## Odluka Upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-4765/200-7 od 31. listopada 2002.

### NN 68/2003 (22.4.2003.), Odluka Upravnog suda Republike Hrvatske broj Us-4765/200-7 od 31. listopada 2002.

# UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

816

Upravni
sud Republike Hrvatske u vijeću sastav­­ljenom od sudaca Bože Gagre kao
predsjednika vijeća, Alemke Brk­­ljačić-Radančević i Marine Kosović Marković
kao članica vijeća, te više sudske savjetnice Sa­­nje Štefan kao zapisničarke,
u upravnom sporu tužite­­lja HT-Hrvatske telekomunikacije d.d. Zagreb, protiv
rješe­­nja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjeca­­nja Republike Hrvatske,
klasa: UP/I-030-02/99-01/125, urbroj: 580-02-00-20 od 6. ožujka 2000., radi
utvrđiva­­nja narušava­­nja slobodnog tržišnog natjeca­­nja, u nejavnoj
sjednici vijeća održanoj dana 31. listopada 2002. presudio je:

*I.
Tužba se uvažava.*

Poništava
se rješe­­nje Agencije za zaštitu tržišnog natjeca­­nja Republike Hrvatske,
klasa: UP/I-030-02/99-01/125, urbroj: 580-02-00-20 od 6. ožujka 2000.

II. Ova
presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­­nje
```

```

```

Osporenim
rješe­­njem tuženog tijela, povodom zahtjeva poduzetnika FINTRADE d.o.o. Split,
utvrđuje se zlouporaba monopolističkog položaja tužite­­lja do koje je došlo
namjernim izravnim utvrđiva­­njem vrlo visokih cijena košta­­nja usluge
telekomunikacijskih vodova (zakupa i pretplate) s ci­­ljem zadržava­­nja
monopolističkog položaja (točka 1. izreke), nalaže se tužite­­lju da izvrši vraća­­nje
cijena zakupa i usluga telekomunikacijskih vodova na način i u iznosima koji su
vrijedili na dan 31. svib­­nja 1999. godine s rokom izvrše­­nja bez odgode, a
najkasnije u roku od 8 dana od dana dostave ovog rješe­­nja (točka 2. izreke),
nalaže se tužite­­lju da o izvrše­­nju naloga iz točke 2. izreke ovoga rješe­­nja
izvijesti Agenciju za zaštitu tržišnog natjeca­­nja, bez odgode, a najkasnije u
roku od 8 dana od izvrše­­nja mjere iz točke 2. izreke rješe­­nja (točka 3.
izreke), te se određuje da će ovo rješe­­nje biti objav­­ljeno u »Narodnim
novinama« (točka 4. izreke).

U tužbi protiv osporenog rješe­­nja tužite­­lj navodi
kako je neprijeporno da je tuženo tijelo 1. rujna 1999. godine zaprimilo
zahtjev od poduzetnika FINTRADE d.o.o. za pokreta­­nje postupka protiv tužite­­lja
zbog poviše­­nja cijena zakupa TK vodova u procije­­njenoj visini od oko 79%.
