### NN 5/2021 (20.1.2021.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-5017/2019 od 3. studenoga 2020.

Ustavni sud Republike Hrvatske

118

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Ingrid Antičević Marinović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo X. Y. iz P., Č. R., kojeg zastupa Sanja Borovnica, odvjetnica u P., na sjednici održanoj 3. studenoga 2020. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je X. Y. iz P., Č. R. (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u ustavnosudskom postupku zastupa Sanja Borovnica, odvjetnica u P.

1.1. Ustavna tužba podnesena je u povodu rješenja Županijskog suda u P.-P. (u daljnjem tekstu: drugostupanjski sud) broj: Gž Ob-192/2019-3 od 23. listopada 2019. (u daljnjem tekstu: osporeno rješenje) kojim je odbijena žalba podnositelja i potvrđeno rješenje Općinskog suda u P., Stalne službe u P.-P. (u daljnjem tekstu: prvostupanjski sud) broj: R1 Ob-15/2019-42 od 5. srpnja 2019. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje).

Prvostupanjskim rješenjem odbijen je zahtjev podnositelja za povratak maloljetnog djeteta, C. D. rođene (...)., iz Republike Hrvatske u P., Č. R.

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu osporenim rješenjem povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 29. stavkom 1. i 35. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

2.1. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), pribavljen je spis prvostupanjskog suda broj: R1 Ob-15/2019.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

3. Podnositelj je državljanin R. M. s prebivalištem u P., Č. R. Podnositelj je otac maloljetnog djeteta C. D. (u daljnjem tekstu: mlt. dijete), rođene (...) u braku koji je podnositelj (...) sklopio s A. B. (u daljnjem tekstu: majka mlt. djeteta).

Postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku pokrenut je zahtjevom podnositelja na temelju Konvencije o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece, potpisane u Haagu 1980. godine (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 4/94.; u daljnjem tekstu: Haška konvencija o otmici djece). Podnositelj je zahtjevom zatražio vraćanje u Č. R. mlt. djeteta koje je iz Č. R. odvela majka mlt. djeteta i bez njegove suglasnosti zadržala u Republici Hrvatskoj.

Središnje tijelo Č. R. proslijedilo je zahtjev podnositelja Ministarstvu za demografiju, obitelj, mlade i socijalnu politiku Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Ministarstvo), koje je od nadležnog Centra za socijalnu skrb (u daljnjem tekstu: CZSS) P.-P. zatražilo da majka mlt. djeteta da izjavu je li spremna dobrovoljno vratiti mlt. dijete u Č. R.

Majka mlt. djeteta dala je 16. veljače 2018. pred nadležnim CZSS-om izjavu da nije spremna dobrovoljno vratiti mlt. dijete podnositelju u Č. R. U izjavi je navela da zajedno s mlt. djetetom živi »u P. od ... 2015. godine«, da je »otac o tome znao« jer je »vidio i dobivao hrvatske papire (putovnicu i hrvatsku zdravstvenu iskaznicu« iz kojih je bilo razvidno »da dijete živi u P., te je imao informaciju iz dječjeg vrtića u P., kojeg je C. D. pohađala isključivo za vrijeme kada je posjećivala oca«. Istaknula je da su se »viđenja djeteta sa ocem održavala redovito, sukladno propisanom ugovoru«, te da je tako bilo »sve do polaska u školu, kada su se okolnosti silom prilika promijenile«, zbog čega je »u ožujku 2017. godine pokrenula postupak obveznog savjetovanja pri Centru za socijalnu skrb kako bi se promijenili susreti i druženja djeteta sa ocem«.

Stoga je Ministarstvo 28. svibnja 2018. proslijedilo navedeni zahtjev podnositelja Općinskom sudu u P.-P., Stalnoj službi u P.-P. na postupanje i donošenje odluke.

3.1. U postupku je utvrđeno da su podnositelj i majka mlt. djeteta sklopili brak 12. ožujka 2010., te da su sve do razvoda braka živjeli zajedno u P., Č. R.

U spis predmeta, uz zahtjev podnositelja, priložena je presuda Okružnog suda za P. 8 broj: P-65/2014-33 od 26. svibnja 2014., s izrekom koja glasi:

»I. Sud prihvaća sporazum roditelja kojim se definira:

A. Malodobna C. D., rođ. (...) se povjerava na skrb majci.

Otac se obvezuje doprinositi na ime uzdržavanja malodobne C. D. u iznosu od 4.000,-CZK mjesečno, koji dospijeva uvijek do 15. dana u mjesecu, unaprijed, na ruke majke, s valjanošću od 1. 3. 2014.«

Nakon razvoda braka, protustranka je još jedno (kraće) vrijeme s mlt. djetetom nastavila živjeti u P. (adrese odvojene od stana u kojem je živio podnositelj), da bi tijekom 2015. napustila Č. R. i preselila se u Republiku Hrvatsku.

Zahtjev za povratak mlt. djeteta podnositelj je podnio 21. studenoga 2017., navodeći da je mlt. dijete u Republiku Hrvatsku odvela majka djeteta bez njegove suglasnosti, te da mu je onemogućen svaki kontakt s djetetom.

3.2. Prvostupanjski sud uputio je Ministarstvu dopis broj: 2 R1 Ob-330/2018-2 od 14. lipnja 2018. u kojem je zatraženo:

»Za potrebe izvanparničnog postupka koji se vodi kod ovog suda pod gornjim poslovnim brojem, pozivamo Vas na temelju odredbe čl. 7. st. 2. t .e) Konvencije o građansko-pravnim aspektima međunarodne otmice djece, da od ... Ureda za međunarodnu zaštitu djece, R. Č., 60200 B., Š. N. 3/4) pribavite sljedeću informaciju:

– ima li prema važećem pravu R. Č. protustranka A. B., sukladno presudi Okružnog suda za P. 8 broj P 65/2014-33 (koja se dostavlja u privitku) obzirom da je mlt. C. D. njoj kao majci provjerena na skrb – pravo samostalno donositi odluku o promjeni prebivališta, odnosno boravišta djeteta.«

Ministarstvo je dopisom klasa: 552-07/18-04/3, ur. broj: 519-05-1-2/7-18-24 od 20. kolovoza 2018. sudu dostavilo obavijest o statusu postupka Okružnog suda za P. 8, Ureda za međunarodnu pravnu zaštitu djece, u kojoj je između ostalog navedeno:

»Ovdašnji je sud dana 26. 5. 2014. donio presudu kojom se odobrava sporazum roditelja o uređenju odnosa vezano za maloljetnu C. D., kako za vrijeme trajanja braka roditelja, tako i za razdoblje nakon razvoda. Maloljetnica je povjerena na skrb majci, a ocu je utvrđena obveza uzdržavanja u iznosu od (...) mjesečno. Ova presuda, br. 0 P 65/2014-33 postala je pravomoćna dana 1.7.2014.

Dana 21.11.2017. sudu je dostavljen prijedlog oca, podnesen posredstvom njegove pravne zastupnice, za promjenu vezano za odgoj maloljetnice – zahtijevajući da sud promijeni prvobitnu sudsku odluku i dodijeli mu potpuno skrbništvo nad kćeri. Otac je ukazao na to da je između roditelja sklopljen sporazum o kontaktu maloljetnice s ocem, koji je redovno izvršavan prema dogovoru roditelja, tako da je otac s njom provodio praznike i to i u inozemstvu i na moru i sl. Od rujna 2017. godine počeli su problemi s predavanjem maloljetnice ocu, tako što je majka sprečavala kontakt oca s kćeri i prestala je poštovati sporazum. Otac je zaključio da bi za kćer bio bolji odgajatelj od majke te je stoga zatražio promjenu skrbništva. Činjenica da maloljetnica živi izvan R. Č. nije bila spomenuta u prijedlogu.

S obzirom na to da je također zatražena privremena mjera, ovaj je sud izdao rješenje br. 0 P 65/2014-48 od dana 24.11.2017., kojim je prijedlog oca za donošenje privremene mjere odbijen. Niti u to vrijeme sud nije imao saznanja o tome da se maloljetnica s majkom navodno dugotrajno zadržava izvan R. Č.

Nakon toga, majka je dana 8.12.2017. posredstvom svoje pravne zastupnice podnijela prijedlog za obustavu postupka s obrazloženjem da Okružni sud za P. 8 nije nadležan u međunarodnom postupku, navodeći da su tvrdnje oca umnogome neistinite ili iskrivljene. U ovom se podnesku naglašava da je maloljetnica u isključivoj majčinoj skrbi, i to duže od 2,5 godine tijekom kojih obje žive u Republici Hrvatskoj, da se otac vrlo često susreće s maloljetnicom, ... Majka naglašava da kći već duže vrijeme pohađa hrvatsku osnovnu školu, u Hrvatskoj također ima osiguranu liječničku skrb, ima stvoren okvir društvenog i obiteljskog okruženja, budući da majčina šira obitelj živi u Republici Hrvatskoj.

