## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5141/2011 od 6. prosinca 2011.

### NN 145/2011 (15.12.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5141/2011 od 6. prosinca 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2959

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. S. iz Z., kojeg zastupaju Č. P. i J. S., odvjetnici iz Z., na sjednici održanoj 6. prosinca 2011. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Rješenje suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 1. Kir-Us-438/11 od 17. listopada 2011. i rješenje izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-II-Kv-Us-96/11-2, Kir-Us-438/11 od 25. listopada 2011., prestaju važiti najkasnije 12. prosinca 2011. u 07:00 sati.

III. Predmet se vraća sucu istrage Županijskog suda u Zagrebu na postupak odlučivanja o zamjeni istražnog zatvora drugom odgovarajućom mjerom ili mjerama za osiguranje prisutnosti podnositelja ustavne tužbe na suđenju.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj ustavne tužbe, hrvatski državljanin s prebivalištem u Z. i boravištem u I. (Republika Austrija), podnio je Ustavnom sudu 31. listopada 2011. ustavnu tužbu zbog povreda ustavnih prava učinjenih:

– rješenjem suca istrage Županijskog suda u Zagrebu broj: 1. Kir-Us-438/11 od 17. listopada 2011. o produljenju istražnog zatvora, kojim je rješenjem odbijen i njegov prijedlog za zamjenu istražnog zatvora jamstvom i mjerom opreza (u daljnjem tekstu: rješenje o produljenju istražnog zatvora ili rješenje suca istrage),

– rješenjem izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Zagrebu broj: 10-II-Kv-Us-96/11-2, Kir-Us-438/11 od 25. listopada 2011., kojim je odbijena podnositeljeva žalba protiv rješenja suca istrage (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje ili rješenje sudskog vijeća).

Mjera produljenja istražnog zatvora određena je podnositelju u tijeku istrage koja se vodi protiv njega i više osoba zbog osnovane sumnje da su počinili kaznena djela iz članka 333. stavaka 1. i 3. i dr. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.). U tom je postupku podnositelj ustavne tužbe bio XVI. osumnjičenik (sada okrivljenik).

I. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. U vrijeme donošenja prvog rješenja o određivanju istražnog zatvora 9. prosinca 2010. podnositelj ustavne tužbe bio je zastupnik u Hrvatskom saboru. Podnositelj je prije toga bio predsjednik Vlade Republike Hrvatske, koju je dužnost obnašao u dva mandata, neprekidno od prosinca 2003. do srpnja 2009. godine, kad je podnio ostavku na tu dužnost.

Ured za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (u daljnjem tekstu: USKOK) donio je 8. prosinca 2010. nalog o provođenju i proširenju istrage protiv podnositelja ustavne tužbe (broj: K-US-207/10, K-PO-US-1/10, IS-US-28/10) zbog postojanja osnovane sumnje da je počinio više kaznenih djela protiv javnog reda i kazneno djelo protiv službene dužnosti.

S obzirom na imunitet podnositelja ustavne tužbe kao zastupnika u Hrvatskom saboru, USKOK je isti dan (8. prosinca 2010.) dostavio Državnom odvjetništvu Republike Hrvatske zahtjev za odobrenje lišenja slobode, određivanja pritvora i istražnog zatvora protiv podnositelja ustavne tužbe. Odlukom Hrvatskog sabora klasa: OGR-021-14/10-01/01, urbroj: 6511-10-03, donesenoj na sjednici 9. prosinca 2010., to je odobrenje dano.

Odmah poslije donošenja odluke Hrvatskog sabora (9. prosinca 2010.) USKOK je Županijskom sudu u Zagrebu podnio prijedlog za određivanje istražnog zatvora protiv podnositelja ustavne tužbe. U povodu tog prijedloga održano je sudsko ročište u odsutnosti podnositelja ustavne tužbe (u statusu XVI. osumnjičenika), jer on nije bio dostupan tijelima kaznenog progona u smislu članka 129. stavka 1. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09. i 80/11.; u daljnjem tekstu: ZKP). Sudac istrage Županijskog suda u Zagrebu svojim je rješenjem broj: 1 Kir-Us-491/10 od 9. prosinca 2010. protiv podnositelja ustavne tužbe odredio istražni zatvor u trajanju od mjesec dana od trenutka lišenja slobode (u daljnjem tekstu: rješenje o određivanju istražnog zatvora iz 2010.).

Tim je rješenjem istražni zatvor određen po dvije osnove. Osim mogućnosti utjecaja na svjedoke (članak 123. stavak 1. točka 2. ZKP-a), istražni zatvor podnositelju ustavne tužbe određen je i po osnovi članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP-a. U rješenju o određivanju istražnog zatvora iz 2010. je navedeno:

»Naime, prema podacima pribavljenim od strane PU Zagrebačke, Sektora za granicu, proizlazi da je XVI. osum. I. S. dana 09. prosinca 2010. u 11,06 sati na malograničnom prijelazu Bregana prešao granicu sa osobnim vozilom marke... te su nakon izvršene granične kontrole napustili granični prijelaz u pravcu Slovenije. Također iz službene bilješke dostavljača USKOK-a od 09.12.2010. proizlazi da je toga dana u 15,15 sati pokušao izvršiti dostavu naloga o provođenju i proširenju istrage te pouke o pravima XVI. osum. I. S. na adresi stanovanja (navodi se adresa u Z. – op. Ustavnog suda), kada mu je ulazna vrata otvorila ženska osoba i rekla da je I. S. odsutan.

Obzirom na činjenicu da je današnjeg dana u prijepodnevnim satima putem medija objavljena informacija o tome da je Državno odvjetništvo zatražilo skidanje imuniteta I. S., evidentno je da je isti nakon što je saznao za ove činjenice napustio teritorij Republike Hrvatske što su okolnosti koje upućuju na zaključak da se isti nalazi u bijegu s ciljem izbjegavanja kaznenog progona.

(...)

... po ocjeni suca istrage, u ovom trenutku ne postoje uvjeti za izricanje neke blaže mjere obzirom da su navedene okolnosti takvog intenziteta da se postupak može neometano provesti isključivo primjenom mjere istražnog zatvora.«

Isti dan (9. prosinca 2010.) USKOK je Ministarstvu unutarnjih poslova Republike Hrvatske, Ravnateljstvu policije, naložio izdavanje tjeralice protiv podnositelja ustavne tužbe jer je protiv njega određen istražni zatvor.

Podnositelj ustavne tužbe uhićen je u Republici Austriji 10. prosinca 2010. na temelju naloga Zemaljskog suda u Innsbrucku. Saslušanje podnositelja ustavne tužbe vezano uz postupak izručenja Republici Hrvatskoj provedeno je 12. prosinca 2010. u Zemaljskom sudu u Salzburgu. Na tom je saslušanju podnositelj opovrgnuo točnost tvrdnje da je pobjegao iz Republike Hrvatske, ističući da je imao namjeru predati se hrvatskim vlastima. Nadležni Zemaljski sud u Salzburgu na tom je saslušanju (12. prosinca 2010.) priopćio podnositelju ustavne tužbe rješenje o određivanju ekstradicijskog pritvora.

Putem Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske nadležnom tijelu Republike Austrije podnesena je zamolba za izručenje podnositelja ustavne tužbe Republici Hrvatskoj 13. prosinca 2010. (klasa: 720-04/10-01/340, urbroj: 514-05-05-01-10-5), a nadopunjena je trima zamolbama za izručenje 26. siječnja 2011., 14. ožujka 2011. i 10. lipnja 2011.

Savezno ministarstvo pravosuđa Republike Austrije je dopisom od 1. srpnja 2011. izvijestilo Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske da dopušta izručenje podnositelja ustavne tužbe Republici Hrvatskoj, uz napomenu da je podnositelj ustavne tužbe pristao na pojednostavljen postupak izručenja državi moliteljici. Primopredaja podnositelja ustavne tužbe provedena je u večernjim satima 18. srpnja 2011., kad je ovlašteni policijski službenik Interpola Zagreb preuzeo na graničnom prijelazu Bregana-Obrežje podnositelja ustavne tužbe te ga je u 21:50 sati predao službenicima Uprave za zatvorski sustav Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske.

U tom je trenutku počelo teći jednomjesečno razdoblje koje je protiv podnositelja ustavne tužbe određeno rješenjem o određivanju istražnog zatvora od 9. prosinca 2010. Podnositelj ustavne tužbe žalio se na to rješenje, ali je njegova žalba odbijena 22. srpnja 2011. (rješenje vijeća Županijskog suda u Zagrebu, poslovni broj: 10-II-Kv-Us-68/11-2, Kir-Us-491/10). Protiv tog rješenja podnositelj nije podnio ustavnu tužbu.

Nakon toga je sudac istrage Županijskog suda u Zagrebu donio novo rješenje, broj: 1. Kir-Us-370/11 od 17. kolovoza 2011., o produljenju istražnog zatvora podnositelju ustavne tužbe za daljnja dva mjeseca (to jest, do 18. listopada 2011.). Podnositeljevu žalbu protiv tog rješenja odbio je kao neosnovanu Županijski sud u Zagrebu rješenjem broj: 10-II-Kv-Us-87/11-2, Kir-Us-370/11 od 9. rujna 2011. Odlukom broj: U-III-4557/2011 od 13. listopada 2011. (»Narodne novine« broj 123/11.) Ustavni sud odbio je ustavnu tužbu podnositelja u kojoj je tvrdio da mu je navedenim rješenjima povrijeđeno ustavno pravo na slobodu u procesnom aspektu.

Predmet ovog ustavnosudskog postupka jesu nova rješenja suca istrage i nadležnog izvanraspravnog vijeća (žalbenog sudskog tijela) kojima se produljuje istražni zatvor podnositelju ustavne tužbe za daljnja dva mjeseca (to jest, do 18. prosinca 2011.).

II. OSPORENI SUDSKI AKTI

1) Rješenje suca istrage

3. Odlučujući o prijedlogu USKOK-a za produljenje istražnog zatvora protiv XVI. osumnjičenika (podnositelja ustavne tužbe) nadležni sudac istrage donio je 17. listopada 2011., na temelju članka 130. stavka 2. ZKP-a rješenje kojim je:

– podnositelju produljio istražni zatvor za daljnja dva mjeseca (do 18. prosinca 2011.) iz razloga propisanih člankom 123. stavkom 1. točkom 1. ZKP-a (točka I. izreke osporenog rješenja), te

– odbio podnositeljev prijedlog za zamjenu istražnog zatvora jamstvom i mjerom opreza (točka II. izreke osporenog rješenja).

Pri citiranju sudskih rješenja kao i prigovora podnositelja, koji slijedi, izostavljena su imena svih osoba i nazivi pravnih osoba koje nisu stranke u ovom ustavnosudskom postupku.

a) Postojanje osnovane sumnje u počinjenje kaznenih djela

4. Prvi (opći) razlog na kojem je sudac istrage utemeljio rješenje o produljenju istražnog zatvora odnosi se na postojanje osnovane sumnje da je podnositelj ustavne tužbe počinio kaznena djela za koja ga se sumnjiči. Iz obrazloženja rješenja proizlazi da je u tom pitanju sudac istrage u cijelosti prihvatio razloge koje je naveo USKOK u svom prijedlogu za produljenje istražnog zatvora podnositelju ustavne tužbe. Mjerodavni dijelovi obrazloženja rješenja glase:

»Osnovana sumnja da je XVI osum. I. S. počinio kaznena djela koja mu se stavljaju na teret rješenjima o proširenju istrage iz siječnja i srpnja 2011.g. proizlazi iz obrana I osum.... te posebno iz podataka o stanju na računima u više banaka otvorenih u Republici Hrvatskoj i Republici Austriji, otvorenih na ime XVI osum. I. S., te članova njegove obitelji, podataka o vlasništvu na nekretninama i udjelima u trgovačkim društvima za XVI osum. I. S. i članove njegove obitelji, kao i podataka o vlasništvu umjetničkih djela XVI osum. I. S., te članova njegove obitelji, kao i iskaza svjedoka...

