## Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: Us-11992/2010-5 od 5. prosinca 2013.

### NN 20/2013 (20.2.2013.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: Us-11992/2010-5 od 5. prosinca 2013.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

348

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Lidije Vukičević Gašparović, predsjednice vijeća, Arme Vagner Popović i Mirjane Čačić, članica vijeća te sudske savjetnice Franciske Dominković, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatskog Telekoma d.d. Zagreb, Savska cesta 32, protiv rješenja tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, klasa: UP/I-344-01/10-01/459, urbroj: 376-10-04-12NC/VŠ/IF od 29. rujna 2010., radi cijene najma za korišteni kolokacijski prostor za pristup izdvojenoj lokalnoj petlji, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 5. prosinca 2012.

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova presude objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Točkom I. izreke osporenog rješenja određeno je tužitelju da trgovačkom društvu Metronet telekomunikacije d.d., počevši od dana podnošenja zahtjeva za rješavanje predmetnog spora, naplaćuje cijenu mjesečne najamnine po m2 za korišteni kolokacijski prostor, na način da iznos u prosječnih cijena najma za područje kako slijedi: Grad Zagreb – 70,5 kn/m2; Zagrebačka županija – 57,00 kn/m2; veliki gradovi Rijeka, Split, Osijek – 61,5 kn/m2; županije velikih gradova Rijeke, Splita, Osijeka – 44,00 kn/m2; ostala županijska središta – 26,00 kn/m2; mjesta unutar ostalih županija – 8,5 kn/m2, uveća za dodatni trošak čišćenja u iznosu od 5,65 kn/m2 i trošak kapitala u iznosu od 12,5%.

