## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2509/2008 od 8. studenoga 2012.

### NN 134/2012 (5.12.2012.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2509/2008 od 8. studenoga 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2875

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo B. M. iz Z., kojeg zastupa V. M., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 8. studenoga 2012. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se djelomično usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Općinskog suda u Samoboru broj: III-K-205/03-72 od 19. prosinca 2007. u dijelu točke B) izreke, koji glasi: »Na temelju čl. 132. st. 2. ZKP-a oštećeniku S. B., u odnosu na imovinskopravni zahtjev postavljen prema II-go okrivljeniku, dosuđuje se imovinskopravni zahtjev djelomično, u iznosu 52.287,76 kn...«.

– presuda Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: II-Kž-61/08-4 od 11. veljače 2008., u dijelu u kojem se odnosi na dio presude Općinskog suda u Samoboru broj: III-K-205/03-72 od 19. prosinca 2007., ukinut ovom odlukom Ustavnog suda.

III. Predmet se vraća nadležnom Općinskom sudu u Samoboru na ponovni postupak u ukinutom dijelu.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je B. M. iz Z. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg zastupa V. M., odvjetnik iz Z.

Ustavna tužba je pravodobna i dopuštena.

Podnositelj je podnio ustavnu tužbu zbog povrede ustavnih prava, protiv presude Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: II-Kž-61/08-4 od 11. veljače 2008., kojom mu je odbijena žalba i potvrđena presuda Općinskog suda u Samoboru broj: III-K-205/03-72 od 19. prosinca 2007.

2. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), zatražen je i dobiven spis Općinskog suda u Samoboru broj: K-205/03.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

3. Županijski sud u Velikoj Gorici presudom broj: II-Kž-61/08-4 od 11. veljače 2008., odbio je podnositeljevu žalbu i potvrdio presudu Općinskog suda u Samoboru broj: III-K-205/03-72 od 19. prosinca 2007.

Prvostupanjskom presudom, u točki A) izreke, odbijena je optužba protiv podnositelja ustavne tužbe – drugookrivljenika u kaznenom postupku zbog produljenog kaznenog djela prijevare (i protiv prvookrivljenika u istom postupku, S. M.), za one učine u odnosu na koje je nastupila apsolutna zastara kaznenog gonjenja (pozajmljivanje od oštećenika S. B. ukupnog iznosa od 90.000,00 DEM ili 46.016,27 eura, u razdoblju od 19. ožujka 1997. do 20. veljače 1998., od čega je podnositelj ustavne tužbe osobno pozajmio iznos od 70.000,00 DEM ili 35.790,43 eura, a prvookrivljenik S. M. 20.000,00 DEM ili 10.225,84 eura).

Oštećenik S. B. sa svojim imovinskopravnim zahtjevom, postavljenim u odnosu na obojicu okrivljenika, upućen je na parnicu, pozivom na članak 132. stavak 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP).

U točki B) izreke iste presude podnositelj ustavne tužbe oglašen je krivim za kazneno djelo prijevare – učin od 20. veljače 1998. – na štetu istog oštećenika, kada je od njega pozajmio iznos od 14.000,00 DEM (ili 7.158,09 eura odnosno 52.287,76 kuna), bez namjere da pozajmljeno vrati. Podnositelj je osuđen na kaznu zatvora u trajanju od 8 mjeseci te mu je izrečena uvjetna osuda, na način da se zatvorska kazna neće izvršiti ukoliko u vremenu od 2 godine ne počini novo kazneno djelo.

Istodobno je podnositelju, na temelju članka 68. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.; u daljnjem tekstu: KZ), uz taj osnovni uvjet izrečen i daljnji uvjet – određeno je da se zatvorska kazna neće izvršiti ukoliko u roku od dva mjeseca od pravomoćnosti presude podnositelj vrati oštećeniku iznos od 52.287,76 kuna.

