## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2723/2003 od 23. studenoga 2005.

### NN 147/2005 (14.12.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2723/2003 od 23. studenoga 2005.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2826**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Jasna Omejec, Željko Potočnjak,
Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko
Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom E. H. d.o.o.
Z., koje zastupa V. A., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 23. studenoga
2005. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude
Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-2496/1999-2
od 19. prosinca 2002., kojom su odbijene revizije tuženika »G. I.« d.d. iz Z. i
»N. l.« d.d. iz R., izjavljene protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-9361/98-2 od 1. prosinca 1998., kojom je djelomično
potvrđena, a djelomično preinačena presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Pn-3024/96 od 27. veljače 1998. godine.

Osporena presuda Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, kao i nižestupanjske presude donesene su u
pravnoj stvari tužitelja B. Š. iz Z. protiv tuženika: 1. »G. I.« d.d. iz Z., 2.
»N. l.« d.d. iz R. i 3. M. c. »G. S.« d.d. iz O., radi naknade (nematerijalne)
štete nastale povredom dostojanstva, časti i ugleda tužitelja objavom u tisku.

Podnositelj ustavne tužbe je pravni sljednik prvotuženika »G. I.«
d.d. iz Z. Stoga je Ustavni sud o osnovanosti ustavne tužbe odlučivao
razmatranjem utvrđenja i pravnih stajališta sudova samo u odnosu na prvotuženika.

2. Presudom prvostupanjskog suda u odnosu na prvotuženika presuđeno je da je prvotuženik
dužan platiti tužitelju iznos od 100.000,00 kn sa zakonskim zateznim kamatama
te mu naknaditi parnični trošak, dok je tužitelj odbijen s tužbenim zahtjevom
za daljnjih 400.000,00 kn.

U obrazloženju te odluke prvostupanjski sud
navodi da je prvotuženik, kao nakladnik tjednika
»G.«, člankom objavljenim u tom tjedniku 2. veljače 1996. pod naslovom »M. Š.
uperio pištolj u novinarku E. V.!«, povrijedio dostojanstvo, čast i ugled
tužitelja te je utvrdio da je njegov zahtjev za naknadu nematerijalne štete
djelomično osnovan. Svoju odluku prvostupanjski sud temelji na utvrđenju da su
tuženici, objavom neistinite informacije o »incidentu« od 26. siječnja 1996.,
kad je tužitelj, navodno, prijetio pištoljem novinarki E. V. govoreći joj »sad
ću te ubiti«, nanijeli štetu tužitelju te da »tuženi nisu, a kako je propisano
odredbom članka 23. stavka 1. točke 3. Zakona, poduzeli sve potrebite mjere za
provjeru istinitosti informacija o kojima su pisali, zbog čega nema niti uvjeta
za njihovu ekskulpaciju u konkretnom slučaju.«

U tom postupku sud je, uvidom u spis broj:
K-36/96, također utvrdio da je tužitelj pravomoćnom presudom istog suda od 14.
svibnja 1997. oslobođen optužbe da bi u odnosu na privatnu tužiteljicu E. V.
26. siječnja 1996. u prostorima Banskih dvora u Zagrebu počinio kaznena djela
uvrede i ozbiljne prijetnje, propisana člankom 72. stavkom 1. i člankom 35.
stavkom 1. Krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 32/93.,
38/93., 16/96., 28/96. i 110/97.).

3. Drugostupanjski sud u odnosu na prvotuženika potvrđuje prvostupanjsku presudu do iznosa od
60.000,00 kn, dok odbija tužbeni zahtjev tužitelja za dalje dosuđenih 40.000,00
kn uz preinačenje presude glede parničnog troška. Taj sud smatra da je
prvostupanjski sud pravilno i potpuno utvrdio sve činjenice potrebne za
donošenje valjane odluke, međutim, kod odmjeravanja visine naknade
nematerijalne štete, prvostupanjski sud je, prema mišljenju drugostupanjskog
suda, pogrešno primijenio odredbe članka 22. stavaka 4. i 7. Zakona o javnom
priopćavanju (»Narodne novine«, broj 83/96., 143/98. i 96/01., u daljnjem
tekstu: ZJP), kao i odredbu članka 200. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 53/91., 73/91., 111/93., 3/94., 107/95., 7/96., 91/96., 112/99. i
88/01.). Dosuđujući manji iznos naknade štete, drugostupanjski sud zauzima
stajalište da je »cilj ove naknade da se oštećeniku
omogući ono zadovoljenje koje će mu kompenzirati nematerijalno dobro kojeg je
lišen, odnosno, pružiti mu ono zadovoljstvo koje bi imao da do štetnog događaja
nije došlo« te ističe da se »novčanom naknadom ne reparira nematerijalna šteta
već ona predstavlja satisfakciju za tu štetu«.

