## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1720/2009 od 25. studenoga 2009.

### NN 158/2009 (31.12.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1720/2009 od 25. studenoga 2009.

158 31.12.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1720/2009 od 25. studenoga 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3954

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Nevenka Šernhorst, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Antun Palarić i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnim tužbama pokrenula G. T. koju zastupa odvjetnica D. P. iz Z., na sjednici održanoj 25. studenoga 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv točke II. presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-1346/2006-8 od 8. siječnja 2009., kojima su odbijene tužbe podnositelja protiv rješenja Ministarstva pravosuđa, Uprave za građansko pravo klasa: UP/II-942-01/04-01/722, urbroj: 514-03-06/7-05-1 od 7. prosinca 2005. godine.

Tim je rješenjem odbijena žalba podnositeljice izjavljene protiv rješenja Grada Zagreba, Gradskog ureda za imovinskopravne poslove, Odjela za upravno-pravne poslove, Prvog područnog odsjeka klasa: UP/I-942-01/97-02/61, urbroj: 251-18-02/205-04-106 od 26. svibnja 2004. godine.

Tim se rješenjem V. A. V. i T. A. (u daljnjem tekstu: ovlaštenici naknade) iz Z. daju u vlasništvo tri stana u Z., K. 2, u kojima kao zaštićeni najmoprimac stanuje i podnositeljica ustavne tužbe.

2. Podnositeljica smatra da joj je osporenom presudom povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. te članak 117. stavak 3. Ustava.

U ustavnoj tužbi ponavlja navode iznesene tijekom postupaka koji su prethodili ustavnosudskom postupku koji se mogu svesti na pogrešnu primjenu materijalnog prava. Podnositeljica smatra da ovlaštenici naknade u ovom postupku (V. A.-V. i T. A.) nisu imali aktivnu legitimaciju za podnošenje tužbe, jer je prijašnja vlasnica sporne nekretnine pok. M. V. preminula 20. kolovoza 1957., njezina kćer V. V. preminula je 13. srpnja 1972., a preminula je i M. B. (17. srpnja 1997.), koja je podnijela zahtjev za naknadu oduzete imovine, koja je oporučna nasljednica sestre pok. V. V., tako da se kao ovlaštenici naknade javljaju osobe koje su oporučni nasljednici M. B., te kao takvi nemaju pravo na naknadu na temelju odredbi Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine« broj 92/96., 39/99. – odluka Ustavnog suda, 42/99., 92/99., 43/00., 131/00., 27/01., 65/01., 118/01., 80/02. i 81/02., u daljnjem tekstu: Zakon o naknadi).

Nadalje, smatra da je zahtjev za otkup stana u kojemu stanuje podnijela u ožujku 1992., a prodavatelj stanova iste nije prodao u zakonskom roku do 60 dana. Stoga smatra da se stan u kojem stanuje nije mogao vratiti ovlaštenicima naknade već da joj je trebalo omogućiti da isti otkupi.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama pojedinca došlo do nedopuštenog posizanja u Ustavom zaštićena ljudska prava i temeljne slobode. Pritom se Ustavni sud, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li upravna tijela i sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Predmet upravnog postupka i postupka upravnog spora, koji su prethodili ustavnosudskom postupku, bio je zahtjev za naknadu M. B. koji je ona podnijela nadležnom tijelu uprave na temelju Zakona o naknadi 13. veljače 1997. i to, između ostaloga, i radi povrata stanova u zgradi u Z., K. 2, u kojima stanuju zaštićeni najmoprimci, od kojih je podnositeljica jedna od njih.

Utvrđeno je da su M. B. i V. V. zakonske nasljednice M. V., kojoj je cjelokupna imovina konfiscirana presudom Vojnog suda broj 8/46 od 14. siječnja 1946., te da je i V. V. umrla, a njezinom zakonskom nasljednicom proglašena je M. B., koja je umrla nakon podnošenja zahtjeva za naknadu, te su njezinim oporučnim nasljednicima utvrđeni ovlaštenici naknade, kojima su osporenim rješenjem Grada Zagreba, Gradskog ureda za imovinskopravne poslove, vraćena u vlasništvo tri stana u predmetnoj zgradi.

