## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske

### NN 98/1995 (5.12.1995.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu - Jadranko Crnić, predsjednik
Suda, te suci Zdravko Bartovčak, dr, Velimir Belajee, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić, mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić, mr. Hrvoje Momčinović,
Ivan Marijan Severinac i Mladen Žuvela, povodom ustavnih tužbi G. G, R.H,
V.P, S.R, A.T, M.D, P.N, M.P, E.K. i M.M, radi zaštite ustavcuh prava iz
članaka 3, 4,14,15,18,19, 26, 38. stavak 1. i 2, članaka 44, 115,119,120.
i 121. Ustava te članaka 1, 2. i 18. stavak 1. Ustavnog zakona o ljudskim
pravima i slobodama i o pravima etničkih i nacionalnih zajednica ili manjina
u Republici Hrvatskoj, na sjednici održanoj dana 30. studenoga 1995. godine,
donio je

## USTAVNOG SUDA REPUBLIKE HRVATSKE

1. Ustavne tužbe se usvajaju i ukida se odluka Državnog sudbenog vijeća
o imenovanju sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvatske br. I-3/95 od 27.
travnja 1995. godine u dijelu u kojem se odnosi na podnositelje ustavnih
tužbi.

2. Predmet se vraća Državnom sudbenom vijeću na ponovni postupak raspravljanja
i glasovanja o kandidatima - podnositeljima ovih ustavnih tužbi i njihovom
imenovanju za suce Vrhovnog suda Republike Hrvatske, na temelju liste kandidata
ministra pravosuđa od 19. siječnja 1995. godine i u okviru uvjeta propisanih
oglasom Ministarstva pravosuđa Klasa:140-03/94-01/01, Urbroj: 514-02-94-3
od 1. prosinca 1994. godine, objavljenim u "Narodnim novinama",
br, 88/94.

3. Ova odluka objavit će se u "Narodnim novinama".

Obrazloženje

1. G.G, R.H, V.P, S.R. i A.T. podnijeli su ovom Sudu zajedničku ustavnu
tužbu povodom odluke Državnog sudbenog vijeća broj: 1-3/95 od 27. travnja
1995. Povodom istog akta zajedničku ustavnu tužbu podnijeli su P.N. i M.P,
dok su M.D, E.K. i M.M. podnijeli samostalne tužbe.

Svi podnositelji ustavnih tužbi sudjelovali su kao sudionici u ponovljenom
postupku imenovanja sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvatske, provedenog
na temelju odluke Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-188/1995
od 29. ožujka 1995, a u skladu s listom kandidata ministra pravosuđa od
19. sijebnja 1995. i u okviru uvjeta ptopisanih oglasom Ministarstva pravosuda.

Osporenom odlukom u navedenom postupku imenovano je 25 sudaca Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, iako je oglasom bilo objavljeno 37 slobodnih sudačkih
mjesta.

Svi podnositelji ustavnih tužbi smatraju da je osporenom odlukom Državno
sudbeno vijeće povrijedilo njihova ustavna prava koja proizlaze iz članaka
3, 4,14, 26. i 44, kao i odredbe iz članaka J 15. i 119. stavak 1. Ustava.G.G,
R.H, V.P, S.R, A.T. i M.D. smatraju da je osporena odluku povrijedila na
njihovu štetu i ustavna prava iz članaka 18, 19. i 38. stavak 1. i 2. Ustava,
kao i prava iz članka 18. stavak 1. Ustavnog zakona o ljudskim pravima
i slobodama i o pravima etničkih i nacionalnih zajednica ili manjina u
Republici Hrvatskoj, a svi podnositelji ustavnih tužbi, osim P. N. i M.P.,
iznose tvrdnju da su u postupku imenovanja povrijeđena i prava koja proizlaze
iz članaka l. i 2. Ustavnog zakona o ljudskim pravima i slobodakna i o
pravima etničkih i nacionalnih zajedniea ili manjina u Republici Hrvatskoj,
a koja garantiraju pravo na obranu, kao opće procesno pravo.

Podnositelji ustavnih tužbi G.G, R.H, V.P, S.R, A.T. i M. D. smatraju
da su nezakonitim izborom članova Državnog sudbenog vijeća, koje je donijelo
pobijanu odluku povrijedene i odredbe članaka 3. i 121. stavak l. i 3.
Ustava, kao i odredba članka 3. stavka 2. Zakona o Državnom sudbenom vijeću
(" Narodne novine", br. 58/93).

Svi podnositelji ustavnih tužbi predlažu da Ustavni sud Republike Hrvatske,
zbog navedenih povreda ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi, ukine
odluku Državnog sudbenog vijeća broj: 1-3/45 od 27. travnja 1995. i predmet
vrati na ponovni postupak.

Temeljem članka 55. stavak 1. 1. 2. i 3. Poslovnika Ustavnog suda Repuhlike
Hrvatske (" Narodne novine", br. 29/44) Uslavni sud je pribavio
spis Državnog sudbenog vijeća pod brojem: 1-3/95, kao i izjašnjenje Državnog
sudbenog vijeća na podnesene ustavne tužbe.

Državno sudbeno vijeće u svom izjašnjenju na ustavne tužbe prvenstveno
ističe prigovor da su ustavne tužbe nedopuštene i to zbog nenadležnosti
Ustavnog suda, jer da Državno sudbeno vijeće ne spada niti u sudsku, a
niti u upravnu vlast, kao i zbog pomanjkanja akta u smislu člnaka 28. Ustavnog
zakona o Ustav nom sudu Republike Hrvatske.

Osim toga, poriče sve navode podnositelja ustavnih tužbi o povredama
ustavnih prava.

