## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-938/1995 od 3. travnja 1996. i Izdvojeno mišljenje

### NN 30/1996 (19.4.1996.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-938/1995 od 3. travnja 1996. i Izdvojeno mišljenje

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dopredsjednik Suda Zdravko
Bartovčak, te suci dr. Velimir Belajec, dr. Nikola Filipović,
Ante Jelavić Mitrović, mr. Vojislav Kučeković,
Jurica Malčić, mr. Hrvoje Momčinović,
Ivan Marijan Severinac, Milan Vuković i Mladen Žuvela,
odlučujući o ustavnoj tužbi J. S. iz S, na sjednici
održanoj dana 3. travnja 1996. godine, donio je

## ODLUKU

I. 1. Ustavna tužba se usvaja te se ukidaju:

- presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-736/95-4 od
12. srpnja 1995. godine;

- rješenje Ministarstva uprave Republike Hrvatske, klasa:
UP/II-222-02/93-01/19, urbroj: 515-02-03/3-94-6 od 7. studenog
1994;

- rješenje Sekretarijata opće uprave i proračuna
Općine S, klasa: UP/I-222-02/92-01/526, ur. broj: 2181-05-03/92-09
od 18. siječnja 1993.

2. Predmet se vraća Sekretarijatu opće uprave i proračuna
Grada S. na ponovni postupak.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

**Obrazloženje**

J. S. podnio je ovom Sudu dopuštenu i pravodobnu ustavnu
tužbu povodom odluka navedenih u izreci ove odluke.

Rješenjem upravnog tijela prvog stupnja odbijen je zahtjev
podnositelja za odobrenje promjene osobnog imena, koje je rješenje
potvrđeno odbijanjem žalbe od strane upravnog tijela
drugog stupnja. U upravnom sporu, pokrenutom tužbom podnositelja,
Upravni sud Republike Hrvatske nije utvrdio nezakonitost navedenih
akata upravnih tijela te je tužbu odbio.

Podnositelj smatra da su mu tim odlukama povrijeđena ustavna
prava iz članaka 14, 16. i 22. Ustava Republike Hrvatske.

Kao razloge kojima obrazlaže povrede navedenih ustavnih prava
podnositelj ustavne tužbe navodi da promjenu traži iz
subjektivnih razloga. Smatra da ga njegovo sadašnje osobno
ime ne označava u smislu njegove osobnosti, te da se sa
predloženim osobnim imenom već dulje vrijeme isključivo
služi u privatnom životu. Novo ime predstavlja dio njegove
osobnosti i neodvojivi je dio podnositelja. Navodi i da sadašnje
osobno ime budi u njemu niz neugodnih asocijacija, kao i određene
psihičke tegobe, a što dokazuje i liječničkom
dokumentacijom.

Podnositelj smatra da nije točno da je predloženo
osobno ime u suprotnosti s društvenim pravilima i običajima
sredine u kojoj živi potkrepljujući to i konkretnim
primjerima. Mišljenja je da mu odbijanjem zahtjeva državni
organ oduzima pravo i slobodu koja mu po zakonu pripada.

U ustavnoj tužbi podnositelj ukazuje i na suprotnost Ustavu
članka 6. i članka 8. Zakona o osobnom imenu (»Narodne
novine«, broj 69/92 i 26/93). Podnositelj je Ustavnom sudu
podnio prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu ustavnosti i
odredaba Zakona o osobnom imenu, a koji nije prihvaćen.

Predlaže Sudu da se poništi presuda Upravnog suda broj:
Us-736/95, te da mu odobri zahtjev za promjenu imena i time omogući
normalan život.

Ustavna tužba je osnovana.

Upravna tijela, a što je potvrdio i Upravni sud, zauzeli
su stajalište da zahtjev podnositelja za promjenu osobnog
imena ne udovoljava pretpostavkama iz članaka 6. i 8. Zakona
o osobnom imenu.

Prema članku 6. st. 2. Zakona, zahtjev za promjenu osobnog
imena mora sadržavati razloge zbog kojih se promjena traži,
a prijedlog novog osobnog imena mora ukazivati na opravdanost
zahtjeva, a odredba članka 8. Zakona određuje da će
se promjena osobnog imena odobriti u slučaju utvrđene
opravdanosti zahtjeva uz ocjenu organa da se novo osobno ime ne
protivi društvenim pravilima i običajima sredine u
kojoj osoba živi.