Uz taj prijedlog priložen je čitav niz dokumenata. Na temelju tih činjenica ovaj je sud donio rješenje br. 0 P 65/2014-99 od dana 4.1.2018. kojim je proglašena međunarodna nenadležnost Okružnog suda za P. 8, a time je i postupak o očevom prijedlogu za promjenu skrbi obustavljen.

Na žalbu oca, predmet je raspravljen na Građanskom sudu u P. te je rješenjem br. 25 Co 57/2018-157 od dana 21.3.2018. navedeno rješenje poništeno i predmet je vraćen Okružnom sudu za P. 8 na daljnje postupanje.

Razlog tome je taj što je pitanje međunarodne nadležnosti trebao procijeniti prvenstveno hrvatski sud koji je postupak o uređenju skrbništva nad maloljetnicom započeo kao prvi, a koji nije ni na koji način vezan time kako je o svojoj nadležnosti i o mjestu stanovanja maloljetnice odlučio č. sud. Također, pitanje hoće li hrvatski sud smatrati postojanje presude Okružnog suda za P. 8 br. 0 P 65/2014-33 od dana 26.5.2014. preprekom res iudicata (presuđene stvari) mora biti prepušteno odluci tog suda. Građanski sud u P. dozvoljava ... ako bi i hrvatski sud zaključio da nije međunarodno nadležan, pri čemu bi taj zaključak obvezivao č. sudove u smislu čl. 19. Bruxelles II, učesnicima bi bila uskraćena mogućnost pristupa sudovima općenito (‘denegatio iustitiae’). Stoga je Gradski sud u P. zaključio da č. sud mora pričekati odluku hrvatskog suda o svojoj međunarodnoj nadležnosti. Potreba poštovanja ovog postupka u skladu je sa zahtjevom uzajamnog povjerenja između sudova različitih zemalja Europske unije. ... Stoga se od prvostupanjskog suda traži da prekine postupak u smislu čl. 19 točka 2 Bruxelles II bis i da zamoli majku da dostavi odluku hrvatskog suda.

(...)

Dopisom pravne zastupnice majke sud je obaviješten da je dana 20.4.2018. održano ročište Općinskog suda u P., Ispostava u P., međutim sud još nije donio odluku, a o sljedećem ročištu i odluci ovaj će sud biti redovito informiran.«

3.3. Ročište na kojem su saslušani podnositelj i majka mlt. djeteta održano je 11. prosinca 2018. U nastavku postupka, prvostupanjski sud zatražio je od Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske očitovanje »na temelju čega je, na čiji zahtjev i kada mlt. C. D., OIB: ..., iz P., M. B. C.10. ishođeno hrvatsko državljanstvo« i je li podnositelj sudjelovao u tom postupku.

Ministarstvo unutarnjih poslova Republike Hrvatske dopisom klasa: UP/I-224-02/18-01/5184, ur. broj: 511-01-203-18-2 od 20. prosinca 2018. izvijestilo je prvostupanjski sud o sljedećem:

»Zahtjev za stjecanje hrvatskog državljanstva djeteta podnijela je majka A. B. Uz zahtjev je priložila presliku odluke Općinskog suda u P. od 26.05.2014. godine, kojom se mlt. C. D. povjerava na skrbništvo majci. U izjavi na zapisnik u Policijskoj postaji P., dana 30.12.2014. godine, A. B. navela je da je po sudskoj odluci jedini skrbnik djeteta, dok otac djeteta odbija potpisati suglasnost prilikom podnošenja zahtjeva za primitak u hrvatsko državljanstvo.

Rješenje o primitku u hrvatsko državljanstvo C. D. uručeno je A. B. dana 11.02.2016. godine. Sukladno članku 24a stavku 1. Zakona o hrvatskom državljanstvu, dijete je steklo hrvatsko državljanstvo danom uručenja navedenog rješenja.«

3.4. Prvostupanjski sud je izvršio uvid u dostavljenu dokumentaciju i donio prvostupanjsko rješenje kojim je odbijen zahtjev podnositelja za povratak mlt. djeteta u Č. R., uz u bitnom sljedeće obrazloženje:

»Ocjenjujući rezultate ... provedenog postupka ovaj sud smatra da su utvrđene sljedeće činjenice:

- na temelju presude Okružnog suda za P. 8 posl. br. P-65/2014-33 (L29-33) utvrđeno je kako je istom sud prihvatio sporazum roditelja kojim je mlt. C. D. povjerena na skrb majci, međutim kako postoji bitna razlika prema č. zakonu između pojmova pravo na skrb djeteta i roditeljska odgovornost (kako je ranije navedeno u tumačenju Ureda za međunarodnu pravnu zaštitu djece, Č. R., B.) pa da isto da ne znači da je predlagatelju oduzeta roditeljska odgovornost za dijete ili da mu je ograničena, iz čega da proizlazi da i njemu, kao i majci, pripada pravo na određivanje mjesta stanovanja djeteta, na zastupanje djeteta i upravljanje njegovom imovinom. Pravo na skrb o djetetu da samo (...) odražava činjenično stanje i određuje koji roditelj svakodnevno skrbi o djetetu odnosno koji roditelj ima pravo na kontakt s djetetom, pa da je obzirom na to imala obvezu osigurati suglasnost drugog roditelja za trajno preseljenje djeteta u inozemstvo, konkretno u Republiku Hrvatsku,

– da iz dokumentacije koja prileži spisu, a u vezi ovog postupka međunarodne otmice djeteta nije utvrđeno da se predlagatelj obratio nadležnom tijelu u Č. R., a radi protupravnog zadržavanja djeteta od strane majke u Republici Hrvatskoj prije 21. studenog 2017. (to je datum kada je Središnje tijelo podnositelja zahtjeva zaprimilo zahtjev za vraćanje (L8), iako je nedvojbeno da je mlt. C. D. kontinuirano boravila u Republici Hrvatskoj još od 2015. godine, budući je i ovdje – kako protustranka tvrdi (... to predlagatelj i ne opovrgava, niti dokazuje suprotno) – pohađala vrtić, izvanvrtićke aktivnosti, imala izabranog pedijatra, odlazila stomatologu i dr., a što predlagatelju nije moglo biti nepoznato budući je u cijelom razdoblju nakon separacije roditelja uredno održavao osobne odnose s djetetom posljednjih sedam dana u mjesecu i 20 dana tijekom ljetnih mjeseci, pa ni unatoč činjenici što je dijete preuzimao na adresi u P., te unatoč tome što zapravo i nije imao nikakvu komunikaciju s protustrankom (osim vezano uz preuzimanje djeteta), i to iz razloga što nije uvjerljivo da bi mu takvo što – kroz razgovor s djetetom s kojim ima bliski i prisan odnos, te obzirom na činjenicu da i on ima roditeljsku odgovornost kako je ranije obrazloženo – moglo ostati nepoznato, te posebno imajući u vidu da iz cjelokupnog postupka nije utvrđeno da bi protustranka u cilju prikrivanja takve činjenice poduzimala ikakve radnje (to predlagatelj ni ne tvrdi, navodi da dijete ima hrvatsku zdravstvenu iskaznicu od 2016), a i u vrijeme dok su stanovali zajedno protustranka je živjela na način da je dio vremena provodila u Republici Hrvatskoj i poslom, te na druge načine bila orijentirana na Hrvatsku. Problem je nastao vezano za taj boravak kod odluke o mjestu upisa djeteta u osnovnu školu u proljeće 2017., što je nedvojbeno tako utvrđeno budući je zapravo među strankama i nesporno.

Obzirom na ovako utvrđeno, stajalište je suda da je majka s mlt. C. D. došla živjeti u Hrvatsku još 2015. godine (kako tvrdi) i da je o tome predlagatelj imao saznanja, ali da tu činjenicu obzirom na odluku Okružnog suda za P. 8 koja se uredno provodila i nije držao relevant­nom.

Prilikom donošenja odluke kojom se naređuje povratak djeteta prije svega valja voditi računa jesu li ispunjene pretpostavke iz odredbi Konvencije, a pri čemu sud ne odlučuje o roditeljskoj skrbi niti o kojem od sadržaja roditeljske skrbi, te su jedino relevantne odredbe čl. 12. Konvencije, a u vezi čl. 3. Konvencije i utvrđenje jesu li ispunjene pretpostavke po tim odredbama.