U provedenom postupku razmotreni su i analizirani navodi i prijedlozi
iz ustavnih tužbi, mišljenje i izjašnjenje Državkiog sudbenog vijeća, isprave
i materijali 7. sjednice Državnog sudbenog vijeća od 27. travnja 1995.
godine, posebno pisana mišljenja predsjednika Vrhovnog suda i zapisnik
sa sjednice Vijeća.

II. Ustavne tužbe su osnovane.

1. Prema članku 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
("Narodne novine",13/91) svatko može podnijeti Ustavnom sudu
ustavnu tužbu ako smatra da mu je odlukom sudbene, upravne vlasti ili drugih
tijela koja imaju javne ovlasti povrijeđeno jedno od Uslavom utvrđenih
sloboda i prava čovjeka i gradanina.

Prije razmatranja navoda o eventualnim povredama ustavnih prava podnositelja
ustavnih tužbi, Ustavni sud je prethodno razrzkotrio a) spomenuti prigovor
Državnog sudbenog vijeća o nenadležnosti Ustavnog suda Republike Hrvatske
za postupanje po ustavnim tužbama, kao i b) prijedlog podnositelja ustavnih
tužbi (G, H, P, R, T, D) da sud razmotri i ocijeni ustavnost i zakonitost
odluke o izboru članova Državnog sudbenog vijeća.

a) U mišljenju i izjašnjenju od 3. srpnja 1995. godine, Državno sudbeno
vijeće ponovno ističe prigovor da ustavne tužbe nisu dopuštene, te da bi
ih Ustavni sud trebao odbaciti iz dva bitna razioga i to: (1) Državno sudbeno
vijeće ne spada u sudbenu, a ni u upravnu vlast, te njegova odluka nije
odluka niti upravne niti sudbene vlasti iz članka 28. Ustavnog zakona o
Ustav nom sudu Republike Hrvatske - posebno se navodi da je član kom 115.
Ustava Repuhlike Hrvatske izričito propisano da sud benu vlast obavljaju
sudovi, a očito je da Državno sudbeno vijeće nije sud i (2) ustavna tužba
može se puduprijeti protiv odredbe odluke, a u konkretnom slučaju ne postoji
odluka o neimenova nju podnositelja ustavnih tužbi.

Prigovor nije osnovan i Ustavni sud ponovno ističe stajalište, izraženo
u svojim odlukama U-III-188/1945 od 22, ožujka, 1995. i U-III-186/1995
od 5. srpnja 1995. godine, daje osporenu odluka Državnog sudbenog vijeća
konačni pojedinačni akt tijela koje spada u oblast sudbene vlasti, a kojom
se rješava o pravim ili pravnim interesima kandidata koji su sudjelovali
u natjećajnom postupku, te da protiv tog akta nije dopušten drug: pravni
put. Ovo se odnosi i na dio odluke Državnog sudbencg vijeću koji se tiče
podnositelja ustavnih tužbi bez obzira na to što njihova imena u njemu
nisu navedena - jer upravo tim (prešućenim, konkludentnim) dijelom odluke
nisu uvažene njihove prijave u nalječaju, a na način kojim su povrijedena
njihova ustavna prava. Stoga je Ustaviki sud nadležan odlučivati o predmetnim
ustavnim tužbama.

Povodom argumenta državnog sudbenog vijeća u svezi člankom 115. Ustava,
upozorava se na činjenicu da se odredba članka 121, a koja se odnosi na
Državno sudbeno vijeće, nalazi u glavi IV. poglavlje 4. (Sudbena vlast)
Ustava Republike Hrvatske.

b) Nedopušten je prijedlog podnositelja ustavnilk tužbi (G,H, P, R,
T, D.) za ocjenu povrede njihovih uslavnih prava zbog toga što, kako se
u tužbama navodi, Državno sudbeno vijeće kokje je je donijelo osporenu
odluku nije izabrano na Ustavnm i zakonom propisan način, tj. pri izboru
Vijeća da su povrijedene odredbe članka 3. i članka 121. stavak 3. Ustava
Republike Hrvatske, te odredbe članaka 3. i 4. Zakona o Državnom sudhenon
viječu.

Ovo stoga što (na štranu okolnost što se u tužbama ne navodi konkretna
odredba Ustava koja bi bila povrijeđena na štetu podnositelja, već se opisno
navodi: "Ustavno je pravo svakog kandidata za suca da bude imenovan
od tijela i u postupku koje jamče da će mu sudačka dužnost za koju se kandidira
biti dostupna pod ustavnim i zakonskim uvjetima"), tim prijedlogon
podnositelji u ustavnoj tužbi podnesenoj protiv odluke Državnog sudbenog
vijeća o imenovanju sudaca, u suštini predlažu Ustavni sud ocijeni (kao
prethodno pitanje) ustavnost i zakoni test odluke Zastupničkog doma Sabora
Republike Hrvatske za imenovanju članova Državnog sudbenog vijeća.

Takav prijedlog Ustavni sud ne može uzeti u razmatranje jer odluka Zastupničkog
doma o imenovanju članova Državnog sudbeneg vijeća nije odluka iz članka
28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske, koju bi Ustavni
sud bio ovlašten ocjenjivati u ovom postupku.

2. Svi podnositelji ustavnih tužbi tvrde da su im povrijedžena ustavna
prava: jednakosti pred zakonom (članak 14. Ustava) jednakosti pred sudovima
i drugim državnim i inim tijelima (članak 26. Ustava) i prava pod jednakim
uvjetima sudjelovati obavljanju javnih poslova i biti primljen u javne
službe (članak 44. Ustava).

