### NN 97/2017 (29.9.2017.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1055/2017. od 11. srpnja 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2264

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Antun Palarić, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Antun Džinić iz Županje, kojeg zastupa Dražen Štivić, odvjetnik u Županji, na sjednici održanoj 11. srpnja 2017. donio je

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Kž-41/17-3 od 31. siječnja 2017., kojim je odbijena kao neosnovana njegova žalba protiv rješenja Županijskog suda u Vukovaru, broj: Kv-I-43/16 od 19. prosinca 2016.

Tim je rješenjem, na temelju članka 16. Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem (»Narodne novine« broj 145/10.; u daljnjem tekstu: ZoPOIK), ukinuta privremena mjera osiguranja oduzimanja imovinske koristi protiv podnositelja kao optuženika, zabranom otuđenja i opterećenja nekretnina opisanih u izreci tog rješenja. Ujedno je naloženo Zemljišnoknjižnom odjelu Općinskog suda u Vukovaru, Stalnoj službi u Županji da odmah izvrši brisanje te zabrane u zemljišnim knjigama.

2. U ustavnoj tužbi podnositelj tvrdi da su mu navedenim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 29. stavkom 1., u vezi s člankom 14. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.) te pravo na djelotvoran pravni lijek iz članka 13. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), u vezi s člankom 46. stavkom 1. Konvencije te člancima 115. stavkom 3. i 134. Ustava.

3. Za potrebe ovog postupka pribavljeni su svi spisi koji se odnose na određivanje i ukidanje navedene privremene mjere od Županijskog suda u Vukovaru.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

4. Dana 11. kolovoza 2000. Županijsko državno odvjetništvo u Vukovaru zatražilo je od istražnog suca Županijskog suda u Vukovaru da otvori istragu u odnosu na podnositelja kao direktora društva M., pod sumnjom da je počinio nekoliko kaznenih djela gospodarskog kriminaliteta. Također je zatražilo da se odrede privremene mjere osiguranja na nekretninama podnositelja, kako bi se osiguralo učinkovito izvršenje moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom u iznosu od 3.573.747,24 kn.

4.1. Nakon završetka istrage, 10. svibnja 2002. pred Županijskim sudom u Vukovaru podignuta je optužnica protiv podnositelja i još tri osobe radi počinjenja nekoliko kaznenih djela gospodarskog kriminaliteta koji se osobito odnose na nezakonito prisvajanje dionica trgovačkog društva, te zlouporabu imovine i objekata trgovačkog društva M. Ukupna vrijednost protupravne imovinske koristi koju je podnositelj navodno pribavio prilikom počinjenja tih kaznenih djela utvrđena je na oko 1.060.000,00 EUR.

Na temelju izmijenjene optužnice 8. travnja 2008. Županijski sud u Vukovaru proglasio je podnositelja krivim za počinjenje kaznenog djela nezakonitog prisvajanja dionica trgovačkog društva i oslobodio ga svih ostalih optužbi. Podnositelj je osuđen na tri godine i šest mjeseci zatvora i oduzimanje protupravne imovinske koristi u iznosu od 6.169.977,35 kn koju je navodno pribavio počinjenjem kaznenog djela za koje je proglašen krivim. Nakon žalbe podnositelja i Županijskog državnog odvjetništva u Vukovaru protiv navedene presude, 18. listopada 2011. Vrhovni sud Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) ukinuo je prvostupanjsku presudu i naložio ponavljanje postupka.

4.2. U ponovljenom postupku, te nakon što je stupio na snagu Zakon o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem, Županijsko državno odvjetništvo u Vukovaru predložilo je 27. lipnja 2012. Županijskom sudu u Vukovaru da odredi privremenu mjeru osiguranja na nekretninama podnositelja (deset zemljišnih čestica, dvije kuće i poslovna zgrada) kako bi se osiguralo učinkovito izvršenje odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom u iznosu od oko 1.060.000,00 EUR.

Sudac pojedinac Županijskog suda u Vukovaru odredio je 27. lipnja 2012. privremenu mjeru osiguranja na nekretninama podnositelja da bi se osiguralo učinkovito izvršenje moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom u iznosu od oko 1.060.000,00 EUR. Na temelju tog rješenja privremena mjera osiguranja zabrane otuđenja i opterećenja nekretnina podnositelja zabilježena je u zemljišnim knjigama. Podnositelj je podnio žalbu Vrhovnom sudu protiv tog rješenja, koje je Vrhovni sud 5. rujna 2012. ukinuo i vratio predmet na ponovno odlučivanje zato što donošenje odluke o određivanju privremene mjere osiguranja nekretnina nije bilo u nadležnosti suca pojedinca, već izvanraspravnog vijeća.

