## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-636/2010 od 24. listopada 2013.

### NN 138/2013 (18.11.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-636/2010 od 24. listopada 2013.

138 18.11.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-636/2010 od 24. listopada 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2961

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. Š. iz O., kojeg zastupa T. F., odvjetnik u O., na sjednici održanoj 24. listopada 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-976/09-2 od 11. studenoga 2009.

– rješenje Općinskog suda u Županji broj: P-454/06-17 od 6. ožujka 2009.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u Županji na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu podnio je D. Š. iz O. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupa T. F., odvjetnik u O., smatrajući da mu je rješenjima donesenim u parničnom postupku koji je prethodio ustavnoj tužbi povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Ustavnom tužbom podnositelj osporava sljedeća rješenja nadležnih sudova:

– rješenje Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-976/09-2 od 11. studenoga 2009. kojim je odbijena žalba podnositelja ustavne tužbe

– rješenje Općinskog suda u Županji broj: P-454/06-17 od 6. ožujka 2009. kojim je odbačena tužba podnositelja.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku rješenjem prvostupanjskog suda tužba podnositelja ustavne tužbe podnesena protiv tuženika V. G. i Š. k. z. I. iz Ž. (u daljnjem tekstu: ŠKZ I.) odbačena je na temelju članaka 288. stavka 2. i 333. stavka 3. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07., 84/08., 123/08. i 57/11., u daljnjem tekstu: ZPP). Podnesenim tužbenim zahtjevom podnositelj je tražio da se donese presuda kojom će utvrditi da njegova izjava temeljem ugovora o kreditu broj: 2924/K/2000, sklopljenim s korisnikom kredita V. G. iz O. nema pravnog učinka, te da se utvrdi ništavim ugovor o kratkoročnom nenamjenskom kreditu broj: 2924/K/2000 od 25. listopada 2000. sklopljen između ŠKZ I. iz Ž. i V. G. iz O..

2.1. U obrazloženju prvostupanjskog rješenja navodi se:

»(...)

Iz priklopljenog ovosudnog spisa poslovni broj: V P-666/01 kao nesporno proizlazi da je u pravnoj stvari tužitelja ŠKZ I. iz Ž., protiv tuženika V. G., D. D., D. Š. iz O., M. D. 110 i B. L. iz O. donesena pravomoćna presuda po kojoj su tuženi dužni solidarno isplatiti tužitelju iznos od 2.812,14 EURA u kunskoj protuvrijednosti s ugovorenom kamatom od 1,98% mjesečno za razdoblje od 25. listopada 2000. g. do 25. prosinca 2000. g. a od 8. listopada 2001. g. do isplate sa zakonskom zateznom kamatom.

Također kao nesporno proizlazi da se gore navedena presuda temelji na zaključenom ugovoru o kreditu broj: 2924/K/2000 koji je sklopljen između ŠKZ I. iz Ž. i V. G. koji je glavni dužnik dok obveza ostalih tuženika proizlazi iz izjave jamaca.

S obzirom na sadržaj gore navedene pravomoćne presude i predloženu izreku presude u ovoj pravnoj stvari proizlazi da pravomoćna presuda ovog suda poslovni broj V P-666/01 od dana 9. svibnja 2002. g. predstavlja zapreku za vođenje ovog parničnog postupka, i to ne zato što je riječ o tužbenom zahtjevu identičnog sadržaja već su ova dva tužbena zahtjeva sadržajno kontradiktorna, tako da su uzajamno inkompatibilna, pa osnovanost tužbenog zahtjeva iz presude ovog suda poslovni broj: V P-666/01 od 9. svibnja 2002. g. isključuje mogućnost da bude osnovan ovaj zahtjev, što znači da je riječ o pravomoćno presuđenoj stvari, radi čega je tužbu u ovoj pravnoj stvari valjalo odbaciti temeljem čl. 333. st. 2. Zakona o parničnom postupku.

Nadalje s obzirom na navedenu pravomoćnu presudu po kojoj je D. Š. sa ostalim tuženicima V. G., D. D. i B. L. naloženo da solidarno namire dug po kreditu koji je sklopljen između ŠKZ Ž. i V. G. pod brojem 2924/K/2000 od 25. listopada 2000. g. pri čemu odgovornost D. Š. proizlazi iz izjave jamca za predmetni ugovor o kreditu proizlazi da tužitelj temeljem čl. 288. st. 2. Zakona o parničnom postupku nema pravnog interesa za podnošenje ovakve tužbe za utvrđenje.

(...)«

2.2. Protiv tog rješenja, podnositelj je izjavio žalbu koja je odbijena kao neosnovana rješenjem Županijskog suda u Vukovaru, te je potvrđeno prvostupanjsko rješenje. U obrazloženju osporenog rješenja Županijski sud u Vukovaru navodi:

»(...)

Odlučujući o odbacivanju tužbe, pozivom na odredbu članka 333. stavka 2 ZPP, prvostupanjski sud, prema ocjeni ovog suda kao drugostupanjskog, valjano zaključuje i obrazlaže svoje procesnopravno stajalište, smatrajući da se u konkretnom slučaju radi o pravomoćno presuđenoj stvari i nedostatku pravnog interesa tužitelja za podnošenje ovakve tužbe za utvrđenje, što je stvar diskrecijske procjene suda pred kojim se vodi postupak na temelju činjenica koje su glede toga bile predmetom utvrđivanja.

(...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj smatra da mu je osporenim rješenjima povrijeđeno ustavno pravo iz članka 29. Ustava, a prema kojem svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama.

Međutim, u ustavnoj tužbi podnositelj iznosi uglavnom žalbene razloge. U ustavnoj tužbi navodi:

»(...)