Sukladno odredbi čl. 3. Konvencije odvođenje ili zadržavanje djeteta smatrat će se nezakonitim:

a) ako predstavlja povredu prava na brigu što ga je dobila osoba, institucija ili bilo koje drugo tijelo, kolektivno ili pojedinačno, po zakonu države u kojoj je dijete bilo stalno nastanjeno prije odvođenja ili zadržavanja,

b) ako su se u vrijeme odvođenja ili zadržavanja ta prava ostvarivala kolektivno i pojedinačno, ili bi se bila ostvarivala da nije došlo do odvođenja ili zadržavanja.

Na temelju ove odredbe, a obzirom na sve navedeno, sud zaključuje da je preseljenje djeteta u Republiku Hrvatsku od strane protustranke bilo nezakonito, jer je stav suda da nije imala suglasnost oca za trajno preseljenje djeteta u Republiku Hrvatsku, odnosno da je predlagatelju preseljenjem mlt. C. D. povrijeđeno pravo na roditeljsku skrb u dijelu da je imao pravo o tome odlučiti zajedno sa majkom, ...

Ipak, prema odredbi čl. 13. Konvencije sud nije dužan narediti povratak djeteta u svakom slučaju, već Konvencija propisuje izuzetke, a koji idu upravo u svrhu zaštite najboljeg interesa djeteta, odnosno ne stavljanje djeteta u nepovoljniji položaj, ...

Prema čl. 13. Konvencije bez obzira na odredbe prethodnog članka sudski ili upravni organ države kojoj se šalje zahtjev nije dužan narediti povratak djeteta ako osoba, institucija ili drugo tijelo koje se suprotstavlja njegovu povratku dokaže: a) da osoba, institucija ili drugo tijelo koje se brine o ličnosti djeteta nije stvarno ostvarivalo pravo na brigu u vrijeme odvođenja ili zadržavanja ili da se bilo složilo ili naknadno pristalo na naknadno odvođenje ili zadržavanje; b) da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak izložilo dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi ili na drugi način dovelo dijete u nepovoljan položaj.

Sudski ili upravni organ može, također, odbiti da naredi povratak djeteta ako utvrdi da se dijete suprotstavlja povratku i da je napunilo one godine i steklo stupanj zrelosti pri kojem je potrebno uzeti u obzir njegovo mišljenje. Pri razmatranju okolnosti spomenutih u ovom članku sudski i upravni organ uzet će u obzir podatke koji se odnose na socijalno podrijetlo djeteta, dobivene od centralnog izvršnog organa ili nekog drugog nadležnog organa države u kojoj je mjesto stalnog boravka djeteta.

Radi utvrđivanja ovih okolnosti izvršen je uvid u spis predmeta posl. br. Pu P-1444/2019 (ranije posl. br. P Ob-183/2017) i to konkretno dopis Centra za socijalnu skrb P., te socijalno anamnestičke podatke i mišljenje i prijedlog psihologa Centra za socijalnu skrb P. (...) iz kojeg proizlazi da su podaci prikupljeni višekratnim razgovorima s protustrankom te uvidom na terenu na adresi M. B. C. 10 u P., gdje zajedno žive protustranka i mlt. C. D. Protustranka da je navela kako se u P. iz P. zajedno s mlt. C. D. definitivno preselila 01. lipnja 2015., pa da je mlt. C. u P. prije škole bila uključena u Dječji vrtić S., a u rujnu 2017. da je krenula u 1. razred Osnovne škole P. Od listopada 2017. da pohađa i izvanškolske aktivnosti. ... Do polaska mlt. C. u školu da je ista uredno posjećivala oca 6 dana u mjesecu i 20 dana tijekom ljetnih ferja sukladno odluci i sporazumu iz P. Polaskom djeteta u školu da je postalo jasno kako takav sporazum više nije provediv, te da je suprotan interesu djeteta, no otac da je inzistirao da se nastavi s takvim načinom održavanja osobnih odnosa s djetetom, pa da je to razlog zbog kojeg je majka pokrenula postupak obveznog savjetovanja u Centru za socijalnu skrb. Mišljenje je i prijedlog Centra za socijalnu skrb P. da je protustranka osoba koja vodi računa o pravilnom psihofizičkom i emocionalnom razvoju djeteta, da vodi brigu oko školskih obveza djeteta, te potiče njezine sportske aktivnosti, uz stav da je za dijete i njegov pravilan razvoj važno redovito viđanje s ocem, međutim osobni odnosi da moraju biti prilagođeni školskim obvezama djeteta. Mišljenje je Centra da majka ima potrebne roditeljske kompetencije, te da nema zapreke da dijete nastavi stanoviti s majkom u srediti u kojoj živi u kontinuitetu više od tri godine, a prethodno je s prekidima također boravilo u P. Mlt. C. da se dobro adaptirala na školsku sredinu gdje je stekla i brojne prijatelje, pa nema nikakvih poteškoća u svladavanju nastavnog gradiva, a ima kvalitetno organizirano i slobodno vrijeme.

Psiholog Centra za socijalni skrb P. iz razgovora s mlt. C. D. saznao je, vezano uz bitne činjenice u ovom postupku, da se mlt. C. D. osjeća sigurno uz majku te da ne postoji nikakve naznake o bilo kakvom ponašanju majke koje bi ukazivale na neadekvatnu skrb o djevojčici, pa da je zapravo mišljenje kako mlt. C. D. treba nastaviti živjeti s majkom u P., a da se susreti i druženja s ocem održavaju vodeći računa o njenim školskim obvezama. Majka da posjeduje adekvatne roditeljske kompetencije, da je djevojčici osigurala dobre uvjete stanovanja, da joj pomaže pri obavljanju školskih obveza, te ju potiče i podržava u izvanškolskim aktivnostima, da je mlt. C. vezana i za svoju baku s majčine strane, pa da je i njezino povremeno prisutstvo važno u njezinom odrastanju, da je i u razredu ... dobro prihvaćena, te da ima dobre odnose sa svojim vršnjacima. Što se tiče odnosa djevojčice i oca mlt. C. D. da se dobro osjeća i s ocem i da voli ići k njemu, međutim da se radi o slobodnom vremenu, zabavi, praznicima i blagdanima, kada djevojčica nema školskih obveza, pa da je upitno kako bi se otac snašao s tim dijelom odgoja i skrbi o djetetu s kojim nije imao iskustva, budući da je zbog dosadašnjeg stanovanja s majkom, majka o tome vodila računa. Zaključno, mlt. C. D. da je inteligentna, vesela i druželjubiva djevojčica koja se dobro prilagodila sredini u koji živi već nekoliko godina, koja je uključena u izvanškolske aktivnosti u kojima se osjeća prihvaćeno, uspješno savladava školske obveze i koja napreduje, te ima sve uvjete za psihofizički rast i razvoj adekvatan za njezinu dob.

Posebna skrbnica koja je mlt. C. D. imenovana u tom parničnom postupku – je navela kako joj je C. D. u razgovoru navela kako mama i tata ne stanuju zajedno od kada je ona bila ‘mala beba’. U P. da je išla u vrtić, prvi i drugi razred, a u P. da je išla u malu školicu. Tata da i dalje stanuje u Č., gdje ima frizerski salon. ... Kod tate da ide nekada poslije škole, tako da mama dođe po nju, pa idu autom, pa onda avionom u P., jednom je kod tate bila 40 dana, pa da je onda s tatom išla u P. S tatom da joj je super, da se igraju, idu u ZOO, on joj radi frizure i s njim se čuje svake srijede. Voljela bi stanovati u R., odnosno voljela bi stanovati s mamom, bakom i djedom. U P. da ima puno prijatelja iz škole i iz vrtića, a kod tate da ima prijatelje iz male školice, ali da se s njima ne viđa kada je u Č. Voljela bi viđati tatu svaki dan, a zaključuje da ipak želi živjeti u Hrvatskoj, iako joj je i R. lijepa.

Slijedom svega navedenog, iz cjelokupnog dokaznog postupka proizlazi da su upravo ispunjene pretpostavke iz čl. 13. b) Konvencije jer iz stručnog mišljenja Centra za socijalnu skrb P. te izraženog mišljenja mlt. C. D. proizlazi da bi dijete povratkom bilo dovedeno u nepovoljan položaj, budući je obzirom na sve okolnosti stajalište suda da se dijete u danim okolnostima u potpunosti prilagodilo životu u Hrvatskoj, te se uz majku osjeća sigurnim i stabilnim te izražava jasnu želju da i dalje nastavi živjeti s majkom koja apsolutno ima sve roditeljske kompetencije, te koja je također obzirom na protek vremena u kojem razdoblju predlagatelj u smislu odredbe i čl. 13. a) Konvencije nije pokazivao volju za ostvarivanje prava na odlučivanje o mjestu boravka djeteta u vrijeme kada nije s njim – u potpunosti prilagodila životu u Republici Hrvatskoj, neovisno o tome što i nadalje ima imovinu u Č. R. Osim toga, dijete je potpuno socijalizirano u životnu sredinu kao i školu koju pohađa u Hrvatskoj pa bi i stoga ozbiljno bio ugrožen interes djeteta kada bi se odredio povratak djeteta.«

4. Podnositelj je u povodu prvostupanjskog rješenja podnio žalbu. Drugostupanjski sud žalbu podnositelja ocijenio je neosnovanom uz, u bitnom, sljedeće obrazloženje:

»... prvostupanjski se sud za rješenje ovog spora poziva na odredbu čl. 13. Konvencije, a kojom je određeno da sud nije dužan narediti povratak djeteta u svakom slučaju, već Konvencija propisuje izuzetke, a koji idu upravo u svrhu zaštite najboljeg interesa djeteta.

