## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-995/2002 od 18. prosinca 2002.

### NN 7/2003 (14.1.2003.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-IIIA-995/2002 od 18. prosinca 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

105

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću trojice za odlučiva­nje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Milan Vuković, predsjednik Vijeća, te suci Ivan Matija i Jasna
Omejec, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom L. Š., V. B. r.
Š., S. G. r. Š., A. Š. i V. Š., svi iz R., koje zastupa I. D., odvjetnik u R.,
na sjednici Vijeća održanoj dana 18. prosinca 2002. godine, jednoglasno je
donio

## RJEŠENJE

I.
Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo
rješe­nje objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1. Dana
16. ve­ljače 2002. godine podnosite­lji su podnijeli ustavnu tužbu na teme­lju
članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, u da­lj­njem tekstu: Ustavni
zakon), smatrajući da u konkretnom slučaju nadležna tijela državne vlasti o ­njihovom
zahtjevu nisu donijela odluku u razumnom roku, u predmetu isplate naknade i
povrata oduzete imovine. Navedeni postupak vodi se na teme­lju mjerodavnih
odredaba Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke
vladavine (»Narodne novine«, broj 92/96).

Prema navodima podnosite­lja, ­njihov zahtjev je
podnesen prvostupa­njskom upravnom tijelu Županije p.-g., Uredu za
imovinsko-pravne poslove R., Ispostava R., gdje je predmet zaprim­ljen pod
klasom: UP/I-942-05/97-01/46, urbroj: 2170-08/6-99-2. U ustavnoj tužbi postoji
i naznaka postoja­nja upravnog spora pokrenutog tužbom od 15. rujna 2000.
godine, koji se pred Upravnim sudom Republike Hrvatske vodi pod poslovnim
brojem Us-6035/2000.

2. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava Republike
Hrvat­ske (»Narodne novine«, broj 41/01 – pročišćeni tekst, 55/01 – ispravak),
propisano je:

»Svatko ima pravo da zakonom ustanov­ljeni neovisni i
nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o ­nje­govim pravima i
obvezama (…).«

Navedena odredba Ustava Republike Hrvatske sukladna
je odredbi članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ­ljudskih prava i teme­ljnih
sloboda (»Narodne novine« – Međunarodni ugovori, broj 6/99 – pročišćeni tekst,
8/99 – ispravak), kojom se, između ostaloga, određuje da radi utvrđiva­nja
svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podiza­nja optužnice za
kazneno djelo svatko ima pravo da zakonom ustanov­ljeni i nepristrani sud
pravično, javno i u razumnom roku ispita ­nje­gov slučaj.

3. Odredbom članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona
propisano je:

»(1) Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj
tužbi i prije no što je iscrp­ljen pravni put, u slučaju kad o pravima i
obvezama stranke (…) nije u razumnom roku odlučio sud (…).

(2) U odluci kojom usvaja ustavnu tužbu zbog nedonoše­nja
akta u razumnom roku iz stavka 1. ovoga članka, Ustavni sud će nadležnom sudu
odrediti rok za donoše­nje akta kojim će taj sud meritorno odlučiti o pravima i
obvezama (…) podnosite­lja. Rok za donoše­nje akta poči­nje teći iduće­g dana
od dana objave odluke Ustavnog suda u »Narodnim novinama«.

(3) U odluci iz stavka 1. ovoga članka Ustavni sud će
odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnosite­lju zbog povrede ­nje­gova
ustavnog prava koju je sud učinio kada o pravima i obvezama podnosite­lja (…)
nije odlučio u razumnom roku. Naknada se isplaćuje iz državnog proračuna u roku
od tri mjeseca od dana podnoše­nja zahtjeva stranke za ­njezinu isplatu«.

4. S obzirom na sadržaj članka 63. stavka 1. Ustavnog
zakona, a imajući u vidu odredbu članka 29. stavka 1. Ustava, razvidno je da se
dužnost donoše­nja odluka u razumnom roku odnosi isk­ljučivo na tijela sudbene
vlasti.

Naime, hrvatski pravni poredak, slično pravnim
porecima raz­vijenih europskih zema­lja, ima uređena zakonska pravila u slu­čaju
šut­nje uprave. Stranka u slučaju šut­nje uprave trpi neizvjesnu pravnu
situaciju zbog toga što ne može ostvariti subjektivno pravo uslijed nedonoše­nja
akta kojim se meritorno odlučuje o ­njezinom zahtjevu. Zakonska zaštita od šut­nje
uprave u većini se suvremenih pravnih poredaka teme­lji na podlozi predm­njeve
ne­gativnog rješe­nja podnesenog zahtjeva.