Međutim, upravno tijelo, unatoč nedovo­­ljnom stručnom zna­­nju, bez utvrđiva­­nja
svih relevantnih či­­njenica (između ostalog vještače­­nja) proširuje predmetni
zahtjev navodeći da se radi o poviše­­nju cijene zakupa i usluga
telekomunikacijskih vodova. Tuženo tijelo u rješe­­nju navodi da je provelo
poseban ispitni postupak u ovom predmetu, ali tužite­­lj ističe da postupak
nije proveden u skladu s odredbom članka 143. stavak 3. Zakona o općem upravnom
postupku. Vodite­­ljica postupka obvezala je tužite­­lja na dostavu određene
dokumentacije, a rok za dostavu svakog od pojedinih dokaza utvrđen je s obzirom
na mogućnost da ga tužite­­lj u traženom roku dostavi. Tako je između ostalog
tužite­­lj bio u obvezi dostaviti tuženom tijelu godiš­­nje izvješće za 1998. i
1999. godinu i to u roku od 7 dana od ­­nje­govog prihvaća­­nja. Usmena
rasprava održana je 20. siječ­­nja 2000. Savjet je donio odluku 25. siječ­­nja
2000., a rješe­­nje je od 6. ožujka 2000. godine. Ovako provedeni poseban
ispitni postupak nije mogao dovesti do utvrđe­­nja svih relevantnih či­­njenica
i okolnosti koje su značajne za rješe­­nje ovog predmeta. Tužite­­lj također
osporava primjenu članka 15. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjeca­­nja
po kojem bi tužite­­lj bio u nadmoćnijem položaju zbog uvođe­­nja novih cijena,
čime bi bilo spriječeno slobodno natjeca­­nje na tržištu. U svom rješe­­nju tuženo
tijelo navodi da je ispitivana osnovanost moguće zlouporabe monopolističkog
položaja tužite­­lja, ali niti u tijeku postupka, pa niti u rješe­­nju tuženo
tijelo nije izvršilo savjesnu i briž­­ljivu ocjenu svakog dokaza posebno, kao i
svih dokaza zajedno i rezultata cjelokupnog postupka, čime je povrijedilo načelo
ocjene dokaza. Nada­­lje, a glede zahtjeva tuženog tijela za očitova­­nje o
poviše­­nju cijena telekomunikacijskih usluga zakupa TK vodova, tužite­­lj ističe
da je postupao u skladu s tada važećim Zakonom o telekomunikacijama (»Narodne
novine«, broj 53/94), te s načelima utvrđiva­­nja cijena koja su određena
Pravilnikom o općim uvjetima za obav­­lja­­nje telekomunikacijskih usluga
(»Narodne novine«, broj 84/95). U nastavku tužbe tužite­­lj citira odredbu članka
77. navedenog Zakona i odredbu članka 19. navedenog Pravilnika, te ističe da je
dana 31. svib­­nja 1999. godine dostavio zahtjev Ministarstvu pomorstva,
prometa i veza radi dava­­nja odobre­­nja na predmetne cijene. Tužite­­lj ima
jedinstveni cjenik i isti je dostavio Ministarstvu na odobre­­nje. U ovom slučaju,
teme­­ljem odredbe članka 204. stavka 5. Zakona o općem upravnom postupku,
Ministarstvo je bilo obvezno svoje odobre­­nje dati u roku od mjesec dana od
dana kada je zatraženo dava­­nje odobre­­nja, pa kako Ministarstvo nije dalo
nikakvu obavijest, tužite­­lj je primjenom citirane odredbe postupio kao da je
odobre­­nje dato. S tim u svezi tužite­­lj dodaje da prije ne­go što je završio
postupak izdava­­nja rečenog odobre­­nja od strane Ministarstva, stupio je na
snagu Zakon o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 76/99), a sukladno
odredbi članka 98. stavak 5. toga Zakona, Ministarstvo više nije tijelo koje je
nadležno za odlučiva­­nje o cjeniku telekomunikacijskih usluga. Tužite­­lj nada­­lje
ističe da je tuženom tijelu dostavio podatke o broju pretplatnika Frame Relay
(FR), usluge na Croline mreži na dan 1. lip­­nja 1999. godine, te da je priložio
usporedni pre­gled cijena iste usluge u Europi dopu­­njen s podacima za
Sloveniju i Mađarsku, a iz kojih dokaza je razvidno da su cijene HT-a za istu
uslugu znatno ma­­nje od cijena u zem­­ljama s velikom tržišnom konkurencijom, što
ukazuje da je ponaša­­nje tužite­­lja u određiva­­nju cijena daleko od
monopolističkog. Tuženo tijelo je u skladu s ovlastima iz članka 30. stavka 2.
