## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4449/2010 od 27. rujna 2013.

### NN 124/2013 (9.10.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4449/2010 od 27. rujna 2013.

124 09.10.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4449/2010 od 27. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2675

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula S. b. d.d., S., koju zastupaju odvjetnici Odvjetničkog društva A. i partneri iz Z., na sjednici održanoj 27. rujna 2013. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev 1343/07-4 od 31. ožujka 2009.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Danom donošenja ove odluke prestaje važiti rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4449/2010 od 15. prosinca 2010.

V. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnijela je S. b. d.d., S. (u daljnjem tekstu: podnositeljica), koju u postupku pred Ustavnim sudom zastupaju odvjetnici iz Odvjetničkog društva A. i partneri iz Z.

Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev 1343/07-4 od 31. ožujka 2009., kojom je prihvaćena revizija tuženice, Republike Hrvatske, te su preinačene presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-7708/96-2 od 29. rujna 1998. i presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: P-735/96 od 5. srpnja 1996. Vrhovni sud je odbio podnositeljičin tužbeni zahtjev kojim je tražila da se utvrdi da nije u obvezi po izdanoj garanciji broj: 113/94 od 30. prosinca 1994. za osiguranje namirenja dospjelih iznosa carine i drugih opterećenja pri uvozu robe, koja je garancija izdana carinskom obvezniku »T.« d.o.o. Z. u korist Ministarstva financija, Carinske uprave RH, Carinarnice Zagreb, pa slijedom toga Zavod za platni promet – Poslovnica 30113 – Samobor neće postupiti, te joj se zabranjuje da postupi po zahtjevima za naplatu dospjelih a nepodmirenih carinskih obveza s naslova carinske deklaracije, kako je to navedeno u tužbenom zahtjevu.

1.1. Podnositeljica navodi da su joj presudom Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te odredba članka 5. stavka 2. Ustava.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Presudom suda prvog stupnja u točki I. izreke utvrđeno je da podnositeljica nije u obvezi po izdanoj garanciji broj: 113/94 od 30. prosinca 1994. za osiguranje namirenja dospjelih iznosa carine i drugih opterećenja pri uvozu robe. Odlučeno je da slijedom toga Zavod za platni promet – Poslovnica 30113 – Samobor neće postupiti, te joj se zabranjuje da postupi po zahtjevima za naplatu dospjelih a nepodmirenih carinskih obveza s naslova carinske deklaracije, što ukupno iznosi 5.197.701,76 kn s kamatom kako je ona zatražena navedenim zahtjevima, a tuženici, Republici Hrvatskoj, trajno se zabranjuje naplata po navedenoj garanciji.

Županijski sud u Zagrebu odbio je žalbu tuženice kao neosnovanu, pa je presuda suda prvog stupnja u točkama I. i II. izreke potvrđena.

U parničnom postupku nespornim je utvrđeno da je podnositeljica izdala garanciju broj: 113/94 za osiguranje namirenja dospjelih svota carine i drugih opterećenja pri uvozu robe u korist carinskog obveznika »T.« d.o.o. iz Z. Nesporno je i da je garancija vrijedila od 1. siječnja 1995. do 31. prosinca 1995.

Nadalje je utvrđeno da je tužena na temelju navedene garancije Zavodu za platni promet, Podružnici Samobor, dostavila zahtjev za naplatu neplaćenih carina od strane carinskog obveznika »T.« u ukupnom iznosu od 5,197.701,76 kn, i to 4. siječnja 1996. i 16. siječnja 1996.

Prvostupanjski je sud ocijenio, a što je potvrdio i Županijski sud u Zagrebu da je nedvojbeno utvrđeno kako je tužena navedenu naplatu zatražila nakon proteka roka garancije.

Županijski sud u Zagrebu u presudi je utvrdio:

»(...)

Kako se radi o garanciji sa određenim rokom vrijednosti to se naplata za dospjela potraživanja carine mogla tražiti samo unutar garancijskog roka i to bez obzira na to što je obveza plaćanja nastala u vrijeme važenja garancije, jer ta obveza je dospjela tek nakon što je postala pravomoćna i izvršna, pa kako je ta obveza postala pravomoćna i izvršna nakon proteka garancijskog roka, a što opet znači da je ista dospjela tek tada, to takovu obavezu tužena nije mogla temeljem izdane garancije čiji rok je vrijedio do 31.12.1995. tražiti na naplatu.

U samoj garanciji navedeno je da se garancija izdaje za dospjele svote carine i drugih opterećenja, a kako dospijeće tih naplata nastaje pravomoćnošću i izvršnošću utvrđene carine, to takovu naplatu tužena je mogla tražiti samo ako je dospijeće nastalo unutar roka vrijednosti garancije, a ne nakon proteka roka vrijednosti garancije, što je ovdje slučaj.

