## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1031/1997. od 17. studenoga 1999. i Izdvojeno mišljenje u predmetu U-III-1031/1997. koji se odnosi i na predmete U-III-1103/1997 i U-III-1124/1997.

### NN 135/1999 (10.12.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-1031/1997. od 17. studenoga 1999. i Izdvojeno mišljenje u predmetu U-III-1031/1997. koji se odnosi i na predmete U-III-1103/1997 i U-III-1124/1997.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu dr. Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
mr. Vojislav Kučeković, Jurica Malčić,
mr. Hrvoje Momčinović, Ivan Marijan Severinac, Milan
Vuković i Mladen Žuvela, odlučujući o
ustavnoj tužbi Republike Hrvatske, koju zastupa Državno
pravobraniteljstvo Republike Hrvatske, na sjednici održanoj
dana 17. studenoga 1999. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja i ukidaju se rješenja:

- Županijskog suda u V., broj: Gž-125/97-2 od 18. veljače
1997.;

- Općinskog suda u N. M., broj: Z-1307/96-3 od 12. prosinca
1996.

II. Predmet se vraća nadležnom sudu na ponovni postupak.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Republika Hrvatska, zastupana po Državnom pravobraniteljstvu
Republike Hrvatske, podnijela je pravodobnu ustavnu tužbu
u povodu rješenja Županijskog suda u V., broj: Gž-125/97-2
od 18. veljače 1997. godine, kojim je rješenjem odbačena
kao nedopuštena, između ostalih i žalba podnositeljice
izjavljena protiv rješenja Zemljišnoknjižnog odjela
Općinskog suda u N. M., broj: Z-1307/96-3 od 12. prosinca
1996. godine. Tim je rješenjem dozvoljen otpis određenih
nekretnina iz dosadašnjih z. k. ul. u novi z. k. ul., te
otpis s imena dosadašnjih korisnika tih nekretnina na ime
i za korist PZ »S.«, i dozvoljena uknjižba prava
vlasništva na određenim nekretninama upisanim kao društveno
vlasništvo s pravom korištenja PZ S.O.J. u V.T.

Podnositeljica smatra da je osporenim rješenjima povrijeđeno
ustavno pravo iz članka 19. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske (pojedinačni akti državne uprave i tijela
koja imaju javne ovlasti moraju biti utemeljeni na zakonu), međutim
iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da nalazi povrijeđenim
i ustavno pravo na žalbu (članak 18. Ustava), ustavno
pravo vlasništva (članak 48. Ustava) te ustavno načelo
iz članka 115. stavak 3. (sudovi sude na temelju Ustava
i zakona) Ustava Republike Hrvatske.

Povredu navedenog ustavnog prava podnositeljica nalazi u činjenici
da zemljišnoknjižni sud nije pravilno i neprijeporno
utvrdio činjenično stanje, a što je bio u skladu
s načelom zakonitosti dužan učiniti. Naime,
smatra da je sud dužan ispitati postoje li zakonske zapreke
za udovoljavanje uknjižbi prava vlasništva određenih
nekretnina, bez obzira na formalno potpun sadržaj prijedloga
i njegovih priloga. Ističe da se je u konkretnom slučaju
u pogledu nekretnina iz z. k. ul. br. 1953. k.o. B., moglo zaključiti
da se radi dijelom o poljoprivrednom zemljištu, a koje je
temeljem Zakona o poljoprivrednom zemljištu (»Narodne
novine«, broj 34/91, 26/93, 79/93, 90/93, 54/94 i 48/95)
postalo vlasništvo Republike Hrvatske. Tu je činjenicu,
prema mišljenju podnositeljice, prvostupanjski sud trebao
sa sigurnošću utvrditi. Podnositeljica navodi da joj
je prvostupanjski sud dostavio navedeno rješenje. Prema mišljenju
podnositeljice pogrešno je stajalište Županijskog
suda u V., a prema kojem je u konkretnom zemljišno-
knjižnom postupku stranka samo predlagatelj, te da podnositeljici
ne pripadaju nikakva prava navedena u paragrafu 133. bivšeg
Zakona o zemljišnim knjigama odnosno da ne spada u krug osoba
iz članka 120. Zakona o zemljišnim knjigama (»Narodne
novine«, broj 91/96).