Nadalje, pozivom na članak 132. stavak 2. ZKP-a, oštećeniku je djelomično dosuđen imovinskopravni zahtjev, u iznosu od 52.287,76 kuna, dok je za ostatak zahtjeva upućen na parnicu.

4. Uvidom u spis predmeta Općinskog suda u Samoboru i osporenih presuda, kao i presuda donesenih u parničnom postupku u predmetu istog suda broj: P-2/02, Ustavni sud utvrdio je sljedeće:

Parnični postupak protiv podnositelja i S. M., radi isplate, pokrenut je 2002. godine te je tamo tužitelj S. B. tužbenim zahtjevom od tuženika S. M. i B. M. tražio isplatu ukupnog iznosa (glavnice) od 104.000,00 DEM. Od S. M. zahtijevao je isplatu iznosa od 20.000,00 DEM (na ime dviju pozajmica, svake od po 10.000,00 DEM), a od podnositelja B. M. zahtijevao je isplatu iznosa od 84.000,00 DEM (na ime dviju pozajmica, od 70.000,00 DEM, odnosno od 14.000,00 DEM). Tužitelj je podneskom u tijeku parnice uredio svoj tužbeni zahtjev na način da je (zbog prestanka postojanja valute DEM, odnosno njezine zamjene valutom euro) iste utužene iznose izrazio u eurima. Tuženici nisu osporavali visinu tužbenog zahtjeva.

Presudom Općinskog suda u Samoboru broj: P-2/02 od 12. prosinca 2002. usvojen je tužbeni zahtjev tužitelja S. B. u cijelosti.

Tuženiku S. M. naloženo je da tužitelju isplati iznos od 10.200,00 eura (u kunskoj protuvrijednosti, uz pripadajuća potraživanja).

Tuženiku B. M., podnositelju ustavne tužbe, naloženo je da tužitelju isplati iznos od 35.700,00 eura (u kunskoj protuvrijednosti, uz pripadajuća potraživanja), kao i iznos od 7.548,00 eura (u kunskoj protuvrijednosti, uz pripadajuća potraživanja). Dakle, podnositelj B. M. obvezan je S. B. isplatiti iznos od ukupno 43.248,00 eura i pripadajuća potraživanja.

Presudom Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: Gž-1416/03 od 30. ožujka 2004. odbijene su žalbe obojice tuženika i potvrđena je navedena prvostupanjska presuda.

5. Kaznenu prijavu protiv podnositelja i S. M. podnio je oštećenik S. B. 14. prosinca 2001. Kazneni postupak pokrenut je optužnim prijedlogom Općinskog državnog odvjetništva u Samoboru od 2. srpnja 2003. Optužnom je prijedlogu, pored ostalog, bila priložena preslika prvostupanjske parnične presude.

Na temelju optužnog akta, imovinskopravnog zahtjeva oštećenika, njegovog iskaza datog tijekom postupka i dokaza u spisu predmeta, nadležni kazneni sud utvrdio je da se okrivljenici terete ukupno za iznos od 104.000,00 DEM, pri čemu se okrivljenik S. M. tereti za iznos od 20.000,00 DEM (dva iznosa od po 10.000,00 DEM), a podnositelj B. M. za iznos od 84.000,00 DEM (70.000,00 DEM + 14.000,00 DEM).

Na glavnoj raspravi, održanoj 29. rujna 2004., podnositeljev branitelj predložio je pribavljanje parničnog spisa radi uvida kaznenog suda, navodeći da je parnični postupak o istom potraživanju pravomoćno okončan. Prijedlog je ponovio i na raspravi održanoj 28. rujna 2005. Parnični spis priklopljen je kaznenom spisu i u njega je izvršen uvid na raspravi održanoj 22. veljače 2007., te je, prema raspravnom zapisniku, izvršena identifikacija potvrda (zadužnica) koje su oštećeniku potpisali okrivljenici. Utvrđeno je da se i u parničnom i u kaznenom predmetu radi o istim potvrdama, odnosno istim pozajmljenim iznosima i da je prvostupanjska parnična presuda postala pravomoćna.

