## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-2029/2001 od 28. ožujka 2002.

### NN 39/2002 (17.4.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-2029/2001 od 28. ožujka 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

866

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlučiva­­nje o
ustavnim tužbama, u sastavu sudac Petar Klarić, predsjednik Vijeća, te suci
Jurica Malčić, Ivan Matija, Že­­ljko Potoč­­njak, Agata Račan i Milan Vuković, članovi
Vijeća, odlučujući u povodu ustavne tužbe M. S. iz R., koje­g zastupa punomoćnik
S. K., odvjetnik iz R., na sjednici Vijeća održanoj dana 28. ožujka 2002.
godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u R., broj: Gž-1160/00 od 4. srp­­nja
2001. godine i predmet se vraća istom sudu na ponovni postupak.

```
Obrazlože­­nje
```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Županijskog suda u R.,
broj: Gž-1160-2 od 4. srp­­nja 2001. godine. Osporenom presudom uvažena je žalba
tuženika I. d.d. Z., Rafinerija nafte R., te je prvostupa­­njska presuda preinačena
i tužbeni zahtjev tužite­­lja M. S. odbijen, te je dužan tuženiku naknaditi
parnični trošak u iznosu od 600,00 kn.

Prvostupa­­njskom presudom Općinskog suda u R. presuđeno je da tužena
ima isplatiti tužite­­lju na ime razlike plaće iznos od 1.142,73 kn sa
zakonskim zateznim kamatama po stopi od 18% godiš­­nje. Također je dužna
isplatiti tužite­­lju na ime razlike otpremnine iznos od 2.429,13 kn sa
zakonskim zateznim kamatama 18% kao i parnični trošak u iznosu od 4.031,50 kn.

Podnosite­­lj smatra da su mu presudom Županijskog suda u R. povrijeđena
ustavna prava iz članka 3., 14. i 54. Ustava Re­pub­like Hrvatske.

2. U ustavnoj tužbi navodi da je osporavanu presudu Županijski sud u R.
donio na teme­­lju pogrešne primjene zakona kao i suprotno praksi Vrhovnog suda
Republike Hrvatske (VSRH, Rev-1157/95 od 29. trav­­nja 1998. godine, Izbor VSHR
1/99-77). U toj presudi je zauzeto stajalište da kada su na pravnoj snazi i
Pravilnik i Kolektivni ugovor, odnosno Aneks Kolektivnom ugovoru, primje­­njuje
se na ocjenu postoja­­nja i opse­ga prava zaposlenika onaj pravni akt iz koje­ga
za zaposlenika proizlaze veća prava.

Navodi odredbu članka 7a.
Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o radu (»Narodne novine«, broj 17/01) koja
je bila na snazi u vrijeme donoše­­nja drugostupa­­njske presude za koju smatra
da je pravnorelevantna u ovom predmetu za presuđe­­nje u ­­nje­govu korist.

3. Smatra  neuteme­­ljenim utvrđe­­nje u osporenoj
presudi da članak 81. Zakona o radu (»Narodne novine«, broj 38/95, 54/95, 65/95,
17/01 i 82/01) ide u prilog tuženiku koji je u žalbi na prvostupa­­njsku
presudu naveo da je materijalno pravo pogrešno primije­­njeno kada je suđeno u
korist tužite­­lju, jer da je tužite­­lju otkazan ugovor o radu i da on nije
sklopio novi ugovor o radu, pa plaća tužite­­lja više nije bila određena niti
odrediva Ugovorom o radu koji je otkazan, a jer tužite­­lj nije potpisao novi
Kolektivni ugovor dok je stari prestao biti na snazi.

Podnosite­­lj ustavne tužbe,
nasuprot tome, navodi da je kod tuženog neprekidno radio 17 godina. Teme­­ljem
Ugovora o radu broj: 101 od 18. lip­­nja 1997., obav­­ljao je poslove radnog
mjesta vozača bolničkog vozila, vrednovano koeficijentom 2,00. Ovaj ugovor je
poslodavac, zbog organizacijskih razloga, otkazao odlukom od 5. ve­­ljače
1998., uz istovremenu ponudu izmije­­njenog ugovora za radno mjesto vozača
sanitetskog vozila, vrednovano koeficijentom 1,85 (članak 114. Zakona o radu).
Budući da podnosite­­lju ponuđeni ugovor nije bio prihvat­­ljiv, nastupili su učinci
otkaza Ugovora o radu uz otkazni rok i otpremninu.

Za vrijeme otkaznog roka
poslodavac je na radnopravni status podnosite­­lja primijenio plaću iz ponuđenog
Ugovora o radu, na koji podnosite­­lj nije pristao niti ga je potpisao.

