## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4798/2010 od 12. lipnja 2014.

### NN 107/2014 (5.9.2014.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4798/2010 od 12. lipnja 2014.

107 05.09.2014 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4798/2010 od 12. lipnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2083

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Aldo Radolović, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Ranko Kovačević iz Starog Grada, otok Hvar, kojeg zastupa Arsen Mužić, odvjetnik u Splitu, na sjednici održanoj 12. lipnja 2014. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu podnio je Ranko Kovačević iz Starog Grada, otok Hvar (u daljnjem tekstu: podnositelj), kojeg u postupku pred Ustavnim sudom zastupa Arsen Mužić, odvjetnik u Splitu.

Ustavnu tužbu podnio je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud) broj: Us-4242/2010-4 od 10. lipnja 2010. (u daljnjem tekstu: osporena presuda), kojom je odbijena njegova tužba podnesena protiv rješenja Drugostupanjskog disciplinskog suda Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske broj: 511-01-158-UP/II-110/1-2010 od 16. veljače 2010. (u daljnjem tekstu: drugostupanjsko rješenje).

Drugostupanjskim rješenjem odbijena je žalba podnositelja te je potvrđeno rješenje Prvostupanjskog disciplinskog suda u Splitu broj: 511-01-158-ST-UP/I-4094/27-09 od 23. prosinca 2009. (u daljnjem tekstu: prvostupanjsko rješenje), kojim je podnositelj oglašen odgovornim za počinjenje teže povrede službene dužnosti, zlouporabom položaja ili prekoračenjem ovlasti u službi te nedoličnim ponašanjem u službi ili izvan nje te mu je izrečena disciplinska sankcija prestanka državne službe.

1.1. Podnositelj smatra da su mu osporenim odlukama povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavcima 1. i 2., 19. stavkom 2., 26., 28. i 29. stavcima 1., 4. i 5. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), kao i članci 5. stavak 2. i 19. stavak 1. Ustava. Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih odluka.

1.2. Za potrebe ustavnosudskog postupka, na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), pribavljena je preslika spisa nadležnog prvostupanjskog disciplinskog suda.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Podnositelj je u vrijeme spornog događaja radio na brodu »Sveti Mihovil« kao policijski službenik. Za vrijeme obavljanja službe, 15. travnja 2009. podnositelj je, zajedno s još nekoliko policijskih službenika na istome brodu (Karoglan, Rogošić, Sarađen, te zapovjednik broda – Slavić), podnio kaznenu prijavu Općinskom državnom odvjetništvu Dubrovnik protiv ribara Antuna Šantića, zbog osnovane sumnje da je toga dana unutar Parka prirode »Lastovsko otočje« obavljao gospodarski ribolov te ulovio osam jastoga za koje je na snazi bila zabrana izlova, s namjerom da ih zadrži. U kaznenoj prijavi se navodi da je osumnjičenik uhićen i priveden na službeno policijsko vozilo te mu je ulov privremeno oduzet. U prijavi je također navedeno da su policijski službenici Postaje pomorske policije Split izvršili vraćanje privremeno oduzetih jastoga u more uz prisutnost osumnjičenika, koji je potpisao zapisnik o vraćanju ulova u more.

U okviru provedenih mjera tajnog snimanja i praćenja zapovjednika broda – Miroslava Slavića (po dobivenom nalogu USKOKA), a na temelju transkripta telefonskog razgovora zapovjednika Slavića s njegovom djevojkom pod nadimkom »Sunči«, ustanovljeno je da su Miroslav Slavić i ostali policijski službenici spornoga dana došli u posjed jastoga oduzetih od Antuna Šantića te ih zadržali, potpisavši pritom zapisnik o oduzimanju ulova i vraćanju jastoga u more.

Na temelju rezultata tako provedenih tajnih izvidnih mjera, podignuta je 24. lipnja 2009. kaznena prijava protiv podnositelja, zajedno s ostalim policijskim službenicima istoga broda, zbog kaznenog djela zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 337. stavaka 1. i 3. i krivotvorenja službene isprave iz članka 312. stavaka 1. i 2. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 129/00., 51/01., 105/04., 84/05., 71/06., 110/07. i 152/08.). Kazneni postupak protiv podnositelja do dana donošenja ove ustavnosudske odluke nije okončan.