Upravno tijelo prvog stupnja odbilo je zahtjev podnositelja za
promjenom osobnog imena navodeći, u vrlo kratkom obrazloženju,
da predloženo osobno ime ne ukazuje na opravdanost zahtjeva
za promjenu osobnog imena, tim više što je predloženo
osobno ime neuobičajeno u sredini u kojoj podnositelj živi.
Iz navedenog upravno tijelo je zaključilo da podnositelj
ne udovoljava uvjetima iz članaka 6. i 8. Zakona o osobnom
imenu.

U postupku povodom žalbe podnositelja, upravno tijelo drugog
stupnja odbilo je žalbu uz obrazloženje da je prvostupanjsko
tijelo donijelo rješenje u skladu s odredbama članaka
6. i 8. Zakona o osobnom imenu, uz napomenu da se u privatnom
životu svatko može nazivati umjetničkim imenom
koji odgovara njegovim željama i osobnostima.

To rješenje poništeno je presudom Upravnog suda broj:
Us-6051/93 iz razloga što po ocjeni Upravnog suda iz obrazloženja
tog rješenja, kao ni iz podataka u spisu, nije vidljivo u
čemu bi se promjena osobnog imena protivila običajima
sredine u kojoj živi, kao i to da razlozi na koje se poziva
podnositelj u svom zahtjevu ne ukazuju na opravdanost njegovog
zahtjeva za promjenu osobnog imena. Upravni sud ukazuje i na psihološki
moment u zahtjevu podnositelja upozoravajući da nalazu liječnika
neuropsihijatra treba posvetiti više pažnje.

U ponovnom rješavanju Ministarstvo uprave odbija žalbu
podnositelja navodeći da u postupku nije sporno pravo na
promjenu osobnog imena već prijedlog novog imena podnositelja
koje nije uobičajeno u sredini u kojoj podnositelj živi.
Mišljenja je da je predloženo ime u suprotnosti s pravilima
hrvatskog pravopisa, a da subjektivni razlozi podnositelja ne
mogu sami po sebi opravdati zahtjev.

U odnosu na zdravstvenu stranu tražene promjene i psihičkih
smetnja podnositelja glede korištenja sadašnjeg imena
Ministarstvo uprave navodi da promjena osobnog imena nije i ne
može biti sredstvo psihoterapije, već je osobno ime
sastavni dio jezičnog, povijesnog i kulturnog blaga svakog
naroda. Iznijeto stajalište potvrđeno je u presudi Upravnog
suda broj: Us-736/95, a u povodu koje je podnijeta ova ustavna
tužba.

U pravu je podnositelj upravne tužbe kada navodi da su mu
povrijeđena navedena ustavna prava.

Člankom 14. Ustava Republike Hrvatske određeno je da
svi građani Republike Hrvatske imaju sva prava i slobode,
te su svi pred zakonom jednaki. Zajamčena jednakost svih
pred zakonom znači da su građani jednaki u pravima
i obvezama koja im određuje zakon, čime se ostvaruje
vladavina prava kao temeljna odrednica svake pravne države.

Uređujući javni pravni poredak države zakonodavac
ima pravo zakonom urediti i određena pitanja u svezi određivanja,
korištenja i mijenjanja osobnog imena građana. Uređujući
ta pitanja zakonodavac ima pravo propisivati i određene zakonske
pretpostavke i ograničenja pri određivanju, korištenju
i izmjeni osobnog imena, ali to mora biti u skladu s člankom
16. Ustava. Prema članku 16. Ustava slobode i prava mogu
se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda
i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.

Člankom 22. Ustava određeno je da je čovjekova
sloboda i osobnost nepovrediva, te da se nikome ne smije oduzeti
ili ograničiti sloboda, osim kada je to određeno zakonom,
o čemu odlučuje sud.

Analizirajući razloge kojima podnositelj obrazlaže
navedene povrede ustavnih prava te razloge rješenja upravnih
tijela prvog i drugog stupnja, kao i razloge koji su dani u obrazloženju
presude Upravnog suda, ocjena je Suda da je odlučivanje
navedenih tijela u nesuglasju s temeljnim slobodama i pravima
iz članka 14, 16. i 22. Ustava.

Nije u sumnji da je osobno ime čovjeka oznaka individualizacije
svake osobe te da ulazi u zaštićenu osobnost čovjeka.
Tu zaštitu osobnosti Ustav podiže do stupnja nepovredivosti
(čl. 22. st. 1). No istodobno, osobno ime je i oznaka identiteta
osobe kao nositelja prava ali i obveza u pravnom prometu. Pravni
je promet, pak, dio zakonom uređenog javnog poretka. Upravo
u cilju zaštite javnog poretka, Ustav daje temeljne norme
za uređenje javnog poretka zakonima. U granicama ustavnih
ovlasti, zakonodavac ima pravo i na donošenje zakonskih odredbi
kojima se pojedine slobode i prava čovjeka mogu ograničiti,
određujući prava, uvjete i tijela za primjenu i postupanje
po takvim zakonskim odredbama.

