## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-1152/2000 i dr. od 18. travnja 2007. i Obrazloženje suprotnog glasa

### NN 43/2007 (25.4.2007.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-1152/2000 i dr. od 18. travnja 2007. i Obrazloženje suprotnog glasa

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1470**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik, te suci
Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec, Željko
Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Vice
Vukojević, odlučujući o prijedlozima za pokretanje postupka za ocjenu
suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj 18. travnja 2007. godine,
donio je

## ODLUKU

I. Pokreće se postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom te se ukidaju odredbe
članka 21. stavka 2. i članaka 30., 31., 66. i 78. stavka 2. Zakona o
mirovinskom osiguranju (»Narodne novine«, broj 102/98., 127/00., 59/01.,
109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04. i 92/05.).
II. Odredba članka 21. stavka 2. Zakona o mirovinskom osiguranju iz točke I. ove
izreke prestaje važiti 31. prosinca 2007. godine.
III. Odredbe članaka 30., 31., 66. i 78. stavka 2. Zakona o mirovinskom
osiguranju iz točke I. ove izreke prestaju važiti 31. prosinca 2018. godine.
IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

## i RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s
Ustavom članka 21. stavka 1. točke 1. i članaka 178., 179. i 182. Zakona o
mirovinskom osiguranju (»Narodne novine«, broj 102/98., 127/00., 59/01.,
109/01., 147/02., 117/03., 30/04., 177/04. i 92/05.).
II. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s
Ustavom članka 40. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju
(»Narodne novine«, broj 147/02.).
III. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Zakon o mirovinskom osiguranju (u daljnjem tekstu: ZOMO) donesen je 10.
srpnja 1998., objavljen je u »Narodnim novinama«, broj 102 od 29. srpnja 1998.,
stupio je na snagu osmog dana od objave (6. kolovoza 1998.), a počeo se
primjenjivati 1. siječnja 1999. godine.
ZOMO je dosada više puta mijenjan i dopunjavan, i to:
– člankom 3. Zakona o plaćanju doprinosa za mirovinsko osiguranje u 1999.
godini, objavljenom u »Narodnim novinama«, broj 71 od 8. srpnja 1999.;
– Zakonom o izmjeni Zakona o mirovinskom osiguranju, objavljenom u »Narodnim
novinama«, broj 127 od 20. prosinca 2000.;
– Zakonom o izmjeni Zakona o mirovinskom osiguranju, objavljenom u »Narodnim
novinama«, broj 59 od 30. lipnja 2001.;
– Zakonom o dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju, objavljenom u »Narodnim
novinama«, broj 109 od 11. prosinca 2001.;
– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju objavljenom u
»Narodnim novinama«, broj 147 od 10. prosinca 2002. (u daljnjem tekstu: ZID ZOMO/2002);
– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju, objavljenom u
»Narodnim novinama«, broj 117 od 23. srpnja 2003.;
– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju, objavljenom u
»Narodnim novinama« broj 30 od 9. ožujka 2004.;
– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju, objavljenom u
»Narodnim novinama«, broj 177 od 15. prosinca 2004., i
– Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o mirovinskom osiguranju, objavljenom u
»Narodnim novinama«, broj 92 od 27. srpnja 2005.
Budući da su se dani stupanja na snagu ZOMO-a i ZID-a ZOMO/2002 razlikovali od
dana početka njihove primjene (usp. članke 193. do 195. ZOMO-a i članak 46.
ZID-a ZOMO/2002), u obrazloženju ovog rješenja spominjat će se samo dani početka
njihove primjene. O neustavnosti pojave razlikovanja stupanja na snagu od
početka primjene zakona i drugih propisa Ustavni sud je izvijestio Hrvatski
sabor u Izvješću, broj: U-X-80/2005 od 1. lipnja 2006., objavljenom u »Narodnim
novinama«, broj 64 od 7. lipnja 2006.

Obrazloženje odluke

**I.

Članak 21. stavak 2. ZOMO-a**

2. Iz prijedloga za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka
21. ZOMO-a, koji je Ustavnom sudu podnijela Đurđica Reesch (U-I-1814/2001),
razvidno je da predlagateljica osporava ustavnost (i) članka 21. stavka 2. ZOMO-a,
koji glasi:

*Članak 21. stavak 2.*

*(2) Zavod općim aktom određuje uvjete pod kojima se smatra da je osiguranik
uzdržavao člana obitelji, kao i uvjete prestanka prava na obiteljsku mirovinu
zbog nastale promjene u imovnom stanju, odnosno prihodima koji su bili jedan od
uvjeta za stjecanje prava na obiteljsku mirovinu.*Predlagateljica smatra nesuglasnim s člankom 14. Ustava rješenje prema kojem
Hrvatski zavod za mirovinsko osiguranje (u daljnjem tekstu: HZMO) određuje
uvjete pod kojima se udovica, odnosno udovac iz članka 21. stavka 1. točke 1.
ZOMO-a smatraju uzdržavanim članovima obitelji umrlog osiguranika, a neustavnim
smatra i »Odluku Zavoda za mirovinsko osiguranje, njegovo tumačenje članka 21. i
primjenu u praksi«.

*Prijedlog je djelomice osnovan.*

3. Ustavni sud ocjenjuje da je članak 21. stavak 2. ZOMO-a nesuglasan sa
zahtjevima koji proizlaze iz načela vladavine prava, najviše vrednote ustavnog
poretka Republike Hrvatske propisane u članku 3. Ustava.
Navedenim se člankom prenose ovlasti za uređenje u njemu naznačenih pravnih
odnosa na pravnu osobu s javnim ovlastima (HZMO), a da se istodobno ovlastima
HZMO-a pri uređenju tih odnosa ne postavljaju nikakve granice. Zbog naravi
odnosa čije uređenje u cijelosti prepušta HZMO-u, Ustavni sud ocjenjuje da su
člankom 21. stavkom 2. ZOMO-a na HZMO prenesene zakonodavne ovlasti, za što ne
postoji ustavna osnova.
3.1. U odluci i rješenju, broj: U-I-659/1994, U-I-146/1996, U-I-228/1996,
U-I-508/1996, U-I-589/1999 od 15. ožujka 2000. (»Narod­ne novine«, broj 31/00.;
u daljnjem tekstu: Odluka/2000), Ustavni sud je utvrdio da se zakon koji dopušta
posvemašnju neizvjesnost u pogledu krajnjeg učinka svojih odredaba ne može
smatrati zakonom koji je utemeljen na načelu vladavine prava niti zakonom u
kojem je utjelovljeno načelo pravne izvjesnosti (točka 19.4. Odluke/2000).
Ustavni sud je u Odluci/2000 utvrdio i sljedeće:
– načelo pravne izvjesnosti traži da budu zadovoljena dva zahtjeva koja
proizlaze iz izraza »propisan zakonom« ili »sukladan zakonu«. Prvo, zakon mora
biti svima dostupan na odgovarajući način: građaninu mora biti omogućeno
saznanje o tome što je pravno pravilo koje će se u danim okolnostima primijeniti
na dotični slučaj. Drugo, odredba se ne može smatrati »zakonom« sve dok nije
formulirana dovoljno precizno da građaninu omogući da prema njoj uskladi svoje
ponašanje: njemu se mora omogućiti – po potrebi, uz odgovarajući savjet – da
predvidi, do stupnja koji je razuman u danim okolnostima, posljedice koje
njegovo ponašanje može uzrokovati;
– zakon mora biti dovoljno jasan u svojim odredbama kako bi građaninu pružio
primjereno saznanje u kojim se okolnostima i pod kojim se uvjetima kreće ovlast
javnih vlasti;
– zakon koji daje »diskrecijske« ovlasti javnim vlastima mora ukazati na opseg
te ovlasti, a stupanj preciznosti koji se od zakona zahtijeva mora ovisiti o
osobitosti materije o kojoj se radi. Bilo bi suprotno vladavini prava da
zakonska ovlaštenja dana javnim vlastima bude izražena u odredbama koje sadrže
neograničenu moć. Dosljedno tome, zakon mora ukazati na opseg svake ovlasti
povjerene javnim vlastima, i na dostatno precizno formuliran način korištenja
tih ovlasti, imajući u vidu legitimne ciljeve i mjere koje su potrebne kako bi
se pružila odgovarajuća zaštita pojedincu od arbitrarnog uplitanja javnih vlasti
(točka 19.5. Odluke/2000).
Konačno, u Odluci/2000 Ustavni sud utvrdio je i to, da se o slobodnom djelovanju
nadležnog tijela može govoriti tek nakon što se zakonom jasno odrede djelokrug i
granice ovlasti tog tijela, postupak po kojem ono djeluje i način na koji se
kontrolira ispunjavanje propisanih zakonskih zahtjeva. Iz toga slijedi da će
načelo vladavine prava biti poštivano samo u slučaju ako zakonske odredbe budu
dovoljno određene prema onima na koje se odnose, kako u pogledu njihovih prava i
obveza, tako i u pogledu postupka u kojem se o tim pravima i obvezama odlučuje,
odnosno ako posljedice koje će izazvati budu izvjesne za sve na koje se zakon
treba primijeniti. (točke 19.1. i 19.2. Odluke/2000).
Pri utvrđenju navedenih načela Ustavni sud je imao u vidu i pravna stajališta
Europskog suda za ljudska prava u presudama Sunday Times protiv Ujedinjenog
Kraljevstva od 26. travnja 1979. (broj 4/1977/22/35., broj zahtjeva
00006538/74., Series A No. 30, točka 49.), Silver i drugi protiv Ujedinjenog
Kraljevstva od 25. ožujka 1983. (broj 2/1981/41/60-66, broj zahtjeva 00005947/72
i dr., Series A No 61., točka 88.) i Malone protiv Ujedinjenog Kraljevstva od 2.
kolovoza 1984. (broj 4/1983/60/94, broj zahtjeva 00008691/79, Series A No. 82.,
točke 67. i 68.).
3.2. Primijene li se navedena opća pravna stajališta na konkretan slučaj,
razvidno je da članak 21. stavak 2. ZOMO-a ne ispunjava zahtjeve koje pred njega
postavlja načelo vladavine prava.
Tim je člankom HZMO ovlašten na donošenje općeg akta kojim će odrediti:
– uvjete pod kojima se smatra da je osiguranik uzdržavao člana obitelji, i
– uvjete prestanka prava na obiteljsku mirovinu zbog nastale promjene u imovnom
stanju, odnosno prihodima koji su bili jedan od uvjeta za stjecanje prava na
obiteljsku mirovinu.
Sukladno navedenom, HZMO je ovlašten propisati što će se smatrati uzdržavanjem
člana obitelji u sustavu mirovinskog osiguranja uređenog ZOMO-om, što će se
smatrati nastalom promjenom u imovnom stanju, odnosno prihodima člana obitelji i
pod kojim će uvjetima ta (prethodno utvrđena) promjena dovesti do prestanka
prava na obiteljsku mirovinu u sustavu mirovinskog osiguranja uređenog ZOMO-om.
Sažeto, zakonodavac je člankom 21. stavkom 2. ZOMO-a prepustio pravnoj osobi s
javnom ovlašću da samostalno, neposredno i bez ograničenja propisuje
materijalnopravne pretpostavke pod kojima se smatra da postoji, odnosno ne
postoji određeni pravni odnos, što je zakonodavna djelatnost.
Pri tome, odredbom članka 21. stavka 2. ZOMO-a nisu propisana nikakva, pa ni
najopćenitija mjerila kojima bi se HZMO trebao voditi pri uređenju tih odnosa,
što osporenoj odredbi daje obilježja vrijednosne »bianco-mjenice« u koju
administracija sama upisuje pravilo ponašanja.
Stoga članak 21. stavak 2. ZOMO-a nije u suglasnosti s načelom vladavine prava,
najvišom vrednotom ustavnog poretka Republike Hrvatske utvrđenom u članku 3.
Ustava, a osobito s načelima pravne sigurnosti i izvjesnosti pravnih propisa,
kao njegovim sastavnim dijelovima.
4. Ustavni sud na kraju napominje da u ovom ustavnosudskom postupku nije posebno
razmatrao odluke o uvjetima pod kojima se smatra da je osiguranik uzdržavao
člana obitelji i uvjetima prestanka prava na obiteljsku mirovinu zbog nastale
promjene u imovnom stanju, odnosno prihodima u određenoj godini, koje HZMO
donosi svake godine na temelju članka 21. stavka 2. ZOMO-a (za 2007. godinu,
primjerice, ta je Odluka objavljena u »Narodnim novinama«, broj 34/07.), a koje
u svom prijedlogu spominje predlagateljica. Te odluke, naime, nisu pravno
relevantne za ocjenu suglasnosti s Ustavom osporenog članka 21. stavka 2. ZOMO-a.
Isto tako, Ustavni sud nije nadležan u ustavnosudskom postupku ocjene
suglasnosti zakona s Ustavom (u postupku tzv. apstraktne kontrole zakona)
ispitivati način na koji se određena zakonska odredba primjenjuje u upravnoj ili
sudskoj praksi.
Sukladno navedenom, te dijelove prijedloga Ustavni sud nije razmatrao.
5. Na temelju članka 55. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02., 49/02. – pročišćeni tekst; u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud odlučio je kao u točki I. izreke
odluke.
Zbog nužne izmjene članka 21. stavka 2. ZOMO-a, za koju je potrebna prethodna
provedba postupka izrade nacrta novog zakonskog rješenja i provedba zakonodavnog
postupka, Ustavni sud je odlučio kao u točki II. izreke odluke.

