nema nikakvih osnova za to. Da sam i najmanje sumnjao u to, sigurno, obzirom na svoj dosadašnji profesionalni rad i društveni angažman, te osobito kao konstitucionalista, pedagog i znanstvenik, postavio bih to pitanje.

Navode sutkinje M. J. i kvalifikacija povrede prava na pošteno i pravično suđenje pred neovisnim i nepristranim sudom što podrazumijeva da sud i njegov sastav jamče dovoljno sigurnosti kojom se isključuje svaku opravdanu sumnju u nepristranost, u cijelosti odbijam. Ovo stoga što navedeno se podvodi prema praksi Europskog suda za ljudska prava, a onda i drugih sudova, pod subjektivni i objektivni test. Pod subjektivnim okolnostima analizira se osobno uvjerenje i ponašanje konkretnog suca. Glede objektivnog testa, mora se utvrditi postoje li, sasvim odvojeno od ponašanja suca, provjerljive činjenice koje mogu potaknuti dvojbu glede sučeve nepristranosti. Tako nepristranost u pravilu znači nepostojanje predrasuda ili negativne pristranosti. Treba imati u vidu da se osobna nepristranost predmnijeva dok se ne dokaže suprotno. Ja nikada nisam imao bilo koji kontakt sa sutkinjom, prvi puta sam je vidio na sjednici svih sudaca Upravnog suda, te nisam niti mogao bilo kada pokazati neko neprijateljstvo ili zlu namjeru u odnosu na nju. Znači, baš nikakvo osobno uvjerenje nisam imao o sutkinji, a iz mog ponašanja zaista nije bilo nikakvih naznaka koje bi mogle ukazivati na sumnju u moju nepristranost. Stoga nisam pokazao nikakve znakove osobne pristranosti i zavisnosti u svojim uvjerenjima i osobnom ponašanju, jer nisam imao nikakve osobne predrasude ili pristranosti u tom predmetu. Također nisu postojale provjerljive činjenice koje mogu potaknuti dvojbu glede nepristranosti čime nije mogla biti dovedena u pitanje objektivnost i nezavisnost DSV.

Kada je DSV odlučivao o zahtjevu za mojim izuzećem, sudjelovao sam samo u dijelu sjednice kada sam ukratko obrazložio o mojoj ulozi u davanju stručnog mišljenja Upravnom sudu, te sam napustio sjednicu. Nakon rasprave, vijećanja i glasovanja, saznao sam kako je DSV odlučilo. Sudjelovao sam u javnom stegovnom postupku i u odlučivanju o odgovornosti sutkinje M. J.

Postupak i donošenje odluke o stegovnoj odgovornosti sutkinje M. J. temeljen je na potpuno drugim činjenicama i dokazima od onih koji su bili predmet moga stručnog mišljenja. Samim tim je u cijelosti eliminirana sumnja u moju objektivnost.

Iz navedenog proizlazi da u predmetnom postupku koji je prethodio donošenju osporene Odluke nisu povrijeđene odredbe članka 14.st.2., članka 19.st.1. s njima povezanog članka 117.st.3. Ustava RH, članka 29.st.1. Ustava i s njima povezanog članka 6.st.1. Konvencije o ljudskim pravima i temeljnim slobodama, te članka 35. i članka 38.st.1. i st.5. Ustava RH.

Prema tome, smatram da nisam trebao biti izuzet od odlučivanja u spornom postupku.«

15.2. Imajući u vidu stavak 2. članak 36. ZKP-a te polazeći od navoda žaliteljice, stanja stegovnog spisa i očitovanja prof. dr. sc. Z. L. danog u ovom žalbenom postupku, Ustavni sud je utvrdio da u konkretnom slučaju nije došlo do povrede pravila o nepristranosti suca.

U stegovnom postupku protiv žaliteljice sudjelovao je prof. dr. sc. Z. L. koji je po pozivu Upravnog suda u predmetu broj: Zpa-13/2008, izradio i dostavio očitovanje o pravnoj prirodi odluke Hrvatskog sabora od 9. svibnja 2008. o izboru sudaca Ustavnog suda.

Prof. dr. sc. Z. L. nije karijerni sudac, nego je član DSV-a iz reda sveučilišnih profesora (profesor na katedri Ustavnog prava Pravnog fakulteta Sveučilišta Josip Juraj Strossmayer iz Osijeka). Za člana DSV-a izabran je odlukom o izboru članova DSV-a (»Narodne novine" broj 83/09.) koju je donio Hrvatski Sabor na sjednici 10. srpnja 2009. On je bio pravni stručnjak u predmetu u kome nije davao stručno mišljenje o stegovnoj odgovornosti žaliteljice, nego je dostavio svoje stručno mišljenje o pravnoj prirodi odluke Hrvatskog Sabora o izboru sudaca Ustavnog suda od 9. svibnja 2008.

Budući da je DSV sudbeno tijelo u smislu članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije, nakon izbora za člana DSV-a prof. dr. sc. Z. L. mora se smatrati sucem u stegovnom postupku protiv žaliteljice. Međutim, u sudskom postupku u odnosu na koji žaliteljica osporava njegovu pristranost on je nastupao u svojstvu sveučilišnog profesora (pravnog eksperta u području ustavnog prava), a svoje je mišljenje dao u vrijeme dok još nije bio izabran za člana DSV-a i to u predmetu u kojem nije davao stručno mišljenje o stegovnoj dogovornosti žaliteljice, nego u predmetu u kome je žaliteljica bila podnositeljica zahtjeva za zaštitu povrijeđenoga prava po članku 66. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine" broj 53/91.), a taj je predmet okončan prije no što je DSV donio odluku u ovom stegovnom postupku odnosno prije nego je prof. dr. sc. Z. L. bio izabran za člana DSV-a.

Iz očitovanja prof. dr. sc. Z. L., kao i iz činjenica koje je Ustavni sud utvrdio u ovom žalbenom postupku, proizlazi da je imenovani član DSV-a kod davanja ekspertize u predmetu Upravnog suda broj: Zpa-13/2008 postupao kao stručnjak s područja ustavnog prava dok je u ovom stegovnom postupku postupao kao član DSV-a, odnosno kao sudac u naprijed navedenom smislu. Ta dva svojstva nisu međusobno suprostavljena te prof. dr. sc. Z. L. nije mogao u ranijem postupku zauzeti bilo kakvo stajalište o podnositeljici kojim bi na negativan način unaprijed oblikovao svoju odluku u ovom postupku.

Dakle, prema ocjeni Ustavnog suda, navedena okolnost ne izaziva objektivno opravdanu sumnju u nepristranost imenovanog člana DSV-a i nije predstavljala razlog za njegov otklon primjenom članka 36. stavka 2. ZKP-a kod donošenja odluke o stegovnoj odgovornosti žaliteljice.

15.3. Uzevši u obzir predmet konkretnog stegovnog postupka, Ustavni sud ocjenjuje da žaliteljičine tvrdnje o pristranosti prof. dr. sc. L., nakon provedenog objektivnog testa nepristranosti, nisu osnovane.

Stoga žaliteljici, prema stajalištu Ustavnog suda, u postupku donošenja pobijane odluke DSV-a nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

16. Slijedom iznijetog, na temelju članka 98. stavka 2. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke. Točka II. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IXA-5940/2010

Zagreb, 15. veljače 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 28/2011-601