### NN 53/2020 (30.4.2020.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1310/2018 od 10. ožujka 2020.

Ustavni sud Republike Hrvatske

1075

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u povodu postupka koji je ustavnom tužbom pokrenula Sanda Ham iz Osijeka, koju zastupa Jasminka Biloš, odvjetnica u Zagrebu, na sjednici održanoj 10. ožujka 2020., donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Usž-4052/17-2 od 7. prosinca 2017.

– rješenje Upravnog suda u Osijeku broj: Usl-45/17-7 od 3. listopada 2017.

III. Predmet se vraća Upravnom sudu u Osijeku na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Sanda Ham iz Osijeka (u daljnjem tekstu: podnositeljica) podnijela je ustavnu tužbu u povodu rješenja Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: Usž-4052/17-2 od 7. prosinca 2017., kojim je odbijena njezina žalba protiv rješenja Upravnog suda u Osijeku broj: Usl-45/17-7 od 3. listopada 2017.

Tim rješenjem odbačena je kao nedopuštena tužba podnositeljice u upravnom sporu u kojem je tražila da Upravni sud u Osijeku poništi dvije odluke stegovnih tijela Sveučilišta Josipa Jurja Strossmayera u Osijeku, i to presudu Drugostupanjskog stegovnog suda sveučilišta klasa: 602-04/16-04/3, urbroj: 2158-60-01-16-38 od 13. prosinca 2016., te pismo upozorenja Stegovnog suda za nastavnike i suradnike Filozofskog fakulteta u Osijeku klasa: 052-041/16-01/3, urbroj: 2158-83-02-16-06 od 8. srpnja 2016.

Navedenom prvostupanjskom stegovnom odlukom podnositeljica je proglašena odgovornom za povredu Pravilnika o sigurnosnoj politici informacijskih sustava Filozofskog fakulteta u Osijeku i Pravilnika o stegovnoj odgovornosti nastavnika i suradnika Sveučilišta Josipa Jurja Strossmayera u Osijeku, nepoštivanjem općih akata i odluka nadležnih tijela sveučilišta i znanstveno-nastavnih odnosno umjetničko-nastavnih sastavnica, zloporabom radnog mjesta odnosno ovlaštenja koja proizlaze iz djelokruga rada pojedinog nastavničkog ili suradničkog radnog mjesta i neovlaštenim korištenjem nastavnom i znanstvenom opremom te sredstvima povjerenim za izvršenje pojedinog posla. Izrečena joj je stegovna mjera pisanog upozorenja prije otkaza ugovora o radu.

Presudom Drugostupanjskog stegovnog suda djelomično je prihvaćena žalba podnositeljice te je prvostupanjska stegovna odluka preinačena u pogledu odluke o kazni, na način da je izrečena novčana kazna u visini 10% ukupne plaće u trajanju od šest mjeseci.

2. U ustavnoj tužbi podnositeljica ukazuje na povrede brojnih ustavnih prava. Izrijekom navodi članke 14. stavak 2., 19., 26., 29. stavak 1., 35. i 48. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/02., 76/10. i 5/14.), kao i članke 6. stavak 1., 8. stavak 1. i 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), te članak 1. Protokola br. 1 (pogrešno se navodi »br. 3«) uz Konvenciju.

3. Sukladno članku 69. alineji 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Upravnog suda u Osijeku broj: Usl-45/17.

4. Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

5. Podnositeljica je redovita profesorica u trajnom zvanju na Filozofskom fakultetu u Osijeku, sastavnici Sveučilišta Josipa Jurja Strossmayera u Osijeku.

U Uredu dekanice tog fakulteta, 9. rujna 2015., zaprimljena je prijava sigurnosnog incidenta u kojoj je navedeno da je podnositeljica prekršila niz odredaba Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju (»Narodne novine« broj 123/03., 105/04., 174/04., 2/07. – odluka USRH broj: U-I-1707/2006, 46/07., 45/09., 63/11., 94/13. i 139/13.; u daljnjem tekstu: ZoZD), Pravilnika o sigurnosnoj politici informacijskih sustava i Statuta Filozofskog fakulteta u Osijeku, na način da je neovlašteno i bez prethodne najave dekanici, prodekanima, tajniku fakulteta ili voditelju Ureda za informatiku i računalnu mrežu angažirala sudskog vještaka Dejana Balića i omogućila mu obavljanje informatičkog vještačenja informacijskog sustava Filozofskog fakulteta u Osijeku u prostoru i na opremi tog fakulteta, čime je počinila teža stegovna djela iz članka 7. stavka 1. točaka 1., 2. i 5. Pravilnika o stegovnoj odgovornosti nastavnika i suradnika Sveučilišta Josipa Jurja Strossmayera u Osijeku. Predloženo je izricanje stegovne mjere redovitog otkaza ugovora o radu uvjetovanog skrivljenim ponašanjem nastavnika (članak 9. stavak 1. točka 3. tog Pravilnika).