Dana 3. srpnja 2009. Policijska uprava splitsko-dalmatinska podnijela je Prvostupanjskom disciplinskom sudu u Splitu prijedlog za pokretanje disciplinskog postupka protiv podnositelja i ostalih policijskih službenika zbog teže povrede službene dužnosti »zlouporabom položaja ili prekoračenjem ovlasti u službi« – iz članka 99. stavka 1. Zakona o državnim službenicima (»Narodne novine« broj 92/05., 142/06., 77/07.,107/07. i 27/08. – u daljnjem tekstu: ZDS) te »nedoličnog ponašanja u službi ili izvan službe« – iz članka 112. stavka 1. točke 4. Zakona o policiji (»Narodne novine« broj 129/00. i 41/08.). Stegovni postupak završio je utvrđenjem odgovornosti svih okrivljenika te izricanjem sankcije prestanka državne službe.

2.1. U opširnom i detaljno obrazloženom prvostupanjskom rješenju, između ostalog, ističe se:

»Vijeće je zaključkom odbilo navedene prijedloge i to:

– prijedlog za neposrednim saslušanjem Miroslava Slavića u svojstvu svjedoka jer se imenovani na okolnost spornog događaja očitovao u dva navrata o čemu u spisu prileži zapisnik o njegovom ispitivanju u svojstvu osumnjičenika od 23. 06. 2009. godine, te zapisnik o njegovom ispitivanju u svojstvu okrivljenika, broj KIR US-58/09, a koji su tijekom ispitnog postupka pročitani i biti će cijenjeni samostalno i u ukupnosti sa ostalim izvedenim dokazima. Obzirom na naprijed navedeno, a cijeneći da se on na okolnosti spornog događaja izričito očitovao, Vijeće je ocijenilo da se njegovim neposrednim saslušanjem ne bi došlo do novih relevantnih činjenica.

Također, Vijeće smatra da bi se time postupak nepotrebno odugovlačio, a što je u suprotnosti sa čl. 102. st. 2. Zakona o državnim službenicima koji propisuje da je postupak zbog povrede službene dužnosti hitan.

– prijedlog za saslušanje osobe po imenu 'Sunči', jer je ocijenilo da saslušanje imenovane ne bi doprinijelo utvrđivanju novih niti bitnih činjenica za odlučivanje u ovom postupku, budući da ona nema neposrednih saznanja o spornom događaju. Podredno sva njena saznanja o spornom događaju eventualno mogu proizlaziti iz telefonskih razgovora sa Miroslavom Slavićem, a transkripte koje ovo vijeće posjeduje cijenit će ih kao valjane dokaze

(...)

... prema odredbama Zakona o općem upravnom postupku, kao dokaz, može biti upotrijebljeno sve ono što je podesno za točno i potpuno utvrđenje činjenica relevantnih za odlučivanje, pa tako i naprijed navedeni transkripti.

(...)

Iz navedenog transkripta telefonskog razgovora Miroslava Slavića i njegove djevojke Sunči, koji su vodili spornog dana u vremenu od 21:26:51 do 21:32:50, razvidno je da je prijavljeni Slavić rekao svojoj djevojci kako su se umorili jer su trebali slikati 5 kg jastoga i izvagati ih, te da su dva jastoga po glavi, a kada ga je ona upitala da li su to dobili, on je odgovorio da nisu nego su to uzeli jer je to njihovo i da će to donijet za poćućati. Potom joj je rekao da će jastoge morati staviti u 'duboko' jer će ih u ponedjeljak nositi iz Vele Luke u Split, trajektom. Potom je Slavić rekao svojoj djevojci da jastoge mora sakriti jer je lovostaj do 01. 05. te da to predstavlja kazneno djelo.

Naime, iz sadržaja ovog razgovora jasno se zaključuje da privremeno oduzeti jastozi nisu vraćeni u more, nego da su ih prijavljeni pol. službenici, zajedno sa Miroslavom Slavićem, zadržali za sebe.«

2.2. Drugostupanjski disciplinski sud odbio je žalbu podnositelja i potvrdio rješenje prvostupanjskog disciplinskog suda. U obrazloženju drugostupanjskog rješenja, u kojem je iscrpno odgovoreno na sve žalbene navode podnositelja, između ostalog se ističe:

»Naime, u ovom postupku nema analogne primjene Zakona o kaznenom postupku, kako tvrdi žalitelj. Prijedlog (zahtjev) za pokretanje disciplinskog postupka sastavljen je sukladno odredbama članka 105. ZDS-a. (...)

