## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-441/1994, U-III-480/1994, U-III-492/1994, U-III-495/1994 od 27. ožujka 2000.

### NN 41/2000 (18.4.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-441/1994, U-III-480/1994, U-III-492/1994, U-III-495/1994 od 27. ožujka 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**986**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću petorice za odlučivanje
o ustavnim tužbama sastavljenom od dr. sc. Velimira Belajca,
kao predsjednika Vijeća te sudaca Marijana Hranjskog dr.
iur., Ivana Mrkonjića dr. iur., dr. sc. Jasne Omejec i Vice
Vukojevića dr. iur., kao članova Vijeća, u
povodu ustavnih tužbi: P. P., kojeg zastupa R. R., odvjetnik
iz Z., Ž. V. G., kojeg zastupaju mr. M. R. i M. P., odvjetnici
iz V., B. M., kojeg zastupa J. M., odvjetnik iz Z., te Ž.
Č., kojeg zastupa mr. D. R., odvjetnik iz Z., na sjednici
Vijeća održanoj dana 27. ožujka 2000. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

1. Ustavne tužbe se odbijaju.

2. Ustavno pravo istaknuto u ustavnim tužbama nije povrijeđeno.

3. Ova odluka će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavne tužbe uvodno navedenih podnositelja podnesene
su u svezi s presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj:
Kž-21/94 od 23. veljače 1994. godine, kojom su djelomično
uvažene žalbe podnositelja ustavnih tužbi - optuženika
te preinačena prvostupanjska presuda Okružnog suda
u Z., broj: K-190/93 od 13. listopada 1993. godine u odluci o
kazni na način da su optuženima smanjene izrečene
jedinstvene kazne zatvora, dok su žalbe u preostalim dijelovima
odbijene kao neosnovane, te je u pobijanom, a nepreinačenom
dijelu presuda suda prvog stupnja potvrđena.

Kazneni postupak se protiv podnositelja ustavne tužbe vodio
radi kaznenog djela iz članka 34. stavak 1. tada važećeg
Krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 32/93, 38/93, 16/96, 28/96 i 110/97), odnosno kaznenog djela
iz članka 34. stavak 1. tog Zakona u svezi s člankom
17. tada važećeg Osnovnog krivičnog zakona Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 31/93, 39/93, 108/95,
16/96, 28/96 i 110/97). U tom postupku je pravomoćno utvrđeno
da je kazneno djelo ubojstva i kazneno djelo ubojstva u pokušaju
počinjeno dana 21. rujna 1991. godine na štetu A.
P., koji je tada ubijen, te B. P. i I. O., koji su zadobili teške
tjelesne povrede.

2. Podnositelji ustavnih tužbi smatraju da su im osporenom
presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao i navedenom prvostupanjskom
presudom, povrijeđena ustavna prava iz članaka 14.
stavak 2., 22., 26. i 115. stavak 3. Ustava. Osnovanost ustavnih
tužbi posebice nalaze u činjenici da su sudovi u njihovom
slučaju odbili primijeniti odredbu članka 1. stavka
1. tada važećeg Zakona o oprostu od krivičnog
progona i postupka za krivična djela počinjena u
oružanim sukobima i u ratu protiv Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 58/92 i 39/95, u daljnjem tekstu: Zakon o oprostu).

Tom je odredbom bilo propisano da će se obustaviti kazneni
progon, odnosno kazneni postupak protiv počinitelja kaznenih
djela počinjenih u oružanim sukobima, u ratu protiv
Republike Hrvatske ili u svezi s tim sukobima, odnosno ratom,
ako su počinjena u razdoblju od 17. kolovoza 1990. do 10.
svibnja 1995. godine. Za ta djela kazneni progon se neće
poduzimati, a kazneni postupak se neće pokretati.

Navedeni Zakon o oprostu prestao je važiti danom stupanja
na snagu Zakona o općem oprostu (»Narodne novine«,
broj 80/96), koji je dao oprost od kaznenog progona i postupka
za kaznena djela počinjena u razdoblju od 17. kolovoza
1990. do 23. kolovoza 1996. godine, a na snazi je od 5. listopada
1996. godine.