(...)«

Ocjena je Županijskog suda u Zagrebu da je sud prvog stupnja pravilno utvrdio da podnositeljica nije u obvezi platiti navedene iznose prema zatraženoj naplati, te da je pravilno donio privremenu mjeru jer bi naplatom navedenih iznosa podnositeljici nastala nenadoknadiva šteta.

2.1. Međutim, u revizijskom postupku Vrhovni je sud ocijenio da su nižestupanjski sudovi pogrešno primijenili materijalno pravo kada su zaključili da podnositeljica nije u obvezi prema izdanoj garanciji.

Naime, u osporenoj presudi Vrhovni sud, do sredine 4. stranice presude, prepisuje istovjetan tekst obrazloženja iz prethodno ukinute presude Vrhovnog suda od 25. travnja 2006., a nakon toga navodi stavak III. Odluke o uvjetima za podizanje robe koja je pod carinskim nadzorom prije obračuna i naplate carine i drugih opterećenja pri uvozu robe (»Narodne novine« broj 62/92., u daljnjem tekstu: Odluka/92), ocjenjujući da je u konkretnom slučaju carinski obveznik »T.« d.o.o. Z. ishodio i tako podnio tuženici carinsku garanciju tužitelja broj: 113/94 sukladno propisanim uvjetima iz Odluke/92, donesene na temelju Carinskog zakona (»Narodne novine« broj 53A/91), koji je zakon »lex specialis« i koji je bio na snazi u vrijeme izdavanja sporne garancije.

Vrhovni je sud ponovio svoje stajalište iz prethodno ukinute presude:

»(...) Naime, odredbom čl. 1083. st. 1. ZOO propisano je da se bankarskom garancijom obvezuje banka prema primaocu garancije (korisniku) da će mu za slučaj da mu treća osoba ne ispuni obvezu o dospjelosti, namiriti obvezu ako budu ispunjeni uvjeti navedeni u garanciji. Ti su uvjeti za predmetnu garanciju upravo oni koji proizlaze iz odredbi CZ kao posebnog zakona i Odluke donesene na temelju tog zakona, a obuhvaćaju obvezu izdavaoca ove vrste bankarske garancije da će banka isplatiti dospjele iznose carine i dr., za onu robu za koju je osnov plaćanja nastao u vremenu važenja garancije.

(...)«

Zaključak je Vrhovnog suda u osporenoj presudi da je taj dan nastao unutar roka važenja garancije (rujan, listopad i studeni 1995.), te da zato nije odlučno kada je zatražena naplata po navedenoj garanciji, kako to pogrešno smatraju nižestupanjski sudovi.

Vrhovni sud zaključno je naveo:

»(...) Kako je, dakle, banka u obvezi postupiti prema izdanoj garanciji, jer je osnov obveze nastao unutar važenja garancije to nije odlučno vrijeme kada je zatražena naplata po navedenoj garanciji. Iz tih je razloga valjalo uvažiti reviziju i nižestupanjske presude zato preinačiti, te tako u svemu tužitelja s tužbenim zahtjevom odbiti.

(...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. U ustavnoj tužbi podnositeljica navodi tijek postupaka u konkretnom predmetu, te ističe da je Ustavni sud u konkretnom predmetu dva puta usvojio ustavnu tužbu odlukom broj: U-III-1523/2005 od 24. studenoga 2005. zbog povrede prava na pravično suđenje te odlukom broj: U-III-337/2007 od 14. studenoga 2007.

Ističe da je, unatoč izraženom stajalištu Ustavnog suda u odluci iz 2007., Vrhovni sud po treći put donio presudu s obrazloženjem gotovo istovjetnim obrazloženjima u prethodno ukinutim presudama istog suda.

Podnositeljica smatra da je takvim postupanjem Vrhovni sud povrijedio mjerodavne odredbe Ustavnog zakona, kojima je propisano da je nadležno sudbeno tijelo obavezno poštovati pravna stajališta Ustavnog suda, izražena u odluci kojom se ukida ustavnom tužbom osporeni pojedinačni akt. Ističe da je Vrhovni sud osporenu presudu donio potpuno ignorirajući ukidnu odluku Ustavnog suda, kao i pravno stajalište tog suda izraženo u njoj.

U ustavnoj tužbi navodi:

»(...)

