## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6142/2014 od 4. rujna 2014.

### NN 110/2014 (17.9.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6142/2014 od 4. rujna 2014.

110 17.09.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-6142/2014 od 4. rujna 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2126

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Trećem vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Miroslav Šeparović, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić i Antun Palarić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Dino Pranjković iz Đakova, kojeg zastupa Milan Ličina, odvjetnik iz Zagreba, na sjednici održanoj 4. rujna 2014. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu protiv rješenja Županijskog suda u Osijeku broj: Kž-355/14-2 od 8. kolovoza 2014. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje) podnio je 25. kolovoza 2014. hrvatski državljanin Dino Pranjković (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Milan Ličina, odvjetnik iz Zagreba.

Tim je drugostupanjskim rješenjem odbijena podnositeljeva žalba protiv rješenja Općinskog suda u Našicama broj: K-Ov-111/14-10 od 10. srpnja 2014. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

Navedenim prvostupanjskim rješenjem protiv podnositelja je, na temelju zakonske osnove iz članka 123. stavka 1. točke 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 121/11. – pročišćeni tekst, 143/12., 56/13. i 145/13.; u daljnjem tekstu: ZKP/08), produljen istražni zatvor nakon potvrđivanja optužnice, time da istražni zatvor prema ovome rješenju može trajati najdulje do pravomoćnosti presude, a nakon pravomoćnosti presude najdulje do pravomoćnosti rješenja o upućivanju na izdržavanje kazne zatvora, ali ne dulje od rokova propisanih člankom 133. stavkom 1. točkom 2. ZKP-a/08.

1.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi da su mu osporenim rješenjima povrijeđena ljudska prava i temeljne slobode zajamčene člankom 14. stavkom 2. i člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Protiv podnositelja ustavne tužbe u tijeku je kazneni postupak zbog kaznenog djela iz članka 139. stavka 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 125/11. i 144/12.), u povodu optužnice Općinskog državnog odvjetništva u Našicama, Stalne službe u Đakovu broj: K-Do-398/14 od 4. srpnja 2014.

Podnositelj je lišen slobode 26. lipnja 2014. te je protiv njega određen istražni zatvor rješenjem Županijskog suda u Osijeku broj: Kir-513/14 od 27. lipnja 2014.

Kazneno optužno vijeće Općinskog suda u Našicama održalo je 10. srpnja 2014. sjednicu radi odlučivanja, po službenoj dužnosti, o produljenju istražnog zatvora. Sjednici su nazočili podnositelj i njegov izabrani branitelj te je doneseno osporeno prvostupanjsko rješenje o produljenju istražnog zatvora na temelju članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a/08, to jest zbog postojanja opasnosti od ponavljanja kaznenog djela.

Iz dokumentacije koju je podnositelj priložio ustavnoj tužbi nije razvidno da bi podnositelj ili njegov branitelj, iako nazočni na sjednici sudskog vijeća, tom prigodom istaknuli prigovor u pogledu nadležnosti odnosno sastava vijeća.

3. Navodi ustavne tužbe isključivo se odnose na podnositeljevo tumačenje zakonske odredbe o nadležnosti za odlučivanje o produljenju istražnog zatvora u stadiju kaznenog postupka nakon potvrđivanja optužnice (članak 127. ZKP-a/08) te se podnositeljeve tvrdnje o povredi ustavnih prava temelje isključivo na njegovom stajalištu da je osporeno prvostupanjsko rješenje donijelo nenadležno sudbeno tijelo (optužno vijeće), dok je drugostupanjski sud tu postupovnu povredu zanemario (v. točku 4. obrazloženja ove odluke).

Iz tog razloga Ustavni sud smatra suvišnim, obrazlažući ovu odluku, izlagati razloge kojima su se donositelji osporenih rješenja prvog odnosno drugog stupnja rukovodili odlučujući o produljenju istražnog zatvora protiv podnositelja, u smislu članka 123. stavka 1. točke 3. ZKP-a/08.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

4. Podnositelj je u ustavnoj tužbi naveo da mu je osporenim rješenjima povrijeđeno ustavno pravo na jednakost pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava), pri čemu nije iznio ni jedan konkretan razlog zbog kojeg smatra da je u njegovom slučaju zakon primijenjen drugačije odnosno nepovoljnije nego u nekom drugom (i kojem) slučaju.

