## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3893/2007 od 11. ožujka 2010.

### NN 41/2010 (7.4.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3893/2007 od 11. ožujka 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1064

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo S. K. iz B. M., kojeg zastupa D. M., odvjetnik u O., na sjednici održanoj 11. ožujka 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-227/05-2 od 13. ožujka 2007. godine, te se predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-227/05-2 od 13. ožujka 2007. godine, kojom je odbijena revizija podnositelja, tužitelja u predmetnom sporu, izjavljena protiv presude Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-117/05-2 od 27. siječnja 2005. godine. Tom presudom odbijena je podnositeljeva žalba, izjavljena protiv presude Općinskog suda u Belom Manastiru broj: P-834/98-16 od 14. prosinca 2004. godine.

Prvostupanjskom presudom odbijen je podnositeljev tužbeni zahtjev, kojim je tražio da sud utvrdi nedopuštenim otkaz ugovora o radu podnositelju ustavne tužbe i poništi otkaz odluke o zasnivanju radnog odnosa broj: 88/98 od 20. srpnja 1998., te da se utvrdi da radni odnos podnositelja kod poslodavca »B.« d.d. D. prestaje 20. siječnja 1999., kao i da tuženik podnositelju isplati neisplaćene iznose plaće i otpremnine, a kako je to specificirano u tužbenom zahtjevu i izreci te presude.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da je pogrešno stajalište sudova da je podnositeljev zahtjev neosnovan, a budući da »B.-H.« u kojem je podnositelj bio zaposlen u trenutku davanja otkaza nije pravni prednik tuženika. Prema njegovu mišljenju takav stav sudova je neutemeljen i pogrešan, te smatra da tuženik u predmetnom postupku jest pasivno legitimiran, a u prilog toj tvrdnji govori, prema podnositelju, i činjenica da je u odluci o otkazu ugovora o radu od 20. srpnja 1998. godine ispod oznake »B. H.« Fabrika opreme i mašina d.o.o. K. napisano – koordinacija, iz čega bi se moglo zaključiti da je odluku o otkazu potpisao koordinator umjesto tuženika. Također, podnositelj ističe da je presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-650/04-2 od 27. ožujka 2007. godine, kojom je revizija u jednom drugom parničnom postupku, identične pravne situacije, usvojena kao osnovana, te su ukinute presude nižestupanjskih sudova. Stoga nalazi da su mu osporenim odlukama sudova povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članka 14. stavka 2. Ustava, kojom odredbom se jamči jednakost pred zakonom i članka 29. stavka 1. Ustava, kojom se jamči pravo na pravično suđenje.

Predlaže da Ustavni sud usvoji tužbu, ukine osporenu presudu Vrhovnog suda te predmet vrati tom sudu na ponovno odlučivanje.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama došlo do nedopuštenog posizanja u Ustavom zaštićena ljudska prava i temeljne slobode.

4. Uvidom u osporene presude i dokumentaciju koja prileži spisu Općinskog suda u Belom Manastiru razvidno je da je podnositelju konvalidiran radni staž do dana 20. srpnja 1998. godine kod »B.-H.« i da mu je isplaćena naknada za njegov rad u tom razdoblju u skladu s obvezama preuzetim u procesu mirne reintegracije hrvatskog Podunavlja. Također, iz obrazloženja prvostupanjske presude kojom je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja proizlazi da u postupku nije utvrđeno da je tuženik, »B.« d.d. D., pravni sljednik »B.-H.«, te je utvrđeno da podnositelj nije sklopio ugovor o radu s tuženikom niti je radio kod tuženika.

Vrhovni sud potvrdio je stajališta nižestupanjskih sudova i utvrdio da u konkretnom slučaju podnositelj nezakonitost odluke o otkazu, koju neosnovano smatra odlukom tuženika, obrazlaže u suštini pozivanjem na odredbe članka 129. Zakona o radu (»Narodne novine« broj 38/95., 65/95. i 17/01.). Stoga je prema ocjeni Vrhovnog suda, trebalo prihvatiti razloge prvostupanjske i drugostupanjske presude kojima se ocjenjuju neosnovani i ti navodi podnositelja ustavne tužbe.