Razlozi koje podnositelji ističu i u osnovi se svode na slijedeće

2.1. Da Državno sudbeno vijeće nije utvrdilo objektivne materijalno-pravne
kriterije za donošenje odluke o imenovanju, niti je odredilo procesna pravila
za njihovu primjenu in concreto ;

2.2. Da se Državno sudbeno vijeće pri donošenju odluke nije držalo zakonskih
kriterija, već izvanzakonskih koje je kreirao u svom mišljenju o svakom
kandidatu predsjednik Vrhovnog suda, te da ti kriteriji i sami za sebe
predstavljaju negaciju (povredu) ustavnih prava kandidata - podnositelja
ustavnih tužbi na sudačku nezavisnost i imunitet (članak 115. i 119. Ustava),
te prava na slobodu izražavanja mišljenja (članak 38. Ustava).

2.3. Da Državno sudbeno vijeće, suprotno odluci Ustavnog suda i odredbi
članka 11. stavka 2. Poslovnika Vijeća, nije od predsjednika Vrhovnog suda
dobilo pisana mišljenja o kandidatima uz poziv za sjednicu, već se zadovoljilo
time da predsjednik Vrhovnog suda na samoj sjednici pročita mišljenja o
kandidatima čime je propustilo, objektiviziranu, ujednačenu, otvorenu i
kontrolabilnu proceduru, tako da se pobijana odluka, koja nije donesena
u takvoj proceduri, ukazuje protustavna.

AD. 2. 1. Materijalno-pravni kriteriji za imenovanje sudaca propisani
su odredbama Zakona o sudovima (članci 8. i 46-54.), a procesna pravila
odredbama Zakona o Državnom sudbenom vijeću (članci 16-19.), te Poslovnikom
Državnog sudhenog vijeća ("Narodne novine", br. 85/94), temeljem
ovlaštenja iz članka 14. Zakona o Državnom sudbenom vijeću koji propisuje
da se način rada Vijeća uređuje Poslovnikom. Prema tome, Državno sudbeno
vijeće je obvezno osigurati primjenu tih kriterija i procesnih pravila,
a nije (izvan Poslovnika) ovlašteno propisivati ih (drugo su, naravno,
zajednički dogovorena razrada kriterija ili dopunska pravila postupanja).

Stoga je taj razlog Sud utvrdio neosnovanim. (I sami podnositelji navode
u ustavnoj tužbi: "Minimum onoga što načelo strogog legaliteta pretpostavlja
jest pridržavanje zakonskih kriterija za imenovanje").

AD. 2.2. i 2.3. Pri ocjeni razloga iz 2.2. i 2.3. potrebno je, između
ostaloga, voditi računa o činjenici da je Državno sudbeno vijeće osporenu
odluku donijelo u ponovljenom postupku, a povodom odluke ovog Suda broj:
U-III-188/1995 od 29. ožujka 1995. godine, kojom je ukinuta ranija odluka
Državnog sudbenog vijeća broj: 1-1/95 od 16. veljače 1995. godine i predmet
vraćen Državnom sudbenom vijeću na ponovni postupak raspcavljanja i glasovanja
o kandidatima i njihovog imenovanja za suce Vrhovnog suda Republike Hrvatske
na temelju liste kandidata ministra pravosuda od 19. siječnja 1995. godine
i u okviru uvjeta propisanih oglasom Ministarstva pravosuda Republike Hrvatske,
s tim da u ponovoljenom postupku Vijeće treba od predsjednika Vrhovnog
suda zatražiti pisano mišljenje o svim kandidatima s liste kandidata.

Istom, odlukom Ustavni sud (1. 2.2.) utvrdio je svoja stajališta o sadržaju
i značenju mišljenja, prema kojem se mišljenje ne iscrpljuje (samo) u ocjeni
formalnih zakonskih pretpostavki za imenovanje suca (članci 49. i 50. Zakona
o sudovima), jer su ta pitanja već riješena sastavljanjem liste kandidata;
mišljenje se treba prvenstveno odnositi na suštinske kvalitete svakog kandidata
posebno (kao što su njegova stručnost, uspješnost u radu i rezultati rada,
a po potrebi i druga osobna svojstva - kao posebne odlike, objavljeni znanstveni
i stručni radovi), jer se samo takv'hn mišljenjem može osigurati argumentirana
rasprava i odlučivanje na sjednici Vijeća. Pravo pod jednakim uvjetima
biti primljen u javne službe (članak 44. Ustava) ne znači samo formalnu
jednakost u natječaju, već i pravo svakog kandidata da se, na jednak način
za sve, uzmu u obzir štručna, moralna i druga svojstva.

Stajalište o sadržaju i značenju mišljenja Ustavni sud izrazio je i
u svojim odlukama U-III-185/1995 i U-III-186/1995 od 9. srpnja 1995. godine.
Istim odlukama Ustavni sud očitovao se i o načinu davanja mišljenja i procesnim
povredama koje su pri donošenju osporenih odluka bile počinjene, posebno
naglasivši da iz oskudnih i ne uvijek jasnih odredaba zakona ipak nesumnjivo
proizlazi da mišljenja predsjednika sudova u koje se imenuju kandidati
i mišljenja predsjednika neposredno viših sudova (u ovom slučaju to su
mišljenja predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske) iz članka 11.
stavak 1. Zakona o Državnom sudbenom vijeću moraju biti dana u pisanom
obliku, jer se u Zakonu govori o "traženju" tih mišljenja i o
njihovom "dostavljanju" Državnom sudbenozn vijeću (stavak 1.
i 3.). Prema tome, ta mišljenja moraju biti dana pismeno i dostavljena
Državnom sudbenom vijeću, što znači i svim članovima tog Vijeća. U daljnjoj
interpretaciji Zakona nameće se zaključak da ona moraju svim članovima
Državnog sudbenog vijeća biti dostavljena u primjerenom roku prije sjednice
Vijeća, kako bi ih članovi mogli proučiti. Na taj način omogućuje se da
svaki član posebice, a onda i Vijeće kao cjelina, donesu promišljene i
utemeljene odluke o imenovanju predsjednika sudova i sudaca.