(...) Dakle, u inkriminiranom je razdoblju XVI osum. I. S., na svoje ime, te imena članova svoje obitelji ukupno uložio 20.735.874,00 kuna.

(...)

Sve navedeno ukazuje na postojanje osnovane sumnje da je XVI okrivljeni I. S. iz sredstva pribavljenih počinjenjem kaznenih djela koja su mu stavljena na teret financirao stjecanje imovine i deponiranje znatnih novčanih sredstava na bankovnim računima na svoje ime i ime članova obitelji, a sve kako bi prikrio pravi izvor tog novca koji je pribavio počinjenjem kaznenih djela. (...)

Osnovana sumnja proizlazi iz dosadašnjih rezultata istrage (...)«

b) Opasnost od bijega

5. U nastavku rješenja sudac istrage obrazložio je poseban razlog na kojem temelji odluku o primjeni mjere produljenja istražnog zatvora. Riječ je o postojanju opasnosti od bijega podnositelja ustavne tužbe. Razlozi se svode na ponašanje podnositelja ustavne tužbe u dva kritična dana 8. i 9. prosinca 2010. kad je podnositelj, prema stajalištu suca istrage, pobjegao iz zemlje u namjeri da izbjegne kazneni progon. Obrazloženje rješenja u tom dijelu glasi:

»Činjenica je da je USKOK 08. prosinca 2010. donio nalog o provođenju i proširenju istrage protiv XVI osum. I. S., a istog je dana Državnom odvjetništvu Republike Hrvatske dostavljen zahtjev za odobrenje lišenja slobode, određivanje pritvora i istražnog zatvora protiv XVI osum. I. S. obzirom da isti, kao zastupnik u Hrvatskom saboru, ima imunitet. Državno odvjetništvo Republike Hrvatske je predmetni zahtjev Hrvatskom saboru dostavilo 9. prosinca 2010. u 9,50 sati, o čemu su oko 10,00 sati izvijestili svi mediji. Dakle, nedvojbeno je da je i XVI osum. I. S. bila poznata činjenica da je u Hrvatski sabor stigao zahtjev Državnog odvjetništva za skidanjem imuniteta, no isti je navedenog dana u 11,06 sati na malograničnom prijelazu Bregana prešao granicu sa osobnim vozilom reg. oznake ZG-4544-DE (navodi se srodstvo i ime osobe – op. Ustavnog suda), a kojim je upravljala (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda).

Također, iz posebnih izvješća Ravnateljstva policije, Uprave kriminalističke policije, PN USKOK-a, Odjela za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta Zagreb od 19. siječnja 2011. i 17. svibnja 2011. proizlazi da je XVI osum. I. S. istog dana kada je, neposredno prije odluke Hrvatskog sabora, napustio teritorij Republike Hrvatske, dakle 09. prosinca 2010., rezervirao let iz M. za SAD za 10. prosinca 2010. u 11,30 sati, i to telefonski, putem turističke agencije u Republici Austriji. XVI osum. I. S. je također istog dana, dakle 09. prosinca 2010. organizirao da ga taxi kompanija (navodi se naziv – op. Ustavnog suda) 10. prosinca 2010., oko 06,00 sati, odveze do M. Međutim, nakon što su mu Sjedinjene Američke Države iznenada, zbog skidanja imuniteta te njegovog bijega u inozemstvo, otkazale vizu za ulazak u SAD, XVI osum. I. S. je otkazao let za SAD, obzirom da njegov odlazak sada više nije bio moguć.

Iz navedenog se zaključuje da je isključivi motiv napuštanja RH od strane XVI osum. bilo izbjegavanje kaznenog progona. Ovo tim više što se XVI osum. I. S., nakon što je uhićen u Republici Austriji, te nakon što je protiv njega određen ekstradicijski pritvor, više mjeseci protivio izručenju Republici Hrvatskoj, na koje je pristao tek kada je postalo očito da će pravosudna tijela Republike Austrije donijeti konačnu odluku o izručenju.

Tu valja dodati da je I. S. mogao već istog dana, odnosno 09. prosinca 2010.g. vratiti se u Hrvatsku, a ne čekati slijedeći dan kada je i lišen slobode. Također je mogao svoju eventualnu želju o povratku u Hrvatsku eksplicitno prezentirati hrvatskim vlastima ako ne na drugi način onda bar putem medija ili na drugi način dati do znanja da se ne nalazi u bijegu, da se radilo o iskrenoj namjeri, tim više što se radi o bivšem premijeru i saborskom zastupniku kojemu su brojna poznanstva to svakako omogućavala. Činjenica je da je postojala određena korespondencija između njegovih tadašnjih odvjetnika i policijskih dužnosnika u Hrvatskoj u kojoj se spominje povratak S. u Hrvatsku no to je, po ocjeni suca istrage, bilo samo kupovanje vremena obzirom na situaciju u kojoj se tada našao. Takav zaključak potvrđuje i činjenica da se on kasnije izričito usprotivio izručenju u Hrvatsku. Obrazloženje da je bio u strahu od nepravičnog suđenja nije prihvatljivo obzirom da je istome sigurno bilo poznato kakav će medijski odjek njegovo uhićenje imati u našim kao i stranim medijima (isti naime, navodi da se radilo o medijskom linču). Tek u trenutku kada je on procijenio da mu daljnji ostanak u Austriji i čekanje konačne odluke o njegovom izručenju predstavlja balast i dovodi ga u nezavidan položaj, a također, obzirom na prvostupanjsku odluku austrijskog suda kojom se izručenje odobrava, on pristaje na pojednostavljeno izručenje, što potvrđuje ranije istaknuti zaključak o stvarnim motivima njegovog postupanja.

Stoga, po ocjeni suca istrage i nadalje egzistira zakonski razlog opasnosti od bijega iz čl.123 st.1 toč.1 ZKP-a.«

c) Razlozi za odbijanje jamstva uz mjeru opreza

6. U točki II. obrazloženja rješenja sudac istrage obrazložio je razloge zbog kojih nije prihvatio ponuđeno jamstvo uz mjeru opreza. Mjerodavni dijelovi obrazloženja glase:

»Obrana, naime, smatra da ponuđeno jamstvo uz mjeru opreza oduzimanja putne isprave predstavlja dovoljnu garanciju da I. S. neće pobjeći. Predložili su jamčevinu u iznosu od oko 12.400.000 kuna i to u nekretninama i gotovini pa je tako (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) ponudio hipoteku na svoju kuću u K., (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) hipoteku na stanu u Z., (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) hipoteku na stanu u S., (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) hipoteku na suvlasnički dio kuće u Z. te (navode se imena osoba – op. Ustavnog suda) po 150.000 eura u gotovini.

Po ocjeni suca istrage jamstvom se, u ovom trenutku, ne može ostvariti svrha koja se postiže istražnim zatvorom, a to je osiguranje prisutnosti osumnjičenika tijekom postupka koji se vodi protiv njega.

Prvenstveno treba reći da se radi o bivšem premijeru, dakle jednom od najviših državnih dužnosnika u RH koji ima rodbinu i brojne prijatelje u zemlji i svijetu. Notorno je da se radi o takvom socijalnom aspektu koji ukazuje na postojanje jakih veza u zemlji uz redovito ostvarivanje kontakata u inozemstvu. U tom svjetlu treba također sagledavati i činjenicu drugih postupaka koji se vode protiv S. i nije nebitno da su, u ovom trenutku, protiv njega podignute dvije optužnice, od kojih je jedna pravomoćna, što svakako predstavlja nove okolnosti koje se ne mogu zanemariti kod razmatranja navedenog zakonskog zatvorskog osnova. Ovdje se ne radi o korištenju činjenica iz drugih postupaka već o konstatiranju postojanja tih postupaka, koji su pokrenuti u međuvremenu, što upotpunjuje sliku pri sagledavanju svih okolnosti koje mogu biti od utjecaja na postupanja osumnjičenika s aspekta zakonskih razloga relevantnih za primjenu mjere istražnog zatvora odnosno, u konkretnom slučaju, sagledavanju opasnosti od bijega. Sigurno je da se radi o okolnostima koje ohrabruju na bijeg, naročito s aspekta zapriječene i moguće izrečene kazne, a što ponovo valja povezati sa nespornim utvrđenjem suda da je XVI osumnjičenik već bježao i da je pitanje da li bi i kada isti bio dostupan pravosudnim tijelima RH da je taj bijeg uspješno realizirao. Nadalje, vrijeme od tri mjeseca provedeno u istražnom zatvoru ne može se smatrati duži vremenski period koji bi, za sada, bio od utjecaja na donošenje drugačije odluke suda dok, s druge strane, razlozi zbog kojih je I. S. prije toga proveo oko sedam mjeseci u ekstradicijskom pritvoru, na što ukazuje obrana, stoje upravo na strani samog osumnjičenika te nisu od značaja za drugačije zaključivanje.

Stoga, po ocjeni suca istrage ne postoje uvjeti za izricanje mjere jamstva te neke od mjera opreza obzirom da su istaknute okolnosti takvog intenziteta da se postupak može neometano provesti isključivo primjenom mjere istražnog zatvora.«

2) Drugostupanjsko rješenje sudskog vijeća

7. Rješenjem izvanraspravnog vijeća Županijskog suda u Zagrebu odbijena je podnositeljeva žalba protiv rješenja suca istrage o:

– produljenju istražnog zatvora (točka I. izreke rješenja suca istrage),

– odbijanju podnositeljevog prijedloga za zamjenu istražnog zatvora jamstvom i mjerom opreza (točka II. izreke rješenja suca istrage).

a) Postojanje osnovane sumnje u počinjenje kaznenih djela

8. U odnosu na točku I. izreke rješenja suca istrage o produljenju istražnog zatvora, nadležno sudsko vijeće utvrdilo je opravdanom ocjenu o postojanju osnovane sumnje da je podnositelj počinio kaznena djela koja mu se stavljaju na teret. Mjerodavni dio drugostupanjskog rješenja glasi:

»Prvenstveno, a nakon izvršenog uvida u spis, valjanom i na zakonu osnovanom nalazi se ocjena suca istrage o postojanju osnovane sumnje da bi XVI-okrivljenik I. S. počinio kaznena djela... Taj relevantan stupanj osnovane sumnje proizlazi iz obrana l-okrivljenice..., zatim iz podataka o stanju na računima u više banaka otvorenih u RH i R Austriji na ime XVI-okrivljenika i članova njegove obitelji, podataka o vlasništvu na nekretninama i udjelima u trgovačkim društvima za XVI-okrivljenika i članova njegove obitelji, kao i podataka o vlasništvu umjetničkih djela XVI-okrivljenika i članova njegove obitelji, provedenog nadzora Porezne uprave, analize cjelovite dokumentacije o poslovanju (navodi se naziv tvrtke – op. Ustavnog suda) s državnim tijelima, javnim trgovačkim društvima, javnim institucijama i drugim trgovačkim društvima, kao i iz iskaza velikog broja svjedoka saslušanih tijekom dosadašnje istrage. Za takav svoj zaključak sudac istrage dao je u svemu valjane i dostatne razloge koje u cijelosti prihvaća i ovo vijeće. Na opisani način ostvaren je opći uvjet za primjenu mjere istražnog zatvora iz čl.123 st.1 ZKP, a samim time i za odluku o osnovanosti daljnje primjene te mjere.«

b) Opasnost od bijega

9. Nadležno sudsko vijeće ocijenilo je pravilnim stajalište suca istrage o postojanju razloga za produljenje istražnog zatvora podnositelju ustavne tužbe na temelju zakonske osnove iz članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP-a. Taj dio drugostupanjskog rješenja glasi:

»Pravilno je sudac istrage u pobijanom rješenju naveo kako je XVI-okrivljenik 9. prosinca 2010. godine... prešao granicu..., napuštajući teritorij RH, i to dan nakon što je protiv XVI-okrivljenika donesen nalog o provođenju i proširenju istrage od 8. prosinca 2010. godine te nakon što je hrvatska javnost obaviještena putem medija 9. prosinca 2010. godine... o tome da je Hrvatskom saboru dostavljen zahtjev DORH-a za odobrenje lišenja slobode, određivanja pritvora i istražnog zatvora protiv XVI-okrivljenika.