Nadalje, neosnovano navodi žalitelj da bi transkripti bili nezakonit dokaz u ovom postupku budući da je člankom 159. stavak 2. ZUP-a propisano da se u upravnom postupku kao dokaz može upotrijebiti sve što je podesno za utvrđivanje stanja stvari i što odgovara pojedinom slučaju.

(...)

Slijedom navedenog, nikako se ne mogu poistovjećivati kaznena i disciplinska odgovornost, odnosno ne može se disciplinska odgovornost uvjetovati utvrđenom kaznenom odgovornošću.

(...)

Činjenično stanje je pravilno i potpuno utvrđeno unatoč tome što su određeni dokazni prijedlozi žalitelja odbijeni. Razloge odbijanja prijedloga prvostupanjsko vijeće je valjano obrazložilo ...

(...)

... okolnost da je nadležni sud povjerovao u sadržaj javne isprave (zapisnik u kojem policija tvrdi da su jastozi vraćeni u more) i isto cijenio kao olakotnu okolnost u kaznenom postupku koji se vodi protiv Antuna Šantića, nema veze s vjerodostojnošću Šantićevog iskaza u ovom postupku.

(...)

Obzirom da je nesporno utvrđeno da Antun Šantić nije nazočio vraćanju jastoga u more, da postoje snimke razgovora zapovjednika broda Slavića o jastozima, valjano se zaključuje da su oduzete, a nevraćene jastoge prijavljenici zadržali.«

2.3. Protiv odluka upravnih tijela podnositelj je pokrenuo upravni spor pred Upravnim sudom, osporavajući utvrđenja disciplinskih sudova u provedenom postupku.

Osporenom presudom, Upravni sud je, nakon provedene zajedničke rasprave, donio jednu presudu kojom je odlučeno o tužbama svih tužitelja (uključujući i podnositelja) podnesenima protiv istog osporenog akta, na način da su osporenom presudom sve tužbe odbijene kao neosnovane.

Mjerodavni dio osporene presude glasi:

»Tijekom postupka je utvrđeno da navedeni zapisnik Postaje Pomorske policije o vraćanju privremeno oduzetog ulova – živih jastoga u more od 15. travnja 2009. nije vjerodostojan, već su suprotno njegovu sadržaju tužitelji jastoge, zajedno sa Miroslavom Slavićem, zadržali za sebe, a protiv A. Šantića podnijeli kaznenu prijavu.

Prema ocjeni ovog Suda u provedenom postupku pred Prvostupanjskim disciplinskim sudom u Splitu je utvrđeno relevantno činjenično stanje, na temelju dokaza koji su navedeni u obrazloženju prvostupanjskog rješenja. Naime, u dokaznom postupku pred Prvostepenim sudom te u ponovljenom postupku, ocijenjeni su svi iskazi tužitelja, ocijenjen je sadržaj isprava u spisima, službenih zabilješki i zapisnika od 15. travnja 2009. te ostalih isprava navedenih u obrazloženju prvostupanjskog rješenja te je tuženo tijelo našlo da su na okolnosti djela koja su tužiteljima stavljena na teret izvedeni svi potrebni dokazi te je na temelju utvrđenih činjenica pravilno zaključeno da su počinili gore navedene teške povrede službene dužnosti za koje se terete.

Tuženo tijelo je pravilno ocijenilo i obrazloženo otklonilo prigovore tužitelja u pogledu vjerodostojnosti dokaza na kojima je temeljilo svoju odluku. Tako je dalo valjane razloge u pogledu dokazne snage transkripata razgovora zapovjednika broda M. Slavića s nadređenim službenikom i osobom nazvanom 'Sunči' koje prihvaća i ovaj Sud, posebno što isti u vezi s ostalim provedenim dokazima daju cjelovitu sliku spornog događaja. (...)

(...)

Prvostupanjsko i tuženo tijelo su pravilno ocijenili i ostale prigovore tužitelja koje iznose u tužbi a iznosili su ih i u žalbi protiv rješenja tijela prvog stupnja ... To se posebno odnosi na narav disciplinskog i kaznenog postupka s obzirom na predmet zaštite i cilj što se želi postići za koju distinkciju su tijela tuženog dala valjanu pravnu ocjenu, što otklanja prigovore (Kovačević) u smislu ovisnosti disciplinskog postupka o kaznenom.«

2.4. Nakon što je uredno zaprimio osporenu presudu podnositelj je, na temelju članka 62. Ustavnog zakona, Ustavnom sudu podnio ustavnu tužbu sa zahtjevom da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu te ukine osporene odluke i vrati predmet na ponovno odlučivanje.