Slijedom čega je prvostupanjski sud uvidom u dopis Centra za socijalnu skrb P., te socijalno anamnestičke podatke i mišljenje i prijedlog psihologa Centra za socijalnu skrb P. utvrdio da je mlt. C. u P. prije škole bila uključena u Dječji vrtić S., a u rujnu 2017. da je krenula u 1. razred Osnovne škole P., da od listopada 2017. pohađa i izvanškolske aktivnosti ...

Isto tako da iz Mišljenja i prijedloga Centra za socijalnu skrb P. proizlazi da je protustranka osoba koja vodi računa o pravilnom psihofizičkom i emocionalnom razvoju djeteta, da vodi brigu oko školskih obveza djeteta, te potiče njezine sportske aktivnosti, uz stav da je za dijete i njegov pravilan razvoj važno redovito viđanje s ocem, međutim osobni odnosi da moraju biti prilagođeni školskim obvezama djeteta, da majka ima potrebne roditeljske kompetencije, da se mlt. C. dobro adaptirala na školsku sredinu gdje je stekla i brojne prijatelje, pa nema nikakvih poteškoća u savladavanju nastavnog gradiva, a ima kvalitetno organizirano i slobodno vrijeme.

Nadalje iz razgovora psihologa Centra za socijalni skrb P. sa mlt. C. D. saznato je da se mlt. C. D. osjeća sigurno uz majku, te da ne postoje nikakve naznake o bilo kakvom ponašanju majke koje bi ukazivale na neadekvatnu skrb o djevojčici, da je djevojčici osigurala dobre uvjete stanovanja, da joj pomaže pri obavljanju školskih obveza, te ju potiče i podržava u izvanškolskim aktivnostima, pa da je zapravo mišljenja kako mlt. C. D. treba nastaviti živjeti s majkom u P., a da se susreti i druženja s ocem održavaju vodeći računa o njenim školskim obvezama.

(...)

Slijedom takvog utvrđenja prvostupanjski sud zaključuje da su ispunjene pretpostavke iz čl. 13. b) Konvencije jer iz stručnog mišljenja Centra za socijalnu skrb P. te izraženog mišljenja mlt. C. D. proizlazi da bi dijete povratkom bilo dovedeno u nepovoljan položaj, budući je obzirom na sve okolnosti stajalište suda da se dijete u danim okolnostima u potpunosti prilagodilo životu u Hrvatskoj, te se uz majku osjeća sigurnim i stabilnim te izražava jasnu želju da i dalje nastavi živjeti s majkom koja apsolutno ima sve roditeljske kompetencije, te koja je također obzirom na protek vremena, a u kojem razdoblju predlagatelj u smislu odredbe čl. 13.a) Konvencije nije pokazivao volju za ostvarivanje prava na odlučivanje o mjestu boravka djeteta u vrijeme kada nije s njim – u potpunosti prilagodila životu u Republici Hrvatskoj, neovisno o tome što i nadalje ime imovinu u Č. R., dok je dijete potpuno socijalizirano u životnu sredinu kao i školu koju pohađa u Republici Hrvatskoj pa bi i stoga ozbiljno bio ugrožen interes djeteta kada bi se odredio povratak djeteta.

(...)

Žalitelj u žalbi iznosi svoju analizu izvedenih dokaza, osporavajući razloge prvostupanjske odluke smatrajući da je prilikom odlučivanja sud pogrešno primijenio materijalno pravo odnosno da pogrešno tumači čl. 13. Konvencije, te da djetetu nije omogućeno da iznese svoje mišljenje.

... okolnost što je prvostupanjski sud ocijenio predložene i dostupne dokaze na način koji žalitelju ne odgovara i kojim nije zadovoljna, a da se sud prilikom donošenja odluke vodio interesima djeteta, ne može doneseno odluku činiti nevaljanom i nezakonitom jer je prvostupanjski sud za svoju odluku iz navedenih utvrđenja dao valjano obrazloženje sukladno odredbi čl. 338. st. 4. Zakona o parničnom postupku (...).

Pravilno je prvostupanjski sud o tome odlučio cijeneći mišljenje i prijedlog Centra za socijalnu skrb P., također je mlt. C. D. u razgovoru sa psihologinjom Centra za socijalnu skrb P. iznijela svoje mišljenje, pa iz provedenih dokaza, i po stavu ovog suda, proizlazi da je pobijana odluka prvostupanjskog suda donijeta u najboljem interesu djeteta.

Pritom, prvostupanjski sud je posve ispravno prilikom donošenja odluke o daljnjem životu djeteta cijenio njezinu dobrobit (nastavak života s majkom u mjestu gdje se osjećaju sigurno, dobro, gdje pohađa školu, gdje se uklopila u sredinu u kojoj živi).

Također, i sukladno čl. 12. st. 2. Konvencije u postupku, prvostupanjski je sud nedvojbeno utvrdio da se mlt. C. D. prilagodila novoj sredini, da njezina majka vodi računa o pravilnom psihofizičkom i emocionalnom razvoju djeteta, da vodi brigu oko školskih obveza djeteta, te potiče njezine sportske aktivnosti, uz stav da je za dijete i njegov pravilan razvoj važno redovito viđanje s ocem, da majka ima potrebne roditeljske kompetencije, da se mlt. C. D. dobro adaptirala na školsku sredinu gdje je stekla i brojne prijatelje.

Konačno, odlukom suda u Č. majci je dodijeljena mlt. C. D. na roditeljsku skrb, te je određeno da će dijete živjeti s majkom, dok i po ocjeni ovog suda, suprotno žalbenim navodima žalitelja, pravilan je zaključak prvostupanjskog suda da bi dijete povratkom bilo u nepovoljnijem položaju, jer se dijete u potpunosti prilagodilo životu u Hrvatskoj, te se uz majku osjeća sigurnim i stabilnim te izražava jasnu želju da i dalje nastavi živjeti s majkom koja apsolutno ima sve roditeljske kompetencije, te koja je također obzirom na protek vremena, a u kojem razdoblju predlagatelj u smislu odredbe i čl. 13. a) Konvencije nije pokazivao volju za ostvarivanje prava na odlučivanje o mjestu boravka djeteta u vrijeme kada nije s njim – u potpunosti prilagodila životu u Republici Hrvatskoj, te kraj činjenice da se dijete potpuno socijaliziralo u životnu sredinu kao i školu koju pohađa u Hrvatskoj, prihvaćajući prijedlog predlagatelja bio bi ugrožen interes djeteta kad bi se odredio povratak djeteta, pa i po ocjeni ovog suda nalaganje povratka mlt. C. D. u R. Č. nije osnovano, niti je to u interesu djeteta, radi čega je žalba žalitelja u cijelosti neosnovana.«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. Podnositelj u ustavnoj tužbi prigovara:

»... pravni stavovi izraženi u pobijanim odlukama ne temelje se na najboljim interesima djeteta niti utvrđenim načelima međunarodnog prava.

(...)

Iako su istovremeno vođeni postupci za povrat djeteta i odlučivanje o roditeljskoj skrbi na sudu u P., sud nije prekinuo postupak za odlučivanje o roditeljskoj skrbi ... oba postupka vođena su kod Stalne službe u P. (...) te je u istima sudila ista sutkinja, pa je s obzirom na navedeno, od trenutka donošenja presude u navedenom predmetu, odluka u ovom predmetu u prvom stupnju bila prejudicirana, ...

(...)

Valja napomenuti i da predlagatelju ni njegovoj punomoćnici, osim dopisa vezanog uz državljanstvo, nikakva daljnja dokumentacija na koju se prvostupanjski sud poziva u ovoj pravnoj stvari, nije dostavljena te se na istu nije ni mogao očitovati, a sud je bez pozivanja stranaka i održavanja rasprave, samostalno zaključio predmet i donio odluku, o kojem navodu iznesenom u žalbi predlagatelja, drugostupanjski sud ne iznosi mišljenje.

(...)

