## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-580/2008 od 13. studenoga 2008.

### NN 141/2008 (5.12.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-580/2008 od 13. studenoga 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3971

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Snježana Bagić, Slavica Banić, Ivan Matija, Željko Potočnjak i Duška Šarin, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. Š. iz Z., na sjednici održanoj 13. studenoga 2008. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Ur-17/07-2 od 6. prosinca 2007. godine;

– rješenje Upravnog odbora Hrvatske odvjetničke komore broj: 1964/2004 od 24. svibnja 2007. godine;

– rješenje Izvršnog odbora Hrvatske odvjetničke komore broj: 1964/2004 od 5. ožujka 2007. godine.

III. Predmet se vraća Hrvatskoj odvjetničkoj komori na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba je podnesena protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Ur-17/07-2 od 6. prosinca 2007. godine, kojom je odbijen prigovor podnositelja protiv rješenja Upravnog odbora Hrvatske odvjetničke komore (u daljnjem tekstu: HOK) broj: 1964/2004 od 24. svibnja 2007. godine. Tim rješenjem odbijena je žalba podnositelja protiv rješenja Izvršnog odbora HOK-a broj: 1964/2004 od 5. ožujka 2007. godine i potvrđeno prvostupanjsko rješenje.

Prvostupanjskim rješenjem je odbijen podnositeljev zahtjev za upis u Imenik odvjetnika HOK-a sa sjedištem ureda u Zagrebu.

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu osporenom presudom povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članka 14. stavka 2., članka 16., članka 26., članka 29. stavka 1., članka 44. i članka 54. Ustava Republike Hrvatske.

U opširnoj ustavnoj tužbi navodi, u bitnome, kako je sa stajališta ustavnopravne zaštite osnovno pitanje može li njegovo davanje nasljedničke izjave u ostavinskom postupku, na temelju punomoći, biti dostatan razlog za primjenu odredbe članka 49. stavka 2. Zakona o odvjetništvu (»Narodne novine« broj 9/94.; u daljnjem tekstu: ZO), budući da se u osporenoj presudi ne navode drugi razlozi zbog kojih bi bio nedostojan za obavljanje odvjetničkog zvanja. Nadalje navodi kako odredba članka 89.a Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03.; u daljnjem tekstu: ZPP) nije mjerodavna u konkretnom slučaju jer se u ostavinskom postupku postupa po pravilima izvanparničnog postupka. Također navodi kako su tijela koja su postupala u njegovom slučaju, bez valjanih razloga odstupila od stajališta izraženih u odlukama Ustavnog suda broj: U-I-337/1994 od 5. srpnja 1995. godine i broj: U-III-439/1995 od 20. prosinca 1995. godine, budući da su zaključak o njegovoj nedostojnosti za obavljanje odvjetničkog zvanja zasnovali na »jednom životnom postupku u prošlosti«.

Predlaže ukidanje osporenih odluka.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Polazeći od razloga i navoda ustavne tužbe, Ustavni sud je ustavnu tužbu razmatrao sa stajališta članka 16. stavka 2. i članka 54. stavka 2. Ustava.

Odredbom članka 16. stavka 2. Ustava propisano je:

Svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.

Odredbom članka 54. stavka 2. Ustava propisano je:

Svatko slobodno bira poziv i zaposlenje i svakomu je pod jednakim uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost.

4. Uvidom u spis predmeta HOK-a broj: 1964/2004, razvidno je da je podnositelj 5. travnja 2005. godine, u svojstvu punomoćnika ostaviteljevog brata, kod javnog bilježnika dao nasljedničku izjavu.

Pored navedenog, Upravni i Izvršni odbor HOK-a su u svojim rješenjima kao razlog nedostojnosti podnositelja za obavljanje odvjetničkog zvanja naveli i to što se višekratno predstavljao kao odvjetnik u razdoblju od 1996. do 1999. godine – iako to nije bio.

Vrhovni sud je – obrazlažući u presudi nedostojnost podnositelja za obavljanje odvjetničkog zvanja – kao razlog naveo činjenicu što je podnositelj zastupao stranku na temelju punomoći u ostavinskom postupku koji je vođen 2005. godine kod javnog bilježnika, iako mu je, očigledno, kao bivšem odvjetniku, bilo poznato da supsidijarnom primjenom odredbe članka 89.a ZPP-a po punomoći može zastupati samo odvjetnik ili srodnik do određenog stupnja srodstva, što on nije bio. Vrhovni sud je ocijenio da takav podnositeljev postupak, sam po sebi, opravdava zaključak o nedostojnosti podnositelja za obavljanje odvjetničkog zvanja. Posebnu težinu Vrhovni sud je dao činjenici što je podnositelj bivši odvjetnik, kojem su poznate ili bi trebale biti poznate štetne posljedice njegovog čina.