Tužitelj u tužbi protiv osporenog rješenja navodi da pobija utvrđeno u točki I. izreke rješenja i to u dijelu koji se odnosi na iznos dodatnih troškova i troška kapitala. Tuženik je svojim rješenjem priznao tužitelju trošak najma samog prostora (ovisno o lokaciji), te trošak čišćenja kao jedini sekundarni trošak najma kolokacijskog prostora. Međutim, pored samog troška prostora i troškova čišćenja smatra da mu na ime sekundarnih troškova pripadaju troškovi redovnog održavanja; sigurnost (video-nadzor, elektronički ključ, čuvari, vatrodojava); lakirerski radovi; gorivo; plin; para; voda; odvoz smeća; materijal; komunalne naknade; vodni doprinos; spomenička renta; ostale komunalne usluge; električna energija; bruto plaća i ostali troškovi u ukupnom iznosu od 62,25 kn/m2, te ističe da je detaljan izračun navedenih troškova dostavio u očitovanju od 18. svibnja 2010. i 2. srpnja 2010. Smatra da tuženik nije postupio sukladno članku 8. i 9. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09.), jer nije prikupio sve činjenice i okolnosti koje su bitne za zakonito i pravilno rješavanja upravne stvari, niti je slobodnu ocjenu dokaza izvršio na temelju savjesne i brižljive ocjene svakog dokaza, jer iste nije niti prikupio. U odnosu na stavku sigurnost, smatra da ista predstavlja jednokratni trošak, što je regulirano u nizu zakona i pravilnika (Zakon o zaštiti na radu, Zakon o zaštiti od požara), te se ne mogu smatrati jednokratnim troškom, jer je riječ periodičkim aktivnostima koje se poduzimaju redovno nakon uspostave kolokacijskog prostora, i to periodični pregled vatrogasnih aparata, kontrolno ispitivanje vatrogasnih aparata, video-nadzor, protuprovala, CDS-centralni dojavni sustav, stabilni sustav za dojavu požara – vatrodojava (klasična i adresabilna), stabilni sustav za detekciju zapaljivih plinova – plinodojava i detekcija CO2, stabilni sustav za gašenje požara FM–200 FM-2000, plinom CO2, sprinkleri i sustavi protupožarne zaštite. Dalje, ističe da je polazna osnova za izračun stavke spomeničke rente članak 114. Zakona o zaštiti i očuvanju kulturnih dobara, te sukladno navedenoj odredbi tužitelj plaća spomeničku rentu. Taj trošak uprosječen na razini Republike Hrvatske uključen je u sekundarne troškove najma kolokacijskog prostora, a kada ne bi bio uprosječen isti bi imao znatan utjecaj na konačni iznos najma kolokacijskog prostora na pojedinim lokacijama u Republici Hrvatskoj koje se smatraju kulturnim spomenikom, što bi posljedično dovelo do različite cijene najma na istu uslugu najma kolokacijskog prostora, što tužitelju nije prihvatljivo jer pružajući te usluge na cijelom području Republike Hrvatske utvrđuje jedinstvenu cijenu najma na razini Republike Hrvatske. Nadalje, Zakonom o elektroničkim komunikacijama tužitelju kao obvezniku pružanja usluge pristupa mreži (u koju je uslugu uključena usluga pristupa i najma koloakacijskog prostora iz članka 61. stavak 3. alineja 6. ZEK-a) je dano pravo naplatiti cijenu svoje usluge po načelu troškovne usmjerenosti cijena, a tuženik ne prihvaćajući tužitelju ovaj trošak oduzima to zakonom zagarantirano pravo tužitelja. U odnosu na stavku komunalnih naknada ističe da su ovi sekundarni troškovi regulirani člancima 22. i 23. Zakona o komunalnom gospodarstvu, kojima je definiran način plaćanja komunalne naknade na mjesečnoj osnovi za svaki pojedini kolokacijski prostor. Kako je i ovdje riječ o trošku koji tužitelj ima u pružanju usluge najma kolokacijskog prostora, za isti postoji zakonska osnova da se tužitelju prizna kao sekundarni trošak. Stavka vodnog doprinosa, kao sekundarni trošak, reguliran je Zakonom o financiranju vodnog gospodarstva te Uredbom o visini vodnog doprinosa, a ne kako to navodi tužitelj Pravilnikom o obračunu i naplati vodnog doprinosa. Navedeni Zakon i Uredba predstavljaju pravnu osnovu za naplatu vodnog doprinosa na mjesečnoj osnovi. I ovdje je riječ o trošku koji tužitelj ima u pružanju usluge najma kolokacijskog prostora, pa stoga za isti postoji zakonska osnova da se tužitelju prizna kao sekundarni trošak. Stavka odvoza smeća se ne može poistovjetiti sa sekundarnim troškom čišćenja, kako to smatra tuženo tijelo, te bi ga trebalo priznati kao posebnu stavku sekundarnog troška jer obuhvaća aktivnosti odvoza komunalnog otpada sakupljenog u posude za otpad (kante, kontenjeri); odvoz korisnog otpada (PET ambalaža, papir); odvoz glomaznog otpada i odvoz i zbrinjavanje opasnog i elektroničkog otpada. Stavka redovno održavanje objekta obuhvaća aktivnosti čiji troškovi nisu obuhvaćeni u cijeni najma za kolokacijski prostor, i to: građevinsko-obrtnički radovi potrebni za zadržavanje objekta u funkcionalnom stanju; održavanje sustava odvodnje oborinskih voda; elektro-održavanje; ispitivanje gromobranske instalacije sukladno zakonskim odredbama i pravilnicima o zaštiti na radu i zaštiti od požara; strojarsko održavanje, održavanje sustava ventilacije; održavanje hortikulture; održavanje visokog drveća; održavanje namještaja u objektima i deratizacija, dezinfekcija i dezinsekcija. U dijelu određivanja iznosa troškova kapitala, tuženik se poziva na članak 13.5. RUO-a, prema kojem se obračun naknada za uslugu kolokacije temelji na troškovnoj usmjerenosti uključujući i razumnu stopu povrata ulaganja, te troška kapitala u iznosu od 12,5%, koji je tužitelj odredio u svojem očitovanju od 19. srpnja 2010. Međutim, tuženik je rješenjem od 23. kolovoza 2010. (klasa: 130-01/06-01/09, urbroj: 376-11-08-45SH) odobrio/izdavanje suglasnosti tužitelju na Regulatorni računovodstveni dokument tužitelja novi iznos troška kapitala od 13,17% (tzv. prosječni ponderirani trošak kapitala- WACC). Drugim riječima tužitelj kada je zaprimio osporeno rješenje nije mogao znati koji će biti iznos troška kapitala, s obzirom da je isti predmet odobrenja tuženika, te je stoga dostavio iznos WACC-a od 12,5%, koji je u trenutku podnošenja očitovanja tužitelja u postupku, u kojem je doneseno pobijano rješenje, bio jedini iznos WACC-a kojim se tužitelj mogao koristiti i s kojim je tužitelj bio upoznat. Stoga, tuženik je trebao prilikom donošenja pobijanog rješenja primijeniti u tom trenutku jedini važeći iznos WACC-a kojeg je samo tuženik odobrio. Smatra da je tuženik donio pobijano rješenje, a da se tužitelju nije omogućilo izjasniti se o svim činjenicama bitnim za rješavanje upravne stvari temeljeći isto na nepravilnoj primjeni Zakona. Također, smatra da je povrijeđeno i načelo saslušanja stranke, jer tužitelju nije omogućeno da se očituje u cijelosti, te se poziva na odredbu članka 30. stavak 1., članka 52. stavak 1. i 2. Zakona o općem upravnom postupku te članka 17. stavak 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama. Slijedom svih navoda, predlaže da Sud uvaži tužbu i poništi osporeno rješenje.