4. Prvostupa­­njski sud je
utvrdio da je poslodavac morao u otkaznom roku podnosite­­lju isplatiti plaću
po Ugovoru o radu od 18. lip­­nja 1997., koji je podnosite­­lj potpisao, a teme­­ljem
koje­g mu je pripadala plaća s koeficijentom 2,00, stoga što podnosite­­lj
drugog Ugovora o radu i nema te ga nije potpisao, jer nije pristao na uvjete iz
tog novog ugovora, pa je s obzirom na taj ranije potpisani ugovor ­­nje­gova
plaća bila određena i odrediva.

5. Uvidom u spis predmeta u
odnosu na prvostupa­­njski postupak utvrđeno je:

– da je tužite­­lj s tuženikom
dana 18. lip­­nja 1997. sklopio Ugo­vor o radu pod brojem: 101 za neodređeno
vrijeme, za obav­­lja­­nje poslova vozača bolničkog vozila, za koje poslove u članku
11. utvrđuje koeficijent 2,00, s tim da se osnovna plaća izraču­nava sukladno
odredbama članka 43. i 44. Kolektivnog ugovora;

– ovaj ugovor tuženik je
otkazao tužite­­lju Odlukom o otkazu s ponudom izmije­­njenog ugovora od 5. ve­­ljače
1998.;

– tužite­­lju je istovremeno ponuđen na sklapa­­nje izmije­­njeni Ugovor
o radu teme­­ljem koje­g se po članku 7., počev od 1. siječ­­nja 1998. tužite­­lj
raspoređuje na radno mjesto vozača sanitetskog vozila, a u članku 6. istog
ugovora relativna vrijednost poslova s koeficijentom 1,85;

– tužite­­lj nije prihvatio
niti potpisao ovaj izmije­­njeni ugovor u dodatnom roku od 15 dana, što je među
strankama nesporno;

– prigovor tužite­­lja na
ponuđeni izmije­­njeni Ugovor o radu za radno mjesto vozača sanitetskog vozila
je odbijen po tuženiku kao neosnovan.

Odlukom tuženika broj: 123 ŽB/VV
od 2. listopada 1998. proizlazi da tužite­­lju prestaje radni odnos danom 8.
rujna 1998., te da ima pravo na otpremninu u iznosu od 47.997,97 kn uz obvezu
poslodavca na isplatu ove otpremnine  tužite­­lju
u roku od 30 dana od dana prestanka radnog odnosa.

Na teme­­lju takvog utvrđe­­nja,
prvostupa­­njski sud je našao da je osnovan tužbeni zahtjev tužite­­lja te da
je nesporno:

– da je tuženik počev od
1.  siječ­­nja 1998. pa nada­­lje do
iste­ka otkaznog roka tj. 8. rujna 1998., nepravilno obračunavao i isplaćivao
plaću tužite­­lju, te je umjesto koeficijenta 2,00 koji mu je pripadao u
otkaznom roku po otkaznom ugovoru o radu, primje­­njivao koeficijent 1,85, a
koji je koeficijent pripadajući za poslove vozača sanitetskog vozila navedene u
izmije­­njenom Ugovoru o radu, koje tužite­­lj nije potpisao i zbog če­ga mu je
otkazan Ugovor o radu;

– sud je utvrdio da je tuženi
uručio tužite­­lju Odluku o otkazu ugovora o radu s izmije­­njenim ugovorom
dana 9. ve­­ljače 1998.;

– da je tužite­­lj imao
ponudu za sklapa­­nje novog ugovora u roku od 15 dana, tj. do 25. ve­­ljače
1998.;

– da tužite­­lj nije
prihvatio ponuđeni izmije­­njeni ugovor;

– da je da­­lj­­njih 5
mjeseci tekao otkazni rok – do 26. srp­­nja 1998., uz napomenu da je do
prestanka radnog odnosa tužite­­lj koristio i godiš­­nji odmor za 1998.

Sud je utvrdio da je tuženik
za navedeno razdob­­lje trebao poštovati Ugovor o radu, broj: 101 od 18. lip­­nja
1997., teme­­ljem koje­g tužite­­lju pripada vrijednost poslova teme­­ljem
koeficijenta 2,00 te mu teme­­ljem članka 113. stavka 2. Zakona o radu pripada
plaća i sva ostala prava kao da je radio na poslovima tog Ugovora o radu, sve
do isteka otkaznog roka, jer tužite­­lj nije imao drugi važeći Ugovor o radu.

6. U drugostupa­­njskom
postupku Županijski sud u R. uvažio je žalbu tuženika i odbio tužbeni zahtjev
tužite­­lja, zbog pogrešne primjene materijalnog prava u okviru primjene
odredbe članka 81. Zakona o radu iz s­­ljedećih razloga:

– tužite­­lju je otkazan
Ugovor o radu i on nije sklopio s tuženim novi Ugovor o radu, te stoga plaća tužite­­lja
više nije bila određena niti odrediva Ugovorom o radu koji je otkazan;

