## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-IX-96/2007. od 25. travnja 2007

### NN 48/2007 (14.5.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-IX-96/2007. od 25. travnja 2007

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1649**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o žalbama protiv
odluka o razrješenju sudačke dužnosti i odluka o stegovnoj odgovornosti suca, u
sastavu sutkinja Emilija Rajić, predsjednica Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Mario Kos, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku odlučivanja o žalbi koju je podnio B. I., sudac Županijskog suda u
Zagrebu, protiv odluke Državnog sudbenog vijeća, broj: Sp-17/04 od 17. ožujka
2005. godine, na sjednici održanoj 25. travnja 2007. godine, donio je

## ODLUKU

I. Na temelju članka 66. stavka 1. u svezi s člankom 17. stavak 4. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02.
i 49/02. – pročišćeni tekst), dopušta se povrat u prijašnje stanje, te se žalba
mr. sc. B. I. smatra pravodobno podnesenom.
II. Poništava se rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-IX-96/07 od
17. siječnja 2007. godine, o odbačaju žalbe.
III. Usvaja se žalba kao osnovana i ukida odluka Državnog sudbenog vijeća, broj:
Sp-17/04 od 17. ožujka 2005. godine, te predmet vraća Državnom sudbeno vijeću na
ponovni postupak.
IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Na temelju ovlaštenja sadržanog u članku 98. stavku 1. Ustav­nog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02.
– pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) mr. sc. B. I., sudac
Županijskog suda u Zagrebu (u daljnjem tekstu: žalitelj) podnio je žalbu protiv
odluke Državnog sudbenog vijeća, broj: Sp-17/04 od 17. ožujka 2005. godine.
Za potrebe ovog postupka pribavljen je spis Državnog sudbenog vijeća (u daljnjem
tekstu: DSV), broj: Sp-17/04.
2. Rješenjem, broj: U-IX-96/07 od 17. siječnja 2007. godine, Ustavni sud je
odbacio žalbu žalitelja, jer je uvidom u pribavljeni spis DSV-a, prema žigu
prijema podneska i bez naznake da je isti upućen putem pošte, zaključio da se
radi o nepravodobno podnesenoj žalbi.
S obzirom da Ustavni sud nije imao saznanja o činjenici da je žalitelj žalbu
pravodobno podnio ali drugome, nenadležnom tijelu, to je u smislu odredbi članka
66. stavka 1. u svezi s člankom 17. stavkom 4. Ustavnog zakona, nakon podneska
žalitelja od 1. veljače 2007. godine o pravodobnom podnošenju žalbe dostavljenoj
DSV-u putem pošte, sukladno odredbi članka 99. stavku 2. Ustavnog zakona, žalbu
i podnesak žalitelja dostavio DSV-u, te zatražio pisano očitovanje o navodima
žalbe i o tvrdnji žalitelja o njezinoj pravodobnosti.
DSV je 16. ožujka 2007. godine dostavio Ustavnom sudu očitovanje samo u odnosu
na dopis žalitelja o pravodobnosti žalbe, te je naveo da je DSV omaškom
propustio navesti dan predaje žalbe na poštu. Poštanska omotnica, iz koje bi
Ustavnom sudu bio vidljiv dan predaje žalbe, uništena je pri primitku te pošte u
DSV-u.
Ustavni sud je ponovno zatražio od DSV-a da se očituje o navodima žalbe sukladno
odredbi članka 99. stavka 2. Ustavnog zakona, na što je DSV ponovo dostavio
očitovanje 27. ožujka 2007. godine s istim sadržajem referirajući se na svoje
propuste u oznaci dana predaje žalbe, bez osvrta na sadržaj žalbe.
S obzirom na navedeno Ustavni sud je dopustio povrat u prijašnje stanje i
poništio rješenje o odbačaju od 17. siječnja 2007. godine, te se žalba smatra
pravodobno podnesenom.
3. DSV je pobijanom odlukom proglasilo odgovornim žalitelja za stegovno djelo
opisano u članku 20. stavku 1. točki 6. Zakona o državnom sudbenom vijeću
(»Narodne novine«, broj 58/93., 49/99. i 129/00.), te mu na temelju članka 21.
stavka 1. točke 1. Zakona o DSV-u izrekao stegovnu kaznu ukora.
Žalitelj podnosi žalbu zbog pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne
primjene materijalnog prava te navodi da iz utvrđenog činjeničnog stanja ne
proizlazi da bi on kritične zgode počinio stegovno djelo opisano i pravno
označeno u izreci pobijane odluke.
Smatra da je imao pravo reagirati na činjenicu da mu je kritične zgode nestao
novčanik, ali da je njegova reakcija (prijava policiji i navod o zadnjoj osobi
koja je boravila u prostoriji gdje je odložio svoje stvari), bila u okviru
njegovih građanskih i zakonskih prava da prijavi nestanak neke svoje stvari,
odnosno sumnju da je izvršeno kazneno djelo.
Nadalje, ističe da nije reagirao na način da bi svojim postup­kom učinio
stegovno djelo nanošenja štete ugledu suda ili sudačke dužnosti na drugi način
iz članka 20. stavka 1. točke 6. Zakona o DSV-u, niti je DSV utvrdio i
obrazložio iz kojih razloga smatra utvrđenim da je takvo njegovo postupanje
dovelo do nanošenja štete ugledu suda ili sudačke dužnosti, u čemu se ta šteta
sastoji, i koji je to drugi način na koji je on djelo izvršio, s obzirom da je
postupao u okviru građanske dužnosti i prava da prijavi izvršenje kaznenog
djela, koje je u ovom slučaju bilo izvršeno na njegovu štetu.
Predlaže da se odluka DSV-a ukine i predmet vrati DSV-u na ponovno odlučivanje.

