## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1913/2002 od 26. lipnja 2003.

### NN 120/2003 (26.7.2003.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1913/2002 od 26. lipnja 2003.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1703

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlu­čiva­nje o ustavnim tužbama,
u sastavu sudac Petar Klarić, pred­sjednik Vijeća, te suci Mario Kos, Ivan
Matija, Jasna Omejec, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom B. P. i I. P., koje zastupa M. M. M.,
odvjetnica iz Z., na sjednici Vijeća održanoj 26. lip­nja 2003. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazlože­nje
```

1.
Podnosite­lji su ustavnu tužbu podnijeli protiv presude Županijskog suda u
Zadru, broj: Gž-900/01 od 27. ožujka 2002. godine, kojom je djelomično
preinačena presuda Općinskog suda u Zadru, broj: P-226/98 od 19. siječ­nja
2001. godine na način da je odbijen kao neosnovan tužbeni zahtjev tužite­ljice
Republike Hrvatske za ise­lje­nje podnosite­lja B. P. kao tuženog iz stana u
Z., ul. B. J. D. 12/IV, šifra 54070867 i predaju stana slobodnog od osoba i
stvari tužite­ljici. Prvostupa­njska presuda je u tom dijelu preinačena zbog
toga što sporni stan drži u posjedu treća osoba, a ne tuženik ili umješač
(podnosite­lji), pa je prvostupa­njski sud pogrešno primijenio materijalno
pravo kada je usvojio dio tužbenog zahtjeva na ispraž­nje­nje, odnosno ise­lje­nje
podnosite­lja iz tog stana.

U
preostalom pobijanom, a nepreinačenom dijelu kojim se usvaja otkaz ugovora o
korište­nju stana podnosite­lja, žalba pod­nosite­lja je odbijena i potvrđena
je navedena prvostupa­njska presuda.

2.
Podnosite­lji smatraju da je osporenom presudom povrije­đeno pravo vlasništva
zajamčeno odredbom članka 48. stavka 1., te odredbe članka 3. i članka 117.
stavka 3. Ustava Republike Hrvatske.

U
ustavnoj tužbi podnosite­lji ponav­ljaju či­njenične navode koje su isticali u
žalbi i smatraju da nadležni sudovi nisu u potpunosti proveli dokazni postupak
i utvrdili sve či­njenice relevantne za ovaj slučaj.

Ističu
da se Županijski sud u Zadru nije očitovao na žalbeni navod podnosite­lja o
tome da je sud utvrđe­nje u prvostupa­njskoj presudi teme­ljio na dokazu koje­g
uopće nije proveo, to jest na iskazu tuženog (jednog od podnosite­lja) o
napušta­nju navedenog stana, a koji je iskaz tuženi dao u predmetu razvoda
braka koji se vodio kod tog suda pod brojem: P-1411/92. To podnosite­lji
smatraju bitnom povredom parničnog postupka, koju je Županijski sud u Zadru
propustio ocijeniti.

Podnosite­lji
smatraju da je na pogrešno i nepotpuno utvrđeno či­njenično sta­nje pogrešno
primije­njeno mjerodavno materijalno pravo, pa da stoga u konkretnom slučaju
nije postojala zakonska osnova za otkaz stanarskog prava podnosite­lja teme­ljem
odredbe članka 99. stavka 1. Zakona o stambenim odnosima.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

3.
Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst, nastavno: Ustavni
zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(re­gionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno
o ­nje­govim pravima i obvezama ili o sum­nji ili optužbi zbog kaž­njivog
djela, povrijeđeno ­ljudsko pravo ili teme­ljna sloboda zajamčena Ustavom,
odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (re­gionalnu) samoupravu.

Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u
granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku
odlučiva­nja o pravima i obvezama podnosite­ljima povrijeđeno ustavno pravo,
pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pita­nje jesu li sudovi pravilno i potpuno
utvrdili či­njenično sta­nje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su
samo one či­njenice od čije­g postoja­nja ovisi ocjena o povredi ustavnog
prava.

4. U konkretnoj pravnoj stvari mjerodavan je Zakon o
stambenim odnosima (»Narodne novine«, broj 51/85, 42/86, 22/92 i 70/93).

Odredbom članka 12. Zakona o stambenim odnosima
propisano je tko se smatra članom porodičnog domaćinstva nosite­lja stanarskog
prava i razlozi zbog kojih se izbiva­nja iz stana članova porodičnog
domaćinstva nosite­lja stanarskog prava ne smatra prekidom zajedničkog stanova­nja.

Odredbom članka 64. stavka 3. Zakona o stambenim
odnosima propisano je da kad jedan od bračnih drugova – stanara umre ili trajno
prestane koristiti stan, drugi bračni drug zadržava stanarsko pravo, ako tim
zakonom nije drukčije određeno.

Odredbom članka 65. stavka 1. Zakona o stambenim
odnosima propisano je da u slučaju razvoda braka prijaš­nji drugovi sporazumno,
odlučuju koji od ­njih zadržava stanarsko pravo. Odred­bom članka 65. stavka 2.
istog Zakona propisano je da ako se prijaš­nji bračni drugovi ne sporazumiju
koji od ­njih zadržava stanarsko pravo, o tome će odlučiti sud vodeći pri tome
računa o stambenim potrebama oba bračna druga, ­njihova porodičnog domaćinstva,
materijalnim prilikama, o tome tko je od ­njih stekao stanarsko pravo i drugim
okolnostima.