Takva su, Ustavom dopuštena, ograničenja sadržana
i u odredbama Zakona o osobnom imenu.

Dakle, nije prijeporna sveza između osobnog imena i Ustavom
zaštićene osobnosti čovjeka, ali, nije prijeporno
niti pravo zakonodavca da zakonom regulira upotrebu osobnog imena
u pravnom prometu. Tri su temeljna razloga takvoj zakonskoj regulativi,
i to razloga koji su sadržani u zaštiti: zaštiti
povjerenja u javni promet, zaštiti sloboda i prava drugih
ljudi te zaštiti javnog poretka. Upravo te zaštite jesu
onaj temelj za zakonsko ograničenje prava i sloboda.

Sud je, ocjenjujući postoje li ili ne, povrede ustavnih
prava navedene po podnositelju, ocijenio da su upravna tijela
i Upravni sud, odlučujući o konkretnom zahtjevu za
odobrenje promjene osobnog imena, povrijedili ta ustavna prava
jer su svojim odlukama, kojima zahtjevu ne udovoljavaju, odlučivali
nesuglasno Ustavu (poglavito članku 16.) ne odlučivši
da li zahtijevano promijenjeno ime ugrožava slobode i prava
drugih ljudi, pravni poredak, javni moral i zdravlje, odnosno
ako nalaze da ta zahtijevana promjena nije u skladu sa zakonom.

Konstatacija upravnih tijela da je podnositelj u svom zahtjevu
naveo isključivo subjektivne razloge iz kojih traži
promjenu osobnog imena i da to nije dovoljno ne može biti
jedan od razloga za odbijanje tog zahtjeva. Razlog zbog kojeg
netko traži promjenu osobnog imena je subjektivne prirode
i kao takav se mora i ispitivati. Subjektivni razlozi su ti koji
opravdavaju osnovanost zahtjeva, uz udovoljavanje zakonskim odredbama.

Analizirajući navode ustavne tužbe i osporene odluke
Ustavni sud je utvrdio da su podnositelju povrijeđena ustavna
prava u povodu kojih je podnio ustavnu tužbu.

Slijedom iznijetog, na temelju članka 30. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 13/91 - u nastavku: Ustavni zakon), a u svezi s člankom
59. i 60. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 29/94) odlučeno je kao u izreci pod
I.

Objava ove odluke u »Narodnim novinama« temelji se na
odredbi članka 20. stavak 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-938/1995
Zagreb, 3. travnja 1996.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Dopredsjednik
**Zdravko Bartovčak,** v. r.

---

IZDVOJENO MIŠLJENJE

**uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske
broj: U-III-938/95 od 3. travnja 1996. godine**

1. Ovom odlukom Ustavnog suda usvojena je ustavna tužba njenog
podnositelja, te su ukinuta (u odluci označena) rješenja
prvostepenog i drugostepenog upravnog tijela kao i presuda Upravnog
suda Republike Hrvatske, a predmet je vraćen prvostepenom
tijelu na ponovni postupak.

Ukinutim odlukama konačno i pravomoćno je odbijen
zahtjev podnositelja tužbe da mu se odobri promjena njegovog
sadašnjeg osobnog imena (imena i prezimena) u novo osobno
ime: OCEAN ALETHEIA.

2. Odluka polazi od ispravne postavke »…da je osobno
ime čovjeka oznaka individualizacije svakog čovjeka
te da ulazi u zaštićenu osobnost čovjeka. Tu
zaštitu osobnosti Ustav podiže do stupnja nepovredivosti…«,
i uvrštava među temeljne slobode i prava čovjeka
i građanina. Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva
(članak 22. stavak 1. Ustava).

Nepovredivost osobnosti znači da je ona Ustavom zajamčena
i zaštićena. Kad se radi o osobnom imenu, to znači
da svatko ima pravo na osobno ime, da se ono radi zaštite
njegovog nositelja i pravne sigurnosti upisuje u određene
javne knjige (matice i dr.), da svatko može (a i dužan
je) njime se služiti, da se nikoga ne može prisiljavati
da mijenja ili ispravlja svoje osobno ime iz etničkih,
jezičnih, političkih, kulturnih ili bilo kojih drugih
razloga, itd.

