## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4815/2008 od 30. lipnja 2011.

### NN 81/2011 (14.7.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4815/2008 od 30. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1752

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula N. Š. iz Z., koju zastupa J. G., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 30. lipnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Varaždinu broj: Gž-951/08-2 od 15. srpnja 2008., kojim je odbijena žalba podnositeljice (predlagateljice u izvanparničnom postupku) i potvrđeno rješenje Općinskog suda u Novom Marofu broj: R1-40/07-21 od 8. veljače 2008.

Prvostupanjskim rješenjem odbijen je prijedlog podnositeljice protiv protustranaka V. Š. i mldb. A. M. Š. za donošenje odluke o prestanku zabrane susreta i druženja s mldb. kćerkom A. M. Š., te neovlašteno približavanje i uznemiravanje mldb. A. M. Š., koje je određeno rješenjem Centra za socijalnu skrb Novi Marof klasa: UP/I-552-06/04-13/002, urbroj: 2151-10-15/08-04-01od 24. siječnja 2005. (točka I. izreke).

Točkom II. izreke navedenog rješenja Općinskog suda u Novom Marofu odbačen je prijedlog podnositeljice za izdavanje privremene mjere kojim je tražila da se naloži protustrankama da joj se u roku od 24 sata od primitka tog rješenja omogući osobni kontakt s mldb. A. M., a koji je određen pravomoćnom presudom Općinskog suda u Novom Marofu broj: P-159/00, a do pravomoćnog okončanja tog postupka.

2. Podnositeljica u ustavnoj tužbi ističe kako smatra da su joj, zbog pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja i pogrešne primjene materijalnog prava, osporenim rješenjem povrijeđena prava zajamčena člancima 14. stavkom 1. i 26. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te članak 115. stavak 3. Ustava. Iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da podnositeljica smatra da joj je povrijeđeno pravo na pravično suđenje iz članka 29. stavka 1. Ustava.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Novom Marofu broj: R1-40/07.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu Republike Hrvatske ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojima je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

5. Uvidom u osporene odluke i pribavljeni spis Općinskog suda u Novom Marofu utvrđeno je:

5.1. Pravomoćnom presudom Općinskog suda u Novom Marofu broj: P-159/00 od 18. lipnja 2003., nakon razvoda braka između podnositeljice i V. Š., odlučeno je da će mldb. djeca stranaka A. M. Š. i R. Š. živjeti s ocem kojem se povjeravaju na čuvanje i odgoj, a podnositeljici kao majci djece određeni su susreti i druženja s mldb. R. Š. neograničeno, a s mldb. kćerkom A. M. Š. jednom tjedno i svakog drugog vikenda u mjesecu (detaljno navedeno u točki II. izreke). Točkom III. izreke presude podnositeljica je obvezana doprinositi za uzdržavanje mldb. djece u određenim novčanim iznosima.

Rješenjem Centra za socijalnu skrb Novi Marof klasa: UP/I-552-06/04-13/002, urbroj: 2151-10-15/08-04-01 od 24. siječnja 2005. (koje je potvrđeno u upravnosudskom postupku), podnositeljici su zabranjeni susreti i druženja kao i neovlašteno približavanje i uznemiravanje mldb. kćeri A. M. Š. Prvostupanjsko upravno tijelo donijelo je navedeno rješenje po službenoj dužnosti u postupku određivanja mjere zaštite dobrobiti djeteta, jer je nakon iscrpno provedenog postupka zaključeno:

»Stručni tim Centra za brak i obitelj razmatrao je dokaze izvedene tijekom postupka i stao na stanovište da je A. M. Š., dijete, koje je u dobi od dvanaest godina i razumije o čemu se radi u ovom postupku, da je izvjesno da ne želi kontaktirati s majkom i da je to izraz njene vlastite volje, da valja poštovati volju djeteta jer neprihvaćanje volje djeteta vodi do još veće traumatizacije, da su dosadašnji kontakti i pokušaji kontakata između majke i djeteta bili traumatizirajući za dijete i da su već ostavili loše posljedice po djetetovo psihičko zdravlje, te da bi za dobrobit djeteta bilo u ovom momentu najbolje, da se majci zabrane susreti i druženja s djetetom, te da se majci zabrani neovlašteno približavanje i uznemiravanje djeteta, kako bi se zaštitilo zdravlje djeteta.«

5.2. Podnositeljica je 21. lipnja 2007. podnijela prijedlog protiv protustranaka V. Š. i Centra za socijalnu skrb Novi Marof radi ukidanja navedenog rješenja od 24. siječnja 2005. i ostvarivanja roditeljskog prava.