Istaknuo je i povredu ustavnog prava na pravično suđenje (odlučivanje) u postupovnom aspektu (članak 29. stavak 1. Ustava), tvrdeći da, kako je već naznačeno u točki 3. obrazloženja ove odluke, optužno vijeće suda nije tijelo koje bi bilo nadležno odlučivati o produljenju istražnog zatvora u stadiju kaznenog postupka nakon potvrđivanja optužnice, kao i da mu drugostupanjski sud na takav žalbeni navod nije odgovorio.

Podnositelj se pritom poziva na sadržaj članka 127. stavka 4. ZKP-a/08.

Članak 127. ZKP-a/08 u cjelini glasi (tekst mjerodavnog dijela stavka 4. istaknuo Ustavni sud):

»e) Sudbena vlast nadležna za određivanje, produljenje i ukidanje istražnog zatvora

Članak 127.

(1) Istražni zatvor do podnošenja optužnice određuje sudac istrage na prijedlog državnog odvjetnika, a ukida ga na prijedlog okrivljenika, državnog odvjetnika ili po službenoj dužnosti.

(2) O prijedlogu državnog odvjetnika da se odredi istražni zatvor, sudac istrage odlučuje odmah, a najkasnije u roku od dvanaest sati od podnošenja prijedloga. Kad se sudac istrage ne složi s prijedlogom državnog odvjetnika za određivanje istražnog zatvora, donosi rješenje kojim se prijedlog odbija te ako je okrivljenik u pritvoru naložit će da se odmah pusti na slobodu. Protiv tog rješenja državni odvjetnik ima pravo žalbe u roku od dvadeset četiri sata. O žalbi odlučuje vijeće u roku od četrdeset i osam sati.

(3) Ako što drugo nije propisano posebnim zakonom prije podnošenja optužnice, o produljenju istražnog zatvora odlučuje sudac istrage na prijedlog državnog odvjetnika.

(4) Nakon podnošenja optužnice, istražni zatvor do potvrđivanja optužnice određuje, produljuje i ukida optužno vijeće. Nakon potvrđivanja optužnice, do pravomoćnosti presude, istražni zatvor određuje, produljuje i ukida raspravni sud u zasjedanju, a izvan zasjedanja vijeće, osim u slučaju iz stavka 5. ovog članka.

(5) Kad odlučuje o žalbi protiv presude, istražni zatvor određuje, produljuje i ukida vijeće koje odlučuje o žalbi.

(6) Kad sud koji, odlučujući o izvanrednim pravnim lijekovima, ukine pobijanu presudu i predmet vrati na ponovni postupak, odredit će istražni zatvor ako postoje razlozi iz članka 123. ovog Zakona, a nisu protekli rokovi iz članka 130. i 133. ovog Zakona.«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

5. Konkretna ustavna tužba na neizravan način ukazuje na povredu prava na slobodu. Iako ustavnu tužbu podnosi protiv akata kojim mu se (i nadalje) uskraćuje osobna sloboda, podnositelj navode ustavne tužbe ograničava isključivo na isticanje određene procesne povrede (nenadležnost optužnog vijeća), dok se na povredu prava na slobodu niti poziva, niti navodi eventualne posljedice takve procesne povrede. Ne objašnjava, dakle, na koji je način navodna procesna povreda povezana s povredom njegova prava na slobodu, kao jedinog ustavnopravno relevantnog pitanja u konkretnom slučaju.

Drugim riječima, ustavna se tužba svodi na ponavljanje razloga koje je podnositelj, prema vlastitoj tvrdnji (budući da tekst svoje žalbe nije dostavio Ustavnom sudu na uvid), isticao u žalbi protiv rješenja o produljenju istražnog zatvora, ali mu drugostupanjski sud (također prema tvrdnji podnositelja) na njih nije odgovorio.