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu ostaje u cijelosti kod razloga danih u obrazloženju osporenog rješenja, te ističe da je u sporu oko visine cijena najma m2 u kolokacijskim prostorima na tužitelju bilo da dokaže utemeljenost cijena koje naplaćuje Metronetu za najam metar kvadratni u kolokacijskim prostorima. Tužitelj je dostavio očitovanje o načinu izračuna i visini cijene najma m2 u kolokacijskim prostorima koje naplaćuje Metronetu navodeći da se radi o detaljnom prikazu istih, koje je tuženik analizirao te temeljem slobodne ocjene dokaza utvrdio da tužitelj prilikom određivanja cijene najma metra kvadratnog u kolokacijskim prostorima neosnovano naplaćuje određene troškove kroz stavku »sekundarnih troškova«. Naime, tužitelj je definirao cijenu mjesečnog najma m2 kolokacijskog prostora, na način da je uprosječenu cijenu zakupa poslovnih prostora dodaju tzv. »sekundarne troškove« u iznosu od 62,25 kn/m2 i razumnu stopu povrata na ulaganja u iznosu od 12,5%. Pri tome je »sekundarne troškove« uključio stavke čišćenje, redovno održavanje, sigurnost, lakirerski radovi, gorivo, plin, para, voda, odvoz smeća, materijal, komunalne naknade, vodni doprinosi, spomenička renta, ostale komunalne usluge, električna energija, bruto plaće i ostali troškovi. Način izračuna cijene najma m2 u kolokacijskim prostorima definiran je Standardnom ponudom HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za uslugu pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji (dalje u tekstu: RUO), koja u članku 13.3.3. propisuje da se mjesečna najamnina po m2 određuje cit. »…prema tržišnoj cijeni mjesečnog zakupa poslovnog prostora na lokaciji na kojoj se nalazi kolokacijski prostor, a sukladno službenim glasilima lokalne samouprave.«. Slijedom navedenog, za određivanje mjesečne najamnine za m2 kolokacijskog prostora mjerodavna je tržišna cijena mjesečnog zakupa poslovnog prostora na lokaciji na kojoj se nalazi kolokacijski prostor, a sukladno službenim glasilima lokalne samouprave. Među strankama je kao nesporno utvrđeno da se cijena najma m2 kolokacijskog prostora određuje kao uprosječena cijena najma metra kvadratnog kolokacijskog prostora, uzimajući u obzir cijene najamnine određene u službenim glasilima jedinice lokalne samouprave, te na tako određenu cijenu da je potrebno dodati dodatne troškove, pri čemu je bio sporan način određivanja navedenih troškova i njihov iznos. Na tužitelju je bio teret dokaza za osnovnost dodatnih troškova. Naime, tužitelju je kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom na tržištu veleprodajnog (fizičkog) pristupa mrežnoj infrastrukturi (uključujući dijeljeni ili potpuni izdvojeni pristup) na fiksnoj lokaciji, određeno da naplaćuje cijene za pružanje usluga pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji i pripadajućim sadržajima, pa tako i sve cijene koje se tiču pružanja usluge kolokacije, u skladu s načelima transparentnosti, nediskriminacije, objektivnosti i troškove usmjerenosti, pri čemu se cijene moraju temeljiti na stvarnim troškovima pruženih usluga uključujući i razumnu stopu povrata na ulaganje. Za dokazivanje utemeljenosti cijena tih usluga na navedenim troškovima odgovoran je upravo tužitelj (str. 65 i 90 Analize tržišta veleprodajnog (fizičkog) pristupa mrežnoj infrastrukturi (uključujući dijeljeni ili potpuni izdvojeni pristup) na fiksnoj lokaciji; dalje u tekstu: Analiza). Time što je odredio sekundarne troškove u jednoznačnom iznosu od 62,25 kn/m2 za cijelo područje Republike Hrvatske tužitelj je povrijedio načela transparentnosti, nediskriminacije, objektivnosti i troškove usmjerenosti, te stoga nije dokazao osnovanost istih. Smatra da pojedine stavke koje tužitelj navodi kao »sekundarne troškove« takve prirode da ne mogu biti uključene kao sastavni dio pri formiranju konačne cijene mjesečnog najma m2 kolokacijskog prostora. Kolokacijski prostor je zasebna namjenska prostorija u objektu tužitelja minimalne veličine 2 m2 do najviše 8 m2 koja služi operatorima, korisnicima za instalaciju posrednog razdjelnika i opreme potrebne kako bi se operatorima, korisnicima omogućio pristup izdvojenoj lokalnoj petlji. Drugim riječima, radi se o prostoriji koja služi operatorima, korisnicima za smještaj opreme. Vezano uz stavku sigurnosti tuženik ističe da aktivnosti koje tužitelj pobrojava u tužbi podrazumijevaju instalaciju odgovarajućih uređaja koji imaju za cilj kontrolu sigurnosti unutar objekata, te je riječ o jednokratnim troškovima koji po svojoj prirodi ulaze u okvir troškova pripreme i stavljanja na raspolaganje kolokacijskog prostora, a koji se plaćaju sukladno članku 13.3.2. RUO-a te nisu dio cijene mjesečne najamnine. Nadalje, periodični pregledi uređaja koje navodi tužitelj iako ne obavljaju na mjesečnoj osnovi (periodični pregled vatrogasnih aparata najmanje jednom godišnje, kontrolno ispitivanje vatrogasnih aparata najmanje svake pete godine) te stoga nije osnovano uključivanje navedene stavke kao dio cijene mjesečne najamnine. Vezano uz stavku spomeničke rente, smatra da ista ne može biti dio cijene mjesečnog najma, obzirom da je riječ o stavci koja tereti vlasnika objekta. Vezano uz stavku komunalna naknada smatra da je neosnovano pozivanje tužitelja na odredbe članka 22. i 23. Zakona o komunalnom gospodarstvu, obzirom da isti navodi da je obveznik plaćanja komunalne naknade vlasnik odnosno korisnik poslovnog prostora, a to je u ovom