točke 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjeca­­nja utvrdilo da je u predmetnom slučaju
došlo do zlouporabe vladajuće­g položaja tužite­­lja izravnim utvrđiva­­njem
vrlo visokih cijena za uslugu i zakup telekomunikacijskih vodova, i to u smislu
članka 20. točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjeca­­nja, dakle, namjernim
utvrđiva­­njem vrlo visokih cijena u ci­­lju zadržava­­nja mono­poli­stičkog
položaja. Međutim, s obzirom na status tužite­­lja o primjeni rečenog članka,
ne može biti niti govora, budući tužite­­lj posjeduje koncesiju do 31. prosinca
2002. godine. Ugovorom o koncesiji utvrđeno je isk­­ljučivo pravo tužite­­lja
da do 31. prosinca 2002. godine obav­­lja telekomunikacijsku uslugu dava­­nja u
najam telekomunikacijskih vodova, kao jedini operater nepokretne
telekomunikacijske mreže u Republici Hrvatskoj. To isk­­ljučivo pravo tužite­­lj
je imao i prema članku 12. i 73. Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«,
broj 53/94). Tužite­­lj u djelatnosti iznajm­­ljiva­­nja telekomunikacijskih
vodova posjeduje navedeno pravo i izmjenom cijena nisu se stekli uvjeti za mono­polističko
djelova­­nje, jer bi nemogućnost izmjene cijena značilo nemogućnost tužite­­lja
da vodi poslova­­nje. S obzirom na ugovor o koncesiji i s obzirom da je na taj
način isk­­ljučena mogućnost primjene članka 13. i 14., isk­­ljučuje se i
primjena članka 15. Zakona o zaštiti tržišnog natjeca­­nja, prema kojem je
vladajući položaj stekao svojim nazočnim položajem na tržištu, jer mu je na tržištu
udio veći od 30%. Zbog sve­ga navedenog tužite­­lj predlaže Sudu da ­­nje­govu
tužbu uvaži i osporeno rješe­­nje poništi.

Tuženo
tijelo u odgovoru na tužbu ostaje pri svim razlozima iznijetim u osporenom rješe­­nju,
te dodaje da je, suprotno navodima tužbe, u postupku provedeno vještače­­nje
prof. dr. sc. Branke Zovko Cihlar, da je tužite­­lj tijekom usmene rasprave dao
odgovor kako izvješće za 1999. godinu nije usvojeno, iz koje­g razloga ga je tuženo
tijelo obvezalo da isto dostavi tome tijelu nakon ­­nje­govog usvaja­­nja, u
svrhu kasnijih rad­­nji u ovom predmetu koje se tiču mjera praće­­nja izvrše­­nja
rješe­­nja, te konačno da je na raspravi i iz dokumentacije koja prileži
predmetu nesporno utvrđeno da je tužite­­lj povisio cijene zakupa
telekomunikacijskih vodova bez odobre­­nja nadležnih tijela. K tome se dodaje
da je svrha naloga sadržana u točki 2. izreke osporenog rješe­­nja upravo bila
da se tužite­­lj obveže na vraća­­nje cijena zakupa telekomunikacijskih vodova
na način i u iznosima koji su vrijedili na dan 31. svib­­nja 1999. godine, što
ujedno predstav­­lja i pos­­ljed­­nju razinu cijena koju je tužite­­lju
odobrilo nadležno Ministarstvo, čime se nije priječilo tužite­­lja da po vraća­­nju
cijena na naloženu razinu ponovno pokrene postupak u svezi s poviše­­njem
cijena pred nadležnim tijelima na način propisan Zakonom o telekomunikacijama
(»Narodne novine«, broj 76/99). Sijedom izloženog tuženo tijelo predlaže Sudu
da tužbu tužite­­lja odbije.

Zainteresirana
osoba u ovom upravnom sporu, FINTRADE d.o.o. Split, u odgovoru na tužbu u
cijelosti se protivi tužbi i tužbenom zahtjevu, jer je i po samom tužite­­lju
nesporno da je riječ o monopolu i da je sa strane tužite­­lja – monopola došlo
do jednostranog nerealno visokog poveća­­nja cijena.

