## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-3787/2003 od 20. prosinca 2004.

### NN 6/2005 (12.1.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-3787/2003 od 20. prosinca 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

113

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odluči­va­nje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski,
Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom S. B. iz T., kojeg zastupa Lj. K.-S.,
odvjetnica u V., na sjednici održanoj 20. prosinca 2004. godine, jednoglasno je
donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja, te se ukidaju:

–
presuda Županijskog suda u Virovitici, broj: Gž-884/03-2 od 9. listopada 2003.
godine i

–
presuda Općinskog suda u Virovitici, broj: P-354/03-3 od 1. srpnja 2003.
godine.

II.
Predmet se vraća Općinskom sudu u Virovitici na ponov­ni postupak.

III.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.
Ustavna tužba podnesena je dana 24. studenoga 2003. godine protiv presude
Županijskog suda u Virovitici, broj: Gž-884/03-2 od 9. listopada 2003. godine.
Tom je presudom odbijena žalba podnositelja i potvrđena presuda Općinskog suda
u Virovitici, broj: P-354/03-3 od 1. srpnja 2003. godine.

2. U
spornoj pravnoj situaciji, 16. svibnja 1996. godine, V. P. je sklopio sa Z.
š.-k. z. V. ugovor o kreditu na iznos od 3.500,00 kuna s godišnjim kamatama u
visini od 84%, te u slučaju nevraćanja kredita u ugovorenom roku, zatezne
kamate po stopi od 84% godišnje. U navedenom ugovoru u svojstvu solidarnih
jamaca bili su navedeni podnositelj ustavne tužbe, te B. D. i A. P.

S
obzirom na činjenicu da solidarni dužnik nije ispunjavao preuzete obveze po
ugovoru o kreditu, vjerovnik je u parničnom postupku koji se vodio pred
Općinskim sudom u Virovitici pod brojem: P-54/97, ishodio pravomoćnu i ovršnu
presudu. Na temelju ovršne isprave ovrhovoditelj (Z. š.-k. z. iz V.) pokrenuo
je ovršni postupak pred Općinskom sudom u Virovitici, pod brojem: Ovr-348/02.

Glavni
dužnik, odnosno V. P. pokrenuo je pred Općinskim su­dom u Virovitici parnični
postupak, broj: P-531/02 radi utvrđi­vanja ništavosti odredbi tako zaključenog
ugovora o kreditu, a koje se odnose na visinu ugovorenih zateznih kamata.
Odlukom prvostupanjskog suda utvrđeno je da su te odredbe spornog ugovora u
cijelosti ništave uz utvrđenje da se na njega treba primjenjivati kamata po
stopi koju banke ugovaraju za slične poslove u iznosu 18% godišnje.

3. S
obzirom na izreku deklaratorne presude u predmetu, broj: P-531/02 podnositelj
je u ovršnom predmetu, broj: Ovr-348/02 podnio žalbu iz razloga navedenih u
članku 46. stavku 2. točki 9. Ovršnog zakona (»Narodne novine«, broj 57/96.,
29/99., 42/00. – odluka Ustavnog suda i 173/03., u daljnjem tekstu: OZ).

U
tijeku ovršnog postupka, podnositelj je upućen na parnicu, te je presudom
Općinskog suda u Virovitici, broj: P-354/03-3 od 1. srpnja 2003. godine,
odbijen s tužbenim zahtjevom koji je glasio:

»Proglašava
se da ovrha u ovršnom predmetu Općinskog suda u Virovitici, broj: O-348/02,
pokrenuta po ovršnom prijedlogu tužene Z. š. k. z. V., M. 19, protiv tužitelja
S. B. iz T. 108, nije dopuštena, a što je tužena dužna priznati, te tužitelju
nadoknaditi trošak ovog postupka, a sve to u roku od 15 dana pod prijetnjom
ovrhe.«.