Kao jedno od temeljnih sloboda i prava čovjeka i građanina
nepovredivost osobnosti (pa i osobnog imena) može se ograničiti
samo zakonom, da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi
te pravni poredak, javni moral ili zdravlje (članak 16.
Ustava).

3. U odluci Ustavnog suda dolazi, međutim, do izražaja
i shvaćanje da je ustavnom garancijom nepovredivosti osobnosti
obuhvaćeno i pravo na promjenu osobnog imena, te da se zbog
toga i ono može ograničiti samo iz razloga navedenih
u članku 16. Ustava. Zato se u obrazloženju iznosi
da su državna tijela koja su odlučivala u ovom predmetu
povrijedila »…ta ustavna prava jer su svojim odlukama,
kojima zahtjevu ne udovoljavaju, odlučivali nesuglasno
Ustavu (poglavito članku 16.) ne odlučivši
da li zahtijevano promijenjeno ime ugrožava slobode i prava
drugih ljudi, pravni poredak, javni moral i zdravlje, odnosno
ako nalaze da ta zahtijevana promjena nije u skladu sa zakonom«.

Takvo shvaćanje nije zasnovano na odredbama Ustava: iz ustavnog
zajamčenja nepovredivosti osobnog imena slijedi da je i
taj vid osobnosti posebno zaštićen, ali ne i zaključak
da je Ustavom zajamčeno pravo na promjenu osobnog imena,
tj. da i pravo na promjenu spada u temeljne ustavne slobode i
prava. Takav zaključak ne proizlazi iz smisla ustavne odredbe
članka 22. stavka 1., niti iz jezičnog sadržaja
izričaja da je »osobnost nepovrediva«.

Članak 16. Ustava određuje smjernice i (u izvjesnom
smislu) najveća moguća zakonska ograničenja;
no ta se ograničenja tiču samo temeljnih sloboda
i prava čovjeka i građanina. Kad je neko subjektivno
pravo (kao što je pravo na promjenu osobnog imena) utemeljeno
na zakonu, a ne na Ustavu, tj. kad ono nije uzdignuto na rang
temeljnih ustavnih sloboda i prava, zakonom se mogu predvidjeti
druga (stroža, uža) ograničenja koja se ravnaju
po drugim odrednicama, primjerenijima pravnim odnosima u određenoj
pravnoj oblasti, a ne (samo) prema onima iz članka 16.
Ustava. Primjera za to ima gotovo u svim zakonima.

4. Takvo stajalište zauzeo je i Sabor Republike Hrvatske
kad je donio Zakon o osobnom imenu (»Narodne novine«,
br. 69/1992), time što je propisao odrednice za ocjenu opravdanosti
zahtjeva za promjenu osobnog imena, koje ne odgovaraju onima iz
članka 16. Ustava. Zakonom je utemeljeno pravo svake osobe
da promijeni osobno ime, no zahtjev za promjenu mora sadržavati
razloge zbog kojih se promjena traži, a prijedlog novog osobnog
imena mora ukazivati na opravdanost zahtjeva (članak 6.
stavci 1. i 2). Promjena osobnog imena odobrit će se u slučaju
utvrđene opravdanosti zahtjeva uz ocjenu organa da se novo
osobno ime ne protivi društvenim pravilima i običajima
sredine u kojoj osoba živi (članak 8).

Ova ograničenja ne mogu se podvesti pod ona iz članka
16. Ustava i uskladiti s njima - radi se naprosto o drugačijim
odrednicama. Na primjer, protivnost »društvenim pravilima
i običajima sredine u kojoj osoba živi« ne može
se poistovjetiti s »pravnim poretkom« (a još manje
s drugim izričajima iz članka 16. Ustava - zaštitom
slobode i prava drugih ljudi, javnim moralom i zdravljem). Sve
ono što je protivno »društvenim pravilima i običajima
sredine« zacijelo ne mora biti u protivnosti s »pravnim
poretkom«, što znači da je ocjena opravdanosti
promjene osobnog imena podvrgnuta znatno strožim pravilima.
Zakonska ograničenja za promjenu osobnog imena nisu usklađena
s odredbama članka 16. Ustava, a ne moraju ni biti, jer
se radi o ograničenjima prava koja ne spadaju među
temeljne slobode i prava čovjeka i građanina.