Također, valjano je utvrđena i okolnost da je XVI-okrivljenik 9. prosinca 2010. godine, nakon što je napustio teritorij RH... rezervirao let s terminom odlaska iz M. za SAD za dan 10. prosinca 2010. godine... Međutim, XVI-okrivljeniku je ubrzo otkazana viza za ulazak u SAD..., tako da isti više nije mogao otputovati u SAD. Nakon što je XVI-okrivljenik uhićen u Republici Austriji, te potom protiv njega određen ekstradicijski pritvor, isti se više mjeseci protivio svom izručenju u RH, ne pristajući na pojednostavljeni postupak.

Sagledavajući činjenicu odlaska XVI-okrivljenika iz RH u kontekstu događanja vezanih za provođenje i proširenje istrage protiv njega te podnošenje zahtjeva za skidanje njegovog imuniteta te imajući u vidu okolnost da je isti unatoč navedenom planirao otputovati u SAD, ali mu je otkazana viza, a osobito vodeći računa i o okolnosti da se isti nakon uhićenja u R Austriji više mjeseci protivio svom izručenju Republici Hrvatskoj, ukazuje se ispravnim i valjanim zaključak suca istrage da postoje upravo one okolnosti koje dovedene u međusobnu vezu upućuju da je na strani XVI-okrivljenika postojala namjera izbjegavanja kaznenog progona u RH, zbog čega je i napustio hrvatski teritorij.

(...) sudac istrage pravilno (je) utvrdio kako je isti imao mogućnost već 9. prosinca 2010. godine vratiti se u RH, odnosno barem putem medija ili na bilo koji drugi način eksplicitno prezentirati da se ne nalazi u bijegu, tim više što se radi o bivšem premijeru i saborskom zastupniku kojemu su to brojna poznanstva omogućavala... ispravno je sudac istrage naveo kako se XVI-okrivljenik unatoč svemu protivio svom izručenju u RH, da bi nakon što ga je takovo postupanje dovelo u nezavidan položaj, i samim time osiguralo mu višemjesečni boravak u ekstradicijskom pritvoru, naposljetku na isto pristao, čime je ustvari potvrdio zaključak o stvarnim motivima njegovog postupanja.

Prema tome, sve izložene okolnosti u svojoj ukupnosti i nadalje upućuju na realnu opasnost da bi XVI-okrivljenik, u slučaju puštanja na slobodu, mogao ponovno postati nedostupan pravosudnim tijelima RH, odnosno kriti se ili pobjeći u inozemstvo, sve kako bi izbjegao svoju kaznenu odgovornost. Stoga je, a radi sprečavanja ometanja kaznenog postupka i opisane opasnosti od bijega XVI-okrivljenika, sudac istrage valjano i na zakonu utemeljeno odlučio o daljnjoj primjeni mjere istražnog zatvora protiv XVI-okrivljenika I. S. po zakonskoj osnovi iz čl.123 st.1 toč.1 ZKP.«

c) Razlozi za odbijanje jamstva uz mjeru opreza

10. U odnosu na točku II. izreke rješenja suca istrage o odbijanju prijedloga podnositelja za zamjenu istražnog zatvora jamstvom uz mjeru opreza, nadležno sudsko vijeće u obrazloženju rješenja navodi:

»Konačno, ponuđeno jamstvo u visini od 12.400,000,00 kn koje se sastoji od polaganja gotovine i zalaganja nekretnina, uz mjeru oduzimanja putovnice XVI- okrivljeniku, niti po ocjeni ovog vijeća ne pruža dovoljnu garanciju kojom bi se prevenirala opasnost od bijega XVI-okrivljenika s teritorija Republike Hrvatske u cilju izbjegavanja kaznenog postupka, a niti se ukazuje kao adekvatna zamjena produljenoj mjeri istražnog zatvora u konkretnoj situaciji jer se prevencija opisane opasnosti od bijega XVI-okrivljenika može svrhovito postići samo daljnjom primjenom istražnog zatvora na temelju zakonske osnove iz čl.123 st.1 toč.1 ZKP. Za svoju odluku o odbijanju prijedloga za određivanje jamstva uz mjeru opreza oduzimanja putovnice, uz rečeno u ovom rješenju, sudac istrage dao je u svemu dostatne i valjane razloge koje u cijelosti prihvaća i ovo vijeće.

S obzirom da žalbenim navodima XVI-okrivljenika I. S. nije dovedena u sumnju pravilnost i zakonitost pobijane odluke, te kako ispitivanjem iste nisu nađene povrede iz čl.494 st.4 ZKP na koje ovo vijeće pazi po službenoj dužnosti, to je valjalo primjenom odredbe čl.494 st.2 toč.3 ZKP, riješiti kao u izreci ovog rješenja.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

11. Podnositelj u ustavnoj tužbi u cijelosti osporava osnovanost rješenja suca istrage i nadležnog sudskog vijeća »i to u odnosu na postojanje zakonskog osnova za određivanje pritvora iz toč. 1. st. 1. čl. 123. ZKP-a obzirom da sud navodi da iz dosadašnjih rezultata istrage proizlazi 'da i nadalje egzistiraju' zakonski razlozi za istražni zatvor iz čl. 123. st. 1. toč. 1. ZKP-a, odnosno 'da postoje osobite okolnosti koje upućuju na zaključak da će ukoliko bude pušten na slobodu okrivljenik pobjeći'. Jednako tako neosnovano je odbijen prijedlog podnositelja ove tužbe za zamjenom istražnog zatvora jamstvom i mjerom opreza iz čl. 98. st. 2. toč. 7. ZKP-a«.

U točkama 12. i 13. obrazloženja ove odluke navode se podnositeljeve tvrdnje o nepostojanju opasnosti od bijega i o ispunjenju uvjeta za određivanje jamstva. Posebno istaknute dijelove ustavne tužbe označio je podnositelj.

a) Opasnost od bijega

12. Mjerodavni dijelovi ustavne tužbe u kojima podnositelj osporava postojanje opasnosti od bijega glase:

»II Sud je zauzeo stajalište da je XVI. osumnjičenik I. S. dana 09.12.2010. god. (u 11.06 sati) napustio teritorij RH u sa isključivim motivom izbjegavanja predstojećeg kaznenog progona (str. 5. odlomak I pobijanog prvostupanjskog rješenja). Na temelju isključivo takvog utvrđenja /inače pogrešnog/ sud je zaključio da i dalje postoji opasnost od bijega XVI. osumnjičenika što prihvaća i drugostupanjski sud.

Postupajući na taj način, propuštanjem utvrđivanja bilo koje druge okolnosti koja bi opravdavala prvotan zaključak o postojanju opasnosti od bijega prvostupanjski i drugostupanjski sud propustili su postupiti po naputku Ustavnog suda iznesenom u Odluci br. U-lll-4557/2011. od 13. listopada 2011....

Dakle, osim nedostataka koji se sastoji u pogrešnom zaključivanju suda, pobijana rješenja imaju i još jedan bitan nedostatak – pogrešan metodološki pristup ocjeni postojanja zakonskih razloga o postojanju (još uvijek) opasnosti od bijega.

Naime, sud, koji očigledno a priori odbacuje sve argumente okrivljenika u prilog njegovoj tvrdnji da se namjeravao podvrći kaznenom postupku u RH, okolnosti o opasnosti od bijega cijeni prema tadašnjem (nazovimo ga prvobitnom – 'zaleđenom') stanju iako su se u međuvremenu okolnosti stubokom promijenile, te danas iste de facto onemogućavaju bijeg okrivljenika.

Sud je, dakle, prilikom donošenja pobijanog rješenja propustio uzeti u obzir upravo ove naknadno izmijenjene okolnosti, odnosno cijeniti prilikom produljenju pritvora da li su razlozi koji opravdavaju zaključak o postojanju opasnosti od bijega okrivljenika i dalje 'relevantni i dostatni', čime je postupio suprotno praksi Europskog suda za ljudska prava koji ustanovljuje ovakav pristup kao jedan od bitnih uvjeta pri postupanju (presuda Europskog suda za ljudska prava u predmet Peša protiv Hrvatske, str. 9. toč. 8.).

(...)

Stoga se sud prilikom donošenja pobijanog rješenja o produljenju pritvora nije mogao samo pozivati na ranije utvrđene okolnosti koje su možda prilikom određivanja pritvora i ukazivale na eventualnu bojazan od bijega već je trebao bojazan od bijega sagledavati u sadašnjem vremenskom kontekstu te navesti koje to okolnosti danas opravdavaju takvo rješenje. Posebno iz razloga što su se prvobitne okolnosti u međuvremenu izmijenile i de facto onemogućavaju bijeg okrivljenika. Pri tome sud propušta cijeniti nesporne okolnosti kao što su: činjenica da je podnositelju ove ustavne tužbe oduzeta putna isprava, da su mu odlukom suda blokirana sva novčana sredstva i cjelokupna imovina, da mu je uskraćena viza za SAD te obzirom na danas gotovo notoran slučaj vezan za pravnu situaciju njega kao bivšeg premijera bilo bi iluzorno i pokušati pobjeći i uspješno se sakriti bilo gdje pa niti u nekoj drugoj zemlji.

(...)

Rukovodeći se tim principima sud je propustio cijeniti slijedeće okolnosti:

A/ Prije svega, činjenicu da je podnositelj ustavne tužbe do sada neosuđivan, štoviše da se radi o osobi urednog građanskog ponašanja i prošlosti koja je tijekom posljednjih dvadeset godina upravo zbog svojih kvaliteta i sposobnosti obnašala najviše i najodgovornije društvene i državničke dužnosti. Podnositelj ustavne tužbe nije imao nikakve veze niti je pripadao kriminalnom miljeu, niti je po prirodi osoba koja ima bilo kakve avanturističke karakteristike. Osim toga, on je osoba takvog karaktera da nikada ne bi izigrao povjerenje prijatelja koji su za njega dali jamstva, te da bi eventualnim bijegom njih izložio materijalnoj šteti.

B/ Njegove doista brojne socijalne veze u zemlji i inozemstvu stečene su prije svega tijekom obavljanja funkcija zamjenika ministra vanjskih poslova i predsjednika Vlade RH, te je potpuno deplasirano za osobe takvog statusa i društvenih pozicija, očekivati da bi pomagale osumnjičeniku u njegovom eventualnom bijegu odnosno skrivanju od kaznenog progona. Osim toga, treba istaći da je I. S. prije, a pogotovo nakon pokretanja postupka, postao opće prepoznatljiva osoba kojoj je faktički nemoguće bilo gdje, u zemlji ili inozemstvu, ostati nezamijećen ili sakriven.

C/ Sud je također propustio iz vida činjenicu da su podnositelj ustavne tužbe i njegova obitelj ostali bez ikakvih materijalnih sredstava obzirom da im je sva imovina i svi računi blokirani što je također bitan faktor koji realno onemogućava svaku pomisao na bijeg.