Nema dvojbe, a to je tijekom postupka nesporno utvrđeno, da je garancija koju je izdao tužitelj 30. prosinca 1994. godine, izdana sukladno odredbi iz točke I a ne točke III Odluke o uvjetima za podizanje robe koja je pod carinskim nadzorom prije obračuna i naplate carine i drugih opterećenja pri uvozu robe (NN br. 62/92), te u skladu sa Uputom o korištenju garancije kao jamstva za namirenje dospjelih carinskih obveza (NN br. 63/92) uz koju Uputu je otisnut i ogledni obrazac kako garancija treba izgledati.

U obrazloženju osporene presude pokušava se doslovno iskonstruirati odgovorenost tužitelja, pa se tako sud poziva na propis iz točke III Odluke o uvjetima za podizanje robe koja je pod carinskim nadzorom prije obračuna i naplate carine i drugih opterećenja pri uvozu robe (NN br. 62/92), tvrdeći da iz tog propisa proizlazi obveza Banke da plati tuženiku, jer da izdana garancija važi za osiguranje namirenja dospjelih svota carine i drugih opterećenja pri uvozu robe, čiji je osnov nastao u razdoblju od – do -'.

(...)«

Podnositeljica navodi da je pregledom i čitanjem same garancije odnosno njezina teksta »nedvojbeno da se ista poziva samo na točku I. Odluke (NN br. 62/92), a nikako i na točku III. Obzirom na ovu vrstu garancije 'apstraktnu' (ovako je garanciju obvezujući pravno protumačio Ustavni sud RH u Odluci broj: U-III-337/2007, od 14. studenog 2007. godine), za ostvarivanje prava iz nje, mjerodavno je samo ono što je u njoj napisano, pa pozivanje na tumačenje propisa koji se u tekstu garancije niti ne spominje, ne može nikako biti od pravnog značaja i utjecaja«.

Ističe da u garanciji nedvosmisleno piše da važi od 1. siječnja 1995. do 31. prosinca 1995., što znači da je svaki zahtjev za plaćanje po toj garanciji, stavljen nakon 31. prosinca 1995., stavljen nakon proteka roka važenja garancije.

Nadalje pojašnjava da neovisno o prethodno navedenom, odredbe iz točke III. Odluke/92, suprotno navodima iz obrazloženja osporene presude, ne obvezuju podnositeljicu na način da izdana garancija važi za osiguranje namirenja dospjelih svota carine i drugih opterećenja pri uvozu robe, čija je osnova nastala u razdoblju »od – do -«. Naime, prema mišljenju podnositeljice, ova odredba iz drugog stavka samo određuje da se garancija u garantnom razdoblju ne može povući, dok ni s čim ne zadire u pravnu prirodu konkretne garancije, prema kojoj, nakon proteka roka važenja navedenog u samoj garanciji, beziznimno prestaje obveza banke da bilo što plati po toj garanciji.

Navodi da je, prema mjerodavnim propisima garancija bila izdana, a time i važeća, na određeni vremenski period, dakle, od 1. siječnja 1995. do 31. prosinca 1995., te da nema dvojbe da je Carinarnica Zagreb podnijela zahtjeve, njih 23, na naplatu po garanciji, u razdoblju od 3. do 16. siječnja 1996., dakle, izvan roka važenja garancije, odnosno nakon proteka roka važenja garancije.

Podnositeljica smatra da »upravo zbog propisa iz čl. 1083. Zakona o obveznim odnosima, koji glasi: 'Bankarskom garancijom obvezuje se banka prema primaocu garancije (korisniku), da će mu za slučaj da mu treća osoba ne ispuni obvezu o dospjelosti namiriti obvezu ako budu ispunjeni uvjeti navedeni u garanciji,' nije se mogla, i ne može se, nikakva naplata izvršiti prema tužitelju, jer je rok važenja, a koji je nedvojbeno jedan od bitnih uvjeta navedenih u garanciji, istekao.«.

Nadalje navodi:

»(...)

Nakon što je predmetna garancija izdana od strane tužitelja, došlo je do promjene propisa, točnije, donesena je Uputa o izmijeni Upute o korištenju garancije kao jamstva za namirenje dospjelih carinskih obveza (NN br. 1/95), koja je stupila na snagu 10. siječnja 1995. godine.

Prema ovom novom propisu došlo je do izričite promijene u tekstu i sadržaju garancije koja je bila otisnuta uz ranije važeću Uputu o korištenju garancija kao jamstva za namirenje dospjelih carinskih obveza (NN br. 63/92), pa su se tako riječi 'ova garancija važi od – do -' zamijenile riječima 'ova garancija važi za osiguranje namirenja dospjelih svota carine i drugih opterećenja pri uvozu robe, čiji je osnov nastao u razdoblju od-do-'.

