## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-3739/2003 od 29. studenoga 2004.

### NN 174/2004 (10.12.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-3739/2003 od 29. studenoga 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3030

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom R. M. iz V., koje zastupa Lj. K.-S.,
odvjetnica u V., na sjednici održanoj 29. studenoga 2004. godine, jednoglasno
je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

–
presuda Županijskog suda u Virovitici, broj: Gž-885/03-2 od 9. listopada 2003.
godine i

–
presuda Općinskog suda u Virovitici, broj: P-619/02-8 od 3. srpnja 2003.
godine.

II.
Predmet se vraća Općinskom sudu u Virovitici na ponovni postupak.

III.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```

```

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba podnesena je 18. studenoga 2003. godine protiv presude
Županijskog suda u Virovitici, broj: Gž-885/03-2 od 9. listopada 2003. godine.
Tom je presudom odbijena žalba podnositelja i potvrđena presuda Općinskog suda
u Virovitici, broj: P-619/02-8 od 3. srpnja 2003. godine.

2. U
spornoj pravnoj situaciji, 21. kolovoza 1995. godine, A. D. je sklopio sa Z.
š.-k. z. V. ugovor o kreditu na iznos od 10.000,00 kuna s godišnjim kamatama u
visini od 84%, te u slučaju nevraćanja kredita u ugovorenom roku, zatezne
kamate po stopi od 360% godišnje. U navedenom ugovoru u svojstvu solidarnih
jamaca bili su navedeni podnositelj ustavne tužbe, te M. Š., S. F. i I. V.

S obzirom na činjenicu da solidarni dužnik nije
ispunjavao preuzete obveze po ugovoru o kreditu, vjerovnik je u parničnom
postupku koji se vodio pred Općinskim sudom u Virovitici pod brojem: P-596/96,
ishodio pravomoćnu i ovršnu presudu. Na temelju ovršne isprave ovrhovoditelj (Z.
š.-k. z. iz V.) pokrenuo je ovršni postupak pred Općinskom sudom u Virovitici,
pod brojem: Ovr-179/02.

Solidarni jamci, odnosno podnositelj ustavne tužbe,
pokrenuli su pred Općinskim sudom u Virovitici parnični postupak, broj: P-41/02
radi utvrđivanja ništavosti odredbi tako zaključenog ugovora o kreditu, a koje
se odnose na visinu ugovorenih zateznih kamata. Odlukom prvostupanjskog suda
utvrđeno je da su te odredbe spornog ugovora u cijelosti ništave uz utvrđenje
da se na njega treba primjenjivati kamata po stopi koju banke ugovaraju za
slične poslove u iznosu 24% godišnje.

3. S obzirom na izreku deklaratorne presude u
predmetu, broj: P-41/02 podnositelj je u ovršnom predmetu, broj: Ovr-179/02
podnio žalbu iz razloga navedenih u članku 46. stavku 2. točki 9. Ovršnog
zakona (»Narodne novine«, broj 57/96., 29/99., 42/00. – odluka Ustavnog suda i
173/03., u daljnjem tekstu: OZ).

U tijeku ovršnog postupka, podnositelj je upućen na
parnicu, te je presudom Općinskog suda u Virovitici, broj: P-619/02-8 od 3. srpnja
2003. godine, podnositelj odbijen s tužbenim zahtjevom koji je glasio:

»Proglašava
se da ovrha u ovršnom predmetu Općinskog suda u Virovitici, broj: O-179/02,
pokrenuta po ovršnom prijedlogu tužene Z. š. k. z. V., Masarykova 19, protiv
tužitelja R. M. iz V., S. Radića 78, nije dopuštena, a što je tužena dužna
priznati, te tužitelju nadoknaditi trošak ovog postupka, a sve to u roku 15
dana pod prijetnjom ovrhe.«.

4. U
ustavnoj tužbi podnositelj u bitnome iznosi osporava­juće razloge iznesene u žalbenom
postupku. Ističe da su osporavanom presudom, uslijed pogrešno i nepotpuno
utvrđenog činjeničnog stanja, te pogrešne primjene postupovnog i materijalnog
prava, povrijeđena ustavna prava sadržana u člancima 19. stavku 1. i 29. stavku
1. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelj
ističe da su osporene presude donesene uz nepravilnu primjenu odredbi članka
46. stavaka 9. i 10. OZ-a, jer smatra da je sudska odluka na temelju koje je
ovrha pokrenuta naknadnom sudskom odlukom djelomično izmijenjena, budući da je
