## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1018/1999 od 20. studenoga 2003.

### NN 39/2004 (26.3.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1018/1999 od 20. studenoga 2003.

# Ustavni sud Republike Hrvatske

965

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom I. K. iz K. J., kojeg zastupa M. M.,
odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 20. studenoga 2003. godine, jednoglasno
je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II.
Utvrđuje se da su podnositelju ustavne tužbe I. K. iz K. J. povrijeđena ustavna
prava propisana člankom 18. stavkom 1. i člankom 19. stavkom 2. Ustava
Republike Hrvatske:

–
presudom Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-7832/1997-7 od 22. srpnja
1999. godine,

– rješenjem
Ministarstva financija, Carinske uprave, Središ­njeg ureda, Komisije za
carinske prekršaje u drugom stupnju, klasa: P/II-340/97 od 14. srpnja 1997.
godine,

– rješenjem
Ministarstva financija, Carinske uprave, Carinarnice Rijeka, klasa: P-2645/95
od 10. lipnja 1997. godine,

– točkom
II. izreke rješenja Ministarstva financija, Carinske uprave, Carinarnice
Rijeka, klasa: P-2645/95 od 29. studenoga 1996. godine.

III.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

I.

1.
Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Uprav­nog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-7832/1997-7 od 22. srpnja 1999. godine, kojom je odbijena
njegova tužba podnesena protiv rješenja Ministarstva financija, Carinske
uprave, Središ­njeg ureda, Komisije za carinske prekršaje u drugom stupnju,
klasa: P/II-340/97 od 14. srpnja 1997. godine (u daljnjem tekstu: rješenje od
14. srpnja 1997. godine).

Navedenim drugostupanjskim rješenjem od 14. srpnja
1997. godine odbijena je žalba podnositelja kao neosnovana te je potvrđeno rješenje
Ministarstva financija, Carinske uprave, Komisije za carinske prekršaje
Carinarnice Rijeka, klasa: P-2645/95 od 10. lipnja 1997. godine (u daljnjem
tekstu: rješenje od 10. lip­nja 1997. godine).

Navedenim rješenjem od 10. lipnja 1997. godine odbačena
je kao nedopuštena žalba podnositelja izjavljena protiv rješenja Ministarstva
financija, Carinske uprave, Komisije za carinske pre­kršaje u prvom stupnju
Carinarnice Rijeka, klasa: P-2645/95 od 29. studenoga 1996. godine (u daljnjem
tekstu: rješenje od 29. studenoga 1996. godine).

Točkom
I. izreke prvostupanjskog rješenja od 29. studenoga 1996. godine obustavljen je
uslijed nastupanja relativne zastare prekršajni postupak protiv Z. M. (u
daljnjem tekstu: okrivljenik), pokrenut zbog počinjenja prekršaja iz članka
351. stavaka 1. i 3. u vezi s člankom 344. stavkom 1. Carinskog zakona
(»Narodne novine«, broj 53A/91, 64/91, 33/92, 26/93, 106/93, 92/94, 60/98 i
62/99). Točkom II. izreke istog rješenja, a temeljem članka 361. stavka 2.
Carinskog zakona, određeno je oduzimanje osobnog vozila marke suzuki tip
vitara, godina proizvodnje 1991., u vrijednosti od 36.200,00 kuna.

2.
Obrazlažući razloge ustavne tužbe, podnositelj navodi da su osporenom presudom
i rješenjima, zbog netočnog i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja te pogrešne
primjene Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i
77/92), Zakona o prekršajima (»Narodne novine«, broj 2/73, 5/73, 9/80, 25/84,
52/87, 27/88, 43/88, 8/90, 41/90, 59/90, 91/92, 93/95) i Carinskog zakona,
povrijeđeni članak 3., članak 19. i članak 117. stavak 3. Ustava. Iz sadržaja
ustavne tužbe proizlazi da pod­nositelj povrijeđenima smatra i ustavno pravo na
žalbu propisano člankom 18. stavkom 1. Ustava.