Prema odredbi članka 218. stavka 1. Zakona o općem
uprav­nom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91 i 103/96 – odluka Ustavnog
suda Republike Hrvatske) kada se postupak pokreće u povodu zahtjeva stranke,
odnosno po službenoj dužnosti ako je to u interesu stranke, a prije donoše­nja
rješe­nja nije potrebno provoditi poseban ispitni postupak, niti postoje drugi
razlozi zbog kojih se ne može donijeti rješe­nje bez odgode, nadležno tijelo
dužno je donijeti rješe­nje i dostaviti ga stranci što prije, a najkasnije u
roku od mjesec dana računajući od dana predaje urednog zahtjeva, odnosno od
dana pokreta­nja postupka po službenoj dužnosti, ako posebnim propisom nije
određen kraći rok. U ostalim slučajevima kada se postupak pokreće u povodu
zahtjeva stranke, odnosno po službenoj dužnosti ako je to u interesu stranke,
nadležno tijelo dužno je donijeti rješe­nje i dostaviti ga stranci najkasnije u
roku od dva mjeseca, ako posebnim propisom nije određen kraći rok. Odredbom
članka 218. stavka 2. Zakona o općem upravnom postupku, propisano je da ako
nadležno tijelo, protiv čije­g rješe­nja je dopuštena žalba, ne donese rješe­nje
i ne dostavi ga stranci u propisanom roku, stranka ima pravo žalbe kao da je ­njezin
zahtjev odbijen.

Također, sukladno odredbi članka 246. stavka 1.
Zakona o općem upravnom postupku, postupajući po žalbi kada prvostupa­njsko
rješe­nje nije doneseno, drugostupa­njsko tijelo zatražit će od prvostupa­njskog
tijela izvješće o razlozima nedonoše­nja rješe­nja u zakonskom roku, te ukoliko
ocijeni iznesene razloge opravdanima, odredit će dodatni rok za donoše­nje
prvostupa­njskog rješe­nja, koji ne može biti duži od mjesec dana. U suprotnome
zatražit će spis i upravnu stvar samostalno riješiti. Rješe­nje o žalbi, prema
odredbi članka 247. Zakona o općem upravnom postupku, drugostupa­njsko tijelo
donijet će što je moguće prije, a najkasnije u roku od dva mjeseca računajući
od dana predaje žalbe.

Nada­lje, prema odredbi članka 26. stavka 1. Zakona o
uprav­nim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92), ako
drugostupa­njsko tijelo nije donijelo svoje rješe­nje u zakonom predviđenom
roku, a ne donese ga ni u da­lj­njem roku od sedam dana nakon ponovnog traže­nja,
stranka može pokrenuti upravni spor kao da joj je žalba odbijena.

Slijedom navedenoga, pravila o šut­nji administracije
iz up­rav­nog postupovnog prava, sadržavaju predm­njevu o odbija­nju postav­ljenog
zahtjeva iz koje proizlazi ovlašte­nje na ulaga­nje redovnog pravnog lijeka
(žalbe) u upravnom postupku, kao i za postav­lja­nje zahtjeva za sudsku
kontrolu akata državne uprave podnoše­njem tužbe Upravnom sudu Republike
Hrvatske.

5. S
obzirom na sadržaj iznijetih zakonskih odredaba, ustavnosudski postupak
pokrenut ustavnom tužbom iz razloga nedo­noše­nja meritorne odluke u razumnom
roku na teme­lju ovlašte­nja iz članka 63. Ustavnog zakona, mogao bi se
pokrenuti i voditi samo zbog šut­nje Upravnog suda Republike Hrvatske u
predmetu pokrenutom tužbom stranke zbog šut­nje administracije, ali ne i
neposredno protiv šut­nje upravnih tijela, koja se iscrp­ljuje u nedonoše­nju
rješe­nja u zakonskom roku. Ovo iz razloga što su mjerodavnim odredbama
postupovnog upravnog prava propisani rokovi za donoše­nje upravnih akata, a
protiv svakog prekorače­nja tih rokova stranka ima unaprijed utvrđeno
učinkovito sredstvo pravne zaštite (žalba drugostupa­njskom tijelu, odnosno
tužba Upravnom sudu), te ne postoji mogućnost nerazumnog traja­nja upravnih
postupaka, u smislu u kojem to određuje članak 63. stav­ka 1. Ustavnog zakona.

S druge strane, nekorište­nje prava na podnoše­nje
žalbe ili na pokreta­nje upravnog spora po proteku zakonskih rokova za donoše­nje
rješe­nja u upravnom postupku, pada na teret stranke.

Sudovi, za razliku od uprave, nisu vezani rokovima u
rješa­va­nju konkretnih pravnih stvari pa u tom smislu i ne može postojati
istovjetnost u pos­ljedicama ­njihove šut­nje. Propušta­nje suda da o
konkretnom zahtjevu rasprav­lja i odlučuje pretpostav­lja situaciju u kojoj sud
ne donosi presudu u sudskoj stvari nerazumno dugo, odnosno toliko dugo da se
nepostupa­nje suda unatoč tome što sud nije vezan nikakvim rokovima, može
smatrati povredom ustavnog prava građanina na pravično suđe­nje, ali i povredom
načela vladavine prava na kojemu se teme­lje ustavnopravni poreci razvijenih
demokratskih zema­lja.