Zaključak da mišljenja moraju biti dana u pisanom obliku slijedi i iz
članka 11. stavak 2. Poslovnika Državnog sudbenog vijeća, u kojem se propisuje
da će se uz pisani poziv za sjednicu svim članovima Vijeća dostaviti i
materijali za predloženi dnevni red, a mišljenja o suštinskim i osobnim
kvalitetama sudaca o kojima treba odlučivati nesumnjivo spadaju među materijale
za zakazanu sjednicu Vijeća.

Uvidom u spis Državnog sudbenog vijeća, a naročito u mišIjenja predsjednika
Vrhovnog suda za kandidate i zapisnik sa sjednice Vrhovnog suda od 27.
travnja 1995. godine, na kojoj je izvršeno imenovanje sudaca Vrhovnog suda
Republike Hrvatske, utvrđeno je da su podnositeljima ustavne tužbe povrijeđena
naprijed citirana ustavna prava.

Zakon o Državnom sudbenom vijeću u glavi IV. određuje postupak imenovanja
sudaca svih sudova, ali ne određuje uvjete koje moraju ispunjavati kandidati
da bi bili izabrani za suce određenog suda.

Uvjeti koje mora ispunjavati određena osoba da bi bila imenovana za
suca određenog suda utvrđeni su u Zakonu o sudovima i to odredbama članaka
8. i 46-54. To ne dovodi u pitanje niti Državno sudbeno vijeće, koje je
u svom izjašnjenju istaklo da se suci imenuju u skladu s odredbama članaka
46-54. Zakona o sudovima, te da Državno sudbeno vijeće nije vezano mišljenjem
predsjednika Vrhovnog suda.

Točno je da Državno sudbeno vijeće nije vezano u odlučivanju mišljenjem
predsjednika Vrhovnog suda, medutim to ne znaći apsolutnu slobodu Državnog
sudbenog vijeća prilikom imenovanja sudaca, jer je isto vezano citiranim
odredbama Zakona o sudovima, postupovnim odredbama Zakona o Državnom sudbenom
Vijeću i svog Poslovnika.

Samo pridržavanjem navedenih propisa osiguravaju se u postupku imenovanja
jednakost svih kandidata i zaštita njihovih ustavnih prava iz članaka 14,
26. i 44. Ustava.

U konkretnom slučaju, u postupku imenovanja sudaca Vrhovnog suda Republike
Hrvatske pročitana su mišljenja predsjednika Vrhovnog suda, pa je djelomično
otklonjena povreda učinjena u prvotnom imenovanju, koje je bilo izvršeno
samo na temelju prijedloga predsjednika Vrhovnog suda.

Međutim, imenovanjem sudaca Vrhovnog suda Republike Hrvatske na temelju
mišljenja koja nisu sastavljena u skladu sa Zakonom o sudovima i odlukom
Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III-188/1995 o tome što mišljenje treba
sadržavati a koja osim toga nisu članovima Državnog sudbenog vijeća dostavljena
uz poziv za sjednicu od 27. travnja 1995. godine, učinjena je bitna povreda
procedure, koja je podnositelje ustavnih tužbi stavila u neravnopravan
položaj.

Razmatrajući mišljenja predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske,
na temelju kojih je izvršeno imenovanje 25 sudaca vrhovnog suda, te mišljenja
data za podnositelje ustavnih tužbi, kao i mišljenja za ostale sudionike
u postupku, nesporno je da svi sudionici u postupku nisu imali jednak položaj,
jer za sve kandidate nisu primijenjeni isti kriteriji. U već citiranoj
odluci Ustavnog suda naglašeno je da pravo iz članka 44. Ustava ne znači
samo normalnu jednakost u natječaju, već i pravo svakog kandidata da mu
se, na jednak način za sve, uzmu u obzir stručna, moralna i druga svojstva.
Samo mišljenje, koje je sastavljeno na takav način, može biti podloga za
jednu argumentiranu raspravu i odlučivanje o kandidatima.

Pri tome treba naglasiti i da su svi podnositelji ustavnih tužbi u vrijeme
imenovanja obavljali ili dužnost suca Vrhovnog suda (G, H, P, D, K, M,
N.), ili suca Županijskog suda (R. u S, P. u B.), ili stručnog suradnika
u Vrhovnom sudu (T.) dugi niz godina, pa je mišljenje o njihovom radu trebalo
obuhvatiti ćitav njihov radni vijek, tj. cjelokupni njihov rad i djelovanje.
Ovo tim prije što su u svim sudovima i prije stupanja na snagu novog Zakona
o sudovima ("Nacodne novine", br. 3/94), postojali kriteriji
za ocjenjivanje rada sudaca i to kako u kantitativnom, tako i u kvalitativnom
smislu, pa su i mišljenja predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske
trebala sadržavati sve te elemente koji će, uostalom, činiti bitne sadržaje
ocjene obnašanje sudačke dužnosti sukladno članku 52. Zakona o sudovima.