Prvostupanjski kazneni sud zatim je 19. prosinca 2007. donio presudu sadržaja izloženog u točki 3. ovog obrazloženja, kojom je, u dijelu u kojem je protiv obojice okrivljenika optužba odbijena, oštećenika s imovinskopravnim zahtjevom uputio na parnicu.

Oštećenik je, prema tome, upućen na parnicu u odnosu na okrivljenika S. M. za iznos od 20.000,00 DEM (što načelno odgovara u parnici prethodno dosuđenom iznosu od 10.200,00 eura, to jest po kaznenom sudu utvrđenom iznosu od 10.225,00 eura). U odnosu na podnositelja B. M. oštećenik je upućen na parnicu za iznos od 70.000,00 DEM (što načelno odgovara u parnici prethodno dosuđenom iznosu od 35.700,00 eura, to jest po kaznenom sudu utvrđenom iznosu od 35.790,43 eura).

Istom presudom, u dijelu u kojem je podnositelj B. M. utvrđen krivim, oštećeniku je (djelomično) dosuđen imovinskopravni zahtjev u visini 52.287,76 kuna, dok je »za ostalo« oštećenik upućen na parnicu.

Navedeno znači da je oštećeniku dosuđen imovinskopravni zahtjev koji se odnosi na iznos (pozajmicu) od 14.000,00 DEM (što načelno odgovara u parnici prethodno dosuđenom iznosu od 7.548,00 eura, to jest po kaznenom sudu utvrđenom iznosu od 7.158,09 eura odnosno, u konačnici, iznosu od 52.287,76 kuna). Pritom se, prema prvostupanjskoj presudi, »ostatak« za koji je – u odnosu na B. M. – oštećenik upućen na parnicu (ponovno) odnosi na iznos (pozajmicu) od 70.000,00 DEM – za koji je optužba odbijena i za koji je oštećenik već upućen na parnicu u odgovarajućem dijelu presude.

U žalbi protiv prvostupanjske presude, podnesenoj po podnositeljevom branitelju, isticani su prigovori zbog izricanja daljnjeg uvjeta isplate oštećeniku iznosa 52.287,76 kuna, kao i zbog dosude oštećeniku već pravomoćno dosuđenog imovinskopravnog zahtjeva, odnosno zbog upućivanja oštećenika na parnicu s jednim dijelom tog zahtjeva. Budući da je na takve žalbene prigovore drugostupanjski sud žalbu odbio, ne dajući za to, prema stajalištu podnositelja, valjane razloge, istovjetne prigovore podnositelj je ponovio u ustavnoj tužbi.

Drugostupanjski kazneni sud suglasio se s prvostupanjskom presudom u cijelosti, a u odnosu na podnositeljeve prigovore istaknuo je da izricanjem »dvostrukog« uvjeta prvostupanjski sud nije ponovno dosudio isplatu odnosnog iznosa i da je time postupio u skladu s člankom 68. stavkom 1. KZ-a.

U odnosu na pitanje dosude imovinskopravnog zahtjeva (koji je već dosuđen u parničnom postupku) drugostupanjski sud navodi da je kazneni sud, prema članku 132. stavku 2. ZKP-a, dužan o tom zahtjevu odlučiti, to jest dosuditi oštećeniku imovinskopravni zahtjev u cijelosti ili djelomično, a za ostatak ga uputiti u parnicu, ili, ako podaci kaznenog postupka ne daju pouzdanu osnovu ni za djelomično presuđenje, da je dužan oštećenika za imovinskopravni zahtjev u cijelosti uputiti u parnicu. Stoga da je prvostupanjski sud i u navedenom dijelu postupio sukladno zakonu.

III. NAVODI PODNOSITELJA

6. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su osporenim presudama povrijeđena njegova ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 31. stavkom 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), a iz cjeline navoda ustavne tužbe proizlazi da ukazuje i na povredu ustavnih prava zajamčenih člancima 29. stavkom 1. i 48. stavkom 1. Ustava.