4. Vrhovni sud Republike Hrvatske osporenom
presudom odbija reviziju prvotuženika kao neosnovanu,
utvrdivši da u postupku pred nižestupanjskim sudovima
nisu počinjene bitne povrede odredaba parničnog postupka te da je mjerodavno
materijalno pravo pravilno primijenjeno. Stajalište je Vrhovnog suda da su
sporni napisi »bili takve naravi da objektivno vrijeđaju dostojanstvo, ugled i
čast tužitelja, a time su kod njega izazvane duševne boli jer se povreda
osobnih nematerijalnih vrijednosti manifestira upravo kroz osjećaj
povrijeđenosti, nezadovoljstva, nelagode prema drugima i sl.,
što je sve obuhvaćeno pod pojmom duševnih boli.«

5. Podnositelj ustavne tužbe, kao pravni sljednik prvotuženika, smatra da
su presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske povrijeđena njegova ustavna prava
zajamčena člancima 16. i 38. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelj ukazuje i na povredu odredaba članka
10. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine«
– Međunarodni ugovori, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak
i 14/02, u daljnjem tekstu: Konvencija), opširno elaborirajući sadržaj tog
članka te njegovo tumačenje i primjenu u praksi Europskog suda za ljudska
prava.

U obrazloženju ustavne tužbe ponavljaju se
navodi istaknuti tijekom prethodnog postupka, s tim da se utvrđenja i
stajališta sudova uglavnom osporavaju s osnove pogrešno i nepotpuno utvrđenog
činjeničnog stanja u smislu, po mišljenju podnositelja, pogrešnog poimanja
sudova o okolnostima, akterima i značenju štetnog događaja (»incidenta«) za
tužitelja, zbog čega podnositelj osporava osnovanost i potrebu naknađivanja
štete u konkretnom slučaju. Naime, podnositelj smatra da dosuđivanje novčane
satisfakcije tužitelju – »glavnom akteru incidenta«, zbog štete koju je
pretrpio »objavom informacije o takvom incidentu«, predstavlja »takvo ograničenje
slobode tiska«, koje se »ne može smatrati razmjernim pa stoga ni neophodnim u
demokratskom društvu niti za takvim ograničenjem postoji neodgodiva društvena
potreba«.

Stoga, podnositelj predlaže usvajanje ustavne
tužbe i ukidanje presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske, kao i nižestupanjskih presuda te vraćanje predmeta
prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

6. Odredbom članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona
o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i
49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), propisano je da
svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je
pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne
(regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno
o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela,
povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud tijekom postupka pružanja ustavnosudske
zaštite, u pravilu, unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li
u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja ustavne tužbe došlo do
ustavno nedopuštenog posizanja u ljudska prava i temeljne slobode, zajamčene
Ustavom.

7. Članak 16. Ustava propisuje:

*Slobode i
prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih
ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.*

*Svako
ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za
ograničenjem u svakom pojedinom slučaju*.

Člankom 38. Ustava propisano je:

*Jamči se
sloboda mišljenja i izražavanja misli.*

*Sloboda
izražavanja misli obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava
priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa i slobodno osnivanje svih
ustanova javnog priopćavanja.*

*Zabranjuje
se cenzura. Novinari imaju pravo na slobodu izvještavanja i pristupa
informaciji.*

*Jamči se
pravo na ispravak svakomu komu je javnom viješću povrijeđeno Ustavom i zakonom
utvrđeno pravo.*

Člankom 10. Konvencije propisano je:

*1. Svatko
ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo obuhvaća slobodu mišljenja i slobodu
primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja javne vlasti i bez obzira
na granice. Ovaj članak ne sprječava države da podvrgnu režimu dozvola ustanove
koje obavljaju djelatnosti radija ili televizije te kinematografsku djelatnost.*

*2. Kako
ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti
podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanim
zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni radi interesa državne sigurnosti,
teritorijalne cjelovitosti ili javnog reda i mira, radi sprječavanja nereda ili
zločina, radi zaštite zdravlja ili morala, radi zaštite ugleda ili prava drugih,
radi sprječavanja odavanja povjerljivih informacija ili radi očuvanja
autoriteta i nepristranosti sudbene vlasti.*

8. Odredbama ZJP uređene su pretpostavke za
ostvarivanje načela slobode tiska i drugih sredstava javnog priopćavanja, pravo
novinara i drugih sudionika u javnom priopćavanju na slobodu izvješćivanja i
pristupa informaciji i druga prava tih osoba te njihova odgovornost za
objavljene informacije, naknada štete učinjene objavljenom informacijom,
objavljivanje priopćenja i ispravka informacije.