5. Odluka Ustavnog suda u neskladu je s nekim ranijim odlukama
tog suda.

Odlukom broj U-I-35/1995 od 16. svibnja 1995. nije prihvaćen
prijedlog (istog podnositelja) za pokretanje postupka za ocjenu
ustavnosti odredaba članka 6. stavaka 2. i 3. i članka
8. Zakona o osobnom imenu, jer je Ustavni sud ocijenio da su ove
odredbe »…u skladu s mogućim ograničenjima
sloboda i prava predviđenih člankom 16. Ustava i ne
predstavljaju povredu čovjekove osobnosti zaštićenu
stavkom 1. članka 22. Ustava«.

Pitanje je jesu li citirana zakonska ograničenja u skladu
sa člankom 16. Ustava i moraju li biti usklađena; no
iz odluke Ustavnog suda izričito proizlazi da su odredbe
članaka 6. i 8. Zakona o osobnom imenu u skladu s Ustavom.
To znači da je u skladu s Ustavom i zakonsko ograničenje
da se promjena osobnog imena ne smije protiviti »društvenim
pravilima i običajima sredine«.

Zbog toga su bila u pravu upravna tijela i Upravni sud kad su,
odbivši zahtjev za promjenu osobnog imena, primijenili i,
u skladu sa svojim shvaćanjem, protumačili odredbu
iz članka 8. Zakona.

6. Odluka Ustavnog suda dovodi upravna tijela u čudan položaj
i prijeti mogućim konfliktnim stanjima.

Upravna tijela, kojima je predmet vraćen na ponovni postupak,
vezana su zakonom i moraju ga primijeniti (tim više što
je Zakon o osobnom imenu, po ocjeni Ustavnog suda, u skladu s
Ustavom). Ona ne mogu neposredno primijeniti članak 16.
Ustava, dok postoji zakon koji propisuje drugačija ograničenja
za promjenu osobnog imena. Niti tumačenjem se zakonski
izričaj o protivnosti »društvenim pravilima i
običajima sredine« ne može uskladiti s ustavnim
ograničenjima, jer takav pokušaj ne bi bio tumačenje,
već izmjena zakona. Zbog toga bi se moglo dogoditi da upravni
organi i Upravni sud donesu odluke jednake onima koje je Ustavni
sud ukinuo. A Ustavni sud bi onda mogao opet ukinuti te odluke,
uz obrazloženje da nisu u skladu sa člankom 16. Ustava.
Ne nazire se izlaz iz ove situacije.

7. Iz obrazloženja odluke Ustavnog suda proizlazi da su za
odobrenje promjene osobnog imena dovoljni subjektivni razlozi
podnositelja zahtjeva, te da nisu opravdana stajališta izražena
u ukinutim odlukama da takvi razlozi, sami za sebe, nisu dovoljni.
»Subjektivni razlozi su ti koji opravdavaju osnovanost zahtjeva,
uz udovoljavanje zakonskim odredbama«.

Svi zahtjevi za promjenu osobnog imena podnose se iz subjektivnih
razloga; a svi su subjektivni razlozi, sa subjektivnog stajališta
podnositelja prijedloga, opravdani. Kad bi se promjena osobnog
imena odobravala samo na temelju subjektivnih razloga, sve bi
zahtjeve za promjenom trebalo odobriti. No iz odredaba članaka
6. i 8. Zakona o osobnom imenu (posebno iz odredbe da se promjena
ne smije protiviti »društvenim pravilima i običajima
sredina«) proizlazi da se osnovanost zahtjeva za promjenom
osobnog imena prosuđuje i po objektivnim, a ne samo subjektivnim
čimbenicima.

Sudac
Ustavnog suda Republike Hrvatske
**dr. Velimir Belajec,** v. r.

---

**IZDVOJENO MIŠLJENJE**

**uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:
U-III-938/1995 od 3. travnja 1996. godine**

Svojom Odlukom od 3. travnja 1996. godine Ustavni sud usvojio
je ustavnu tužbu J. S., te je ukinuo rješenje prvostupanjskog
i drugostupanjskog upravnog tijela kao i presudu Upravnog suda
Republike Hrvatske, a predmet vratio prvostupanjskom tijelu na
ponovni postupak. Ustavni sud utvrdio je, da su podnositelju ustavne
tužbe povrijeđena ustavna prava iz članka 14,
16. i 22. Ustava Republike Hrvatske.

Kako u tom predmetu imamo drugačije ustavnopravno stajalište,
glasovali smo protiv usvajanja ustavne tužbe i izdvojili
svoje mišljenje, pa ga obrazloženo prilažemo uz
Odluku.