Ustavna tužba je osnovana.

Ustavnim zakonom o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99 - nastavno: Ustavni zakon) propisano
je da svaka fizička i pravna osoba može podnijeti
Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da joj je odlukom
sudbene, upravne vlasti ili drugih tijela koja imaju javne ovlasti
povrijeđeno jedno od Ustavom utvrđenih sloboda i prava
čovjeka i građanina.

U konkretnom je slučaju, Općinski sud u N. M., rješavajući
po prijedlogu PZ »S.« iz N. M., radi uknjižbe prava
vlasništva na nekretninama, rješenjem broj: Z-1307/96
od 12. prosinca 1996. godine, dozvolio otpis određenih nekretnina
iz dosadašnjih z. k. ul. u novi z. k. ul., te otpis s imena
dosadašnjih korisnika tih nekretnina na ime i za korist PZ
»S.«, i uknjižbu prava vlasništva na određenim
nekretninama upisanim kao društveno vlasništvo s pravom
korištenja PZ S.O.J. u V.T., za korist predlagatelja, PZ
»S.«.

PZ »S.« je navedenom prijedlogu priložila Izvod
iz sudskog registra Trgovačkog suda u V., Fi-3342/92, rješenja
Trgovačkog suda u V. o upisu usklađenja općih
akata sa Zakonom o zadrugama, broj: Tt-95/722-2 od 9. siječnja
1996. i Tt-95/722-3 od 11. siječnja 1996. godine, izvadak
iz Elaborata o usklađivanju općih akata zadruge sa Zakonom
o zadrugama i procjeni PZ »S.«, zaključak o suglasnosti
Hrvatskog poljoprivrednog zadružnog saveza na program usklađenja
i elaborat o procjeni vrijednosti, identifikaciji i razgraničenju
imovine prema oblicima vlasništva, broj: 23./96 od 2. veljače
1996. godine.

Drugostupanjski sud je rješavajući o žalbi podnositeljice,
odbacio žalbu kao nedopuštenu obrazlažući,
da unatoč činjenici da je rješenje dostavljeno
podnositeljici, iz sadržaja rješenja, ne proizlazi da
osim predlagatelja, osobe navedene u dostavnoj naredbi bi imale
bilo kakvo pravo navedeno u paragrafu 133. bivšeg Zakona
o zemljišnim knjigama, odnosno članka 120. Zakona
o zemljišnim knjigama koje je na snazi u vrijeme odlučivanja
po navedenoj žalbi. Navedeno obrazlaže činjenicom
da prema ocjeni tog suda iz dokumentacije koja prileži prijedlogu
predlagatelja podnesenog prvostupanjskom sudu, proizlazi da nije
izvršen nikakav promet nekretnina, te da uknjižbom ne
dolazi do uknjižbe novog korisnika, nego samo do evidencije
promjene unutar istog, uz otpis pojedinih čestica i njihovog
prijenosa u novi z. k. ul. Stoga, prema ocjeni toga suda, nije
bilo osnova da, na temelju zemljišnoknjižnih podataka,
priloženih isprava i podnijetog prijedloga ocijeni da druge
osobe u odnosu na predlagatelja imaju određena stvarnopravna
ovlaštenja na predmetnim nekretninama.

Analizom navoda ustavne tužbe, te uvidom u osporena rješenja
Ustavni sud je utvrdio da je osporenim odlukama povrijeđeno
ustavno pravo na žalbu (članak 18. Ustava) i ustavno
pravo vlasništva (člank 48. Ustava), te ustavno načelo
iz članka 115. stavka 3. Ustava Republike Hrvatske (sudovi
sude na temelju Ustava i zakona).

U konkretnom slučaju zatražen je upis pretvorbe društvenog
vlasništva u pravo vlasništva i na poljoprivrednom zemljištu.
Kako je, u skladu s odredbama Zakona o poljoprivrednom zemljištu,
na poljoprivrednom zemljištu u društvenom vlasništvu
na teritoriju Republike Hrvatske nositelj vlasničkih prava
postala Republika Hrvatska, a u svezi s odredbom članka
120. Zakona o zemljišnim knjigama, kojom je propisana obveza
dostave rješenja zemljišnoknjižnog suda kojim odlučuje
o prijedlogu za upis »... i osobama na čijoj nekretnini
se stječe knjižno pravo...« to je, prema mišljenju
ovog Suda, potrebno Republici Hrvatskoj, priznati status stranke
u svakom onom postupku gdje je riječ o pretvorbi poljoprivrednog
zemljišta u društvenom vlasništvu.