D/ Osim toga, on je osoba koja je izrazito privržena obitelji, te ne bi poduzimao bilo kakve korake koji bi doveli u pitanje ili mu otežavali kontakte sa njima.

F/ Pored činjenice što sigurno ne bi pristao da njegovi prijatelji budu pogođeni njegovim eventualnim bijegom, on ne bi želio naštetiti niti svojoj obitelji koja bi njegovim nesudjelovanjem u kaznenim postupcima bila izložena mogućnosti da ostane bez blokirane imovine.

G/ Sud je također propustio cijeniti činjenicu da se podnositelj ustavne tužbe nalazi se u istražnom zatvoru duže od tri mjeseca odnosno od 18. srpnja 2011. godine, od kada je pod kontrolom hrvatskih vlasti. Prije toga, nalazio se u ekstradicijskom pritvoru u Austriji od 10. prosinca 2010. do izručenja Republici Hrvatskoj, a za koje vrijeme se nesmetano provodila istraga protiv njega. Ističe se također da su svi osumnjičenici u tom predmetu na slobodi, kao i osumnjičenici u svim drugim kaznenim predmetima sličnog profila koji se vode zbog kaznenih djela zlouporabe službenog položaja i ovlasti.

H/ Sud je također propustio cijeniti i pravnu prirodu kaznenih djela za koja se tereti podnositelj ustavne tužbe.

I/ Nakon iniciranja istražnih postupaka protiv podnositelja ove tužbe svi njegovi kontakti i veze sa državom odnosno njezinim tijela, koji su ionako njegovim odlaskom s mjesta predsjednika Vlade bili bitno reducirani, potpuno su prekinuti.«

13. Nadalje, u ustavnoj tužbi podnositelj obrazlaže razloge na kojima temelji svoju tvrdnju da su u njegovu slučaju ispunjeni uvjeti za određivanje jamstva i zamjenu istražnog zatvora tom (blažom) mjerom, uz mjeru opreza (oduzimanje putne isprave).

»Obrana je naime na temelju odredbe čl. 102. st. 1. ZKP-a ponudila jamstvo uz mjeru opreza oduzimanja putne isprave podnositelju ustavne tužbe kako bi se ukinuo istražni zatvor određen iz razloga navedenih u čl. 123. st. 1. toč. 1. ZKP-a. Predloženo je jamstvo u ukupnom iznosu od 12.400.000,00 kn, koje se daje u nekretninama i gotovini pa je tako (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) ponudio hipoteku na svoju kuću u K., (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) hipoteku na stan u Z., (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) hipoteku na stanu u S., (navodi se ime osobe – op. Ustavnog suda) hipoteku na suvlasnički dio kuće u Z., te (navode se imena dviju osoba – op. Ustavnog suda) svaki po 150.000 Eura u gotovini.

Premda je ponuđena jamčevina najviša dosad zabilježena u praksi hrvatskog pravosuđa, sudac istrage se o toj činjenici uopće ne očituje paušalno navodeći da 'se tom jamčevinom u ovom trenutku ne može ostvariti svrha koja se postiže istražnim zatvorom, a to je osiguranje prisutnosti osumnjičenika tijekom postupka koji se vodi protiv njega'.

(...)

Nadalje, sudac u prilog svojoj odluci navodi da su protiv osumnjičenika I. S. u međuvremenu podignute dvije optužnice, što svakako, prema mišljenju suca istrage, predstavlja nove okolnosti koje 'ohrabruju na bijeg', naročito s aspekta zapriječene i moguće izrečene kazne, posebno i s obzirom na činjenicu da je osumnjičenik već bježao. U odnosu na taj argument ističemo da ne predstavlja nikakvu novinu jer su protiv podnositelja ove tužbe već ranije bili pokrenuti istražni postupak koji su sada prešli tek u slijedeću fazu, ali u suštini 'ne ohrabruju dodatno na bijeg'.

Ovako neprimjereni argumenti u pobijanom rješenju ukazuju na zaključak da je sudac a priori odbacio uopće mogućnost zamjene istražnog zatvora jamčevinom odnosno da je mišljenja da osumnjičenik mora pod svaku cijenu ostati u istražnom zatvoru bez obzira na to koliki iznos jamčevine ponudio.

Radi se o potpuno pogrešnom stavu i paušalnim tvrdnjama iznijetim bez valjane ocijene relevantnih okolnosti koje upućuju upravo na suprotan zaključak – da ne postoji opasnost od bijega osumnjičenika odnosno da je ponuđena jamčevina dovoljno osiguranje njegovog prisustvovanja i sudjelovanja u kaznenom postupku.

(...)

Sve naprijed navedene argumente podnositelja ustavne tužbe kao i pravne stavove Europskog suda za ljudska prava kao i Ustavnog suda RH prvostupanjski i drugostupanjski sud su u cijelosti zanemarili. Naime, jedina nova – izmijenjena okolnost u odnosu na status I. S. jest činjenica da su protiv njega podnesena dvije optužnice. No ta okolnost ni u kojem slučaju ne može pobiti argumente obrane i kriterije navedenih sudova pogotovu što se u međuvremenu ponudilo jamstvo u tako visokom iznosu, a na što se prvostupanjski i drugostupanjski sud suštinski ne referiraju navodeći tek paušalno razloge za neprihvaćanje jamstva.

Osim toga, bez obzira na činjenicu što se ekstradicijski pritvor iz formalnih razloga ne uračunava u trajanje istražnog zatvora, sud ne može zanemariti činjenicu da je podnositelj ustavne tužbe lišen slobode već više deset mjeseci te obzirom da je istražni zatvor uvijek iznimna, restriktivna i najdrastičnija mjera osiguranja prisutnosti okrivljenika, sud je u zaštiti prava na slobodu dužan nastojati da ista bude određena u najkraćem mogućem trajanju.«

14. Podnositelj smatra da su mu osporenim sudskim rješenjima povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 22. i člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) te prava zajamčena člankom 5. stavkom 1. točkom c) Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 13/03., 9/05., 1/06. i 2/10.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Od Ustavnog suda traži preinačenje osporenih sudskih rješenja, ukidanje istražnog zatvora i zamjenu ponuđenim jamstvom.

IV. OČITOVANJE MINISTRA PRAVOSUĐA REPUBLIKE HRVATSKE

15. Tijekom ustavnosudskog postupka zatražena je od ministra pravosuđa Republike Hrvatske dostava podzakonskih propisa koji su doneseni u cilju ostvarenja svrhe istražnog zatvora u domu (članak 119. ZKP-a) te očitovanje o radnjama koje je Ministarstvo pravosuđa dosada poduzelo radi implementacije zakonskih propisa i o eventualnim smetnjama za njihovu primjenu. Nadležni ministar dostavio je očitovanje 18. studenoga 2011. Mjerodavni dijelovi očitovanja glase:

»U prosincu 2009. godine donesen je Zakon o probaciji (NN, br. 153/09). Tijekom 2010. godine doneseni su i svi Zakonom propisani provedbeni propisi.

Od podzakonskih akata, u cilju ostvarenja svrhe istražnog zatvora u domu, donesen je Pravilnik o načinu obavljanja probacijskih poslova ('Narodne novine', br. 78/2010) i Pravilnik o evidenciji i izvršavanju istražnog zatvora u domu ('Narodne novine', br. 65/2010) kojim je propisano da nadzor nad izvršavanjem istražnog zatvora u domu obavlja ured za probaciju nadležan prema mjestu gdje se nalazi dom u kojem se izvršava istražni zatvor u domu.

Aktualno, 9 (devet) od predviđenih 12 (dvanaest) probacijskih ureda, iz razloga nedostatka ljudskih i materijalnih resursa, obavlja samo poslove izvršavanja rada za opće dobro na slobodi i uvjetne osude sa zaštitnim nadzorom. Obavljanje drugih probacijskih poslova razvija se u okviru IPA 2008 – EU projekta 'Razvoj probacijskog sustava u Republici Hrvatskoj'. (...)«

V. MJERODAVNO PRAVO

16. Mjerodavne odredbe ZKP-a o istražnom zatvoru glase:

»Članak 122.

(1) Čim prestanu razlozi zbog kojih je istražni zatvor određen, on se mora ukinuti i zatvorenika se mora pustiti na slobodu.

(2) Pri odlučivanju o istražnom zatvoru, posebno o njegovu trajanju, vodit će se posebno računa o razmjeru između težine počinjenog kaznenog djela, kazne koja se, prema podacima kojima raspolaže sud, može očekivati u postupku i potrebe određivanja i trajanja istražnog zatvora. (...)

(3) U predmetu u kojemu je određen istražni zatvor postupa se osobito žurno (članak 11. stavak 2.).

Članak 123.

(1) Istražni zatvor se može odrediti ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo i ako:

1) je u bijegu ili osobite okolnosti upućuju na opasnost da će pobjeći (krije se, ne može se utvrditi njezina istovjetnost i slično),

(...)

Članak 124.

(1) Istražni zatvor se određuje i produljuje pisanim rješenjem nadležnog suda.

(2) Izreka rješenja o istražnom zatvoru sadrži, osim podataka iz članka 272. stavka 1. ovog Zakona, i:

1) ako se provodi istraga, naznaku naloga o provođenju istrage povodom kojega je doneseno rješenje o istražnom zatvoru,

2) zakonsku osnovu za istražni zatvor,

3) rok na koji je određen istražni zatvor,

4) odredbu o uračunavanju vremena za koje je osoba koja se zatvara bila lišena slobode prije donošenja rješenja o istražnom zatvoru s naznakom trenutka uhićenja,

5) visinu jamstva koje može zamijeniti istražni zatvor.

(3) U obrazloženju rješenja o istražnom zatvoru će se određeno i potpuno izložiti činjenice i dokazi iz kojih proizlazi postojanje osnovane sumnje da je okrivljenik počinio kazneno djelo i razloga iz članka 123. stavka 1. ovog Zakona, razloga zbog kojih sud smatra da se svrha istražnog zatvora ne može ostvariti drugom blažom mjerom, kao i razloga visine jamstva.

(4) Rješenje o određivanju istražnog zatvora predaje se zatvoreniku odmah po zatvaranju. Primitak rješenja i trenutak primitka zatvorenik potvrđuje potpisom.

Članak 125.

(1) Sud će ukinuti istražni zatvor i okrivljenik će biti pušten na slobodu:

1) čim su prestali razlozi zbog kojih je istražni zatvor određen ili produljen,

2) ako daljnji istražni zatvor ne bi bio u razmjeru s težinom počinjenog kaznenog djela,

3) ako se ista svrha može ostvariti drugom blažom mjerom,

4) kad to prije podizanja optužnice predlaže državni odvjetnik,

5) ako državni odvjetnik i nakon prethodne obavijesti višem državnom odvjetniku neopravdano u zakonskim rokovima ne poduzima radnje u postupku,

6) kad sud izrekne presudu kojom se okrivljenik oslobađa od optužbe ili se optužba odbija ili je okrivljeniku izrečena novčana kazna, uvjetna osuda ili sudska opomena, ili kazna zatvora u trajanju kraćem ili jednakom dotadašnjem trajanju istražnog zatvora,

7) kad isteknu rokovi trajanja istražnog zatvora,

8) kad je istražni zatvor određen prema članku 123. stavku 1. točki 2. ovog Zakona, ako je okrivljenik okolnosno i detaljno priznao djelo i krivnju, ili čim budu prikupljeni, odnosno izvedeni dokazi zbog čijeg je osiguranja taj zatvor određen, a najkasnije do završetka rasprave.

(2) Prije ukidanja istražnog zatvora na temelju članka 123. stavak 1. točka 3. ovog Zakona, obavijestit će se putem policije žrtva kaznenog djela.