**II.

Članci 30., 31., 66. i 78. stavak 2. ZOMO-a**

6. Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 30.
i 31. ZOMO-a podnio je Velimir Milošević (U-I-1152/2000). Slavko Brođanac podnio
je prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 30.,
31., 66. i 78. stavka 2. ZOMO-a (U-I-3137/2004).
Osporeni članci ZOMO-a glase:

*Članak 30.*

*(1) Pravo na starosnu mirovinu ima osiguranik kada navrši 65 godina života
(muškarac), odnosno kada navrši 60 godina života (žena) i 15 godina mirovinskog
staža.
(2) Iznimno od odredbe stavka 1. ovoga članka, pravo na starosnu mirovinu ima
osiguranik zaposlen s nepunim radnim vremenom kada navrši 65 godina života
(muškarac), odnosno kada navrši 60 godina života (žena) i ako provede 15 godina
u osiguranju.*

*Članak 31.*

*Pravo na prijevremenu starosnu mirovinu ima osiguranik kada navrši 60 godina
života i 35 godina mirovinskog staža (muškarac), odnosno kada navrši 55 godina
života i 30 godina mirovinskog staža (žena).*

*Članak 66.*

*(1) Roditelj kojega je osiguranik ili korisnik prava uzdržavao do svoje smrti
ima pravo na obiteljsku mirovinu:
1) ako je do smrti osiguranika ili korisnika prava navršio, i to: otac – 60
godina života, a majka – 50 godina života ili
2) ako je otac mlađi od 60 godina života, a majka mlađa od 50 godina, ali je do
smrti osiguranika ili korisnika prava nastala opća nesposobnost za rad, sve dok
takva nesposobnost traje.
(2) Ako roditelj iz stavka 1. točke 2. ovoga članka tijekom trajanja prava na
obiteljsku mirovinu navrši godine života iz stavka 1. točke 1. ovoga članka,
trajno zadržava pravo na mirovinu.*

*Članak 78. stavak 2.*

*(2) Polazni faktor za određivanje prijevremene starosne mirovine utvrđuje se
tako da se polazni faktor iz stavka 1. ovoga članka za svaki kalendarski mjesec
smanjuje za 0,34% osiguraniku prije navršene 65. godine života – muškarcu,
odnosno 60. godine života – ženi.*7. Predlagatelj Velimir Milošević smatra da su članci 30. i 31. ZOMO-a
nesuglasni s člancima 14. stavkom 2. i 54. Ustava, te s člankom 2. Zakona o
radu. U prijedlogu ističe sljedeće: »Riječ je o najjednostavnijoj diskriminaciji
po spolu jer su muškarci pod istim uvjetima osuđeni na pet godina duži rad ili
pet godina duže čekanje na mirovinu nego li žene. (...) Ako je riječ o primjeni
predrasude o ‘slabijem spolu’, moram (...) napomenuti kako se zna da u cijelom
svijetu žene duže žive od muškaraca. Prema tome nema ni biološkog ni
gospodarskog opravdanja za gornje čl. Zakona o mirovinskom osiguranju. U stvari,
primjenom ovih načela odnosi bi upravo trebali biti obrnuti. (...) Ako se ovime
želi odati priznanje i zahvalnost ženi na njenoj majčinskoj ulozi, onda je svrha
potpuno promašena (ja bih, inače, od srca podržao Zakon koji bi upravo uvažavao
majčinstvo što sadašnji uopće ne čini)«.
Predlagatelj Slavko Brođanac ističe da »ovakvom zakonskom regulativom, na jedan
način, temeljem spola propisuju se teži uvjeti za stjecanje ovog prava
muškarcima – životna dob, a ujedno ženama se uskraćuje pravo da rade jednako
dugo kao i muškarci ako im to odgovara. Ako se pravo na mirovinu stječe temeljem
rada i uplate doprinosa po istoj stopi, neovisno o spolu, ostala prava iz rada
ne ovise o spolu. A osim toga statistički gledano žene u prosjeku žive nekoliko
godina duže od muškaraca, nema razloga samo temeljem spola propisivati i
različite uvjete«.
Zbog istovjetnih razloga predlagatelj osporava i članak 66. ZOMO-a, navodeći:
»Članak 66. Zakona koji regulira pravo i uvjete pod kojima roditelji ostvaruju
pravo na obiteljsku mirovinu gdje je propisana različita dob, otac 60 god. –
majka 50 god. života. Kako je već naprijed izneseno nema razloga da otac ovo
pravo ostvaruje stariji 10 godina od majke«.
Konačno, nesuglasnost s Ustavom članka 78. stavka 2. predlagatelj nalazi u
sljedećem: »Članak 78. stavak 2. Zakona o suprotnosti je sa ustavnim jamstvima
jednakosti svih pred zakonom i ravnopravnosti spolova, gdje su propisani
drugačiji uvjeti, 65 god. muškarac i 55 god. žena jer ako muškarac i žena
ostvaruju pravo na prijevremenu starosnu mirovinu pod uvjetom da imaju isti broj
godina, istu dužinu radnog staža i istu osnovicu za izračun mirovine, muškarac
će imati 20,4% manju mirovinu«.

*Prijedlozi su osnovani.*

8. ZOMO propisuje različitu starosnu dob za ostvarivanje istovjetnih prava
ovisno o spolu adresata u sljedećim slučajevima:
– različita starosna dob za odlazak u starosnu mirovinu za muškarce, odnosno za
žene (članak 30. ZOMO-a),
– različita starosna dob za odlazak u prijevremenu starosnu mirovinu za
muškarce, odnosno za žene (članak 31. ZOMO-a),
– različita starosna dob za stjecanje prava na obiteljsku mirovinu za majku,
odnosno oca umrlog osiguranika (članak 66. ZOMO-a).
– različita starosna dob za primjenu polaznog faktora za određivanje
prijevremene starosne mirovine za muškarce, odnosno za žene (članak 78. stavak
2. ZOMO-a).
Posebnost problema izvire iz činjenice što se za ostvarivanje istovjetnih prava
propisuje različita starosna dob samo zbog toga što su adresati tih prava
različitog spola.
Mjerodavne odredbe Ustava Republike Hrvatske propisuju:

*Članak 3.*

*(...) jednakost, (...) i ravnopravnost spolova, (...) najviše su vrednote
ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.*

