## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2082/2007 od 4. lipnja 2008.

### NN 93/2008 (11.8.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2082/2007 od 4. lipnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2960**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli B. i J. Č. iz Z., koje
zastupa odvjetnik Z. Z. iz Z., na sjednici održanoj 4. lipnja 2008., jednoglasno
je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukidaju se:
– presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-520/07-2 od 17. travnja 2007. i
– presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: Ps-707/04 od 17. studenoga 2006.
III. Predmet se vraća Općinskom građanskom sudu u Zagrebu na ponovni postupak.
IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog
suda u Zagrebu broj: Gž-520/07-2 od 17. travnja 2007. godine. Osporenom presudom
odbijena je žalba podnositelja ustavne tužbe (tužitelji u parničnom sporu),
izjavljena protiv presude Općinskog suda u Zagrebu broj: Ps-707/04 od 17.
studenoga 2006. godine.
Navedenom prvostupanjskom presudom odbijen je tužbeni zahtjev podnositelja,
kojim su od suda tražili donošenje presude kojom se nadomješta ugovor o prodaji
stana u Z., I. L. 6.
2. Osporenim presudama podnositelji smatraju povrijeđenim ustavna prava
zajamčena člankom 14. stavkom 2., člankom 29. stavkom 1. i ustavno pravo
vlasništva, zajamčeno člankom 48. stavkom 1. (podnositelji u ustavnoj tužbi
pogrešno označavaju kao članak 29.) Ustava Republike Hrvatske.
Obrazlažući ustavnu tužbu podnositelji navode da su presudom Općinskog suda u
Zagrebu broj: Ps-492/02 od 13. svibnja 2003. utvrđeni zaštićenim najmoprimcima
na predmetnom stanu te da im je u parničnom postupku, koji je neposredno
prethodio ustavnosudskom, onemogućen otkup tog stana, na koji, kao zaštićeni
najmoprimci, imaju pravo. Tužbeni zahtjev za donošenje presude, kojom se
nadomješta ugovor o kupoprodaji stana, odbijen je isključivo zbog stajališta
sudova da su podnositelji propustili rok za podnošenje zahtjeva za otkup stana.
Pogrešnim smatraju primijenjeno materijalno pravo jer smatraju da se početak
roka u konkretnom slučaju mora računati od pravomoćnosti presude kojom su
podnositelji postali zaštićeni najmoprimci, a o čemu ovisi pravo na kupnju
stana.
Zaključno, smatrajući osporene presude nezakonitim, podnositelji predlažu Sudu
ustavnu tužbu usvojiti te vratiti predmet na ponovno postupanje.

