## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-143/2000. od 8. siječnja 2004.

### NN 10/2004 (26.1.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-143/2000. od 8. siječnja 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

317

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Željko Potočnjak, predsjednik Vijeća, te suci Ivan Matija, Agata
Račan, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi Vijeća, u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom M. G. iz R., kojeg zastupa T. M., odvjetnik
iz R., na sjednici održanoj 8. siječnja 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se odbija.

II. Ova
odluka će se objaviti u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1.Ustavna
tužba podnijeta je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske, broj:
Us-8928/1998-4 od 14. listopada 1999. godine.

Tom je
presudom odbijena podnositeljeva tužba podnesena protiv rješenja Ministarstva
prostornog uređenja, graditeljstva i stanovanja Republike Hrvatske, klasa:
UP/II-371-01/98-06/207, urbroj: 531-05/2-98-2 od 21. kolovoza 1998. godine, a
kojim je rješenjem odbijena njegova žalba izjavljena protiv točke 2. zaključka
Ureda za prostorno uređenje, stambeno-komunalne poslove, graditeljstvo i zaštitu
okoliša Primorsko-goranske županije, klasa: UP/I-371-02/97-04/2, urbroj: 2170-04-03-98-5,
od 21. svib­nja 1998. godine.

Navedenom
točkom 2. prvostupanjskog rješenja odbačen je zahtjev podnositelja za utvrđivanje
jedinstvene građevinske cjeline jednog stana u R.

2.
Podnositelj smatra da su mu osporenim aktima nadležnih upravnih tijela i
Upravnog suda povrijeđene odredbe članaka 14. stavka 2., 18., 19. stavka 2. i
26. Ustava Republike Hrvatske.

Povrede
navedenih ustavnih odredaba podnositelj obrazlaže razlozima isticanim tijekom žalbenog
postupka i postupka povodom podnesene tužbe u upravnom sporu, a koji se mogu
svesti na tvrdnje o pogrešno i nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju, pogrešnoj
primjeni materijalnoga prava i povredama postupovnih odredaba.

*Ustavna
tužba nije osnovana.*

3.
Odredbom članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustav­nom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 49/02 - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu:
Ustavni zakon), propisano je da svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu
ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice
lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima,
kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog
kažnjivog djela, povrije­đeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena
Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu)
samoupravu.

Ustavna
tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova,
nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih akata tijela državne vlasti i
pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i temeljnih
sloboda zajam­čenih Ustavom. Slijedom navedenoga, Ustavni sud tijekom postupka
pružanja ustavnosudske zaštite, u pravilu, unutar zahtjeva istaknutog u
ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
podnositelja ustavne tužbe došlo do ustavno nedopuštenog posizanja u ljudska
prava i temeljne slobode.

4. Uvidom u pobijanu odluku Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-8928/1998-4 od 14. listopada 1999. godine, utvrđeno je je da
je točkom 2. zaključka Ureda za prostorno uređenje, stambeno-komunalne poslove,
graditeljstvo i zaštitu okoliša Rijeka, Primorsko-goranske županije, klasa:
UP/I-371-02/97-04/2-VD/MS, urbroj: 2170-04-03-98-5 od 21. svibnja 1998. godine
odbačen zahtjev tužitelja za utvrđivanje jedinstvene građe­vinske cjeline
jednog stana u R.

Nadalje proizlazi da je Ministarstvo prostornog uređenja,
graditeljstva i stanovanja rješenjem, klasa: UP/II-371-01/98-06/207, urbroj:
531-05/2-98-2 od 21. kolovoza 1998. godine odbilo žalbu podnositelja, jer je
utvrdilo da je u provedenom provostupanjskom postupku pravilno i potpuno utvrđeno
činjenično stanje u svezi utvrđenja predstavlja li skup prostorija u prizemlju
predmetne zgrade u R. jedan ili dva stana, te je utvrđeno da je već ranijim rješenjem
prvostupanjskog tijela od 11. listopada 1989. godine predlagatelj odbijen s
identičnim zahtjevom, te da se više o istom ne može raspravljati. U tom ranijem
postupku utvrđeno je da dva stana ne predstavljaju jednu cjelinu, jer nemaju ništa
zajedničko budući se nalaze jedan nasuprot drugoga, a između njih je hodnik
koji je samo djelomično natkriven.

Upravni sud Republike Hrvatske odbio je tužbu
podnositelja, jer je utvrdio da je pravilno odbačen zahtjev za utvrđivanje
jedinstvene građevinske cjeline, ali ne zbog razloga navedenih u obrazloženju
prvostupanjskog i drugostupanjskog rješenja, već iz drugih razloga.

Taj je Sud zaključio da se ne može u upravnom
postupku utvrđivati da određeni skup prostorija čini jedan stan sukladno
odredbi članka 6. stavka 1. točke 1. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne
novine«, broj 51/85, 42/86, 22/92 i 70/93), nakon što nositelj stanarskoga
prava, temeljem odredaba Zakona o prodaji stanova na kojima postoji stanarsko
pravo (»Narodne novine«, broj 43/92 - pročišćeni tekst, 69/92, 25/93, 48/93,
2/94, 44/94, 47/94, 58/95 i 11/96), stekne u vlasništvo prostorije na kojima je
ranije imao stanarsko pravo. Naime, odredbe Zakona o stambenim odnosima i ovlaštenja
stambenih upravnih tijela koja iz njih proizlaze, propisana su radi davanja
stanova na korištenje odnosno radi zasnivanja stanarskog prava na stanovima, a
ne radi razrješavanja odnosa nakon što su ti stanovi otkupljeni od nositelja
stanarskog prava.