U obrazloženju presude Vrhovni sud navodi sljedeće:

»U postupku nije utvrđeno da bi tuženik bio pravni sljednik »B. – H.«, kako to pogrešno tvrdi tužitelj, u kom pravcu provostupanjska presuda sadrži valjano obrazložene razloge koje prihvaća i drugostupanjski sud.

Prvostupanjski i drugostupanjski sud, stoga, s osnovom zaključuju da nema mjesta primjeni čl. 129. Zakona o radu (»Narodne novine« r. 38/95, 54/95, 65/95, 17/01, 82/01, 114/03 – dalje ZR) što čini neosnovanim zahtjeve tužitelja istaknutih u ovom predmetu protiv tuženika a koji se zahtjevi odnose na utvrđenje nedopuštenim otkaza, odnosno poništenje odluka o otkazu i prestanku radnog odnosa tužitelja kod »B. – H.«, koji je i donio navedene odluke. Nadalje, kako je utvrđeno, da tužitelj nije sklopio ugovor o radu s tuženikom, niti je radio kod tuženika, s osnovom je odbijen i njegov zahtjev na utvrđenje da mu je radni odnos kod tuženika kao poslodavca prestao 20. siječnja 1999. godine.

S obzirom na izloženo neosnovani su i daljnji tužbeni zahtjevi s naslova isplate plaće, otpremnine i naknade u smislu čl. 116. ZR, kako je to sve iscrpno obrazloženo u razlozima prvostupanjske i drugostupanjske presude.

S obzirom na ponovljene navode tužitelja u reviziji kojima se poziva, uz ostalo i na Zaključak uprave tuženika o imenovanju koordinatora treba istaći, da je drugostupanjski sud, prihvaćajući u cijelosti razloge prvostupanjskog suda, prihvatio i ocjenu tog suda da ta okolnost nije od pravno relevantnog značaja za radnopravni status tužitelja.

Ovaj revizijski sud također ocjenjuje da imenovanjem i djelovanjem koordinatora nije uspostavljen građansko pravni, radnopravni, odnos između tuženika kao poslodavca i tužitelja kao radnika«.

5. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povredu ustavnih prava zajamčenih člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Odredbom članka 14. stavka 2. Ustava zajamčena je svima jednakost pred zakonom.

Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta te ustavne odredbe, Ustavni sud ocjenjuje zasnivaju li se pravna stajališta i razlozi za takva pravna stajališta, navedeni u osporenim presudama, na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava, a polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku. Ustavni sud, dakle, utvrđuje jesu li osporene presude odnosno u njima izražena pravna stajališta posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Sadržaj ustavnog prava, propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava, ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak, sagledan kao jedinstvena cjelina, bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

6. Analizom navoda ustavne tužbe, osporenih odluka te spisa predmeta Ustavni sud je utvrdio da su podnositelju povrijeđena ustavna prava koja navodi u ustavnoj tužbi.

6.1. To stoga jer je utvrđeno da je Vrhovni sud u presudama broj: Revr-348/05-2 od 15. ožujka 2007., broj: Revr-152/04-2 od 15. ožujka 2007. i Revr-34706-2 od 9. srpnja 2008. godine, zauzeo drugačije pravno stajalište u svezi s pasivnom legitimacijom tuženika »B.« d.d. D. u pravno i činjenično identičnim slučajevima.

Tako Vrhovni sud u presudi broj: Revr-348/05-2 od 17. ožujka 2007., navodi sljedeće:

»Odluku o otkazu od 19. kolovoza 1998. godine donio je tuženik, jer je istu potpisao po ovlaštenju uprave tuženika, A. B. koji je zaključkom od 19. lipnja 1997. (list 34) imenovan kao koordinator u Pogonu stočna hrana stočarstvo, u kojem je tužitelj radio. Neodlučno je pri tom što je u uvodu Odluke o otkazu navedeno da se donosi i temeljem »akata poduzeća B.H. d.o.o.« jer je utvrđeno da je tuženik u postupku mirne reintegracije Baranje preuzeo svoju imovinu, pogone koji su mu pripadali prije okupacije, među kojim i Pogon stočne hrane stočarstvo u kojem je radio tužitelj, a što jasno proizlazi iz zaključka od 19. lipnja 1997. kojeg je donio tuženik i potpisao predsjednik uprave tuženika. Tuženik nije preuzeo upravljanje nad trgovačkim društvom (pravnom osobom), koja je poslovala na okupiranom području, već je preuzeo svoje pogone kako je navedeno u zaključku. Tužitelj nije izgubio pravo pobijati odluku o otkazu samo zbog toga što je žalbu (zahtjev za zaštitu prava) naslovio na »B.H.«, kako to smatraju sudovi nižeg stupanja, jer ga nije uputio nekoj drugoj pravnoj osobi koja bi bila različita od tuženika, već upravo tuženiku (Pogonu koji je sastavni dio tuženika i koji je bio označen u odluci).

U obrazloženju odluke o otkazu je navedeno da je prestala potreba za radom tužitelja iz razloga gospodarske, tehničke i organizacijske prirode, odnosno zbog potpune devastacije poduzeća i bitno smanjenog obujma proizvodnje. Zbog pogrešnog pravnog shvaćanja da tuženik nije pasivno legitimiran sudovi nižeg stupnja nisu ispitivali je li postojao opravdan razloga za otkaz ili nije«.

U presudi broj: Revr-152/2004-2 od 15. ožujka 2005. godine, ističe se:

(...)

»Pravilna je pravna ocjena nižestupanjskih sudova da tuženik nije pravni sljednik tzv. B.H. time da i ne odgovara za obveze ovoga kao poslodavca prema tužiteljici kao radnici. Takvo pravno shvaćanje o tom pitanju izrazio je i Ustavni sud Republike Hrvatske u svojim odlukama npr. U-III-583/2004, U-III-2581/2004 i dr.

(...)

Činjenica nepostojanja pravnog sljedstava B.H. i tuženika ne znači ujedno i nepostojanje pasivne legitimacije tuženika u ovom sporu, a kako to nižestupanjski sudovi pogrešno smatraju.

(...)

Otkaz odluke o zasnivanju radnog odnosa od 28. kolovoza 1998. godine, premda se u njegovom uvodu poziva na B.H. d.o.o., tužiteljici je po ovlasti Uprave B. dao A.B., koordinator imenovan od B. d.d. D., dakle od strane tuženika.

Upravo ove činjenice dovode u sumnju pravilnost ocjene nižestupanjskih sudova u pogledu nedostatka pasivne legitimacije na strani tuženika. Naime za ocjenu pasivne legitimacije tuženika u sporu kojem je uz ostalo osporena zakonitost otkaza, odlučan je sadržaj te isprave, a što su nižestupanjski sudovi za sada propustili učiniti.«

(...)

U presudi broj: Revr- 34/06-2 od 9. srpnja 2008. godine, Vrhovni sud ističe:

»Na temelju činjenice navedene pod 3. sudovi su pravilno zaključili da tuženik nije pravni sljednik B. H., te da nije došlo do prenošenja ugovora o radu tužitelja s B. H. na tuženika u smislu odredbe članka 129. Zakona o radu.

Međutim, sama činjenica što tuženi nije pravni slijednik B. H. ne znači da nije pasivno legitimiran u ovom sporu.

U radnom sporu u kojem se ostvaruje zaštita prava iz radnog odnosa, pasivno legitimiran je onaj tko je donio odluku protiv koje se ostvaruje sudska zaštita«.

7. Iz navedenog proizlazi da je osporenom presudom broj: Revr-227/05-2 od 13. ožujka 2007., i u navedenoj presudi iznesenim pravnim shvaćanjem, Vrhovni sud odstupio od prakse tog suda u činjenično i pravno identičnim slučajevima. Stoga, a polazeći od toga da Vrhovni sud Republike Hrvatske nije u osporenoj presudi naveo i obrazložio razloge odstupanja, Ustavni sud ocjenjuje da je ono posljedica proizvoljnog tumačenja i primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da je podnositelju, u konkretnom slučaju, povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava

8. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao izreci.

9. Objava odluke (točka III. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3893/2007

Zagreb, 11. ožujka 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 41/2010-1064