## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2085/2011 od 10. srpnja 2014.

### NN 97/2014 (6.8.2014.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2085/2011 od 10. srpnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1946

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović i Duška Šarin, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom Mije Jurića iz Vinkovaca, na sjednici održanoj 10. srpnja 2014. jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Mijo Jurić iz Vinkovaca podnio je podnesak nazvan »Zamolba za ocjenu ustavnosti Odluke o izboru najpovoljnije ponude za natječaj za zakup poljoprivrednog zemljišta u vlasništvu države za Grad Vinkovce«.

Iz sadržaja podneska razvidno je da podnositelj Odlukom o izboru najpovoljnijih ponuditelja za zakup poljoprivrednog zemljišta u vlasništvu Republike Hrvatske na području Grada Vinkovaca za k. o. Vinkovci II, Vinkovačko Novo Selo i Mirkovci klasa: 320-02/09-01/20, urbroj: 2188/01-01-10-5 (u nastavku: Odluka o izboru), koju je donijelo Gradsko vijeće Grada Vinkovaca na svojoj 10. sjednici održanoj 15. travnja 2010., smatra povrijeđenim ustavna prava zajamčena člancima 14., 18., 19., 20., 49., 51., 54. i 55. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), u nastavku: Ustav), kao i članak 3. Ustava.

Stajalište o povredi naprijed navedenih ustavnih prava i odredaba podnositelj obrazlaže navodima o tome kako se javio na natječaj za dodjelu poljoprivrednog zemljišta u zakup, ali da osporenom Odlukom o izboru nije dobio u zakup poljoprivredno zemljište za koje se je natjecao, unatoč činjenici što je ispunjavao sve zakonom propisane uvjete za njegovu dodjelu.

Predložio je usvajanje ustavne tužbe.

Ustavna tužba nije dopuštena.

2. Iz dokumentacije koja se nalazi u spisu predmeta razvidno je da je podnositelj protiv osporene Odluke o izboru podnio prigovor Ministarstvu poljoprivrede, ribarstva i ruralnog razvoja Republike Hrvatske (u nastavku: Ministarstvo).

Odlučujući o prigovoru podnositelja, Ministarstvo je svojim dopisom klasa: 320-02/10-01/1103, urbroj: 525-09-1-0369/10-2 od 24. kolovoza 2010. izvijestilo podnositelja da prema članku 27. Zakona o poljoprivrednom zemljištu (»Narodne novine« broj 152/08., 21/10. i 63/11., u nastavku: ZPZ/08), koji je bio mjerodavan u vrijeme donošenja osporene Odluke, odluka kojom se odlučuje o vlasničkim i drugim stvarnim pravima na poljoprivrednom zemljištu u vlasništvu Republike Hrvatske nije upravni akt te da to Ministarstvo ne rješava dostavljene prigovore na odluke o izboru najpovoljnijih ponuditelja, ali ih uzima u obzir kao mišljenje sudionika natječaja.

3. Ustavni sud primjećuje da je Vrhovni sud Republike Hrvatske u nizu svojih odluka (npr. Rev-1510/02 od 25. veljače 2004., Rev 414/05 od 22. ožujka 2006., Revr 392/05-2 od 1. ožujka 2006. i dr.) utvrdio da je u slučaju spora o odlukama o izboru najpovoljnijeg ponuđača nadležan redovni sud u parničnom postupku.

Tako je, primjerice, u rješenju broj: Revr 392/05-2 od 1. ožujka 2006., Vrhovni sud istaknuo:

»Odluka tužene o izboru najpovoljnije ponude (čl. 23. st. 2. Zakona o poljoprivrednom zemljištu – »Narodne novine«, broj: 66/01 – dalje: ZPZ), po svojoj pravnoj naravi ne predstavlja upravni akt u smislu odredbe čl. 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 9/92, 77/92 – dalje ZUS), pošto natječajni postupak koji se provodi temeljem ZPZ nije upravni postupak, već zakonom propisan postupak raspolaganja poljoprivrednim zemljištem u vlasništvu države, a odluka koja se u tom postupku donosi o izboru najpovoljnijeg ponuđača predstavlja akt raspolaganja, a ne upravni akt. Dapače, čl. 22. st. 3. ZPZ izričito je određeno da odluka kojom se odlučuje o vlasništvu i drugim stvarnim pravima na poljoprivrednom zemljištu vlasništvo Republike Hrvatske nije upravni akt.