(3) Prije donošenja odluke o ukidanju istražnog zatvora određenog na temelju stavka 1. točke 5. ovog članka, sud će obavijestiti višeg državnog odvjetnika o nepravovremenom poduzimanju radnji i odrediti rok u kojemu se radnja ima provesti. Ako nakon isteka roka nije radnja poduzeta, postupit će se prema stavku 1. točki 5. ovog članka.«

»Članak 130.

(1) Istražni zatvor određen rješenjem suca istrage ili vijeća može trajati najdulje mjesec dana od dana lišenja slobode.

(2) Iz opravdanih razloga sudac istrage na prijedlog državnog odvjetnika može produljiti istražni zatvor i to prvi puta za još najviše dva mjeseca, a zatim, za kaznena djela za koja se vodi redoviti kazneni postupak, ili kad je to propisano posebnim zakonom, za još najviše tri mjeseca.

(3) Istekom roka na koji je istražni zatvor određen, odnosno produljen ili istekom roka iz stavka 2. ovog članka, zatvorenik se ima pustiti na slobodu.«

Mjerodavne odredbe ZKP-a o jamstvu i istražnom zatvoru u domu glase:

»5. Jamstvo

Članak 102.

(1) Istražni zatvor određen iz razloga navedenih u članku 123. stavku 1. točki 1. do 3. ovog Zakona, može se ukinuti ako okrivljenik ili tko drugi za njega dade jamstvo, a sam okrivljenik obeća da se neće kriti i da bez odobrenja neće napustiti svoje boravište, da neće ometati kazneni postupak i da neće počiniti novo kazneno djelo.

(2) U rješenju o određivanju istražnog zatvora, sud može odrediti visinu jamstva koja može zamijeniti istražni zatvor. Jamstvo uvijek glasi na svotu novca koja se određuje s obzirom na težinu kaznenog djela, osobne okolnosti te imovno stanje okrivljenika.

(3) Ako ocijeni da jamstvo ne može zamijeniti istražni zatvor sud će navesti okolnosti zbog kojih nalazi da je isključena zamjena istražnog zatvora jamstvom.

(4) Uz jamstvo sud može odrediti jednu ili više mjera opreza kao uvjet jamstva.«

»8. Istražni zatvor u domu

Članak 119.

(1) Kad postoje okolnosti iz članka 123. stavka 1. točke 1. do 4. ovog Zakona, sud može odrediti istražni zatvor u domu ako je za ostvarenje svrhe istražnog zatvora dovoljna zabrana okrivljeniku da se udaljuje iz doma.

(2) Prije određivanja istražnog zatvora u domu sud će zatražiti od okrivljenika pisanu suglasnost punoljetnih osoba koje borave u domu okrivljenika o primjeni tehničkih sredstava nadzora iz stavka 3. ovog članka.

(3) Rješenje o istražnom zatvoru u domu sadrži zabranu okrivljeniku da se udaljuje iz doma. Tim rješenjem sud može odrediti primjenu tehničkih sredstava nadzora kojim se osigurava provođenje istražnog zatvora u domu. Prema potrebi, sud može naložiti mjeru opreza.

(4) Osobi u istražnom zatvoru u domu, sud može iznimno odobriti da se za određeno vrijeme udalji iz doma ako:

1) je to neophodno potrebno radi liječenja osobe, ili

2) to nalažu posebne okolnosti uslijed kojih bi mogle nastupiti teške posljedice po život, zdravlje ili imovinu.

(5) Ako se osoba u istražnom zatvoru u domu udalji iz doma protivno zabrani suda, ili na drugi način ometa provođenje istražnog zatvora u domu, protiv te osobe odredit će se istražni zatvor. O tome će se osoba upozoriti u rješenju o određivanju istražnog zatvora u domu.

Članak 120.

Ako drukčije nije propisano ovim Zakonom, na istražni zatvor u domu se odgovarajuće primjenjuju odredbe o istražnom zatvoru.«

VI. OCJENA USTAVNOG SUDA

17. Ustavni sud, ocjenjujući ustavnu tužbu u kojoj se ukazuje na neosnovanost produljenja mjere istražnog zatvora određenog po pritvorskoj osnovi iz članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP-a, polazi s aspekta eventualne povrede prava na slobodu, kao temeljnog ljudskog prava.

Ustav sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom i zakonom. Članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Pravo na slobodu zajamčeno je i člankom 5. stavkom 1. točkom c) Konvencije, koji glasi:

»Članak 5.

1. Svatko ima pravo na slobodu i na osobnu sigurnost. Nitko se ne smije lišiti slobode, osim u sljedećim slučajevima i u postupku propisanom zakonom:

(...)

c) ako je zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprečavanja... bijega nakon njegova počinjenja;

(...)«

1) Načelna pravna stajališta

18. Ustavni sud u svojoj je ranijoj odluci broj: U-III-4557/2011 – u predmetu u povodu ustavne tužbe istog podnositelja protiv rješenja suca istrage i rješenja Županijskog suda u Zagrebu o produljenju istražnog zatvora – naveo načelna pravna stajališta vezana uz određivanje mjere istražnog zatvora (kao mjere osiguranja okrivljenikove prisutnosti u kaznenom postupku) zbog opasnosti od bijega, te uz obveze nadležnog suda kad ocjenjuje postoje li uvjeti za primjenu te mjere ili ne.

Ustavni sud u toj je odluci posebno naglasio europske pravne standarde i opća pravna načela za primjenu članka 5. Konvencije koja je Europski sud za ljudska prava (u daljnjem tekstu: Europski sud) sažeo u predmetu McKay protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, veliko vijeće, 3. listopada 2006., zahtjev br. 543/03 – v. točku 22.1. obrazloženja odluke broj: U-III-4557/2011). Njih su dužna poštovati sva državna tijela Republike Hrvatske, a osobito sudovi u svakom pojedinom slučaju lišenja slobode prije odluke o krivnji dotične osobe.

U pogledu primjene članka 22. u vezi s člankom 29. stavkom 1. Ustava (lišenje slobode u procesnom smislu), u ovom je ustavnosudskom postupku, s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja, ta stajališta potrebno dijelom ponoviti, a dijelom nadopuniti.

19. Europski sud opetovano naglašava da se sva lišenja slobode moraju provoditi »u postupku propisanom zakonom« i biti »zakonita« kako bi pojedinac bio zaštićen od arbitrarnosti vlasti koje odlučuju o oduzimanju njegove slobode (predmet Bizzotto protiv Grčke, presuda, 15. studenoga 1996., zahtjev br. 22126/93, § 31.).

Zahtjev »zakonitosti« iz članka 5. Konvencije ne znači samo puko poštovanje mjerodavnog domaćeg prava već to pravo mora biti sukladno općim načelima Konvencije, a osobito načelu vladavine prava iz preambule Konvencije (predmet Ilascu i drugi protiv Moldove i Rusije, presuda, veliko vijeće, 8. srpnja 2004., zahtjev br. 48787/99, § 461.).

U često citiranom predmetu Nikolova protiv Bugarske (presuda, veliko vijeće, 25. ožujka 1999., zahtjev br. 31195/96, § 68.) Europski sud utvrdio je obveze suca u odnosu na žalbene navode pritvorenih osoba, koje obveze proizlaze iz članka 5. stavka 4. Konvencije. Ustavni sud smatra osnovanim iznova citirati mjerodavno pravno stajalište Europskog suda iz navedene presude:

»61.... lako članak 5. stavak 4. Konvencije ne nameće obvezu sucu da pri ispitivanju žalbe protiv pritvora ispita svaku tvrdnju iz žaliteljevih navoda, njegova jamstva bila bi lišena svoje biti ako bi sudac, oslanjajući se na domaće pravo i praksu, mogao smatrati irelevantnim ili zanemariti konkretne činjenice na koje se pritvorenik pozvao, a koje su kadre dovesti u sumnju postojanje uvjeta bitnih za 'zakonitost' oduzimanja slobode u smislu Konvencije. Navodi podnositeljice u njezinoj žalbi od 14. studenoga 1995. sadržavali su takve konkretne činjenice, a one nisu izgledale neuvjerljive ili isprazne. Time što nije te navode uzeo u obzir okružni sud je propustio provesti sudsku kontrolu u opsegu i na način kako to zahtjeva članak 5. stavak 4. Konvencije.«

19.1. Što se tiče tereta dokaza o (ne)postojanju opasnosti od bijega, Europski sud u više je svojih ranijih presuda ukazivao na probleme koji se javljaju u slučaju stavljanja tereta dokaza na pritvorenike. Tako je u predmetu Hutchison Reid protiv Ujedinjenog Kraljevstva (presuda, 20. veljače 2003., zahtjev br. 50272/99) on utvrdio:

»70. Sud bi primijetio da nema izravne konvencijske sudske prakse koja se bavi teretom dokaza (onus of proof) u postupcima iz članka 5. stavka 4., iako je nametanje podnositeljima koji se drže u pritvoru prije suđenja uvjerljivog tereta dokaza (strong burden of proof) kojim trebaju pokazati da nema rizika od bijega (no risk of absconding) prethodno uzeto u obzir za utvrđenje da su postupci nadzora takvog pritvora nesuglasni s člankom 5. stavkom 4. (vidjeti Nikolova protiv Bugarske [VV], br. 31195/96, § 59.,..., i llijkov protiv Bugarske, br. 33977/96, § 99., 26. srpnja 2001.).«

U recentnom predmetu Khodorkovskiy protiv Rusije (presuda, 31. svibnja 2011., zahtjev br. 5829/04), Europski sud prethodno je navedeno stajalište postavio na razinu pravnog standarda, ugrađujući ga u opća načela za primjenu članka 5. Konvencije. Ta se načela, zbog njihove važnosti, navode u cijelosti:

»1. Opća načela

182. Sud neprekidno ponavlja da osoba optužena za kazneno djelo uvijek mora biti oslobođena do suđenja (must always be released pending trial) osim ako država može pokazati da postoje 'relevantni i dostatni' razlozi za opravdanje nastavka pritvaranja (vidjeti, kao klasičan izvor, Wemhoff protiv Njemačke, 27. lipnja 1968.,..., § 12.; Yagci i Sargin protiv Turske, 8. lipnja 1995.,... § 52.).

183. Prema članku 5. Konvencije presumpcija je u korist puštanja na slobodu. Kao što Sud dosljedno smatra, drugi krak članka 5. stavka 3. ne daje tijelima sudbene vlasti da biraju između toga da optuženog izvedu na suđenje u razumnom roku ili da ga privremeno puste na slobodu do suđenja. Do izricanja presude, optuženi se mora smatrati nedužnim, a svrha je odredbe koja se razmatra u osnovi zahtjev da ga se privremeno pusti na slobodu jednom kad njegovo produljeno pritvaranje prestane biti razumno (vidjeti, primjerice, Castravet protiv Moldove, br. 23393/05, § 30., 13. ožujka 2007.; McKay protiv Ujedinjenog Kraljevstva [VV], br. 543/03, § 41.,...; Jablonski protiv Poljske, br. 33492/96, § 83., 21. prosinca 2000.; i Neumeister protiv Austrije, 27. lipnja 1968.,... § 4.).

184. Konvencijska sudska praksa razvila je četiri temeljna prihvatljiva razloga za odbijanje jamstva (bail) (ili bilo koje druge mjere ograničenja koja nije povezana s lišenjem slobode): rizik da se optuženik neće pojaviti na suđenju (vidjeti Stögmüller protiv Austrije, 10. studenoga 1969.,... § 15.); rizik da bi optuženi, bude li pušten na slobodu, poduzeo radnje radi sprječavanja upravljanja pravdom (vidjeti Wemhoff,..., § 14.) ili bi počinio daljnja kaznena djela (vidjeti Matznetter protiv Austrije, 10. studenoga 1969.,... § 9.) ili bi uzrokovao nemire u javnosti (public disorder) (vidjeti Letellier protiv Francuske, 26. lipnja 1991.,... § 51).

