## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-49/2008 od 24. lipnja 2008.

### NN 78/2008 (7.7.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-49/2008 od 24. lipnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2569**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Z. K. iz Ž., kojega zastupa
D. Š., odvjetnik iz V., na sjednici održanoj 24. lipnja 2008. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.
II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske
broj: Rev-553/07-2 od 5. lipnja 2007. godine, kojom je odbijena revizija
podnositelja izjavljena protiv presude Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-1850/06
od 16. veljače 2007. godine.
Tom je presudom odbijena žalba podnositelja (tužitelja u parničnom postupku) i
potvrđena presuda Općinskog suda u Županji broj: P-78/01 od 6. ožujka 2006.
godine, kojom je odbijen podnositeljev tužbeni zahtjev kojim je od tuženika H.
u. za o. Z., na ime naknade neimovinske i imovinske štete, tražio isplatu
određenog iznosa sa zakonskim zateznim kamatama.
2. Podnositelj ističe da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava
zajamčena člancima 14. stavkom 2., 18. stavkom 1., 29. stavkom 1. i 69. stavkom
1. Ustava Republike Hrvatske.
Povredu obrazlaže tvrdnjom o pogrešnoj primjeni materijalnog prava. Ukazujući i
na nepotpuno utvrđeno činjenično stanje, iznosi svoje viđenje štetnog događaja i
svoju ocjenu provedenih dokaza, te smatra da ima pravo na naknadu štete u ovom
slučaju. Navodi da su vještaci potvrdili da je pojava dijabetesa u
uzročno-posljedičnoj vezi s prometnom nesrećom i ozljedama od 5. svibnja 1990.
godine. Stoga smatra da su sudovi bez valjanog obrazloženja odbili njegov
tužbeni zahtjev koji se temelji na sigurno i valjano utvrđenim činjenicama.
Smatra da je primjenom adekvacijske teorije trebalo utvrditi da je šteta
proizašla iz traume pretrpljene u prometnoj nezgodi.
Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih presuda i vraćanje predmeta
prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