Podnositelj
u ustavnoj tužbi ističe da je on vlasnik vozila koje je oduzeto u prekršajnom
postupku pokrenutom protiv okriv­ljenika, ali da mu je unatoč tome onemogućeno
sudjelovanje u tom postupku, jer su nadležna upravna tijela utvrdila da on nije
ovlašten na podnošenje žalbe protiv prvostupanjskog rješenja iz 1996. godine
kojim je u točki II. određeno oduzimanje vozila. Smatra da je oduzimanje vozila
suprotno članku 361. stavku 2. Carinskog zakona, jer je nakon obustave prekršajnog
postupka pokrenutog protiv okrivljenika osobno vozilo trebalo vratiti
podnositelju ustavne tužbe, kao vlasniku vozila.

Predlaže
da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu, ukine presudu Upravnog suda Republike
Hrvatske i navedena rješenja nadležnih upravnih tijela, te predmet vrati nadležnom
upravnom tijelu na ponovni postupak.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

3.
Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02 – pro­čišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni
zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti kojim je odlučeno o njegovim pravima i
obvezama povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom
(ustavno pravo).

Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljeni su
spis Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-7832/1997 i spis Ministarstva
financija, Carinske uprave, Carinarnice Rijeka, Komisije za carinske prekršaje,
klasa: P-2645/95.

4. Ustavni sud ističe sljedeće činjenice, sadržane u
spisima predmeta i priloženoj dokumentaciji, relevantne za odlučivanje u
konkretnom ustavnosudskom postupku:

– u prvostupanjskom rješenju od 29. studenoga 1996.
godine, kojim je obustavljen prekršajni postupak protiv okrivljenika i određeno
oduzimanje osobnog vozila, navedeno je da je okriv­ljenik »na neutvrđen način«
pribavio osobno vozilo (podrobno opisano u obrazloženju rješenja) na kojem je
»na neutvrđen način mehaničkim putem izbrisao broj šasije i na to mjesto ukucao
broj šasije« od drugog (karamboliranog) vozila koje je prethodno kupila njegova
majka. Takvo je vozilo s krivotvorenim brojem ša­sije okrivljenik, uz pomoć
osobne iskaznice svoje majke i na temelju kupoprodajnog ugovora sklopljenog
između njegove majke i prodavatelja, dana 20. ožujka 1992. godine registrirao u
PU Rijeka i tom prilikom dobio registarske pločice oznake RI-583-K i prometnu
dozvolu broj 9079484. Nakon toga je isto vozilo okriv­ljenik prodao
podnositelju ustavne tužbe, s kojim je, kao opuno­moćenik svoje majke, sklopio
kupoprodajni ugovor;

– dana
10. studenoga 1992. godine podnositelj ustavne tužbe registrirao je kupljeno
osobno vozilo na svoje ime u Policijskoj upravi Split, dobivši registarske pločice
oznake ST-286-BK i prometnu dozvolu broj 9576177;

– prekršajni
postupak pokrenut je protiv okrivljenika (prodavatelja osobnog vozila
podnositelju ustavne tužbe) zbog prekršaja iz članka 351. stavaka 1. i 3. u
vezi s člankom 344. stavkom 1. Carinskog zakona, ali je zbog okolnosti
nastupanja relativne zastare postupak obustavljen točkom I. prvostupanjskog rješenja
iz 1996. godine;

– točkom
II. istog rješenja, a temeljem članka 361. stavka 2. Carinskog zakona, određeno
je oduzimanje osobnog vozila registriranog na ime podnositelja ustavne tužbe;