185. Nadalje, Sud ponavlja da je prebacivanje tereta dokaza na pritvorenu osobu u slučajevima pritvaranja jednako izvrtanju pravila iz članka 5. Konvencije, odredbe koja pritvor čini iznimnim odstupanjem (exceptional departure) od prava na slobodu i takvim koje je dopustivo samo u taksativno navedenim i strogo definiranim slučajevima (vidjeti Rokhlina protiv Rusije, br. 54071/00, §67., 7. travnja 2005., i llijkov protiv Bugarske, br. 33977/96, §§ 84.-85., 26. srpnja 2001.). Nacionalne sudske vlasti moraju ispitati sve činjenice kad odlučuju za ili protiv postojanja stvarnog (genuine) zahtjeva javnog interesa koji bi bio opravdan, s dužnim uvažavanjem načela presumpcije nedužnosti, odstupanja od pravila poštovanja individualne slobode, i moraju ih navesti u svojim odlukama. Argumenti za ili protiv puštanja na slobodu ne smiju biti 'opći i apstraktni' (vidjeti Clooth protiv Belgije, 12. prosinca 1991., § 44.,...), već (moraju) sadržavati reference na specifične činjenice i na podnositeljeve osobne okolnosti koje opravdavaju pritvaranje (vidjeti Panchenko protiv Rusije, br. 45100/98, §107., 8. veljače 2005.). Prema tome, opasnost od bijega ne smije biti prosuđena isključivo na bazi visine moguće kazne; ona mora biti procijenjena u vezi s brojnim drugim relevantnim činjenicama koje mogu ili potvrditi postojanje opasnosti od bijega ili učiniti da se ona (opasnost – op. Ustavnog suda) pokaže tako neznatnom (slight) da ne može opravdati pritvaranje prije suđenja. U tom kontekstu u obzir se mora uzeti osobito karakter dotične osobe, njezin moral, njezino imovinsko stanje, njezine veze s državom u kojoj je poduzet progon protiv nje i njezini međunarodni kontakti (vidjeti W. protiv Švicarske, 26. siječnja 1993.,..., § 33., uz daljnje reference).

186. Sud nadalje ističe da postojanje određenog rizika (particular risk) koji može spriječiti pravilno upravljanje postupkom (pa čak i kad je takav rizik bio dostatno utemeljen) ne znači nužno da osumnjičenik mora biti pritvoren. Domaće vlasti moraju razmotriti korištenje drugih, manje intruzivnih preventivnih mjera ili 'kao minimum, nastojati objasniti u svojim odlukama zašto takve alternative ne bi osigurale da suđenje teče u pravilnom smjeru' (vidjeti Mishketkul i drugi protiv Rusije, br. 36911/02, § 57., 24. svibnja 2007.; vidjeti također Sulaoja protiv Estonije, br. 55939/00, § 64., 15. veljače 2005., i Jablonski protiv Poljske, br. 33492/96, § 83., 21. prosinca 2000.).

187. Sud na kraju ponavlja da radi procjene 'relevantnosti' i 'dostatnosti' razloga za preventivno pritvaranje (preventive detention) (to jest pritvaranje po članku 5. stavku 1. točki (c)) on koristi dinamičan pristup. Prema tome, primjerice, u odnosu na osumnjičenikov presumirani potencijal za sprječavanje utvrđivanja istine, 'protekom vremena ova osnova neizbježno postaje sve manje i manje relevantna' (vidjeti Panchenko gore naveden, § 103.; vidjeti također Muller protiv Francuske, 17. ožujka 1997., § 40.,...; i Debboub alias Husseini Ali protiv Francuske, br. 37786/97, §44., 9. studenoga 1999.), pa čak i potpuno nestaje protekom vremena (vidjeti Letellier protiv Francuske, 26. lipnja 1991., § 39.,...).«

19.2. Navedena stajališta Europskog suda obvezna su poštovati sva sudska i druga pravosudna tijela Republike Hrvatske, te Ustavni sud. Za potrebe ovog ustavnosudskog postupka potrebno je posebno naglasiti samo neke od tih obvezujućih općih pravnih standarda.

– Prvo, automatska uskrata jamstva nije spojiva s jamstvima članka 5. stavka 3. Konvencije jer bi kršila zahtjev da se domaće pravo primjenjuje »zakonito« u smislu spomenute usklađenosti s Konvencijom i njezinim načelima. Stoga se traženje jamstva mora uvijek razmotriti kao alternativa pritvoru ako bi bezuvjetno puštanje pritvorenika na slobodu bilo previše rizično. U točki 23.2. odluke Ustavnog suda broj: U-III-4557/2011 u tom je smislu citirana starija presuda Europskog suda u predmetu Wemhoff protiv Njemačke (presuda, 27. lipnja 1968., zahtjev br. 2122/64, § 15.) u kojoj je zauzeto stajalište »da kad je jedini preostali razlog za produljenje pritvora strah da će optuženik pobjeći i time izbjeći pojavljivanje na suđenju, mora biti naloženo njegovo puštanje na slobodu prije suđenja ukoliko se od njega mogu dobiti jamstva koja će osigurati takvo pojavljivanje«.

Cilj jamstva je osiguranje optuženikove prisutnosti, a ne naknada štete. Iznos jamstva mora biti određen ovisno o imovini okrivljenika i njegovu odnosu s osobama koje jamstvo daju, a ne o visini štete koju je okrivljenik (navodno) uzrokovao (navodnim) počinjenjem kaznenog djela. Pri tome, primjena jamstva mora biti razmjerna cilju zbog kojeg se ono daje: ako tijela kaznenog postupka smatraju da je uvjetno puštanje na slobodu uz jamstvo opravdano, onda uvjeti moraju biti realni i zadovoljavajući (primjerice, jamstvo se mora odrediti tako da se može ispuniti, a da u isto vrijeme djeluje u smislu odvraćanja od bijega), ali ne smiju biti previše tegobni, jer kao takvi mogu obezvrijediti tu mjeru (to jest vraćanje slobode pritvoreniku).

Europski sud je stajalište prema kojem uvjeti jamstva imaju prvenstveni cilj osiguranje pojavljivanja pritvorenika na suđenju, a ne kazneni ili kompenzacijsko-odštetni smisao, formulirao u presudi Neumeister protiv Austrije (presuda, 27. lipnja 1968., zahtjev br. 1936/63), izrekavši:

»14. I onda kad je načelo puštanja na slobodu uvjetovanog jamstvima izgledalo prihvatljivo, njegovo ostvarenje još je uvijek isključivo ovisilo o utvrđenom iznosu jamstva; taj iznos prvo je određen na 2.000.000, potom na 1.750.000, pa na 1.250.000 šilinga, da bi na kraju, 3. lipnja 1968., bio smanjen na iznos od milijun šilinga; g. Neumeister taj je novac mogao prikupiti tek 16. rujna. Prilikom određivanja iznosa jamstva strogo se vodilo računa o financijskoj šteti koju je on, prema optužnici, nanio oštećenome. To nastojanje da se iznos jamstva za puštanje na slobodu veže isključivo uz štetu koju je on, navodno, nanio oštećeniku nije, čini se, u skladu s člankom 5. stavkom 3. Konvencije. Taj članak ne propisuje naknadu štete, već prisutnost optuženika na suđenju. Zato iznos jamstva mora načelno biti utvrđen s obzirom na tu osobu, na imovinu kojom ona raspolaže i na odnos s osobama koje će joj pružiti jamstva, drugim riječima, mora se voditi računa o stupnju sigurnosti da ta osoba, upravo zbog mogućnosti gubitka imovine koja je poslužila kao jamstvo ili mogućnosti poduzimanja određenih mjera protiv jamaca u slučaju da se ona ne pojavi pred sudom, odustane od svake želje za bijegom.«

– Drugo, težina zapriječene kazne jest indikacija za postojanje opasnosti od bijega kao razloga pritvaranja. S druge strane, međutim, ta opasnost ne može biti utvrđena isključivo prema toj indikaciji već pozivanjem na sve relevantne i za konkretan slučaj specifične okolnosti koje tu opasnost mogu potvrditi ili opovrgnuti odnosno tako oslabiti da više ne može opravdati pritvor (Tomasi protiv Francuske, presuda, 27. kolovoza 1992., zahtjev br. 12850/87, § 98., navedena u točki 23.1. obrazloženja odluke broj: U-III-4557/2011).

Ustavni sud ponavlja da specifični čimbenici, koji ukazuju na to da javni interes za pritvorom, unatoč pretpostavci nedužnosti, nadmašuje zahtjev za zaštitu prava na osobnu slobodu (llijkov protiv Bugarske, presuda, 26. srpnja 2001., zahtjev br. 33977/96, § 84.) uključuju karakter okrivljenika, njegov moral, njegovo imovinsko stanje, njegovu povezanost s državom u kojoj je protiv njega pokrenut kazneni progon, njegove veze u zemlji, njegove međunarodne veze i sl. (Neumeister protiv Austrije, § 10.). Tek pravilna ocjena o postojanju tih posebnih čimbenika navodi na zaključak da je određivanje pritvora bilo »razumno« u svakom konkretnom slučaju »uzimajući u obzir njegove posebnosti« (Bernobić protiv Hrvatske, presuda, 21. lipnja 2011., zahtjev br. 57180/09, § 60.). Na tim je osnovama Europski sud izgradio pravilo da težina zapriječene kazne – premda relevantna indikacija za pritvor – sama po sebi ne može opravdati dulje razdoblje pritvaranja (Kauczor protiv Poljske, presuda, 3. svibnja 2009., § 46.).

– Treće, Europski sud opetovano upozorava na obvezu dinamičkog pristupa tumačenju i primjeni pritvorskih razloga: razlozi koji opravdavaju pritvor u času njegova određivanja mogu tijekom vremena izblijediti, pa za svako daljnje produljenje pritvora moraju postojati posebni razlozi koji to opravdavaju. U predmetu Kudła protiv Poljske (presuda, veliko vijeće, 26. listopada 2000., zahtjev br. 30210/96, § 111.) Europski sud postavio je precedentno pravilo: postojanje osnovane sumnje da je osoba lišena slobode počinila neko kazneno djelo jest conditio sine qua non za »zakonitost« produljenog pritvora. Međutim, poslije proteka određenog vremena to više nije dostatno, pa se mora ocijeniti opravdavaju li neki drugi razlozi oduzimanje slobode. Pa ako takvi razlozi i postoje i ako opravdavaju daljnje pritvaranje – jer su »relevantni« i »dostatni« – Europski sud zadržava pravo da ispita jesu li domaća tijela kaznenog postupka u njihovu utvrđivanju iskazala »posebnu marnost« u vođenju postupka.

2) Primjena načelnih pravnih stajališta na konkretan slučaj

20. Ustavni sud opetovano ponavlja da njegova ustavna zadaća nije procjenjivati činjenice koje su vodile redovni sud da donese jednu odluku, a ne drugu. Kad bi bilo tako, Ustavni sud djelovao bi kao sud trećeg ili četvrtog stupnja.

Ustavni sud nije dio sudbene vlasti u Republici Hrvatskoj. Njegova je nadležnost specifična i isključivo je usmjerena na zaštitu ljudskih prava. Drugim riječima, ona je ograničena na ispitivanje jesu li nadležni sudovi ispunili svoje obveze iz područja ljudskih prava na koje ih obvezuje nacionalni Ustav. Sukladno tome, čak i kad bi nacionalni sudovi pogriješili u nekom konkretnom slučaju, Ustavni sud ne bi bio nadležan popravljati tu pogrešku, osim ako ona ne zadire u ljudska prava i temeljne slobode pojedinca zajamčene Ustavom.