III. OCJENA USTAVNOG SUDA

1) Pravo na pravično suđenje

3. Među ustavnim pravima na koja se pozvao podnositelj (v. točku 1.1. obrazloženja ove odluke), prigovori o povredama ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavcima 1. i 4. zasebno i zajedno s člankom 19. stavkom 2. Ustava, nisu očito neosnovani te sadržavaju ustavnopravnu bit stvari i mogu biti razmotreni pred Ustavnim sudom. Ustavni sud u tom smislu podsjeća da je u odluci broj: U-III-1001/2007 od 7. srpnja 2010., objavljenoj u »Narodnim novinama« broj 90/10., utvrdio da se jamstva prava na pravično suđenje, sadržana u članku 29. stavku 1. Ustava, primjenjuju i na sudski postupak pred Upravnim sudom (upravni spor), koji je uređen člankom 19. stavkom 2. Ustava.

Mjerodavni dijelovi navedenih ustavnih odredaba glase:

»Članak 19.

(...)

Zajamčuje se sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju javne ovlasti.«

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)

Dokazi pribavljeni na nezakonit način ne mogu se uporabiti u sudskom postupku.«

3.1. Za ovaj je predmet relevantan i članak 6. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06. – u daljnjem tekstu: Konvencija), koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA PRAVIČNO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. …«

4. Ustavni sud prvo napominje da se u ovom ustavnosudskom postupku postavilo pitanje opsega pružanja ustavnosudske zaštite u disciplinskim postupcima s aspekta članka 29. Ustava i članka 6. Konvencije. U svojim dosadašnjim odlukama Ustavni sud nije u povodu ustavnih tužbi izložio svoja načelna stajališta o opsegu i aspektima ustavnosudske zaštite u disciplinskim predmetima. U ovoj odluci Ustavni sud to čini i pri tome se priklanja pristupu Europskom suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: ESLJP) u tom pitanju.

Ustavni sud dalje napominje da se postupak o kojemu je riječ odnosio na prestanak službe državnih službenika jer su u disciplinskom postupku proglašeni odgovornima za počinjenje teže povrede službene dužnosti. Dakle, riječ je o postupku koji se odnosi na spor oko prava podnositelja da ne bude podvrgnut protupravnom prestanku državne službe. S obzirom na prirodu djela za koje se podnositelja tereti – povredu discipline, klasifikaciju tog djela u pravnom sustavu te sankciju kojoj se izložio i koja mu je izrečena, Ustavni sud ističe da je riječ o disciplinskom/stegovnom postupku koji se nije odnosio na »optužbu za kazneno djelo«, koje bi potpadalo pod članak 6. i njegov kazneni aspekt. Iz navedenog nedvojbeno proizlazi da je riječ o pravu koje je »građanske naravi« u smislu članka 6. Konvencije, a koji, sukladno praksi ESLJP-a u predmetima Nikolova i Vandova protiv Bugarske (presuda, 25. ožujka 1999., zahtjev br. 31195/96), kao i Albert i Le Compte protiv Belgije (presuda, 10. veljače 1983., zahtjev br. 7299/75), u sporovima protiv države i njezinih državnih službenika u načelu potpadaju pod članak 6. Konvencije u njegovom građanskom aspektu.

Takvo je stajalište primjenjivo i kad je riječ o članku 29. stavku 1. Ustava.

5. Podnositelj je Ustavnom sudu prigovorio da u provedenom disciplinskom postupku činjenično stanje nije pravilno i potpuno utvrđeno, jer su odbijeni dokazni prijedlozi koje je on predlagao tijekom postupka te su mu na taj način povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 26., 28. i 29. Ustava. U tom smislu navodi:

»Dokazni prijedlog za saslušanjem svjedoka Miroslava Slavića i ženske osobe Sunči kao neposrednih sudionika navedenih razgovora je odbijen bez ikakvog obrazloženja u svim dosadašnjim odlukama.

Saslušanjem navedenih svjedoka mogao se lako utvrditi stvarni sadržaj, pravi smisao i značenje njihove konverzacije kritične prigode.