Zahtjev za pokretanje stegovnog postupka podnesen je 30. ožujka 2016.

5.1. Stegovni sud za nastavnike i suradnike Filozofskog fakulteta u Osijeku održao je pripremno ročište 11. svibnja 2016., a zatim i dvije rasprave 18. svibnja odnosno 15. lipnja 2016. Dekanica fakulteta, saslušana kao svjedok, između ostalog, navela je da je za događaj saznala uvidom u dokumentaciju iz drugog postupka (misli se na još jedan stegovni postupak koji je u to vrijeme bio u tijeku protiv podnositeljice, također po prijavi voditelja Ureda za informatiku i računalnu mrežu, a zbog određene sporne elektroničke pošte podnositeljice), u kojoj je pronašla »dokument vještačenja«, a iz njega je vidljivo da je, na poziv podnositeljice, sudski vještak Dejan Balić u travnju 2015. godine, u večernjim satima, neovlašteno ušao u prostorije Filozofskog fakulteta odnosno u kabinet podnositeljice i na računalnoj opremi fakulteta izvršio uvid u informacijski sustav.

Stegovni sud nije prihvatio podnositeljičin prigovor zastare iz razloga što, s obzirom na rokove navedene u Pravilniku o stegovnoj odgovornosti nastavnika i suradnika Sveučilišta Josipa Jurja Strossmayera u Osijeku, kao i u Zakonu o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 121/11. – pročišćeni tekst, 143/12., 56/13., 145/13., 152/14. i 70/17.), bilo da je riječ o apsolutnim ili relativnim zastarnim rokovima, nije proteklo više od 12 mjeseci od pokretanja stegovnog postupka. Stegovni sud je također naveo da ZoZD jasno navodi da je prostor sveučilišta nepovrediv, kao i da nadležna državna tijela u prostoru sveučilišta mogu uredovati samo uz suglasnost čelnika, prema odluci suda ili ako postoji neposredna opasnost za život i zdravlje ljudi ili za imovinu, a te pretpostavke u konkretnom slučaju nisu bile ispunjene, jer u trenutku kada je informatički vještak sačinio svoj nalaz i mišljenje, on je prestao biti osoba koja je privatno posjetila zaposlenika fakulteta, već od tada pripada kategoriji nadležnih državnih tijela.

Stegovni sud je podnositeljici 29. lipnja 2016. izrekao mjeru pisanog upozorenja prije otkaza ugovora o radu.

5.2. U povodu podnositeljičine žalbe drugostupanjsko stegovno tijelo suglasilo se sa stajalištem prvostupanjskog tijela da zastara nije nastupila (uzimajući u obzir to da je stegovno djelo dovršeno 29. travnja 2015., a zahtjev za pokretanje stegovnog postupka podnesen 30. ožujka 2016.), kao i s ostalim činjeničnim utvrđenjima i pravnim stajalištima vezanim uz stegovnu odgovornost podnositeljice, ali je zauzeo stajalište da je izrečena mjera prestroga, s obzirom na činjenicu da podnositeljica ranije nije stegovno kažnjavana, kao i na činjenicu da sporni događaj nije prouzročio nikakvu štetu u pogledu funkcioniranja informatičkog sustava Filozofskog fakulteta u Osijeku. Stoga je prvostupanjska odluka preinačena u odnosnom dijelu te je podnositeljici izrečena novčana kazna u visini 10% ukupne plaće u trajanju od šest mjeseci.

5.3. Podnositeljica je protiv navedenih stegovnih odluka podnijela tužbu Upravnom sudu u Osijeku (s prijedlogom za odgodni učinak pobijanog akta), koji je 20. siječnja 2017. tužbu dostavio na odgovor tuženiku, Sveučilištu Josipa Jurja Strossmayera u Osijeku. Tuženik je svoj odgovor na tužbu dostavio sudu 21. veljače 2017., a zatim je odgovor dostavljen podnositeljici. Za 12. rujna 2017. zakazana je usmena rasprava, koja je rješenjem od 19. srpnja 2017. otkazana s time da će naknadno biti zakazana nova.