1. U ovom predmetu podnositelj ustavne tužbe J. S. traži
zaštitu svog prava na promjenu osobnog imena. Nije sporno
da takvo pravo imaju svi hrvatski državljani i da je ono
zaštićeno našim pravnim sustavom. Međutim,
po našem mišljenju, sporan je pravni rang tog prava
i njegovo pravno značenje.

Svojom Odlukom Ustavni sud je, smatramo, pogrešno protumačio
sadržaj i domašaj ustavnog načela iz članka
22. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske koje glasi: »Čovjekova
je sloboda i osobnost nepovrediva«. Točna je postavka
obrazloženja Odluke da je osobno ime »oznaka indentiteta
osobe kao nositelja prava ali i obveza u pravnom prometu«,
a isto tako i »oznaka individualizacije svake osobe te da
ulazi u zaštićenu osobnost čovjeka«. Pored
toga, osobno ime ima i druga značenja koja su šira
od potreba pravnog prometa. Stara latinska mudrost kazuje da je
ime znak (nomen est omen), u prvom redu znak identifikacije sa
sredinom u kojoj čovjek živi i iz koje potječe.
U tom smislu osobno ime je i poruka i to ne samo nositelja ustavne
tužbe za promjenu osobnog imena, već i zajednice u
kojoj je osoba pravno locirana. Te navedene pravne i socijalne
funkcije osobnog imena mogu se ostvariti samo tada ako je ono
trajno i stabilno i osigurano efikasnom pravnom zaštitom.
Drugim riječima, trajnost i stabilnost osobnog imena mora
biti pravilo, a promjena osobnog imena samo izuzetak.

To ne znači da zagovaramo stanovište da ustavno načelo
o nepovredivosti osobnosti čovjeka nema nikakvog ustavnopravnog
učinka. Ono sadrži dva važna ograničenja
kojima se štiti nepovredivost osobnosti čovjeka. Prvo
je ograničenje, da se zakonito stečeno osobno ime
ne može mijenjati jednostranim aktom tijela državne
vlasti i drugo, da se sva pitanja u svezi s osobnim imenom mogu
uređivati samo zakonom (enonsijacija zakonitosti), ali ne
i drugim nižim pravnim vrelima. U taj krug zakonski uređenih
pitanja svakako ubrajamo i pravo punoljetne osobe da zatraži
promjenu svog osobnog imena.

Prema tome, naše je stanovište da se interpretacijom
članka 22. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske ne može
doći do zaključka da se pravo na promjenu osobnog
imena može uvrstiti među ona Ustavom zajamčena
prava iz kruga temeljnih sloboda i prava koja štiti Ustavni
sud, već da se radi o pravu utemeljenom na zakonu i zaštićenim
zakonom.

2. U Republici Hrvatskoj donijet je Zakon o osobnom imenu (»Narodne
novine«, broj 69/92) i on je na snazi. U njemu su riješena
sva pitanja u svezi s promjenom osobnog imena. Zakon predviđa
više načina promjene osobnog imena zavisno od pravne
situacije u kojoj se osoba nalazi. Međutim, nesporno je da
je Zakon izričitim normama članka 6. i 8. riješio
i pravnu situaciju podnositelja ustavne tužbe propisujući
uvjete i postupak kako u takvom slučaju može doći
do promjene osobnog imena. Posebno ističemo, da je Ustavni
sud na prijedlog istog podnositelja (J. S.) ocjenjivao ustavnost
upravo spomenutih članaka Zakona o osobnom imenu i svojom
odlukom utvrdio da su ove odredbe »... u skladu s mogućim
ograničenjima sloboda i prava predviđenim člankom
16. Ustava i ne predstavljaju povredu čovjekove osobnosti
zaštićenu stavkom 1. članka 22. Ustava«
(Odluka broj: U-I-35/95 od 16. svibnja 1995. godine).

Postavlja se pitanje, da li Ustavni sud o istom ustavnopravnom
problemu može imati dva oprečna stava, jedan kada
ocjenjuje validnost zakona, a drugi kada ocjenjuje osnovanost
ustavne tužbe? To pitanje dobiva još oštrije osvjetljenje
u ozračju vrlo značajne odredbe članka 5.
Ustava koja je svrstana u njegove Temeljne odredbe, a koja glasi:

»U Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u suglasnosti s
Ustavom, a ostali propisi i s Ustavom i sa zakonom.

Svatko je dužan držati se Ustava i zakona i poštivati
pravni poredak Republike.«

Nadamo se, da nije sporno da ove norme vezuju i Ustavni sud.