*Ustavna tužba je osnovana.*

3. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona, Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili
optužbi zbog kažnjivog djela povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu
se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili
činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one
činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
4. Tužbeni zahtjev podnositelja odbijen je na temelju pravnog stajališta suda
prvog stupnja o prekluzivnosti roka, sadržanog u članku 4. stavku 2. Zakona o
prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo (»Narodne novine«, broj 43/92.
– pročišćeni tekst, 69/92., 25/93., 26/93., 48/93., 2/94., 29/94., 44/94.,
47/94., 58/95., 11/96., 11/97. – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske,
68/98., 96/99. – Uredba o izmjeni Zakona o prodaji stanova na kojima postoji
stanarsko pravo, 120/00. – Uredba o produljenju roka iz članka 8. stavka 1.
Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo i 94/01. – Uredba o
produljenju roka iz članka 8. stavka 1. Zakona o prodaji stanova na kojima
postoji stanarsko pravo, u daljnjem tekstu: Zakon o prodaji stanova), koji se
primjenom odredbe članka 24. stavka 2. Zakona o naknadi za imovinu oduzetu za
vrijeme jugoslavenske komunističke vladavine (»Narodne novine«, broj 92/96.,
39/99., 42/99., 43/00., 131/00., 27/01., 65/01., 118/01., 80/02. i 81/02., u
nastavku: Zakon o naknadi) primjenjuje i na prodaju stanova po Zakonu o naknadi,
odnosno stajališta suda drugog stupnja o prekluzivnosti roka, određenom odredbom
članka 42. stavka 2. Zakona o naknadi, kao odredbom mjerodavnom u konkretnom
slučaju. Stajalište je sudova da se propuštanjem podnošenja zahtjeva za kupnju
stana gubi pravo na otkup stana.
5. Imajući u vidu izloženo, Ustavni sud ocjenjuje neutemeljenim i suprotnim
svrsi Zakona o naknadi pravno stajalište sudova koji su odlučivali u konkretnom
slučaju.
5.1. U parničnom postupku, koji je prethodio ustavnosudskom, prvostupanjski sud
je nespornim utvrdio da su podnositelji bili sunositelji stanarskog prava na
predmetnom stanu te da je presudom Općinskog suda u Zagrebu broj: Ps-492/02 od
13. svibnja 2003. zamijenjen ugovor o najmu stana sa zaštićenom najamninom
između podnositeljice i Grada Zagreba kao najmodavca te je utvrđeno da
podnositeljica B. Č. ima pravni položaj zaštićenog najmoprimca na tom stanu, dok
je podnositelj J. Č. upisan u ugovor o najmu kao član obiteljskog domaćinstava
podnositeljice. Ta presuda postala je pravomoćna 22. srpnja 2003. godine.
Sud je utvrdio da je stan u 1/3 dijela konfisciran, dok u preostale 2/3 dijela
može biti predmetom prodaje u smislu odredaba Zakona o naknadi.
Podnositeljica se 23. rujna 2003. usmeno, a 20. veljače 2004. i pisanim putem
obratila tuženiku, Fondu za naknadu oduzete imovine za otkup 2/3 dijela stana,
ali je tuženik odbio taj zahtjev zbog proteka prekluzivnog roka.
Prvostupanjski sud je zauzeo stajalište da su podnositelji radi održanja tog
roka trebali podnijeti zahtjev za otkup stana, a sam ugovor bio bi sklopljen po
utvrđenju svih odlučnih činjenica.
Takvo stajalište prihvatio je i Županijski sud, koji je ispravio pogrešnu
primjenu mjerodavnog materijalnog prava od strane suda prvog stupnja,
obrazloživši da se odredba članka 4. stavka 3. Zakona o prodaji stanova ne
primjenjuje na konkretan slučaj, već da je mjerodavan rok određen odredbom
članka 24. stavka 1. Zakona o naknadi. Drugostupanjski sud je naveo da se,
neovisno o tome, odredba članka 4. stavka 3. Zakona o prodaji niti ne odnosi na
rok za podnošenje zahtjeva za otkup stana, već na rok za sklapanje ugovora o
kupnji stana. U svakom slučaju, stajalište je tog Suda, podnositelji su trebali
pravovremeno podnijeti tuženiku zahtjev za otkup stana u smislu članka 24.
stavka 1. Zakona o naknadi te u slučaju odbačaja ili odbijanja zahtjeva
pokrenuti sudski spor.
5.2. Članak 24. stavci 1. i 2. Zakona o naknadi, koji je mjerodavan u konkretnom
slučaju, propisuje:
*Zahtjev za otkup stana stanar podnosi Fondu u roku od tri mjeseca od stupanja na
snagu ovoga Zakona, o čemu Fond izvješćuje prijašnjeg vlasnika.
Fond kao prodavatelj i stanar kao kupac zaključuju ugovor o prodaji stana pod
uvjetima propisanim Zakonom o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo
(»Narodne novine«, br. 43/92. – pročišćeni tekst, 69/92., 25/93., 48/93., 2/94.,
44/94. i 58/95.) za prodaju stanova u vlasništvu Republike Hrvatske, u roku od
tri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva za otkup stana.*
Zakon o naknadi je posebni zakon (lex specialis) u odnosu na Zakon o prodaji
stanova na kojima postoji stanarsko pravo. Stoga, odredba članka 4. stavka 2.
Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko pravo koja propisuje rok do
kada se može podnijeti zahtjev za kupnju stana nije mjerodavna u konkretnom
slučaju, kako je to pravilno ocijenio sud drugog stupnja.
Međutim, Ustavni sud ističe da svaki pojedinačni akt nadležnog tijela, kojim se
odlučuje o pravima i obvezama stranaka, mora biti donesen u skladu i sa svrhom
zakona koji se na određeni slučaj primjenjuje.
Svrha Zakona o naknadi glede naknade za oduzete stanove, kao što je Ustavni sud
već obrazložio u velikom broju odluka glede Zakona o prodaji stanova (odluka
broj: U-III-344/2002, objavljena u »Narodnim novinama«, broj 2/06), u pogledu
stanova na kojima su postojala stanarska prava, jest omogućiti da na dotadašnjem
društvenom vlasništvu bude jasno određen titular prava vlasništva i da to, u
prvom redu, budu osobe koje su stanove i ranije zakonito koristile.
Sudovi u konkretnom slučaju nisu imali u vidu činjenicu da se, u vrijeme dok je
tekao rok za podnošenje zahtjeva za kupnju stana, naveden u odredbi članka 24.
stavka 1. Zakona o naknadi, podnositelji nisu niti mogli smatrati adresatom
navedene zakonske odredbe budući da je tek presudom Općinskog suda u Zagrebu od
13. svibnja 2003. podnositeljica utvrđena zaštićenim najmoprimcem na tom stanu,
a podnositelj je upisan u ugovor o najmu stana kao član obiteljskog domaćinstva.
Slijedom navedenog, Ustavni sud utvrđuje da su osporene presude obrazložene na
ustavnopravno neprihvatljiv način te da je podnositeljima osporenim presudama
povrijeđeno ustavno pravo na jednakost svih pred zakonom, zajamčeno odredbom
članka 14. stavka 2. Ustava.
6. Utvrdivši povredu ustavnog prava zajamčenog odredbom članka 14. stavka 2.
Ustava, Ustavni sud nije razmatrao povrede ostalih, u ustavnoj tužbi navedenih,
ustavnih prava.
7. Na temelju članka 73. i članka 76. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske, odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke.

Broj: U-III-2082/2007
Zagreb, 4. lipnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 93/2008-2960
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)