Ustavni sud primjećuje da su pojedini prigovori podnositelja usmjereni na zahtjev da Ustavni sud provjeri konstatacije redovnog suda o podnositeljevom bijegu iz zemlje kao pretpostavci za primjenu istražnog zatvora. Takva provjera činjenica nije zadaća Ustavnog suda. Njegova je nadležnost ograničena na ispitivanje jesu li učinci osporenih rješenja o produljenju istražnog zatvora doveli do povrede podnositeljevog ustavnog prava na osobnu slobodu u procesnom aspektu, kojoj povredi podnositelj prigovara u ustavnoj tužbi.

To znači da nadzor Ustavnog suda u ovom ustavnosudskom postupku ne obuhvaća razmatranje postojanja osnovane sumnje da je podnositelj počinio kaznena djela koja mu se stavljaju na teret. Uvažavajući okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud mora odgovoriti na dva pravna pitanja koja izviru iz ustavne tužbe: prvo, je li produljenje istražnog zatvora bilo »zakonito« odnosno u »skladu s postupkom propisanim zakonom« s aspekta ustavnih i konvencijskih zahtjeva vezanih uz opasnost od bijega i, drugo, je li redovni sud »zakonito« odlučio o primjeni mjera osiguranja podnositeljeve prisutnosti u postupku, koje ZKP predviđa, a koje su blaže od najteže mjere – istražnog zatvora.

Navedena dva pitanja čine cjelinu i ne mogu se sagledavati odvojeno. Stoga je njihovo razdvajanje u posebne točke u obrazloženju ove odluke isključivo metodološke naravi jer prati koncepciju obrazloženja osporenog rješenja suca istrage.

a) Je li sud u konkretnom slučaju »zakonito« produljio istražni zatvor po osnovi opasnosti od bijega?

21. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da se sudac istrage prilikom donošenja rješenja o produljenju istražnog zatvora »(...) nije mogao samo pozvati na ranije utvrđene okolnosti koje su možda prilikom određivanja i ukazivale na eventualnu bojazan od bijega već je trebao sagledati u sadašnjem vremenskom kontekstu te navesti koje to okolnosti danas opravdavaju takvo rješenje«. Sud je, prema mišljenju podnositelja, propustio (o)cijeniti ostale okolnosti: »(...) da je podnositelj ustavne tužbe do sada neosuđivan... nije imao nikakve veze niti je pripadao kriminalnom miljeu, niti je po prirodi osoba koja ima bilo kakve avanturističke karakteristike... nikada ne bi izigrao povjerenje prijatelja koji su za njega dali jamstva... postao općeprepoznatljiva osoba kojoj je faktički nemoguće bilo gdje, u zemlji ili inozemstvu, ostati nezamijećen ili skriven... podnositelj i njegova obitelj ostali bez ikakvih materijalnih sredstava obzirom da im je sva imovina i svi računi blokirani... osoba koja je izrazito privržena obitelji... ne bi želio naštetiti... svojoj obitelji... nalazi se u istražnom zatvoru duže od tri mjeseca odnosno od 18. srpnja 2011. godine, od kada je pod kontrolom hrvatskih vlasti... svi osumnjičenici u tom predmetu na slobodi, kao i svi osumnjičenici u svim drugim kaznenim predmetima sličnog profila koji se vode zbog kaznenih djela zlouporabe službenog položaja i ovlasti.«

Prema tvrdnji podnositelja, okolnosti koje u obrazloženju osporenog rješenja navodi sudac istrage kao razloge kojima opravdava izrečenu mjeru produljenja istražnog zatvora zbog opasnosti od bijega, nisu ni »relevantni« ni »dostatni« za opravdanje izricanja te mjere.

22. Ustavni sud primjećuje da sudac istrage u rješenju o produljenju istražnog zatvora zbog opasnosti od bijega opetovano ponavlja razloge iz prvog rješenja o određenju istražnog zatvora od 9. prosinca 2010. te rješenja nadležnog sudskog vijeća o žalbi podnositelja od 22. srpnja 2011., kao i rješenja o produljenju istražnog zatvora podnositelju od 17. kolovoza 2011. Sudac istrage i nadalje ostaje kod opisa poduzetih radnji koje je dao USKOK, to jest podnositeljeva napuštanja teritorija Republike Hrvatske (njegovog »bijega u inozemstvo«) kritičnih datuma (8. i 9. prosinca 2010.). Na događaje koji su se zbili u ta dva dana u kasnijim se rješenjima nadovezuju još i događaji vezani uz ekstradicijski pritvor podnositelja te početno odbijanje podnositelja da ga se izruči Republici Hrvatskoj s obrazloženjem »da je bio u strahu od nepravičnog suđenja«.

Na tim istim činjenicama sudac istrage u rješenju od 17. listopada 2011., koje se osporava u ovom ustavnosudskom postupku, zasniva svoju ocjenu da »i nadalje egzistira zakonski razlog opasnosti od bijega iz čl.123 st.1 toč.1 ZKP-a«.

22.1. Ustavni sud je već u odluci broj: U-III-4557/2011 upozorio da redovni sudovi moraju pri produljenju istražnog zatvora paziti na dinamički pristup koji zahtijeva Europski sud kod procjene »dostatnosti« i »relevantnosti« okolnosti prilikom donošenja (novog) rješenja o produljenju istražnog zatvora te uzeti u obzir naknadno izmijenjene okolnosti (i objektivne i one na strani podnositelja ustavne tužbe) koje su se dogodile u vremenskom razdoblju od donošenja prethodnog rješenja o produljenju istražnog zatvora, odnosno u cjelokupnom vremenskom razdoblju od prvog uhićenja podnositelja ustavne tužbe.

Razmotre li se obrazloženja osporenih sudskih rješenja u tom svjetlu mora se zaključiti da je utvrđenje »osobitih okolnosti«, koje bi ukazivale na opasnost od bijega podnositelja ustavne tužbe u listopadu 2011., utemeljeno na statičkoj konstataciji o postojanju te opasnosti s obzirom na događaje iz prosinca 2010. godine. To se odnosi kako na rješenje suca istrage, tako i na rješenje sudskog vijeća Županijskog suda u Zagrebu.

Oba osporena rješenja (i rješenje suca istrage i rješenje nadležnog sudskog vijeća) zanemarila su, dakle, dinamiku promjene činjenica u razdoblju od prosinca 2010. do srpnja 2011., te od razdoblja prvog rješenja o produljenju istražnog zatvora od 17. kolovoza 2011. do novog (osporenog) rješenja o (daljnjem) produljenju istražnog zatvora. Iz tih činjenica sudovi su trebali, prema utvrđenju iz točke 21. odluke Ustavnog suda broj: U-III-4557/2011, zaključiti o njihovoj daljnjoj »dostatnosti« za primjenu istražnog zatvora.

Prema ocjeni Ustavnog suda opetovano pozivanje suca istrage (i u drugom rješenju o produljenju istražnog zatvora) isključivo na događaj vezan uz podnositeljevo napuštanje teritorija Republike Hrvatske u prosincu 2010. navođenjem da je »(...) isključivi motiv napuštanja RH od strane XVI osum. bilo izbjegavanje kaznenog progona... što potvrđuje... zaključak o stvarnim motivima njegovog postupanja«, te da nakon godinu dana proteklog vremena »po ocjeni suca istrage i nadalje egzistira zakonski razlog opasnosti od bijega iz čl.123 st.1 toč.1 ZKP-a«, prema ocjeni Ustavnog suda, više nije »dostatno«.

Činjenice podnositeljevog ponašanja pri napuštanju Republike Hrvatske 9. i 10. prosinca 2010. sudac istrage nije sagledavao u svjetlu činjenica koje su se u međuvremenu dogodile (protek vremena, nemogućnost podnositelja da raspolaže novčanim sredstvima zbog blokade računa u bankama, osobnost podnositelja i njegova odgovornost za sudbinu članova vlastite obitelji u slučaju njegova bijega u tijeku sudskog postupka, odgovornost podnositelja za sudbinu njegovih prijatelja koji su iskazali volju i namjeru za njega dati jamstva zalaganjem vlastitih nekretnina ili davanjem visokih novčanih sredstava, »opća prepoznatljivost« podnositelja koja stvara ozbiljnu zapreku bilo kakvoj potencijalnoj namjeri njegova skrivanja u zemlji i inozemstvu, osobito na području zemalja Europske unije među dužnosnicima kojim je on poznata osoba, faktična nemogućnost ulaska podnositelja u SAD zbog uskraćene mu vize, itd.). Ako se navedene činjenice uzmu kao relevantne i specifične za podnositeljev slučaj, onda se logičkim može smatrati i zaključak podnositelja iz ustavne tužbe da sud »(...) a priori odbacuje sve argumente okrivljenika u prilog njegovoj tvrdnji da se namjeravao podvrći kaznenom postupku u RH, okolnosti o opasnosti od bijega cijeni prema tadašnjem (nazovimo ga prvobitnom – 'zaleđenom') stanju iako su se u međuvremenu okolnosti stubokom promijenile, te danas iste de facto onemogućavaju bijeg okrivljenika.«

22.2. Ustavni sud podsjeća i na članak 123. stavak 1. točku 1. ZKP-a. Naime, kad za određivanje istražnog zatvora nužno mora biti utvrđeno – osim postojanja »osnovane sumnje« da je osoba počinila kazneno djelo – i postojanje »osobitih okolnosti koje upućuju na opasnost da će pobjeći«, onda zakonski izričaj »osobite okolnosti« iz članka 123. stavka 1. točke 1. ZKP-a pretpostavlja osobitu pažnju u primjeni istražnog zatvora. To znači da rješenje o određivanju odnosno produljenju istražnog zatvora mora biti utemeljeno na razlozima iz kojih je potpuno razvidno da je primjena odnosno daljnja primjena istražnog zatvora opravdana i nužna.

Ustavni sud primjećuje da sudac istrage u konkretnom slučaju nije postupio s pažnjom koju zahtijeva članak 123. stavak 1. točka 1. ZKP-a kad je riječ o »osobitim okolnostima« nekog slučaja. Istovjetna se ocjena odnosi i na rješenje nadležnog sudskog vijeća od 25. listopada 2011. U tim je rješenjima riječ o opetovanom formalističkom ponavljanju činjenica i argumenata (razloga) na osnovi kojih je podnositelju određen istražni zatvor u prosincu 2010., odnosno na osnovi kojih mu je on produljen u kolovozu 2011.

Te činjenice, prema stajalištu Ustavnog suda, više nisu »dostatne« za opravdanje produljenja istražnog zatvora podnositelju za još daljnja dva mjeseca (to jest od listopada do prosinca 2011.). Na tu je mogućnost Ustavni sud jasno upozorio u svojoj odluci broj: U-III-4557/2011, kad je utvrdio:

»21. S aspekta zaštite ustavnih prava i u granicama svoje ustavne nadležnosti, Ustavni sud u tom je smislu dužan podsjetiti da se u postupku svakog sljedećeg preispitivanja zakonskih osnova za produljenje istražnog zatvora pred suca istrage postavljaju stroži zahtjevi, koje prati i pojačan nadzor Ustavnog suda.

U tom je svjetlu posebno važan zahtjev prema kojem razlozi, koji bi eventualno mogli opravdati zaključak o daljnjem postojanju opasnosti od bijega podnositelja, moraju biti i 'dostatni' i 'relevantni', ali sada u svjetlu proteka vremena (prethodnih razdoblja istražnog zatvora), a osobito činjenica vezanih uz osobnu situaciju podnositelja ustavne tužbe te objektivnih okolnosti koje okružuju podnositelja i njegov 'slučaj', ali i u svjetlu drugih zakonskih mogućnosti osiguravanja njegove nazočnosti na sudu.