Podnositelj naglašava da je prije okončanja konkretnog kaznenog postupka već bila donesena presuda Općinskog suda u Samoboru broj: P-2/02 od 12. prosinca 2002., koja je potvrđena presudom Županijskog suda u Velikoj Gorici broj: Gž-1416/03 od 30. ožujka 2004. i postala ovršna 30. lipnja 2004., a na temelju koje je oštećenik S. B. pokrenuo i ovršni postupak.

Navedenom pravomoćnom parničnom presudom oštećeniku S. B. u cijelosti su dosuđeni iznosi za koje su podnositelj i prvookrivljenik S. M. terećeni u kaznenom postupku i za koje je oštećenik i u kaznenom postupku postavio imovinskopravni zahtjev. Podnositelj naglašava da je cjelokupan parnični spis, uključujući navedenu pravomoćnu parničnu presudu, bio priklopljen kaznenom spisu te je kazneni sud imao neposredno saznanje da je o oštećenikovom imovinskopravnom zahtjevu pravomoćno presuđeno. Štoviše, kazneni sud je tu činjenicu u osporenoj presudi izrijekom i naveo, ali je, unatoč tome, u kaznenom postupku oštećeniku dosudio dio imovinskopravnog zahtjeva, odnosno za dio ga uputio na pokretanje parnice.

Podnositelj smatra da su, osim na opisani način, njegova ustavna prava povrijeđena i time što mu je, pored osude uz odgodu izvršenja zatvorske kazne pod uvjetom da u vremenu od dvije godine ne počini novo kazneno djelo, određen i dodatni uvjet vraćanja oštećeniku iznosa od 52.287,76 kuna. Navedeno podnositelj smatra još jednom dosudom već dosuđenog imovinskopravnog zahtjeva i prekoračenjem ovlasti suda.

Predlaže ukidanje obiju osporenih presuda.

IV. MJERODAVNO PRAVO

7. a) Zakon o kaznenom postupku

Članak 132. ZKP-a (u pročišćenom tekstu ZKP-a, »Narodne novine« broj 62/03., označen kao članak 138.) glasi:

»Članak 132.

(1) O imovinskopravnim zahtjevima odlučuje sud.

(2) U presudi kojom okrivljenika proglašava krivim sud može oštećeniku dosuditi imovinskopravni zahtjev u cijelosti ili mu može imovinskopravni zahtjev dosuditi djelomično, a za ostatak uputiti ga na parnicu. Ako podaci kaznenog postupka ne daju pouzdanu osnovu ni za potpuno ni za djelomično presuđenje, sud će oštećenika uputiti da imovinskopravni zahtjev u cijelosti može ostvarivati u parnici.

(3) Kad sud donese presudu kojom se okrivljenik oslobađa optužbe ili kojom se optužba odbija ili kad rješenjem obustavi kazneni postupak, uputit će oštećenika da imovinskopravni zahtjev može ostvarivati u parnici. Kad se sud proglasi nenadležnim za kazneni postupak, uputit će oštećenika da imovinskopravni zahtjev može prijaviti u kaznenom postupku koji će početi ili nastaviti nadležni sud.«

b) Kazneni zakon

Članak 68. KZ-a glasi:

»Članak 68.

(1) Uz primjenu uvjetne osude sud može odrediti ove obveze: da počinitelj kaznenog djela naknadi štetu koju je prouzročio, da vrati korist koju je djelom pribavio ili da ispuni druge obveze koje su zakonski utemeljene u svezi s počinjenjem djela.

(2) Rok za ispunjenje obveze iz stavka 1. ovog članka određuje sud unutar odmjerenog vremena provjeravanja.«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

8. Mjerodavne odredbe Ustava glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 31.

(...)

Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom.

(...).«

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

9. Ustavna je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kada su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutim ustavnom tužbom, Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ustavna prava.