Posebno se upozorava kako uopće nisu navedeni razlozi odbijanja citiranog dokaznog prijedloga!

Budući da je riječ o neposrednom izvođenju dokaza koje može biti samo u prilog utvrđivanja materijalne istine u postupku, iz navedenog jasno proizlazi kako činjenično stanje nije potpuno ni pravilno utvrđeno jer nisu saslušani ključni svjedoci.

(...)«

Podnositelj je dalje naveo:

»(...)

Svjedok Antun Šantić je u postupku pred Županijskim sudom u Dubrovniku koristio predmetni zapisnik o vračanju privremeno oduzetog ulova u more kao vjerodostojnu i valjanu javnu ispravu, što pretpostavljeno znači da je u svom iskazu potvrdio kako je predmetni ulov vraćen u more.

Zbog navedenog je predloženo nadležnim tijelima u disciplinskom postupku da pribave kazneni spis Županijskog suda u Dubrovniku kako bi se moglo izvršiti uvid u iskaz navedenog svjedoka pred tim sudom.

I ovaj dokazni prijedlog je odbijen!

Odbijanjem i ovog dokaznog prijedloga ponovno je onemogućeno utvrđivanje istine jer kao da je disciplinski sud bio u strahu od možebitnog kontradiktornog iskaza navedenog svjedoka koji bi u cijelosti negirao vjerodostojnost iskaza u predmetnom postupku.

(...)«

Podnositelj je također naveo da su u disciplinskom postupku korišteni dokazi pribavljeni na nezakoniti način, čime mu je povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 29. stavkom 4. Ustava:

»(...)

Transkripti telefonskih razgovora između zapovjednika broda Miroslava Slavića i ženske osobe Sunči, uzeti su kao valjani i odlučni dokazi temeljem kojih je doneseno prvostupanjsko i drugostupanjsko rješenje, dok se predmetnom presudom također tretiraju kao odlučni i valjani dokazi.

Navedeno znači da se sve odluke u predmetnoj stvari temelje na transkriptima telefonskih razgovora čija zakonitost pribavljanja nije dokazana dok je vjerodostojnost sadržaja transkripata upitna jer tijekom postupka nikada nisu preslušavane snimke navedenih razgovora.

(...)

Citiranim postupanjem povrijeđena je i odredba iz članka 29. stavka 4. Ustava RH, s obzirom da dokazi koji su pribavljeni na nezakonit način ne mogu biti uporabljeni u predmetnom postupku.

(...)«

Uza sve navedeno, podnositelj je istaknuo (ponavljajući uglavnom žalbene navode) da je Upravni sud zapisnik o vraćanju privremeno oduzetog ulova u more u sudskom postupku smatrao valjanom ispravom, dok se njega zajedno s ostalim policijskim službenicima u upravnom postupku teretilo za krivotvorenje te iste isprave. Zadržavajući se samo na paušalnim utvrđenjima, podnositelj ističe da su takvim postupanjem povrijeđene odredbe članka 5. stavka 2., članka 19., članka 26. te članka 29. stavaka 1., 2., 4. i 5. Ustava. Ističe i da je prijedlog za pokretanje disciplinskog postupka nezakonito sastavljen. Konačno, ističe i da je u postupku proizvoljno i bez dokaza zaključeno da je on povredu službene dužnosti počinio s namjerom, s obzirom da to nikad nije ni bilo utvrđivano u postupku.

6. Vezano uz građanski aspekt članka 6. stavka 1. Konvencije, ESLJP je u presudi Vanjak protiv Hrvatske (presuda, 14. siječnja 2010., zahtjev br. 29889/04) istaknuo da zahtjevi vezani uz pojam pravičnog suđenja ne moraju nužno biti isti u predmetima koji se odnose na odlučivanje o građanskim pravima i obvezama kao što je to slučaj s predmetima koji se odnose na odlučivanje o optužbi za kazneno djelo. Tako u odnosu na predmete iz kategorije »građanskih« ne postoje iscrpne odredbe koje bi se na njih primjenjivale, poput onih iz stavaka 2. i 3. članka 6. Konvencije. Stoga države ugovornice imaju širu slobodu u rješavanju građanskih predmeta koji se odnose na građanska prava i obveze nego u rješavanju kaznenih. Unatoč tome, iz prakse ESLJP-a izviru određena načela u vezi s pojmom pravičnog suđenja u predmetima koji se odnose na građanska prava i obveze. Tako se npr. zahtjev jednakosti procesnih sredstava, u smislu procesne ravnoteže između stranaka, na takve predmete u načelu primjenjuje isto kao i na kaznene. To se načelno pravilo u prvom redu odnosi na pitanja vezana uz dokaze i dokazni postupak (članak 6. Konvencije, iako jamči pravo na pravično suđenje, ne utvrđuje nikakva pravila o dopuštenosti dokaza niti o načinu na koji bi se oni trebali ocjenjivati, pa je zadaća ESLJP-a ograničena na utvrđivanje je li postupak u svojoj cjelini, uključujući i način na koji su dokazi prikupljeni i izvedeni, bio pošten u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije).