(...)

Posebnu pažnju treba posvetiti i odgovoru na pitanje bi li ponovno pozivanje isključivo na događaj vezan uz napuštanje teritorija Republike Hrvatske krajem 2010. godine od strane podnositelja ustavne tužbe i dalje moglo biti 'dostatno' i 'relevantno' u smislu europskih pravnih standarda koje prihvaća i Ustavni sud u svojoj praksi. Riječ je o ozbiljnom pravnom pitanju načelne pravne naravi na koje treba odgovoriti sudac istrage, uz pridržaj nadzora Ustavnog suda s aspekta koji se tiče zaštite podnositeljevih ljudskih prava.«

Statički pristup nadležnih sudskih tijela u ocjeni daljnje dostatnosti razloga za produljenje preventivnog lišenja slobode podnositelja osobito je razvidan u svjetlu (nove) činjenice da je podnositelj ustavne tužbe ponudio jamstvo u vrijednosti 12.400.000,00 kuna te oduzimanje putne isprave kao zamjenu za istražni zatvor.

b) Je li sud »zakonito« odlučio o primjeni blaže mjere za osiguranje podnositeljeve prisutnosti u postupku (zamjena istražnog zatvora jamstvom i mjerom opreza oduzimanja putne isprave)?

23. Ustavni sud je u točki 23. odluke broj: U-III-4557/2011 upozorio na pravno stajalište Europskog suda u predmetu Stögmüller protiv Austrije (presuda, 10. studenoga 1969., zahtjev br. 1602/62, § 15.), po kojem »... opasnost od bijega optuženika ne proizlazi samo iz činjenice da je njemu moguće ili mu je lako prijeći granicu (u svakom slučaju, bilo bi dovoljno da se u tu svrhu tražilo od Stögmüllera da preda svoju putovnicu): mora postojati cijeli niz okolnosti... koje daju razlog za pretpostavku da će mu se posljedice i rizik od bijega činiti manjim zlom od produljenja zatvora«.

U konkretnom slučaju sudac istrage – u obrazloženju odbijanja prijedloga zamjene istražnog zatvora ponuđenim jamstvom i mjerom opreza oduzimanja putne isprave – navodi kratko da se jamstvom »(...) u ovom trenutku, ne može ostvariti svrha koja se postiže istražnim zatvorom, a to je osiguranje prisutnosti osumnjičenika tijekom postupka koji se vodi protiv njega«. Pri tome ističe dva razloga: prvi, da se postupak vodi protiv podnositelja kao »bivšeg premijera... jednog od najviših državnih dužnosnika u RH koji ima rodbinu i brojne prijatelje u zemlji i svijetu«, to jest »jake veze u zemlji uz redovito ostvarivanje kontakata u inozemstvu«, što ukazuje na »socijalni aspekt« kojeg bi on mogao iskoristiti za bijeg, i drugi, da su protiv podnositelja podignute dvije optužnice »koje ohrabruju na bijeg, naročito s aspekta zapriječene i moguće izrečene kazne, a što ponovo valja povezati sa nespornim utvrđenjem suda da je XVI osumnjičenik već bježao i da je pitanje da li bi i kada isti bio dostupan pravosudnim tijelima RH da je taj bijeg uspješno realizirao«, zbog čega »po ocjeni suca istrage ne postoje uvjeti za izricanje mjere jamstva te neke od mjera opreza obzirom da su istaknute okolnosti takvog intenziteta da se postupak može neometano provesti isključivo primjenom mjere istražnog zatvora«.

24. Ustavni sud primjećuje da je negativna odluka o jamstvu utemeljena na istim činjenicama kojima je redovni sud obrazložio postojanje opasnosti od bijega – pridodavši im samo okolnost da sada protiv podnositelja egzistiraju dvije optužnice (od kojih je jedna pravomoćna).

Ni sudac istrage ni nadležno sudsko vijeće nisu se osvrnuli na samo jamstvo, iako njegova visina te činjenica da je riječ o imovini više trećih osoba, a ne samog podnositelja ustavne tužbe, nedvojbeno ulaze u krug pravno relevantnih činjenica za određivanje »dostatnosti« razloga za daljnje produljenje istražnog zatvora. Potpuno zanemarivanje tih činjenica nije prihvatljivo jer proizvodi učinak jednak automatskom uskraćivanju jamstva, osobito u situaciji kad sud u isto vrijeme značajan naglasak stavlja na težinu kaznenih djela iz optužnica, odnosno na visini štete iz njih, koja se pripisuje podnositelju.

Konačno, ni utvrđenje o »brojnim prijateljima podnositelja u inozemstvu« nadležna sudska tijela nisu sagledala u sadašnjem vremenu. Sam sudac istrage na njih se referira samo u kontekstu podnositelja ustavne tužbe kao »bivšeg premijera«, ali bez sagledavanja njegova položaja unutar tog istog kruga osoba (s kojima je on kao premijer kontaktirao u inozemstvu) danas.

25. Ustavni sud iznova podsjeća da su se pri odlučivanju o jamstvu morale razmotriti sve okolnosti koje su se u podnositeljevu slučaju pojavile do tog časa.

To proizlazi iz članka 4. stavka 2. ZKP-a, u kojem je propisano načelo domaćeg kaznenog postupka da »(...) sud i državna tijela koja sudjeluju u kaznenom postupku s jednakom pažnjom ispituju i utvrđuju činjenice koje terete okrivljenika i koje mu idu u korist (...)«.

Nadalje, postoji obveza u smislu članka 95. stavka 1. ZKP-a da se po službenoj dužnosti razmotri mogućnost primjene i drugih mjera osiguranja prisutnosti okrivljenika (zajedno s jamstvom). Riječ je o pojedinim mjerama opreza iz članka 98. stavka 2. točaka 1. i 7. ZKP-a te o mjeri istražnog zatvora u domu (članci 119. do 121. ZKP-a).

26. Ustavni sud je u tom svjetlu dužan primijetiti i sljedeće: činjenica što se ministar pravosuđa Republike Hrvatske neodređeno očitovao na pitanje Ustavnog suda o praktičnoj mogućnosti primjene mjere istražnog zatvora u domu – uz naznaku da je, više godina nakon njezina unošenja u normativni poredak hrvatskog kaznenog postupka, ona još uvijek neoperativna zato što je njezina ugradnja u hrvatski pravni sustav operativno prepuštena jednom međunarodno financiranom projektu – ne smije sprječavati sud da od nadležnog ministarstva zatraži njezinu promptnu primjenu u svakom slučaju u kojem bi ona mogla biti primijenjena. Tom je zahtjevu ministarstvo dužno udovoljiti.

Država koju obvezuju zakoni i drugi propisi koje donosi ne može se pozivati na neodređenu i neizvjesnu uspješnost nekog »projekta« o primjeni zakonskih mjera koje je sama propisala – kao razlog njihova višegodišnjeg neprimjenjivanja.

Kad bi Ustavni sud takvo stajalište prihvatio kao ustavnopravno prihvatljivo, on bi dopustio modifikaciju ustavnih temelja na kojima počiva objektivni pravni poredak Republike Hrvatske: zakoni bi izgubili svoju vjerodostojnost, a načelo vladavine prava bilo bi takvim postupanjem državnih vlasti dovedeno u pitanje.

27. Ustavni sud na kraju ističe da je svoju ustavnu zadaću obavio utvrđenjem da razlozi navedeni u osporenim rješenjima ne pružaju »dostatne« osnove za ocjenu da je produljenje istražnog zatvora podnositelju ustavne tužbe bilo određeno »u skladu sa zakonom« i da je »zakonito«, osobito s obzirom na vremensku dinamiku događaja uslijed koje je rizik od bijega podnositelja postao očito neznatan, na što ukazuje i ozbiljno jamstvo koje je on ponudio, a koje je vezano uz imovinu većeg broja trećih osoba.

Sukladno tome, postoji ustavna i konvencijska obveza da se opravdanost jamstva i drugih odgovarajućih mjera osiguranja prisutnosti podnositelja ustavne tužbe na suđenju ispita u svjetlu načelnih pravnih stajališta izraženih u ovoj odluci.

Međutim, nije na Ustavnom sudu da dalje odlučuje o tome treba li se podnositelja ustavne tužbe pustiti na slobodu bez ikakvih dodatnih mjera kojima bi se osigurala njegova prisutnost na suđenju ili je nužno takvu mjeru ili mjere odrediti. U slučaju procjene da je određena mjera u konkretnom slučaju potrebna ili da su određene mjere u konkretnom slučaju potrebne nije na Ustavnom sudu da odlučuje ni o tome koja bi to zakonska mjera zasebno ili koje bi to zakonske mjere zajedno bile »dostatne« za osiguranje prisutnosti podnositelja ustavne tužbe na suđenju.

To je odlučivanje u isključivoj nadležnosti suca istrage, pri čemu Ustavni sud pridržava ovlast nadzora u pitanjima zaštite ljudskih prava. To znači da mjerodavne odluke suca istrage moraju biti donesene u svjetlu relevantnih okolnosti slučaja, uz puno uvažavanje sadašnje osobne pozicije podnositelja ustavne tužbe u zemlji i inozemstvu koja je bitno promijenjena u odnosu na onu iz prosinca 2010. godine.

28. S druge strane, uvažavajući zahtjeve pravilnog upravljanja sudskim postupkom, kao i interes objektivnog pravnog poretka, Ustavni sud prihvaća činjenicu da navedene odluke, koje mora donijeti nadležni sudac istrage, zahtijevaju određeno vrijeme.

Stoga je Ustavni sud odlučio u ovom postupku primijeniti članak 31. stavak 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), koji glasi:

»Članak 31.

(...)

(5) Ustavni sud može odrediti način provedbe svoje odluke...«

29. Na temelju ovlaštenja iz članka 31. stavka 5. Ustavnog zakona, Ustavni sud određuje da rješenja iz točke II. izreke ove odluke prestaju važiti najkasnije 12. prosinca 2011. u 07:00 sati. Prema ocjeni Ustavnog suda, riječ je o razdoblju dostatnom da sudac istrage, uvažavajući načelna pravna stajališta Europskog suda navedena u ovoj odluci, ispita sve činjenice i okolnosti konkretnog slučaja i na toj osnovi odluči o primjeni mjere ili mjera za osiguranje prisutnosti podnositelja ustavne tužbe na suđenju.

Osporena rješenja mogu prestati važiti i prije 12. prosinca 2011. u 07:00 sati ako nadležni sudac istrage prije tog roka donese rješenje o određivanju jedne ili više mjera za osiguranje prisutnosti podnositelja ustavne tužbe na suđenju, kojom ili kojima bi se zamijenio istražni zatvor u kojem se podnositelj trenutno nalazi.

Propuštanje navedenog roka za eventualno donošenje takvog rješenja (o zamjeni istražnog zatvora drugom odgovarajućom mjerom ili mjerama za osiguranje prisutnosti podnositelja ustavne tužbe suđenju) ili donošenje rješenja predmet kojega ne bi bilo odlučivanje o toj zamjeni, imalo bi za posljedicu puštanje podnositelja ustavne tužbe iz istražnog zatvora na dan 12. prosinca 2011. u 07:00 sati, bez mjera osiguranja prisutnosti podnositelja ustavne tužbe na suđenju.

30. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke ove odluke.

Objava odluke (točka IV. izreke) utemeljena je na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-5141/2011

Zagreb, 6. prosinca 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 145/2011-2959