Člankom 6. ZJP propisano je da svaka osoba ima
pravo na zaštitu... dostojanstva, ugleda i časti (stavak 1.).

U konkretnom slučaju, sudovi su utvrdili
odgovornost prvotuženika za štetni događaj te
dosudili tužitelju naknadu štete temeljem odredbi članka 22. ZJP, koje
propisuju:

*(1)
Nakladnik koji informacijom objavljenom u javnome glasilu prouzroči drugome
štetu dužan ju je naknaditi.*

*(2) Šteta
je... nanošenje drugome... psihičkoga bola... (nematerijalna šteta).*

*...*

*(4)
Nematerijalna šteta naknađuje se... isplatom pravične novčane naknade za
pretrpljene bolove..., ako jakost i trajanje bolova... to opravdavaju, sukladno
općim propisima obveznoga prava.*

*(5)
Nematerijalnu štetu dužan je naknaditi nakladnik koji... nekom drugom
informacijom objavljenom u javnome glasilu povrijedi..., dostojanstvo, ugled,
čast ili koje drugo Ustavom ili zakonom zaštićeno pravo osobe.*

*...*

*(7) Pri
odlučivanju o visini naknade nematerijalne štete sud će voditi računa o stupnju
odgovornosti nakladnika, značenju povrijeđenoga dobra i jakosti pretrpljene
boli..., cilju koji se naknadom želi postići, nakladi,... te drugim okolnostima
slučaja ali i o tome da se njome ne pogoduje težnjama koje nisu spojive s
njezinom prirodom i društvenom svrhom.*

9. Ustavni sud je utvrdio da osporenim presudama
podnositelju ustavne tužbe nisu povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 38.
stavcima 1. i 2. Ustava.

Ustavom zajamčena sloboda izražavanja misli,
koja u sebi sadrži i slobodu tiska, nema značenje apsolutne slobode, već je
podložna ograničenjima propisanim Ustavom i zakonom.

Ta ograničenja za javna glasila, primjerice,
proizlaze iz odredaba članka 13. ZJP, kojima je zakonodavac, utvrđujući obveze
tih glasila, propisao: *Javna glasila
dužna su objavljivati točne, cjelovite i pravodobne informacije, poštujući
pravo javnosti da bude upoznata o događajima, pojavama, osobama, predmetima ili
djelatnostima, kao i druga pravila novinarskog zanimanja i etike (stavak 1.);
javna glasila dužna su poštovati privatnost, dostojanstvo, ugled i čast
građana, a poglavito djece, mladeži i obitelji (stavak 2.).*

S obzirom na utvrđenja sudova da je podnositelj
ustavne tužbe objavom neistinitih informacija tužitelju povrijedio
dostojanstvo, ugled i čast pa je osporenim presudama obvezan naknaditi
tužitelju time prouzročenu štetu, neosnovano podnositelj ističe povredu odredbi
članka 38. stavaka 1. i 2. Ustava.

10. U odnosu na odredbe članka 10. Konvencije,
prema kojima ostvarivanje slobode izražavanja obuhvaća dužnosti i odgovornosti,
koje može biti podvrgnuto ograničenjima, Ustavni sud navodi sljedeće:

Sloboda izražavanja predstavlja jedan od bitnih
temelja svakog demokratskog društva. Njena zaštita je od posebne važnosti kad
se radi o tisku jer je zadaća tiska, pored ostaloga, objava informacija od
javnog značenja. Međutim, sloboda objavljivanja informacija u tisku ograničena
je zaštitom ugleda i prava drugih osoba. Stoga je važno utvrditi okolnosti u
kojima državna tijela poduzimaju mjere koje bi mogle utjecati na djelovanje
tiska u slučajevima koji su od legitimnog javnog interesa.

Sloboda izražavanja misli ne odnosi se samo na
izražavanje i objavljivanje podataka i ideja koje imaju pozitivan stav, već i
na objavljivanje informacija koje bi mogle imati negativan odjek u javnosti. Međutim,
sloboda izražavanja nije apsolutna, već podliježe određenim ograničenjima, čak
i u odnosu na napise u tisku, koji se tiču informacija od javnog interesa.
Ustavno jamstvo slobodnog izražavanja sadrži obveze i odgovornosti, koje se
odnose i na tisak. Te obveze i odgovornosti dolaze do izražaja i kad, kao u
ovom predmetu, dođe do povređivanja ugleda državnog dužnosnika. Upravo radi
postojanja tih obveza i odgovornosti od strane onih koji se koriste svojim
pravom na slobodu izražavanja, tisak je prilikom iznošenja informacija od
javnog interesa dužan postupati u dobroj vjeri kako bi pružio vjerodostojne
informacije u skladu s novinarskom etikom.