*Tužba je osnovana.*

Ispitujući zakonitost osporenog rješe­­nja u
granicama zahtje­va iz tužbe, pri čemu, sukladno članku 40. stavku 1. Zakona o
upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92), sud nije vezan
razlozima tužbe, Sud nalazi da se osporeno rješe­­nje ne može ocijeniti
zakonitim, posebice zbog bitnih povreda postupovnih odredaba.

Naime,
iz podataka sveza spisa razvidno je da je postupak za utvrđiva­­nje narušava­­nja
slobodnog tržišnog natjeca­­nja tuženo tijelo pokrenulo povodom zahtjeva
poduzetnika »FINTRADE« d.o.o. Split, ovdje zainteresirane osobe, podnesenog
dana 1. rujna 1999. godine radi zlouporabe monopolističkog položaja od strane
tužite­­lja do koje­g je došlo jednostranom izmjenom cijene zakup­­ljenih
telekomunikacijskih vodova za 79,49%.

Nakon
provedenog postupka po podnesenom zahtjevu zainteresirane osobe, tuženo tijelo
je u osporenom rješe­­nju među inim zak­­ljučilo da je tržišna snaga tužite­­lja
ocije­­njena utvrđiva­­njem udjela poduzetnika u ukupno ostvarenom prometu robe
i usluga na tržištu ili dijelu tržišta, gospodarskog i financijskog sta­­nja
poduzetnika, i to primjenom odredbe članka 18. stavka 1. točka 1. i 2. u svezi članka
15. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjeca­­nja (»Narodne novine«, broj
48/95, 52/97 i 89/98) te da se zlouporaba monopolističkog položaja tužite­­lja
očituje na način da je zainteresiranoj osobi i ostalim poduzetnicima zaračunavao
vrlo visoke cijene vezane uz usluge i zakup telekomunikacijskih vodova, bez
suglasnosti nadležnog tijela za poveća­­nje istih cijena, s ci­­ljem zadržava­­nja
vladajuće­g položaja na tržištu, čime je počinio povredu odredbe članka 20. točke
1. citiranog Zakona.

Iz
obrazlože­­nja osporenog rješe­­nja također proizlazi da je tužite­­lj tijekom
prve polovine 1999. godine izvršio nadograd­­nju svojih mreža za prijenos
podataka na način kojim je omogućeno poveziva­­nje korisnika većim brzinama,
radi če­ga je povišena cijena usluga zakupa telekomunikacijskih vodova u iznosu
od 79%, za koje poveća­­nje cijena, međutim, Ministarstvo pomorstva, prometa i
veza nije dalo odobre­­nje u skladu s propisima koji su vrijedili u trenutku podnoše­­nja
takvog zahtjeva tužite­­lja tj. na dan 31. svib­­nja 1999. godine.

Dakle, iz rečenog slijedi da je u osporenom rješe­­nju
tuženo tijelo rasprav­­ljalo i cijenilo ponaša­­nje tužite­­lja i ­­nje­gov
položaj na tržištu isk­­ljučivo primjenom odredaba Zakona o zaštiti tržišnog
natjeca­­nja. Pri tomu, međutim, tuženo tijelo nije vodilo računa o odredbama
posebnih propisa kojima je re­gulirano područje telekomunikacija te kojima je,
pored ostalog, propisano da je izgrad­­nja, održava­­nje i uporaba telekomunikacijskog
sustava, kao i obav­­lja­­nje telekomunikacijskih usluga od interesa za
Republiku Hrvatsku.

Ovo tim više što je odredbom članka 4. Zakona o zaštiti
tržišnog natjeca­­nja propisano da se ovaj Zakon ne primje­­njuje na pravne i
fizičke osobe kojima je na teme­­lju posebnih propisa povjereno obav­­lja­­nje
javnih službi ili im je posebnim propisima utvrđeno posebno, isk­­ljučivo
pravo, koncesija, i to samo u slučajevima kada bi primjena ovoga Zakona priječila
obav­­lja­­nje zadaće koje su im posebnim propisima utvrđene i zbog koje su te
osobe osnovane, a tužite­­lj upravo ovo poto­­nje ističe u tužbi navodeći da
nemogućnost izmjene cijena ima za pos­­ljedicu i nemogućnost vođe­­nja poslova­­nja
tužite­­lja.