slučaju tužitelj. Operator korisnik nije vlasnik odnosno korisnik poslovnog prostora, već je to tužitelj, a operator korisnik samo u jednom dijelu tog prostora ima smještenu opremu. Uzimajući u obzir da isti kolokacijski prostor može iznajmiti više operatora za smještaj svoje opreme nije jasno na koji način je tužitelj došao do iznosa naknade za navedenu stavku. Vezano uz stavku vodni doprinos člankom 76. i 87. Zakona o financiranju vodnog gospodarstva propisano je da se obračun i plaćanje vodnog doprinosa propisuju mjerodavnim pravilnikom tj. Pravilnikom o financiranju vodnoga gospodarstva, sukladno kojem se vodni doprinos plaća jednokratno. Čak i u slučaju plaćanja vodnog doprinosa na mjesečnoj osnovi, smatra da navedena stavka ne može biti sastavni dio cijene najma m2 u kolokacijskim prostorima, obzirom da se radi o teretu investitora kao obveznika vodnoga doprinosa. Vezano uz stavku odvoz smeća tuženik navodi da je kroz stavku čišćenja, koju tužitelj ima pravo naplaćivati kao dodani trošak, uključen i trošak odvoza smeća te stoga nije osnovano da se isto naplaćuje zasebno. Vezano uz stavku redovno održavanja tuženik navodi da je redovno održavanje trošak tužitelja te ne može biti dio cijene najma metar kvadratni kolokacijskim prostorima, a o promašenosti navoda tužitelja osobito govore aktivnosti koje je tužitelj pobrojao da ulaze u trošak redovnog održavanja kolokacijskih prostora. Tako, primjeri, navodi i trošak održavanja hortikulture, održavanja visokog drveća, namještaja u objektima i sl., a za koje troškove tuženik ne razumije na koji način bi isti bili dio troška održavanja kolokacijskog prostora, dakle sobe u kojoj je smještena oprema. Kako tužitelj u tužbi ne osporava zaključke tuženog za ostale stavke sekundarnih troškova iz osporenog rješenja zaključuje da navedeno podrazumijeva da se tužitelj istima ne protivi. Nadalje, vezano uz razumnu stopu povrata na ulaganje, tuženik navodi da je prihvaćena u onom iznosu koji je dostavio tužitelj u svom očitovanju od 18. svibnja 2010., a tužitelj je imao pravo u tijeku cijelog postupka se očitovati o svim okolnostima od važnosti za odlučivanje, pa tako i o eventualnim izmjenama u iznosu razumne stope povrata na ulaganje, tim više što je od posljednjeg očitovanja tužitelja (1. srpnja 2010.) do donošenja osporavanog rješenja (29. rujna 2010.) prošlo više od mjesec dana. Obzirom da je tužitelj dostavljenim iznosom razumne stope povrata na ulaganje za navedenu uslugu bio u okviru odobrenog »WACC-a« tuženik je osnovano usvojio iznos koji je sam tužitelj dostavio kao svoj trošak. Također, smatra da u postupku nije povrijeđeno načelo saslušanja stranaka, jer kako je već istakao, teret dokaza vezano za određivanje cijene najma m2 kolokacijskog prostora je bio na tužitelju koji se u tijeku cijelog postupka imao pravo očitovati na dopise protustranke, kao i dostavljati nova očitovanja i dokumentaciju koju je smatrao relevantnom za dokazivanje. Predlaže da Sud tužbu tužitelja odbije kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba u ovom postupku Metronet telekomunikacije d.d. Zagreb, u odgovoru na tužbu osporava navode tužitelja da u postupku nije činjenično stanje potpuno i pravilno utvrđeno, te da tužitelju nije dana mogućnost izjašnjavanja. Poziva se na odredbu članka 47. Zakona o općem upravnom postupku, prema kojoj je stranka dužna iznijeti određeno činjenično stanje na kojem temelji svoj zahtjev točno i istinito, te ukazuje da se u konkretnom slučaju zahtjev HT-a za plaćanjem sekundarnih troškova, a naročito osnov i visina istih, ne mogu smatrati općepoznatim činjenicama, te je tužitelj bio dužan kao stranka u postupku dostaviti i dokaze na okolnost činjenica na kojima temelji svoj zahtjev odnosno tvrdnje u postupku. Stoga, smatra da je upravo HT taj koji je bio dužan dokazati osnovanost i opravdanost sekundarnih troškova koji su predmet tužbe, što tužitelj nije učinio, već je samo pobrojao sekundarne troškove u iznosu 62,25 kn ne navodeći niti osnovu za naplatu istih, a naročito ne metodu određivanja visine. Ukazuje da je Agencija pozvala tužitelja da dostavi dokaz na okolnost sekundarnih troškova, na što je tužitelj dostavio podnesak od 1. srpnja 2010., u kojem je paušalno i bez pružanja ikakvih konkretnih dokaza naveo da ima pravo na obračun sekundarnih troškova. Stoga, smatra netočnim navode da su povrijeđene odredbe članka 8. i 9. Zakona o općem upravnom postupku, obzirom da je Agencija vezano na podnesak Metroneta od 16. lipnja 2010. pozvala tužitelja na dostavu očitovanja i dokaza na okolnost opravdanosti i osnovanosti sekundarnih troškova. Također, smatra da tužitelj nije ovlašten zahtijevati stavku sigurnost kao stavku mjesečnih troškova, obzirom da ista predstavlja jednokratni trošak i to pripreme i stavljanja na raspolaganje kolokacijskog prostora koji je u potpunosti reguliran odredbom članka 13.3.2. RUO-a. Smatra da tužitelj nije ovlašten utvrđivati stavku spomeničke rente u paušalnom iznosu od 2,09 kn jedinstveno za sve kolokacije za području Republike Hrvatske, obzirom se ista primjenjuje samo u odnosu na kolokacije koje predstavljaju kulturno dobro, a tužitelj nije dokazao koje kolokacije koje koristi zainteresirana osoba podliježu obvezi plaćanja spomeničke rente, obzirom na narav prostora, da bi se nastavno uopće moglo kvalitetno raspravljati o obvezniku plaćanja iste stavke, te pravu tužitelja da istu stavku prikazuje kao dio cijene usluge mjesečne najamnine. Tužitelj u tijeku cijelog postupka, pa čak niti sada u tužbi, nije pružio argument za ovu prvu pretpostavku obračunavanja citirane stavke, dakle da kolokacija predstavlja kulturno dobro, to je bespredmetno daljnje raspravljanje na okolnost opravdanosti jedinstvenog troška za sve kolokacije u iznosu od 2,09 kn. Prihvaća sve navode tuženog u odnosu i na ostale stavke, te smatra da je Agencija odbila zahtjev tužitelja za priznavanje istih primjenom relevantnih propisa i korištenjem ispravne logike o nemogućnosti priznavanja istih kroz stavku mjesečne najamnine. Slijedom navedenog, predlaže da Sud tužbu tužitelja odbije kao neosnovanu.