3. Glede (ne)primjene navedenog Zakona o oprostu, u kaznenom predmetu,
broj: K-190/93 sudovi su u osporenim presudama zauzeli sljedeća
stajališta:

- Okružni sud u Z., presuda od 13. listopada 1993., str.
35: »Sud nije primijenio Zakon o oprostu od krivičnog
progona i postupka za krivična djela počinjena u
oružanim sukobima i u ratu protiv Republike Hrvatske (NN
58/92) s obzirom na činjenicu da kritične večeri
21. rujna 1991. god. na blokadnom punktu »J. 2« nije
došlo do nikakvog oružanog sukoba, a što je osnovni
uvjet da bi se protiv počinitelja krivičnih djela
i to upravo I, II, III i IV optuženika mogao primijeniti
isti Zakon o oprostu.«

- Vrhovni sud Republike Hrvatske, presuda broj: Kž-21/94
od 23. veljače 1994., str. 7: »Nisu u pravu optuženi
V. G. Ž. i P. P. kada tvrde da je trebalo obustaviti postupak
na temelju Zakona o oprostu od krivičnog progona i postupka
za krivična djela počinjena u oružanim sukobima
i u ratu protiv Republike Hrvatske. Istina je da su krivična
djela što su ih počinili optuženici u izvjesnoj
svezi s oružanim sukobima i ratom protiv Republike Hrvatske,
ali je ta sveza odviše daleka da bi opravdala primjenu oprosta.
Oprost se može priznati samo za krivična djela koja
su u neposrednoj svezi s ratnim operacijama, vojnom službom
i sl., a ne i za krivična djela učinjena uz prekoračenje
službenih ovlaštenja pripadnika policije.«

4. Ustavne tužbe nisu osnovane.

5. Podnositelji ustavnih tužbi smatraju da su im osporenim
sudskim odlukama povrijeđena ustavna prava iz članaka
14. stavak 2., 22., 26. i 115. stavak 3. Ustava.

Glede ustavnopravnog značenja navedenih ustavnih odredbi,
stajalište je Ustavnog suda da navedene ustavne odredbe ne
sadržavaju ustavna prava, već ustavna načela
koja se s obzirom na svoj smisao i sadržaj stoga ne mogu
tretirati kao ustavna prava. Izuzetak je odredba stavka 2. članka
22. Ustava.

Kada je riječ o člancima 14. stavak 2. (jednakost
svih pred zakonom) i 26. Ustava (jednakost pred sudovima i drugim
državnim tijelima), valja reći da je to odnos između
općeg načela jednakosti u pravima i konkretne razrade
načela jednakosti u pojedinačnom sudskom ili drugom
postupku. Niti odredba iz članka 115. stavak 3. Ustava
(sudovi sude na temelju Ustava i zakona), po svom smislu nije
ustavno pravo pojedinca, već ustavna obveza sudova da u
konkretnoj pravnoj stvari, kada odlučuju o pravima, obvezama
i odgovornostima pojedinca, postupaju i odlučuju sukladno
Ustavu i zakonu.

Prema odredbama članka 22. Ustava, čovjekova je
sloboda i osobnost nepovrediva (stavak 1.) te se nikomu ne smije
oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno
zakonom, o čemu odlučuje sud (stavak 2.). U slučaju
stavka 1. riječ je o jednom općem pravilu, generalnom
određenju koje zbog svoje načelnosti i sveobuhvatnosti
nema značenje ustavnog prava. Odredba stavka 2. tog članka
je konkretizacija stavka 1. sa značenjem opće zabrane
oduzimanja ili ograničavanja slobode pojedinca, osim iznimno
u zakonom propisanom slučaju i na temelju odluke suda,
te u sebi sadržava ustavno pravo. To je ustavno pravo na
slobodu u značenju općeg prava čovjeka da
ne smije biti lišen slobode protivno zakonu.

Pravo na slobodu i osobnu (tjelesnu) sigurnost jamči se
i člankom 5. Protokola 4. Europske konvencije o ljudskim
pravima, prema kojem svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost
te nitko ne smije biti lišen slobode, osim u tim člankom
propisanim slučajevima i u postupku propisanom zakonom.

Ustavni sud je utvrdio da podnositeljima ustavnih tužbi u
konkretnom slučaju nije povrijeđeno ustavno pravo na
slobodu budući da im je sloboda oduzeta u zakonom propisanom
slučaju i sukladno postupovnim pravilima mjerodavnog propisa.
Stoga Ustavni sud prihvaća stajalište Vrhovnog suda
izraženo u osporenoj presudi (citirano u točki 3.
ove odluke).