Uslijedilo je rješenje Upravnog suda u Osijeku od 3. listopada 2017., o odbacivanju tužbe, koje podnositeljica osporava ustavnom tužbom. U obrazloženju tog rješenja navedeno je, u bitnom, sljedeće:

»... valjalo je najprije utvrditi je li osporavana odluka tuženika ... pojedinačna odluka javnopravnog tijela u smislu odredbe članka 12. stavka 1. i stavka 2. točke 1. i točke 2. ZUS-a kojim je propisana nadležnost upravnih sudova.

Sukladno navedenoj odredbi upravni sudovi odlučuju o tužbama protiv pojedinačnih odluka javnopravnih tijela i o tužbama protiv postupanja javnopravnih tijela.

Javnopravna tijela su tijela državne uprave i druga državna tijela, tijela jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave i pravne osobe koje imaju javne ovlasti koje u okviru djelokruga utvrđenog na temelju zakona, postupaju i rješavaju u upravnim stvarima.

Stoga je nesporno da je, u smislu odredbe članka 47. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju ... sveučilište visoko učilište koje prema stavku 2. istog članka obavlja svoju djelatnost kao javnu službu.

Nadalje, prema odredbi članka 48. istog Zakona sveučilišta, veleučilišta i visoke škole osnivaju se kao ustanove.

Odredba članka 11. Zakona o ustanovama ... propisuje da se pravni status zaposlenih u ustanovama u svezi s njihovim radom uređuje općim propisima o radu, ako zakonom nije drugačije uređeno.

Prema odredbi članka 104. Zakona o znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju propisana je stegovna odgovornost nastavnika i suradnika tako da oni odgovaraju za povrede svojih radnih i drugih obveza iz rada i u vezi s njim kao i zbog grubog narušavanja ugleda visokog učilišta, sukladno Statutu (stavak 1.).

S obzirom da se predmetni spor vodi u svezi prava i obveza zaposlene nastavnice – redovite profesorice u trajnom zvanju koja je u radnom odnosu na temelju ugovora o radu, sukladno općim propisima o radu, sud ne nalazi da bi se navedeni akt o stegovnoj odgovornosti tužiteljice donosio u upravnom postupku kojim bi se rješavalo o kakvoj upravnoj stvari. Iz navedenog razloga sud smatra da tužiteljica nije ispunila uvjete za pravnu zaštitu protiv osporene odluke u upravnome sporu niti da bi upravni sud bio nadležan odlučivati o sporu iz radnih odnosa zaposlenih u ustanovama.

Nije sporno da je Sveučilište javna ustanova koja je obvezna postupati prema Zakonu o općem upravnom postupku ... kada u obavljanju javnih ovlasti rješava u upravnim stvarima odnosno kada je zakonom ovlašteno donositi upravne akte protiv kojih se može pokrenuti upravni spor, primjerice, kod izbora u znanstveno zvanje (članak 35. stavak 9. Zakona o znanstvenoj djelatnosti ...) dok se u konkretnom slučaju radi o povredi obveze iz rada ili u vezi s radom.

Navedeni pravni stav također proizlazi i iz presude i rješenja Visokog upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj Usž-2352/15-2 od 21. travnja 2016. i iz presude i rješenja Visokog upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj Usž-2524/16-2 od 22. rujna 2017.

Sukladno odredbi članka 30. stavka 1. točke 7. ZUS-a sud će rješenjem odbaciti tužbu jer ne postoje pretpostavke za vođenje upravnog spora kada utvrdi da je tužba podnesena u stvari koja ne može biti predmet upravnog spora ...«

5.4. Visoki upravni sud odbio je žalbu podnositeljice i potvrdio citirano rješenje prvostupanjskog upravnog suda navodeći u obrazloženju istovjetne razloge. I to rješenje podnositeljica osporava ustavnom tužbom.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJICE

6. U ustavnoj tužbi podnositeljica više puta ponavlja prigovore koje je isticala u tijeku stegovnog postupka i u tužbi odnosno žalbi u upravnom sporu, vezane uz pitanje nastupa zastare, kao i uz pojedina činjenična pitanja (je li sudski vještak »državno tijelo«, tko je i kako angažirao vještaka, jesu li mu za davanje stručnog mišljenja bile potrebne samo tehničke karakteristike informacijskog sustava Filozofskog fakulteta u Osijeku ili se bavio i »sadržajem«, je li nastupila šteta i sl.).