5. Uvidom u spis predmeta Općinskog suda u Zadru,
broj: P-226/98 utvrđeno je da je u postupku vođenom kod Općinskog suda u Zadru
pod brojem P-1411/92 donesena presuda dana 30. ožujka 1993. godine, kojom je
razveden brak podnosite­lja ustavne tužbe B. P. i L. P. rođ. Š. Presuda je
postala pravomoćna 29. srp­nja 1993. godine, a pravne pos­ljedice te presude
nastupile su 29. prosinca 1993. godine.

Nada­lje, presudom Općinskog suda u Zadru, broj:
P-1450/93 od 6. lip­nja 1995. godine, presuđeno je da bivša supruga pod­nosite­lja
ustavne tužbe B. P., nakon razvoda braka, zadržava stanarsko pravo na stanu u
Z., ul. B. J. D. 12/IV (ranije Z., P. P. 12/IV). U presudi nije naveden nijedan
član porodičnog domaćinstva L. Š., pa ni I. P., ­njezin sin (drugi podnosite­lj
ustavne tužbe). Ta presuda postala je pravomoćna dana 22. srp­nja 1995. godine.

Tužba kojom je Republika Hrvatska zatražila donoše­nje
presude o usvaja­nju otkaza stanarskog prava B. i L. P. rođ. Š. i ­njihovo ise­lje­nje
iz predmetnog stana zaprim­ljena je u Općin­skom sudu u Zadru 11. listopada
1995. godine, dakle nakon što je presuda istog suda, broj: P-1450/93 od 6. lip­nja
1995. godine (kojom je bivša supruga podnosite­lja L. Š. utvrđena kao isk­ljučivi
nosite­lj stanarskog prava nad tim stanom), postala pravomoćna.

Tužena L. Š. umrla je u toku postupka, pa je tužite­ljica
na raspravi održanoj 7. siječ­nja 1997. godine povukla tužbu u odnosu na ­nju
(rješe­nje Općinskog suda u Zadru, P-2526/95 od 13. ve­ljače 1997. godine). U
odnosu na tuženika B. P. tužite­ljica je ustrajala na usvaja­nju tužbenog
zahtjeva. Nakon smrti L. Š., na strani jedinog preostalog tuženika B. P. u postupak
se uk­ljučio drugi nosite­lj ustavne tužbe I. P. (sin B. i L. P., rođ. Š.) u
položaju umješača.

Ustavni sud utvrđuje da u trenutku podnoše­nja tužbe
Repub­like Hrvatske za otkaz stanarskog prava 11. listopada 1995. godine
podnosite­lj ustavne tužbe B. P. nije mogao biti tuženi (promašena pasivna le­gitimacija),
jer je L. Š. tada već bila isk­ljučiva nosite­ljica stanarskog prava na
predmetnom stanu sukladno mjerodavnim odredbama Zakona o stambenim odnosima
(kao što je utvrđeno u točki 5. obrazlože­nja ove odluke), a što su sudovi
zanemarili.

Ustavni sud također utvrđuje da su nadležni sudovi u
provedenom postupku ocijenili da drugi podnosite­lj ustavne tužbe I. P.
(umješač u sudskom postupku) nije bio član porodičnog domaćinstva svoje majke
L. Š. u smislu odredbe članka 12. Zakona o stambenim odnosima, koje su
stajalište u svojim presudama podrobno obrazložili navođe­njem provedenih
dokaza.

6. U svezi navoda o povredi prava vlasništva
podnosite­lja B. P. na spornom stanu, zajamčenog odredbom članka 48. stavka 1.
Ustava, ističe se s­ljedeće:

Či­njenica što su nadležni sudovi pogrešno usvojili
otkaz stanarskog prava podnosite­lju na stanu na kojem podnosite­lj u tre­nut­ku
podnoše­nja tužbe nije imao stanarsko pravo ni po kojoj osnovi ne može dovesti
do povrede ustavnog prava podnosite­lja propisanog odredbom članka 48. stavka
1. Ustava kojom se jamči pravo vlasništva. U trenutku podnoše­nja tužbe za
otkaz stanarskog prava, naime, podnosite­lj B. P. na spornom stanu nije imao
nikakva prava u smislu mjerodavnih odredbi Zakona o stambenim odnosima, a nije
ih imao ni drugi podnosite­lj I. P., za koje­ga su sudovi utvrdili da nije bio
član porodičnog domaćinstva nosite­ljice stanarskog prava.

7. U vezi s istaknutom povredom odredaba članaka 3. i
117. stavka 3. Ustava, čiju povredu podnosite­lji također ističu u ustav­noj
tužbi, Sud napomi­nje da te ustavne odredbe ne sadrže ­ljudska prava i teme­ljne
slobode koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom,
teme­ljem odredbe članka 62. stav­ka 1. Ustavnog zakona.

8. Teme­ljem odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog
zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke, a točka II. izreke teme­lji se na
odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1913/2002
Zagreb, 26. lip­nja 2003.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 120/2003-1703