## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-3236/2002 od 8. prosinca 2004.

### NN 179/2004 (17.12.2004.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-3236/2002 od 8. prosinca 2004.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3128

Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odluči­vanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Mario
Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća, u postupku
pokrenutom ustavnom tužbom T. i S. P. iz Z., koje zastupa I. Š., odvjetnik iz
Z., na sjednici održanoj 8. prosinca 2004. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.Ustavna
tužba se usvaja.

II.Ukidaju
se:

–
presuda Županijskog suda u Zadru, broj: Gž-790/01 od 30. listopada 2002.
godine,

–
presuda Općinskog suda u Zadru, broj: P-997/00 od 9. listopada 2000. godine.

III.Predmet se vraća Općinskom sudu u Zadru na ponovno odlučivanje.

IV.Ova
odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna
tužba podnesena je protiv presude Županijskog suda u Zadru, broj: Gž-790/01 od
30. listopada 2002. godine, kojom je potvrđena presuda Općinskog suda u Zadru,
broj: P-997/00 od 9. listopada 2000. godine.

Navedenom
prvostupanjskom presudom otkazano je podnositeljima ustavne tužbe, kao tuženicima,
stanarsko pravo na stanu u Z., B. V. 6d, zbog nekorištenja stana dulje od šest
mjeseci prije podnošenja tužbe Grada Zadra.

2. Donošenju
navedene prvostupanjske presude prethodio je parnični postupak u istoj pravnoj
stvari, u kojem je donesena presuda istog suda, broj: P-768/94 od 24. svibnja
1994. godine, a kojom je podnositeljima pravomoćno otkazano stanarsko pravo.

Navedena
je presuda ukinuta povodom prijedloga podnositelja za ponavljanje pravomoćno
okončanog postupka (budući da se temeljila na lažnom iskazu jednog od svjedoka
– bespravno useljene treće osobe, što je utvrđeno u kaznenom postupku).

U
ponovljenom parničnom postupku donesena je presuda, broj: P-21/98 od 4. lipnja
1999. godine, kojom je podnositeljima stanarsko pravo ponovo otkazano, jer je
sud utvrdio da su podnositelji trajno napustili korištenje stana, te da su, s
obzirom na ratne okolnosti, prihvatili rizik bespravnog useljenja treće osobe.

Ta je
presuda ukinuta rješenjem Županijskog suda u Zadru, broj: Gž-781/99 od 27. ožujka
2000. godine, kojim je izraženo stajalište tog suda da je prvostupanjski sud
propustio utvrditi je li drugotuženica (budući da je za taj Sud u odnosu na
prvotuženika nesporno da je stan trajno napustio) poduzela, u razdoblju od šest
mjeseci prije tužbe tužitelja, ili ranije, ali s učinkom u tom razdoblju, kakve
pravno relevantne radnje usmjerene na iseljenje bespravno useljene treće osobe,
u kojem bi slučaju nekorištenje stana bilo opravdano.

U
ponovljenom postupku donesene su ovdje osporene presude, broj: P-997/00 od 9.
listopada 2000. godine i broj: Gž-790/01 od 30. listopada 2002. godine, kojima
je podnositeljima stanarsko pravo iznova pravomoćno otkazano.

U tom
postupku utvrđeno je, kao odlučno, da je drugotuženica – podnositeljica ustavne
tužbe, 9. lipnja 1992. godine, zatražila od nadležnoga upravnog tijela tadašnje
Općine Zadar iseljenje bespravno useljene treće osobe iz spornog stana, o kojem
zahtjevu nadležno upravno tijelo nikada nije donijelo rješenje, te je spis predmeta
zagubljen, a da ona nikada nakon toga nije poduzela niti jednu od pravnih
radnji predviđenih mjerodavnim zakonom za slučaj tzv. šutnje administracije.
Stoga da se njezin zahtjev za iseljenje ima smatrati odbijenim, dok je
bespravno useljena osoba iseljena iz spornog stana prije njezinog zahtjeva, ali
na temelju zahtjeva Komisije za privremeno korištenje stanova Općine Zadar, te
je stan prešao u posjed Općine, kasnije Grada Zadra.

3.
Podnositelji u ustavnoj tužbi ističu povrede odredaba članaka 3., 14., 26., 29.
i 117. Ustava Republike Hrvatske, te ponavljaju činjenične navode koje su
isticali i u tijeku parničnog postupka. Smatraju da je izbivanje iz spornog
stana, prouzročeno najprije bolešću djeteta, a zatim majke podnositeljice,
opravdano, te da je, unatoč pravodobnom povratku u Z., useljenje u stan bilo
fizički nemoguće, jer je u njemu već bila bespravno useljena treća osoba.

Smatraju
također da nije bitno kada su poduzete radnje za iseljenje osobe koja je u stan
bespravno uselila, već da je bitno da su te radnje poduzete, međutim da o
zahtjevu za iseljenje nadležno tijelo nikada nije odlučilo. Stoga da su otkaz
njihovog stanarskog prava i razlozi na kojima sudovi temelje takve presude slučaj
bez presedana koji ih čini građanima drugog reda.

Predlažu
ukidanje osporenih presuda.

*Ustavna
tužba je osnovana.*

4. Na
temelju analize cjelokupnog spisa predmeta, svih odluka donesenih u konkretnom
slučaju, napose osporenih presuda, mjerodavnih zakonskih propisa, te navoda i
razloga ustavne tužbe, Ustavni sud je utvrdio da je podnositeljima povrijeđeno
ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava, na čiju povredu ukazuju.