Bitni prigovori podnositeljice, s ustavnopravnog i konvencijskog gledišta, odnose se na pitanje uskrate (upravno)sudske kontrole postupanja javnopravnih tijela, u smislu članka 19. stavka 2. Ustava, odnosno na pitanje prava na pristup sudu u širem smislu, kako to proizlazi iz članka 29. stavka 1. Ustava odnosno članka 6. stavka 1. Konvencije (a može obuhvaćati i pitanje prava na podnošenje djelotvornog pravnog lijeka, na što podnositeljica ukazuje pozivanjem na članak 13. Konvencije, ne izrijekom i na članak 18. Ustava).

Među ostalim, podnositeljica ističe kao nerazumljivo stajalište Upravnog suda u Osijeku, prema kojem upravnosudska zaštita postoji kada je riječ, primjerice o pitanjima napredovanja u znanstveno-nastavnom zvanju, a ne postoji kada je riječ o sporu iz radnog odnosa sveučilišnog nastavnika, premda se u oba slučaja primjenjuju isti opći akti visokoškolske ustanove, kojima se postupak uređuje na način drugačiji od onog u Zakonu o radu (»Narodne novine« broj 93/14. i 127/17.).

Povrh toga, smatra kako postoji i pravno stajalište zauzeto na sjednici građanskog odjela Vrhovnog suda Republike Hrvatske (presuda broj: Gž-7/05-2 od 20. prosinca 2004.), a koje pokazuje da u usporedivim slučajevima ne postoji mogućnost sudske zaštite pred redovnim sudovima. To pravno stajalište glasi:

»Ako se tužbom traži poništenje stegovnih odluka tužitelja o izricanju zabrane obnašanja službene dužnosti u rukometu, o čemu prema Statutu konačno odlučuje drugostupanjsko stegovno tijelo tuženika, odlučivanje u ovom predmetu ne ide u sudsku nadležnost pa je prvostupanjski sud sukladno odredbi čl. 16. st. 2. Zakona o parničnom postupku pravilno odbacio tužbu.«

Slijedom navedenog, pravna zaštita pred redovnim sudovima postoji samo kada je riječ o otkazu ugovora o radu, sukladno Zakonu o radu, ne i u slučaju izricanja stegovnih mjera koje nisu otkaz ugovora o radu, jer to nije predmet uređenja Zakona o radu. Stoga, da je podnositeljici u istom stegovnom postupku izrečena, primjerice, stegovna mjera otkaza ugovora o radu, mogla bi zatražiti zaštitu pred parničnim sudom. Budući da to nije slučaj, pokrenula je upravni spor, ali su upravni sudovi samo konstatirali da pobijane stegovne odluke nisu upravni akti i da ne postoji mogućnosti vođenja upravnog spora protiv tih akata, međutim nisu naveli ni kakvi su to akti ni koje učinkovito pravno sredstvo protiv tih akata podnositeljica može koristiti. Pritom su pogrešno protumačili mjerodavno pravo, to jest pridržavali su se članka 104. ZoZD-a, kojim je propisano da sveučilišni nastavnici stegovno odgovaraju sukladno statutu, a zanemarili članak 11. Zakona o ustanovama (»Narodne novine« broj 76/93., 29/97., 47/99. i 35/08.), koji sadržava generalnu klauzulu »ako zakonom nije drugačije određeno«.

Podnositeljica naglašava da je Zakonom o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj 20/10., 143/12., 152/14., 94/16. i 29/17.; u daljnjem tekstu: ZUS) omogućeno upravnim sudovima da vode sporove pune jurisdikcije, to jest da meritorno odlučuju o pravima i obvezama stranaka, a ne samo o zakonitosti upravnih akata, pa je tako trebalo biti i u njezinom slučaju.

Također smatra da joj je stegovnim odlukama, protiv kojih joj nije bila omogućena sudska zaštita, narušena njezina osobna, privatna sfera odnosno pravo na poštovanje i zaštitu dostojanstva, ugleda i časti (članak 35. Ustava; članak 8. Konvencije), ukazujući pritom na važnost ugleda i autoriteta sveučilišnih nastavnika. Pored toga, smatra da joj je nezakonitim izricanjem stegovne mjere na teret njezinih novčanih primanja povrijeđeno i pravo vlasništva (članak 48. stavak 1. Ustava; članak 1. Protokola br. 1 uz Konvenciju).