*Članak 14.*

*Svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode, neovisno o (...) spolu, (...).
Svi su pred zakonom jednaki.*Iz navedenih ustavnih odredbi proizlazi zahtjev za poštivanjem rodne jednakosti
u uređivanju, odnosno ostvarivanju istovjetnih prava, pa rješenja sadržana u
člancima 31., 32., 66. i 78. stavku 2. ZOMO-a odstupaju od najviših vrednota i
temeljnih jamstava ustavnog poretka Republike Hrvatske.
Ustavni sud je u odluci, broj: U-I-764/2004, U-I-2578/2004, U-I-2670/2004,
U-I-3006/2004 i U-I-1452/2005 od 21. ožujka 2007. (»Narodne novine«, broj
34/07.), izrazio pravno stajalište da članak 14. Ustava ne zabranjuje
zakonodavcu da prava i obveze pojedinih istovrsnih ili sličnih skupina uređuje
različito, ako se time ispravljaju postojeće nejednakosti među tim skupinama ili
za to postoje drugi opravdani, na Ustavu utemeljeni razlozi. Različito uređenje
prava i obveza, međutim, smatrat će se diskriminirajućim ako propisano
razlikovanje nema objektivnog i razumnog opravdanja, odnosno ako se time ne
ostvaruje legitimni cilj ili ako ne postoji razmjernost između propisane
zakonske mjere i cilja koji se nastoji postići.
U istoj je odluci Ustavni sud utvrdio da je zakonodavac slobodan procijeniti
opravdava li različitost i u kojoj mjeri, u inače sličnim situacijama, različito
uređenje prava i obveza, pri čemu opseg njegovih ovlasti ovisi o predmetu
zakonskog uređenja i s njim povezanim činjenicama i okolnostima. U pravilu bi
morali postojati vrlo jaki ustavnopravno prihvatljivi razlozi da bi Ustavni sud
ocijenio suglasnim s Ustavom različitost zakonskog uređenja koje se temelji
isključivo na razlici u osobinama navedenim u članku 14. stavku 1. Ustava.
Ustavni sud upućuje na istovjetna stajališta Europskog suda za ljudska prava,
izražena u točkama 34. do 36. presude *Stec protiv Ujedinjenog Kraljevstva*, koju
je 12. travnja 2006. donijelo Veliko vijeće po zahtjevima više podnositelja
(broj: 65731/01 i 65900/01), u kojoj se Europski sud za ljudska prava bavio
zabranom diskriminacije po spolu u sustavu mirovinskog osiguranja Velike
Britanije (u daljnjem tekstu: presuda Stec).
9. Primijene li se navedena pravna stajališta na pravne odnose uređene osporenim
člancima 30., 31., 66. i 78. stavak 2. ZOMO-a, Ustavni sud ocjenjuje da ne
postoje ustavnopravno prihvatljivi razlozi zbog kojih bi Ustavni sud mogao
ocijeniti suglasnim s Ustavom različito zakonsko uređenje starosne dobi za
stjecanje prava na starosnu, odnosno prijevremenu starosnu mirovinu, te prava na
obiteljsku mirovinu za majku, odnosno oca umrlog osiguranika, odnosno za
primjenu polaznog faktora za određivanje prijevremene starosne mirovine, koje se
temelji isključivo na razlici u spolu adresata ZOMO-a.
Stoga je Ustavni sud ukinuo osporene članke 30., 31., 66. i 78. stavak 2. ZOMO-a
zbog njihove nesuglasnosti s člancima 3. i 14. Ustava.
10. Uvažavajući složenost problema vezanih uz izjednačavanje starosne dobi
muškaraca i žena u sustavu mirovinskog osiguranja uređenog ZOMO-om, nesporno je
da provedba potrebnih mjera zahtijeva duže vremensko razdoblje.
Prethodno utvrđenje temelji se na razmatranju pravnih stajališta i nacionalnih
zakonodavstava u pitanjima rodne jednakosti u sustavu socijalne sigurnosti u
državama članicama Vijeća Europe i Europske unije i njihove usporedbe sa stanjem
u Republici Hrvatskoj.
Slijedom navedenog, u točkama 11. i 12. obrazloženja ove odluke prikazuju se
pravna stajališta i stanje nacionalnih zakonodavstava u pitanju starosne dobi za
stjecanje prava na starosnu, odnosno prijevremenu starosnu mirovinu u državama
članicama Vijeća Europe i Europske unije, dok se točka 13. obrazloženja ove
odluke odnosi na stanje u tom pitanju u Republici Hrvatskoj.
11. U točki 8. obrazloženja ove odluke već je napomenuto da je u presudi *Stec*
Europski sud za ljudska prava između ostaloga ispitivao i povrede članka 14.
Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 9/99. – ispravak,
14/02., 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), vezane uz pravno pravilo prema
kojem muškarci, odnosno žene u Velikoj Britaniji stječu pravo na starosnu
mirovinu navršavanjem različitih godina života.
Zbog usporedivosti problema s onim u Hrvatskoj, u nastavku se daje podrobniji
prikaz činjenica, okolnosti i pravnih stajališta izraženih u presudi Stec.
Slično kao u Hrvatskoj, i u Velikoj Britaniji se starosne mirovine financiraju u
cijelosti iz Nacionalnog osiguravajućeg fonda u koji su svi poslodavci i većina
radno aktivnog stanovništva, bili zaposleni ili samozaposleni, dužni uplaćivati
obvezne doprinose. Obveza pojedinca da uplaćuje doprinose prestaje navršavanjem
»godina za mirovinu«. Prema Tablici 4 britanskog Mirovinskog zakona iz 1995.,
muškarci rođeni prije 6. travnja 1950. ostvaruju pravo na mirovinu s navršenih
65 godina života, a žene s navršenih 60 godina života (§§ 31. i 32. presude *Stec*).
Smatrajući da povlaštenoj starosnoj dobi za mirovinu nema mjesta u modernom
društvu, britanska Vlada predložila je da se starosna dob za mirovinu izjednači
na 65 godina života i za muškarce i za žene, a ne na nižu od toga, s obzirom na
činjenicu da ljudi duže i zdravije žive, ali i zbog povećanja broja
umirovljenika u odnosu na ukupan broj stanovništva. Procijenjeno je da bi
odlazak u starosnu mirovinu muškaraca prije 65. godine života koštao državu 9.8
milijardi funti godišnje bruto (što uključuje dodatne mirovine muškaraca u dobi
između 60 i 65 godina i izgubljeni prihod Nacionalnog fonda od doprinosa tih
muškaraca), ili neto iznos od 7.5 milijardi funta godišnje. Odlučeno je da se
promjena uvede postupno, jer se ženama, na koje je ta promjena utjecala, i
njihovim poslodavcima treba dati dovoljno vremena da se prilagode i organiziraju
svoje financijske poslove i očekivanja (§§ 33. i 34. presude Stec). Godine
života za starosnu mirovinu muškaraca i žena počet će se izjednačavati 2010., a
2020. oba spola ići će u mirovinu s navršenih 65 godina života (§ 35. presude
*Stec*).
Europski sud za ljudska prava ispitao je slučaj s aspekta članka 14. Konvencije.
Pri njegovom razmatranju vodio je računa i o članku 7. stavku 1. točki (a)
Direktive broj 79/7/EEC Vijeća Europskih zajednica od 19. prosinca 1978. o
progresivnoj implementaciji načela jednakog postupanja prema muškarcima i ženama
u području socijalne sigurnosti, razmotrivši istodobno i praksu Suda pravde
europskih zajednica u primjeni članka 7. navedene Direktive (§§ 39. – 41.
presude *Stec*).
Slijedom toga, Europski sud za ljudska prava zauzeo je stajalište da je »ta
razlika u godinama, potrebnima za ostvarivanje prava na mirovinu, bila opravdana
sve do promjene društvenih prilika kada žene više nisu bitno oštećene zbog
kraćeg radnog vijeka. Ta promjena, zbog svoje prirode, mora biti postupna, i
bilo bi teško, pa i nemoguće točno odrediti neki trenutak kad je nepravednost
prema muškarcima zbog različite dobi za umirovljenje prevagnula nad potrebom da
se ispravi nepovoljan položaj žena« (§ 62. presude Stec). Budući da je britanska
Vlada objavom Zelene knjige u prosincu 1991. (»Opcije za jednaku dob za
ostvarivanje prava na mirovinu«, cm 1723, prosinac 1991.) učinila prve konkretne
korake k izjednačavanju starosne dobi oba spola za ostvarivanje prava na
mirovinu, a uvažavajući složenost tog procesa, kao i činjenicu da su i mnoge
druge države članice Europske unije zadržale različitu dob u kojoj muškarci i
žene stječu pravo na starosnu mirovinu, te da je u Europskoj uniji takav položaj
priznat kao dopuštena iznimka od zabrane diskriminacije po spolu (§ 63. presude
Stec), Europski sud za ljudska prava zaključio je sljedeće:
*64. U svjetlu izvornog opravdanja za mjeru koja je ispravljala financijsku
nejednakost među spolovima (»izvorno, prema tome, različita starosna dob za
umirovljenje bila je usmjerena na ispravljanje ‘stvarnih nejednakosti’ između
muškaraca i žena i stoga se pokazuje objektivno opravdanom u smislu članka 14.«
– § 61.), sporo napredujuće promjene u radnom vijeku žena i u nedostatku
zajedničkog standarda među zemljama članicama (....), Sud nalazi da se
Ujedinjenom Kraljevstvu ne može prigovarati zbog toga što jednaka starosna dob
za ostvarivanje prava na mirovinu nije ranije uvedena.
65. Budući da je napravila korak k izjednačavanju, Sud ne nalazi nerazumnim
Vladine namjere da provede opsežne konzultacije i analize, niti se Parlament
može kriviti što je 1995. godine odlučio provesti reformu polagano i u fazama.
Uzevši u obzir vrlo dalekosežne i ozbiljne implikacije kako za žene tako i za
gospodarstvo u cjelini, ovo su pitanja koja nedvojbeno potpadaju pod marginu
procjene države.*
12. Pri razmatranju razdoblja potrebnog za izjednačavanje starosne dobi
muškaraca i žena u sustavu mirovinskog osiguranja Republike Hrvatske uređenog
ZOMO-om, Ustavni sud razmotrio je i statističke podatke vezane uz to pitanje u
državama članicama Vijeća Europe, odnosno Europske unije.
Prema izvješću »Social Security Programs Throughout the World: Europe, 2006«
(U.S. Social Security Administration, Office of Policy, September 2006., Volume
I.), starosna dob za stjecanje prava na starosnu mirovinu, odnosno prijevremenu
starosnu mirovinu u europskim državama, prema stanju u siječnju 2006., bila je
sljedeća:

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| *Tablica 3.*DEMOGRAFSKA I DRUGA STATISTIKA O SOCIJALNOJ SIGURNOSTI, 2006. | | | | | | | | | | |
| Država | Ukupno stanovništva u milijunima | Postotak:   65 godina života ili stariji | Ovisni dio populacije -  indeksa | Očekivana životna dob    (godine) | | Zakonska dob za starosnu mirovinu | | Zakonska dob za prijevremenu starosnu mirovinub | | BDP po glavi stan. (US$) |
| M | Ž | M | Ž | M | Ž |
| Albanija | 3.1 | 8.3 | 54.5 | 71.7 | 77.4 | 65 | 60 | c | c | 4,584 |
| Andora | 0.07 | 14 | 40.2 | 80.6 | 86.6 | 65 | 65 | c | c | 24,000 |
| Austrija | 8.1 | 16.7 | 47.4 | 76.9 | 82.4 | 65 | 60 | 62.25 | 57.25 | 30,094 |
| Bjelorusija | 9.7 | 14.7 | 42.6 | 63.1 | 74.5 | 60 | 55 | c | c | 6,052 |
| Belgija | 10.4 | 17.6 | 52.4 | 76.5 | 82.7 | 65 | 64 | 60 | 60 | 28,335 |
| Bugarska | 7.7 | 16.8 | 43.8 | 69.8 | 76.3 | 63 | 58.5 | c | c | 7,731 |
| Hrvatska | 4.5 | 17.2 | 48.5 | 72.3 | 79.2 | 64 | 59 | 59 | 54 | 11,080 |
| Cipar | 0.8 | 12.1 | 47 | 76.7 | 81.6 | 65 | 65 | 63 | 63 | 18,776 |
| Češka | 10.2 | 14.2 | 40.4 | 73.1 | 79.4 | 61.5 | 55.66 | 58.5 | 52.66 | 16,357 |
| Danska | 5.4 | 15 | 51 | 75.5 | 80.1 | 65 | 65 | 60 | 60 | 31,465 |
| Estonija | 1.3 | 16.5 | 46.1 | 67 | 78 | 63 | 59.5 | 60 | 56.5 | 13,539 |
| Finska | 5.2 | 15.9 | 49.7 | 76 | 82.4 | 65 | 65 | 62 | 62 | 27,619 |
| Francuska | 60.4 | 16.6 | 53.3 | 76.6 | 83.5 | 60 | 60 | c | c | 27,677 |
| Njemačka | 82.6 | 18.8 | 49.4 | 76.4 | 82.1 | 65 | 65 | 63 | 63 | 27,756 |
| Grčka | 11.1 | 18.2 | 48.1 | 76.1 | 81.3 | 65 | 60 | 60 | 55 | 19,954 |
| - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| Mađarska | 10 | 15.2 | 44.7 | 69.8 | 77.7 | 62 | 60 | c | c | 14,584 |
| Island | 0.3 | 11.8 | 51 | 79.5 | 83.2 | 67 | 67 | c | c | 31,243 |
| Irska | 4.1 | 10.9 | 45.1 | 75.9 | 81.1 | 65 | 65 | c | c | 37,738 |
| - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| Italija | 58 | 20 | 51.5 | 77.5 | 83.6 | 65 | 60 | c | c | 27,119 |
| - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| Latvija | 2.3 | 16.9 | 46.1 | 67.2 | 77.8 | 62 | 60.5 | 60 | 58 | 10,270 |
| Lihtenštajn | 0.03 | 12.4 | 42.4 | 76.1 | 83.2 | 64 | 63 | 60 | 60 | 25,000 |
| Litva | 3.4 | 15.5 | 47.7 | 67.9 | 78.6 | 62.5 | 60 | 57.5 | 55 | 11,702 |
| Luksemburg | 0.4 | 13.8 | 48.5 | 75.9 | 82.2 | 65 | 65 | 60 | 60 | 62,298 |
| Malta | 0.4 | 13.5 | 45.1 | 76.6 | 81.3 | 61 | 60 | c | c | 17,633 |
| Moldova | 4.4 | 10.3 | 43.4 | 61.6 | 69.8 | 62 | 57 | c | c | 1,510 |
| Monako | 0.03 | 22.6 | 60.7 | 75.8 | 83.7 | 65 | 65 | 60 | 60 | 27,000 |
| Nizozemska | 16.2 | 14.1 | 47.7 | 76.3 | 81.6 | 65 | 65 | c | c | 29,371 |
| Norveška | 4.6 | 15 | 52.9 | 77.8 | 82.5 | 67 | 67 | c | c | 37,670 |
| Poljska | 38.5 | 12.9 | 41.2 | 71.2 | 79 | 65 | 60 | c | c | 11,379 |
| Portugal | 10.4 | 17.1 | 49 | 74.6 | 81.2 | 65 | 65 | 55 | 55 | 18,126 |
| Rumunjska | 21.7 | 14.8 | 43.4 | 68.7 | 75.7 | 63 | 57.75 | 58 | 52.75 | 7,277 |
| Rusija | 143 | 13.8 | 40.8 | 58.7 | 71.8 | 60 | 55 | c | c | 9,230 |
| San Marino | 0.03 | 17 | 51 | 78.2 | 85.5 | 65 | 65 | c | c | 34,600 |
| Srbijad | 10.5 | 14.1 | 47.9 | 71.7 | 76.4 | 63 | 58 | c | c | 5,000 |
| Slovačka | 5.4 | 11.8 | 39.8 | 71.1 | 78.7 | 62 | 62 | e | e | 13,494 |
| Slovenija | 2 | 15.6 | 42 | 73.5 | 80.7 | 61.5 | 55.33 | c | c | 19,150 |
| Španjolska | 43 | 16.5 | 44.5 | 76.5 | 83.8 | 65 | 65 | c | c | 22,391 |
| Švedska | 9 | 17.2 | 53.1 | 78.6 | 83 | 65 | 65 | 61 | 61 | 26,750 |
| Švicarska | 7.2 | 16 | 48.1 | 78.2 | 83.8 | 65 | 64 | c | c | 30,552 |
| Ukrajina | 46.4 | 16.1 | 44.7 | 60.7 | 72.5 | 60 | 55 | c | c | 5,491 |
| Velika Britanija (UK) | 59.6 | 16 | 51.2 | 76.7 | 81.2 | 65 | 60 | c | c | 27,147 |