Podnositelj ustavne tužbe drži da su ga prvostupanjski i drugostupanjski sud svojim odlukama stavili u neravnopravan položaj u odnosu na tužene V. G. i ŠKZ I. Ž., te da su tokom postupka bili pristrani, pa ovom ustavnom tužbom pobijaju navedene odluke iz razloga što:

– okolnost da je jednoj od ugovornih stranaka pravomoćnom presudom naloženo da ispuni činidbu iz ugovora, nije zapreka da ona naknadno u parnici zatraži utvrđenje tog ugovora ništavim. Ne postoji objektivan identitet spora, jer je u jednoj tužbi istaknut deklaratorni, a u drugoj kondemnatorni zahtjev (takovo stajalište zauzima i Vrhovni sud Republike Hrvatske u svojoj odluci donesenoj dana 5. ožujka 2003. godine, broj: Rev-299/1999).

– u konkretnom slučaju ne radi se o istovjetnosti tužbenog zahtjeva.

(...)«

Nadalje ističe:

»(...)

– ovakvim pravnim stajalištem prvostupanjskog i drugostupanjskog suda štiti se ŠKZ I. iz Ž. koja se između ostalog višestruko namirila u parnici na koju se sud poziva broj: P-666/01, a koja se vodila pred Općinskom sudom u Županji, pa dakle ne stoji navod prvostupanjskog i drugostupanjskog suda da podnositelj ustavne tužbe nema pravni interes za podnošenje tužbe na utvrđenje, jer podnositelj ustavne tužbe traži da se utvrdi da je njegova izjava, temeljem ugovora o kreditu broj: 2924/K/2000 sklopljenog s korisnikom kredita V. G., nema pravnog učinka, te da se utvrdi ništavim ugovor o kratkoročnom nenamjenskom kreditu broj: 2924/K/2000 od 25. listopada 2000. godine sklopljen između V. G. i ŠKZ I. iz Ž.

(...)«

Slijedom navedenog, smatra da su navedeni sudovi svojim rješenjima i pravnim tumačenjima izrazili samovolju i da su povrijedili njegovo ustavno pravo iz članka 29. stavka 1. Ustava.

IV. MJERODAVNO PRAVO

4. Članak 288. stavak 2. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07., 84/08., 123/08. i 57/11.) glasi:

»Članak 288.

(...)

Osim rješenja koja je ovlašten donositi nakon prethodnog ispitivanja tužbe na pripremnom ročištu sud donosi i rješenje o odbacivanju tužbe, ako utvrdi da o tužbenom zahtjevu već teče parnica, da je stvar pravomoćno presuđena, da je o predmetu spora sklopljena sudska nagodba ili da ne postoji pravni interes tužitelja za podnošenje tužbe za utvrđenje.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Članak 29. stavak 1. Ustava, glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ...

(...)«

Člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno je pravo na pravično suđenje. Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

6. Polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjuje relevantnima načelna pravna stajališta koja je Ustavni sud izrazio u odluci broj: U-III-932/2004 od 19. travnja 2007. (»Narodne novine« broj 47 od 3. svibnja 2007.).

U obrazloženju te odluke Ustavni sud istaknuo je slijedeće:

»(...)

4. (...)

Na temelju navedenog, prvostupanjski sud je ocijenio da se radi o pravomoćno presuđenoj stvari, na što sud pazi po službenoj dužnosti sukladno članku 333. stavku 2. Zakona o parničnom postupku ('Narodne novine', broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05. i 2/07., u daljnjem tekstu: ZPP).

(...)

6. Da bi se radilo o presuđenoj stvari u smislu navedenih odredbi, potrebno je da se ostvari objektivni i subjektivni identitet spora. U konkretnom slučaju podnositelj je tražio od suda da utvrdi ništetnost ugovora o zajmu. U postupku koji je okončan pravomoćnom presudom zbog izostanka, a na koju se pozivaju prvostupanjski i drugostupanjski sud, tužiteljica T. N. tražila je od suda da naloži podnositelju izvršenje obveze, koja je u konkretnom slučaju značila isplatu određenog novčanog iznosa. Tužbeni zahtjev za utvrđenje ništetnosti ugovora i tužbeni zahtjev za isplatu sadržajno nisu identični zahtjevi; prvi je deklaratorne, drugi je kondemnatorne prirode.

Činjenica da je među istim strankama vođen parnični postupak u kojem je usvojen tužbeni zahtjev na izvršenje određene činidbe na temelju određenog pravnog odnosa (u konkretnom slučaju ugovora o zajmu), ne podrazumijeva sama po sebi da je pravomoćno utvrđena i pravna valjanost pravne osnove iz koje činidba proizlazi, to jest ugovora o zajmu. Valjanost i pravna opstojnost ugovora o zajmu nije niti bila predmetom sudskog postupka u kojem je donesena presuda zbog izostanka.

Budući da sudovi u konkretnom slučaju nisu raspravljali o postavljenom tužbenom zahtjevu podnositelja radi utvrđenja ništetnosti ugovora o zajmu, pogrešno ocijenivši da se radi o presuđenoj stvari, podnositelju je povrijeđeno ustavno pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično odluči o njegovim pravima i obvezama, koje je zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

(...)«

7. Ustavni sud ocjenjuje da je u ovom slučaju osporenim rješenjima nadležnih sudova, koja su dovela do toga da tužba uopće nije ispitana pred sudom, podnositelju povrijeđeno pravo na pristup sudu koje čini sastavni dio prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) odlučeno je kao u izreci.

9. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-636/2010

Zagreb, 24. listopada 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 138/2013-2961