Vrhovni sud nije prihvatio stajalište HOK-a da se podnositelj višekratno lažno predstavljao kao odvjetnik u razdoblju od 1996. godine do 1999. godine. Vrhovni sud utvrđuje da rješenje o brisanju iz imenika odvjetnika HOK-a nije bilo pravomoćno u tom razdoblju. Kako rješenje nije bilo pravomoćno, nije moglo proizvoditi pravne učinke.

5. Odredbama članka 49. ZO-a propisano je:

»(1) Nije dostojna za obavljanje odvjetništva osoba osuđena za kazneno djelo protiv Republike Hrvatske, za kazneno djelo protiv službene dužnosti, za kazneno djelo izvršeno iz koristoljublja ili za drugo kazneno djelo izvršeno iz nečasnih pobuda ili koje je čini moralno nedostojnom za obavljanje odvjetništva. Takva osoba nema pravo na upis u imenik odvjetnika deset godina poslije izdržane, oproštene ili zastarjele kazne, a ako je osoba osuđena na novčanu kaznu, pet godina od dana pravomoćnosti presude, osoba kojoj je izrečena uvjetna osuda nema pravo na upis za vrijeme za koje joj je pravomoćnom odlukom određen rok kušnje.

(2) Nije dostojna za obavljanje odvjetništva ni osoba čije ranije ponašanje ili djelatnost ne jamči da će ona savjesno obavljati odvjetničko zvanje.

(3) Ako je zahtjev za upis u imenik odvjetnika odbijen zato što podnositelj zahtjeva nije dostojan za obavljanje odvjetništva zbog razloga navedenih u stavku 2. ovoga članka, novi zahtjev za upis ne može se podnijeti prije isteka roka od dvije godine od pravomoćnosti odluke kojom je zahtjev odbijen«.

6. Ustavni sud je u odlukama broj: U-III-439/1995 od 20. prosinca 1995. godine (»Narodne novine« broj 106/95.) i broj: U-III-706/2003 od 8. srpnja 2003. godine (»Narodne novine« broj 120/03.) izrazio stajalište da se utvrđenje nedostojnosti osobe za bavljenje odvjetništvom ne može temeljiti na jednom životnom postupku osobe u prošlosti, jer on na taj način može prerasti u apsolutnu zapreku za stjecanje prava na bavljenje odvjetništvom, što je suprotno odredbama članka 49. ZO-a.

U slučaju podnositelja nesporno je da osim davanja nasljedničke izjave na temelju punomoći nasljednika, od kojeg je u trenutku donošenja presude Vrhovnog suda prošlo gotovo tri godine, osporeni akti ne sadrže nijedan drugi razlog zbog kojega bi podnositelj – na temelju odredbe članka 49. stavka 2. ZO-a – bio nedostojan obavljanja odvjetničkog zvanja (točka 4. obrazloženja ove odluke).

Sukladno navedenom, Ustavni sud utvrđuje da u postupku ocjene dostojnosti podnositelja za obavljanje odvjetništva nadležna tijela nisu uvažila ustavnosudskom praksom ustanovljeni pravni standard za primjenu članka 49. stavka 2. ZO-a.

7. Ustavni sud ističe da je primjena instituta nedostojnosti za obavljanje odvjetništva legalna i legitimna zaštita odvjetničke profesije kao neovisne i samostalne službe koja svakome, u skladu sa zakonom, osigurava pravnu pomoć. Ta zaštita je zbog toga bitna ne samo za samu profesiju, nego napose za korisnike odvjetničkih usluga. Međutim, ona, kao svoju protutežu, ima legalno i legitimno ustavno pravo pojedinca na slobodno biranje (odvjetničkog) poziva. Stoga se u svakom pojedinom slučaju mora cjelovito sagledavati postojanje razloga za primjenu instituta nedostojnosti za obavljanje odvjetništva, pri čemu Ustavni sud, polazeći od dosadašnje prakse, ocjenjuje da u konkretnom slučaju postupak podnositelja nije dostatan za primjenu tog instituta.

Ustavni sud ocjenjuje da je neuvažavanjem takvog stajališta posljedično – razmatrano sa stajališta načela razmjernosti sadržanog u odredbi članka 16. stavka 2. Ustava – osporenim odlukama povrijeđeno podnositeljevo ustavno pravo na slobodno biranje poziva, zajamčeno odredbom članka 54. stavka 2. Ustava, budući da ograničenje tog prava u konkretnom slučaju nije razmjerno naravi potrebe za ograničenjem.

8. Slijedom navedenog, na temelju odredbi članaka 73., 74. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke.

9. Točka IV. izreke utemeljena je na odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-580/2008

Zagreb, 13. studenoga 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Agata Račan, v. r.

Odluka, NN 141/2008-3971