Člankom 14. stavkom 2. Ustava zajamčena je svima
jednakost pred zakonom.

Do povrede ustavnog jamstva jednakosti pred zakonom
može doći, pored ostalog, u slučajevima kada u provedenom postupku nije uzet u
obzir propis koji je očigledno mjerodavan, kao i kada je mjerodavni propis
pogrešno shvaćen i primijenjen, slijedom čega doneseni pojedinačni akt nije
pravno prihvatljiv i može se ocijeniti samovoljnim.

U konkretnoj parničnoj stvari proveden je dokazni
postupak, te su utvrđene relevantne činjenice, između ostalih i ta da je
podnositeljica ustavne tužbe 1992. godine poduzela pred nadležnim upravnim
tijelom, u okviru upravnog postupka, pravne radnje radi iseljenja iz spornog
stana bespravno useljene treće osobe. Utvrđeno je da o njezinom zahtjevu nadležno
upravno tijelo nikada nije donijelo rješenje, kao i da ona nakon toga nikada
nije poduzela nikakve daljnje radnje u smislu mjerodavnih odredaba Zakona o općem
upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91 i 103/96 – Odluka Ustavnog suda
Republike Hrvatske, broj: U-I-248/1994, u daljnjem tekstu: ZUP), o tzv. šutnji
administracije.

O tome Županijski sud u Zadru, u obrazloženju
osporene drugostupanjske presude, navodi sljedeće:

»Naime, navedeni upravni zahtjev za iseljenje
(podnesen dosta prije izjavljene tužbe otpremljene sudu 9. svibnja 1994.
godine) nije rješavan kod nadležnoga upravnog tijela Općine Zadar (jer bi u
protivnom tuženica dobila i koristila rješenje o tome), niti je tuženica zbog šutnje
administracije izjavljivala u smislu članaka 218. stavka 1. Zakona o općem
upravnom postupku žalbu po proteku roka od dva mjeseca od dana predaje tog
zahtjeva (tuženica se niti sada u žalbi u ovoj pravnoj stvari ne poziva na tu
radnju obavljenu makar i do donošenja pobijane prvostupanjske presude), zbog čega
opet u smislu članka 218. stavka 2. ZUP-a važi zakonska pretpostavka »kao da je
njezin zahtjev odbijen«, drugim riječima, on je negativno riješen, te je
nastalo pravno stanje kao da više nema pravnog učinka njenog upravnog zahtjeva
za postojanje opravdanog razloga nekorištenja stana unutar vremena od šest
mjeseci, što dalje ukazuje da je tužbeni zahtjev o otkazu stanarskog prava
osnovan u smislu članka 99. stavka 1. ZSO.«.

Temeljem utvrđenja da podnositeljica nije, nakon
podno­šenja zahtjeva, poduzela nikakve daljnje radnje u upravnom postupku,
parnični je sud zauzeo stajalište da se zahtjev podnositeljice u upravnom
postupku ima smatrati odbijenim. Slijedom toga parnični sud je utvrdio da je
nekorištenje spornog stana bilo neopravdano u smislu odredbe članka 99. stavka
2. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine«, broj 51/85 i dr.), pa je
primjenom odredbe članka 99. stavka 1. istog Zakona stanarsko pravo otkazano.

5. Člankom 218. stavkom 2. ZUP-a propisano je da, ako
nadležno tijelo, protiv čijeg je rješenja dopuštena žalba, ne donese rješenje i
ne dostavi ga stranci u propisanom roku (u konkretnom slučaju u roku od 15
dana, prema članku 94. Zakona o stambenim odnosima u svezi s člankom 218.
stavkom 1. ZUP-a – op. Ustavnog suda), stranka ima pravo žalbe, kao da je
njezin zahtjev odbijen.

Citirana odredba ZUP-a sadrži negativnu presumpciju
koja je ustanovljena u korist prava na žalbu, a ne u korist odbijanja zahtjeva.
Navedeno znači da zahtjev o kojem nije odlučeno u zakonskom roku nije odbijen,
već je on i dalje egzistentan i o njemu treba biti odlučeno, a stranka ima
pravo žalbe (kao da joj je zahtjev odbijen), kada i ako želi žalbom šutnju
administracije prekinuti. Izjavljivanje žalbe zbog šutnje administracije,
dakle, nije dužnost stranke. Neizjavljivanje žalbe ne može se tumačiti kao
pristanak stranke na negativnu odluku upravnog tijela o njezinom zahtjevu niti
neizjavljivanje žalbe može imati za posljedicu presumpciju o odbijanju zahtjeva
stranke, kao što to pogrešno smatra parnični sud.

Slijedom izloženog, razvidno je da su u konkretnom
slučaju mjerodavne zakonske odredbe pogrešno protumačene i primijenjene. S
obzirom da se na tom pravnom stajalištu temelji i ocjena o neopravdanosti
podnositeljičina izbivanja iz stana, kao osnova za otkaz stanarskog prava,
Ustavni sud utvrđuje da je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja zajamčeno
odredbom članka 14. stavka 2. Ustava.

6. Utvrdivši da je podnositeljima povrijeđeno ustavno
pravo na jednakost pred zakonom, zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava,
Ustavni sud nije razmatrao eventualne povrede ustavnih prava podnositelja s
aspekta ostalih odredaba Ustava na koje se podnositelji pozivaju u ustavnoj tužbi.

7. Zbog izloženog, a na temelju odredaba članaka 73.
i 76. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst), donesena je odluka kao u izreci.

Broj:
U-III-3236/2002
Zagreb, 8. prosinca 2004.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 179/2004-3128