10. Ustavni sud, međutim, ocjenjuje da je u konkretnom slučaju riječ o postupku u kojem je, pri donošenju osporenih presuda, pravni propis – konkretno članak 132. stavak 2. ZKP-a (citiran u točki 7. ovog obrazloženja) – pogrešno protumačen i primijenjen. Navedeno nije ustavnopravno prihvatljivo kada dovodi do takvog ishoda koji je za podnositelja ustavne tužbe, u odnosu na druge osobe u istovjetnoj činjeničnoj i pravnoj situaciji, nepravičan i nameće mu nerazmjeran teret – takav koji nije moguće opravdati neposrednom društvenom potrebom, odnosno društvenim interesom koji se osporenim odlukama želi zaštititi.

11. Člankom 132. ZKP-a uređeno je odlučivanje kaznenog suda o imovinskopravnom zahtjevu oštećenika.

11.1. Člankom 132. stavkom 2. ZKP-a propisano je da kazneni sud, donoseći osuđujuću presudu, o imovinskopravnom zahtjevu »može« odlučiti (dosuditi ga u cijelosti ili djelomično, a za ostatak uputiti u parnicu, ili, ako nema podataka ni za djelomično presuđenje, uputiti oštećenika u parnicu za cjelokupan zahtjev).

Nije, dakle, propisano da kazneni sud, kada donosi osuđujuću presudu, »mora« odlučiti o imovinskopravnom zahtjevu.

Jedina obveza kaznenog suda koji donosi osuđujuću presudu, a kada iz bilo kojeg razloga neće ili ne može meritorno odlučiti o imovinskopravnom zahtjevu, jest da oštećenika uputi na parnicu, ali i to samo u slučaju kada o istom zahtjevu nije u tijeku parnica, kada o istom zahtjevu nije ranije pravomoćno presuđeno ili kada o istom zahtjevu nije ranije zaključena sudska nagodba (odnosno nagodba koja po posebnim propisima ima svojstvo sudske nagodbe).

Prema tome, u slučaju iz članka 132. stavka 2. ZKP-a (osuđujuća presuda) kazneni sud ne mora, štoviše i ne smije, odlučivati o imovinskopravnom zahtjevu oštećenika kada je (kao u konkretnom slučaju) nedvojbeno da je o istom zahtjevu već donesena pravomoćna odluka nadležnog parničnog suda. U protivnom, suđenjem (makar i djelomičnim) o imovinskopravnom zahtjevu o kojem je već odlučeno u parnici kazneni sud po drugi put sudi o pravomoćno presuđenoj stvari.

11.2. Prema članku 132. stavku 3. ZKP-a (prva rečenica), u slučaju donošenja oslobađajuće ili odbijajuće presude odnosno rješenja o obustavi postupka, kazneni sud »uputit će« oštećenika na parnicu.

Formulaciju koja glasi »uputit će« bilo bi – isključivo gramatičkim tumačenjem – moguće protumačiti kao imperativ odnosno obvezu kaznenog suda. Međutim, po prirodi stvari, ta obveza može postojati i postoji samo u već navedenim slučajevima – kada o istom zahtjevu nije u tijeku parnica, kada o istom zahtjevu nije ranije pravomoćno presuđeno ili kada o istom zahtjevu nije ranije zaključena sudska nagodba (odnosno nagodba koja po posebnim propisima ima svojstvo sudske nagodbe).

Prema tome, u slučaju iz članka 132. stavka 3. ZKP-a (oslobađajuća presuda, presuda kojom se optužba odbija i dr.) kazneni sud ne mora (iako može) oštećenika uputiti na parnicu kada je (kao u konkretnom slučaju) nedvojbeno da je o istom zahtjevu već donesena pravomoćna odluka nadležnog parničnog suda. Međutim, upućivanjem oštećenika na pokretanje parnice u već pravomoćno presuđenoj stvari (u konkretnom slučaju čak i dva puta za isti zahtjev – op. Ustavnog suda) kazneni sud postupa na nesvrsishodan, iako načelno dopustiv način. Posljedično, u odnosnom dijelu osporenih presuda postupanje kaznenog suda u primjeni članka 132. stavka 3. ZKP-a Ustavni sud nije ni promatrao kao moguću povredu podnositeljevih ustavnih prava.