–
podnositelj je protiv navedenog rješenja podnio žalbu, u kojoj je istaknuo da
je od okrivljenika »kupio predmetni automobil, platio uredno porez državi,
prijavio to PU Split radi registracije koja je vozilo pregledala, dopustila
registraciju i izdala prometnu dozvolu«. Podnositelj smatra da je »vlasništvo
vozila stekao na legalan način. Bez obzira što je bilo s vozilom, ja sam ga
stekao u dobroj vjeri, a to mi je potvrdila i policija odobrenjem registracije
vozila. Nisam znao ni mogao znati, a to nije mogla ni policija prilikom
registracije vozila, da je na tom vozilu navodno izbrisan broj šasije i ukucan
drugi broj. (...) Ja ne mogu trpiti posljedice toga. Kako sam ja bio dužan
vidjeti nešto što nije vidjelo ni specijalizirano državno tijelo - policija?«;

– žalba
podnositelja odbačena je prvostupanjskim rješenjem od 10. lipnja 1997. godine
zbog nedopuštenosti, s obrazloženjem da »podnosilac žalbe nije osoba koja u
smislu odredbe članka 124. Zakona o prekršajima ima pravo izjaviti žalbu protiv
rješenja o prekršaju«;

– rješavajući
o žalbi protiv rješenja od 10. lipnja 1997. godine, nadležno drugostupanjsko
tijelo donijelo je rješenje od 14. srpnja 1997. godine, kojim je odbijena
podnositeljeva žalba te je potvrđeno pobijano rješenje o odbacivanju
podnositeljeve žalbe s obrazloženjem da podnositelj »uz žalbu nije priložio
dokaze o vlasništvu nad spornim automobilom niti u žalbi na rješenje od 29. 11.
1996. godine niti na rješenje 10. 6. 1997. godine«, pa »Komisija nije mogla
donijeti drugačije rješenje«;

–
protiv rješenja od 14. srpnja 1997. godine podnositelj je podnio tužbu Upravnom
sudu Republike Hrvatske, u kojoj je naveo da su njegovo osobno vozilo oduzeli
djelatnici carine i policije »te su pri tome oduzeli i dokumente za vozilo, a
između ostaloga i prometnu dozvolu. Zbog toga ja dokumente nisam mogao priložiti
uz žalbu, jer se oni nalaze upravo u Carinarnici Rijeka, odnosno u policiji, što
je za mene irelevantno u pogledu toga gdje se prometna dozvola nalazi. Pitanje
o tome tko je vlasnik je nedvojbeno, stoga što je u prometnoj dozvoli upisano
moje ime kao ime vlasnika spornog vozila. Da ne bi ponovno to bilo sporno, ja
sam pribavio potvrdu IX. policijske postaje Omiš pod brojem
511-12-71-03-52/27-1997 od 26. 8. 1997. g. iz koje proizlazi da sam vlasnik
vozila koje je oduzeto u carinskom postupku, što je bilo poznato i Carinarnici
u Rijeci i Carinskoj upravi u Zagrebu, zato što se prometna dozvola nalazi uz
oduzeto vozilo. (...) Stoga je tužba osnovana jer ja imam svojstvo osobe čiji
je predmet oduzet rješenjem o prekršaju, a sve u skladu s odredbom čl. 124. st.
5. Zakona o prekršajima.«;

–
Upravni sud Republike Hrvatske je osporenom presudom tužbu odbio, s obrazloženjem
da tužitelj niti uz žalbu izjavljenu protiv rješenja od 29. studenoga 1996.
godine niti uz žalbu izjav­ljenu protiv rješenja od 10. lipnja 1997. godine
»nije priložio nikakav dokaz da je on vlasnik predmetnog automobila«. Stoga
Upravni sud »osporeno rješenje ne može ocijeniti nezakonitim. Ovo zbog toga što
se u upravnom sporu zakonitost upravnih akata ocjenjuje na temelju činjeničnog
stanja utvrđenog u provedenom upravnom postupku i dokaza provedenih pred
upravnim tijelima, pa dokaz o vlasništvu predmetnog automobila, koji tužitelj
prilaže tek uz tužbu nije od značaja kod ocjene zakonitosti osporenog rješenja«.

