## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-726/2007 od 24. ožujka 2010.

### NN 44/2010 (14.4.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-726/2007 od 24. ožujka 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1145

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula M. M. iz S., koju zastupaju E. K. B. i M. B. P., odvjetnice iz S., na sjednici održanoj 24. ožujka 2010. godine, donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude i rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-827/06-2 od 17. listopada 2006. i presude Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-256/06-2 od 23. ožujka 2006.

2. Rješenjem Vrhovnog suda odbačena je kao nedopuštena revizija podnositeljice protiv presude Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-256/06-2 od 23. ožujka 2006. u dijelu kojim je odbijen tužbeni zahtjev podnositeljice ustavne tužbe kojim je tražila da se tuženici, Republici Hrvatskoj, Ministarstvu obrane, naloži da kao prodavateljica s podnositeljicom kao kupcem sklopi ugovor o kupoprodaji stana kako je opisano u izreci presude Općinskog suda u Splitu broj: P-1364/00 od 15. ožujka 2004. Presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske odbijena je kao neosnovana revizija podnositeljice u dijelu kojim je odbijen podredni tužbeni zahtjev podnositeljice kojim je tražila da se tuženici naloži da joj plati iznos od 450.000,00 kuna na ime naknade štete.

3. Presudom Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-256/06-2 od 23. ožujka 2006. potvrđena je presuda Općinskog suda u Splitu kojom je odbijen kao neosnovan tužbeni zahtjev podnositeljice ustavne tužbe kojim je tražila donošenje presude kojom se zamjenjuje ugovor o otkupu stana u S.., površine 64 m2, sadržaja opisanog u točki I. izreke presude Općinskog suda u Splitu. Točkom II. izreke odbijen je kao neosnovan podredni tužbeni zahtjev podnositeljice radi isplate iznosa od 450.000,00 kuna sa pripadajućim zateznim kamatama, koji teče od dana donošenja prvostupanjske presude do isplate.

4. U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe da su joj osporenim odlukama povrijeđena ustavna prava, izrijekom navodeći članke 14. stavak 2., 29. stavak 1., 35. i 61. Ustava (pri čemu je razvidno da kod ovog potonjeg ima u vidu stavak 2. članka 61. Ustava).

U bitnome, ističe kako je tuženica, prema prinudnoj odredbi članka 102.a. stavka 2. ZSO-a (koji je mjerodavan za konkretan slučaj, budući da se radi o postupku započetom prije stupanja na snagu Zakona o najmu stanova), bila dužna odmah ili barem u razumnom roku nakon što je njezinim roditeljima otkazano stanarsko pravo na spornom stanu (presudom Općinskog suda u Splitu broj: P-663/96 od 10. prosinca 1998. djelomično preinačenom presudom Županijskog suda u Splitu broj: Gž-1195/099 od 30. travnja 1999.), donijeti odluku o tome dodjeljuje li podnositeljici (koja nesporno kontinuirano stanuje u tom stanu od useljenja) na korištenje taj stan ili drugi odgovarajući stan, a koja odluka predstavlja pravnu osnovu stjecanja stanarskog prava.

Kako takva odluka nikada nije donesena, a tuženica se nije protivila tome što podnositeljica sa svojim suprugom, dvoje djece i dalje stanuje u spornom stanu, podnositeljica smatra da je tuženica prešutno na to pristala odnosno da je ona po sili zakona stekla pravo na korištenje upravo tog stana, što joj daje i pravo na otkup.

Podnositeljica navodi i da je Republika Hrvatska 1999. godine u ovršnom postupku (Ovr-2524/99) tražila iseljenje podnositeljice i članova njezine obitelji iz spornog stana, čemu nije udovoljeno, budući da podnositeljici nije bio dodijeljen drugi odgovarajući stan.

Također ističe da je Županijski sud u Bjelovaru postupio protivno odluci Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-697/1995 od 29. siječnja 1997. (u pogledu rokova za predaju zahtjeva za otkup »državnih« stanova), u čemu nalazi povredu postupovnih jamstava pravičnog suđenja, kao i da se osporena drugostupanjska presuda zasniva na pogrešnom i proizvoljnom pravnom stajalištu i pogrešnoj primjeni materijalnog prava. Posljedično, podnositeljica smatra da je prikraćena u pogledu prava na otkup stana i stavljena u nejednak položaj u odnosu na druge nositelje stanarskih prava, dok su i ona i članovi njezine obitelji prikraćeni u ostvarivanju prava na dom i obiteljski život.

Predlaže ukidanje osporenih presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske i Županijskog suda u Bjelovaru.

Ustavna tužba nije osnovana.

5. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositeljice povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

6. Uvidom u presudu nadležnog prvostupanjskog suda utvrđeno je da je glavni tužbeni zahtjev podnositeljice kojim je tražila donošenje presude kojom se zamjenjuje ugovor o otkupu stana bio odbijen. Prvostupanjski sud u osporenoj presudi ističe da je pravomoćnom odlukom o otkazu stanarskog prava prestalo stanarsko pravo ranijeg nositelja, te da po tada važećem ZSO, u slučaju postojanja takve pravomoćne odluke, članovi domaćinstava su imali pravo nastaviti nesmetano korištenje stana pod uvjetom da im vlasnik stana, tj. Republika Hrvatska, posebnom odlukom to omogući, i to donošenjem pojedinačnog upravnog akta (članak 102.a. stavak 2. ZSO). »Kako u konkretnom slučaju takve odluke nema«, nadalje se ističe u obrazloženju prvostupanjske odluke, »a tužiteljica je nesporno član domaćinstva bivšeg nositelja stanarskog prava, sve kada bi i imala odluku nadležnog tijela, njome ne bi stjecala pravo na kupnju stana već pravo na najam i to pod uvjetima koje odredi vlasnik stana. Kako tužiteljica nije stekla stanarsko pravo niti spada u krug osoba na koje se može primijeniti odredba članka 42. Zakona o najmu stanova, to očito ne može imati ni pravo na kupnju predmetnog stana po odredbama Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo«.

6.1. Drugostupanjski sud je odbio žalbu podnositeljice ocijenivši da pobijana presuda sadrži razloge o svim odlučnim činjenicama, te da je na utvrđeno činjenično stanje pravilno primijenjeno materijalno pravo. U obrazloženju drugostupanjske presude ističe se da u žalbi nije osporeno da u vrijeme podnošenja tužbe (3. listopada 2000.) na spornom stanu više nije postojalo ničije stanarsko pravo, a prema članku 4. stavku 1. ZPS jedino je nositelj stanarskog prava bio legitimiran istaći zahtjev za kupnju stana. Nadalje se u obrazloženju ističe da je zahtjev za naknadu štete po osnovi krivnje (članak 154. stavak 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 7/96., 91/96., 112/99. i 88/01., u daljnjem tekstu: ZOO) također tužiteljica neosnovano utemeljila na članku 102.a. stavku 2. ZSO, pa kako osnovanost toga zahtjeva nije dokazana, prema ocjeni toga suda, sud prvog stupnja je materijalno pravo iz članka 154. stavka 1. ZOO-a, također pravilno primijenio, kada je kao neosnovan odbio tužbeni zahtjev opisan u točki II. izreke prvostupanjske presude.

6.2. Odlučujući o reviziji podnositeljice ustavne tužbe Vrhovni sud odbacio je kao nedopuštenu reviziju u odnosu na odbijajući dio pravomoćne presude za otkup predmetnog stana budući je u sporovima o predaji stana na kojima postoji stanarsko pravo odnosno presuda koja nadomješta takav ugovor za dopuštenost revizije mjerodavna vrijednost predmeta spora koju je tužiteljica naznačila u tužbi. Kako je podnositeljica u tužbi naznačila vrijednost predmeta spora u iznosu od 4.500,00 kuna, a suglasno članku 382. stavku 1. točki 1. Zakona o parničnom postupku ("Narodne novine" broj 53/91., 91/92., 112/99. i 117/03. u daljnjem tekstu: ZPP), revizija je dopuštena ako vrijednost predmeta spora pobijanog dijela presude prelazi 100.000,00 kuna, to je revizija podnositeljice u odnosu na odbijajući dio pobijane presude glede prodaje stana, suglasno člancima 389. i 392. stavak 1. ZPP-a, odbačena kao nedopuštena.

6.3. U odnosu na podredni tužbeni zahtjev kojim je podnositeljica tražila naknadu štete u iznosu od 450.000,00 kuna, revizija je odbijena kao neosnovana, jer su, prema ocjeni Vrhovnog suda, nižestupanjski sudovi pravilno odbili taj dio tužbenog zahtjeva budući da je zahtjev za kupnju stana pravomoćnom i iverzibilnom presudom odbijen, to se po istoj pravnoj osnovi, pozivom na članak 102.a. stavak 2. ZSO, ne može tražiti ni naknada štete.

7. Članak 102.a. ZSO glasi:

Stanarsko pravo prestaje onima koji su sudjelovali ili sudjeluju u neprijateljskoj djelatnosti protiv Republike Hrvatske.

Vlasnik stana, nakon sudske odluke o otkazu ugovora o korištenju stana, odlučit će o davanju na korištenje dotičnog stana članovima porodičnog domaćinstva ili drugog odgovarajućeg stambenog prostora.

8. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Ustavni sud je utvrdio da osporenim presudama podnositeljici u konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo jednakosti pred zakonom.

Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu tog ustavnog jamstva u konkretnom slučaju proveo je Vrhovni sud Republike Hrvatske u skladu s člankom 118. stavkom 1. Ustava, koji propisuje:

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana.

Vrhovni sud Republike Hrvatske postupao je u granicama svoje nadležnosti, propisane člankom 118. stavkom 1. Ustava. Ustavni sud utvrđuje da je Vrhovni sud obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj presudi, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog prava.

9. Članak 29. stavak 1. Ustava propisuje:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositeljici osiguravao pravično suđenje.

U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta razvidno je da je prvostupanjski parnični sud, sukladno mjerodavnim odredbama ZPP-a proveo dokazni postupak. Također je razvidno da je podnositeljici bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu, te poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok su osporene odluke valjano obrazložene te donesene sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava.

Zbog navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da osporenim odlukama podnositeljici nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

10. Članak 35. Ustava, na čiju povredu podnositeljica ukazuje, glasi:

Svakom se jamči štovanje … njegova … obiteljskog života…

Članak 61. stavak 1. Ustava glasi:

Obitelj je pod osobitom zaštitom države.

S obzirom na sadržaj navedenih ustavnih odredaba, na prirodu postupka iz kojega su proizašle osporene odluke, kao i na predmet odlučivanja u tom postupku, tijekom ustavnosudskog postupka je utvrđeno da u ustavnoj tužbi izneseni navodi podnositeljice o ugroženosti njezine obitelji, i kada bi postojali, ne bi dovodili do povrede ustavnih prava sadržanih u tim ustavnim odredbama, čiji smisao odnosno predmet zaštite izlazi izvan okvira prigovora podnositeljice.

Naime, iz navoda ustavne tužbe te osporenih odluka kao i predmeta spisa proizlazi da je podnositeljica ustavne tužbe u konkretnom slučaju podnijela obveznopravni zahtjev za zaključenje ugovora o kupoprodaji stana na temelju odredbi Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo, te zahtjev za naknadu štete. Prema ocjeni Ustavnog suda, odbijanjem tih zahtjeva zato što nisu ispunjene zakonske pretpostavke ne mogu podnositeljici ustavne tužbe biti povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 35. stavkom 1. i 61. stavkom 1. Ustava. Odbijanje obveznopravnog zahtjeva podnositeljice za kupnju stana, međutim, nikako ne znači da podnositeljica gubi pravo na stan u smislu članka 102.a. stavka 2. ZSO-a. Naime podnositeljica, kako to i sama navodi u ustavnoj tužbi, koristi sporni stan za stanovanje zajedno s članovima svoje obitelji i moći će ga koristiti sve dok tuženik (Republika Hrvatska, Ministarstvo obrane) ne postupi suglasno članku 102.a. stavku 2. ZSO.

11. Ustavni sud smatra potrebnim istaknuti da iz sadržaja članka 102.a. stavka 2. ZSO-a ne proizlazi da je volji vlasnika stana (u konkretnom slučaju Republici Hrvatskoj, Ministarstvu obrane) prepušteno hoće li članovima porodičnog domaćinstva dati na korištenje stan koji su koristili kao članovi porodičnog domaćinstva ili će im dati neki drugi odgovarajući stambeni prostor. Tim je člankom zakonodavac, upravo radi zaštite pravnog položaja članova porodičnog domaćinstva nakon prestanka stanarskog prava stanara primjenom članka 102.a. stavka 1. ZSO-a, nametnuo obvezu vlasniku stana donošenja odluke kojom se članovima porodičnog domaćinstva stanara daje na korištenje taj stan ili drugi odgovarajući stambeni prostor. Zakonom je propisano da će navedenu odluku vlasnik stana donijeti nakon sudske odluke o otkazu ugovora o korištenju stana. Donošenje te odluke podrazumijeva primjeren rok, a nikako rok u trajanju od više godina. Drugim riječima pozitivna je obveza Republike Hrvatske izvršiti navedenu zakonsku obvezu u razumnom roku. Osobito tešku povredu te obveze, prema ocjeni Ustavnog suda, čini nedonošenje odluke iz članka 102.a. stavka 2. ZSO u razumnom roku kad se kao vlasnik stana javlja Republika Hrvatska, kao u konkretnom slučaju.

Stoga Ustavni sud požuruje vlasnika stana, Republiku Hrvatsku – Ministarstvo obrane, da neodložno donese odluku kojom će odlučiti o davanju na korištenje podnositeljici ustavne tužbe ili stana kojeg podnositeljica koristi kao član porodičnog domaćinstva ili kojeg drugog odgovarajućeg stambenog prostora i time izvrši svoju zakonsku obvezu propisanu člankom 102.a. stavkom 2. ZSO.

12. Slijedom navedenoga, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske odlučeno je kao u izreci. Točka II. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-726/2007

Zagreb, 24. ožujka 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 44/2010-1145