Kako je u konkretnom slučaju, stan koji je koristio
podnositelj otkupila njegova supruga, te kako je on tražio da se utvrdi da taj
stan, zajedno sa stanom pok. P. V. (u kome sada stanuje) čini jednu građevinsku
cjelinu, Upravni sud je zaključio da je pravilno odbačen zahtjev za takvo utvrđenje,
jer ne postoje pravne pretpostavke za odlučivanje u upravnom postupku o tom
zahtjevu. Upravni sud je ocijenio da okolnost što su prvostupanjsko i
drugostupanjsko tijelo u ovoj pravnoj stvari odbacila zahtjev podnositelja zbog
razloga iz članka 12. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj
53/91 i 103/96 - odluka Ustav­nog suda Republike Hrvatske), odnosno zato što je
već ranije odlučeno o identičnom zahtjevu podnositelja, ne predstavlja povredu
zakona radi koje bi se osporeno rješenje trebalo poništiti, jer se ne radi o
takvoj povredi zakona kojom bi se stranci nanijela bilo kakva šteta.

5. Analizom navoda ustavne tužbe i osporenih odluka,
Us­tav­ni sud Republike Hrvatske utvrdio je da su postupci pred nadležnim
upravnim tijelima i Upravnim sudom Republike Hrvatske provedeni sukladno
navedenim odredbama tada važećeg Zakona o stambenim odnosima i sukladno
odredbama Zakona o općem upravnom postupku i Zakona o upravnim sporovima
(»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i 77/92), te stoga navedenim odlukama
podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava na koja upućuje u ustavnoj tužbi.

Podnositelj u tužbi ističe povredu odredbe članka 14.
stavka 2. Ustava, kojom je propisano da su svi pred zakonom jednaki. Tijekom
ustavnosudskog postupka, ovaj Sud nije utvrdio postojanje činjenica ili
okolnosti koje bi upućivale na neravnopravan položaj podnositelja u postupku
ili na nejednakost pred zakonom. U spornoj pravnoj situaciji odlučivala su
upravna tijela i presuđivao je zakonom ustanovljeni sud unutar svoje nadležnosti
utvrđene zakonom. Također, podnositelju je bilo omogućeno pratiti postupak i
sudjelovati u postupku, kao i poduzimati sve zakonom dopuštene radnje radi
ostvarivanja svojih prava. Osporena presuda valjano je obrazložena i donesena u
skladu s mjerodavnim odredbama postupovnog i materijalnog prava. U tom smislu
je neutemeljen prigovor podnositelja da je osporenom presudom povrijeđena
odredba članka 14. stavka 2. Ustava.

6. U ustavnoj tužbi podnositelj je istaknuo povredu
ustavnih prava iz članka 18., kojim se jamči pravo žalbe protiv poje­dinačnih
pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja i članka 19. stavka 2. Ustava,
kojom je ustavnom odredbom zajamčena sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih
akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.

Dakle, predmet ispitivanja u ustavnosudskom postupku
jest jesu li aktima u upravnom i upravnosudskom postupku, koji je prethodio
ustavnoj tužbi, podnositelju povrijeđena ustavna prava iz članaka 18. i 19.
stavka 2. Ustava.

Tijekom ustavnosudskog postupka, Ustavni sud je
utvrdio da podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava iz članaka 18. i 19.
stavka 2. Ustava. Naime, u konkretnom slučaju podnositelj je, nezadovoljan rješenjem
prvostupanjskog tijela izjavio žalbu o kojoj je meritorno riješilo nadležno
drugostupanjsko tijelo - Ministarstvo prostornog uređenja, graditeljstva i
stanovanja. Također nezadovoljan tim rješenjem, pokrenuo je upravni spor pred
nadležnim sudom, a Upravni sud je, provodeći kontrolu zakonitosti pojedinačnih
akata, postupao sukladno mjerodavnim zakonskim odredbama. Ocijenivši da je činjenično
stanje pravilno utvrđeno i da je pravilno primijenjeno materijalno pravo,
Upravni sud je, odbijajući tužbu podnositelja, za svoja utvrđenja dao jasne
razloge, očitovavši se pritom o svim navodima podnositeljeve tužbe.

7. Također u ustavnoj tužbi podnositelj navodi da mu
je u provedenom postupku povrijeđeno ustavno pravo iz članka 26. Ustava, kojim
je propisano da su svi državljani Republike Hrvat­ske i stranci jednaki pred
sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti. Analizom
provedenog postupka utvrđeno je da navedeno ustavno pravo nije ni moglo biti
povrijeđeno u konkretnom postupku.

8. Slijedom izloženog, pozivom na odredbe članaka 73.
i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

9. Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 29.
stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-143/2000

Zagreb, 8. siječnja 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Željko Potočnjak,** v. r.

Odluka, NN 10/2004-317