Ustavni je sud, unatoč navedenom, imao u vidu da Ustav sadrži načelo nepovredivosti slobode čovjeka, koja se može ograničiti samo pod uvjetima propisanim Ustavom. Članak 22. Ustava glasi:

»Članak 22.

Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.

Nikomu se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje sud.«

Kako je, dakle, riječ o temeljnom ljudskom pravu, pri odlučivanju u ovom ustavnosudskom postupku Ustavni je sud uvažio činjenicu da istražni zatvor predstavlja posebno osjetljivu mjeru oduzimanja osobne slobode čovjeka prije pravomoćnog presuđenja te da je stoga iznimno važno da svako takvo oduzimanje slobode udovoljava bitnim materijalnopravnim i postupovnim zahtjevima istaknutim u stavku 2. citiranog članka 22. Ustava.

Podnositelj u ustavnoj tužbi ne problematizira pitanje »određenosti zakonom« razloga za produljenje istražnog zatvora, kao ni ocjenu sudova o konkretnim činjenicama i okolnostima koje bi (ili ne bi) činile te zakonom određene razloge za produljenje istražnog zatvora (u ovom slučaju ocjenu o činjenicama i okolnostima koje bi ili ne bi ukazivale na postojanje opasnosti da će podnositelj ponoviti kazneno djelo).

On ustavnu tužbu fokusira isključivo na pitanje »odlučivanja suda«, smatrajući da je o njegovom istražnom zatvoru odlučivalo nenadležno vijeće (inače nadležnog) prvostupanjskog suda, da tu postupovnu povredu nije sanirao drugostupanjski sud u povodu žalbe te da su mu time uskraćena postupovna jamstva pravičnog suđenja.

6. Iz sadržaja članka 127. ZKP-a/08, citiranog u točki 4. obrazloženja ove odluke, evidentno je postojanje razlike između pojmova »optužnog vijeća« i »vijeća«.

Uloga »optužnog vijeća« uređena je u člancima 348. do 367. ZKP-a/08 i brojnim drugim odredbama tog zakona te je razvidno (v. članke 367. i 368. ZKP-a/08) da funkcija optužnog vijeća završava s potvrđivanjem optužnice i preuzimanjem predmeta po predsjedniku raspravnog vijeća.

S druge strane, pojam »vijeća« (kada je, kao u konkretnom slučaju, riječ o kaznenom postupku koji se vodi pred općinskim sudom) definiran je u članku 19.b stavku 5. ZKP-a/08, koji glasi:

»Članak 19.b

(...)

(5) Općinski sudovi donose odluke izvan rasprave u vijećima sastavljenim od tri suca.

(...)«

Proizlazi, dakle, da u strogo formalnom smislu, u stadiju kaznenog postupka nakon potvrđivanja optužnice optužno vijeće više nije nadležno za odlučivanje o produljenju istražnog zatvora, već je za to nadležno, za vrijeme zasjedanja, raspravno vijeće, a izvan zasjedanja (kao u konkretnom slučaju) tročlano sudsko vijeće (koje se kolokvijalno naziva izvanraspravnim vijećem).

7. Ustav u članku 22. nalaže da o oduzimanju ili ograničavanju slobode isključivo »odlučuje sud« (v. citat u točki 5. obrazloženja ove odluke).

Kvaliteta tog »suda«, kakvu zahtijeva članak 29. (stavak 1.) Ustava, jest kvaliteta »zakonom ustanovljenog, neovisnog i nepristranog« suda. Pritom se na pitanje nadležnosti, koje je sporno u konkretnom slučaju, odnosi samo zahtjev da je riječ o sudu koji je »zakonom ustanovljen« – dakle, da se radi o sudu čija je nadležnost (za određenu vrstu predmeta i/ili za određeni teritorij) propisana zakonom.