Tužba nije osnovana.

Iz spisa predmeta proizlazi da je osporeno rješenje doneseno temeljem članka 12. stavka 1. točke 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08.) povodom zahtjeva trgovačkog društva Metronet telekomunikacije d.d., ovdje zainteresirane osobe, za rješavanje spora s tužiteljem, vezano uz postupanje tužitelja protivno regulatornoj obvezi pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže u odnosu na cijenu najma m2 za korišteni kolokacijski prostor za pristup izdvojenoj lokalnoj petlji reguliranu odredbom članka 3.4. dodatka 11. standardne ponude HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za uslugu pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji od 22. studenoga 2005. te odredbom članka 13.3.3. Standardne ponude HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za uslugu pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji od 1. listopada 2009. U postupku je kao nesporno utvrđeno da se visina mjesečne najamnine određuje prema cijeni mjesečnog zakupa poslovnog prostora na lokaciji na kojoj se nalazi kolokacijski prostor a sukladno službenim glasilima lokalne samouprave. Isto je u skladu sa standardnom ponudom HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za uslugu pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji (RUO) i to člankom 3.4. dodatka 11 RUO-a od 22. studenoga 2005. te člankom 13.3.3. RUO-a od 1. listopada 2009., sukladno kojima se mjesečna najamnina određuje prema tržišnoj cijeni mjesečnog zakupa poslovnog prostora na lokaciji na kojoj se nalazi kolokacijski prostor, a sukladno službenim glasilima lokalne samouprave.