6.1. Ovdje valja spomenuti da je u svojoj praksi ESLJP također utvrdio da neka druga jamstva koja su inherentna kaznenim postupcima (kao što je npr. jamstvo iz članka 6. stavka 3. točke (c) Konvencije – pravo na zastupanje od odvjetnika po vlastitom izboru – nisu primjenjiva u disciplinskim postupcima ratione materiae, ali se mogu ispitati kao sastavni dio jamstva pravičnog suđenja iz članka 6. stavka 1. Konvencije (presuda Nikolova i Vandova protiv Bugarske – v. točku 4. obrazloženja ove odluke). Međutim, ako je protiv iste osobe istodobno pokrenut i kazneni postupak, u takvoj se situaciji treba ispitati jesu li se radnje koje su se provodile u svrhu kaznenog postupka kasnije primijenile i za potrebe disciplinskog postupka koji je ozbiljno utjecao na prava stranaka. Ako se ocijeni da jesu, tada se mora utvrditi i da su jamstva iz članka 6. stavka 3. Konvencije, inače inherentna samo kaznenom postupku, odgovarajuće primjenjiva i u disciplinskom. To jasno proizlazi iz presude Vanjak protiv Hrvatske:

»(...) U vezi s tim, Sud je utvrdio da se, u kontekstu kaznenog postupka, svi dokazi u pravilu moraju izvesti u nazočnosti optuženika na javnoj raspravi, a radi kontradiktornosti postupka. To, međutim, ne znači da, da bi se priznao kao dokaz, iskaz svjedoka uvijek mora biti dan na sudu i javno; to se, osobito, može pokazati nemogućim u određenim slučajevima ... Upotreba iskaza dobivenih tijekom policijskih izvida i sudske istrage u svrhu dokazivanja sama po sebi nije protivna stavcima 1. i 3. (d) članka 6., uz uvjet da je poštovano pravo na obranu. To pravo, u pravilu, zahtijeva da se optuženiku na primjeren i pravilan način pruži mogućnost da se sučeli sa svjedokom i ispituje svjedoka koji svjedoči protiv njega, bilo dok ovaj daje svoj iskaz ili u kasnijoj fazi postupka ...«

7. Primjenjujući navedena stajališta ESLJP-a na konkretan slučaj, Ustavni sud ističe da je odgovornost podnositelja za počinjenu tešku povredu službene dužnosti utvrđena u disciplinskom postupku nakon provedenog dokaznog postupka pred prvostupanjskim disciplinskim sudom. Podnositelju je bilo omogućeno pratiti tijek postupka, izjašnjavati se i predlagati dokaze u vezi s odlučujućim činjenicama te poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje.

O žalbi podnositelja meritorno je odlučio nadležni sud, ocijenivši da prvostupanjski disciplinski sud nije počinio bitne povrede odredaba postupka te da je pravilno i potpuno utvrdio činjenično stanje i primijenio materijalno pravo. Drugostupanjski sud očitovao se o svim žalbenim navodima podnositelja, pri čemu je valjano obrazložio svoja utvrđenja.

Nezadovoljan presudom drugostupanjskog disciplinskog suda, podnositelj je pokrenuo upravni spor pred nadležnim sudom, a Upravni sud je, provodeći kontrolu zakonitosti pojedinačnog akta, o tužbi podnositelja meritorno odlučio, očitovavši se o svim navodima tužbe, donijevši pritom presudu sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog i materijalnog prava.