Naime, vladajući ili monopolistički položaj tužite­­lja
u konkretnom slučaju proizlazi već iz odredaba Zakona o telekomunikacijama
(»Narodne novine«, broj 76/99), kao posebnog propisa koji pored ostalog uređuje
i odnose između davate­­lja i korisnika telekomunikacijskih usluga. Tako je
odredbom članka 98. stavka 4. točke 1. citiranog Zakona, koji je bio na snazi u
vrijeme pokreta­­nja predmetnog postupka, propisano da HT-Hrvatske
telekomunikacije d.d., dakle tužite­­lj, ima do 31. prosinca 2002. godine isk­­ljučivo
pravo biti operator nepokretne javne telekomunikacijske mreže. Operator je pak,
u smislu odredbe članka 3. stavka 1. točke 17. citiranog Zakona, davate­­lj
usluga, pravna ili fizička osoba koja stvarno i pravno ostvaruje kontrolu nad
svim funkcijama potrebnim za pruža­­nje telekomunikacijskih usluga putem
telekomunikacija, telekomunikacijskog sustava, objekta ili opreme ili radijske
postaje.

Za obav­­ljenu uslugu, sukladno odredbi članka 28.
stavka 1. navedenog Zakona, korisnik usluga plaća cijenu usluge prema cjeniku
usluga davate­­lja usluga. Prema stavku 4. istog članka citiranog Zakona,
cijene usluga koje pruža samo jedan davate­­lj usluga na tržištu odobrava
Hrvatski zavod za telekomunikacije (u da­­lj­­njem tekstu: Zavod) nakon pribav­­ljenog
miš­­lje­­nja ministarstva mjerodavnog za telekomunikacije i ministarstva
mjerodavnog za gospodarstvo.

Odredbom pak članka 31. stavka 1. točke 3. navedenog
Zakona o telekomunikacijama propisano je da će Zavod onemo­gućiti zlouporabu
nadmoćnog položaja na tržištu i spriječiti zlouporabe, a kod toga će, u smislu
stavka 2. istog članka, surađivati s tijelom državne uprave ili javnom ustavnom
mjerodavnom za provedbu posebnog zakona kojim su uređena pita­­nja zaštite tržišnog
natjeca­­nja, poglavito kad se odredbe toga zakona primje­­njuju na pravne i
fizičke osobe koje pružaju telekomunikacijske usluge i obav­­ljaju drugu
djelatnost telekomunikacija.

Zavod će započeti s radom 1. siječ­­nja 2000. godine,
a do početka rada Zavod poslove iz ­­nje­govog djelokruga obav­­ljat će
ministarstvo mjerodavno za telekomunikacije (članak 102. stavak 1. i 6. Zakona
o telekomunikacijama).

Dos­­ljedno naprijed navedenom proizlazi da je, teme­­ljem
odredaba Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 76/99), važeće­g u
trenutku pokreta­­nja predmetnog postupka kod tuženog tijela, kao i teme­­ljem
odredaba ranije važeće­g Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj
53/94), koji je bio na snazi 31. siječ­­nja 1999. godine dakle u vrijeme podnoše­­nja
zahtjeva tužite­­lja Ministarstvu pomorstva, prometa i veza radi izmjene
cjenika TK usluga, tužite­­lj bio dužan prije poviše­­nja cijena zakupa
telekomunikacijskih vodova ishoditi za isto odobre­­nje nadležnog tijela, a
sukladno uvjetima i postupku propisanom naprijed citiranim Zakonom, te Pravilnikom
o općim uvjetima za obav­­lja­­nje telekomunikacijskih usluga (»Narodne
novine«, broj 84/95), što tužite­­lj nesporno nije učinio.