4.3. Podnositelj je 17. listopada 2012. zatražio od Županijskog suda u Vukovaru da se ukinuta odluka o određivanju privremene mjere osiguranja izbriše iz zemljišnih knjiga. Izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Vukovaru razmotrilo je 30. listopada 2012. prijedlog Županijskog državnog odvjetništva u Vukovaru za određivanje privremene mjere osiguranja na nekretninama podnositelja. Istoga dana prihvatilo je prijedlog u cijelosti i odredilo privremenu mjeru osiguranja na nekretninama podnositelja.

5. Podnositelj je 12. studenoga 2012. podnio žalbu Vrhovnom sudu protiv navedenog rješenja tvrdeći da je vrijednost blokirane imovine, prema njegovoj privremenoj procjeni, veća od 20.000.000,00 kn, što znatno premašuje iznos protupravne imovinske koristi koju je navodno pribavio počinjenjem kaznenih djela koja su bila predmet postupka. Ujedno je naglasio kako je bilo razumno očekivati da Županijski sud u Vukovaru izvrši barem opću procjenu vrijednosti blokirane imovine i protupravne imovinske koristi koja je navodno pribavljena počinjenjem predmetnih kaznenih dijela. Podnositelj je stoga tvrdio da je Županijski sud u Vukovaru, time što je propustio izvršiti takvu procjenu, nametnuo prekomjeran individualan teret njegovim vlasničkim pravima.

6. Vrhovni sud je rješenjem broj: Kž-805/12-3 od 27. prosinca 2012. odbio podnositeljevu žalbu. Ustavna tužba protiv tog rješenja odbačena je rješenjem Ustavnog suda broj: U-III-864/2013 od 25. travnja 2013., uz utvrđenje da se ne radi o pojedinačnom aktu iz članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

6.2. Dana 20. veljače 2013. podnositelj je zatražio od Županijskog suda u Vukovaru da ukine ili preispita odluku kojom se određuje privremena mjera osiguranja. Tvrdio je kako postoje manje restriktivne mjere osiguravanja izvršenja moguće odluke o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom te kako nije bilo potvrđeno da je blokirana imovina bila pribavljena kriminalnom aktivnošću. Ujedno je podnio požurnicu Županijskom sudu u Vukovaru tražeći da izvrši procjenu blokirane imovine kako bi se ograničio opseg privremene mjere osiguranja na vrijednost navodno pribavljene protupravne imovinske koristi.

6.3. Izvanraspravno vijeće Županijskog suda u Vukovaru je 9. srpnja 2013. odbilo prijedlog podnositelja kojim je tražio ukidanje ili preispitivanje odluke kojom se određuje privremena mjera osiguranja. Podnositelj je 12. srpnja 2013. osporio tu odluku podnošenjem žalbe Vrhovnom sudu. Žalio se da ukupan iznos protupravne imovinske koristi za koju je određena privremena mjera osiguranja ne odgovara iznosu od 1.060.000,00 EUR, a predao je i detaljnu procjenu vrijednosti za svaku nekretninu blokirane imovine (u iznosu od oko 9.887.084,00 EUR). Podnositelj je stoga istaknuo kako je postojala izrazita nerazmjernost između navodne protupravne imovinske koristi ostvarene počinjenjem kaznenih djela navedenih u optužnici i vrijednosti blokirane imovine, a što mu je nametnulo prekomjeran individualni teret. Vrhovni sud je 17. listopada 2013. odbio žalbu podnositelja. Podnositelj je protiv tog rješenja podnio ustavnu tužbu koja je odbačena rješenjem broj: U-III-5739/2013 od 7. veljače 2014., jer je utvrđeno da ni to rješenje nije akt iz članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

7. Županijski sud u Vukovaru je 11. srpnja 2014. presudom broj: K-41/11 proglasio podnositelja krivim za kazneno djelo iz članka 246. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/12.) zlouporabe imovine i objekata trgovačkog društva M. kojom je navodno pribavio protupravnu imovinsku korist u iznosu od 1.800.857,74 kn (oko 240.000,00 EUR). Podnositelj je osuđen na dvije godine zatvora i oduzimanje imovinske koristi ostvarene počinjenjem kaznenog djela u iznosu od 1.800.857,74 kn. Vrhovni sud je potvrdio tu presudu presudom broj: Kž-680/14-6 od 16. ožujka 2016.

8. Nakon što je prvostupanjska presuda od 11. srpnja 2014. postala pravomoćna 16. ožujka 2016., predsjednik raspravnog vijeća podnio je 19. prosinca 2016. prijedlog izvanraspravnom vijeću Županijskog suda u Vukovaru da se privremena mjera ukine na temelju članka 16. ZoPOIK-a. Izvanraspravno vijeće je tom prijedlogu udovoljilo rješenjem broj: Kv-I-43/16-7 od 19. prosinca 2016., u kojem je, između ostaloga, navedeno:

»Uvidom u predmetni spis K-41/11, vijeće ovoga suda je utvrdilo da je presudom Županijskog suda u Vukovaru K-41/11 od 11. srpnja 2014. s rješenjem o ispravci od 20. listopada 2014., a koja presuda je potvrđena presudom VSRH I-Kž-680/14 od 16. ožujka 2016., kojom je osuđeni Antun Džinić, osuđen na kaznu od 2 godine, u koju kaznu mu je uračunato vrijeme provedeno u pritvoru u vremenskom razdoblju od 31. kolovoza 2000. pa do 13. rujna 2000. godine, te je temeljem čl. 77. st. 1. KZ/11 u svezi s čl. 4. st. 1. i čl. 5. st. 1. alineja a), b), c) i st. 3. Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem (»NN«, broj 145/10.) od osuđenika oduzeta imovinska korist u iznosu od 1.800.857,74 kune, zbog kaznenog djela protiv gospodarstva zlouporabe povjerenja u gospodarskom poslovanju iz čl. 246. st. 1. KZ/11., a kažnjivo po čl. 246. st. 2. KZ/11.

(...)

Kako je predmetnim pravomoćnim rješenjem pod točkom II. sukladno čl. 16. Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem određeno da privremena mjera može trajati najduže 60 dana nakon što sud dostavi obavijest da je presuda u predmetnom kaznenom postupku postala pravomoćna, vijeće ovoga suda odlučilo je kao u izreci ovoga rješenja, imajući u vidu da je presuda Županijskog suda u Vukovaru K-41/11 od 11.7.2014. godine postala pravomoćna 16. ožujka 2016., tj. kada je potvrđena od strane VSRH presudom I-Kž-618/14 od 16. ožujka 2016.

Zbog svega naprijed navedenog nalaže se Zemljišnoknjižnom odjelu Općinskog suda u Vukovaru, Stalnoj službi u Županji da odmah izvrši brisanje zabilježbe otuđenja i opterećenja naznačenih nekretnina u zemljišnim knjigama.«

9. Žalbu podnositelja protiv tog rješenja odbio je Vrhovni sud osporenim rješenjem od 31. siječnja 2017., u kojem se u odnosu na žalbene navode, koji se ponavljaju i u ustavnoj tužbi, navodi:

»Takvim žalbenim navodima koji se isključivo odnose na zahtjev za obnovu postupka, osuđenik ne dovodi u sumnju pobijano rješenje koje je doneseno na temelju čl. 16. Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem i kojim je privremena mjera radi osiguranja imovinske koristi izrečena Antunu Džiniću ukinuta, zbog proteka 60 dana od dostave obavijesti predlagatelju o pravomoćnosti presude kojom je Antun Džinić proglašen krivim i osuđen.

U odnosu na zahtjev osuđenika za obnovu kaznenog postupka potrebno je reći da se kazneni postupak može obnoviti ako je dovršen pravomoćnim rješenjem ili pravomoćnom presudom.

(...) međutim, osuđenik ne traži obnovu kaznenog postupka dovršenog tom presudom.

Zahtjev za obnovu je podnesen u odnosu na postupak osiguranja oduzimanja imovinske koristi vođenog na temelju Zakona o postupku oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem dakle, radi se o posebnom postupku koji se može voditi prije, tijekom i nakon okončanja kaznenog postupka.

U navedenom Zakonu nisu predviđeni izvanredni pravni lijekovi pa niti supsidijarnom primjenom Zakona o kaznenom postupku s obzirom da je u čl. 15. st. 2. ZPOIK-a propisano da se privremena mjera može ukinuti ili zamijenili drugom pod uvjetima propisanim u toj odredbi, a na prijedlog protivnika osiguranja.

Međutim, sada nakon donošenja pobijanog rješenja i takav prijedlog bi bio bespredmetan.

Osuđenik u žalbi navodi da mu je neodlučivanjem o obnovi postupka onemogućeno ostvarenje naknade štete koju je pretrpio nezakonitom privremenom mjerom pa iako je taj žalbeni prigovor u potpunosti promašen kada se ima u vidu priroda pobijanog rješenja, potrebno je osuđenika uputiti da je navedenom presudom Europskog suda za ljudska prava Džinić protiv Hrvatske odbačen zahtjev u odnosu na potraživanje materijalne štete, a dosuđen iznos od 2.000,00 EUR na ime nematerijalne štete.

S obzirom na sve navedeno, a kako ispitivanjem pobijanog rješenja na temelju čl. 494. st. 4. ZKP/08 nisu utvrđene povrede na koje drugostupanjski sud pazi po službenoj dužnosti, na temelju čl. 494. st 3. toč. 2. ZKP/08 odlučeno je kao u izreci.«

9.1. U međuvremenu je Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) donio presudu u predmetu Džinić protiv Hrvatske (zahtjev br. 38359/13, presuda od 26. travnja 2016.), kojom je utvrdio povredu prava vlasništva iz članka 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju, te podnositelju dosudio 2.000,00 EUR na ime neimovinske štete te 850,00 EUR na ime troškova postupka, te odbio zahtjev za naknadu imovinske štete. Mjerodavni dijelovi te presude ESLJP-a navedeni su u odluci broj: U-III-1816/2017 od 11. srpnja 2017. (točka 9. obrazloženja).