8. Razmatrajući prigovore podnositelja u odnosu na dokaze koji su korišteni u postupku i njegove tvrdnje da su neki dokazni prijedlozi bez obrazloženja odbijeni, Ustavni sud ističe da izvođenje dokaza u disciplinskom postupku čitanjem službenih zabilješki i zapisnika o ispitivanju svjedoka tijekom istražnog postupka ne uzrokuje samo po sebi povredu prava na pravično suđenje, pod uvjetom da je, u konkretnom slučaju, policijskom službeniku protiv kojeg se postupak vodio bilo omogućeno upoznati se sa sadržajem službenih zabilješki i iznijeti svoje primjedbe, uz osiguranu procesnu ravnopravnost u odnosu prema suprotnoj stranci.

U konkretnom slučaju, i prvostupanjski i drugostupanjski disciplinski sud iscrpno su i detaljno obrazložili svoje odgovore na svaki izneseni prijedlog i primjedbu podnositelja i ostalih sudionika u postupku. Tako su dani valjani razlozi za odbijanje svakog pojedinog dokaznog prijedloga pa tako i prijedloga za saslušanje svjedoka koje je predložio podnositelj. Podnositelj je tijekom postupka imao priliku upoznati se sa sadržajem pročitanih zapisnika i drugih isprava, očitovati se o njima i iznijeti svoje primjedbe. Disciplinski sudovi su u svojim odlukama naglasili da su transkripti za koje podnositelj smatra da su kao nezakoniti dokaz trebali biti izdvojeni, valjani dokaz na kojemu se može temeljiti sudska odluka, sve sukladno člancima 9. i 159. stavku 2. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91. i 103/96. – odluka Ustavnog suda, u daljnjem tekstu: ZUP), a koji se u ovom slučaju supsidijarno primjenjuje na temelju članka 102. stavka 1. ZDS-a.

8.1. Odgovarajući na navode podnositelja o uporabi nezakonito pribavljenih dokaza u disciplinskom postupku, Ustavni sud podsjeća da ZUP omogućuje dokazivanje svim dokaznim sredstvima prikladnim za dokazivanje, pri čemu službena osoba samostalno i po načelu slobodne ocjene dokaza utvrđuje činjenice. Disciplinski je postupak po svojoj prirodi hitan, u upravnim stvarima se postupa što je moguće jednostavnije, bez odgode i uz što manje troškova. U disciplinskom postupku u pravilu ne dolazi do opasnosti kršenja ljudskih prava u opsegu u kojem je to moguće u kaznenom postupku, a i same posljedice disciplinskog postupka bitno su drugačije nego posljedice kaznenog postupka. Disciplinski postupak protiv policijskih službenika je upravni postupak, čija je svrha uredno i učinkovito obavljanje službe, uz zaštitu časti i ugleda policijskih službenika i službe unutarnjih poslova u cjelini te se stoga u disciplinskom postupku primjenjuju i različiti dokazni standardi nego u kaznenom postupku.

Ustavni sud u tom smislu podsjeća da je u predmetu Šikić protiv Hrvatske (presuda, 15. srpnja 2010., zahtjev br. 9143/08, § 53.) ESLJP prihvatio stav Ustavnog suda da postoji »različit standard dokaza koji se traži u stegovnom postupku od onoga koji se traži za osuđujuću odluku u kaznenom postupku«.

8.2. Ustavni sud prihvaća stajalište Upravnog suda istaknuto u osporenoj presudi da je »tuženo tijelo pravilno ocijenilo i obrazloženo otklonilo prigovore tužitelja u pogledu vjerodostojnosti dokaza na kojima je temeljilo svoju odluku. Tako je dalo valjane razloge u pogledu dokazne snage transkripata razgovora zapovjednika broda M. Slavića s nadređenim službenikom i osobom nazvanom 'Sunči', koje prihvaća i ovaj Sud, posebno što isti u vezi s ostalim provedenim dokazima daje cjelovitu sliku spornog događaja«.

Ustavni sud utvrđuje da je postupak u cjelini, uključujući i način na koji su dokazi pribavljeni i izvedeni, bio pošten. Ocjena je Ustavnog suda da odlukama kojima se utvrđuje odgovornost podnositelja za počinjenu tešku povredu službene dužnosti, a koje su utemeljene na zakonu i donesene nakon provedenog dokaznog postupka u kojem je podnositelj imao mogućnosti koristiti se pravom na obranu, podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 29. stavcima 1. i 4. Ustava.

2) Načelo ne bis in idem

9. U ovom je ustavnosudskom predmetu Ustavni sud uzeo u obzir i članak 31. stavak 2. Ustava, iako se na njega podnositelj nije izrijekom pozvao. Ta ustavna odredba glasi:

»Članak 31.