Prvostupanjski i drugostupanjski sud nisu poduzeli nikakve mjere kojima bi bilo omogućeno dobrovoljno vraćanje djeteta, ... obrazloženja i mišljenja Centra za socijalnu skrb iz postupka povjere djeteta neosnovano korištena u ovom postupku, ... valjano psihijatrijsko vještačenje nije provedeno ... drugostupanjski sud ignorirao je istaknuti navod predlagatelja da djetetu nije pružena adekvatna prilika da iskaže svoje mišljenje o tome s kojim roditeljem i gdje žali živjeti ... propušteno navesti podatke o djetetu i njegovom socijalnom podrijetlu ... budući da isto nije ni zatraženo od strane prvostupanjskog suda ...

(...)

... predlagatelj kao otac djeteta nikada nije dao svoj pristanak na odvođenje/zadržavanje djeteta ...

(...)

... izvrće se kontekst članka 13. Haške konvencije te nije dokazano da otac nije ostvarivao pravo na brigu prema mlt. C. D. a niti da bi se povratkom dijete izložilo velikom riziku od štete ili bi se našlo u nepovoljnijoj situaciji ...«

IV. MJERODAVNO PRAVO

6. Mjerodavni članci Uredbe vijeća (EZ) o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanim s roditeljskom odgovornošću br. 2001/2003 (u daljnjem tekstu: Uredba br. 2001/2003):

»(12) Nadležnost u predmetima povezanim s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se u svjetlu zaštite interesa djeteta, posebno na kriteriju blizine. (...)’

‘Članak 2.:

‘U svrhe ove Uredbe:

(...)

7. izraz ‘roditeljska odgovornost’ označava prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi, primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom;

8. izraz ‘nositelj roditeljske odgovornosti’ označava svaku osobu koja ima roditeljsku odgovornost prema djetetu;

9. izraz ‘pravo na skrb’ uključuje prava i obveze koji se odnose na roditeljsku skrb nad djetetom, a posebno na pravo određivanja djetetova boravišta;

(...)

11. izraz ‘nezakonito odvođenje ili zadržavanje’ označava odvođenje ili zadržavanje djeteta ako:

(a) je riječ o kršenju prava na skrb stečenog sudskom odlukom ili primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom u skladu s pravom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova odvođenja ili zadržavanja

i

(b) pod uvjetom da su, u trenutku odvođenja ili zadržavanja, prava na skrb bila izvršavana, bilo zajednički ili samostalno, ili bi bila izvršavana, ali u svrhe odvođenja ili zadržavanja. Smatra se da se pravo na skrb zajednički koristi kada, u skladu sa sudskom odlukom ili primjenom prava, jedan nositelj roditeljske odgovornosti ne može odlučivati o djetetovu boravištu bez pristanka drugog nositelja roditeljske odgovornosti.’

‘Članak 11.

Predaja djeteta

1. Ako osoba, ustanova ili tijelo koje ima pravo na skrb od nadležnih tijela u državi članici zatraži donošenje sudske odluke na temelju Haaške konvencije od 25. listopada 1980. o građanskim aspektima međunarodne otmice djece (dalje u tekstu: ‘Haaška konvencija iz 1980.’), kako bi postiglo predaju djeteta koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u državi članici koja nije država članica u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, primjenjuju se stavci 2. do 8.

2. Kod primjene članaka 12. i 13. Haaške konvencije iz 1980., osigurava se da dijete ima mogućnost saslušanja tijekom postupka, osim ako se to čini neprikladnim zbog njegove dobi ili stupnja zrelosti.

(...)

4. Sud ne može odbiti predaju djeteta na temelju članka 13. stavka (b) Haaške konvencije iz 1980. ako je utvrđeno da su poduzete sve potrebne mjere za zaštitu djeteta po njegovu povratku.

5. Sud ne može odbiti predaju djeteta, a da prije toga ne pruži mogućnost saslušanja osobe koja zahtijeva predaju djeteta.

6. Ako je sud donio odluku da se dijete ne predaje, u skladu s člankom 13. Haaške konvencije iz 1980., sud mora odmah, izravno ili putem svojega središnjega tijela, poslati presliku sudske odluke kojom je određeno da se dijete ne predaje i odgovarajuća pismena, posebno prijepis zapisnika sa saslušanja pred sudom, nadležnom sudu ili središnjem tijelu države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, u skladu s odredbama nacionalnog prava. Sud sva navedena pismena mora primiti u roku od mjesec dana od datuma donošenja sudske odluke kojom je određeno da se dijete ne predaje.

7. Osim u slučaju da je jedna od stranaka pred sudovima države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja već pokrenula postupak, sud ili središnje tijelo koje prima informacije iz stavka 6. mora o njima obavijestiti stranke i pozvati ih da podnesu prijedloge sudu, u skladu s nacionalnim pravom, u roku od tri mjeseca od datuma obavijesti, kako bi sud mogao razmatrati pitanje skrbi nad djetetom.

Ne dovodeći u pitanje postupovna pravila sadržana u ovoj Uredbi, sud zaključuje predmet ako nije primio nikakve prijedloge u navedenom roku.

8. Neovisno o sudskoj odluci kojom je određeno da se dijete ne predaje, u skladu s člankom 13. Haaške konvencije, svaka kasnija sudska odluka kojom se zahtijeva predaja djeteta, koju donese sud nadležan u skladu s ovom Uredbom, izvršiva je u skladu s odredbama dijela 4. poglavlja III., s ciljem osiguranja predaje djeteta.

(...)’

‘Članak 60.

Odnos prema određenim multilateralnim konvencijama

U odnosima između država članica, ova Uredba ima prednost pred sljedećim konvencijama, u onoj mjeri u kojoj se one odnose na predmete uređene ovom Uredbom:

(a) Haaška konvencija od 5. listopada 1961. o ovlastima tijela i primjenjivom pravu s obzirom na zaštitu maloljetnika;

(b) Luksemburška konvencija od 8. rujna 1967. o priznavanju odluka koje se odnose na valjanost brakova;

(c) Haaška konvencija od 1. lipnja 1970. o priznavanju razvoda i zakonskim rastavama;

(d) Europska konvencija od 20. svibnja 1980. o priznavanju i izvršenju odluka koje se odnose na skrb nad djecom i ponovnoj uspostavi skrbništva nad djecom;

i

(e) Haaška konvencija od 25. listopada 1980. o građanskim aspektima međunarodne otmice djece.’«

7. Mjerodavni članci Haške konvencije o otmici djece glase:

»Članak 2.

Države ugovornice poduzimaju sve odgovarajuće mjere da na svojem području osiguraju provedbu konvencije. U tu svrhu primjenjuju najuspješnije raspoložive postupke.

Članak 3.

Odvođenje ili zadržavanje djeteta smatrat će se nezakonitim:

a) ako predstavlja povredu prava na brigu što ga je dobila osoba, institucija ili bilo koje drugo tijelo, kolektivno ili pojedinačno, po zakonu države u kojoj je dijete bilo stalno nastanjeno prije odvođenja ili zadržavanja;

b) ako su se u vrijeme odvođenja ili zadržavanja ta prava ostvarivala kolektivno ili pojedinačno, ili bi se bila ostvarivala da nije došlo do odvođenja ili zadržavanja.

Prava na brigu spomenuta u točki a) stava 1. mogu se steći, prije svega, provedbom zakona ili na temelju sudske ili uprave odluke, ili na temelju sporazuma koji ima pravni učinak po pravu dotične države.«

»Članak 12.

Ako je dijete nezakonito odvedeno ili zadržano u smislu člana 3., a na dan početka postupka pred sudskim ili upravnim organom države ugovornice u kojoj se dijete nalazi proteklo je manje od jedne godine od dana nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, dotični nadležni organ naredit će hitan povratak djeteta.

(...)

Članak 13.

Bez obzira na odredbe prethodnog člana, sudski ili upravni organ države kojoj se šalje zahtjev nije dužan narediti povratak djeteta ako osoba, institucija ili drugo tijelo koje se suprotstavlja njegovu povratku dokaže:

a) da osoba, institucija ili drugo tijelo koje se brine o ličnosti djeteta nije stvarno ostvarivala pravo na brigu u vrijeme odvođenja ili zadržavanja, ili da se bilo složilo ili naknadno pristalo na odvođenje ili zadržavanje;

b) da postoji ozbiljna opasnost da bi povratak izložio dijete fizičkoj opasnosti ili psihičkoj traumi ili na drugi način doveo dijete u nepovoljan položaj.

(...)

Članak 14.

Pri utvrđivanju je li došlo do nezakonitog odvođenja ili zadržavanja u smislu člana 3. sudski i upravni organi države kojoj je poslan zahtjev mogu izravno primijeniti pravo, a i sudske ili upravne odluke, bez obzira na to da li se službeno priznaju ili ne u državi u kojoj je stalno mjesto boravka djeteta bez provedbe posebnih postupaka za dokazivanje tog prava ili za priznavanje stranih odluka koji bi inače bili provedeni.«

8. Mjerodavni članak 3. stavak 1. Konvencije o pravima djeteta (New York, 20. studenoga 1989. – Zakon o ratifikaciji Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima djeteta – Odluka o objavljivanju mnogostranih međunarodnih ugovora kojih je Republika Hrvatska stranka na temelju notifikacija o sukcesiji, »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 12/93. i 20/97.) glasi:

»Članak 3.