Činjenica da unutar svakog (zakonom ustanovljenog, nadležnog) suda postoje uža tijela (vijeća, sudac pojedinac i sl.) koja postupaju u različitim stadijima postupka u pojedinom predmetu, kao ni mogućnost da pojedinu radnju u postupku obavi ili pojedinu odluku donese takvo uže tijelo koje u danoj situaciji za to nije bilo ovlašteno ne znače, same po sebi, da tu radnju nije obavio ili da tu odluku nije donio zakonom ustanovljeni, nadležni sud. Svako od tih tijela upravo jest onaj »sud« kojeg imaju u vidu članci 22. odnosno 29. Ustava. Ne postoji, prema tome, razlika između »suda« i pojedinog tijela unutar tog suda, budući da funkciju »suda« isključivo i obavljaju njegova tijela, kao njegove sastavnice.

Da je tome tako, razvidno je i iz članka 202. ZKP-a/08. Njime je definirano značenje pojedinih zakonskih izraza pa je, među ostalim, propisano i sljedeće:

»Članak 202.

(...)

(2) Ako nije drukčije propisano, pojedini izrazi u ovom Zakonu imaju sljedeće značenje:

(...)

(21) Sud je, ako drukčije nije propisano ovim Zakonom, sudbeno tijelo koje donosi odluku, provodi radnju ili pred kojim se vodi postupak.

(...)

(34) (...) Nakon podizanja optužnice ili privatne tužbe, tijelo koje vodi postupak je sud.

(...)«

8. Stoga, s ustavnopravnog gledišta, moguće prekoračenje granica djelokruga pojedinih tijela (sastavnica) nadležnog suda ne mora, samo po sebi, imati ustavnopravno relevantne dosege i posljedice. U pravilu, riječ je o postupovnim pogreškama relativnog značenja, bez odlučnog utjecaja na suštinska pitanja, kao što je, primjerice, pitanje osobne slobode pojedinca, u konkretnom slučaju podnositelja ustavne tužbe. Nedvojbeno je da od takvog pravila mogu postojati i postoje iznimke, ali takva ocjena ovisna je o konkretnim okolnostima svakog pojedinog slučaja.

U podnositeljevom slučaju valja, u tom smislu, uzeti u obzir činjenicu da on inzistira, de facto, na formalnom nazivu sudskog vijeća koje je u danom stadiju kaznenog postupka ovlašteno odlučivati o produljenju istražnog zatvora i smatra da je to moralo biti »vijeće«, a ne »optužno vijeće«. Međutim, svako od sudskih vijeća sastavljeno je od sudaca istog zakonom ustanovljenog suda, a sastav pojedinih vijeća podložan je stalnim promjenama, »rotacijama«.

9. Prema tome, odlučivanje »optužnog vijeća« kaznenog suda (umjesto »vijeća« istog kaznenog suda) u stadiju nakon potvrđivanja optužnice jest, u strogo formalnom smislu, postupovna pogreška. No, da bi takva pogreška svojim značenjem i posljedicama predstavljala osnovani žalbeni razlog povrede odredaba kaznenog postupka (»nepropisno sastavljen sud«, u smislu, mutatis mutandis, članka 468. stavka 1. točaka 1. i 2. ZKP-a/08), a napose da bi takva pogreška zbog svojeg značenja i posljedica mogla biti ocijenjena kao povreda ustavnog prava, nedostatna je argumentacija koja se iscrpljuje isključivo na formalnoj razini.

Naime, u konkretnom slučaju podnositelj ustavne tužbe svojom argumentacijom ni na koji način nije doveo u pitanje personalni sastav konkretnog vijeća čiju nadležnost osporava, neovisnost ili nepristranost bilo kojeg od njegovih članova ili vijeća u cjelini, kao ni utemeljenost razloga zbog kojih su članovi tog vijeća u osporenom prvostupanjskom rješenju ocijenili da je produljenje istražnog zatvora protiv podnositelja nužno i opravdano.

10. Zbog izloženih razloga Ustavni sud ocijenio je da podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava na koja se u ustavnoj tužbi poziva, kao ni ustavno pravo na slobodu, te je, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), donio odluku kao u točki I. izreke.

11. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-6142/2014

Zagreb, 4. rujna 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

Odluka, NN 110/2014-2126