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

10. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe niz prigovora na postupanje sudova u odnosu na ukidanje privremene mjere na njegovoj imovini, te navodi sljedeće postupovne prigovore:

»Prvo – o zahtjevu za obnovu kaznenog postupka i navodnom prijedlogu raspravnog suca za ukidanje privremene mjere (predmeti Kv I-43/16 /str. 1-2/ i Kv I-38/16 /str. 145-147/) procesno gledano moralo se odlučivati u istom postupku, a ne u dva odvojena postupka.

Drugo – treba uzeti u obzir da je podnositelj podnio zahtjev za obnovu kaznenog postupka (Kv I-38/16 /vidi str. 139-142/) upravo zbog same odluke o privremenoj mjeri, jer je upravo u odnosu na privremenu mjeru odlukom ESLJP utvrđena povreda članka 1. Protokola 1 (vidi str. 114-138).

Treće – rješenjem Županijskog suda u Vukovaru, broj Kv I-43/16-7 od 19. prosinca 2016. odlučeno je da se ukida privremena mjera temeljem članka 16. ZPOIK-a (vidi str. 3), a rješenjem Županijskog suda u Vukovaru, broj Kv I-38/16-7 od 20. prosinca 2016. odbijen je zahtjev za obnovu kaznenog postupka, upravo zbog toga jer je privremena mjera ukinuta (vidi str. 146-147).

Četvrto – ne postoji niti pravo, niti nadležnost predsjednika raspravnog vijeća za podnošenje prijedloga za ukidanje privremene mjere.

Dispozicija pravima (podnošenje prijedloga za određivanje privremene mjere ili prijedloga za ukidanje privremene mjere) pripada isključivo predlagatelju osiguranja i protivniku osiguranja, obzirom da niti prema odredbama ZPOIK-a, niti ZKP-a to pravo nikada ne pripada sudu čak niti po službenoj dužnosti.

Peto – sud može samo obustaviti postupak i ukinuti provedene radnje, a ne ukinuti privremenu mjeru (analogno 353. OZ) ali i to samo na prijedlog ovlaštene osobe, i ne po službenoj dužnosti (isto ŽS Koprivnica, Gž-216/02).

Ovo razlikovanje je bitno zbog pravnih posljedica takvih odluka osobito u odnosu na pravo protivnika osiguranja na naknadu štete koja mu je nanesena privremenom mjerom za koju je utvrđeno da je bila neosnovana ili koju predlagatelj osiguranja nije opravdao.

Naime, kao u konkretnom slučaju, sud je privremenu mjeru ukinuo zbog isteka roka iz članka 16. ZPOIK-a. Neovisno o procesnoj povredi suda (ne ukidanje nego obustava), te neovisno što nije postojao prijedlog ovlaštene osobe, takvom odlukom sud je zapravo onemogućio izvršenje presude ESLJP, a time i pravo podnositelja da u obnovljenom postupku dokaže da je privremena mjera od samoga početka bila nezakonita, što bi imalo za posljedicu i odgovornost države zbog činjenice da je privremena mjera zbog svoje nerazmjernosti onemogućila podnositelju ostvarenje vlasničkih prava, prava punopravnog raspolaganja nekretninama (nemogućnosti otuđenja i opterećenja nekretnina).

Šesto – povrijeđena je hijerarhija odlučivanja u postupku, jer je morala prvo biti donesena odluka o zahtjevu za obnovu postupka, a tek nakon toga sud je mogao odlučivati o obustavi postupka po privremenoj mjeri.«

10.1. Zbog tih pogrešaka u postupku podnositelj smatra da je privremena mjera pogrešno ukinuta, jer nije bilo prijedloga ovlaštenog predlagatelja (Republike Hrvatske u čiju je korist i određena privremena mjera), a što je dovelo do njegove nemogućnosti da u nastavku postupka dokazuje da je privremena mjera od početka bila nezakonita zbog njezine nerazmjernosti te da ostvari pravo na naknadu imovinske štete koja mu je zbog toga nastala. Dodatno ističe:

»38. Osobito grubu primjenu materijalnog prava podnositelj nalazi u pravnom shvaćanju Vrhovnog suda u rješenju broj Kž 41/17-3 od 31. siječnja 2017. kojim utvrđuje 'u navedenom Zakonu nisu predviđeni izvanredni pravni lijekovi pa niti supsidijarnom primjenom Zakona o kaznenom postupku s obzirom da je u čl. 15. st. 2. ZPOIK-a propisano ...'

39. Ovo pravno shvaćanje Vrhovnog suda mora biti uzeto u obzir, jer se njime unaprijed (prije službenog donošenja odluke) i faktično presuđuje i o podnositeljevu zahtjevu za obnovu kaznenog postupka koji je odbijen rješenjem Županijskog suda u Vukovaru, broj Kv I-38/16-7 od 20. prosinca 2016. utvrđujući da ne postoji izvanredno pravno sredstvo.