4. U
ustavnoj tužbi podnositelj u bitnome iznosi osporava­ju­će razloge iznesene u
žalbenom postupku. Ističe da su osporavanom presudom, uslijed pogrešno i
nepotpuno utvrđenog činjenič­nog stanja, te pogrešne primjene postupovnog i
materijalnog prava, povrijeđena ustavna prava sadržana u člancima 19. stavku 1.
i 29. stavku 1. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelj
ističe da su osporene presude donesene uz nepravilnu primjenu odredbi članka
46. stavaka 9. i 10. OZ-a, jer smatra da je sudska odluka na temelju koje je
ovrha pokrenuta naknadnom sudskom odlukom djelomično izmijenjena, budući da je
utvrđeno između istih stranaka da je ugovor o kreditu u odnosu na odredbe o
ugovornim i zateznim kamatama djelomično ništav, odnosno da nisu ništave kamate
od 18% godišnje na pozajmljenu glavnicu od 3.500,00 kuna. Ističe da je druga
sudska odluka donesena 22. listopada 2002. godine, odnosno u vrijeme kada više
nije mogao zaustaviti ovrhu koja je pokrenuta na temelju ovršne isprave
(odnosno presude Općinskog suda u Virovitici, broj: P-54/97 od 3. travnja 1997.
godine).

I nadalje smatra da bi provođenjem ovrhe uz utvrđene
kamate od 84% godišnje, koje su utvrđene zabranjenima i nezakonitima, bila
grubo povrijeđena ustavna prava koja su naprijed navedena. Ističe da kada bi se
ovrha nastavila po prvotnoj presudi, njegova bi obiteljska kuća bila prodana po
znatno nižoj cijeni od stvarne vrijednosti, te bi ostao bez svoje cjelokupne
imovine. Ističe da se to već dogodilo brojnim obiteljima na području P. i V.

Zaključno, cijeneći osporavanu odluku, kao i njoj
prethodeću prvostupanjsku presudu nezakonitima, podnositelj predlaže Ustav­nom
sudu podnesenu ustavnu tužbu usvojiti i osporene presude ukinuti.

5. Povodom prijedloga podnositelja, Ustavni sud je
rješe­njem, broj: U-III-3787/03 od 30. lipnja 2004. godine, privremeno odgodio
ovrhu u ovršnom predmetu Općinskog suda u Virovitici, broj: Ovr-348/02 do
donošenja konačne odluke.

*Ustavna tužba je osnovana.*

6. Analizom osporavanih presuda, navoda ustavne tužbe
i spi­sa predmeta, utvrđeno je da je presuđujući u spornoj pravnoj situaciji,
prvostupanjski sud utvrdio kao nesporne činjenice postojanja ugovora o kreditu,
zatim postojanja pravomoćne i ovršne presude kojom se nalaže, između ostalih i
podnositelju kao soli­dar­nom dužniku, izvršenje dospjele, a neispunjene
obveze, te pos­tojanja pravomoćne presude kojom se utvrđuju ništavim odredbe
spornog ugovora o kreditu, preko godišnje kamate u visini od 18%, jer je sud
utvrdio da su više kamate zelenaške.

Glede
dopuštenosti ovrhe u konkretnom slučaju prvostupanjski sud je izrazio
stajalište prema kojemu ovršna isprava na temelju koje je tražena ovrha nije
stavljena izvan snage. Taj sud je istaknuo da je činjenica utvrđenja ništavosti
odredaba spornog ugovora o kreditu valjana pravna osnova za podnošenje zahtjeva
za ponavljanje pravomoćno dovršenog parničnog postupka iz kojega je proizašla
ovršna isprava, međutim da deklaratorna presuda donesena u konkretnom slučaju
ne može mijenjati obvezu utvrđenu kondemnatornom ovršnom ispravom. Zaključno,
prvostupanjski sud je utvrdio da se sadržaj pravomoćne i ovršne isprave može
mijenjati samo u parničnom postupku pod uvjetima utvrđenim u Zakonu o parničnom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03.), a
nikako u ovršnom postupku, pogotovo imajući u vidu razloge za žalbu sadržane u
odredbi članka 46. OZ-a.

Protiv
prvostupanjske presude podnositelj je izjavio žalbu, koja je osporenom presudom
Županijskog suda u Virovitici u cijelosti odbijena kao neosnovana.

7. Prema odredbama članka 62. stavka 1. i stavka 2.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može po
iscrpljivanju dopuštenog pravnog puta podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako
smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice
lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima,
kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog
kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena
Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu)
samoupravu.

Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih
ili izvan­rednih pravnih lijekova nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih
akata tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne)
samouprave i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i
temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom. Slijedom navedenog, Ustavni sud, tijekom
postupka pru­žanja ustavnosudske zaštite, na temelju činjeničnog stanja
utvrđenog u postupku iz kojega je proizašla osporavana odluka i unutar zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama došlo do ustavno nedopuštenog posizanja u ljudska prava i temeljne
slobode.

8. U konkretnom slučaju mjerodavne su odredbe članka
46. stavka 2. točke 9. OZ-a, koje glase:

»(2) Ovršenik može izjaviti žalbu osobito: (...)

9. Ako je tražbina prestala na temelju činjenice koja
je nastala u vrijeme kad je ovršenik nije više mogao uspješno istaknuti u
postupku iz kojega potječe odluka, odnosno ako je tražbina prestala na temelju
činjenice koja je nastala nakon zaključenja sud­ske ili upravne nagodbe ili
sastavljanja javnobilježničke isprave, (...)«

i odredbi članka 109. stavka 1. i članka 110. Zakona
o ob­vez­nim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96.,
91/96. i 112/99., u daljnjem tekstu: ZOO), koje glase:

»Na ništavost sud pazi po službenoj dužnosti i na nju
se može pozivati svaka zainteresirana osoba.

Pravo
na isticanje ništavosti ne gasi se.«.

9. Na
temelju ustavnog jamstva propisanog člankom 29. stav­kom 1. Ustava, svatko ima
pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom
roku odluči o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog
kažnjivog djela.

Ustavni sud utvrđuje da je u provedenom postupku
podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje. Naime, pogrešno je pravno
stajalište nadležnih sudova u vezi s primjenom odredbe članka 46. stavka 2.
točke 9. OZ-a u svezi s člancima 109. stav­kom 1. i 110. ZOO-a, izneseno u
osporenim presudama (točka 6. obrazloženja).

Prema pravnom stajalištu Ustavnog suda, u pravnoj
situaciji u kojoj postoji kondemnatorna presuda kojom se nalaže plaćanje obveze
i deklaratorna presuda donesena naknadno između istih stranaka kojom se
utvrđuje da je dio obveze koja je utvrđena kondemnatornom presudom ništav, a ne
postoje uvjeti za ponav­ljanje postupka u kojemu je donesena kondemnatorna
presuda, sudovi neće dozvoliti ovrhu kondemnatorne presude u cijelosti, već
samo u dijelu koji nije obuhvaćen ništavošću.

Navedeno stajalište temelji se na primjeni odredbe
članka 46. stavka 2. točke 9. OZ-a, jer u konkretnom slučaju treba smatrati da
je tražbina djelomično prestala na temelju činjenice koja je nastala u vrijeme
kad je ovršenik više nije mogao uspješno isticati u postupku u kome je nastala
kondemnatorna – ovršna presuda. Isto tako, uzevši u obzir odredbu članka 109.
stavka 1. ZOO-a prema kojoj se na ništavost pazi po službenoj dužnosti, dužnost
je sudova, kada ih ovršenik upozori da je ovršna isprava dijelom ništava, a ta
ništavost je utvrđena pravomoćnom sudskom odlukom između istih stranaka koje
sudjeluju u ovršnom postupku, da utvrde da je ovrha nedopuštena u dijelu koji
je obuhvaćen ništavošću, te da dopuste ovrhu u preostalom – valjanom dijelu.

Iz navedenoga proizlazi da je postupak radi
proglašenja ovr­he nedopuštenom u odnosu na podonositelja bio nepravičan, što
je posljedica pogrešnog pravnog stajališta u svezi primjene odred­be članka 46.
stavka 2. točke 9. OZ-a. Stoga je podnositelju povrijeđeno ustavno pravo na
pravično suđenje zajamčeno odred­bom članka 29. stavka 1. Ustava.

10. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe i povrede
odredbi članaka 19. stavka 1. i 117. stavka 3. Ustava, koje ne mogu biti osnova
za pružanje ustavnosudske zaštite jer ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode
u smislu odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

11. Slijedom svega iznijetog, utvrdivši da je
podnositelju osporavanim presudama povrijeđeno ustavno pravo na pravično
suđenje sadržano u članku 29. stavku 1. Ustava, odlučeno je kao u izreci.

Ova odluka utemeljena je na odredbama članaka 73. i
75. Ustavnog zakona, a objava iste temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-3787/2003
Zagreb, 20. prosinca 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 6/2005-113