Člankom 100. stavkom 6. Obiteljskog zakona (»Narodne novine« broj 116/03., 17/04., 136/04. i 107/07.) propisano je:

»Članak 100.

(...)

(6) Odluku o prestanku ograničenja ili zabrane susreta i druženja sud će donijeti na prijedlog centra za socijalnu skrb, roditelja ili djeteta.«

Polazeći od razloga na temelju kojih je Centar za socijalnu skrb Novi Marof donio rješenje od 24. siječnja 2005., u postupku je trebalo utvrditi postoje li i dalje isti razlozi ili su se promijenile okolnosti koje bi ukazivale da za zaštitu zdravlja mldb. A. M. Š. više nije potrebna izrečena zabrana susreta i druženja, odnosno mjera zabrane neovlaštenog uznemiravanja i približavanja djetetu.

Nakon provedenog iscrpnog dokaznog postupka Općinski sud u Novom Marofu rješenjem broj: R1-40/07-21 od 8. veljače 2008., odbio je prijedlog podnositeljice jer je ocijenio da okolnosti zbog kojih je donijeto rješenje od 24. siječnja 2005. postoje i nadalje. Stoga, budući da iz provedenog postupka »proizlazi da između predlagateljice i mlljt. djeteta nema ni uspostavljenog a kamoli produbljenog emocionalnog odnosa te odnosa povjerenja, slijedom čega je, a radi zaštite zdravlja, dobrobiti i interesa djeteta, kao jedino bitnih u ovom postupku, prijedlog predlagateljice valjalo odbiti...«

5.3. Županijski sud u Varaždinu odbio je kao neosnovanu žalbu podnositeljice i u cijelosti potvrdio prvostupanjsko rješenje. Županijski sud ističe da podnositeljica, prije svega u žalbi iznosi analizu i ocjenu postupka koji je prethodio donošenju rješenja Centra za socijalnu skrb Novi Marof od 24. siječnja 2005., ne navodeći nove promijenjene okolnosti koje bi dale osnova za donošenje nove odluke o susretima i druženju podnositeljice i mldb. kćeri A. M. Š., odnosno odluku čije donošenje je propisano člankom 100. stavkom 6. Obiteljskog zakona.

Drugostupanjski sud je ocijenio da je prvostupanjski sud potpuno i pravilno utvrdio činjenično stanje i pravilno primijenio materijalno pravo. U obrazloženju, između ostalog, se navodi:

»Nadalje, žaliteljici valja ukazati, a na što pravilno upućuju razlozi obrazloženja prvostupanjskog suda da je u ovom postupku s njezine strane bilo jedino odlučno dokazati postojanje bitno promijenjenih okolnosti, koje su za dobrobit mlljt. II protustranke u odnosu na okolnosti na kojim je temeljeno rješenje CSS Novi Marof od 24. 1. 05. g., a vezano na stjecanje uvjeta za ponovno ostvarivanje prava susreta i druženja žaliteljice sa II protustrankom kao i uvjeta da se ista njoj može ponovno približavati. Takve promijenjene okolnosti na koje, prema već istaknutom, upućuje odredba čl. 102. OBZ, prema pravilnom zaključku prvostupanjskog suda žaliteljica nije dokazala, čak štoviše žaliteljica, a na što upućuje i odgovor na žalbu CSS Novi Marof, nije sigurna u to na kojim okolnostima zasniva svoj prijedlog.

(...)

Iz tog razloga, a polazeći od ovakvih utvrđenja prvostupanjskog suda, koji pouzdano nisu dovedeni u sumnju iznesenim navodima žalbe žaliteljice kojima ona i nadalje prije svega iznosu kritike pravilnosti i zakonitosti ranije donesene odluke CSS Novi Marof od 24. 1. 05. g., a da ne iznosi nikakve nove bitno promijenjene okolnosti koje bi dale temelja, u smislu odredbe čl. 102. u vezi čl. 100. st. 6. OBZ-a, za prestankom zabrane susreta i druženja te zabrane približavanja žaliteljice II protustranci, to je prvostupanjski sud i po stajalištu ovoga suda odlučio u skladu sa dobrobiti mlljt. II protustranke u smislu odredbe čl. 267. OBZ-a, te time odbijanjem prijedloga žaliteljice na pravilno utvrđeno činjenično stanje, pravilno primijenio i materijalno pravo.«