1. U svim akcijama koje u svezi s djecom poduzimaju javne ili privatne ustanove socijalne skrbi, sudovi, državna uprava ili zakonodavna tijela, mora se prvenstveno voditi računa o interesima djeteta.

(...)«

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

9. Polazeći od prigovora podnositelja i okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud ocjenjivao je ustavnu tužbu s aspekta eventualnih povreda prava zajamčenih člankom 35. Ustava i člankom 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Članak 35. Ustava glasi:

»Članak 35.

Svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života ...«

Članak 8. Konvencije glasi:

»Članak 8. (Konvencije)

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I OBITELJSKOG ŽIVOTA

(1) Svatko ima pravo na poštovanje svoga … obiteljskog života ...

(2) Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno radi interesa državne sigurnosti, javnog reda i mira, ili gospodarske dobrobiti zemlje, te radi sprječavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

10. Ustavni sud ističe da je članak 35. Ustava, odnosno članak 8. Konvencije, primjenjiv u predmetima međunarodne otmice djece jer uživanje u međusobnom društvu roditelja i djeteta predstavlja osnovni element obiteljskog života.

10.1. S druge strane, ograničenje uživanja u međusobnom društvu roditelja i djeteta predstavlja miješanje u pravo na poštovanje obiteljskog života (usporedi s predmetom Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu /u daljnjem tekstu: ESLJP/ Royer protiv Mađarske, br. 9114/16, § 52., presuda od 6. ožujka 2018.).

10.2. Svako takvo miješanje u pravo na poštovanje obiteljskog života predstavlja povredu članka 8. Konvencije, osim ako nisu ispunjeni uvjeti iz stavka 2. toga članka. Stoga je potrebno utvrditi je li to miješanje bilo u skladu sa zakonom, je li težilo ostvarenju jednog ili više legitimnih ciljeva i je li bilo nužno u demokratskom društvu (usporedi s X protiv Latvije [Vv], br. 27853/09, § 54., presuda od 26. studenoga 2013.).

a) Je li došlo do miješanja?

11. U konkretnom slučaju, osporenim prvostupanjskim rješenjem odbijen je zahtjev podnositelja za povratak njegovog mlt. djeteta u Č. R., zemlju u kojoj je boravilo prije dolaska u Republiku Hrvatsku.

Takva mjera kojom je ograničeno uživanje podnositelja u društvu njegovog djeteta predstavlja miješanje u pravo podnositelja na poštovanje njegovog obiteljskog života.

b) Zakonitost miješanja i legitimni cilj

12. Razmatrajući je li miješanje osnovano na zakonu, Ustavni sud ističe da su osporene odluke utemeljene na mjerodavnim odredbama Haške konvencije o otmici djece, kao i na odredbama Uredbe br. 2001/2003 koja je nadogradila Hašku konvenciju. Stoga Ustavni sud prihvaća da je miješanje bilo u skladu sa zakonom.

Miješanjem se nastojala ostvariti zaštita najboljeg interesa djeteta, a to je legitiman cilj u smislu članka 8. stavka 2. Konvencije.

Stoga, preostaje utvrditi je li miješanje bilo »nužno u demokratskom društvu«.

c) Nužnost u demokratskom društvu

(i) Načelna stajališta

13. Ustavni sud prije svega ističe da je ESLJP u predmetu X protiv Latvije (navedeno) utvrdio opća načela vezana uz odnos između Haške konvencije o otmici djece i Konvencije, određenje »najboljeg interesa djeteta« u predmetima međunarodne otmice djece, te granice unutar kojih je nacionalni sud koji odlučuje o zahtjevu za povratak djeteta dužan ispitivati cjelokupnu obiteljsku situaciju.

Ta je načela prihvatio Ustavni sud u svojoj odluci broj: U-III-5232/2017 od 29. ožujka 2018. (www.usud.hr), kojom je usvojio ustavnu tužbu majke mlt. djeteta te ih s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja ima obvezu ponoviti.

13.1. Ustavni sud je u navedenoj odluci naglasio da je u odnosu na određenje »najboljeg interesa djeteta« uključeno više suprotstavljenih interesa (interes djeteta, interes obaju roditelja i javni interes), ali se primaran značaj daje »najboljem interesu djeteta« (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, §§ 95. i 96.). Međutim, kada sudovi odlučuju o zahtjevu za povratak djeteta na temelju Haške konvencije o otmici djece, nacionalni sudovi ne mogu »najbolji interes djeteta« tumačiti na isti način kao u predmetima povjeravanja djece na čuvanje i odgoj (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 100.).

Haška konvencija o otmici djece »najbolji interes djeteta« veže uz povratak djeteta u državu njegovog prebivališta / uobičajenog boravišta, čime se sprječava roditelj koji je dijete oteo, tu jednostranu i nezakonitu radnju ozakoniti u državi odvođenja (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, §§ 35. i 97.; isto Maumousseau i Washington protiv Francuske, br. 39388/05, §§ 69. i 73., presuda od 6. prosinca 2007.). Međutim, odbijanje povratka također može biti u skladu s najboljim interesom djeteta. Haška konvencija o otmici djece predviđa izuzetke od obveze vraćanja djeteta (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 97.), a radi se o sljedećim izuzecima: protek vremena (članak 12.), uvjeti za primjenu Konvencije (članak 13. stavak 1. točka a)), postojanje »ozbiljne opasnosti« (članak 13. stavak 1. točka b)), te usklađenost povratka djeteta s osnovnim načelima zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda države kojoj je upućen zahtjev (članak 20.).

Nacionalni sudovi moraju pojam »najboljeg interesa djeteta« tumačiti u svjetlu izuzetaka koje predviđa Haška konvencija o otmici djece (usporedi s X protiv Latvije, naprijed citirano, § 101.) i ne mogu automatski i mehanički naložiti povratak djeteta (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, §§ 98. i 99.; i Maumousseau i Washington protiv Francuske, navedeno, § 72.). Stoga, ESLJP od nacionalnih sudova zahtijeva da postupak na temelju Haške konvencije o otmici djece bude pravičan i da zainteresiranim stranama omogući da u cijelosti predstave svoj slučaj, tj. da primarni značaj daju najboljim interesima djeteta (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 102.).

13.2. Ustavni sud je nadalje utvrdio da se usklađeno tumačenje Haške konvencije o otmici djece i Konvencije može postići ako se zadovolje sljedeća dva uvjeta: prvo, nacionalni sudovi moraju uzeti u obzir postoje li doista oni čimbenici koji predstavljaju izuzetke od pravila hitnog povratka djeteta na temelju članaka 12., 13. i 20. Haške konvencije o otmici djece, osobito ako ih je iznijela samo jedna od stranaka u postupku te moraju dostatno obrazložiti svoju odluku; drugo, ti se čimbenici moraju ocijeniti u svjetlu zahtjeva iz članka 8. Konvencije (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 106.).

13.3. Posljedično, članak 8. Konvencije nameće domaćim sudovima posebnu proceduralnu obavezu: kada ocjenjuju zahtjev za povrat djeteta, sudovi su dužni ne samo uzeti u obzir nego i određeno obrazložiti postoje li izuzeci od pravila hitnog povratka na temelju članaka 12., 13. i 20. Haške konvencije o otmici djece. Ti se izuzeci moraju restriktivno tumačiti (usporedi s Maumousseau i Washington protiv Francuske, navedeno, § 73.), ali odluka suda ne smije biti utemeljena na automatskim ili stereotipnim razlozima, nego na okolnostima konkretnog slučaja.

Neuzimanje u obzir tvrdnji stranke o postojanju navedenih izuzetaka, kao i nedostatno obrazloženje odluke kojom se one odbijaju, protivno je zahtjevima članka 8. Konvencije i cilju i svrsi Haške konvencije o otmici djece (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 107.). Dodatno, obveza poštovanja hitnih rokova iz članka 11. Haške konvencije o otmici djece ne može biti isprika za nepoštovanje obveze iz članka 8. Konvencije.

13.4. Budući da preambula Haške konvencije o otmici djece predviđa povratak djeteta u »državu njegovog prebivališta / uobičajenog boravišta«, nacionalni sudovi moraju se uvjeriti da su u državi iz koje je dijete odvedeno osigurana odgovarajuća jamstva i konkretne mjere zaštite u slučaju poznate opasnosti (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 108.).