IZVORI: United Nations, Department of Economic and Social
Affairs, Population Division, World Population Prospects: The 2004 Revision
Population Database, available at http://esa.un.org/unpp; Human Development
Report 2005, prepared for the United Nations Development Programme (New York:
Oxford University Press, 2005); U.S. Central Intelligence Agency, The World
Factbook, 2006 (Washington, DC: Central Intelligence Agency, 2006).
NAPOMENE:
– Podaci o zakonskoj dobi za starosnu mirovinu preuzeti su iz sažetaka
nacionalnih izvješća u Volumenu I.
– BDP = bruto domaći proizvod
– M = muškarci; Ž = žene
– Nazivi država poredani su alfabetskim redoslijedom, prema njihovim engleskim
nazivima.
a. Zbroj broja stanovnika starosne dobi 14 ili mlađi i broja stanovnika starosne
dobi 65 ili stariji, podijeljen s brojem stanovnika starosne dobi 15 – 64.
b. Samo dob za opću prijevremenu starosnu mirovinu; nisu uključene dobi za
prijevremenu starosnu mirovinu posebnih skupina osiguranika.
c. Država nema propisanu dob za prijevremenu starosnu mirovinu, odnosno ima je
samo za posebne skupine, ili podaci nisu dostupni.
d. Statistika za Srbiju uključuje i podatke za Crnu Goru.
e. Nema starosne dobi, već postoje drugi uvjeti.
 *Izvor: www.ssa.gov/policy/docs/progdesc/ssptw/2006-2007/europe/guide.html#mn1*Iz navedenih je podataka razvidno da su u siječnju 2006. samo pojedine europske
zemlje imale propisanu jednaku dob muškaraca i žena za stjecanje prava na
starosnu, odnosno prijevremenu starosnu mirovinu: Francuska (60 godina života),
Slovačka (62 godina života), Andora, Cipar, Danska, Finska, Njemačka, Irska,
Luksemburg, Monako, Nizozemska, Portugal, San Marino, Španjolska, Švedska (65
godina života), te Island i Norveška (67 godina života).
Ostale zemlje su u siječnju 2006. još uvijek imale propisanu različitu starosnu
dob muškaraca i žena kao zakonsku pretpostavku za stjecanje njihovih prava na
starosnu, odnosno prijevremenu starosnu mirovinu.
Velik broj europskih zemalja, međutim, u 2006. već je imao usvojene zakonske
mjere za postupno izjednačavanje dobi muškaraca i žena za stjecanje prava na
starosnu, odnosno prijevremenu starosnu mirovinu. Tako je Austrija odredila
provedbu navedenog izjednačavanja u razdoblju između 2024. i 2033.; Azerbajdžan
do 2012.; Belgija između 1997. i 2009.; Estonija prije 2016., Madžarska do
2009., Latvija do 2008., a Velika Britanija između 2010. i 2020. godine.
Godine starosti za stjecanje prava na starosnu mirovinu u Češkoj Republici,
primjerice, postupno će se godišnje povećavati za 2 mjeseca (muškarci), odnosno
za 4 mjeseca (žene), sve dok ne napune 63 godine života, i to muškarci 2015., a
žene bez djece 2028. (odnosno, od 59 do 62 godine života za žene s djecom,
ovisno o njihovom broju).
Pojedine od navedenih zemalja započele su postupak izjednačavanja dobne granice
za stjecanje prava na starosnu mirovinu muškaraca i žena na temelju presuda
nacionalnih sudova. Tako je, primjerice, belgijski Arbitražni (ustavni) sud u
odluci broj 62/97 od 28. listopada 1997. potvrdio neopravdanu diskriminaciju u
tom pitanju na štetu muškaraca, predloživši u odluci uvođenje za oba spola
jednake kvalificirane dobi za stjecanje prava na starosnu mirovinu od 65 godina
života.
13. Hrvatski sabor i Vlada Republike Hrvatske dosada su poduzeli sljedeće mjere
radi otklanjanja rodne nejednakosti u sustavu mirovinskog osiguranja uređenog
ZOMO-om:
– ZOMO-m su izjednačeni način izračuna mirovina za žene i muškarce te uvjeti za
stjecanje obiteljske mirovine za udovice i udovce;
– u »Strategiji razvitka Republike Hrvatske ‘Hrvatska u 21. stoljeću’ –
Strategija razvitka mirovinskog sustava i sustava socijalne skrbi«, koju je
Vlada Republike Hrvatske donijela Zaključkom, klasa: 140-01/02-03/04, urbroj:
503-1-4-03-1 od 4. lipnja 2003. (»Narodne novine, broj 97/2003.; u daljnjem
tekstu: Strategija razvitka mirovinskog sustava), utvrđeno je sljedeće:
*6. Izjednačavanje dobi za umirovljenje za žene i muškarce
Iako u sustavu osobnih računa i određenih doprinosa dob za umirovljenje nema
jednako značenje kao u sustavu određenih davanja, trebalo bi postupno
izjednačiti zakonom propisanu dob za stjecanje prava na mirovinu za muškarce i
žene. To će biti naročito važno ako se ne prihvati zamisao o uvođenju tekuće
financiranog sustava osobnih računa (NDC sustava). S obzirom da će se u
razdoblju do 2008. dob za muškarce povisiti na 65 godina života, a za žene na 60
godina života, trebalo bi narednih deset godina (od 2009. do 2018.) dob
umirovljenja žena povisiti na 65 godina života. Ako će porast trajanja života i
nepovoljni omjer između broja aktivnih osiguranika i umirovljenika to
zahtijevati, nakon 2018. godine mogla bi se povisiti dob za odlazak u mirovinu
za oba spola na više od 65 godina života (npr. na 67 ili 68 godina života za oba
spola).
Pitanje izjednačavanja dobi za umirovljenje muškaraca i žena važno je pitanje
ravnopravnosti spolova.« (odjeljak D. »Strategija«, točka 6., str. 77. – 78.);*
– Hrvatski sabor prihvatio je 2003. godine Zakon o ravnopravnosti spolova
(»Narodne novine«, broj 116/2003.). Ravnopravnost spolova, prema tom Zakonu,
znači da su žene i muškarci jednako prisutni u svim područjima javnog i
privatnog života, da imaju jednak status, jednake mogućnosti za ostvarivanje
svih prava, kao i jednaku korist od ostvarenih rezultata, pri čemu
diskriminacija na temelju spola predstavlja svako normativno ili stvarno,
izravno ili neizravno razlikovanje, isključivanje ili ograničenje temeljeno na
spolu kojim se otežava ili negira ravnopravno priznanje, uživanje ili
ostvarivanje ljudskih prava muškaraca i žena u političkom, obrazovnom,
ekonomskom, socijalnom, kulturnom, građanskom i svakom drugom području života
(članci 5. i 6. stavak 1. Zakona);
– u »Pretpristupnom ekonomskom programu 2005. – 2007.« (www.mfin.hr), Vlada
Republike Hrvatske naznačila je daljnji smjer mirovinske reforme:
*Nastavak reforme dugoročno će ići u pravcu podizanja dobne granice, te
eventualno izjednačavanja dobne granice za ostvarivanje prava na mirovinu za
žene i muškarce, s obzirom na produženje životnog vijeka (str. 65.);*– konačno, Hrvatski sabor prihvatio je u listopadu 2006. i »Nacionalnu politiku
za promicanje ravnopravnosti spolova 2006.-2010.« (»Narodne novine«, broj
114/2006.), kao osnovni strateški dokument koji se donosi radi uklanjanja
diskriminacije žena i uspostavljanja stvarne rav­nopravnosti spolova provedbom
politike jednakih mogućnosti za razdoblje od 2006. do 2010. godine.
Sukladno navedenom, nadležna tijela državne vlasti (Hrvatski sabor i Vlada
Republike Hrvatske) u različitim su dokumentima već iskazala svoju namjeru za
uvođenjem rodne jednakosti u sustav mirovinskog osiguranja uređenog ZOMO-om.
14. Činjenice navedene u točkama 11. do 13. obrazloženja ove odluke Ustavni sud
smatra relevantnima za određenje razdoblja potrebnog da se u sustavu mirovinskog
osiguranja uređenog ZOMO-om izjednači starosna dob muškaraca i žena za stjecanje
prava na starosnu i prijevremenu starosnu mirovinu, za stjecanje prava na
obiteljsku mirovinu roditelja (majke, odnosno oca), odnosno za primjenu jednakog
polaznog faktora za određivanje prijevremene starosne mirovine.
Pri određivanju roka do kojega je potrebno provesti izjednačavanje starosne dobi
muškaraca i žena, kao pretpostavci za priznavanje navedenih prava iz mirovinskog
osiguranja, Ustavni sud pošao je od činjenica i utvrđenja navedenih u Strategiji
razvitka mirovinskog sustava Vlade Republike Hrvatske od 4. lipnja 2003., kao i
činjenice da prijelazno razdoblje za izjednačavanje starosne dobi unutar spolnih
skupina za ostvarenje prava na starosnu, odnosno prijevremenu starosnu mirovinu
istječe krajem 2007. godine (v. točku 23. obrazloženja rješenja).
15. Na temelju članka 55. stavka 1. Ustavnog zakona odlučeno kao u točki I.
izreke odluke (točke 6. do 9. obrazloženja).
Uvažavajući razdoblje potrebno za provedbu postupka izjednačavanja prava
muškaraca i žena u sustavu mirovinskog osiguranja uređenog ZOMO-om, koje se
zasniva na prethodno prikazanim činjenicama, na temelju članka 55. stavka 2.
Ustavnog zakona odlučeno je kao u točki III. izreke odluke (točke 10. do 14.
obrazloženja).

**II.A

Članak 30. ZOMO-a**

16. Prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka 30.
ZOMO-a podnijela je i Georgina Jager (U-I-1478/2004), ali iz razloga koji se
razlikuju od onih sadržanih u prijedlozima prva dva predlagatelja.
Predlagateljica Georgina Jager smatra da je članak 30. ZOMO-a nesuglasan s
člancima 14. stavkom 2. i 57. stavkom 1. Ustava iz sljedećih razloga: »Članak
30. Zakona o mirovinskom osiguranju u dijelu utvrđivanja prava na starosnu
mirovinu uvjetuje petnaest godišnji mirovinski staž, što posljedično dovodi do
povrede prava čovjeka i stavljanje pojedinaca i/ili skupina u povoljniji
položaj. (...) Mišljenja sam da navedenu spornu odredbu treba izmijeniti u
smislu mogućnosti zakonskog ostvarivanja prava na starosnu mirovinu osoba
starijih od 65 godina, bez uvjeta duljine mirovinskog staža, čime bi se doveo u
sklad pravičnost prema osobama koji su stvarali, odnosno sudjelovali u stvaranju
mirovinskog fonda generacijske solidarnosti, a samim time i ljudska pravičnost«.