*Žalba je osnovana.*
4. U provedenom dokaznom postupku DSV je utvrdio da je 1. prosinca 2004. godine
sudac mr. sc. B. I., sumnjajući da mu je T. L., namještenica suda koja obavlja
poslove spremačice, otuđila novčanik, nazvao I. Policijsku postaju, Policijske
uprave Zagrebačke i zahtijevao da se nad njom izvrši kriminalistička obrada.
Nadalje, da objektivno nisu postojale okolnosti koje bi ukazivale na sumnju da
je upravo ta spremačica osoba koja je jedina bila u prilici otuđiti mu novčanik,
te negiranje bilo koje druge realno moguće situacije u kojoj je njegov novčanik
mogao nestati, da je spremačica T. L., zbog izražene sumnje žalitelja bila
privedena u policijsku postaju na ispitivanje i pretragu. DSV je utvrdilo da se
takvo ponašanje žalitelja negativno odrazilo na radnike u Županijskom sudu u
Zagrebu, te izazvalo nezadovoljstvo službenika i namještenika suda.
Pri utvrđivanju odgovornosti žalitelja, DSV je cijenio i iskaz žalitelja na
raspravi 27. siječnja 2005. godine, kada je ponovno izrazio sumnju da mu je T.
L. otuđila novčanik, iako je kasnijim navodima odustao od izražene sumnje, ali
se nije ispričao namještenici suda za izraženu sumnju. Sindikalna podružnica
Županijskog suda izrazila je mišljenje da je zbog takvog ponašanja suca došlo do
nezadovoljstva i ogorčenosti službenika i namještenika.
Žalitelj je u svojoj obrani naveo da nije ni na koji način zahtijevao provođenje
kriminalističke obrade te da je samo prijavio nestanak novčanika i izrazio
sumnju da je učinjeno njemu na štetu kazneno djelo te nije izrazio sumnju da bi
T. L. izvršila to kazneno djelo, što potvrđuju iskazi saslušanih dežurnih
policajaca.
DSV nije prihvatilo obranu prijavljenog suca, jer smatra da iz utvrđenog
činjeničnog stanja nedvojbeno proizlazi da je on učinio stegovno djelo na način
opisan u izreci pobijane odluke, koje predstavlja stegovno djelo iz odredbe
članka 20. stavka 1. točke 6. Zakona o DSV-u.
5. Odlučujući o žalbi Ustavni sud je ocijenio da u provedenom postupku
činjenično stanje nije pravilno i potpuno utvrđeno. Iz iskaza saslušanih
svjedoka ne proizlazi nesporno da je žalitelj bez objektivno prihvatljivih
pokazatelja osumnjičio namještenicu suda da je na njegovu štetu učinila kazneno
djelo, krađom njegova novčanika. Naime, saslušani policajci nisu potvrdili da im
je žalitelj uputio naredbu ili direktnu molbu da privedu T. L. u policijsku
postaju, saslušaju je na okolnosti izvršenja djela i pretraže. Policajci su u
svom iskazu naveli da su sami zaključili o svrsishodnosti takvog postupanja,
smatrajući ga opravdanim, a da su od suca dobili podatak tko je bio posljednji u
prostoriji iz koje je nestao novčanik, te su vođeni strukom, saslušanjem T. L.,
započeli utvrđenje o mogućem počinitelju, ili eliminaciju sumnje o mogućem
počinitelju.
Ovi svjedoci nisu u svojim iskazima potvrdili ocjenu DSV-a, da je žalitelj
nepromišljeno, zlonamjerno i bez argumenata ukazao na T. L. kao jedinu moguću
izvršiteljicu kaznenog djela, što je za posljedicu imalo takvo uznemirenje
službenika i namještenika, da je učinjeno stegovno djelo nanošenja štete ugledu
suda odnosno sudačke dužnosti.
6. Ocjenjujući žalbu sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je
utvrdio da je osporenom odlukom žalitelju povrijeđeno ustavno pravo jednakosti