Kada dakle osporena odluka o izboru najpovoljnije ponude nije upravni akt već akt raspolaganja, pogrešan je zaključak suda o nepostojanju sudske nadležnosti za rješavanje konkretnog spora.

U skladu s navedenim, a kako su zbog pogrešnog pravnog stajališta nižestupanjski sudovi propustili meritorno raspraviti spor, trebalo je nižestupanjska rješenja ukinuti, te odlučiti kao u izreci, sve temeljem odredbe čl. 400, u svezi s odredbom čl. 395. st. 2. ZPP-a. (...)«

Time je Vrhovni sud Republike Hrvatske u svojoj praksi otvorio svim ovlaštenim strankama put pravne zaštite protiv odluka o izboru najpovoljnijeg ponuđača.

4. Ustavni sud također podsjeća da je u svojoj odluci broj: U-III-3785/2010 od 4. ožujka 2014. prihvatio stajalište Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) u predmetu Majski II protiv Hrvatske (presuda, 19. srpnja 2011., zahtjev br. 16924/08) da se pravno sredstvo stvoreno u praksi sudova smatra »pravom« nakon proteka šest mjeseci od zauzimanja, odnosno promjene pravnog stajališta. U toj je presudi ESLJP istaknuo:

»70. ... Iako je istina da je navedena odluka Upravnog suda donesena oko dva mjeseca prije nego što je podnositelj zahtjeva podnio svoju tužbu istom sudu, Sud ne smatra da je podnositelj zahtjeva trebao biti svjestan te odluke i zanemariti izričitu uputu o pravnim sredstvima sadržanu u odluci Državnoodvjetničkog vijeća koju je pobijao. To zato što je u predmetima kao što je ovaj, u kojemu je pravno sredstvo o kojemu je riječ rezultat sudskog tumačenja, u pravilu potrebno šest mjeseci da takav razvoj sudske prakse dosegne dovoljni stupanj pravne sigurnosti prije nego što se može smatrati da je javnost djelotvorno svjesna domaće odluke koja je uspostavila pravno sredstvo i da su osobe kojih se to tiče sposobne i obvezne koristiti ga (...)«

Navedeno stajalište, *mutatis mutandis*, može se primijeniti i na konkretan slučaj.

5. Ustavni sud primjećuje da je osporena Odluka od 15. travnja 2010. donesena nakon proteka više od šest godina nakon navedenog stajališta Vrhovnog suda.

Budući da je riječ o ustaljenom i dugogodišnjem pravilu koje sudovi jedinstveno primjenjuju, osnovano je zaključiti da je podnositelj svoje pravo pobijanja odluke o izboru najpovoljnijeg ponuđača za zakup poljoprivrednog zemljišta mogao osporavati tužbom pred za to nadležnim redovnim sudom.

6. Člankom 62. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02 i 49/02 – pročišćeni tekst, u nastavku: Ustavni zakon) propisano je:

»Članak 62.

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti ... kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom ... (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

(2) Ako je zbog povrede ustavnih prava dopušten drugi pravni put, ustavna tužba može se podnijeti tek nakon što je taj pravni put iscrpljen.

(...)«

Iscrpljivanje dopuštenog pravnog puta postupovna je pretpostavka dopustivosti zahtjeva za ustavnosudskom zaštitom.

7. Podnošenje ustavne tužbe u konkretnom slučaju nije dopušteno jer nije ispunjena jedna od pretpostavki za njezino podnošenje, a to je iscrpljivanje dopuštenog pravnog puta.

Naime, iz svega naprijed navedenog razvidno je da je podnositelj ustavne tužbe imao pravo osporenu Odluku o izboru pobijati tužbom u postupku pred redovnim sudom.

Tek bi time bio iscrpljen dopušteni pravni put u smislu članka 62. stavka 2. Ustavnog zakona.

8. Slijedom iznesenog, na temelju članka 72. Ustavnog zakona, riješeno je kao u izreci.

9. Odluka o objavi rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2085/2011

Zagreb, 10. srpnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica

dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

97 06.08.2014 Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2085/2011 od 10. srpnja 2014.

Rješenje, NN 97/2014-1946