40. Podnositelj primjećuje da već sama činjenica da je ESLJP u predmetu podnositelja prihvatio odlučivati o zahtjevu podnositelja i donio konačnu presudu u kojoj je predmet odlučivanja i razmatranja bio upravo postupak donošenja i određivanja privremene mjere kao akcesorni postupak u okviru kaznenog postupka u dovoljnoj mjeri dokazuje da pravno shvaćanje Vrhovnog suda o nepostojanju pravnog lijeka u takvim slučajevima nije sukladno standardima Konvencije.

41. S druge strane, ovakvim shvaćanjem Vrhovnog suda onemogućava se izvršenje navedene odluke ESLJP.

42. Ustavnopravna osnova za izvršenje presuda Europskog suda u Republici Hrvatskoj sadržana je u članku 46. stavku 1. Konvencije u vezi s člancima 115. stavkom 3. i 134. Ustava, te su nadležni sudovi obvezni u svojim odlukama tu ustavnopravnu osnovu naznačiti uvijek kad je riječ o postupku izvršenja presuda Europskog suda zajedno s pravnom osnovom domaćeg prava mjerodavnom za konkretan slučaj.

43. Presuda Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda konvencijskog prava uvijek je 'nova činjenica' koja mora dovesti do ispitivanja osnovanosti zahtjeva podnositelja za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda (prema članku 502. ZID ZKP/11: zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju konačne presude Europskog suda), ako takav zahtjev bude podnesen.

44. Stoga je moguće razumno zaključiti da prema pravnom shvaćanju Vrhovnog suda u pravnom sustavu Republike Hrvatske ne postoji pravno sredstvo kojim se može omogućiti izvršenje presuda ESLJP u odnosu na privremene mjere donesene u kaznenom postupku.«

Zbog svega navedenog predlaže usvajanje ustavne tužbe te donošenje sljedeće odluke:

»I. Ustavna tužba se usvaja zbog propuštanja Vrhovnog suda Republike Hrvatske rješenjem broj Kž 41/17-3 od 31. siječnja 2017., te Županijskog suda u Vukovaru, broj Kv I-43/16-7 od 19. prosinca 2016. da izvršene konačnu i obvezujuću presudu Europskog suda za ljudska prava u predmetu Džinić protiv Hrvatske, zahtjev br. 38359/13, presuda od 17. svibnja 2016. u smislu članka 46. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, te se ukidaju rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj Kž 41/17-3 od 31. siječnja 2017., i rješenje Županijskog suda u Vukovaru, broj Kv I-43/16-7 od 19. prosinca 2016.

II. Podnositelj ustavne tužbe ima se smatrati žrtvom povrede članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda u postupku na koji se odnosi presuda Europskog suda za ljudska prava Džinić protiv Hrvatske (17. svibnja 2016., zahtjev br. 38359/13) sve dok ta presuda Europskog suda ne bude pravilno izvršena.«

IV. MJERODAVNO PRAVO I PRAKSA

1) Načelna stajališta ESLJP-a o izvršenju njegovih presuda

11. U svojoj dosadašnjoj praksi Ustavni sud (u odluci broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013., točka 30.) je prihvatio načelna stajališta ESLJP-a prema kojima je jedna od najznačajnijih pojedinačnih mjera za izvršavanje presude ESLJP-a omogućavanje da se domaći sudski postupak koji je rezultirao povredom konvencijskog prava ponovi ili obnovi. U predmetu Verein gegen Tierfabriken Schweiz (VgT) protiv Švicarske (br. 2) [VV] (zahtjev br. 32772/92, presuda od 30. lipnja 2009.) sažeta su najvažnija načela za primjenu te pojedinačne mjere pred nadležnim domaćim tijelima nakon što ESLJP u svojoj presudi utvrdi povredu Konvencije. Navodi se mjerodavni dio te presude:

»90. U ovom je slučaju vijeće smatralo da bi ponavljanje postupaka na domaćoj razini moglo činiti važan aspekt izvršenja presuda Suda. Veliko vijeće dijeli to stajalište. Međutim, postupak ponavljanja (reopening procedure) mora pružiti vlastima odgovorne države i mogućnost da ustraju na zaključcima i na duhu presude Suda koja se izvršava dok se pridržavaju proceduralnih zaštitnih sredstava iz Konvencije ... Drugim riječima, ponavljanje postupka koji je prekršio Konvenciju nije samo po sebi kraj; jednostavno, ono je sredstvo – iako doduše ključno sredstvo – koje se može upotrijebiti radi konkretne svrhe, naime potpunog i pravilnog izvršenja presuda Suda.«

2) Pravne osnove za izvršenje presuda i odluka ESLJP-a

12. Članak 115. stavak 3. i mjerodavni dio članka 134. Ustava glase:

»Članak 115.

(...)