Naime, odredbom stavka 1. članka 36. Zakona o zadrugama
(»Narodne novine«, broj 3/90) propisano je da sredstva
koja je zadruga posjedovala na dan stupanja tog zakona postaju
zadružna imovina, dok je stavkom 2. propisano da imovina
zadruga nastala radom i poslovanjem tih zadruga nakon 1. srpnja
1953. godine postaje zadružnim vlasništvom. Slijedom
navedene zakonske odredbe, proizlazi da je danom stupanja na snagu
tog propisa (26. siječnja 1990. godine) dio poljoprivrednog
zemljišta u društvenom vlasništvu koje se nalazilo
u sredstvima zadruge postalo zadružnim vlasništvom,
a dio je ostao u sredstvima zadruge i nadalje kao društveno
vlasništvo (stečeno prije 1. srpnja 1953. godine).

Proizlazi da zemljišnoknjižni sud može prihvatiti
prijedlog poljoprivredne zadruge uz upis - pretvorbu društvenog
vlasništva (prava korištenja i raspolaganja) u pravo
vlasništva, kada je riječ o poljoprivrednom zemljištu,
samo za ono zemljište koje je nastalo radom i poslovanjem
zadruge nakon 1. srpnja 1953. godine, a to se mora vidjeti (osnov
stjecanja imovine) iz izvješća koje je zadruga bila
dužna dostaviti Ministarstvu privatizacije, nakon okončanja
postupka usklađivanja općih akata i poslovanja s novim
Zakonom o zadrugama (članak 30. Zakona o zadrugama - »Narodne
novine«, broj 36/95).

S obzirom na činjenicu da je država podržavljenjem
stekla vlasništvo poljoprivrednog zemljišta u društvenom
vlasništvu danom stupanja na snagu Zakonom o poljoprivrednom
zemljištu, a to je bilo 23. srpnja 1991. godine, to u času
stupanja na snagu Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima
(1. siječnja 1997. godine), koji propisuje pretvorbu preostalog
društvenog vlasništva (u članku 359.), pretvorba
tog poljoprivrednog zemljišta nije bila moguća po tom
zakonu, jer je posebnim zakonom (u ovom slučaju Zakonom
o poljoprivrednom zemljištu) bilo drukčije određeno.

Za zemljište koje je temeljem odredbi Zakona o poljoprivrednom
zemljištu postalo državno vlasništvo, a nalazi
se u posjedu zadruge, Državno pravobraniteljstvo Republike
Hrvatske dužno je u roku od 5 godina od dana stupanja na
snagu Zakona o zemljišnim knjigama pokrenuti postupak za
upis tog prava u korist Republike Hrvatske (članak 224.
stavak 3. Zakona o zemljišnim knjigama).

Kako je odredbom članka 127. Zakona o vlasništvu i
drugim stvarnim pravima inaugurirano pravilo kojim se pravo onog
koji je vlasništvo stekao odlukom suda ili drugog tijela
(u ovom slučaju odlukom o podržavljenju) ne može
suprotstaviti pravu onog koji je postupajući s povjerenjem
u zemljišne knjige, u dobroj vjeri upisao svoje pravo na
nekretnini, dok još pravo koje je stečeno (odlukom
suda ili drugog tijela) nije bilo upisano, to bi nepriznavanje
položaja stranke Republici Hrvatskoj moglo dovesti do gubitka
vlasništva, a koje se pravo jamči odredbom članka
48. Ustava Republike Hrvatske.

Slijedom navedenog, Sud je utvrdio da je podnositeljici ustavne
tužbe osporenim prvostupanjskim i drugostupanjskim rješenjem
povrijeđeno ustavno pravo na žalbu koje se jamči
u članku 18. Ustava i ustavno pravo vlasništva iz
članka 48. Ustava Republike Hrvatske.