Odredba članka 12. stavak 1. točka 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08.) propisuje da je u nadležnosti Agencije, između ostalih regulatornih i drugih poslova, i rješavanje sporova između operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga te između operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i operatora usluga s dodanom vrijednosti.

Odredbom članka 52. stavak 1. alineja 2. istog Zakona, određeno je da u postupku određivanja regulatornih obveza operatora sa značajnom tržišnom snagom Agencija osobito provodi analizu tržišta koja se sastoji od određivanja mjerodavnih tržišta i procjene postojanja jednog ili više operatora sa značajnom tržišnom snagom na tom tržištu, u svrhu ocjene djelotvornosti tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu u skladu s člankom 54. ovoga Zakona, odnosno određuje regulatorne obveze operatorima sa značajnom tržišnom snagom ako tržišno natjecanje nije djelotvorno na analiziranom mjerodavnom tržištu u skladu sa člankom 56. stavkom 2. Zakona (alineja 3.).

Člankom 56. stavak 2. toga Zakona, propisano je da ako Agencija u postupku određivanja i analize tržišta iz članka 54. Zakona utvrdi nedostatnu djelotvornost tržišta natjecanja na mjerodavnom tržištu donijet će odluku o određivanju operatora sa značajnom tržišnom snagom na tom tržištu u skladu sa člankom 55. ovoga Zakona kojom će odrediti zadržati ili izmijeniti određene regulatorne obveze iz članka 58. do 65. ovoga Zakona.

Agencija može, u skladu s odredbama članka 56. Zakona, odrediti operatorima obvezu nediskriminacije u vezi s međupovezivanjem i/ili pristupom, a operator kojemu je određena obveza nediskriminacije osobito mora osigurati istovjetne uvjete s istovjetnim okolnostima za druge operatore koji pružaju istovjetne usluge, te mora pružati usluge i podatke drugim operatorima uz jednake uvjete i razinu kakvoće usluge koju osigurava za svoje vlastite usluge ili za potrebe svojih povezanih društava, a kako je to propisano člankom 59. Zakona.

Člankom 61. Zakona, propisano je da Agencija može, u skladu s odredbama članka 56. Zakona odrediti operatorima obvezu udovoljavanja opravdanim zahtjevima za pristup i korištenje posebnih dijelova mreže i pripadajuće infrastrukture i opreme (stavak 1.). U okviru određivanja obveze iz stavka 1. ovoga članka Agencija može od operatora osobito zatražiti, između ostalog, da osiguraju zajedničko korištenje prostora ili druge oblike zajedničkog korištenja elektroničke komunikacije infrastrukture i povezane opreme, uključujući osobito zajedničko korištenje kabelske kanalizacije antena i antenskih stupova, zgrada i drugih građevina te njihovih ulaza (alineja 6.); da omoguće pristup sustavima operativne potpore ili sličnim programskim sustavima nužnim za osiguravanje pravednoga tržišnog natjecanja u pružanju usluga (alineja 8.). U pogledu obveza iz stavka 3. ovoga članka agencija može odrediti i dodatne uvjete koji se odnose na ispunjavanje načela pravičnosti, razložnosti i pravodobnosti (stavak 4. toga članka Zakona).

Nadalje, članak 62. stavak 1. Zakona, propisuje da agencija može, u skladu s odredbama članka 56. Zakona odrediti operatorima obveze u vezi s povratom troškova i nadzorom cijena, uključujući obvezu troškovne usmjerenosti cijena te obvezu vođenja troškovnog računovodstva, koje se odnose na pružanje određenih vrsta međupovezivanja i/ili pristupa, u slučajevima kada se na temelju analize tržišta utvrdi da nedostatak djelotvornog tržišnog natjecanja omogućuje određenom operatoru zadržavanje pretjerano visoke razine cijena ili primjenu istiskivanja niskom cijenom, a na štetu krajnjih korisnika usluga. Stavkom 3. toga članka Zakona, propisano je da operator, kojemu je određena obveza troškovne usmjerenosti cijena, snosi teret dokazivanja da cijene njegovih usluga proizlaze iz troškova, uključujući razumnu stopu povrata ulaganja. U svrhu izračuna troškova djelotvornog pružanja usluga Agencija može primijeniti metodologiju troškovnog računovodstva neovisno o metodologiji koju primjenjuje operator, ili metodu referentnih vrijednosti, te može zatražiti od operatora cjelovito obrazloženje cijena njegovih usluga, a prema potrebi i izmjenu tih cijena.

U postupku nije sporno da je iz razloga ekonomičnosti trebalo odrediti u prosječne cijene mjesečne najamnine za pojedine kategorije jedinica lokalne samouprave (usklađenje s cijenama objavljenim u službenim glasilima svih jedinica lokalne samouprave za svaki pojedini kolokacijski prostor nije moguć i iz razloga jer za određena područja nisu niti objavljeni podaci u službenim glasilima), te su se tužitelj i zainteresirana osoba usuglasili za određivanje uprosječene cijene za određena područja (grad Zagreb; Zagrebačka županija, veliki gradovi, Rijeka Split, Osijek; županije velikih gradova Rijeke, Splita, Osijeka; ostala županijska središta i mjesta unutar ostalih županija). Tuženo tijelo je usvojilo iznose uprosječene cijene najma određene od strane tužitelja u šest kategorija ovisno o područjima na kojima se nalaze kolokacijski prostori uz obrazloženje da se na način određivanja uprosječenih cijena kako je to odredio tužitelj dolazi do tržišne cijene mjesečnog zakupa poslovnog prostora kako je to propisano člankom 13.3.3. RUO-a.

Nadalje, nije sporno da je kod izračuna cijene najma m2 u kolokacijskim prostorima potrebno uzeti u obzir i dodatne troškove kao stavku u formiranju konačne cijene najma, međutim, sporno je koji su to troškovi i u kojem iznosu.