Glede prigovora da tužitelji nemaju aktivnu legitimaciju za podnošenje predmetne tužbe, valja reći da je Ustavni sud u svojoj odluci i rješenju, broj: U-I-673/1996 i dr., od 21. travnja 1999. (»Narodne novine« broj 39/99.) utvrdio sljedeće:

Ako je prijašnji vlasnik za života postavio zahtjev za naknadu (...) on je stekao valjanu tražbinu prema državi ili drugom vlasniku oduzete imovine. Takvo potraživanje spada u imovinu prijašnjeg vlasnika; to nije imovina koja mu je oduzeta za vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (pa ne potpada pod ograničenja Zakona o naknadi), već imovina koja je nastala na temelju odredaba tog Zakona, tj. zakona Republike Hrvatske. Na tu se imovinu ne mogu primjenjivati ograničenja o »nasljeđivanju« iz članka 9. Zakona o naknadi.

Zbog toga se, u slučaju smrti podnositelja zahtjeva (prijašnjeg vlasnika), ovo potraživanje slobodno nasljeđuje prema odredbama Zakona o nasljeđivanju i uživa ustavnopravnu zaštitu iz stavka 1. članka 48. Ustava jer je usmjereno stjecanju budućeg vlasnika.

Sukladno navedenom ovlaštenici naknade, kao oporučni nasljednici prijašnjeg vlasnika (sukladno članku 1. stavku 5. Zakona o naknadi prijašnjim vlasnikom u smislu tog Zakona smatraju se fizičke i pravne osobe kojima je imovina oduzeta na temelju propisa iz članka 2. ovoga Zakona te akata i načina propisanih člankom 3. toga Zakona, odnosno njihovi nasljednici I. nasljednog reda i pravni sljednici) aktivno su legitimirani za nastavljanje upravnog postupka radi povrata konfisciranih stanova na temelju članka 32. Zakona o naknadi, a što utvrđuje i Upravni sud osporenom presudom.

5. U postupku je nedvojbeno utvrđeno da je predmetna zgrada oduzeta konfiskacijom prijašnjoj vlasnici, te se na pravni položaj konfisciranih stanova primjenjuje odredba članka 32. Zakona o naknadi, kojom je propisano:

Prijašnjem vlasniku daje se u vlasništvo stan oduzet na temelju propisa o konfiskaciji te odluka i akata iz članka 2. stavka 2. ovoga Zakona donesenih na temelju propisa o konfiskaciji.

Nadalje, podnositeljica je tijekom 1998. sklopila s Gradom Zagrebom ugovor o otkupu predmetnoga stana. No, taj je ugovor utvrđen ništavim presudom Općinskog suda u Zagrebu broj: Ps-7617/00, koja je potvrđena presudom Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-1516/03-2 od 13. siječnja 2004. godine. Ustavna tužba protiv te presude odbijena je odlukom Ustavnog suda broj: U-III-963/2004 od 29. rujna 2004. godine. Ugovor je utvrđen ništavim jer je sklopljen nakon 20. srpnja 1993. kada je stupio na snagu Zakon o dopunama Zakona o zabrani prijenosa prava raspolaganja i korištenja određenih nekretnina u društvenom vlasništvu na druge korisnike odnosno u vlasništvo fizičkih i pravnih osoba (»Narodne novine« broj 70/93.). Stajalište o primjeni tog Zakona Ustavni sud je izrazio u odluci broj: U-III-918/2004 od 2. veljače 2005. (»Narodne novine« broj 26/05.).

Upravni sud utvrđuje da pravomoćna presuda kojom je utvrđena ništavost ugovora o otkupu stana ima, u odnosu na ovlaštenike naknade, iste pravne posljedice kao i presuda kojom je pravomoćno odbijen zahtjev za otkup stana, te su stoga ti stanovi slobodni za naturalni povrat.

6. Ocjenjujući razloge ustavnih tužbi sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava, Sud je utvrdio da u konkretnom slučaju ustavno pravo jednakosti pred zakonom nije povrijeđeno.

Ocjena je Ustavnog suda da se pravna stajališta navedena u osporenoj presudi Upravnog suda zasnivaju na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Ustavni sud utvrđuje da je nadležni sud, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom upravnom postupku, obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj presudi, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

7. Članak 117. stavak 3. Ustava, čiju povredu podnositeljica također ističe, ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode koje su Ustavom zajamčene fizičkoj ili pravnoj osobi i koje se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

8. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke.

9. Objava ove odluke (točka II. izreke) temelji se na članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1720/2009

Zagreb, 25. studenoga 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
mr. sc. Nevenka Šernhorst, v. r.

Odluka, NN 158/2009-3954