3. Kada ne bi bilo drugih razloga za naše izdvojeno mišljenje,
već bi dva ranije navedena bila dovoljna, ali postoji i
treći podjednako značajan razlog. Riječ je
o karakteru prava koje je Zakon o osobnom imenu člankom
6. i 8. povjerio nadležnim upravnim tijelima kada rješavaju
zahtjev za promjenu osobnog imena. O tome u obrazloženju
Odluke Suda nema ni riječi. Po našem mišljenju,
radi se o tipičnom slučaju diskrecionog odlučivanja
upravnog tijela, učestalog u suvremenim pravnim državama
pa i u našem pravnom sustavu. Ne trebamo ni spominjati, da
jasno razlikujemo diskreciono od arbitrernog odlučivanja.
Diskreciono odlučivanje kreće se u granicama legalnosti
i podvrgnuto je kontroli legalnosti, doćim arbitrerno odlučivanje
predstavlja samovolju dotičnog državnog tijela i negaciju
načela legalnosti. Za diskreciono odlučivanje potrebna
su dva uvjeta: prvo, da u zakonu postoji izričito ovlaštenje
za diskreciono odlučivanje i drugi, da takva odluka mora
biti obrazložena. Služi na čast Ustavnom sudu
Republike Hrvatske, što je u svojim brojnim odlukama, od
kojih neke imaju presedanski karakter, tražio obrazloženje
kao predpostavku za ulaganje učinkovitog pravnog sredstva.

U slučaju ustavne tužbe J. S., smatramo da su ispunjena
oba uvjeta o diskrecionom odlučivanju i da su upravo tako
odlučivala upravna tijela i Upravni sud Republike Hrvatske.
Radi toga smatramo, da je Odluka Ustavnog suda pravno neutemeljena.

4. Ovdje ne iznosimo praksu europskih država, glede promjene
osobnog imena, osobito Savezne Republike Njemačke, koja
bi još reljefnije potvrdila naše stanovište da
je zahtjev Jurice Samca ne samo pravno neutemeljen nego i više
od toga, poruga pravnom sustavu Republike Hrvatske.

**Suci Ustavnog suda
Republike Hrvatske**dr. Nikola Filipović, **v. r.**Ivan Marijan Severinac, **v. r.**

---

**IZDVOJENO MIŠLJENJE
uz Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske
broj: U-III-938/95 od 3. travnja 1996. godine**

Temeljem odredbi članka 19. stavka 4. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske i članka 33. stavak 5.
Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske, dajem pismeno obrazloženje
razloga koji su me motivirali na izdvajanje mišljenja i glasovanja
protiv Odluke o usvajanju ustavne tužbe J. S. u predmetu
broj U-III-938/95, koju je Sud usvojio većinom glasova sudaca
Ustavnog suda na sjednici održanoj 3. travnja 1996. godine.

Naime J. S. iz S., zatražio je od upravnih vlasti promjenu
svog imena u novo ime: »Ocean Aletheia«, što mu
je upravni organ O. S. odbio, Ministarstvo uprave Republike Hrvatske
nije uvažilo njegovu žalbu, a Upravni sud mu nije prihvatio
tužbu, pa se je obratio ustavnom tužbom Ustavnom sudu
Republike Hrvatske smatrajući da su mu odbijanjem zahtjeva
za promjenom imena povrijeđena njegova ustavna prava iz članka
14., 16. i 22. Ustava Republike Hrvatske.

Na sjednici Ustavnog suda 3. travnja 1996. Ustavni sud je usvojio
ustavnu tužbu uz obrazloženje kako su odlučivanje
tijela upravne vlasti i Upravnog suda »u nesuglasju s temeljnim
slobodama i pravima iz članka 14., 16. i 22. Ustava Republike
Hrvatske.«

Izdvajajući svoje mišljenje imao sam drukčije
stajalište u ovom slučaju, glasovao protiv usvajanja
tužbe, a to iz slijedećih razloga:

Nesporna su prava i načela citiranih članaka Ustava
Republike Hrvatske i to članka 14.: Građani Republike
Hrvatske imaju sva prava i slobode, neovisno o njihovoj rasi,
boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom
uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju,
naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama.
Svi su pred zakonom jednaki.;

- čl. 16.: Slobode i prava mogu se ograničiti samo
zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te
pravni poredak, javni moral i zdravlje;

- članak 22.: Čovjekova je sloboda i osobnost nepovrediva.
- Nikome se ne smije oduzeti ili ograničiti sloboda, osim
kada je to određeno zakonom, o čemu odlučuje
sud.

Sve citirane odredbe tih članaka Ustava su nesporne i o
njima nisam ni ja imao drukčija stajališta od ostalih
sudaca.