6. Ostala »prava« istaknuta u ustavnim tužbama,
već je rečeno, nisu ustavna prava u smislu članka
125. alineja 3. Ustava, zbog čega niti ne mogu biti predmet
ustavnosudske zaštite putem ustavne tužbe.

Ustavni sud, naime, nije ni sudište niti žalbeno tijelo
višeg stupnja, a ustavna tužba nije ni redovni niti
izvanredni pravni lijek. Ustavna tužba je, sukladno nadležnosti
ovog Suda propisanoj Ustavom, odnosno Ustavnim zakonom, pravni
institut ustanovljen radi zaštite slobode i prava zajamčenih
Ustavom (ustavnih prava). Ustavna tužba se može podnijeti
u povodu sudske odluke ili drugog pojedinačnog akta ako
se smatra da je tim aktom povrijeđeno neko ustavno pravo.

Podnositelji ustavnih tužbi razloge povrede ustavnih prava
temelje na pogrešnoj primjeni materijalnog prava u konkretnoj
kaznenopravnoj stvari. To znači da se s ustavnom tužbom
postupa kao s pravnim lijekom pa se od Ustavnog suda traži
postupanje i odlučivanje kao od suda višeg stupnja
u odnosu na sudove koji su donijeli osporene presude.

Međutim, Ustavni sud u postupku povodom ustavne tužbe
ne obnaša nadležnosti žalbenog suda niti Vrhovnog
suda, već utvrđuje je li u postupku odlučivanja
o pravima i obvezama tužitelja došlo do ustavno nedopuštenog
zadiranja u temeljne slobode i prava čovjeka i građanina,
tj. je li povrijeđeno neko ustavno pravo podnositelja ustavne
tužbe.

Stoga se utvrđenje osnovanosti konkretnih ustavnih tužbi
ne može temeljiti na pitanju primjene, odnosno neprimjene
tada važećeg Zakona o oprostu u navedenoj kaznenopravnoj
stvari, budući da je pravilna primjena prava u sudskom postupku,
kako materijalnog, tako i postupovnog, pitanje zakonitosti rada
sudova, za što se temelji nalaze u već navedenoj odredbi
članka 115. stavak 3. Ustava. To ne znači da zakonitost
sudskog postupka, time i odlučivanja, ne može biti
upitna kako u formalnom, postupovnom, tako i u materijalnom smislu.
Kada je riječ o kaznenom postupku, to se primjerice, može
odnositi na onemogućavanje strankama sudjelovanja u postupku,
nepravilnost u provedbi dokaznog postupka, odnosno neopravdano
odstupanje suda od ustaljene prakse, a što bi moglo izazvati
osnovanu sumnju da je sud presudu donio samovoljno, odnosno arbitrarno.

Dakle, Ustavni sud u postupku zaštite ustavnih prava putem
ustavne tužbe, o povredi tih prava ne može odlučivati
ocjenjujući pravilnost primjene nekog propisa u konkretnoj
pravnoj stvari, jer bi se tada odluka Ustavnog suda temeljila
i na ocjeni pravilnosti utvrđenog činjeničnog
stanja, što u pravilu obuhvaća i ocjenu zakonite primjene
mjerodavnog prava.

To stoga što preispitivanje pravilne primjene materijalnog
prava, a koje se opet ne može ocijeniti bez zadiranja u potpunost
i pravilnost činjeničnih utvrđenja, u konačnici
znači zadiranje u nadležnost sudova i time povredu
njihove ustavne samostalnosti i neovisnosti (članak 115.
stavak 2. Ustava). U tom smislu treba u odnosu na konkretnu pravnu
stvar imati u vidu i odredbu članka 116. stavka 1. Ustava,
prema kojoj Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud,
osigurava jedinstvenu primjenu zakona i ravnopravnost građana.

7. Na temelju izloženog, Ustavni sud je, sukladno odredbi
članka 71. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99), donio odluku kao u izreci
(točke 1. i 2.).

8. Objava ove odluke (točka 3. izreke) temelji se na odredbi
članka 28. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-441/1994
U-III-480/1994
U-III-492/1994
U-III-495/1994
Zagreb, 27. ožujka 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

Odluka, NN 41/2000-986