Tužitelj smatra opravdanim na ime dodatnih (sekundarnih) troškova koji se odnose na čišćenje, redovno održavanje, sigurnost, lakirerski radovi, gorivo, plin, para, voda, odvoz smeća, materijal, komunalne naknade, vodni doprinosi, spomenička renta, ostale komunalne usluge, električna energija, bruto plaće i ostali troškovi, ukupnan iznos od 62,25 kn/m2, od čega je tuženik kao osnovano ocijenio troškove čišćenja u iznosu od 5,65 kn/m2 i trošak kapitala u iznosu od 12,5%, smatrajući ostale stavke dodatnih troškova neosnovanim jer se radi ili o jednokratnim troškovima (plaćanje nekih je uređeno odredbom članka 13.3.2. RUO-a) ili terete vlasnika odnosno korisnika poslovnog prostora, a specifičnost kolokacijskog prostora je da operator (ili više njih) za smještaj opreme koristi samo dio prostora.

Pri tome se tuženo tijelo osnovano poziva i na »Analizu tržišta veleprodajnog (fizičkog) pristupa mrežnoj infrastrukturi (uključujući dijeljeni ili potpuni izdvojeni pristup) na fiksnoj lokaciji« kojom su propisani način, uvjeti i rokovi provođenja navedenih regulatornih obveza i prema kojoj (str. 65. i 95. Analize) je tužitelju, između ostalog, određena obveza da naplaćuje cijene za pružanje usluge pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji i pripadajućim sadržajima, pa tako i sve cijene koje se tiču pružanja usluge kolokacije ali u skladu s načelima transparentnosti, nediskriminacije, objektivnosti i troškovne usmjerenosti, pri čemu se cijene moraju temeljiti na stvarnim troškovima pruženih usluga, uključujući i razumnu stopu povrata na ulaganja. Analizom je određeno da za dokazivanje utemeljenosti cijena tih usluga na navedenim troškovima je odgovoran tužitelj koji pruža uslugu pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji.

Prvenstveno treba napomenuti da se u konkretnom slučaju radi o specifičnim uvjetima poslovanja na području koje država ima poseban interes svojim utjecajem regulirati, ali i zaštititi interese krajnjih korisnika. Tužitelj na tržištu Republike Hrvatske nastupa kao operator sa značajnom tržišnom snagom te krajnji korisnici nisu imali mogućnost pristupiti telekomunikacijskoj mreži na drugi način nego direktnim ugovaranjem takve usluge sa tužiteljem. Iz razloga ograničavanja ovakvog položaja tuženom tijelu je dana ovlast nametati regulatorne obveze kao što je izmjena općih uvjeta poslovanja operatora ali i određivanje drugih uvjeta koji se odnose na ispunjavanje načela pravičnosti, razložnosti objektivnosti na polju elektroničke komunikacije a u skladu s člankom 61. stavkom 4. Zakona o elektroničkim komunikacijama. Sud smatra da zakonska odredba kojom je propisano da agencija može odrediti i dodatne uvjete koji se odnose na ispunjavanje načela pravičnosti, razložnosti i pravodobnosti sadrži diskrecijsku ovlast tuženog tijela da radi ispunjavanja zakonom određene svrhe prema slobodnoj ocjeni odabere obveze kojima se postiže održivo tržišno natjecanje odnosno štiti interes krajnjih korisnika. Stoga i sve vezano za usluge kolokacije koje proizlaze iz regulatorne obveze pristupa, nediskriminacije i transparentnosti pa i sve cijene koje se tiču pružanja usluge kolokacije tužitelj treba naplaćivati u skladu s regulatornim obvezama transparentnosti, nediskriminacije i troškovne usmjerenosti, koja obveza je određena tužitelju upravo da bi se spriječila mogućnost prenošenja značajne tržišne snage HT-a s mjerodavnog tržišta određenog Analizom tržišta veleprodajnog (fizičkog) pristupa mrežnoj infrastrukturi na fiksnoj lokaciji, na pripadajuće maloprodajno tržište, na način da se naplaćuju neopravdani i neutemeljeni troškovi usluga.

Pri tome treba imati u vidu i specifičnost kolokacijskog prostora, na što ispravno ukazuje i tuženo tijelo, koja prema definiciji iz odredbe 1.4. Standardne ponude HT – Hrvatskih telekomunikacija d.d. za uslugu pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji od 22. studenoga 2005. i 1. listopada 2009. predstavlja dio kolokacijske sobe, odnosno dio nekretnine dodijeljene određenom operatoru korisniku sukladno toj Standardnoj ponudi minimalne veličine 2 m2 (odredba 13.3.2. Dodatka 11 navedene Standardne ponude) do najviše 8 m2 (kako to navodi tuženi) i koja u naravi služi operatorima korisnicima za instalaciju posrednog razdjelnika i opreme potrebne kako bi se operatorima korisnicima omogućio pristup izdvojenoj lokalnoj petlji. Dakle, radi se o prostoru u prostoriji koja služi operatorima korisnicima za smještaj opreme, a ne o korištenju poslovnog prostora odnosno korisniku poslovnog prostora na kojeg bi se mogao primijeniti Zakon o zakupu i prodaji poslovnog prostora (»Narodne novine«, broj 91/96., 124/97., 174/04. i 38/09.) pa tako ni obveze zakupnika poslovnog prostora koje proizlaze iz osnova toga Zakona.