Sudovi sude na temelju ... međunarodnih ugovora ...«

»Članak 134.

Međunarodni ugovori koji su sklopljeni i potvrđeni u skladu s Ustavom i objavljeni, a koji su na snazi, čine dio unutarnjega pravnog poretka Republike Hrvatske, a po pravnoj su snazi iznad zakona. (...)«

12.1. Ustavni sud podsjeća da je Konvencija međunarodni ugovor o ljudskim pravima kojeg je Republika Hrvatska stranka od 5. studenoga 1997. Podsjeća i na nekadašnju izjavu koju je Republika Hrvatska dala na temelju članka 46. Konvencije (u tekstu prije stupanja na snagu Protokola br. 11 uz Konvenciju 1. studenoga 1998.), koja je sadržana u članku 3. Zakona o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i Protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97.). Ona je glasila:

"IZJAVA

vezana uz članak 46.

Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda

Republika Hrvatska priznaje, na neodređeno razdoblje, sukladno članku 46. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, članku 6. Protokola br. 4 i članku 7. Protokola br. 7 kao obvezatnu, ipso facto i bez posebnog sporazuma, pod uvjetom uzajamnosti, sudbenost Europskog suda za ljudska prava u svim predmetima vezano uz tumačenje i primjenu Konvencije i dodatnih Protokola, što se odnose na činjenice nastale nakon stupanja na snagu Konvencije i dodatnih Protokola za Republiku Hrvatsku.«

13. Članci 1., 19., 32. i 46. Konvencije glase:

»Članak 1.

OBVEZA NA POŠTOVANJE LJUDSKIH PRAVA

Visoke ugovorne stranke osigurat će svakoj osobi pod svojom jurisdikcijom prava i slobode određene u odjeljku I. ove Konvencije.«

»Članak 19.

USTANOVLJENJE SUDA

Radi osiguranja poštovanja obveza koje su visoke ugovorne stranke preuzele Konvencijom i dodatnim protokolima, ustanovljuje se Europski sud za ljudska prava, ...«

»Članak 32.

NADLEŽNOST SUDA

1. Nadležnost Suda proteže se na sve predmete glede tumačenja i primjene Konvencije i dodatnih protokola što su mu podneseni ...

(...)«

»Članak 46.

OBVEZATNA SNAGA I IZVRŠENJE PRESUDA

1. Visoke se ugovorne stranke obvezuju da će se podvrgnuti konačnoj presudi Suda u svakom sporu u kojem su stranke.

2. Konačna presuda Suda dostavlja se Odboru ministara, koji nadzire njezino izvršenje.

(...)

4. Ako Odbor ministara smatra da se neka visoka ugovorna stranka odbija podvrgnuti konačnoj presudi u sporu u kojemu je stranka, Odbor može nakon službene obavijesti toj stranci odlukom usvojenom dvotrećinskom većinom predstavnika ovlaštenih sudjelovati u radu Odbora, uputiti Sudu pitanje je li ta stranka propustila ispuniti svoje obveze iz stavka 1.

5. Ako Sud ustanovi povredu stavka 1., vratit će slučaj Odboru ministara kako bi ovaj razmotrio mjere koje treba poduzeti. Ako Sud ne ustanovi povredu stavka 1., vratit će slučaj Odboru ministara koji će zaključiti ispitivanje slučaja.«

3) Mjerodavni zakoni

14. Mjerodavne su sljedeće odredbe ZoPOIK-a:

"Članak 1.

(...)

(2) Odredbe drugih zakona kojima se uređuje utvrđivanje, osiguranje oduzimanja i ovrha odluka o oduzimanju imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom i prekršajem primjenjuju se samo ako ovim Zakonom nije drukčije propisano.«

»Članak 11.

(1) Radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom predlagatelj osiguranja je ovlašten prije i nakon pokretanja kaznenog postupka ... predložiti osiguranje bilo kojom privremenom mjerom kojom se postiže ta svrha, a posebno:

a) zabranom otuđenja i opterećenja nekretnine ... uz zabilježbu zabrane u zemljišnu knjigu ...

(...)

Članak 12.

(1) U postupku osiguranja privremenom mjerom prema ovom Zakonu pretpostavlja se postojanje opasnosti da tražbina Republike Hrvatske glede oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom neće moći biti ostvarena, ili da će njezino ostvarenje biti otežano ako privremena mjera ne bude određena.

(2) Osiguranje se može odrediti i prije nego što je protivniku osiguranja omogućeno da se očituje o prijedlogu predlagatelja osiguranja.«

»Članak 15.

(...)

(2) Privremena mjera se može ukinuti ili zamijeniti drugom prije isteka vremena na koje je ona određena ... ako sud na prijedlog protivnika osiguranja, utvrdi da ona nije potrebna ili da se osiguranje može postići kakvom drugom privremenom mjerom, te ako protivnik osiguranja ili treća osoba položi jamčevinu. Jamčevina se uvijek daje u gotovom novcu, a iznimno u stvarima ili pravima koja se, po ocjeni suda, mogu unovčiti u kratkom roku.