5. U
ustavnosudskom postupku Ustavni sud je u prvom redu ispitao je li Upravni sud
Republike Hrvatske svojom presudom povrijedio ustavno jamstvo sudske kontrole
zakonitosti pojedi­načnih akata upravnih vlasti, propisano člankom 19. stavkom
2. Ustava, kada je odbio tužbu podnositelja i potvrdio zakonitost rješenja
nadležnih upravnih vlasti zbog činjenice da je podnositelj dokaz o vlasništvu
osobnog vozila priložio tek uz tužbu, što, prema utvrđenju Upravnog suda, »nije
od značaja kod ocjene zakonitosti osporenog rješenja«.

Uvidom u spis Carinarnice Rijeka, Ustavni sud je
utvrdio da tom spisu prileži potvrda Ministarstva unutarnjih poslova,
Policijske uprave splitsko-dalmatinske, IX. policijske postaje Omiš, Odsjeka za
upravne i zajedničke poslove, broj: 511-12-71-03-52/27-1997 od 26. kolovoza
1997. godine, izdana radi dokazivanja vlasništva nad vozilom u sudskom i
carinskom postupku. Njome se potvrđuje da je podnositelj ustavne tužbe vlasnik
osobnog vozila oduzetog u prekršajnom postupku.

Mjerodavnim
odredbama članka 39. Zakona o upravnim sporovima propisano je:

»Sud
rješava spor, u pravilu, na podlozi činjenica koje su utvrđene u upravnom
postupku.

Ako sud
nađe da se spor ne može raspraviti na podlozi činjenica utvrđenih u upravnom
postupku zbog toga što u pogledu utvrđenih činjenica postoji proturječnost u
spisima, što su one u bitnim točkama nepotpuno utvrđene ili zbog toga što je iz
utvrđenih činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činje­ničnog stanja,
(...) sud će osporeni upravni akt poništiti presudom. U takvu slučaju nadležni
organ dužan je postupiti onako kako je u presudi određeno i i donijeti nov
upravni akt.

(...) ako je na temelju javnih isprava ili drugih
dokaza u spisima predmeta očito da je činjenično stanje drugačije od onoga utvrđenog
u upravnom postupku, (...) sud može i sam utvrditi činjenično stanje i na podlozi
tako utvrđenog činjeničnog stanja donijeti presudu odnosno rješenje.

(...).«

Sukladno navedenom, djelomično je netočna tvrdnja
Upravnog suda Republike Hrvatske, sadržana u obrazloženju osporene presude, da
»se u upravnom sporu zakonitost upravnih akata ocjenjuje na temelju činjeničnog
stanja utvrđenog u provedenom upravnom postupku i dokaza provedenih pred
upravnim tijelima«, jer je to pravilo od kojeg postoje iznimke. Pod
pretpostavkama određenim člankom 39. stavkom 3. Zakona o upravnim sporovima,
Upravni sud Republike Hrvatske ima zakonsko ovlaštenje i sam utvrditi činjenično
stanje. Utoliko je netočna i tvrdnja Uprav­nog suda Republike Hrvatske da
»dokaz o vlasništvu predmetnog automobila, koji tužitelj prilaže tek uz tužbu
nije od značaja kod ocjene zakonitosti osporenog rješenja«, jer je priložena
potvrda o pravu vlasništva podnositelja ustavne tužbe na spornom osobnom vozilu
javna isprava u smislu članka 39. stavka 3. Zakona o uprav­nim sporovima.

Na
temelju te javne isprave sadržane u spisu predmeta, Uprav­ni sud Republike
Hrvatske bio je dužan utvrditi kao očito da je činjenično stanje drugačije od
onoga utvrđenog u upravnom postupku i po toj osnovi postupiti u skladu s
mjerodavnim odredbama Zakona o upravnim sporovima. Potvrđivanjem zakonitosti osporenih
rješenja unatoč očito drugačijem stanju stvari povrije­đeno je ustavno pravo
podnositelja na sudsku kontrolu zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti,
zajamčeno člankom 19. stav­kom 2. Ustava.