Predlaže ukidanje osporenih rješenja upravnih sudova, kao i prethodno donesenih stegovnih odluka.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Ustavni sud uvodno napominje da se podnositeljica u ustavnoj tužbi pozvala i na povredu prava zajamčenih člankom 14. stavkom 2. Ustava (jednakost svih pred zakonom), kao i onih zajamčenih člankom 26. Ustava, međutim, tvrdnju o navodno nejednakom položaju pred zakonom nije potkrijepila nijednim argumentom koji bi upućivao na to da je u nekom (i kojem) usporedivom slučaju, ili više njih, postupljeno drugačije. U kontekstu (ne)jednakosti pred zakonom odnosno pred sudom također valja reći da sadržaj članka 26. Ustava u podnositeljičinom slučaju nije relevantan, jer se odnosi na jednakost (u postupku pred sudovima i drugim tijelima) državljana Republike Hrvatske i stranaca.

8. Razmatrajući eventualnu povredu podnositeljičinih prava zajamčenih člancima 19. stavkom 2. i 29. stavkom 1. (odnosno sadržajno usporedivim konvencijskim odredbama) i analizirajući pravna stajališta na temelju kojih u konkretnom slučaju upravni sudovi potpuno suglasno zaključuju da pobijane stegovne odluke nisu upravni akti te da u odnosu na njih nema upravnosudske zaštite, Ustavni sud primjećuje važnu činjenicu – da se Visoki upravni sud pritom poziva na vlastite ranije donesene odluke, među ostalima na presudu i rješenje broj: Usž-2524/16-2 od 22. rujna 2017., u kojem je, kako proizlazi, zauzeo istovjetno pravno stajalište.

9. Ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava (odnosno člankom 6. stavkom 1. Konvencije) odnosi se na više aspekata zaštite prava stranaka u sudskim i drugim postupcima. Među njima, tzv. pravo na sud odnosno pravo na pristup sudu jest doista elementarno. Naime, bilo bi iluzorno kada bi pravni sustav pojedincima jamčio niz postupovnih prava (jednakost procesnih sredstava, kontradiktornost postupka, pravo na javno suđenje u nazočnosti stranke, suđenje u razumnom roku, dužnost obrazlaganja odluke itd.), a da im prethodno ne jamči pravo na to da svaki zahtjev koji se odnosi na njihova prava i obveze građanske naravi iznesu pred sud, kao i da sud o njihovom zahtjevu donese meritornu odluku.

Pravo na pristup sudu još je važnije kada o pravima i obvezama pojedinca odlučuju upravna i druga tijela koja nisu »sud«, to jest ne udovoljavaju konvencijskim zahtjevima vezanim uz taj pojam (neovisnost od izvršne vlasti, neovisnost od stranaka u postupku, trajnost dužnosti i postupovna jamstva). Odluke takvih tijela moraju biti podložne kontroli sudskog tijela pune jurisdikcije, pa je, kako je poznato, s tom intencijom u Republici Hrvatskoj 2009./2010. godine provedena reforma upravnog sudovanja.

Točno je da pravo na pristup sudu nije i ne može biti apsolutno već je podvrgnuto ograničenjima i uvjetima, jer po samoj svojoj naravi zahtijeva regulaciju države. Stoga zakonodavac u uređenju prava na pristup sudu ima izvjesnu slobodu procjene, osobito kad je riječ o pretpostavkama koje se tiču dopuštenosti podnošenja pravnih sredstava. Međutim, podnositeljica je u konkretnom slučaju imala pristup upravnim sudovima, ali samo do stupnja utvrđenja da njezina tužba nije dopuštena (s time da je vidljivo kako i sam prvostupanjski sud o pitanju dopuštenosti tužbe nije imao čvrsto stajalište, s obzirom na to da je strankama u sporu najprije dostavio tužbu odnosno odgovor na tužbu, a zatim i zakazao usmenu raspravu).