Da je pravni stav tužitelja, koji su svojim presudama prihvatili i Općinski sud u Zagrebu i Županijski sud u Zagrebu, a koje Vrhovni sud RH već treći put nezakonito preinačuje i odbija tužbeni zahtjev, bio i je potpuno ispravan, pokazuje upravo činjenica da je zakonodavac bio prisiljen na donošenje ove nove Upute o izmijeni Upute o korištenju garancije, kao jamstva za namirenje dospjelih carinskih obveza, koja je stupila na snagu 10. siječnja 1995. godine (NN br. 1/95).

(...)«

Za podnositeljicu nema dvojbe da tek »izmijenjena Uputa nalaže da banka u budućnosti, tj. kod bankarskih garancija izdanih nakon 10. siječnja 1995., mora garantirati za osiguranje namirenja dospjelih svota carine i drugih opterećenja pri uvozu robe, čiji je osnov nastao u određenom vremenskom periodu«.

Podnositeljica navodi i primjer postupanja Carinarnice Zagreb:

»(...)

Ovdje moramo iznijeti primjer koji ne bi smjelo biti teško provjeriti kod Carinarnice Zagreb. Radi se o tome da je tužitelj bio izdao garanciju, istog sadržaja kao i predmetna, tvrtki 'OBS Z.' d.o.o. iz Z., sa rokom važenja od 9. lipnja 1995. godine do 31. prosinca 1995. godine, pa kada je taj komitent sa tom garancijom pristupio carinskoj službi, ista garancija je vraćena s nalogom da se izda nova, u skladu sa Uputom o izmijeni Upute o korištenju garancije kao jamstva za namirenje dospjelih carinskih obveza (NN br. 1/95), o tome kako tekst garancije mora glasiti.«

Ustavnom sudu predlaže usvojiti ustavnu tužbu i ukinuti osporenu presudu Vrhovnog suda.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. U osporenoj presudi Vrhovni sud u cijelosti je ponovio pravno stajalište izraženo u svojoj presudi broj: Rev-401/06-2 od 25. travnja 2006., koju je Ustavni sud ukinuo odlukom broj: U-III-337/2007 od 14. studenoga 2007., te je ponovno prihvatio reviziju tuženice, preinačio nižestupanjske odluke i odbio tužbeni zahtjev podnositeljice.

Ustavni sud ponavlja svoje stajalište iz odluke broj: U-III-337/2007 od 14. studenoga 2007., u kojoj je u točki 5. obrazloženja naveo:

»(...)

Bankarska garancija broj: 113/94 od 30. prosinca 1994. izdana je prema obrascu propisanom Odlukom o uvjetima za podizanje robe koja je pod carinskim nadzorom prije obračuna i naplate carine i drugih opterećenja pri uvozu robe i Uputom o korištenju garancija kao jamstva za namirenje dospjelih carinskih obveza ('Narodne novine' broj 63/92., u daljnjem tekstu: Uputa/92.) te s rokom važenja od 1. siječnja do 31. prosinca 1995.

Člankom 1083. stavkom 1. Zakona o obveznim odnosima ('Narodne novine' broj 53/91., 73/91., 111/93. i 3/94.) koji je bio na snazi u vrijeme izdavanja sporne garancije, propisano je:

(1) Bankarskom garancijom obvezuje se banka prema primaocu garancije (korisniku) da će mu za slučaj da mu treća osoba ne ispuni obvezu o dospjelosti namiriti obvezu ako budu ispunjeni uvjeti navedeni u garanciji.

Člankom 1087. stavkom 1. Zakona o obveznim odnosima propisano je:

(1) Ako bankarska garancija sadrži klauzulu 'bez prigovora', 'na prvi poziv' ili sadrži riječi koje imaju isto značenje, banka ne može isticati prema korisniku prigovore koje nalogodavac kao dužnik može isticati prema korisniku po osiguranoj obvezi.

U konkretnom slučaju riječ je o bankarskoj garanciji na 'prvi poziv' što znači da je riječ o 'apstraktnom' instrumentu kod kojega obveza plaćanja ne proizlazi iz transakcije za koju je garancija izdana, već iz same garancije. Garancija je izdana kao osiguranje za naplatu carine i drugih uvoznih pristojbi ako ih ne podmiri carinski obveznik. Apstraktni karakter tog bankarskog instrumenta ima za posljedicu da banke moraju platiti iznos na koji su pozvane, neovisno o tome je li carinski obveznik platio svoju carinsku obvezu, te u nemogućnosti pozivanja na razloge iz temeljne transakcije.