utvrđeno između istih stranaka da je ugovor o kreditu u odnosu na odredbe o
ugovornim i zateznim kamatama djelomično ništav, odnosno da nisu ništave kamate
od 24% godišnje na pozajmljenu glavnicu od 10.000,00 kuna. Ističe da je druga
sudska odluka donesena 3. lipnja 2002. godine, odnosno u vrijeme kada više nije
mogao zaustaviti ovrhu koja je pokrenuta na temelju ovršne isprave (odnosno
presude Općinskog suda u Virovitici, broj: P-596/96 od 30. siječnja 1997.
godine).

I
nadalje smatra da bi provođenjem ovrhe uz utvrđene kamate od 360% godišnje,
koje su utvrđene zabranjenima i nezakonitima, bila grubo povrijeđena ustavna
prava koja su naprijed navedena. Ističe da kada bi se ovrha nastavila po
prvotnoj presudi, njegova bi obiteljska kuća bila prodana po znatno nižoj
cijeni od stvarne vrijednosti, te bi ostao bez svoje cjelokupne imovine. Ističe
da se to već dogodilo brojnim obiteljima na području P. i V.

Zaključno,
cijeneći osporavanu odluku, kao i njoj prethodeću prvostupanjsku presudu
nezakonitima, podnositelj predlaže Ustavnom sudu podnesenu ustavnu tužbu
usvojiti i osporene presude ukinuti.

5.
Povodom prijedloga podnositelja, Ustavni sud je rješe­njem, broj: U-III-3739/03
od 30. lipnja 2004. godine, privremeno odgodio ovrhu u ovršnom predmetu
Općinskog suda u Virovitici, broj: Ovr-179/02 do donošenja konačne odluke.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

6.
Analizom osporavanih presuda, navoda ustavne tužbe i spisa predmeta, utvrđeno
je da je presuđujući u spornoj pravnoj situaciji, prvostupanjski sud utvrdio
kao nesporne činjenice postojanja ugovora o kreditu, zatim postojanja
pravomoćne i ovršne presude kojom se nalaže, između ostalih i podnositelju kao
solidarnom dužniku, izvršenje dospjele, a neispunjene obveze, te postojanja
pravomoćne presude kojom se utvrđuju ništavim odredbe spornog ugovora o
kreditu, preko godišnje kamate u visini od 24%, jer je sud utvrdio da su više
kamate zelenaške.

Glede
dopuštenosti ovrhe u konkretnom slučaju prvostupanjski sud je izrazio
stajalište prema kojemu ovršna isprava na temelju koje je tražena ovrha nije
stavljena izvan snage. Taj sud je istaknuo da je činjenica utvrđenja ništavosti
odredaba spornog ugovora o kreditu valjana pravna osnova za podnošenje zahtjeva
za ponavljanje pravomoćno dovršenog parničnog postupka iz kojega je proizašla ovršna
isprava, međutim da deklaratorna presuda donesena u konkretnom slučaju ne može
mijenjati obvezu utvrđenu kondemnatornom ovršnom ispravom. Zaključno,
prvostupanjski sud je utvrdio da se sadržaj pravomoćne i ovršne isprave može
mijenjati samo u parničnom postupku pod uvjetima utvrđenim u Zakonu o parničnom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03.), a
nikako u ovrš­nom postupku, pogotovo imajući u vidu razloge za žalbu sadržane u
odredbi članka 46. OZ-a.

Protiv
prvostupanjske presude podnositelj je izjavio žalbu, koja je osporenom presudom
Županijskog suda u Virovitici u cijelosti odbijena kao neosnovana.

7.
Prema odredbama članka 62. stavka 1. i stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može po iscrpljivanju dopuštenog
pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno
o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela,
povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno
Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu.

Ustavna
tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova
nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih akata tijela državne vlasti,
tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave i pravnih osoba s
javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih
Ustavom. Slijedom navedenog, Ustavni sud, tijekom postupka pružanja
ustavnosudske zaštite, na temelju činjeničnog stanja utvrđenog u postupku iz