(ii) Primjena načelnih stajališta na konkretan slučaj

14. Primjenjujući navedena načelna stajališta na konkretan slučaj, Ustavni sud primjećuje da su nadležni redovni sudovi utvrdili da se u konkretnom slučaju radilo o nezakonitom odvođenju i zadržavanju mlt. djeteta u Republici Hrvatskoj, odnosno da majka mlt. djeteta za vrijeme odvođenja mlt. djeteta iz Č. R. nije imala odobrenje podnositelja da djetetu promijeni mjesto boravišta odnosno prebivališta.

Međutim, prvostupanjski sud je u osporenom prvostupanjskom rješenju, pozivom na članak 13. stavak 1. točku b) Haške konvencije o otmici djece, zaključio da je valjalo odbiti zahtjev podnositelja za povratak mlt. djeteta u Č. R. jer bi taj povratak izložio dijete psihičkoj traumi odnosno na drugi način doveo dijete u nepovoljan položaj.

14.1. Ustavni sud ističe da se ne može tumačiti u svjetlu članka 35. Ustava, odnosno članka 8. Konvencije, da izuzetak od obveze vraćanja djeteta iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece obuhvaća sve vrste neugodnosti koje su nužno vezane uz iskustvo povratka, već se tiče samo situacija koje nadilaze ono što bi dijete moglo razumno podnijeti (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 116., i Royer protiv Mađarske, navedeno, § 56.).

Ustavni sud ponavlja da članak 8. Konvencije nameće redovnim sudovima proceduralnu obvezu da sporne navode o »ozbiljnoj opasnosti« za dijete u slučaju povratka sudovi učinkovito ispitaju te svoja utvrđenja precizno navedu u obrazloženoj odluci (usporedi s X protiv Latvije, navedeno, § 107. i Royer protiv Mađarske, navedeno, § 56.).

14.2. Ustavni sud primjećuje da su u konkretnom slučaju prvostupanjski i drugostupanjski sud udovoljili toj proceduralnoj obvezi te su u obrazloženju osporenih rješenja izneseni dostatni i relevantni razlozi zbog kojih su redovni sudovi ocijenili da su ostvareni razlozi iz članka 13. stavka 1. točke b) Haške konvencije o otmici djece koji predstavljaju zapreku za povratak mlt. djeteta u Č. R. te su odbili zahtjev podnositelja.

U tom kontekstu, a kada se radi o odnosima između državljana Europske unije koji prebivaju odnosno borave u različitim državama članicama Europske unije zbog čega se i postavlja pitanje priznanja odluka nadležnih tijela različitih država članica, odredbe Haške konvencije o otmici djece nadograđene su upravo i citiranim odredbama Uredbe br. 2001/2003.

To se prije svega odnosi na odredbe članka 2. točke 11. Uredbe br. 2001/2003. – kojom se definira pojam »nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta« – kao i članka 11. Uredbe br. 2001/2003, koji upotpunjuje odredbe Haške konvencije o otmici djece i koji se primjenjuje kada je – kao što je slučaj u konkretnom predmetu – pred sudovima Europske unije na temelju Konvencije pokrenut postupak po zahtjevu za predaju u neku državu članicu djeteta koje je nezakonito odvedeno ili zadržano u drugoj državi članici.

14.3. Kada je riječ o pojmu »uobičajenog boravišta« Sud Europske unije je već tumačeći članak 8. Uredbe u presudi od 2. travnja 2009., A (C-523/07, EU:C:2009:225) i članke 8. i 10. Uredbe broj 2201/2003 u presudi od 22. prosinca 2010., Mercredi (C-497/10 PPU, EU:C:2010:829) utvrdio da Uredba br. 2201/2003 ne sadrži fiksiranu definiciju tog pojma te je smatrao da smisao i domašaj ovog pravnog standarda treba utvrditi polazeći od cilja Uredbe, navedenog u njenoj uvodnoj izjavi 12., prema kojem se njome utvrđena pravila o nadležnosti temelje na svrsi zaštite interesa djeteta, a posebno na kriteriju blizine (presuda od 2. travnja 2009., A (C-523/07, EU:C:2009:225, t. 31. i 35.) i presuda od 22. prosinca 2010., Mercredi (C-497/10 PPU, EU:C:2010:829, t. 44. i 46.).

Tako je Sud Europske unije u presudi od 9. listopada 2014. u predmetu C. protiv M. (C-376/2014 PPU) naveo sljedeće:

»51. U tim je presudama Sud presudio i da nacionalni sud prilikom utvrđivanja uobičajenog boravišta djeteta mora voditi računa o svim činjenicama svakoga konkretnog slučaja (presude A, EU:C:2009:225, t. 37. i 44. te Mercredi, EU:C:2010:829, t. 47. i 56.). Sud je u tom pogledu smatrao da, osim fizičke prisutnosti djeteta u nekoj državi članici, treba uzeti u obzir i druge faktore koji mogu uputiti na to da ta prisutnost nije vremenski ograničenoga ili povremenoga karaktera i da boravište djeteta ukazuje na određenu integraciju u društvenu i obiteljsku okolinu (presude A, EU:C:2009:225, t. 38. i 44. te Mercredi, EU:C:2010:829, t. 47., 49. i 56.).

52. Sud je pojasnio da se u tu svrhu osobito moraju uzeti u obzir trajanje, regularnost, uvjeti i razlozi boravka na području države članice i preseljenja obitelji u tu državu, državljanstvo djeteta, mjesto i okolnosti školovanja, jezična znanja te obiteljski i društveni odnosi djeteta u navedenoj državi (presude A, EU:C:2009:225, t. 39. i 44. te Mercredi, EU:C:2010:829, t. 48., 49. i 56.). Također je smatrao da namjera roditelja ili jednoga od roditelja da se s djetetom nastani u drugoj državi članici, koja je izražena stanovitim konkretnim mjerama kao što su stjecanje ili najam smještaja u toj državi članici, može predstavljati indiciju za premještanje uobičajenog boravišta djeteta (vidjeti presude A, EU:C:2009:225, t. 40. i 44. te Mercredi, EU:C:2010:829, t. 50.).

53. Usto, u točkama 51. do 56. presude Mercredi (EU:C:2010:829) Sud je presudio da trajanje boravka može služiti samo kao indicija u okviru procjene svih činjenica konkretnog slučaja te je pobliže naveo elemente koje treba osobito uzeti u obzir kada se radi o malom djetetu.

54. Pojam ‘uobičajenog boravišta’ djeteta koji se nalazi u članku 2. točki 11. i članku 11. Uredbe ne može imati drukčiji sadržaj od onog iznesenog u gore navedenim presudama u vezi s člancima 8. i 10. Uredbe. Stoga, iz razmatranja iznesenih u točkama 46. do 53. ove presude proizlazi da je na sudu države članice u koju je dijete odvedeno – i kojem je podnesen zahtjev za predaju koji se temelji na Haškoj konvenciji iz 1980. i članku 11. Uredbe – da provjeri je li dijete neposredno prije navodnog nezakonitog odvođenja ili zadržavanja imalo uobičajeno boravište u državi članici podrijetla, uzimajući pritom u obzir sve činjenice konkretnog slučaja u skladu s kriterijima za ocjenu iznesenima u spomenutim presudama.«

15. Cijeneći stajališta iznesena u citiranoj presudi Suda Europske unije u pogledu tumačenja »uobičajenog boravišta« djeteta, kao i činjenice konkretnog slučaja, Ustavni sud primjećuje da su nadležni sudovi svoju ocjenu o »uobičajenom boravištu« mlt. djeteta u razmatranom slučaju temeljili na utvrđenju da je majka zajedno s mlt. djetetom stranaka iz Č. R. preselila u Republiku Hrvatsku još tijekom 2015., a da je podnositelj kao otac mlt. djeteta bio upoznat s navedenom činjenicom. Međutim sve do iniciranja predmetnog izvanparničnog postupka »u smislu odredbe čl. 13. a) Konvencije podnositelj kao otac mlt. djeteta nije pokazivao volju za ostvarivanje prava na odlučivanje o mjestu boravka djeteta u vrijeme kada dijete nije s njim«.

15.1. Utvrđeno je također da je mlt. dijete u P. (gdje se dijete nastanilo s majkom) prije škole bilo uključeno u dječji vrtić, u rujnu 2017. krenulo u 1. razred Osnovne škole P., te da je u potpunosti socijalizirano u životnoj sredini (i školi koju pohađa) u Republici Hrvatskoj. Da je »inteligentna, vesela i druželjubiva djevojčica koja se dobro prilagodila sredini u koji živi već nekoliko godina, koja je uključena u izvanškolske aktivnosti u kojima se osjeća prihvaćeno, uspješno savladava školske obveze i koja napreduje, te ima sve uvjete za psihofizički rast i razvoj adekvatan za njezinu dob.«.