12. Ograničavajući se, dakle, isključivo na osuđujući dio osporenih presuda i primjenu članka 132. stavka 2. ZKP-a, stajalište je Ustavnog suda da prvostupanjski kazneni sud nije bio ovlašten postupiti na način kako je postupio, to jest dosuditi (makar i djelomično) imovinskopravni zahtjev o kojem je već donesena pravomoćna odluka nadležnog parničnog suda.

Ovo stoga što je odlučivanje o imovinskopravnom zahtjevu adhezijski parnični postupak unutar kaznenog postupka te ga je kazneni sud dužan i voditi prema pravilima parničnog postupka. Zato i za taj adhezijski postupak vrijedi pravilo parničnog postupka, prema kojem bitna povreda odredaba parničnog postupka uvijek postoji ako je odlučeno o zahtjevu o kojemu već teče parnica, ili o kojemu je već prije pravomoćno presuđeno, ili o kojemu je već zaključena sudska nagodba ili nagodba koja po posebnim propisima ima svojstvo sudske nagodbe (članak 354. stavak 2. točka 9. Zakona o parničnom postupku – »Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03. i 84/08.; u daljnjem tekstu: ZPP). U protivnom, riječ je o povredi načela ne bis in idem.

13. Navedeno načelo, čiju je povredu očigledno imao u vidu podnositelj kada je u ustavnoj tužbi naveo da mu je osporenim presudama povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 31. stavkom 2. Ustava, nije, međutim, istovjetno načelu ne bis in idem u kaznenom postupku, koje, u smislu naznačene ustavne odredbe (citirane u točki 8. ovog obrazloženja), i izrijekom uživa zaštitu na ustavnopravnoj razini.

Do povrede načela ne bis in idem koje je Ustavom (izravno) zaštićeno došlo bi u slučaju da je podnositelju dva puta suđeno odnosno da je ponovno kažnjen za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen.

Međutim, u konkretnom je predmetu riječ o tome da je dva puta (u parničnom postupku i u adhezijskom parničnom postupku unutar kaznenog postupka) odlučivano o istom imovinskopravnom zahtjevu oštećenika te je oštećeniku isti dio zahtjeva dva puta pravomoćno dosuđen (odnosno, s drugim je dijelom zahtjeva upućen da pokrene parnični postupak, iako je on već proveden i u njemu je već dosuđen i taj dio zahtjeva).

Učinci osporenih presuda, koje su donesene pogrešnim tumačenjem i primjenom zakona, na položaj podnositelja ustavne tužbe stoga su takvi da protiv njega egzistiraju dvije ovršne isprave na temelju kojih oštećenik ima pravo naplatiti svoje potraživanje: jednom u cijelosti (konkretno, u parnici dosuđenih ukupno 43.248,00 eura s pripadajućim potraživanjima), te još jednom, u dijelu koji je već sadržan u prethodno navedenom iznosu (konkretno, u kaznenom postupku dosuđenih 7.158,09 eura ili 52.287,76 kuna, a valja uz to primijetiti i činjenicu da je u kaznenom postupku podnositelj B. M. bio terećen ukupno za iznos od 42.948,52 eura, dok je u parničnom postupku oštećeniku dosuđen, u odnosu na podnositelja, iznos od 43.248,00 eura – dakle, čak i nešto veći iznos glavnog potraživanja, kao i kamate).

Iako, dakle, Ustavni sud smatra da članak 31. stavak 2. Ustava, na kojeg se podnositelj ustavne tužbe izrijekom pozvao, nije mjerodavan za ocjenu o povredi ustavnih prava u konkretnom slučaju, nedvojbeno je da Ustav osigurava zaštitu od povreda postupovnih jamstava pravičnog suđenja u sudskim postupcima (među kojima i načela ne bis in idem) putem jamstava iz članka 29. stavka 1. Ta su jamstva ujedno temeljna, opća jamstva pravne sigurnosti i vladavine prava.