Umjesto ocjene cjelokupnog rada i djelovanja iz rada pojedinih sudaca
izdvojene su jedna ili dvije presude na čijoj ocjeni se temeljilo mišljenje
o njihovoj nepodobnosti za obnašanje sudačke dužnosti (G, H, P, R, D, K,
M.). Presuda koju je donijelo vijeće nadležnog suda, nije odluka pojedinca
iz sastava tog vijeća, te se ne može takvom ni smatrati. Na njoj se ne
može temeljiti prosudba o radu pojedinog člana odnosnog vijeća. Naime,
nitko izvan tog vijeća i nadležnog višeg suda, ali i tada samo u postupku
po pravnom lijeku, ne može zakonito saznati tko je od članova vijeća glasovao
za ili protiv takve odluke. Iznošenje pretpostavki o glasu pojedinog člana
viječa ili pak onih o izdvajanju mišljenja (a to je pravo svakog suca utemeljeno
u osnovi na utemeljenim odredbama o samostalnosti i neovisnosti suda, dakle
i svakog suca), kakve su dane u pojedinim mišljenjima o radu kandidata,
suprotno je zakonu. U svakom konačnom rezultatu ono stavlja takvog izcičito
navedenog kandidata u nejednak položaj u postupku imenovanja u odnosu na
druge kandidate o čijem se sudjelovanju i glasovanju u pojedinim predmetima
nije (što je u skladu sa zakonom i Ustavom) iznosilo niz pretpostavki koje
su mogle služiti za raspravu i za zaključivanje o prednostima ili nedostacima
u pogledu odlučnih činjenica na kojima se temelji odluka pojedinog člana
Državnog sudbenog vijeća i cijelog Državnog sudbenog vijeća.

Takoder je bez kriterija i argumenata, ,samo za neke suce, u mišljenju
istaknut kao razlog za nepodobnost njihovo sudjelovanje u političkim procesima
prije 1990. godine (D, M).

Nedostatak kriterija očit je i u mišljenjima o drugim kandi datima -
podnositeljima ustavnih tužbi (R, T, N, P.) u kojima nema gotovo nikakvih
navoda temeljem kojih je moguće objektivno ocijeniti njihovu stručnost,
neovisnost i dostojnost za obnašanje suciačke dužnosti (članak 8. Zakona
o sudovima).

Da su i takva mišljenja, sukladno članku 11. stavak 2. Pn slovnika,
bila unaprijed dostavljena članovima Državnog sudbe nog vijeća, članovi
Državnog sudbenog vijeća bi imali mogućnost uočiti nejednakosti i neravnopravnosti
u isticanju (ili pomanjkanju) kriterija za pojedine kandidate u postupku.

U konkretnom slučaju, za suce Vrhovnog suda Republike Hrvatske natjecalo
se 67 osoba, pa je za odlučivanje o tako veli kom broju kandidata trebalo
i u cjelosti poštivati odredbe Poslovnika Državnog sudbenog vijeća o pravovremenom
dostavljanju potrebnog materijala za odlučivanje.

Osnovani su navodi podnositelja ustavnih tužbi o povredi ustavnih načela
neovisnosti sudaca i sudačkog imuniteta (članci 115. i 119. Ustava) iz
razloga što je Državno sudbeno vijeće soje odluke o pojedinim kandidatima
donosilo, između ostaloga, i na osnovu mišljenja predsjednika Vrhovnog
suda koja sadržri prosudbe o valjanosti pojedinaćnih sudskih odluka u čijem
su donošenju kandidati sudjelovali.

Valjanost pojedinačnih sudskih odluka može preispitivati samo instancioni
sud u povodu pravnih lijekova, odnosno Ustavni sud u povodu ustavne tužbe.
U ocjenjivanju rada pojedinog suca samo ocjene viših sudova u povodu odluka
donesenitk o pravnim lijekovima mogu biti mjerodavne.

U konkretnom slučaju ustavna načela iz odredaba članaka 115. i 119.
povrijeđena su i stoga jer je u postupku imenovanj;1 sudaca Državno sudbeno
vijeće odlučivalo i na temelju mišlje nja koja su sadržavala ocjenu podobnosti
pojedinih sudaca ukor prosudbu pojedinačnih suđskih odluka donijetih u
sudskim vijećima.

Time su povrijeđene i zakonske odredbe o tajnosti i povjerlivosti sudskog
vijećanja i glasovanja (članak 128. Zakona o parničnom postupku i članaka
81. stavak 4. i 110. Zakona o kaznenom postupku (koje čine dio sadržaja
spomenutih ustavnilh naćela).

S obzirom na sve navedeno, Ustavni sud je utvrdio da su i postupku imenovanja
sudaca Vrhovnog suda povrijedena ustavna prava podnositelja ustavnih tužbi
iz članaka 14, 26. i 44 kao odredbe članaka 115. i 119, stavak 1. Ustava
Republike Hrvat ske.

III. Navodi podnositelja ustavnih tužbi o povredi ustavnil prava iz
članaka 15,18,19. i 38, te načela iz članaka 4. i 120. Ustava nisu osnovani.

1. Navod o povredi ustavnog prava na nacionalnu ravnnj, ravnost (članak
15. Ustava) nije osnovan. Niti sami podnositel ustavnih tužbi ne iznose
tvrdnje o neravnopravnosti kandidata postupku po osnovi nacionalne pripadnosti,
međutim, smatrali da se ovo ustavno pravo uređeno Ustavnim zakonom o ljudskim
pravima i o slobodama i o pravima etničkih i nacionalnih zajednica ili
manjina u Republici Hrvatskoj, temelju ostalog i stavkom 1. članka 18.
tog Zakona, te da je za osiguranje tog dostanog prava u kriterijima za
imenovanje sudaca Vrhovnog suda treba;o unaprijed utvrditi i kriterij proporcionalne
nacionalne zastupljenosti Srba, koji kriterij nije poštivan.