6. Ustavni sud je u ovom ustavnosudskom postupku također
ispitao i eventualnu povredu podnositeljevog ustavnog prava na žalbu, zajamčenog
člankom 18. stavkom 1. Ustava, počinjenu rješenjima nadležnih upravnih tijela
utemeljenim na utvrđenju da podnositelj nije aktivno legitimiran na podnošenje žalbe
u kon­kret­noj upravnoj stvari, jer nije priložio dokaz o pravu vlasništva na
spornom osobnom vozilu.

Člankom 124. stavkom 5. Zakona o prekršajima
propisano je:

»Protiv odluke o oduzimanju predmeta, odnosno o
oduzimanju imovinske koristi, pravo žalbe ima osoba čiji je predmet oduzet rješenjem
o prekršaju, odnosno kojoj je izrečeno oduzimanje imovinske koristi«.

Izuzimajući potvrdu o vlasništvu podnositelja nad
spornim vozilom koja je priložena tek uz tužbu Upravnom sudu Republike
Hrvatske, Ustavni sud je utvrdio da se i iz drugih dokaza, sadržanih u spisu
predmeta, nedvojbeno moglo zaključiti da je pod­nositelj vlasnik spornog
osobnog vozila, pa da je samim tim ovlašten i na podnošenje žalbe protiv rješenja
o prekršaju kojim se osobno vozilo oduzima.

U obrazloženju prvostupanjskog rješenja iz 1996.
godine, naime, utvrđeno je podnositeljevo pravo vlasništva nad vozilom, a
podrobno su obrazložene i sve činjenice vezane uz kupoprodajni ugovor koji je
podnositelj sklopio s okrivljenikom, te sve činjenice vezane uz podnositeljevo
postupanje nakon njegova sklapanja (registracija vozila, postupak izdavanja
prometne dozvole na ime podnositelja ustavne tužbe, itd.).

Te je činjenice, sadržane u obrazloženju
prvostupanjskog rješenja iz 1996. godine, prethodno utvrdila Policijska uprava
splitsko-dalmatinska, Sektor kriminalističke policije, Odjel organiziranog
kriminaliteta Split i dostavila ih nadležnom upravnom tijelu u pisanom izvješću
o počinjenom carinskom prekršaju od strane okrivljenika, broj:
511-12-12-66-KU-312/94 od 14. studenoga 1995. godine, koje prileži spisu
predmeta Carinarnice Rijeka.

Uz navedeno pisano izvješće priložena je cjelovita
dokumentacija relevantna za utvrđivanje vlasništva podnositelja ustavne tužbe
na spornom osobnom vozilu (ovjereni kupoprodajni ugovor motornog vozila iz
kojeg je razvidno da je podnositelj kupac spornog osobnog vozila, registracioni
list osobnog vozila registarskih oznaka RI 583-K, odnosno registracioni list
osobnog vozila registarskih oznaka ST 286-BK iz kojeg je razvidna promjena
vlasnika vozila, odnosno u kojem su sadržani podaci o podnositelju ustavne tužbe
kao vlasniku vozila).

Uz
takvo stanje stvari, Ustavni sud ocjenjuje povrijeđenim ustavno pravo
podnositelja na žalbu, zajamčeno člankom 18. stav­kom 1. Ustava, koja je u
prekršajnim postupcima zakonom propisana kao redovito sredstvo pravne zaštite,
a na čije je podno­šenje – s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja –
podnositelj ustavne tužbe, kao vlasnik spornog osobnog vozila, bio ovlašten
(aktivno legitimiran).

7. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe povredu članka
3. Ustava, koji propisuje da su sloboda, jednakost, nacionalna ravnoprav­nost i
ravnopravnost spolova, mirotvorstvo, socijalna pravda, poštivanje prava čovjeka,
nepovredivost vlasništva, očuvanje prirode i čovjekova okoliša, vladavina prava
i demokratski višestra­nački sustav najviše vrednote ustavnog poretka Republike
Hrvat­ske i temelj za tumačenje Ustava.

Članak 3. Ustava ne sadrži ustavno pravo u smislu članka
62. stavka 1. Ustavnog zakona, nego najviše vrednote ustavnog poretka Republike
Hrvatske koje služe kao temelj za tumačenje Ustava.

Ni odredbe članaka 19. stavka 1. i 117. stavka 3.
Ustava, čije povrede podnositelj također ističe u svojoj ustavnoj tužbi, ne
sadrže ustavna prava u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona, već se
njima utvrđuje načelo zakonitosti u djelovanju uprave, odnosno određuju se
pravne osnove na temelju kojih sudovi u Republici Hrvatskoj obavljaju suđenje.

II.

8. Podnositelj je u vezi s pokretanjem upravnog spora
podnio 26. kolovoza 1997. godine prijedlog nadležnom tijelu za odgodu pravnih učinaka
točke II. izreke rješenja, odnosno izvršenja točke II. izreke osporenog rješenja
od 29. studenoga 1996. godine do konačne sudske odluke »jer bi to izvršenje, odnosno
prodaja vozila meni nanijelo štetu koja bi se teško mogla popraviti, a odgoda
nije protivna javnom interesu, niti bi se odgađanjem nanijela veća
nenadoknadiva šteta bilo kome, pa ni Carinskoj upravi«.

Iz očitovanja Ministarstva financija, Carinske uprave,
Carinarnice Split, klasa: 415-01/03-02/130, urbroj: 513-02-5197/009-03-2 od 6.
lipnja 2003. godine, razvidno je da je temeljem pravomoćnog rješenja
Ministarstva financija, Carinske uprave, Carinarnice Rijeka, klasa: P-2645/95
od 29. studenoga 1996. godine, a po nalogu Ministarstva financija, Carinske
uprave, Carinarnice Split od 13. siječnja 1998. godine, osobno vozilo
podnositelja ustavne tužbe prodano dana 31. siječnja 1998. godine trećoj osobi
za iznos od 46.000,00 kuna na javnom nadmetanju posredstvom Hrvatskog
auto-kluba, Auto klub »Split« iz Splita.

Članak 76. stavci 1. i 3. Ustavnog zakona propisuju:

(1) Odlukom kojom se ustavna tužba usvaja, Ustavni
sud ukida osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo.

(...)

(3) U slučaju da osporavani akt kojim je povrijeđeno
ustavno pravo podnositelja više ne proizvodi pravne učinke, Ustavni sud u
odluci utvrđuje njegovu neustavnost, navodeći u izreci ustavno pravo koje je
podnositelju tim aktom povrijeđeno.

Budući da je osobno vozilo u vlasništvu podnositelja
ustavne tužbe prodano na javnom nadmetanju trećoj osobi, ne postoji prav­na
mogućnost primjene članka 76. stavka 1. Ustavnog zakona. Stoga se ima smatrati
da rješenja nadležnih upravnih tijela donesena u upravnoj stvari podnositelja
ustavne tužbe, kao i osporena presuda Upravnog suda više ne proizvode pravne učinke.

Ustavni
sud ističe, međutim, da nastup okolnosti, zbog kojih osporeni pojedinačni akti
više ne proizvode pravne učinke u konkretnom slučaju, ne otklanja njihovu
neustavnost utvrđenu u ustavnosudskom postupku.

9. U
konkretnom ustavnosudskom predmetu stoga su ispunjene pretpostavke propisane člankom
76. stavkom 3. Ustavnog zakona, te je u skladu s člancima 73. i 76. Ustavnog
zakona odlučeno kao u izreci.

Odluka
o objavi temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj:
U-III-1018/1999
Zagreb, 20. studenoga 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 39/2004-965