pred zakonom.
Ustavni sud povredu ovog ustavnog prava procjenjuje kroz razloge navedene u
obrazloženju osporene odluke o osnovanosti primjene određenog materijalnog prava
kao mjerodavnog, te kroz utvrđene činjenice u postupku koje je DSV ocijenio da
nesporno ukazuju da je žalitelj svojim ponašanjem nanio štetu ugledu suda ili
sudačke dužnosti.
Naime, Ustavni sud smatra osnovanim žalbene navode prema kojima Državno sudbeno
vijeće u svojoj odluci nije naveo valjane razloge zbog kojih smatra da sporno
postupanje suca, ako se uzme u obzir da je ono upravo takvo kako je opisano u
izreci, samo po sebi može naštetiti ugledu suda ili sudačke dužnosti.
Ustavni sud smatra da DSV nije izvršio analizu svih provedenih dokaza, te nije
dao ustavnopravno prihvatljivo obrazloženje u odnosu na utvrđenje o uzročnoj
vezi između ponašanja suca kritične zgode i, po DSV-u, utvrđenih posljedica
takvog ponašanja (nanošenje štete ugledu suda i sudačke dužnosti), niti je
obrazložio u čemu i kako se ta šteta očituje.
Nadalje, po ocjeni Ustavnog suda činjenično stanje nije potpuno i pravilno
utvrđeno. DSV nije otklonilo proturječnost između obrane i iskaza policajaca s
iskazima drugih saslušanih svjedoka, T. T. i B. F., a u odnosu na način
postupanja žalitelja nakon što je utvrdio da mu je nestao novčanik.
7. Ustavni sud je ocijenio da je takovim postupanjem DSV povrijedio žalitelju i
ustavno pravo na pravično suđenje koje propisuje članak 29. stavka 1. Ustava.
Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:
Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u
razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela.
U konkretnom slučaju, odgovornost žalitelja u stegovnom postupku nije nedvojbeno
utvrđena, jer je i nakon provedenog dokaznog postupka ostao sporan način na koji
je žalitelj tražio intervenciju policije u trenutku utvrđenja da mu je nestao
novčanik.
DSV, nadalje, nije naveo objektivno prihvatljive razloge zašto bi navedena
reakcija suca bila od takvog značenja da prelazi okvire eventualne osobne uvrede
namještenici suda i da je ponašanje žalitelja kritične zgode naštetilo ugledu
suda odnosno sudačkoj dužnosti.
Stoga analizirajući sve provedene dokaze te činjenice o kojima ovisi opstojnost
stegovnog djela, Ustavni sud je ocijenio da DSV za svoja utvrđenja i stajališta
nije dao valjane pravne razloge.
8. U ponovnom postupku DSV će otkloniti ukazane proturječnosti suočenjem
žalitelja sa svjedocima koji ga terete, te ponovnim okolnosnim saslušanjem
policajaca i njihovim suočenjem s T. L. i B. F. u odnosu na postupanje
žalitelja.
DSV se također u ponovnom suđenju treba očitovati na okolnosti koje smatra da
ukazuju na takav stupanj zlonamjernog postupanja žalitelja koje bi, osim
eventualne uvrede fizičke osobe, dovele do takvih posljedica da je time učinjeno
navedeno stegovno djelo.
9. Na temelju članka 98. stavaka 3. i 4. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u
izreci.
10. Objava ove odluke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-IX-96/2007
Zagreb, 25. travnja 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica Vijeća
**Emilija Rajić**, v. r.

Odluka, NN 48/2007-1649
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)