Boravak mlt. djeteta u P., prema utvrđenju prvostupanjskog suda, podnositelj kao otac problematizirao je (i istome se usprotivio) tek u vrijeme donošenja »odluke o mjestu upisa djeteta u osnovnu školu u proljeće 2017.«, a iz čega sud zaključuje da je o dolasku mlt. djeteta da s majkom živi u Republici Hrvatskoj podnositelj imao saznanja »još 2015. godine (kako tvrdi) i da tu činjenicu obzirom na odluku Okružnog suda za P. 8 koja se uredno provodila i nije držao relevantnom« (v. t. 3.4. obrazloženja ove odluke, izdvojen citat obrazloženja prvostupanjske presude).

U odnosu na majku mlt. djeteta, nadležni sudovi su na temelju podataka razvidnih iz sačinjenih izvida CZSS-a, utvrdili »da ne postoji nikakve naznake o bilo kakvom ponašanju majke koje bi ukazivale na neadekvatnu skrb o djevojčici«. Dapače, naglašen je pozitivan stav majke koja je svjesna kako je »za dijete i njegov pravilan razvoj važno redovito viđanje s ocem«, a što upravo upućuje i na zaključak da kod majke mlt. djeteta ne postoji namjera zadržavanja djeteta u Republici Hrvatskoj s namjerom da podnositelju, kao ocu mlt. djeteta, u okviru ostvarivanja njegovih roditeljskih prava onemogući kontakt s djetetom.

Utvrđeno je također i da se majka s »obzirom na protek vremena, a u kojem razdoblju predlagatelj u smislu odredbe čl. 13. a) Konvencije nije pokazivao volju za ostvarivanje prava na odlučivanje o mjestu boravka djeteta u vrijeme kada nije s njim – u potpunosti prilagodila životu u Republici Hrvatskoj«, te da »posjeduje adekvatne roditeljske kompetencije i da je djevojčici osigurala dobre uvjete stanovanja«.

16. Ustavni sud potvrđuje kako je stabilnost boravka djeteta na određenom području relevantan čimbenik pri utvrđivanju »uobičajenog boravišta«. Međutim, to nije niti jedini, pa nerijetko čak niti najvažniji čimbenik. Stabilnost boravka svoju vrijednost ima tek kao dio ocjene o djetetovoj »integraciji u društvenu i obiteljsku okolinu« kako bi se u konačnici donio zaključak o blizini i privrženosti djeteta određenoj okolini.

Naime, za donošenje odluke o zahtjevu za predaju djeteta na temelju Haške konvencije o otmici djece, a kako je to određeno u članku 11. stavku 1. Uredbe br. 2001/2003, relevantno je jedino uobičajeno boravište djeteta neposredno prije njegovog navodno nezakonitog odvođenja. Iz pridjeva »uobičajen« proizlazi da boravište mora imati određenu stabilnost ili redovitost. Međutim, kao što je Sud Europske unije naglasio, uobičajeno boravište povezano je s najboljim interesima djeteta. U tom smislu u obzir se ne uzima isključivo teritoriji na kojem dijete boravi, već se u obzir mora uzeti i djetetova dob kao i činjenica da je kao opće pravilo sredina malog djeteta zapravo obiteljska sredina uvjetovana referentnom osobom s kojom dijete živi, koje čuva dijete i brine se o njemu, a ono što je ključno je gdje je sjedište djetetovog interesa.

U tom smislu Ustavni sud primjećuje da su pri ocjeni »uobičajenog boravišta« mlt. djeteta nadležni nižestupanjski sudovi postupili upravo na opisani način, odnosno imali su u vidu one osobite okolnosti razmatranog slučaja koje se kao uvjeti traže u postupcima kao što je predmetni (v. t. 3.4. i 4. obrazloženja ove odluke). Nadležni sudovi, pri utvrđivanju »uobičajenog boravišta« mlt. djeteta, u dostatnoj su mjeri primijenili stajališta iz navedenih presuda ESLJP-a i Suda Europske unije (v. t. 13.1. i 14.3. obrazloženja ove odluke), te cijeneći okolnosti konkretnog slučaja u odlučujućem dijelu iznijeli dostane i ustavnopravno prihvatljive razloge da u konkretnom slučaju nisu ostvareni razlozi zbog kojih bi na temelju Haške konvencije o otmici djece zahtjevu za povratak mlt. djeteta u Č. R. trebalo udovoljiti.

Vodeći također računa i o zaštiti najboljeg interesa mlt. djeteta, a u slučaju njezinog eventualnog povratka u Č. R., nadležni sudovi rukovodili su se preporukom iznijetom u nalazu i mišljenju psihologa Centra za socijalnu skrb P., sastavljenim nakon (između ostalog) i provedenog razgovora s mlt. djetetom kada je utvrđeno da dijete »izražava jasnu želju da i dalje nastavi živjeti s majkom«. Slijedeći dakle utvrđenje kako je »dijete potpuno socijalizirano u životnu sredinu kao i školu koju pohađa u Republici Hrvatskoj«, za traženi povratak u Č. R. ocijenjeno je da bi »ozbiljno bio ugrožen interes djeteta«.

17. Zaključno, Ustavni sud podsjeća da i kad je riječ o tumačenju i primjeni prava na konkretne slučajeve, Ustavni sud u načelu ne smije zamijeniti pravna stajališta nadležnih sudova i drugih nadležnih tijela svojima, sve dok sudske odluke ne otkrivaju bilo kakvu arbitrarnost, a dostatno su obrazložene i, po potrebi, upućuju na relevantnu sudsku praksu. Nije dakle zadaća Ustavnog suda preuzeti ulogu sudova, koji su prvi pozvani interpretirati zakone. Zadaća Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takve interpretacije sudova suglasni s Ustavom s aspekta zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda.

U tom kontekstu, ocjena je Ustavnog suda da su redovni sudovi proveli iscrpan dokazni postupak u odnosu na cijelu obiteljsku situaciju, pri donošenju osporenih odluka uzeli su u obzir stručno mišljenje nadležnog CZSS-a o utjecaju povratka mlt. djeteta u Č. R., kao i ostalu mjerodavnu dokumentaciju, te je s obzirom na sve gore navedene činjenice pravno stajalište sudova izraženo u osporenim rješenjima obrazloženo jasno i na ustavnopravno prihvatljiv način, dok u primjeni i tumačenju mjerodavnog prava nije utvrđena arbitrarnost ili samovoljnost.

Redovni sudovi ispitali su predmet i donijeli osporene odluke vodeći računa o najboljem interesu mlt. djeteta.

17.1. Imajući stoga u vidu sve navedeno, sagledavajući provedeni postupak kao jedinstvenu cjelinu, Ustavni sud prihvaća da su redovni sudovi pravilno utvrdili sve relevantne čimbenike te uzimajući u obzir najbolji interes mlt. djeteta dali dostatne i relevantne razloge koji ukazuju na to da je odluka o odbijanju podnositeljevog zahtjeva za povratkom mlt. djeteta u Č. R. bila nužna.

Slijedom svega navedenog Ustavni sud ocjenjuje, posebno uzimajući u obzir pristup koji je potreban kod postupanja u predmetima koji uključuju zaštitu djece, da osporenim rješenjima redovnih sudova, u svjetlu zahtjeva Haške konvencije, nije povrijeđeno pravo podnositelja na poštovanje obiteljskog života iz članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije.

18. U odnosu na ostale prigovore podnositelja usmjerene na povredu »pravičnosti suđenja«, Ustavni sud primjećuje da prigovore pristranosti, nejednakog postupanja prema strankama i nedostavljanja dokumentacije, podnositelj nije isticao tijekom postupaka provedenih pred nadležnim nižestupanjskim sudovima.

Osim toga, Ustavni sud primjećuje da u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, ništa ne ukazuje na to da je podnositelju uskraćena mogućnost da izloži činjenice ili iznese/predloži dokaze, a na način kako to on prigovara u ustavnoj tužbi.

Dapače, uvidom u pribavljeni spis razvidno je da je podnositelj aktivno sudjelovao u postupku, putem svoje punomoćnice, te da je bio u prilici očitovati se na dokumentaciju spisa predmeta za koju je ocijenio da je važna za postupanje. Stoga prigovore podnositelja da »valjano psihijatrijsko vještačenje nije provedeno«, odnosno da je »propušteno navesti podatke o djetetu i njegovom socijalnom podrijetlu ... budući da isto nije ni zatraženo od strane prvostupanjskog suda«, a iz razloga što u tom smislu podnositelj nije predlagao provođenje dokaza tijekom prvostupanjskog postupka, Ustavni sud ocjenjuje neosnovanima.

19. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

20. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona (točka II. izreke).

Broj: U-III-5017/2019
 Zagreb, 3. studenoga 2020.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.