Okolnost, naime, da je tužite­­lj podnio Ministarstvu
pomorstva, prometa i veza zahtjev za izdava­­nje predmetnog odobre­­nja, o
kojem isto tijelo nije donijelo nikakvu odluku, nije dostatna za zak­­ljučak da
se takvo odobre­­nje ima smatrati izdanim protekom roka od mjesec dana, kako to
pogrešno smatra tužite­­lj pozivajući se pri tomu na odredbu članka 204. stavka
5. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91). Ovo iz
razloga jer se citiranom zakonskom odredbom propisuje postupa­­nje tijela nadležnog
za izdava­­nje odobre­­nja u slučaju kada to tijelo prije izdava­­nja zatraženog
odobre­­nja mora pribaviti suglasnost odnosno miš­­lje­­nje drugog zakonom određenog
tijela, a ista se ne odnosi na podnosite­­lja zahtjeva tj. tužite­­lja, koji
bez propisanog odobre­­nja ne može povisiti cijene svojih usluga.

Prema pak odredbi članka 93. stavka 1. točke 11. važeće­g
Zakona o telekomunikacijama, ako se prigodom pruža­­nja usluga ili obav­­lja­­nja
djelatnosti davate­­lj usluga ne pridržava ovog Zakona, propisa donesenih na
teme­­lju ovog Zakona i tehničkih uvjeta i normi, nadzornik telekomunikacija,
koji obav­­lja poslove nadzora iz članka 92. stavka 2. ovog Zakona, ima ovlast
rješe­­njem narediti ukla­­nja­­nje nedostataka s tim u svezi.

Slijedom
izloženog proizlazi da tuženo tijelo nije bilo ovlašteno, pozivom na odredbu članka
20. točku 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjeca­­nja, naložiti tužite­­lju da
izvrši vraća­­nje cijena zakupa i usluga telekomunikacijskih vodova na način i
u iznosima koji su vrijedili na dan 31. svib­­nja 1999. godine, jer je u
konkretnom slučaju obav­­lja­­nje usluga i drugih djelatnosti u
telekomunikacijama re­gulirano odredbama posebnog zakona, koji je poslove
nadzora nad ­­njihovom provedbom stavio u isk­­ljučivu nadležnost nadzornika
telekomunikacija.

Navedeno proizlazi i iz dopisa Ministarstva
pomorstva, prometa i veza, Uprave pošte i telekomunikacija klasa:
344-01/99-01/450 od 22. listopada 1999. godine, koji prileži svezu spisa, a
prema kojem odredba članka 20. Zakona o zaštiti tržišnog natjeca­­nja ne može
biti osnova za utvrđiva­­nje narušava­­nja slobodnog tržišnog natjeca­­nja u
svezi s izmjenom cijena zakupa TK vodova od 1. lip­­nja 1999. godine.

S obzirom da, u smislu članka 25. stavka 1. Zakona o
općem upravnom postupku, svako tijelo pazi po službenoj dužnosti u tijeku
cijelog postupka na svoju stvarnu i mjesnu nadležnost, to Sud nalazi da je tuženo
tijelo postupajući na način opisan osporenim rješe­­njem, prekoračilo granice
svoje stvarne nadležnosti, čime je počinilo bitnu povredu odredaba upravnog
postupka, koja je od utjecaja na pravilno i zakonito rješe­­nje ove stvari.

Imajući u vidu navedeno, va­­ljalo je, teme­­ljem članka
42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima, odlučiti kao u točki I izreke ove
presude tj. tužbu tužite­­lja uvažiti, dok se točka II izreke, koja se odnosi
na objavu presude u »Narodnim novinama«, teme­­lji na odredbi članka 37a.
stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjeca­­nja.

Broj:
Us-4765/2000-7
Zagreb, 31. listopada 2002.

Predsjednik Vijeća
**Božo Gagro,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 68/2003-816