Također osporenim odlukama povrijeđeno je i ustavno načelo
iz članka 115. stavka 3. (sudovi sude na temelju Ustava
i zakona) Ustava Republike Hrvatske.

Stoga je na temelju odredbe člnka 69. i 72. Ustavnog zakona
riješeno kao u izreci.

Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 28. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-1031/1997
Zagreb, 17. studenoga 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik **dr. Jadranko Crnić,** v. r.

\*\*\*
**IZDVOJENO MIŠLJENJE
u predmetu ustavne tužbe Republike Hrvatske zbog povrede
ustavnog prava iz članka 119. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske, broj: U-III-1031/97, koji se odnosi i na predmete U-III-1103/97
i U-III-1124/97**

Republika Hrvatska zastupana po Državnom pravobraniteljstvu
Republike Hrvatske podnijela je ustavnu tužbu u svezi sa
rješenjem Županijskog suda V., Gž-125/97 od 18.
veljače 1997. godine u zemljišnoknjižnom predmetu,
radi povrede ustavnog prava iz članka 19. stavka 1. Ustava
Republike Hrvatske.

Ustavni sud Republike Hrvatske je svojom odlukom U-III-1031/97
od 17. studenoga 1999. godine usvojio tu ustavnu tužbu.

Takva odluka je za mene neprihvatljiva, te sam glasovao protiv
nje, i za to svoje mišljenje, temeljem članka 126.
stavka 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon) dajem sljedeće obrazloženje:

U konkretnom predmetu je država Hrvatska nakon donošenja
rješenja Općinskog suda N. M. Z-1307/96 od 12. prosinca
1996. godine radi upisa u zemljišne knjige nekretnina u korist
PZ »S.« iz V. T. uložila po svom zakonskom zastupniku
žalbu, jer smatra da su te nekretnine vlasništvo Republike
Hrvatske, i to bez obzira na to što nije bila stranka u tom
postupku. Tu žalbu je Županijski sud odbacio citiranim
rješenjem Županijskog suda. Državno pravobraniteljstvo,
smatra da su time državi Hrvatskoj povrijeđena ustavna
prava iz članka 19. stavak 1. Ustava, pa je u ime Hrvatske
države podnijelo ustavnu tužbu.

Točno je, da prema članku 59. Ustavnog zakona svaka
fizička i pravna osoba može podnijeti ustavnu tužbu
ako smatra da joj je odlukom sudbene, upravne vlasti ili drugih
tijela sa javnim ovlastima povrijeđeno jedno od ustavnih sloboda
i prava čovjeka i građanina.

Upravo iz te odredbe izvodim zaključak da to pravo ne pripada
državi, nego samo čovjeku i građaninu (bez obzira
na to što je u novom Ustavnom zakonu to pravo prošireno
i na pravne osobe). Država tu ni u kom slučaju ne
spada, iako je i ona u izvjesnom smislu pravna osoba (sui generis),
a to znači da nije aktivno legitimirana na podnošenje
ustavne tužbe.

Držim, da se može postaviti čak upitnim i mogućnost
podnošenja ustavne tužbe po pravnoj osnovi, no kako
je izmijenjeni Ustavni zakon riješio da može, o tome
bi se moglo raspravljati samo de lege ferenda. Kada je u pitanju
pravna osoba onda se radi o užoj asocijaciji od države,
čiji članovi u pravilu imadu isti pravni interes.
Država je nešto drugo. Kod države se radi o svim
njenim građanima, koji ne samo da ne moraju nego i nemaju
isti pravni interes, što očigledno proizlazi čak
i iz ovog predmeta u kojem je država u stvari u ime svih
građana podnijela ustavnu tužbu, koja je protiv interesa
jedne asocijacije (PZ »S.«) čiji članovi
su također građani te iste države.

No, puno važnije od toga je činjenica da je zaštita
ljudskih prava prema Općoj deklaraciji o ljudskim pravima
skupštine Ujedinjenih naroda (u daljnjem tekstu: Deklaracija)
i Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda (u daljnjem tekstu: Konvencija), kao i prema članku
125. Ustava Republike Hrvatske i članku 59. Ustavnog zakona,
ustanovljena jedino radi zaštite čovjeka i građanina.
Dakle, tu nema nikako države kojoj bi se na taj način
štitila ustavna prava čovjeka i građanina.