– Kolektivnim ugovorom za I.
d.d. od 10. lip­­nja 1997., propisano je da do izrade sistematizacije vrednova­­nja
radnih mjesta na jedinstvenim osnovama, primje­­njivat će se relativne
vrijednosti radnih mjesta utvrđene sukladno člancima 27. i 28. Pravilnika o
radu tuženika, tj. koeficijent iz tužite­­ljeva Ugovora o radu broj 101
(koeficijent 2,00);

– primjenom Aneksa
Kolektivnog ugovora tuženika od 16. siječ­­nja 1998. teme­­ljem odredbe članka
3. prestaje vrijediti od­red­ba članka 46. Kolektivnog ugovora za I. d.d., pa
sud smatra da je tuženik u okviru odredbe članka 81. stavka 4. Zakona o radu
bio dužan tužite­­lju isplatiti za vrijeme otkaznog roka primjerenu plaću, tj.
plaću koja se redovito plaća za jednaki rad, budući da je početkom 1998., utvrđena
nova organizacija i sistematizacija radnih mjesta na jedinstvenim osnovama. Sud
stoga, ocje­njuje da je tuženik pravilno tužite­lju isplaćivao plaću po sma­njenom
koeficijentu, unatoč či­njenici da nije potpisao Ugovor o radu s tim
koeficijentom.

7. Odredba članka 81. Zakona
o radu propisuje:

»(1) Poslodavac koje­g
obvezuje kolektivni ugovor ne smije zaposleniku obračunati i isplatiti plaću u
iznosu ma­njem od iznosa određenoga kolektivnim ugovorom.

(2) Ako osnove i mjerila za
isplatu plaće nisu uređeni kolektivnim ugovorom, poslodavac koji zapoš­ljava više
od 20 zaposlenika dužan ih je utvrditi pravilnikom o radu.

(3) Ako plaća nije određena
na način određen u stavku 1. i 2. ovoga članka, a ugovor o radu ne sadrži dovo­ljno
podataka na teme­lju kojih bi se ona mogla odrediti poslodavac je dužan
isplatiti zaposleniku primjerenu plaću.

(4) Pod primjerenom plaćom
smatra se plaća koja se redovito plaća za jednaki rad, a ako takvu plaću nije
moguće utvrditi, onda plaća koju odredi sud prema okolnostima slučaja.«

*Ustavna tužba je
osnovana.*

8. Ustavni sud Republike
Hrvatske je ocijenio da su osporenom presudom drugostupa­njskog suda podnosite­lju
povrijeđena ustavna prava iz članka 14. stavka 2. Ustava koja propisuje da su
svi pred zakonom jednaki.

9. Prema usvojenom stajalištu
Ustavnog suda, ustavno pravo jednakosti iz članka 14. Ustava bilo bi povrijeđeno
kada bi se utvrdilo da stranka u postupku, koji je prethodio osporavanoj odluci
– u ovom slučaju u žalbenom postupku, nije imala ravnopravni položaj s drugim
strankama u istovrsnoj pravnoj situaciji, odnosno kada bi se osporavana odluka
mogla, u smislu usvojenog stajališta Ustavnog suda, smatrati samovo­ljnim
odnosno arbitrarnim.

Odredba članka 54.
Ustava odnosi se i na prava koja zaposleniku pripadaju na osnovi rada i u
tijeku prestanka rada, znači i u otkaznom roku.

10. Nesporno je da
je tužite­lj odbio potpisati ponuđeni novi Ugovor o radu, jer nije pristao na
sma­njeni koeficijent te da je prihvatio otkaz Ugovora o radu. Pri takvom sta­nju
stvari Ustavni sud smatra presudu Županijskog suda u R. pravno pogrešnom, jer
se tom presudom bez va­ljanog i na važećem zakonu osnovanog razloga utvrđuje da
plaća podnosite­lja ustavne tužbe u otkaznom roku nije određena niti odrediva.
Ustavni sud smatra da je sve do prestanka Ugovora o radu (dakle, tijekom razdob­lja
otkaznog roka i korište­nja godiš­nje­g odmora), plaća podnosite­lja utvrđe­na ­nje­govim
Ugovorom o radu (Ugovor o radu broj: 101 od 18. lip­nja 1997. godine).

11. Ustavni sud je
utvrdio povredu članka 14. Ustava i osporavanu presudu ukinuo, te zbog toga
nije rasprav­ljao o mogućoj povredi članka 54. Ustava u ovom slučaju.

12. Podnosite­lj u ustavnoj tužbi ističe i
povredu načela iz članka 3. Ustava Republike Hrvatske.

Odredba članka 3. Ustava sadrži najviše
vrednote, odnosno teme­ljna načela na kojima je uteme­ljen ustavni poredak
Repub­like Hrvatske, te je u svom sadržaju uopćena i ne pruža ustavna jamstva
pojedincu (fizičkoj ili pravnoj osobi).

13. Na teme­lju članaka 69. i 72. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99 i
29/02), odlučeno je kao u izreci.

Broj: U-III-2029/2001
Zagreb, 28. ožujka 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Petar Klarić,** v. r.

Odluka, NN 39/2002-866