kojega je proizašla osporavana odluka i unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj
tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama došlo do
ustavno nedopuštenog posizanja u ljudska prava i temeljne slobode.

8. U
konkretnom slučaju mjerodavne su odredbe članka 46. stavka 2. točke 9. OZ-a,
koje glase:

»(2)
Ovršenik može izjaviti žalbu osobito: (...)

9. ako
je tražbina prestala na temelju činjenice koja je nastala u vrijeme kad je
ovršenik nije više mogao uspješno istaknuti u postupku iz kojega potječe
odluka, odnosno ako je tražbina prestala na temelju činjenice koja je nastala
nakon zaključenja sud­ske ili upravne nagodbe ili sastavljanja javnobilježničke
isprave, (...)«

i
odredbi članka 109. stavka 1. i članka 110. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96., 91/96. i 112/99., u daljnjem
tekstu: ZOO), koje glase:

»Na
ništavost sud pazi po službenoj dužnosti i na nju se može pozivati svaka
zainteresirana osoba.

Pravo na isticanje ništavosti ne gasi se.«.

9. Na temelju ustavnog jamstva propisanog člankom 29.
stavkom 1. Ustava, svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama
ili o sumnji ili optužbi zbog kaž­njivog djela.

Ustavni sud utvrđuje da je u provedenom postupku
podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje. Naime, pogrešno je pravno
stajalište nadležnih sudova u vezi s primjenom odredbe članka 46. stavka 2.
točke 9. OZ-a u svezi s člancima 109. stavkom 1. i 110. ZOO-a, izneseno u
osporenim presudama (točka 6. obrazloženja).

Prema pravnom stajalištu Ustavnog suda, u pravnoj
situaciji u kojoj postoji kondemnatorna presuda kojom se nalaže plaćanje obveze
i deklaratorna presuda donesena naknadno između istih stranaka kojom se utvrđuje
da je dio obveze koja je utvrđena kondemnatornom presudom ništav, a ne postoje
uvjeti za ponavljanje postupka u kojemu je donesena kondemnatorna presuda,
sudovi neće dozvoliti ovrhu kondemnatorne presude u cijelosti, već samo u
dijelu koji nije obuhvaćen ništavošću.

Navedeno
stajalište temelji se na primjeni odredbe članka 46. stavka 2. točke 9. OZ-a,
jer u konkretnom slučaju treba smatrati da je tražbina djelomično prestala na
temelju činjenice koja je nastala u vrijeme kad je ovršenik više nije mogao
uspješno isticati u postupku u kome je nastala kondemnatorna – ovršna presuda.
Isto tako, uzevši u obzir odredbu članka 109. stavka 1. ZOO-a prema kojoj se na
ništavost pazi po službenoj dužnosti, dužnost je sudova, kada ih ovršenik
upozori da je ovršna isprava dijelom ništava, a ta ništavost je utvrđena
pravomoćnom sudskom odlukom između istih stranaka koje sudjeluju u ovršnom
postupku, da utvrde da je ovrha nedopuštena u dijelu koji je obuhvaćen
ništavošću, te da dopuste ovrhu u preostalom – valjanom dijelu.

Iz navedenoga proizlazi da je postupak radi
proglašenja ovrhe nedopuštenom u odnosu na podonositelja bio nepravičan, što je
posljedica pogrešnog pravnog stajališta u svezi primjene odredbe članka 46.
stavka 2. točke 9. OZ-a. Stoga je podnositelju povrijeđeno ustavno pravo na
pravično suđenje zajamčeno odredbom članka 29. stavka 1. Ustava.

10. U ustavnoj tužbi podnositelj isitiče i povrede
odredbi članaka 19. stavka 1. i 117. stavka 3. Ustava, koje ne mogu biti osnova
za pružanje ustavnosudske zaštite jer ne sadrže ljudska prava i temeljne
slobode u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

11. Slijedom svega iznijetog, utvrdivši da je
podnositelju osporavanim presudama povrijeđeno ustavno pravo na pravično
suđenje sadržano u članku 29. stavku 1. Ustava, odlučeno je kao u izreci.

Ova odluka utemeljena je na odredbama članaka 73. i
75. Ustavnog zakona, a objava iste temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-3739/2003
Zagreb, 29. studenoga 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća **dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 174/2004-3030