Ustavni sud je stoga ocijenio da podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo iz članka 31. stavka 2. Ustava, ali da mu je osporenim presudama, u dijelovima koji se odnose na primjenu članka 132. stavka 2. ZKP-a, a koji su izrekom ove odluke i ukinuti, povrijeđeno pravo na pravično suđenje, koje je člankom 29. stavkom 1. Ustava zajamčeno (i) u naprijed navedenom smislu.

14. Vraćajući se ponovo na učinke osporenih presuda na položaj podnositelja ustavne tužbe, Ustavni sud primjećuje da podnositelj ustavne tužbe ne "trpi" samo nepravičnost (djelomično) nezakonite sudske odluke na apstraktnoj razini. Već je, naime, navedeno da protiv podnositelja, kao posljedica postupanja sudova, egzistiraju dvije ovršne isprave na temelju kojih oštećenik ima pravo naplatiti svoje potraživanje: jednom u cijelosti te još jednom, u dijelu koji je već sadržan u cjelokupnom iznosu. Učinci osporenih presuda odražavaju se, prema tome, izravno na imovini podnositelja.

Neovisno o činjenici što namirenjem po osnovi navedenih ovršnih isprava imovina podnositelja prelazi u imovinu druge fizičke osobe te što, dakle, nije riječ o izravnom miješanju države u vlasništvo (imovinu) podnositelja, neosnovano bi bilo tvrditi da na konkretan slučaj nije primjenjivo ustavno jamstvo prava vlasništva iz članka 48. stavka 1. Ustava.

Podnositelju ustavne tužbe umanjuje se imovina, lišava ga se vlasništva (imovine), a temelj za to predstavlja presuda tijela državne, sudbene vlasti. Stoga, takvo miješanje mora biti zakonito, imati legitiman cilj i biti u javnom interesu te udovoljavati kriteriju razmjernosti, to jest pravične ravnoteže između interesa zajednice i prava pojedinca.

U točkama 10. do 13. ovog obrazloženja sadržani su, među inim, i razlozi nezakonitosti osporenih presuda u dijelovima koji su ukinuti izrekom ove odluke. Posljedično, kod nezakonitosti neke mjere ne može, u pravilu, biti govora ni o postojanju njezinog legitimnog cilja. Kad je riječ konkretno o dvostrukom suđenju o istom zahtjevu – legitiman je jedino cilj zakonske norme koja građane upravo od takvog postupanja sudova štiti i jedino je zaštita od takvog postupanja u javnom interesu.

Prema tome, mjera dosude imovinskopravnog zahtjeva oštećeniku, u parničnom ili u kaznenom postupku, ali ne i u oba, jest zakonita, ima legitiman cilj, sukladna je javnom interesu, u načelu uspostavlja pravičnu ravnotežu između suprotstavljenih interesa i prava zajednice odnosno pojedinca te je razmjerna samo onda ako je, i u mjeri u kojoj je, to nužno da se u društveno prihvatljivim okvirima repariraju posljedice kaznenog djela.

15. Budući da u konkretnom slučaju mjera dosude imovinskopravnog zahtjeva oštećeniku jednim svojim dijelom ne udovoljava navedenim mjerilima, Ustavni sud je ocijenio da je osporenim presudama u odnosnom dijelu povrijeđeno i jamstvo prava vlasništva iz članka 48. stavka 1. Ustava.

16. Prema stajalištu podnositelja ustavne tužbe, povrede njegovih ustavnih prava počinjene su osporenim presudama i u dijelu kojim je određen daljnji uvjet neizvršavanja zatvorske kazne – obveza vraćanja oštećeniku iznosa od 52.287,76 kuna. Podnositelj drži da je na taj način – nakon odlučivanja o imovinskopravnom zahtjevu oštećenika u parničnom postupku, a zatim i u kaznenom postupku – i po treći put odlučivano o imovinskopravnom zahtjevu.