*Ustavna tužba nije osnovana.*

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela
jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim
ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili
optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu
(regionalnu) samoupravu.
Ustavni sud u povodu ustavne tužbe i u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj
tužbi utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja
povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje
jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze.
Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena
o povredi ustavnog prava.
4. Podnositelj je tužbom zatražio naknadu imovinske i neimovinske štete za koju
tvrdi da ju je pretrpio u vezi s posljedicama koje proizlaze iz prometne nezgode
od 5. svibnja 1990. godine. Pri tome je isticao da je zbog bolesti (dijabetesa)
za koju tvrdi da je u uzročno-posljedičnoj vezi s prometnom nesrećom, pretrpio
štetu koju je i utužio.
U postupku je utvrđeno da navedena bolest koja se javila kod podnositelja nije u
uzročnoj vezi sa štetnim događajem, odnosno navedenom prometnom nesrećom te je
zahtjev odbijen primjenom članka 174. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 53/91., 7/91., 111/93., 3/94., 107/95., 7/96., 91/96., 112/99. i
88/01.). Naime, iz vještačkog nalaza vještaka, D. M., utvrđeno je postojanje
nasljednog faktora kod podnositelja u odnosu na šećernu bolest te stoga nema
neposredne uzročno-posljedične veze između bolesti i prometne nesreće.
Također nije utvrđeno ni postojanje pravno relevantne uzročne veze između
štetnog događaja i kasnije pojave bolesti kod podnositelja.
Takva utvrđenja i primjenu materijalnog prava u cijelosti je osporenom presudom
potvrdio i Vrhovni sud Republike Hrvatske.
5. Uzročnost (kauzalni neksus) kao pretpostavka odgovornosti za štetu je veza
između štetne radnje kao uzroka i nastanka štete kao posljedice. U nizu pojava i
događaja treba među mnogobrojnim uzrocima i posljedicama pronaći jedan događaj
koji je pravno relevantan i koji se u pravu uzima kao uzrok određene posljedice.
Prema adekvacijskoj teoriji, među različitim događajima koji se mogu smatrati
uzrocima nastale posljedice kao uzrok se uzima samo onaj koji je tipičan za
postanak određenog štetnog događaja. Tipičan je onaj uzrok koji redovito dovodi
do određene štete. To je onaj događaj za koji životno iskustvo pokazuje da se
redovito uz njegovu pojavu može očekivati nastup određene štetne posljedice.
Prema toj teoriji treba isključiti sve one manje-više slučajne događaje koji se
upliću u redovito zbivanje, te su ušli u kompleks uzroka koji su prethodili
šteti, ali ti uzroci nisu za štetan uspjeh tipični.
U prvom redu među uzrocima koji su doveli do određene štetne posljedice mora
biti ljudska radnja. No ljudska radnja podrazumijeva uz aktivitet i propust. Ako
pri nastupu nekog štetnog događaja koincidiraju kao uzroci ljudska radnja i
prirodni događaj, uzima se u obzir samo ljudska radnja. Ako djeluje više uzroka,
a svi potječu od ljudske radnje, kao uzrok uzima se ona koja je štetnom uspjehu
najbliža i za određeni štetni uspjeh tipična.
Uzročna veza koja treba postojati između štetne radnje i štete mora biti
neprekinuta, te dok ta veza postoji štetnik je odgovoran za posljedice štetne
radnje. Uzročna veza između štetne radnje i štete nužna je pretpostavka
odgovornosti za štetu, ali je oštećenik mora dokazati, jer se ona ne
predmnijeva.
6. Primjenom adekvacijske teorije u ovom slučaju oštećenik-podnositelj nije
uspio dokazati da je pojava dijabetesa kod njega uzrokovana traumom iz
pretrpljene prometne nezgode jer nema relevantnih medicinskih dokaza koji bi
ukazivali da je bolest nastala unutar tri mjeseca od traume, a kod podnositelja
se radi o nasljednom dijabetesu.
7. Ocjenjujući razloge ustavne tužbe sa stajališta članka 14. stavka 2. Ustava,
Ustavni sud ističe sljedeće:
Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu tog ustavnog jamstva u konkretnom slučaju
proveo je Vrhovni sud Republike Hrvatske u skladu s člankom 118. stavkom 1.
Ustava, koji propisuje:
*Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu
zakona i ravnopravnost građana.*Vrhovni sud Republike Hrvatske postupao je u granicama svoje nadležnosti,
propisane člankom 118. stavkom 2. Ustava. Pravna stajališta navedena u osporenoj
presudi Vrhovnog suda Republike Hrvatske zasnivaju se na pravilnoj primjeni
mjerodavnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog prava. Ustavni
sud utvrđuje da je Vrhovni sud obrazložio svoja stajališta iznesena u osporenoj
presudi, za koja je nedvojbeno da nisu posljedica proizvoljnog tumačenja i
samovoljne primjene mjerodavnog prava.
8. Odredbom članka 18. stavka 1. Ustava jamči se pravo na žalbu. U konkretnom
slučaju podnositelj je izjavio žalbu, a drugostupanjski sud je svojom presudom
odgovorio na sve prigovore podnositelja, pri tome za svoja utvrđenja davši jasne
i valjano obrazložene razloge.
9. Odredbom članka 29. stavka 1. Ustava propisano je:
*Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u
razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela.*Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na postupovna jamstva
pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa
stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih
povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak,
sagledan kao jedinstvena cjelina, bio vođen na način koji je podnositelju
osiguravao pravično suđenje.
U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar
svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta razvidno je da je
prvostupanjski parnični sud, sukladno mjerodavnim odredbama Zakona o parničnom
postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99. i 117/03.) proveo
dokazni postupak. Također je razvidno da je podnositelju bilo omogućeno pratiti
postupak i sudjelovati u njemu, te da je bio u mogućnosti poduzimati sve zakonom
dopuštene postupovne radnje i ulagati pravni lijek, dok su osporene odluke
donesene sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog prava.
Zbog navedenog, Sud smatra da osporenim odlukama podnositelju nije povrijeđeno
ustavno pravo na pravično suđenje.
10. Odredba članka 69. stavka 1. Ustava kojom se jamči pravo na zdrav život nije
mjerodavna, jer se u postupku raspravljalo o pravu na naknadu štete.
11. Slijedom iznijetoga, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno
je kao u izreci (točka I.).
Točka II. temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-49/2008
Zagreb, 24. lipnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 78/2008-2569
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)