(...)

Članak 16.

(1) Osiguranje privremenom mjerom može trajati najdulje šezdeset dana nakon što sud dostavi predlagatelju osiguranja obavijest o tome da je presuda iz članka 5. stavka 1. i članka 6. stavka 1. ovog Zakona postala pravomoćna.

(2) Ako je presuda iz članka 5. stavka 3. i članka 6. stavka 1. ovog Zakona pobijana žalbom, rok iz stavka 1. ovog članka teče od dana kad je predlagatelju osiguranja dostavljena odluka drugostupanjskog suda kojom je ona potvrđena.

Članak 17.

(1) Za štetu koja je posljedica privremene mjere radi osiguranja oduzimanja imovinske koristi ostvarene kaznenim djelom odgovara Republika Hrvatska.

(...)

(3) Protivnik osiguranja može pokrenuti parnični postupak za naknadu štete pred nadležnim sudom u roku od godinu dana računajući od pravomoćnosti presude kojom je okrivljenik oslobođen ili je optužba odbijena ... U slučaju iz stavka 1. ovog članka protivnik osiguranja može pokrenuti parnični postupak u roku od trideset dana od dana kad je saznao da je državni odvjetnik odbio njegov zahtjev za mirno rješenje spora ...«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

15. Ustavni sud u ovom je ustavnosudskom postupku ispitao podnositeljeve prigovore razvrstavajući ih prema navodnim povredama Ustava i Konvencije na koje se podnositelj pozvao u ustavnoj tužbi.

A. PRIGOVORI PODNOSITELJA O POVREDI PRAVA NA PRAVIČNO SUĐENJE

16. Ustavni sud prvo je ispitao tvrdnje podnositelja o povredama članka 29. stavka 1. Ustava.

1) Primjenjivost članka 29. Ustava na konkretan slučaj

17. Podnositelj smatra da su jamstva koja proizlaze iz prava na pravično suđenje, utvrđena u članku 29. Ustava i članku 6. Konvencije, primjenjiva u ovom predmetu, unatoč tome što se radi o postupku ukidanja privremene mjere koja je protiv njega bila određena tijekom trajanja kaznenog postupka primjenom odredbi ZoPOIK-a. Postupak Županijskog suda u Vukovaru podnositelj smatra nezakonitim jer je bez prijedloga Republike Hrvatske sam ukinuo privremenu mjeru na temelju članka 16. ZoPOIK-a.

18. Tvrdnje podnositelja o primjenjivosti članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije na ovaj slučaj moraju se odbaciti zbog nedopuštenosti ratione materiae.

18.1. Mjerodavni dio članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Ustavni sud je u odluci i rješenju broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013. (»Narodne novine« broj 13/13.) utvrdio da ni članak 29. Ustava niti članak 6. Konvencije nisu primjenjivi na postupke koji se tiču prijedloga ili zahtjeva za ponavljanje odnosno obnovu postupka koji je pravomoćno okončan pred nadležnim domaćim sudom. Tek ako nadležno tijelo prihvati taj zahtjev, sva jamstva pravičnog suđenja iz članka 6. Konvencije primjenjuju se na taj ponovljeni (novi) postupak jer je to opet redoviti postupak. To utvrđenje sadržano je i u presudi ESLJP-a Vanyan protiv Rusije (zahtjev br. 53203/99, presuda od 15. prosinca 2005.). Mjerodavni dio te presude glasi:

»56. Sud ističe da se članak 6. Konvencije primjenjuje na postupke u kojima je osoba optužena za kazneno djelo sve dok o toj optužbi ne bude pravomoćno odlučeno ... On nadalje ponavlja da se članak 6. ne primjenjuje na postupke koji se tiču neuspješnog zahtjeva za ponavljanje postupka. Samo se za novi postupak, nakon što je ponavljanje odobreno, može smatrati kao da se tiče utvrđivanja kaznene optužbe ...«

18.2. Navedeno se pravilo može primijeniti, mutatis mutandis, i na ovaj postupak iako u njemu nema zasebnog zahtjeva za izmjenu domaće kaznene presude odnosno drugim odgovarajućim sredstvom u domaćem pravnom sustavu koje može dovesti do ponovnog (novog) suđenja u povodu presude ESLJP-a u kojoj je utvrđena povreda članka 6. Konvencije. Takvo je stajalište Ustavni sud zauzeo u odluci broj: U-III-334/2013 od 30. siječnja 2014. (»Narodne novine« broj 25/14.).