*Prijedlog nije osnovan.*

17. Navodi predlagateljice nisu osnovan razlog za pokretanje postupka za ocjenu
suglasnosti članka 30. ZOMO-a s člancima 14. stavkom 2. i člankom 57. stavkom 1.
Ustava.
Ustav ne sadrži nijednu odredbu koja bi na bilo koji način ograničavala Hrvatski
sabor u uređivanju pretpostavki za stjecanje prava na starosnu mirovinu. Na
temelju članka 2. stavka 4. alineje 1. Ustava, Hrvatski sabor ovlašten je
samostalno uređivati gospodarske, pravne i političke odnose u Republici
Hrvatskoj u skladu s Ustavom i zakonom, što uključuje i njegovo ovlaštenje da
stjecanje prava na starosnu mirovinu uvjetuje određenim godinama mirovinskog
staža.
Mišljenje predlagateljice o mogućem drugačijem uređivanju zakonskih pretpostavki
za stjecanje prava na starosnu mirovinu nije ustavnopravno relevantno za ocjenu
suglasnosti s Ustavom osporenog zakonskog rješenja. S ustavnopravnog stajališta
bitna je samo suglasnost konkretnog zakonskog rješenja s mjerodavnim odredbama
Ustava.
Budući da predlagateljica ističe »nepravičnost« zakonskog rješenja, a ne njegovu
nesuglasnost s Ustavom, Ustavni sud podsjeća na pravno stajalište Europskog suda
za ljudska prava prema kojem »moguće postojanje alternativnih rješenja samo po
sebi ne znači da je osporavano zakonodavstvo nepravično. Pod uvjetom da je
zakonodavac ostao unutar granica svojih ovlasti, nije na Sudu da kaže
predstavlja li zakonodavstvo najbolje rješenje za uređenje problema, odnosno je
li zakonodavna ovlast trebala biti iskorištena na drugačiji način« (§ 53 presude
Mellacher i drugi protiv Austrije od 19. prosinca 1989., serija A, br. 169, str.
28. /zahtjevi broj 10522/83; 11011/84; 11070/84/; v. i odluku o dopuštenosti u
predmetu Adriana C. Goudswaard-van der Lans protiv Nizozemske od 22. rujna 2005.
/zahtjev br. 75255/01/).
Ustavni sud na kraju napominje da nije ispitivao suglasnost članka 30. ZOMO-a s
člankom 57. stavkom 1. Ustava, jer je ta ustavna odredba mjerodavna u prvom redu
za uređenje sustava socijalne skrbi u kojem država osigurava pomoć za podmirenje
osnovnih životnih potreba slabim, nemoćnim i drugim, zbog nezaposlenosti ili
nesposobnosti za rad, nezbrinutim osobama, a ne za uređenje sustava mirovinskog
osiguranja.

Obrazloženje rješenja

**III.

Članak 21. stavak 1. točka 1. ZOMO-a**

18. Prijedloge za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom »članka
21.« ZOMO-a podnijele su Đurđica Reesch (U-I-1814/2001) i Ana Merkaš
(U-I-3760/2005). Iz sadržaja njihovih podneska, međutim, razvidno je da
osporavaju suglasnost s Ustavom članka 21. stavka 1. točke 1. ZOMO-a.
Osporeni članak 21. stavak 1. točka 1. ZOMO-a glasi:

*Članak 21.*

*(1) U slučaju smrti osiguranika ili korisnika starosne, prijevremene starosne
ili invalidske mirovine osigurani su članovi njegove obitelji, i to:
1) udovica, odnosno udovac,
(...)*
18.1. Predlagateljica Đurđica Reesch navodi da je iz članka 21. stavka 1. točke
1. ZOMO-a, koji propisuje da pravo na obiteljsku mirovinu imaju udovica, odnosno
udovac, HZMO »izvukao« pogrešan zaključak da pravo na obiteljsku mirovinu imaju
samo udovice i udovci koji su bili uzdržavani po osiguraniku. Obrazlažući svoje
stajalište, predlagateljica ističe da »mirovina nije rješavanje socijale« i da
se »sva primanja trebaju bazirati na uplaćivanju u mirovinske fondove. A kada bi
i bila socijala, zašto onda, konkretno udovice, ne bi imale limitiranu mirovinu,
sve jednaku, jer one i tako u mirovinski nisu ništa uplaćivale i nemaju ama baš
nikakve zasluge za veliku plaću supruga, ili mirovinu, pa tako i uplate u mirov.
fond i primanja iz njega«. Nadalje, »kada bi ta prava i imale samo uzdržavane
udovice, udovci kao uzdržavane osobe, kako to da onda imaju pravo na mirovinu i
one udove koje su se vjenčale samo koji dan ranije smrti supruga, dakle nema ni
govora o uzdržavanoj osobi. Poznato je da se tako sklopi gro brakova po nekoliko
dana prije smrti osiguranika samo u cilju stjecanja prava na mirovinu iza smrti
supruga«.
Predlagateljica na sljedeći način opisuje svoju osobnu pravnu situaciju i
postavlja sljedeća pitanja: »Ja, međutim, nemam pravo na mirovinu iza supruga
jer imam svoju mirovinu /naravno, znam da mogu uzeti mirovinu koja mi je
povoljnija/, iako sam sa suprugom živjela 43 godine u braku, on je uplaćivao u
fond 39 godina i 11 mjeseci (...), sada ja nakon tolikih silnih godina od te
mirovine ne mogu živjeti, naravno a treba da se samo vjenčam s osobom s velikom
mirovinom ili plaćom pa da iza njega odmah dobijem po tri ili četiri puta veću
mirovinu. Zašto ja ne mogu dobiti ni 100 kuna suprugove mirovine da barem imam
za cvijeće i svijeće za njegov grob, a druga može dobiti i za svoj, bogme, i
dobar život. Mnoge od tih nazovi uzdržavanih uopće i nisu bile uzdržavane, jer
su imale svoje prihode s različitih strana, ali ni to se ne provjerava kod
donošenja rješenja, već se automatski uzima kao uzdržavana svaka udova koja nema
svoju mirovinu iz mirov. osig.«. Sažeto, predlagateljica smatra da je člankom
21. stavkom 1. točkom 1. ZOMO-a »povrijeđen član 14. Ustava, jer je tu
povrijeđeno pravo jednakosti«.
18.2. Predlagateljica Ana Merkaš smatra da je članak 21. stavak 1. točka 1.
ZOMO-a »u koliziji« s člankom 3. Zakona o zaštiti od nasilja u obitelji
(»Narodne novine«, broj 116/03.) »u pogledu definicije obitelji i da zbog toga
nakon 21 godinu života u izvanbračnoj zajednici poslije smrti izvanbračnog druga
ne mogu ostvariti obiteljsku mirovinu (...). Naime, obiteljsku mirovinu nakon
smrti bračnog druga moguće je ostvariti samo uz predočenje vjenčanog lista, pa
kako sam živjela u izvanbračnoj zajednici iz koje imam i jedno dijete, ne mogu
predočiti vjenčani list i kao nevjenčana supruga ne mogu ostvariti obiteljsku
mirovinu«.
Predlagateljica ne upućuje ni na jednu odredbu Ustava s kojom bi osporeni članak
21. stavak 1. točka 1. ZOMO-a mogao biti u nesuglasnosti, ali je iz sadržaja
podneska razvidno da upire na nejednakost u pravnom položaju nje kao izvanbračne
udovice u odnosu na položaj bračne udovice pri ostvarivanju prava na obiteljsku
mirovinu nakon smrti supruga.
18.3. Ustavni sud utvrđuje da navedene predlagateljice osporavaju ustavnost
članka 21. stavka 1. točke 1. ZOMO-a iz različitih razloga, zbog čega se u ovom
ustavnosudskom postupku potrebno odgovoriti na dvije različite skupine pitanja.
19. Predlagateljica Đurđica Reesch smatra nesuglasnim s Ustavom rješenje prema
kojem u ZOMO-u postoji presumpcija da se svaka udovica/udovac, nakon smrti
bračnog supružnika – osiguranika, smatra uzdržavanom osobom koja ima pravo na
obiteljsku mirovinu pod jednakim uvjetima, i to neovisno o trajanju braka,
dopunskim prihodima udovica/udovaca, eventualnom životu u izvanbračnoj zajednici
s trećom osobom i slično, te neovisno o tome jesu li udovica/udovac i sami bili
osiguranici i uplaćivali doprinose za mirovinsko osiguranje.
Pretpostavke za priznavanje prava na obiteljsku mirovinu propisane su u članku
61. ZOMO-a, prema kojima udovica i udovac imaju pravo na obiteljsku mirovinu:
– ako su do smrti bračnog druga po kojem im to pravo pripada navršili 50 godina
života, ili
– ako su mlađi od 50 godina života i ako je do smrti bračnog druga nastupila
opća nesposobnost za rad ili je takva nesposobnost nastala u roku od jedne
godine nakon smrti bračnog druga, ili
– ako je nakon smrti bračnog druga ostalo jedno ili više djece koji imaju pravo
na obiteljsku mirovinu, a udovica ili udovac obavljaju roditeljsku dužnost prema
toj djeci. Ako tijekom trajanja prava po toj osnovi nastupi opća nesposobnost za
rad, zadržavaju pravo na obiteljsku mirovinu dok postoji takva nesposobnost.
Nadalje, ako udovica ili udovac do smrti bračnog druga nisu navršili 50, ali su
imali 45 godina života, imaju pravo na obiteljsku mirovinu kad navrše 50 godina
života. Udovica ili udovac koji su tijekom trajanja prava na obiteljsku mirovinu
navršili 50 godina života zadržavaju to pravo trajno, a ako to pravo prestane
prije navršene 50. godine života, ali nakon navršene 45. godine života, pravo na
obiteljsku mirovinu mogu ponovno ostvariti kada navrše 50 godina života.
Udovica stječe pravo na obiteljsku mirovinu i kada je dijete osiguranika rođeno
nakon njegove smrti. U tom joj slučaju pravo na obiteljsku mirovinu pripada od
dana smrti osiguranika.
S druge strane, prema članku 70. stavku 1. točki 1. i stavku 2. ZOMO-a, udovica,
odnosno udovac mlađi od 50 godina stupanjem u novi brak gube pravo na obiteljsku
mirovinu, osim ako to pravo imaju zbog opće nesposobnosti za rad. Međutim,
udovici, odnosno udovcu koji je stupanjem u novi brak izgubio pravo na
obiteljsku mirovinu, a po bračnom drugu iz novoga braka nije ostvario obiteljsku
mirovinu, uspostavlja se pravo na prijašnju obiteljsku mirovinu uz uvjet da u
trenutku prestanka novog braka ima još dijete iz prvog braka koje se koristi
obiteljskom mirovinom i da prema tome djetetu obavlja roditeljske dužnosti.
Navedene zakonske pretpostavke odnose se jednako na udovice/udovce koje je umrli
osiguranik uzdržavao tijekom braka do svoje smrti, kao i na one koji su sami
tijekom trajanja braka uplaćivali doprinose za mirovinsko osiguranje i time
samostalno stekli pravo na mirovinu. Drugim riječima, objema navedenim skupinama
adresata zakonodavac pod jednakim uvjetima priznaje pravo na obiteljsku mirovinu
iza smrti bračnog druga.
19.1. Obiteljska mirovina je dugoročno mjesečno primanje iz mirovinskog
osiguranja priznato, pod općim i posebnim zakonskim pretpostavkama, pojedinim
članovima obitelji nakon smrti osiguranika. Ona nije državna mirovina, već
mirovina priznata na temelju doprinosa kojeg osiguranik plaća za osiguranje za
slučaj starosti, invalidnosti ili smrti, a temelji se na *obvezi bračnih drugova
(osiguranika) da međusobno uzdržavaju jedan drugoga i svoju djecu, te ostale
članove svoje obitelji pod zakonom propisanim pretpostavkama.*
Posljedica zakonskog rješenja, sadržanog u osporenom članku 21. stavku 1. točki
1. ZOMO-a, jest priznavanje prava na obiteljsku mirovinu bračnim drugovima
umrlih osiguranika koji bi inače ostali bez ikakvih sredstava za život (jer ih
je osiguranik uzdržavao do svoje smrti), ali i onim bračnim drugovima umrlih
osiguranika koji su i sami osiguranici (pa imaju pravo na vlastitu mirovinu),
neovisno o tome je li obiteljska mirovina za njih povoljnija ili nepovoljnija od
njihove vlastite (u praksi se, po naravi stvari, obiteljska mirovina koristi ako
je povoljnija).
Ustavni sud ne smatra da je navedeno zakonsko rješenje u nesuglasnosti s člankom
14. stavkom 2. Ustava, koji svakome jamči jednakost pred zakonom. Nedvojbeno je,
naime, da je navedeno zakonsko rješenje ustanovljeno u korist adresata i
predstavlja pozitivnu mjeru socijalne politike prema ranjivim skupinama (prvi
slučaj udovica/udovaca koji bi inače ostali bez sredstava za život), odnosno
mjeru socijalne politike poduzetu radi poboljšanja materijalnog položaja
osiguranika (drugi slučaj udovica/udovaca koji su i sami osiguranici, ali imaju
pravo na obiteljsku mirovinu, koje se pravo u pravilu koristi ako je ona za njih
povoljnija). Stoga takvo zakonsko rješenje nije u nesuglasnosti ni s jednom
vrednotom zajamčenom Ustavom.
19.2. Predlagateljica u svom prijedlogu obrazlaže razloge zbog kojih se smatra
»nejednakom« u odnosu na one udovice/udovce koji su s umrlim osiguranicima
sklopili brak neposredno pred njihovu smrt i na taj način ostvarili pravo na
obiteljsku mirovinu, a da ih u stvarnosti umrli osiguranici nikada nisu
uzdržavali (ili su ih uzdržavali kraće vrijeme).
Uzrok nejednakosti među udovicama/udovcima predlagateljica nalazi i u činjenici
što zakonodavac ne uvjetuje stjecanje prava na obiteljsku mirovinu njihovim
imovnim stanjem (»Mnoge od tih nazovi uzdržavanih uopće i nisu bile uzdržavane,
jer su imale svoje prihode s različitih strana, ali ni to se ne provjerava kod
donošenja rješenja, već se automatski uzima kao uzdržavana svaka udova koja nema
svoju mirovinu iz mirov. osig.«).
Ustavni sud primjećuje da je zakonodavac u načelu ovlašten da pri uređivanju
prava iz mirovinskog osiguranja samostalno odredi uvjete za stjecanje tih prava,
uključujući i prava na obiteljsku mirovinu. U konkretnom slučaju, zakonodavac se
opredijelio za propisivanje jednakih zakonskih uvjeta za priznavanje prava na
obiteljsku mirovinu za sve udovice, odnosno udovce, neovisno o drugim
obilježjima ili svojstvima kao što su dužina trajanja braka, dopunski prihodi,
postojanje izvanbračne zajednice s trećom osobom, i slično.
Ustavni sud takvo rješenje ocjenjuje suglasnim s Ustavom. Radi se o izboru
zakonodavne politike pri uređenju sustava mirovinskog osiguranja koju Ustavni
sud uvažava, jer nije protivna nijednoj ustavnoj vrednoti ili zaštićenom
ustavnom dobru. Moguće drugačije uređivanje zakonskih pretpostavki za stjecanje
prava na obiteljsku mirovinu nije ustavnopravno relevantno za ocjenu suglasnosti
s Ustavom osporenog članka 21. stavka 1. točke 1. ZOMO-a, jer postojanje
alternativnih rješenja samo po sebi ne znači da je osporavano zakonsko rješenje
s njim u nesuglasnosti (v. točku 17. obrazloženja ove odluke).
Polazeći od prethodnih utvrđenja, navode predlagateljice Ustavni sud ne smatra
osnovanim razlogom za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članka
21. stavka 1. točke 1. ZOMO-a.
20. S druge strane, predlagateljica Ana Merkaš smatra da je članak 21. stavak 1.
točka 1. ZOMO-a nesuglasan s Ustavom jer ona, kao nevjenčana supruga umrlog
osiguranika, nema pravo na obiteljsku mirovinu. Radi se, dakle, o pitanju
jednakosti u pravnom položaju izvanbračnih udovica/udovaca u odnosu na položaj
bračnih udovica/udovaca pri ostvarivanju prava na obiteljsku mirovinu nakon
smrti izvanbračnog supruga.
Ustavni sud primjećuje da ZOMO priznaje pravo na obiteljsku mirovinu,
primjerice, i razvedenim bračnim drugovima (ako im je sudskom odlukom dosuđeno
pravo na uzdržavanje), ali ne i udovicama/udovcima koji su s umrlim
osiguranicima živjeli u izvanbračnoj zajednici (pa ni onda kad im je sudskom
odlukom dosuđeno pravo na uzdržavanje).
Članak 61. Ustava propisuje:

*Članak 61.*

*Obitelj je pod osobitom zaštitom države.
Brak i pravni odnosi u braku, izvanbračnoj zajednici i obitelji uređuju se
zakonom.*U Republici Hrvatskoj obitelj je pod osobitom zaštitom države, pa predstavlja
zaštićeno ustavno dobro. S druge strane, brak i izvanbračna zajednica su Ustavom
priznate zajednice. U odnosu na obitelj, Ustav ne čini razlike između bračne i
izvanbračne zajednice. Obje vrste zajednica Ustavom su priznate i obje vrste
uređuju se zakonom.
Iz navedenog slijedi da nepriznavanje prava na obiteljsku mirovinu udovicama,
odnosno udovcima koji su s umrlim osiguranikom živjeli u izvanbračnoj zajednici,
dovodi do nejednakosti među dvjema Ustavom priznatim zajednicama obitelji, što
je protivno jednakosti kao najvišoj vrednoti ustavnog poretka Republike
Hrvatske, propisanoj u članku 3. Ustava.
Sukladno navedenom, polazeći od članka 61. Ustava koji priznaje dvije zajednice
obitelji, a uvažavajući pravnu narav i svrhu obiteljske mirovine u sustavu
mirovinskog osiguranja, koja se temelji na obvezi osiguranika da uzdržava
članove svoje obitelji (v. prvi odjeljak točke 19.1. obrazloženja ove odluke),
Ustavni sud utvrđuje da bi ZOMO-om trebale biti uređene i pretpostavke za
priznavanje prava na obiteljsku mirovinu ne samo bračnim udovicama, odnosno
udovcima, već i izvanbračnim udovicama, odnosno udovcima.
Stoga će Ustavni sud, sukladno ovlasti iz članka 128. alineje 5. Ustava i članka
104. Ustavnog zakona, izvijestiti Hrvatski sabor o toj uočenoj pojavi
neustavnosti, odnosno o potrebi odgovarajuće dopune ZOMO-a, kako bi se zakonom
priznalo i pravo izvanbračnih drugova na obiteljsku mirovinu u sustavu
mirovinskog osiguranja uređenog ZOMO-om.
Ustavni sud se, naime, u ovom slučaju ne može poslužiti ovlašću iz članka 130.
stavka 1. Ustava i članka 55. stavka 1. Ustavnog zakona, jer bi ukidanjem članka
21. stavka 1. točke 1. ZOMO-a neosnovano ukinuo pravo na obiteljsku mirovinu i
bračnoj udovici/udovcu (iz članka 62. ZOMO-a, naime, razvidno je da se
udovicom/udovcem u smislu osporenog članka 21. stavka 1. točke 1. ZOMO-a
smatraju samo bračni drugovi), čime se ne bi postigla svrha zbog koje je
predlagateljica Ustavnom sudu podnijela prijedlog za ocjenu suglasnosti s
Ustavom članka 21. stavka 1. točke 1. ZOMO-a.
Osim toga, ta se svrha ne bi postigla ukidanjem članka 21. stavka 1. točke 1.
ZOMO-a ni zbog toga što se on temelji na zakonskoj postavci da su bračni drugovi
dužni međusobno uzdržavati jedan drugoga i svoju djecu (v. točku 19.1.
obrazloženja ovog rješenja). Nasuprot tome, postojanje izvanbračne zajednice,
kao pretpostavke za priznavanje prava na obiteljsku mirovinu, moralo bi se po
naravi stvari dokazivati u posebnom postupku, što zahtijeva dopunu ZOMO-a, a ne
ukidanje postojećeg zakonskog rješenja.
21. Na temelju članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki I.
izreke rješenja.

**IV.

Članci 178., 179. i 182. ZOMO-a**

22. U svom prijedlogu Slavko Brođanac zatražio je pokretanje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom i članaka 178., 179. i 182. ZOMO-a (U-I-3137/2004).
Predlagatelj navodi sljedeće: »Članak 178., 179. i 182. Zakona, – stoje isti
razlozi kao i kod prethodnih članova«. Drugim riječima, predlagatelj navedene
zakonske odredbe smatra nesuglasnim s ustavnim jamstvima zabrane diskriminacije
po spolu i jednakosti svih pred zakonom, zajamčenima člankom 14. Ustava, te
ravnopravnosti spolova, najvišom vrednotom ustavnog poretka propisanom u članku
3. Ustava.
Sukladno tome, u ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud ocjenjuje ustavnost
članaka 178., 179. i 182. ZOMO-a samo s aspekta rodne jednakosti zajamčene
Ustavom.

*Prijedlog nije osnovan.*

23. Prema članku 30. stavku 1. i članku 31. ZOMO-a, pravo na starosnu mirovinu
stječe osiguranik kada navrši 65 godina života (muškarac), odnosno 60 godina
života (žena) i najmanje 15 godina mirovinskog staža, a pravo na prijevremenu
starosnu mirovinu stječe osiguranik kad navrši 60 godina života i 35 godina
mirovinskog staža (muškarac), odnosno 55 godina života i 30 godina mirovinskog
staža (žena).
Prijelaznim odredbama članaka 178., 179. i 182. ZOMO-a predviđene su, međutim,
iznimke od prethodno navedenih pravila. Njima je propisano prijelazno razdoblje
od devet (9) godina (to jest, od 1999. do kraja 2007.), u kojem se pravo na
starosnu i prijevremenu starosnu mirovinu može steći pod sljedećim zakonom
propisanim pretpostavkama:

*Članak 178.*

*Iznimno od odredbe članka 30. ovoga Zakona, pravo na starosnu mirovinu stječe
osiguranik kada navrši:
1) u 1999. godini – 60 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 55 godina i
6 mjeseci života (žena) i 19 godina i 6 mjeseci mirovinskog staža,
2) u 2000. godini – 61 godinu života (muškarac), odnosno 56 godina života (žena)
i 19 godina mirovinskog staža,
3) u 2001. godini – 61 godinu i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 56 godina i
6 mjeseci života (žena) i 18 godina i 6 mjeseci mirovinskog staža,
4) u 2002. godini – 62 godine života (muškarac), odnosno 57 godina života (žena)
i 18 godina mirovinskog staža,
5) u 2003. godini – 62 godine i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 57 godina i
6 mjeseci života (žena) i 17 godina i 6 mjeseci mirovinskog staža,
6) u 2004. godini – 63 godine života (muškarac), odnosno 58 godina života (žena)
i 17 godina mirovinskog staža,
7) u 2005. godini – 63 godine i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 58 godina i
6 mjeseci života (žena) i 16 godina i 6 mjeseci mirovinskog staža,
8) u 2006. godini – 64 godine života (muškarac), odnosno 59 godina života (žena)
i 16 godina mirovinskog staža,
9) u 2007. godini – 64 godine i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 59 godina i
6 mjeseci života (žena) i 15 godina i 6 mjeseci mirovinskog staža.*