Uostalom, povredu ljudskih prava može izvršiti isključivo
država preko svojih organa kako su oni i nabrojeni u citiranom
članku 59. Ustavnog zakona.

Postavlja se onda pitanje, kako bi ta ista država koja jedino
može povrijediti ljudska prava mogla ustati ustavnom tužbom
sama protiv sebe (svojih organa) i tražiti zaštitu povrede
ustavnih prava od same sebe.

To bi po mojem mišljenju bio pravi nonsens.

To što država u parnici, pa i u krivičnom postupku
može imati položaj stranke ništa ne umanjuje tu
moju tvrdnju. Naime, u odnosu na to, položaj države
i državnih organa je zakonski reguliran, pa je tako čak
i propisano tko državu, i na koji način zastupa. Prema
Zakonu o Državnom pravobraniteljstvu to je Državni pravobranitelj.
No, upravo u tom Zakonu je u članku 1. propisano da je
Državno pravobraniteljstvo posebno državno tijelo, koje
štiti imovinska prava i interese Republike Hrvatske i to
pred sudovima, upravnim i javnim tijelima prema svim osobama (članak
14. citiranog Zakona).

Naravno da Ustavni sud ne spada u kategoriju organa redovnih sudova
niti upravnih organa. Postupak pred Ustavnim sudom je potpuno
samostalan, i nikako se ne može uzeti kao neki nastavak postupka
pred bilo kojim državnim organima. Prema tome država
može imati položaj stranke pred redovnim državnim
organima, no iz toga se nikako ne može izvoditi zaključak
da joj pripada i pravo podnošenja ustavne tužbe zbog
povrede ustavnih prava pred njezinim organima. Stoga bi prihvaćanje
aktivne legitimacije države kod podnošenja ustavne tužbe
radi zaštite ustavnih prava doista bilo apsurdno.

Nadalje, ovakav se zaključak mora izvesti i iz činjenice
da se podnositelj ustavne tužbe nakon što iscrpi redovni
pravni put kod nacionalnog ustavnog suda, može za zaštitu
ustavnih prava obratiti i Europskom sudu za ljudska prava. No
tamo se prema Konvenciji i važećoj proceduri tužba
za zaštitu ljudskih prava podnosi protiv države, što
bi značilo u konkretnom slučaju da bi država
Hrvatska mogla u krajnjoj konsekvenci obratiti se tom Sudu, ali
bi tada morala tužiti samu sebe, što je također
nonsens.

Prigovor, da niti jedan ovlaštenik na podnošenje ustavne
tužbe ne mora iskoristiti i to pravo da se obrati i Europskom
sudu ne stoji, iz jednostavnog razloga što pravo na zaštitu
ljudskih prava sadrži ili sva prava, ili ništa, te ne
postoji djelomično pravo na zaštitu ljudskih prava
koje bi obuhvaćalo samo mogućnost podnošenja
ustavne tužbe kod domaćeg suda, a ne i kod međunarodnog.

Odluka kojoj se ja protivim nije protivna samo odredbi članka
59. Ustavnog zakona nego i samoj suštini pojma ljudskih prava
i zaštiti toga prava, jer je to institut koji je ustanovljen
is-
ključivo radi čovjeka, koji može tražiti
zaštitu u slučaju kršenja ljudskih prava, koja
su počinili državni organi kako to proizlazi iz Deklaracije
i Konvencije o ljudskim pravima.

Ovakvo stajalište prema mom saznanju prihvaćaju i
brojni pravi teoretičari, a takvu praksu prihvaćaju
i ustavni sudovi nekih drugih država (npr. Slovenije).

To su razlozi zbog kojih je za mene neprihvatljiva odluka Ustavnog
suda kojom se usvaja ustavna tužba države Hrvatske zbog
povrede ustavnih prava, te smatram da je tu ustavnu tužbu
trebalo temeljem članka 131. Ustavnog zakona odbaciti.

Broj: U-III-1031/1997
Zagreb, 24. studenoga 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Sudac
**Zdravko Bartovčak,** v. r.

Odluka, NN 135/1999-2107