18.3. Zaključno, nedopušten je prigovor podnositelja ustavne tužbe da mu je postupanjem sudova u ovom slučaju kod donošenja prvostupanjskog rješenja od 19. prosinca 2016. i drugostupanjskog rješenja od 31. siječnja 2017. u svezi s presudom ESLJP-a Džinić protiv Hrvatske povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava. U provedenom postupku pred domaćim sudovima, nije se odlučivalo o »optužbi za kazneno djelo« u smislu članka 29. stavka 1. Ustava. U provedenom postupku prvostupanjski sud je po službenoj dužnosti po proteku 60 dana od dana pravomoćnosti kaznene presude, ukinuo privremenu mjeru na temelju ovlasti iz članka 16. ZoPOIK-a.

Budući da se na taj postupak jamstva iz članka 29. stavka 1. Konvencije ne primjenjuju, Ustavni sud mora odbaciti prigovor podnositelja kao nedopušten zbog njegove nesuglasnosti s člankom 29. stavkom 1. Konvencije ratione materiae.

B. POVREDA ČLANKA 13. KONVENCIJE U VEZI S ČLANKOM 46. KONVENCIJE

19. Članak 13. Konvencije glasi:

»Članak 13.

Pravo na djelotvoran pravni lijek

Svatko čija su prava i slobode koje su priznate u ovoj Konvenciji povrijeđene ima pravo na djelotvorna pravna sredstva pred domaćim državnim tijelom čak i u slučaju kada su povredu počinile osobe koje su djelovale u službenom svojstvu.«

19.1. ESLJP u svojoj praksi opetovano ističe da članak 13. Konvencije nalaže državama strankama uvođenje domaćeg pravnog sredstva koje nadležnom domaćem tijelu pruža mogućnost da u meritumu odluči o relevantnom prigovoru na temelju Konvencije, pri čemu države stranke imaju određeno diskrecijsko pravo u pogledu načina na koji će udovoljiti svojim obvezama iz te odredbe (predmet Chahal protiv Ujedinjenog Kraljevstva, presuda od 15. studenoga 1996., Izvješća 1996-V, str. 1869.-1870., § 145.).

20. U odnosu na izvršenje presude Džinić protiv Hrvatske podnositelj je 24. kolovoza 2016. podnio zahtjev nadležnom sudu za obnovu kaznenog postupka pozvavši se na članak 502. ZKP-a/08. Taj je zahtjev odbačen rješenjem Županijskog suda u Vukovaru broj: Kv I-38/16-7 od 20. prosinca 2016. Žalba podnositelja protiv tog rješenja odbijena je rješenjem Vrhovnog suda broj: Kž-40/17-4 od 23. veljače 2017.

Dakle, u tom postupku se odlučivalo o izvršenju navedene presude ESLJP-a, te stoga ne stoje prigovori podnositelja da nije imao djelotvorno pravno sredstvo u domaćem pravnom sustavu za izvršenje presude ESLJP-a.

U ovom postupku se ne osporavaju ta rješenja, te se o njima Ustavni sud ne može ni izjasniti.

21. Unatoč tome, Ustavni sud smatra potrebnim istaknuti sljedeće:

Presudom Džinić protiv Hrvatske ESLJP utvrdio je povredu članka 1. Protokola broj 1. S obzirom na to utvrđenje i njegove razloge, ukidanjem privremene mjere izvršena je presuda ESLJP-a te podnositelj više nije žrtva utvrđene povrede, bez obzira na pravni temelj ukidanja te mjere. S obzirom da je privremena mjera ukinuta te imovina podnositelja više nije blokirana, u konkretnom slučaju obnova postupka (u kojem je ta mjera donesena) nije nužna za izvršenje presude ESLJP-a.

22. S druge strane, ukoliko podnositelj smatra da mu je navedenom ukinutom privremenom mjerom nanesena imovinska šteta ima pravo na tužbu prema članku 17. stavku 3. ZoPOIK-a.

Zbog toga Ustavni sud ocjenjuje da ukidanjem navedene privremene mjere sukladno zakonskim pretpostavkama (60 dana od dana pravomoćnosti kaznene presude) podnositelj nije onemogućen u ostvarenju prava na eventualnu naknadu štete. Također iz toga proizlazi da nadležni sudovi nisu pogrešno tumačili svoje obveze u izvršenju presuda ESLJP-a u konkretnom slučaju, odnosno da podnositelj nije bio lišen efikasne pravne zaštite svojih prava.

23. Stoga ovaj prigovor Ustavni sud nalazi očito neosnovanim, jer ne postoji ustavnopravna bit stvari o kojoj bi Ustavni sud mogao odlučivati.

Zbog toga je očito neosnovan i zahtjev podnositelja da ga se utvrdi žrtvom povrede prava iz članka 1. Protokola broj 1 uz Konvenciju.

24. Budući da su s aspekta članaka 13. i 46. Konvencije prigovori podnositelja očito neosnovani, jer ne postoji ustavnopravna bit stvari o kojoj bi Ustavni sud mogao odlučivati, na temelju članka 32. Ustavnog zakona riješeno je kao u točki I. izreke rješenja.

24.1. Točka II. izreke rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1055/2017
 Zagreb, 11. srpnja 2017.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.