Ne upuštajuči se u ocjenu pravne naravi odredaba spomenutog Ustavnog
zakona (posebno odredbe članka 18. stavka 1.) i pitanje legitimacije za
podnošenje prijedloga iz ustavne tužbe, Sud drži neosnovanom tvrdnju da
kriterij nije poštivan te, slijedom toga, nije došlo do povrede prava koja
se u tužbi navode.

Ovo iz razloga što, kao što je poznato, ovom odlukom o imenovanju nisu
popunjena sva sudačka mjesta u Vrhovnom sudu, te valja pretpostaviti da
će u punom sastavu Suda biti proporcionalna zastupljenost ostvarena u skladu
sa zakonom. Pri tome, također, valja reći da bi po ocjeni Suda, dopunski
kriterij mogao doći u obzir tek onda kada odgovarajuća zastupljenost ne
bi bila ostvarena kroz redovni postupak.

2. Što se tiče navoda podnositelja ustavnih tužbi da su im povrijeđena
ustavna prava iz članaka 18. i 19. Ustava, Sud je utvrdio da ta prava,
kao niti pravo na obranu iz članaka 1. i 2. Ustavnog zakona o I.judskim
pravima i slobodama i o pravima etničkih i nacionalnih zajedniea ili manjina
u Republiei Hrvatskoj nisu mogla biti povrijeđena, jer se radi o uobičajenim
odlukama o imenovanju, koje odluke sadrže samo imena osoba koje su imenovane.
Takvo stajalište Suda izraženo je i u odluci Ustavnog suda broj: U-III-188/1995.
Nedostatak obrazloženja ovakvih odluka kompenzira se mogućnošću kandidata
uvidom u na tječajni materijal.

3. Navod o povedi ustavnog prava podnositelja ustavne tužbe V. P, na
slobodu izražavanja mišljenja (članak 38. Ustava), jer da mu se u postupku
imenovanja kao negativno uzimalo nje govo istupanju u tisku, nije osnovail.
Pravo na slobodu izražavanja mišljenja koje obuhvaća i slobodu javnog istupa
(članak 38. stavak 2.) ne uključuje i zabranu drugima da raspravljaju i
ocjenjuju sadržaji mišljenja.

4. Navod o povredi uvjeta natječaja i ustavnog načela triobe vlasti
iz članka 4. Ustava nije osnovan. U ponovljenom postupku Vijeće nije donosilo
odluku o smanjenju broja sudaca koje će imenovati, tj. nije mijenjalo odluku
o broju sudaca Vrhovnog suda koju je donio ministar pravosuđa, niti uvjete
natječaja.

Činjenica da je imenovan manji broj sudaca nego što je na tječajem predvideno,
rezultat je glasovanja u kojem je samo 25 kandidata dobilo broj glasova
potreban za imenovanje (vidi odluku Ustavnog suda broj: U-III-188/1995).

5. Navod o povredi ustavnog načela stalnosti sudačke dužnosti (članak
120. Ustava) time što je Vijeće, kako se u tužbi navodi, u suštini razriješilo
dužnosti suca - podnositeljicu ustavne tužbe R. H. zbog ostvarenja uvjeta
za mirovinu, nije osnovan.

6. konkretnom slučaju radi se o imenovanju, a ne o razrješenju od dužnosti,
pri čemu sudačka dužnost prestaje sucu po sili zakona, samom činjenicom
što nije ponovno imenovan.

Pri tome takoder valja naglasiti i stajalište ovog Suda (odluka broj:
U-III-186/1995) te odredba članka 120. stavka 1. Ustava o stalnosti sudačke
dužnosti obuhvaća samo suce koje je imenovalo Državno sudbeno vijeće po
članku 121. stavak 1. Ustava, a ne i one koji su imenovani po ranijim propisima.

IV. Temeljem svega iznesenog, Sud je utvrdio da su u postupku imenovanja
sudaca Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava iz članaka 14, 26. i 44,
kao i odredbe članaka 1 15. i 119. Ustava. Sud, međutim, ne prihvaća prijedlog
podnositelja ustavnih tužbi da se ukine izvršeno imenovanje u cjelosti,
jer ustavna prava podnositelja ustavnih tužbi nisu dovedena u pitanje imenovanjem
25 sudaca, tim više što još ima 12 slobodnih sudačkih mjesta, tako da postoji
pravna mogućnost da se ponovno odlučuje o zahtjevima podnositelja ustavnih
tužbi.

Osim toga, nitko od podnositelja ustavnih tužbi niti ne tvrdi da je
izabran za suca Vrhovnog suda netko tko ne ispunjava strućne i druge kriterije
za suca Vrhovnog suda.

Radi naprijed iznesenog, Sud je u skladu s člankom 60. Po slovnika Ustavnog
suda Republike Hrvatske ("Narodne novine", br. 29/94), ustavne
tužbe usvojio, te donio odluku o vraćanju na ponovni postupak raspravljanja
i glasovanja o kandidatima - podnositeljima ustavnih tužbi i njihovom imenovanju
za suce Vrhovnog suda Republike Hrvatske, na temelju liste kandidata ministra
pravosuđa od 19. siječnja 1995. godine i u okviru uvjeta propisanih oglasom
Ministarstva pravosuđa, Klasa: 740-03/94-01/01, Urbroj: 514-02-04-3 od
1. prosinca 1994. godine.