Prema članku 1083. Zakona o obveznim odnosima, izdavatelj bankarske garancije dužan je namiriti obvezu samo ako su ispunjeni uvjeti navedeni u garanciji. Ako garancija sadrži rok važenja (kao u konkretnom slučaju), tada je rok unesen u garanciju jedan od bitnih uvjeta garancije, te po proteku roka važenja garancije, korisnik garancije ne može s uspjehom tražiti od izdavatelja namirenje obveze.

Prema Uputi/92. koja je bila na snazi u vrijeme izdavanja sporne bankarske garancije, garancija sadrži rok njezina važenja.

Uputom o izmjeni Upute/92. ('Narodne novine' broj 1/95., u daljem tekstu: Upute/95.) koja je stupila na snagu 13. siječnja 1995., izmijenjen je tekst obrasca bankarske garancije na način:

2. U 'Garanciji br. \_\_\_\_ za osiguranje namirenja dospjelih svota carine i drugih opterećenja pri uvozu robe', koja je otisnuta uz Uputu o korištenju garancije kao jamstva za namirenje dospjelih carinskih obveza:

a) riječi 'Ova garancija važi od \_\_\_ do \_ \_ ' zamjenjuju se riječima 'Ova garancija važi za osiguranje namirenja dospjelih svota carine i drugih opterećenja pri uvozu robe, čiji je osnov nastao u razdoblju od \_\_\_\_ do \_\_\_\_'.

Polazeći od navedenih utvrđenja, kao i činjenice da je sporna bankarska garancija izdana prema Uputi/92, dakle, prije stupanja na snagu Upute/95., valja zaključiti da se na konkretan slučaj ne odnosi Uputa/95, pa se pitanje roka njezina važenja ne može prosuđivati prema tom propisu.

(...)«

5. Ustavni sud napominje da je u ustavnosudskom postupku u kojem je donesena odluka broj: U-III-337/2007 zatražio i dobio mišljenje dr. B. V., koje je suglasno stajalištu Ustavnog suda iznesenom u navedenoj odluci, a u kojem se zaključno navodi da podnositeljica nije dužna platiti garantirane iznose jer da su zahtjevi za njihovu naplatu postavljeni banci nakon isteka valjanosti bankarske garancije.

6. Ustavni sud podsjeća na članke 31. i 77. Ustavnog zakona, koji glase:

»Članak 31.

(1) Odluke i rješenja Ustavnog suda obvezatni su i dužna ih je poštovati svaka fizička i pravna osoba.

(2) Sva tijela državne vlasti … dužna su u okviru svoga ustavnog i zakonskog djelokruga provoditi odluke i rješenja Ustavnog suda.

(3) Vlada Republike Hrvatske osigurava preko tijela državne uprave provedbu odluka i rješenja Ustavnog suda.

(4) Ustavni sud može sam odrediti tijelo kojem povjerava provedbu svoje odluke, odnosno rješenja.

(5) Ustavni sud može odrediti način provedbe svoje odluke, odnosno rješenja.«

»Članak 77.

(1) Kada ustavnu tužbu usvoji i osporeni akt ukine, Ustavni sud u obrazloženju navodi koje je ustavno pravo povrijeđeno i u čemu se povreda sastoji.

(2) Pri donošenju novog akta iz članka 76. stavka 2. ovoga Ustavnog zakona, nadležno sudbeno (…) tijelo, (…) obvezni su poštivati pravna stajališta Ustavnog suda izražena u odluci kojom se ukida akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja ustavne tužbe.«

7. Budući da Vrhovni sud nije poštovao stajalište Ustavnog suda iz druge ukidne odluke u istom predmetu niti je za svoje stajalište ponovljeno u osporenoj presudi dao razloge kojima bi otklonio prethodno utvrđenu povredu ustavnog prava podnositeljice ili bi argumentirano obrazložio zašto ostaje kod svog prethodnog stajališta, unatoč od Ustavnog suda utvrđene povrede ustavnog prava podnositeljice, Ustavni sud utvrđuje da je osporenom presudom Vrhovnog suda podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

8. Na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno kao u točkama I., II. i III. izreke ove odluke.

9. Donošenjem ove odluke, sukladno članku 67. Ustavnog zakona, ispunjene su pretpostavke za prestanak važenja rješenja broj: U-III-4449/2010 od 15. prosinca 2010., kojim je privremeno odgođena ovrha presude Vrhovnog suda broj: Rev-1343/07-4 od 31. ožujka 2009. (točka IV. izreke odluke).

10. Objava ove odluke (točka V. izreke) temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4449/2010

Zagreb, 27. rujna 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 124/2013-2675