Sama činjenica da je podnositeljica imala pravnu mogućnost podnošenja tužbe prvostupanjskom upravnom sudu, zatim i žalbe Visokom upravnom sudu, ne dovodi nužno, sama po sebi, do ispunjenja pretpostavki koje proizlaze iz članka 29. stavka 1. Ustava (odnosno članka 6. stavka 1. Konvencije). I dalje ostaje utvrditi je li stupanj tog pristupa dostatan da stranci osigura »pravo na sud« sa stajališta načela vladavine prava u demokratskom društvu. Istovjetno stajalište u odnosu na članak 6. stavak 1. Konvencije zastupa Europski sud za ljudska prava, koji opetovano ističe da su pravila koja uređuju formalne »korake« koji se moraju poduzeti pri podnošenju pravnog sredstva usmjerena na osiguranje »odgovarajuće primjene prava« (proper administration of justice), osobito pravne sigurnosti (legal certainty). Stranke uvijek imaju pravo očekivati da će se na njihov slučaj primijeniti postojeća pravila. S druge strane, sama ta pravila ne smiju biti takva da sprječavaju osobe da iskoriste raspoloživo pravno sredstvo.

Ustavni sud napominje da nije na njemu ocjenjivati je li u konkretnom slučaju interpretacija Upravnog suda u Osijeku, zatim i Visokog upravnog suda, sama po sebi bila pravilna ili nije. Zadaća je Ustavnog suda ispitati jesu li učinci takvog tumačenja umanjili temeljno pravo podnositeljice na pristup sudu na način ili do takve mjere da je njime narušena sama bit njezinog »prava na sud«.

Polazeći od navedenih načelnih stajališta, te činjenica i okolnosti podnositeljičinog slučaja, prema ocjeni Ustavnoga suda postupanje upravnih sudova u konkretnom predmetu bilo je takvo da smanjuje povjerenje javnosti u sudski sustav i ugrožava načelo pravne sigurnosti, koje predstavlja jedno od glavnih obilježja vladavine prava, najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske utvrđene u članku 3. Ustava.

Naime, obrazlaganje sudske odluke o odbacivanju tužbe kao nedopuštene na način da se u odluci navodi samo što pobijani akti nisu i koji se postupak u odnosu na te akte ne može provesti nije obrazlaganje sudske odluke, niti se time ostvaruje bit »prava na sud«. Jednako tako, obrazloženom sudskom odlukom ne može se smatrati ni odluka koja se zasniva na ranije zauzetim pravnim stajalištima (vlastitim ili stajalištima suda višeg stupnja, o dopuštenosti pravnog sredstva ili o bilo kojem drugom pitanju) koja ne potječu iz predmeta usporedivog činjenično-pravnog supstrata.

Ako sudovi sude na temelju Ustava, zakona, međunarodnih ugovora i drugih važećih izvora prava (članak 115. stavak 3. Ustava), onda su svi oni (a ne samo Ustavni sud) dužni voditi računa o ostvarivanju ustavnog i konvencijskog jamstva prava na sudsku zaštitu, a napose se to odnosi na sudove zadužene za pružanje sudske zaštite u povodu odluka javnopravnih tijela u uvjetima kada upravni spor više nije samo spor o zakonitosti upravnog akta (članak 19. stavak 2. Ustava u užem smislu). Tim više je neprihvatljivo kada upravni sudovi utvrde (2017. godine) da su sveučilišta, fakulteti i njihova tijela javnopravni subjekti, ali tužbu u upravnom sporu protiv odluke o stegovnoj odgovornosti djelatnice sveučilišta odnosno fakulteta odbace zbog toga što »ne nalaze da bi se akt o stegovnoj odgovornosti tužiteljice donosio u upravnom postupku kojim bi se rješavalo o kakvoj upravnoj stvari«, drugim riječima, odbace tužbu samo zato što odluka o stegovnoj odgovornosti nije upravni akt.

Obveza je sudova, i u slučaju vlastite nenadležnosti pa i u slučaju zakonske podnormiranosti pitanja sudske nadležnosti ili dopuštenosti pojedinog pravnog sredstva, metodom teleološkog tumačenja osigurati ostvarivanje biti prava na sud za svaku stranku (članak 28. stavak 2. ZUS-a)..

10. Slijedom izloženog, ocjena je Ustavnog suda da je podnositeljici osporenim rješenjima Upravnog suda u Osijeku odnosno Visokog upravnog suda povrijeđeno pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava; članak 6. stavak 1. Konvencije) u aspektu prava na pristup sudu.

10.1. Ostale istaknute povrede ustavnih i konvencijskih jamstava Ustavni sud stoga nije smatrao potrebnim razmatrati.

11. Na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. donesena je odluka kao u izreci (točke I., II. i III.).

12. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1310/2018

Zagreb, 10. ožujka 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.