6. Podnositeljica je u tužbi istaknula povredu članka 14. stavka 1. Ustava.

Članak 14. stavak 1. Ustava sadrži ustavno jamstvo nediskriminacije, odnosno zabranu diskriminacije u ostvarenju nekog konkretnog prava po bilo kojoj osnovi. Iako se pozvala na članak 14. stavak 1. Ustava, podnositeljica u ustavnoj tužbi nije obrazložila povredu ustavnog jamstva nediskriminacije. Razmatrajući cjelokupni spis predmeta, Ustavni sud u ustavnosudskom postupku nije našao nijednu činjenicu ili okolnost koja bi upućivala da je u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku podnositeljica bila diskriminirana u ostvarenju nekog ustavnog prava po bilo kojem svojstvu (spolu, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili nekoj drugoj osobini). Stoga pozivanje podnositeljice na povredu ustavnog jamstva nediskriminacije, Ustavni sud ocjenjuje neosnovanim.

7. Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositeljici osigurao pravično suđenje.

U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta razvidno je da je prvostupanjski parnični sud, sukladno mjerodavnim odredbama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99. i 117/03.) proveo dokazni postupak. Također je razvidno da je podnositeljici bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu, te da je bila u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, dok su osporene odluke valjano obrazložene te donesene sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava.

Zbog navedenog, Ustavni sud smatra da osporenim odlukama podnositeljici nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

8. Odredbom članka 26. Ustava propisano je da su svi državljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti, te nije mjerodavna u ovom slučaju (stajalište Ustavnog suda izraženo u odluci broj: U-III-884/2004, objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 2/05.).

9. Ustavni sud napominje da je Europski sud za ljudska prava, primjenjujući mjerodavne odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda s pripadajućim Protokolima 1, 4, 6, 7, 11, 12, 13 (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99., – ispravak, 14/02., 13/03. i 9/05.), u svojim odlukama koje se, između ostalog, odnose i na sadržaj roditeljskih prava, u koja ulazi i pravo roditelja na susrete i druženja s djetetom, istaknuo obvezu države da pomogne održavanju kontakata roditelja i djece te pri tome poduzme sve korake koji se realno mogu očekivati u posebnim okolnostima svakog pojedinog slučaja (predmet Olsson protiv Švedske (br. 2), presuda, 27. studenoga 1992., zahtjev br. 13441/87, § 90).

Međutim, pri određivanju susreta roditelja i djece, država mora uspostaviti pravičnu ravnotežu između interesa djeteta i roditelja, s time da se pri tome posebna važnost mora dati najboljem interesu djeteta, koji ovisno o njegovoj prirodi i ozbiljnosti može nadjačati interes roditelja (predmet Sahin protiv Njemačke, presuda, 8. srpnja 2003., zahtjev br. 30943/96, § 65, § 66).

Ustavni sud je utvrdio, na temelju uvida u pribavljeni spis u konkretnom predmetu, kao i u spis istog suda broj: R1-56/09, da je stručni tim Centra za socijalnu skrb Novi Marof, u svezi ostvarivanja kontakata podnositeljice i mldb. A. M., konstantno radio s mldb. A. M. na održavanju susreta i druženja s podnositeljicom, te da je u tom smislu poduzimao potrebne mjere i radnje (Centar za socijalnu skrb osiguravao je kontakte s podnositeljicom i mldb. A. M., podnositeljica je u više navrta odbijala psihološko testiranje koje je bilo nužno provesti u konkretnom slučaju, Centar za socijalnu skrb obavio je više savjetodavnih razgovora s mldb. A. M. u svezi kontakata s podnositeljicom, 23. srpnja 2002. psiholog Centra dao je mišljenje da se zabrani kontakt s podnositeljicom dok se podnositeljica ne podvrgne psihijatrijskom liječenju koje je preporučeno nakon obavljenog vještačenja, podnositeljici je višekratno omogućen susret s djecom uz prisustvo psihologa, obavljeno je više razgovora mldb. A. M. i psihologa u svezi kontakta s podnositeljicom, izvršeni su višekratni terenski obilasci obitelji Š., a u svezi zahtjeva podnositeljice radi ostvarivanja kontakata s mldb. A. M. i dr.).

Imajući u vidu činjenično stanje utvrđeno u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, mjerodavne odredbe Obiteljskog zakona, te Ustavom utvrđene dužnosti države da osobito skrbi za djecu i mladež, Ustavni sud utvrđuje da se ograničenje prava podnositeljice temelji na mjerodavnim odredbama Obiteljskog zakona, te da su sudovi odlučivali u najboljem interesu djeteta.

10. Članak 115. stavak 3. Ustava ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode zajamčene Ustavom, a koja se štite u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona.

11. Slijedom iznijetog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci (točka I.).

12. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4815/2008

Zagreb, 30. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 81/2011-1752