U ponovljenonk postupku Državno sudbeno vijeće odlučivat će na temelju
mišljenja o kandidatima predsjednika Vrhov nog suda Republike Hrvatske
koje će biti sastavljeno u skladu s člankom 8. Zakona o sudovima i biti
dostavljeno članovima Državnog sudbenog vijeća u skladu s člankom 11. stavak
2. Poslovnika Državnog sudbenog vijeća.

Objava ove odluke temelji se na članku 20. stavak 1. Ustavnog zakona
o ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-520/1995 U-III-530/ 1995 U-III-534/ 1995 U-III-537/1995
U-III-540/1995

Zagreb, 30. studenoga 1995.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

Jadranko Crnić, v. r.

IZDVOJENO MIŠLJENJE

suca Zdravka Bartovčaka u predmetu broj U-III-520/95 U-III-530/95 U-III-534/95
U-III-537/95 U-III-540/95

Predloženu Odluku suca izvjestitelja o usvajanju ustavnih tužbi G. G.,
R, H, V. P., S. R., A. T., M. D., F. N., M. P., E. K. i M. M., radi povrede
ustavnih prava iz članka 3, 4, ¸14,15,18, 19, 26, 38, 44, 115, 119, 120.
i 121. Ustava Republike Hrvatske, ne mogu prihvatiti iz slijedećih razloga:

1 ) Zato što se u konkretnom slučaju ne radi o jednom aktu Državnog
sudbenog vijeća, nego o toliko akata odluka, koliko se je javilo kandidata
za suce Vrhovnog suda Republike Hrvatske. To proizlazi odatle štn se o
svžtkom kandidatu glaso valo posebno. To što su rješenja za sve kandidate
napisana formalno u jednoj odluci (jednom papiru) nema nikakvog posebnog
značaja. Zbog toga bi se kod eventualnog usvajanja ustavnih tužbi moglo
postupiti jedino na taj način, da se ukine individualno toliko odluka DSV-a
koliko je podneseno ustavnih tužbi.

Ne može se ukinuti dio Odluke DSV-a koji se odnosi na kandidate koji
nisu imenovani i koji su podnijeli ustavne tuibe, kako to predlaže sudae
izvjestitelj.

Ako bi se htjelo uvažiti ustavne tužbe, uz pretpostavku da se radi o
jednom aktu DSV-a, onda bi se ta odluka morala ukinuti u cijelosti, a to
znači i u odnosu na one koji nisu podnijeli ustavne tužbe kako je to u
ostalom ovaj Sud i učinio u svojoj odluei broj: U-III-188/95 sa čime se
ja ni tada nisam slagao. To proizlazi iz članka 30. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske u kojem stoji da će se Odlukom kojom se uvažava
ustavna tužba ukinuti osporeni akt, i vratiti nadležnom organu na ponovni
postupak. To sasvim sigurno znači cijeli akt. Možda je i bilo u praksi
našeg Suda situacija da se je sporni akt ukidao djelomično, no to se nikada
nije odnosilo na situacije kada je u postupku bilo više stranaka. Prema
tome smatrao sam i smatram da je Odluka DSV-a u odnosu na svakog kandidata
individualni akt, te da se kod uvažavanja ustavne tužbe može ukinuti samo
odluka koja se odnosi na podnositelja ustavne tužbe, a ne i one odluke
koje se odnose na imenovane suce kao i na one koji nisu imenovani a nisu
podnijeli ustavnu tužbu.

Zato bi ja i u ovom predmetu mogao eventualno glasovati za uvažavanje
ustavnih tužbi samo onda kada bi se pošlo od formalne pretpostavke da je
Odluka DSV-a u odnosu na svakog kandidata poseban akt, a ne jedan akt za
sve koji su se natjecali za suce Vrhovnog suda kako se to predlaže u nacrtu
odluke.

2) Ne mogu prihvatiti da "mišljenje" koje je predsjednik Vrhovnog
suda Republike Hrvatske dao o radu svakog kandidata za imenovanje suca
Vrhovnog suda, bilo takvo ili bilo dano na takav način, da za podnositelje
ustavnih tužbi predstavlja povredu bilo kojeg ustavnog prava.

To "mišljenje" je dato usmeno i pismeno prije nego je DSV
donijelo svoju odluku, a to znači prije nego što se je glasovalo o svakom
kandidatu. Koliko je točno vremena prije donošenja odluke to "mišljenje"
trebalo biti dano članovima DSV-a to nije nigdje točno regulirano. Isto
tako nije precizno regulirano što točno to "mišljenje" treba
sadržavati.

U koliko "mišljenje" nije dato dovoljno vremena prije donošenja
odluke, ili nije bilo potpuno, nije bilo jednako za sve, ili nije bilo
dovoljno objektivao i istinito, na to je moglo reagirati jedino DSV koje
je moglo traiiti dopunu "mišljenja", provjeru podataka, utvrdivanje
pojedinih spornih tinjenica i sl. Međutim iz zapisnika sa sjednice DSV-a
proizlazi da se je DSV zadovoljilo sa tako datim "mišljenjem"
i na osnovu njega donijelo svoju odluku. Ne spada u kompetenciju Ustavnog
suda ocjena da li je nmišljenje" dano pravovremeno i da li je za donošenje
odluke DSV-a preostalo dovoljno vremena.

Za ocjenu da li je davanjem takvog "mišljenja" došlo do povrede
ustavnog prava podnositelja ustavnih tuibi je bitno to da je "mišljenje"
dato za svih 67 kandidata, a to znači i za onih 25 koji su imenovani kao
i za one koji nisu imenovani, a podnijeli su ustavne tužbe. Za sve njih
je "mišljenje" dato na isti način. Obim "mišljenja"
nije presudan.