17. Ustavni sud ističe da svrha propisivanja i primjene odredaba o obvezama uvjetno osuđenih osoba (članak 68. KZ-a, citirana u točki 7. ovog obrazloženja) jest »pojačavanje« temeljnog uvjeta koji svaka uvjetno osuđena osoba mora ispuniti kako bi otklonila izvršenje zatvorske kazne – da u određenom vremenskom razdoblju ne dođe ponovno u sukob sa zakonom. Obveze propisane člankom 68. stavkom 1. KZ-a materijalnopravne su naravi i određuju se u skladu s prirodom i težinom konkretnog kaznenog djela, a s ciljem da se (ne)izvršenje zatvorske kazne stavi ne samo u ovisnost o tome hoće li uvjetno osuđena osoba počiniti novo kazneno djelo, već i u ovisnost o reparaciji štete koju je takva osoba nekome prouzročila kaznenim djelom. Riječ je, dakle, i o djelovanju na svijest uvjetno osuđene osobe u skladu s ciljevima specijalne prevencije kaznenih djela – djelovanju čija je svrha, pod prijetnjom gubitka osobne slobode, osvijestiti kod osuđene osobe činjenicu da počinjeno kazneno djelo ima posljedice koje su realne, koje netko trpi i koje je dužan sanirati onaj tko ih je prouzročio, kao i da te posljedice neće »nestati« samim time što će se uvjetno osuđena osoba kroz izvjesno vrijeme uzdržavati od činjenja kaznenih djela.

Okolnost da se obveza uvjetno osuđene osobe, izrečena na temelju članka 68. KZ-a, može odnositi (primjerice, kao u konkretnom slučaju) na vraćanje koristi pribavljene kaznenim djelom, pa visina te koristi, izražena u novčanom iznosu, po prirodi stvari, može biti i istovjetna visini potraživanja na ime imovinskopravnog zahtjeva, ne opravdava zaključak o istovjetnosti tih dvaju kaznenopravnih instituta. Neispunjenje dodatnog uvjeta (obveze) izrečenog uvjetno osuđenoj osobi da oštećeniku vrati određene stvari ili novčani iznos ima za posljedicu opoziv uvjetne osude i pristupanje izvršenju zatvorske kazne, kao, uostalom, i neispunjenje samog temeljnog uvjeta – da uvjetno osuđena osoba u određenom vremenu ne počini novo kazneno djelo.

Za razliku od navedenog, imovinskopravni zahtjev je institut kaznenog postupovnog prava. Nepostupanje po pravomoćnoj parničnoj presudi ili kaznenoj presudi, u dijelu kojim je pravomoćno oštećeniku dosuđen imovinskopravni zahtjev, ne odražava se na osobnu slobodu počinitelja kaznenog djela, ali ima za pravnu posljedicu oštećenikovo pravo na prinudno građanskopravno namirenje iz imovine počinitelja.

Budući da između opisanih kaznenopravnih instituta, kako je razvidno, ne postoji identitet, ne može biti govora ni o njihovom međusobnom isključivanju u primjeni.

Stoga se, prema ocjeni Ustavnog suda, ustavna tužba podnositelja ne ukazuje osnovanom u dijelu u kojem on zastupa stajalište da izricanje dodatnog uvjeta (obveze na povrat iznosa od 52.287,76 kuna) ima također značenje višestrukog odlučivanja o imovinskopravnom zahtjevu i povrede ustavnih prava.

18. Zbog izloženih utvrđenja i razloga, na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, Ustavni sud je ustavnu tužbu podnositelja ocijenio djelomično osnovanom i donio odluku kao u točkama I., II. i III. izreke.

19. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2509/2008

Zagreb, 8. studenoga 2012.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježna Bagić, v. r.

Odluka, NN 134/2012-2875