Pri ocjeni je li došlo do povrede slobode
izražavanja potrebno je sagledati svaki pojedini slučaj u svjetlu svih
okolnosti, uključujući sadržaj spornih navoda, kao i kontekst u kojemu su ti
navodi izrečeni. Osobito je potrebno utvrditi jesu li mjere poduzete radi
ograničenja slobode izražavanja razmjerne legitimnom cilju koji se tim
ograničenjem želi postići. Zaštita državnih dužnosnika od uznemiravanja,
međutim, mora uvažavati pravo i interes tiska na slobodno izvještavanje te mu
omogućiti slobodno iznošenje informacija od javnog interesa.

Članak, radi kojeg je prednik podnositelja
ustavne tužbe sudskom odlukom obvezan oštećenoj osobi platiti naknadu štete, po
svom je sadržaju takve naravi da je predstavljao napad na oštećenika,
kao javnu osobu, osobito na njegov ugled te je zasigurno utjecao na povjerenje
javnosti u njega, s obzirom na njegovu funkciju tadašnjeg potpredsjednika Vlade
Republike Hrvatske. Ustavni sud, u konkretnom slučaju, a na temelju utvrđenja
sudova, utvrđuje da je sporni članak sadržavao navode o ponašanju druge osobe
(javne osobe), koji su naštetili ugledu te osobe.

Treba navesti da su se sporni navodi temeljili
na izjavi jedne osobe te nisu bili u cijelosti proizvoljne naravi. Naime, iako
se radilo o javnoj osobi, podnositelju je bila dužnost provjeriti istinitost
informacija prije njihove objave. Poglavito, stoga, što su se sporni navodi
odnosili na konkretni događaj. Sudovi su utvrdili da prednik podnositelja
ustavne tužbe, objavljujući podatke koji su mogli naštetiti ugledu, časti i
dostojanstvu druge osobe, nije poduzeo sve potrebno radi utvrđivanja
istinitosti takvih podataka.

11. Budući da prednik podnositelja ustavne
tužbe, u konkretnom slučaju, nije udovoljio svojoj obvezi provjere informacija
prije njihovog objavljivanja, što je, s obzirom na svoju djelatnost bio dužan
učiniti, a radilo se o informacijama koje su naštetile ugledu i časti druge
osobe, Ustavni sud smatra da su mjere poduzete radi ograničenja slobode
izražavanja prednika podnositelja ustavne tužbe bile potrebne i opravdane.

U odnosu na dosuđenu naknadu neimovinske štete
za povredu ugleda druge osobe, Ustavni sud ističe da sudovi imaju diskrecijsko
pravo pri odlučivanju o visini te naknade za pretrpljene duševne boli oštećene
osobe, imajući pritom u vidu okolnosti svakog slučaja. Međutim, i odlukom suda
o visini te naknade može se narušiti načelo razmjernosti između težine
miješanja sudova u slobodu izražavanja i važnosti interesa koji se
ograničavanjem te slobode želi postići.

Ustavni sud je utvrdio da je mjera poduzeta radi
zaštite ugleda druge osobe, odnosno dosuđivanje naknade štete u navedenom
iznosu, razmjerna težini povrede ugleda te osobe, kao i težini miješanja sudova
u slobodu izražavanja, koje je tom mjerom učinjeno. S obzirom da se podnositelj
u svom djelovanju, kao novinska kuća, nije pridržavao odredbi koje propisuje
ZJP, prema mišljenju Ustavnog suda, radilo se o napisu koji je narušio ugled
druge osobe te umanjio povjerenje javnosti u tu osobu, kao nositelja funkcija
državne vlasti.

Stoga je utvrđeno da je mjera, poduzeta u
konkretnom slučaju, radi ograničenja slobode tiska, u svojoj cjelokupnosti razmjerna
postizanju opravdanog cilja – zaštiti ugleda druge osobe te da osporenim
sudskim odlukama nije došlo do ograničenja slobode ili prava podnositelja,
protivno odredbama članka 16. Ustava.

12. U ustavnoj tužbi podnositelj ne navodi određenije razloge za povredu odredaba stavaka 3. i 4.
članka 38. Ustava niti je Ustavni sud utvrdio da bi te odredbe bile povrijeđene
osporenim presudama.

13. Slijedom navedenog, utvrđeno je da
podnositelju ustavne tužbe osporenim presudama nisu povrijeđena prava zajamčena
Ustavom i Konvencijom, istaknuta u ustavnoj tužbi.

14. U skladu s navedenim utvrđenjima, na temelju
članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci (točka I.).

Objava ove odluke temelji se na članku 29.
Ustavnog zakona (točka II. izreke).

Broj: U-III-2723/2003

Zagreb, 23. studenoga 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda

**dr****. sc. Petar Klarić**, v. r.

Odluka, NN 147/2005-2826