Ako se želi utvrditi da li je prema podnositeljima ustavnih tužbi postupljeno
na neravnopravan način onda se postupak prema njima mora usporediti sa
postupkom prema onim kandidatima koji su imenovani. A kako je taj postupak
prema svima bio jednak onda se ne može prihvatiti tvrdnja podnositelja
ustavnih tužbi da su im povrijedena ustavna prava iz Članka 14, 26.i 44.
Ustava. O obiniu, sadriaju, objektivnosti ili istinitosti datog "mišljenja"
ovaj Ustavni sud ne može raspravljati, a sve kada bi i htio nije predviden
postupak u kojem bi Ustavni sud utvrdio kvalitetu tog "mišljenja".
To može učiniti samo DSV. Ako pak "mišljenje" sadrži klevele,
uvrede ili imade elemenata nekog drugog krivičnog djela na štetu bilo kojeg
kandidata, na to moie reagirati jedino kandidat na koga se to odnosi i
to privatnom tužbom ili krivičnom prijavom.

Uostalom, Ustavani sud je u predmetima ustavnih tužbi broj: U-111-185/95
i U-III-186/95 koje su podnesene također u svezi neimenovanja kandidata
za predsjednike sudova već zauzeo stav u pogledu značaja spornog "mišljenja".
U tim predmetima "mišljenje" je dato šamo usmeno, a ne i pismeno,
pa je

usprkos toga Ustavni sud ocjenio da se time nije moglo povrijediti ustavno
pravo podnositelja ustavnih tužbi, te je njihove ustavnr tužbe odbio.

Prema tome ako se je Ustavni sud u tim predmetima zadovoljio davanjem
samo usmenog "mišljenja" onda se u ovom slučaju ne može primijeniti
drugi kriterij. Ovo tim više što je i tada to usmeno "mišljenje"
dato jednako za imenovane kandidate kao i za one koji nisu imenovani i
koji su podnijeli ustavne tužbe.

To "mišljenje", takvo kakvo je dano ne može biti presudnn
u ocjeni povrede ustavnih prava, jer DSV u donošenju svojih od luka nije
čak ni vezano tim mišljenjem.

3) Predloženu odluku po sucu izvjestitelju ne mogu prihvatiti niti zato
jer ne sadrži dovoljno razloga iz kojih bi bilo vidljivo da su podnositeljima
ustavnih tužbi povrijeđena ustavna pra va iz članka 14, 26. i b4. kao niti
odredbe iz članka 115. i 119. Ustava.

Članak 14. izmedu ostalog, sadrži odredbu da su svi pred zakonom jednaki.
Podnositelji ustavnih tužbi nisu ničim kon kretno doveli u pitanje svoju
nejednakost u odnosu na ostale kandidate o kojima se je tom prilikom odlučivalo
na DSV-u. C obrazloienju odluke predložene po sucu izvjestitelju također
sc ne vidi u čemu bi se konkretno očitovala ta nejednakost.

U članku 26. se također govori o tome da su svi gradani jed naki pred
sudovima i drugim državnim tijelima koja imadu javne ovlasti. Prije svega
ta se odredba odnosi na zaštitu stranaka pred sudovima i državnim tijelima
koja imadu javne ovlasti. ZA DSV u najmanju ruku nije sigurno da spada
u sudbene organe, a niti u tijela sa javnim ovlastima, jer je to poseban
državni organ koji vrši imenovanje sudaca. No sve da DSV i svrstamo u tu
ka tegoriju iz obrazloženja ponuđenog po izvjestitelju ne vidi se u čemu
bi se očitovala nejednakost podnositelja ustavnih tužbi u odnosu na ostale
kandidate.

Jedino ustavno pravo koje bi u postupku imenovanja sudaca moglo biti
povrijedeno podnositeljima ustavnih tužbi je ustavno pravo iz članka 44.
Ustava. Prema odredbi tog članka svim građanima su pod jednakim uvjetima
dostupne sve javne službe. To znači da je i svim kandidatima koji ispunjavaju
zakonske uvjeli dostupna u konkretnom slučaju javna služba suca. Kada bi
te bila izvršena bilo kakva diskriminacija među kandidatima smatram da
bi se radilo o povredi njihovih ustavnih prava.

Međutim iz svih dostupnih dokumenata i činjenica na koji ma je DSV zasnivalo
svoju odluku proizlazi da je DSV prem; svih 67 kandidata postupilo na isti
način. Diskutabilno je bilo je dino pitanje "mišljenja". No o
tom pitanju sam iznio svoj stak

Nisu utvrđene neke druge činjenice iz kojih bi se mogao izvesti zaključak
da se radi o povredi tog ustavnog prava.

Načelo članka 115. Ustava daje sudbena vlast samostalna i neovisna,
da sudovi sude po zakonu, se doista ne može primijeniti na ovaj slučaj,
jer DSV ni po kom kriteriju nije sud.

Isto tako odredba članka 119. koja govori o tome da suci koji sudjeluju
u suđenju ne mogu biti pozvani na odgovornosti, se nikako ne može primijeniti
na ovaj slučaj jer DSV nije, niti može pozivati na odgovornost suce za
dano mišljenje pri donošenju sudbene odluke.

Iz tih razloga ne mogu prihvatiti predloženu odluku kojom se usvajaju
gore navedene ustavne tužbe.

Zagreb, 30. studenoga 1995.

Sudac

**Zdravko Bartovčak**, v. r.

Ustav, NN 98/1995-1647