*Članak 179.*

*Iznimno od odredbe članka 30. ovoga Zakona, pravo na starosnu mirovinu stječe
osiguranik kada navrši 40 godina mirovinskog staža (muškarac), odnosno 35 godina
mirovinskog staža (žena) i kada navrši:
1) u 1999. godini – 55 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 50 godina i
6 mjeseci života (žena),
2) u 2000. godini – 56 godina života (muškarac), odnosno 51 godinu života
(žena),
3) u 2001. godini – 56 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 51 godinu i
6 mjeseci života (žena),
4) u 2002. godini – 57 godina života (muškarac), odnosno 52 godine života
(žena),
5) u 2003. godini – 57 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 52 godine i
6 mjeseci života (žena),
6) u 2004. godini – 58 godina života (muškarac), odnosno 53 godine života
(žena),
7) u 2005. godini – 58 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 53 godine i
6 mjeseci života (žena),
8) u 2006. godini – 59 godina života (muškarac), odnosno 54 godine života
(žena),
9) u 2007. godini – 59 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 54 godine i
6 mjeseci života (žena).*

*Članak 182.*

*Iznimno od odredbe članka 31. ovoga Zakona, pravo na prijevremenu starosnu
mirovinu stječe osiguranik kada navrši 35 godina mirovinskog staža (muškarac),
odnosno 30 godina mirovinskog staža (žena) i kada navrši:
1) u 1999. godini – 55 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 50 godina i
6 mjeseci života (žena),
2) u 2000. godini – 56 godina života (muškarac), odnosno 51 godinu života
(žena),
3) u 2001. godini – 56 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 51 godinu i
6 mjeseci života (žena),
4) u 2002. godini – 57 godina života (muškarac), odnosno 52 godine života
(žena),
5) u 2003. godini – 57 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 52 godine i
6 mjeseci života (žena),
6) u 2004. godini – 58 godina života (muškarac), odnosno 53 godine života
(žena),
7) u 2005. godini – 58 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 53 godine i
6 mjeseci života (žena),
8) u 2006. godini – 59 godina života (muškarac), odnosno 54 godine života
(žena),
9) u 2007. godini – 59 godina i 6 mjeseci života (muškarac), odnosno 54 godine i
6 mjeseci života (žena).*Sažeto, ZOMO je propisao prijelazno razdoblje u kojem će se, počevši od 1999.,
postupno, svake godine za šest mjeseci, podizati dobna granica za stjecanje
starosne mirovine (dobna granica podignut će se za muškarce sa 60 u 1998. na 65
godina života u 2008., a za žene s 55 u 1998. na 60 godina života u 2008.),
odnosno za stjecanje prijevremene starosne mirovine (dobna granica podignut će
se za muškarce s 55 na 60 godina života, a za žene s 50 na 55 godina života).
Prema tome, u Republici Hrvatskoj će od 2008. godine svi osiguranici unutar
jedne spolne skupine biti izjednačeni u (novoj) starosnoj dobi za stjecanje
prava na starosnu, odnosno prijevremenu starosnu mirovinu, pri čemu će se i
dalje zadržati razlika u starosnoj dobi za ostvarenje tog prava ovisno o spolu
osiguranika.
Slijedi da u Republici Hrvatskoj još uvijek traje »prethodno« razdoblje nužne
korekcije najnižih dobnih granica za stjecanje prava na starosnu, odnosno
prijevremenu starosnu mirovinu, naslijeđenih iz pravnog sustava bivše SFRJ (u
kojem su one iznosile 60 godina života za muškarce i 55 za žene za starosnu
mirovinu, odnosno 55 godina života za muškarce i 50 za žene za prijevremenu
starosnu mirovinu), a koje su u Republici Hrvatskoj bile na pravnoj snazi sve do
kraja 1998. godine.
Ustavni sud ocjenjuje da su poduzete zakonske mjere bile nužne u demokratskom
društvu, kako bi se hrvatsko zakonodavstvo uskladilo s promijenjenim društvenim
prilikama i općim standardima u sustavima mirovinskog osiguranja drugih
europskih država u vezi s najnižom dobnom granicom za stjecanje prava na
starosnu, odnosno prijevremenu starosnu mirovinu unutar spolnih skupina.
Upravo stoga što sadrže zakonske mjere za korekciju neprihvatljivog stanja koje
je trajalo sve do kraja 1998., a koje je bilo naslijeđeno iz pravnog sustava
bivše SFRJ, odredbe članaka 178., 179. i 182. ZOMO-a su privremenog karaktera.
Protekom razdoblja za koje su donesene (to jest, protekom 2007.), te će zakonske
odredbe prestati važiti uslijed svoje opsoletnosti (istrošenosti), ukoliko ih
sam zakonodavac izrijekom ne stavi izvan snage.
Sukladno navedenom, polazeći od utvrđenja da su mjere sadržane u osporenim
člancima 178., 179. i 182. ZOMO-a bile nužne u demokratskom društvu kako bi se
nacionalni sustav mirovinskog osiguranja uskladio s promijenjenim društvenim
prilikama u suvremenom hrvatskom društvu, odnosno kako bi se napustila neodrživa
zakonska rješenja o najnižim dobnim granicama za stjecanje prava na starosnu,
odnosno prijevremenu starosnu mirovinu za muškarce, odnosno za žene, preuzeta iz
pravnog sustava bivše SFRJ, a imajući u vidu njihovu privremenost, Ustavni sud
ocjenjuje da postoje vrlo jaki ustavnopravno prihvatljivi razlozi koji
opravdavaju (privremenu) opstojnost osporenih zakonskih odredaba u pozitivnom
pravnom poretku Republike Hrvatske.
Ustavni sud na kraju napominje da se osporeni članci 178., 179. i 182. ZOMO-a
zbog svoje pravne naravi (radi se o prijelaznim odredbama) i zbog svoje
privremenosti (na snazi su do 31. prosinca 2007.) bitno razlikuju od članaka
30., 31. 66. i 78. stavka 2. ZOMO-a, koje je Ustavni sud u točki I. izreke ove
odluke ocijenio nesuglasnim s Ustavom.
24. Predlagatelj na kraju postavlja sljedeće pitanje: »Ozakone li se istospolne
bračne zajednice koji je kriterij da bi netko bio udovac odnosno udovica?«.
Ustav ne poznaje i ne priznaje istospolne zajednice kao zajednice obitelji (za
razliku od bračne i izvanbračne zajednice koje su Ustavom priznate zajednice
obitelji), pa Zakon o istospolnim zajednicama (»Narodne novine«, broj 116/03.),
koji je na snazi u Republici Hrvatskoj, uređuje samo pravo na uzdržavanje jednog
od partnera/ice, pravo na stjecanje i uređiva­nje međusobnih odnosa u vezi
imovine i pravo na uzajamno pomaganje.
Stoga Ustavni sud to pitanje nije posebno razmatrao, jer u sustavu mirovinskog
osiguranja uređenog ZOMO-om ne postoji situacija na koju predlagatelj ukazuje.
25. Konačno, predlagatelj predlaže da se »izrazi u zakonu ‘muškarac-žena’
zamjene izrazima ‘osiguranik ili osigurana osoba’. Izrazi ‘udovac-udovica’
zamjene izrazom ‘bračni drug’ a izrazi ‘otac-majka’ zamjene izrazom ‘roditelj’.«
U rješenju, broj: U-I-2694/03 od 23. siječnja 2004. (»Narodne novine«, broj 20
od 16. veljače 2004.), Ustavni sud zauzeo je pravno stajalište da »određiva­nje
pravnog naziv­lja u razradi pojedinih zakonskih instituta (...) jest ovlast
zakonodav­ca i da oni sami po sebi ne mogu biti predmet ustavnosudske ocjene«
(točka 12.).
Ne postoji opravdan razlog zbog kojega bi u konkretnom slučaju trebalo odstupiti
od navedenog općeg pravnog stajališta, osobito stoga što navedeni izrazi imaju
svoj smisao i zakonsku svrhu sve dok u ZOMO-u postoje različita uređenja
pojedinih instituta mirovinskog osiguranja zasnovana na razlici u spolu adresata
ZOMO-a.
26. Sukladno navedenom, na temelju članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona,
riješeno je kao u točki I. izreke rješenja.

**V.

Članak, 40. ZID-a ZOMO/2002**

27. Ustavni sud prethodno napominje da u ZID-u ZOMO/2002 postoji pogrešna
numeracija pojedinih članaka. U odnosu na odredbe koje su predmet ovog
ustavnosudskog postupka, razvidno je da se člankom 40. ZID-a ZOMO/2002 ne
mijenja, ne dopunjuje niti se briše bilo koja odredba ZOMO-a, uključujući
njegove dotadašnje izmjene i dopune, već se radi o posve novim odredbama kojima
se dopunjuje sam ZOMO. Budući da u ZOMO-u već postoji članak 40., to su nove
odredbe ZID-a ZOMO/2002 koje su numerirane pod istom oznakom dovele do pojave
dva »članka 40.« u ZOMO-u. Ustavni sud ističe da se radi o ustavnopravno
neprihvatljivom načinu izrade zakonskih tekstova, odnosno njihovih izmjena i
dopuna, koji narušava sigurnost objektivnog pravnog poretka, a dovodi i do
problema pri izradi pročišćenih tekstova zakona. O pojavi neustavnosti u izradi
pročišćenih tekstova zakona Ustavni sud je izvijestio Hrvatski sabor u Izvješću,
broj: U-X-80/2005 od 1. lipnja 2006., objavljenom u »Narodnim novinama«, broj
64/06.
Zbog navedenog propusta zakonodavca, a radi razvidnosti o kojem se članku 40.
radi, Ustavni sud je izdvojio članak 40. ZID-a ZOMO/2002 u posebnu točku II.
izreke ovog rješenja.
28. Predlagatelj Slavko Brođanac zatražio je pokretanje postupka za ocjenu
suglasnosti s Ustavom članka 40. ZID-a ZOMO/2002 (U-I-3137/2004). Osporava ga
stoga što »propisuje uvjete pod kojima udovica stječe pravo na obiteljsku
mirovinu koji su samo temeljem spola različiti za udovicu i udovca – manja
životna dob za udovicu i druge pogodnosti«.
Sukladno tome, u ovom ustavnosudskom postupku Ustavni sud ocjenjuje ustavnost
članka 40. ZID-a ZOMO/2002 samo s aspekta rodne jednakosti zajamčene Ustavom.