6. Međutim, u podnesenoj ustavnoj tužbi podnosite­lji
su upućivali na či­njenicu da u konkretnom slučaju u razumnom roku nisu
postupala tijela državne uprave, na koja se obveza iz članka 29. stavka 1.
Ustava ne odnosi. Također, u ustavnoj tužbi nisu bile navedene ustavnopravne
relevantne či­njenice na teme­lju kojih bi ovaj Sud mogao procijeniti je li u
spornoj pravnoj situaciji, zbog nepostupa­nja nadležnog tijela sudbene vlasti,
došlo do povrede ustavnih prava podnosite­lja.

S obzirom na či­njenicu da ustavna tužba podnosite­lja
nije bila sastav­ljena na način koji je omogućavao odlučiva­nje o biti stvari,
Sud je dopisom od 20. rujna 2002. godine pozvao podnosite­lje naznačiti
nadnevak i podnijeti dokaz o podnoše­nju tužbe Upravnom sudu Republike
Hrvatske, te navesti sve procesne rad­nje koje su tijekom upravnosudskog
postupka uči­njene. Nada­lje, podnosite­lji su pozvani naznačiti rad­nje koje
su poduzimali radi ostvariva­nja svog zahtjeva, a poglavito označiti vremensko
razdob­lje potpune neaktivnosti nadležnog tijela sudbene vlas­ti.

U navedenom dopisu podnosite­lji su upozoreni i na
pos­ljedice propušta­nja postupa­nja po nalogu Suda propisane odred­bom članka
19. stavka 4. Ustavnog zakona.

*Ustavna tužba nije dopu­njena sukladno nalogu
Suda.*

7. Prema odredbama članka 17. stavka 1. Ustavnog
zakona, postupak se pred Ustavnim sudom pokreće pisanim zahtjevom, prijedlogom
i ustavnom tužbom (u da­lj­njem tekstu: podnesci). Odredbom članka 19. stavka
1. Ustavnog zakona propisano je da podnesci upućeni Ustavnom sudu moraju biti
razum­ljivi i moraju sadržavati sve što je potrebno da bi se po ­njima moglo
postupiti.

Sukladno
odredbi članka 19. stavka 2. Ustavnog zakona nepotpuni podnesci vraćaju se
podnosite­lju radi dopune. Odredbom članka 19. stavka 4. Ustavnog zakona
propisano je da će se podneseni podnesak smatrati povučenim ako ne bude vraćen
Ustavnom sudu u određenom roku, a ako bude vraćen bez ispravka, odnosno dopune,
odbacit će se.

8. U svom pravodobno dostav­ljenom odgovoru od 28.
listopada 2002. godine podnosite­lji nisu postupili sukladno traže­nju ovog
Suda. Umjesto ustavnopravno relevantnih či­njenica koje bi se odnosile na traja­nje
postupka pred nadležnim tijelom sudbene vlasti, podnosite­lji i nada­lje teme­lje
podnesenu ustavnu tužbu na du­ljini traja­nja upravnog postupka. Cijene da su u
konkretnom slučaju iscrpili sva učinkovita pravna sredstva, ističući svoju
prosudbu o neučinkovitosti upravnosudskog postupka kao instituta provođe­nja
kontrole zakonitosti akata državne uprave.

9. S obzirom na či­njenicu da
ustavna tužba podnosite­lja i nakon dostav­ljene dopune nije sastav­ljena na
način koji bi omogućavao odlučiva­nje o biti stvari, Sud je na teme­lju odredbe
članka 19. stavka 4. u vezi s odredbama članka 72. Ustavnog zakona, riješio kao
u točki I. Izreke.

Objava ovog rješe­nja teme­lji se na odredbama članka
29. stavka 1. Ustavnog zakona.

10.
Donoseći ovo rješe­nje Sud je imao u vidu i či­njenicu da je sporna pravna
situacija već bila predmet ustavnosudskog postupka, pri čemu je ustavna tužba
podnosite­lja odbijena kao neosnovana, odlukom donesenom u predmetu vođenom pod
poslovnim brojem: U-III-1272/2000, od 19. trav­nja 2001. godine. Ujedno je Sud
cijenio i okolnost da je iz samih navoda podnosite­lja razvidno da je od
naznačenog podnoše­nja tužbe Upravnom sudu Republike Hrvatske (15. rujna 2000.
godine), pa do podnoše­nja ustavne tužbe (16. ve­ljače 2002. godine) prošla
jedna (1) godina pet (5) mjeseci i jedan (1) dan, što se u konkretnom slučaju
ne može smatrati nerazumno dugim postupa­njem nadležnog suda.

Broj: U-IIIA-995/2002
Zagreb, 18. prosinca 2002.

Predsjednik Vijeća
**Milan Vuković,** v. r.

Rješenje, NN 7/2003-105