Međutim Zakon o osobnom imenu, a koji je u skladu s Ustavom
dok se drukčije ne dokaže, daje diskreciono pravo
nadležnom organu odobriti ili ne odobriti promjenu imena.
To diskreciono pravo temelji se na ocjeni organa uprave da li
se novo osobno ime i prezime protive društvenim pravilima
i običajima sredine u kojoj osoba živi. Prema tome
ovdje je potrebno imati jasnu sliku o svrsishodnosti zaštite
koja se, također temeljem odredbi Ustava Zakonom daje nadležnim
organima i tijelima uprave da odobre ili ne odobre traženu
promjenu u osobnom imenu i prezimenu.

Hrvatska tradicijska kultura predstavlja sveukupnost duhovnih
i materijalnih dobara stvorenih od najširih narodnih slojeva
u tijeku povijesti hrvatskog naroda. Ona i danas čini prepoznatljivi
specifični hrvatski pojam u kulturnoj i civilizacijskoj
djelatnosti. Osobito važnu odrednicu hrvatske kulturne tradicije
čine narodni život i običaji koji jamče
određenu, hrvatsku, etnoduhovnost.

Identitet jednog naroda osobito snažno pokazuje tradicija
kulturno povijesnog nasljeđa u borbi za njegov vlastiti jezik,
pomoću kojega se hrvatski narod kroz povijest, ne samo izražavao,
nego i održao kao narod na ovom prostoru našeg postojanja,
na kojem prostoru bez svog jezika ne bi opstali.

Ne tako davno, djelomično i danas, vjerojatno jedinstveno
u Europi, pod utjecajem fašističke ideologije, dekretom
su se mijenjala imena i prezimena na ovim našim nacionalnim
prostorima (osobito u Istri), da bi se lažnom prikazala njihova
nacionalna pripadnost kao Italijana.

S druge strane, dosta masovna pojava je bizantijska igra sa imenima
i prezimenima iz kojekakvih političkih razloga kako bi
se prikrivali identiteti iz raznih razloga, svakako ne iz razloga
koristi Hrvatskoj. Prema tome, iako bi trebalo izbaciti iz vida
prilikom odlučivanja svaku politiku, mislim da u ovom konkretnom
slučaju je nemoguće zanemariti i to u ovom traženju.
Zato uzimajući u obzir prava i dužnosti upravnih organa
u čuvanju ovog važnog elementa nacionalne kulturne
baštine kad su u pitanju prezimena i imena, izdvojio sam
svoje mišljenje i glasovao protiv usvajanja ustavne tužbe.

Svojim hodom kroz prošlost, svjedočeći svoj
kulturološki identitet i svojim - kako Marulić kaže
- hrvatskim jezikom, svjedočili smo svoju otvorenost svemu
što potiče rast ljudskosti, slobode i dobrote. Zato
Ustav u nekoliko svojih članaka posvećuje obvezu
čuvanja kulturnog bogatstva i korištenja njime, osobito
o hrvatskom jeziku kao službenom jeziku i korištenju
njime (članak 2. i 12. Ustava).

Povijesno je dokazano da se je planina Biokovo iznad Makarske
nekada zvala grčkim nazivom »Adrion«, ali u doba
hrvatskih vladara, sigurno u doba Marka Marulića, nazvala
se hrvatskim jezikom: Biokovo. Mi sada, dozvoljavajući da
se grčke riječi uzimaju u corpus hrvatskih prezimena
kao što je riječ ženskog roda: »Aletheia«
za prezime podnositelja ove tužbe, ne štitimo niti jedno
od navedenih ustavnih prava na koja se poziva podnositelj ustavne
tužbe, nego, po mom mišljenju, narušavamo norme
zaštite hrvatskog jezika.

Istovremeno, čini mi se, ovakvom Odlukom ne doprinosimo
razjašnjenju ustavnih i zakonskih obveza organa uprave, kojima
je Zakon o osobnom imenu, donijet sukladno Ustavu, stavio u dužnost,
ali i pravo diskrecione ocjene, da kod odlučivanja o odobrenju
ili odbijanju traženja promjene imena i prezimena, mora štititi
ona načela koja su u Zakonu navedena, a u koja i zaštita
hrvatskog jezika sigurno ulazi.

Iz svih tih razloga, naglašavam, izdvojio sam svoje mišljenje
i glasovao protiv usvajanja ustavne tužbe gospodina S.

Sudac Ustavnog suda
Republike Hrvatske
**Milan Vuković,** v. r.

---

Odluka, NN 30/1996-631
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)