*Prijedlog nije osnovan.*
29. Ustavni sud napominje da su udovica i udovac izjednačeni u svojim pravima na
obiteljsku mirovinu u skladu s člankom 62. ZOMO-a, koji glasi:

*Članak 62.*

*(1) Udovica ima pravo na obiteljsku mirovinu:
1) ako je do smrti bračnog druga, po kojem joj to pravo pripada, navršila 50
godina života ili
2) ako je mlađa od 50 godina života i ako je do smrti bračnog druga nastupila
opća nesposobnost za rad ili je takva nesposobnost nastala u roku od jedne
godine nakon smrti bračnog druga ili
3) ako je nakon smrti bračnog druga ostalo jedno ili više djece koja imaju pravo
na obiteljsku mirovinu po ocu, a udovica obavlja roditeljske dužnosti prema toj
djeci. Udovica kod koje tijekom trajanja prava na toj osnovi nastupi opća
nesposobnost za rad zadržava pravo na obiteljsku mirovinu dok postoji takva
nesposobnost.
(2) Udovica koja do smrti bračnog druga nije navršila 50, ali je imala navršenih
45 godina života, ima pravo na obiteljsku mirovinu kada navrši 50 godina života.
(3) Udovica koja je tijekom trajanja prava na obiteljsku mirovinu, stečenog
prema stavku 1. točki 3. ovoga članka navršila 50 godina života, zadržava pravo
na obiteljsku mirovinu trajno, a ako udovici to pravo prestane prije navršene
50. godine, ali nakon navršene 45. godine života, može pravo ponovno ostvariti
kada navrši 50 godina života.
(4) Udovica koja je do smrti bračnog druga ili prestanka prava na obiteljsku
mirovinu navršila 45 godina života, stječe pravo na obiteljsku mirovinu i prije
navršenih 50 godina života ako kod nje nastupi opća nesposobnost za rad.
(5) Udovac ima pravo na obiteljsku mirovinu pod uvjetima iz stavka 1. do 4.
ovoga članka.
(6) Udovica ima pravo na obiteljsku mirovinu i kada je dijete osiguranika rođeno
nakon njegove smrti (stavak 1. točka 3.) i to joj pravo pripada od dana smrti
osiguranika.*Članak 40. ZID-a ZOMO/2002, međutim, odstupio je od navedenog pravila,
propisujući prijelazno razdoblje u kojem se pravo na obiteljsku mirovinu može
steći pod povoljnijim uvjetima od uvjeta propisanih u ZOMO-u. To pravo, međutim,
priznato je samo udovicama, ali ne i udovcima.
Članak 40. ZID-a ZOMO/2002 glasi:

*Članak 40.*

*(1) Udovica čiji je bračni drug umro do 31. prosinca 1998. a do dana njegove
smrti navršila je 40 godina života, može steći pravo na obiteljsku mirovinu kada
navrši:
– u 2002. godini 47 godina života,
– u 2003. godini 47 godina i 6 mjeseci života,
– u 2004. godini 48 godina života,
– u 2005. godini 48 godina i 6 mjeseci života,
– u 2006. godini 49 godina života,
– u 2007. godini 49 godina i 6 mjeseci života,
– u 2008. godini 50 godina života.
(2) Udovica koja je koristila pravo na obiteljsku mirovinu do 31. prosinca
1998., a koja je tijekom korištenja prava na tu mirovinu navršila 40 godina
života, može ponovno steći pravo na obiteljsku mirovinu pod uvjetima iz stavka
1. ovoga članka.
(3) Iznimno od odredbe članka 62. stavka 2. Zakona o mirovinskom osiguranju
(»Narodne novine«, br. 102/98., 127/00., 59/01. i 109/01.), udovica može steći
pravo na obiteljsku mirovinu:
– ako je smrt bračnog druga nastupila u 1999. godini i ako je udovica u času
njegove smrti navršila 40 godina i 6 mjeseci života – kada navrši 45 godina i 6
mjeseci života,
– ako je smrt bračnog druga nastupila u 2000. godini i ako je udovica u času
njegove smrti navršila 41 godinu života – kada navrši 46 godina života,
– ako je smrt bračnog druga nastupila u 2001. godini i ako je udovica u času
njegove smrti navršila 41 godinu i 6 mjeseci života – kada navrši 46 godina i 6
mjeseci života,
– ako je smrt bračnog druga nastupila u 2002. godini i ako je udovica u času
njegove smrti navršila 42 godine života – kada navrši 47 godina života,
– ako smrt bračnog druga nastupi u 2003. godini i ako udovica u času njegove
smrti navrši 42 godine i 6 mjeseci života – kada navrši 47 godina i 6 mjeseci
života,
– ako smrt bračnog druga nastupi u 2004. godini i ako udovica u času njegove
smrti navrši 43 godine života – kada navrši 48 godina života,
– ako smrt bračnog druga nastupi u 2005. godini i ako udovica u času njegove
smrti navrši 43 godine i 6 mjeseci života – kada navrši 48 godina i 6 mjeseci
života,
– ako smrt bračnog druga nastupi u 2006. godini i ako udovica u času njegove
smrti navrši 44 godine života – kada navrši 49 godina života,
– ako smrt bračnog druga nastupi u 2007. godini i ako udovica u času njegove
smrti navrši 44 godine i 6 mjeseci života – kada navrši 49 godina i 6 mjeseci
života.
(4) Pravo na obiteljsku mirovinu prema ovome članku pripada od prvog dana
sljedećeg mjeseca od mjeseca u kojemu je pod­nesen zahtjev za tu mirovinu.*
Sukladno navedenom, nejednakost među udovicama i udovcima u ostvarivanju prava
na stjecanje obiteljske mirovine pod povoljnijim uvjetima uvedena je 2002.
godine, i to privremeno, za prijelazno razdoblje od 2002. do 2007. (članak 40.
stavci 1. i 2. ZID-a ZOMO/2002), odnosno (retroaktivno) za prijelazno razdoblje
od 1999. do 2007. (članak 40. stavak 3. ZID-a ZOMO/2002).
Ustavni sud opetovano napominje da u uređenju pojedinih prava iz mirovinskog
osiguranja načelno nije dopušteno praviti razliku među osobama samo po osnovi
njihova spola, pa tako ni među udovicama i udovcima. Morali bi postojati jaki
ustavnopravno prihvatljivi razlozi da bi Ustavni sud takvu zakonsku mjeru u
konkretnom slučaju ocijenio suglasnom s člankom 14. stavkom 1. Ustava.
Sagledavajući u tom svjetlu osporene zakonske odredbe, Ustavni sud je ocijenio
da se rodna nejednakost propisana člankom 40. ZID-a ZOMO/2002. temelji na
ustavno prihvatljivim razlozima. Radi se, naime, o pozitivnoj zakonskoj mjeri u
području socijalne politike koju je zakonodavac poduzeo radi ispravljanja
postojećih nejednakosti u materijalnom položaju u kojemu se još uvijek nalazi
većina udovica (u odnosu na udovce) nakon smrti bračnog druga. Stoga nije sporno
da uvođenje takve zakonske mjere ima objektivno i razumno opravdanje.
Uz uvažavanje činjenice da osporene zakonske odredbe sadrže mjere za korekciju
društveno neprihvatljivog stanja, Ustavni sud je uvažio i činjenicu da su te
mjere propisane samo za određeno zakonodavno razdoblje, zbog čega su i same
privremenog karaktera.
Polazeći, dakle, od činjenice da će protekom razdoblja za koje su donesene (to
jest, protekom 2007.), osporene zakonske odredbe prestati važiti uslijed svoje
opsoletnosti (istrošenosti), ukoliko ih sam zakonodavac izrijekom ne stavi izvan
snage, Ustavni sud je ocijenio da u konkretnom slučaju postoje ustavnopravno
prihvatljivi razlozi koji iznimno opravdavaju (privremenu) opstojnost osporenih
zakonskih odredaba u pozitivnom pravnom poretku Republike Hrvatske.
30. Na temelju članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki II.
izreke rješenja.
31. Objava ove odluke i rješenja temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog
zakona.

Broj: U-I-1152/2000
U-I-1814/2001
U-I-1478/2004
U-I-3137/2004
U-I-3760/2005
Zagreb, 18. travnja 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić**, v. r.

### OBRAZLOŽENJE SUPROTNOG GLASA

I. Na temelju članka 27. stavka 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst),
obrazlažem i objavljujem mišljenje uz odluku i rješenje broj: U-I-1152/2000,
U-I-1814/2001, U-I-1478/2004,U-I-3137/2004, U-I-3760/2005 od 18. travnja 2007. o
kojoj sam na Sjednici Ustavnog suda glasovala suprotno većini sudaca.
Obrazloženje suprotnog glasa iznosim uz izreku odluke u dijelu koji glasi:
*I. Pokreće se postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom te se ukidaju odredbe
članaka 21. stavka 2. i članaka 30., 31., 66. i 78. stavka 2. Zakona o
mirovinskom osiguranju (»Narodne novine«, broj 102/98., 127/00., 59/01.,
109/01., 147/02., 117/03., 40/04., 177/04. i 92/05.).
(...)
III. Odredbe članaka 30., 31., 66. i 78. stavka 2. Zakona o mirovinskom
osiguranju iz točke I.ove izreke prestaju važiti 31. prosinca 2018. godine.*1. Razlozi suprotnog glasa većini sudaca Ustavnog suda, sažeto, glase:
Donošenju predmetne odluke prema mojem mišljenju trebala je prethoditi stručna
rasprava o zahtjevima Ustava o spolnoj ravnopravnosti i rodnoj jednakosti
(članak 3. i 14. Ustava) u području mirovinskog sustava Republike Hrvatske, te
razmatranje osporenih odredaba s aspekta dopuštenosti pozitivne diskriminacije
te načela razmjernosti (članak 16. Ustava).
Ustavni sud je umjesto ukidanja osporenih odredaba trebao samo pokrenuti
postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o mirovinskom osiguranju ili
osporenih odredaba tog zakona, te u pokrenutom postupku odgovoriti na izražene
sumnje neustavnosti. Ocjenjujem da je i neke druge odredbe tog zakona, koje nisu
bile predmet ovog ustavnosudskog postupka, nužno povrgnuti testu ustavnosti.
Predmetna odluka Ustavnog suda u biti preuzima rok koji je naznačen u aktu Vlade
Republike Hrvatske, Strategija razvitka Republike Hrvatske »Hrvatska u 21.
stoljeću» - Strategija razvitka mirovinskog sustava i sustava socijalne skrbi,
odjeljak D. Strategija, točka 6., (...) trebalo bi narednih deset godina (od
2009. do 2018.) dob umirovljenja žena povisiti na 65 godina (...), (»Narodne
novine«, broj 97/03.).
Polazeći od pravne naravi tog akta a uvažavajući naznaku kritičnih pitanja za
provođenje tog akta kroz donošenje zakona ili izmjene zakona, označavanje 2018.
godine u tom aktu kao godine do koje bi dob umirovljenja žena trebalo povisiti
na 65 godina života nije ustavnopravno relevantan razlog za odlučivanje u
konkretnom ustavnosudskom postupku.
Obrazloženje presude Stec protiv Ujedinjenog Kraljevstva Europskog suda za
ljudska prava vezane u pravno pravilo prema kojem muškarci, odnosno žene u
Velikoj Britaniji stječu pravo na starosnu mirovinu navršavanjem različitih
godina života i pravna stajališta izražena u toj presudi ukazuje na složenost
tog procesa, a prema mojem mišljenju taj proces je nužno složeniji u Republici
Hrvatskoj uvjetovan tranzicijom i nizom povijesnopravnih razloga.
Kritički promatram i utvrđenje u točki 14. odjeljak 1. obrazloženja predmetne
odluke kada Ustavni sud relevantnima za određenje razdoblja potrebnog da se u
sustavu mirovinskog osiguranja uređenog ZOMO-om izjednači starosna dob muškaraca
i žena za stjecanje prava na starosnu i prijevremenu starosnu mirovinu, za
stjecanje prava na obiteljsku mirovinu roditelja (majke, odnosno oca), odnosno
za primjenu jednakog polaznog faktora za određivanje prijevremene starosne
mirovine, smatra pravnu situaciju u Velikoj Britaniji (presuda Stec točka 11.
obrazloženja) i usporedne podatke u državama članicama Vijeća Europe, odnosno
Europske unije (točka 12. obrazloženja).
Konačno, u konkretnom ustavnosudskom postupku nisu predočeni ni razmotreni svi
relevantni podaci i/ili pokazatelji na temelju kojih bih mogla glasovati za
predmetnu odluku u navedenom dijelu izreke osobito o nastupu pravnog učinka ove
odluke 31. prosinca 2018.
2. Zaključno, na preostali dio izreke predmetne odluke i rješenja te
obrazloženje nisam imala primjedbi. Važnim ocjenjujem stajalište Ustavnog suda
da sukladno ovlasti iz članka 128. alineja 5. Ustava i članka 104. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu, izvijesti Hrvatski sabor o uočenoj pojavi neustavnosti,
odnosno o potrebi odgovarajuće dopune Zakona o mirovinskom osiguranju, kako bi
se zakonom priznalo i pravo izvanbračnih drugova na obiteljsku mirovinu u
sustavu mirovinskog osiguranja (točka 20. obrazloženja).

Zagreb, 19. travnja 2007.

Sutkinja
**Agata Račan**, v. r.

Odluka, NN 43/2007-1470
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)