Nadalje, navedenom Standardnom ponudom za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji od 2005. i 2009. godine propisuje se sadržaj i uvjeti izdvojenog pristupa lokalnoj petlji koji Hrvatski telekom d.d. omogućuju ovlaštenom operateru koji temeljem općeg ovlaštenja ima pravo pružati elektroničke komunikacijske usluge, te sadrži, između ostalog, u Dodatku 11. koji se odnosi na cijene usluga kolokacije u točki 3.3. Priprema i stavljanje na raspolaganje kolokacijskog prostora, obvezu operatora korisnika na plaćanje 50% troškova za pripremu kolokacijskog prostora i stavljanje istog na raspolaganje, dok preostalih 50% troškova snosi T-com, a troškovi ovise o uvjetima i postojećim okolnostima svake pojedine lokacije. Trošak za pripremu kolokacijskog prostora i stavljanje istog na raspolaganje izračunavat će se na temelju utrošenih sati rada i materijala, a mogu uključivati troškove građevinsko-obrtničkih radova uključujući i materijal (npr. uređenje podova, zidova, vrata, prozora, bušenja, demontaže postojećih instalacija, iznošenje uskladištenih stvari, bojanje, čišćenje, elektroinstalacijski radovi, instalacija protupožarne zaštite). Točka 3.3. Napajanje električnom energijom, propisuje da se potrošena električna energija plaća od datuma primopredaje kolokacijskog prostora u mjesečnim obrocima, a na osnovi deklarirane snage uređaja. Stvarna potrošnja se obračunava jednom godišnje u slučaju kada je na zahtjev i o trošku operatora instalirano kontrolno brojilo za mjerenje potrošnje električne energije.

Također, neosnovani su prigovori tužitelja koji se odnose na povredu odredbe članka 17. stavak 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama, te članka 30. stavak 1. i 52. stavak 1. i 2. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09.), budući da je tužitelj tijekom cijelog postupka imao mogućnost izjašnjavati se i predlagati dokaze, pa tako i na usmenoj raspravi održanoj 3. svibnja 2010. kada je tužitelju i naloženo da u roku od 15 dana od dana zaključenja rasprave dostavi očitovanja te predloži dokaze u odnosu na osnovanost zatraženih dodatnih troškova u iznosu od 62,25 kn/ m2, što tužitelj nije učinio niti u naknadno dostavljenom podnesku od 19. svibnja 2010., iako je u smislu cit. čl. 62. st. 3. Zakona, i prema navedenoj Analizi za dokazivanje utemeljenosti cijena tih usluga na navedenim troškovima odgovoran tužitelj koji pruža uslugu pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji. Također, ispravno ukazuje zainteresirana osoba na odredbu članka 47. stavka 3. Zakona o općem upravnom postupku kojom je propisano da je stranka dužna iznijeti točno, istinito i određeno činjenično stanje na kojima temelji svoj zahtjev, što tužitelj u odnosu na svoj zahtjev za dodatnim troškovima nije učinio, odnosno nije niti na poziv tuženika obrazložio u smislu naprijed citirane odredbe Zakona pojedine stavke sekundarnih troškova. Stoga osnovano zaključuje tuženi da je određivanjem na ime dodatnih troškova iznos od 62,25 kn/m2 za cijelo područje RH, na način kako je to tužitelj naveo u svojim podnescima od 25. ožujka i 19. svibnja 2010., povrijedio načela transparentnosti, nediskriminirajuće, objektivnosti i troškove usmjerenosti, a osobito imajući u vidu specifičnost kolokacijskog prostora i njegove namjene.

Ostali prigovori sadržani u tužbi na povredu drugih propisa ne utječu na rješavanje ove upravne stvari jer su Zakonom o elektroničkim komunikacijama kao specijalnim propisom detaljno regulirane ovlasti tuženog tijela, kao i naprijed navedenim Standardnim ponudama od 2005. i 2009. godine kojima je između ostalog u okviru usluga pristupa izdvojenoj lokalnoj petlji regulirana i usluga kolokacije odnosno kolokacijskog prostora (Dodatak 11.).

S obzirom na naprijed navedeno i u postupku utvrđeno, Sud nalazi da u ovoj upravnoj stvari nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Odluka o objavi presude utemeljena je na članku 14. stavak 7. Zakona.

Trebalo je stoga temeljem odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) koji se primjenjuje temeljem ovlaštenja iz odredbe članka 90. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10.), tužbu tužitelja odbiti kao neosnovanu.

Poslovni broj: Us-11992/2010-5

Zagreb, 5. prosinca 2012.

Predsjednica Vijeća

Lidija Vukičević Gašparović, v. r.

Presuda, NN 20/2013-348