(...)

Nikome se ne može ponovno suditi, niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom.

(...)«

I članak 4. stavak 1. Protokola broj 7 uz Konvenciju uređuje načelo ne bis in idem. Njime je propisano:

»PRAVO DA SE NE BUDE DVA PUTA SUĐEN ILI KAŽNJEN U ISTOJ STVARI

Članak 4.

1. Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku iste države za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u skladu sa zakonom i kaznenim postupkom te države.

(...)«

10. Podnositelj smatra da je osporenim odlukama došlo do povrede presumpcije nedužnosti, zajamčene člankom 28. Ustava. Međutim, iz obrazloženja ustavne tužbe očito je da podnositelj u biti ističe povredu načela ne bis in idem, zajamčenog člankom 31. stavkom 2. Ustava:

»Naime, izvršenje predmetnog rješenja bilo bi protivno osnovnim načelima pravnog poretka a iz razloga što činjenični opis predmetne povrede službene dužnosti u svemu odgovara činjeničnom opisu kaznenih djela povodom kojih se vodi istraga protiv tužitelja i ostalih osumnjičenika.

(...)

Odluka kaznenog suda je po ustavu i zakonu jedina meritorna za postojanje inkriminiranog djela da bi protuustavno i nezakonito bilo postojanje dviju odluka koje na različit način zakonski sankcioniraju isti događaj. Naime, ako tužitelj nije počinio kazneno djelo 'krivotvorenje službene isprave' i 'zlouporabe službene dužnosti', onda zasigurno nije počinio ni ikakvu povredu službene dužnosti.

(...)

Nenadoknadiva šteta za pravni poredak i tužitelja bi mogla nastati izvršenjem predmetnog rješenja ukoliko protiv tužitelja ne bude pokrenut kazneni postupak ili isti bude oslobođen svake odgovornosti.

(...)«

11. U vezi s tim prigovorima, Ustavni sud podsjeća da je kod načela ne bis in idem u postupovnom smislu bitno da je riječ o istoj kaznenoj stvari (je li riječ o kaznenoj stvari prosuđuje se prema tzv. mjerilima Engel), pri čemu prvi kazneni postupak već mora biti okončan meritornom odlukom koja podnositelja oslobađa krivnje ili osuđuje i koja je res judicata. To načelo, dakle, postaje relevantno pri započinjanju novog kaznenog progona za istu kaznenu stvar.

U tom svjetlu, Ustavni sud ponavlja da postupci i radnje zbog kojih se provodi određeni disciplinski postupak mogu imati i elemente prekršajnih, odnosno kaznenih djela, što ne znači da nadležna disciplinska tijela ne bi mogla provoditi samostalni i zasebni disciplinski postupak protiv državnog službenika zbog počinjenja disciplinskog prijestupa. U disciplinskom postupku utvrđuje se postojanje disciplinske odgovornosti državnog službenika, a ne njegova kaznena odgovornost, pri čemu eventualno postojanje njegove prekršajne odnosno kaznene odgovornosti ne utječe na odlučivanje o postojanju disciplinskog prijestupa. To je stajalište Ustavni sud iznio u više svojih odluka (odluke Ustavnog suda broj: U-III-953/1998 od 4. veljače 2004., U-III-2601/2004 od 23. studenoga 2006., U-III-2761/2012 od 20. lipnja 2012. i U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013., objavljena u »Narodnim novinama« broj 13/13. i www.usud.hr).

Nadovezujući se i na stajališta ESLJP-a izložena u točkama 6. i 6.1. obrazloženja ove odluke, Ustavni sud ističe da se presude disciplinskih sudova i Upravnog suda ne temelje na podnositeljevoj kaznenoj odgovornosti za kazneno djelo, već na utvrđenju da se podnositelj u službi nedolično ponašao i povrijedio propise kojima se uređuje rad službe, čime je počinio teže povrede radne discipline. Odgovornost državnog službenika za teže povrede radne discipline u disciplinskom postupku može se utvrditi neovisno o odluci kaznenog suda. U disciplinskom postupku utvrđuju se elementi povrede radne discipline, pri čemu nije nužno da su se istodobno ostvarili i elementi nekog kaznenog djela, pa je u tom smislu disciplinska odgovornost šira od kaznene odgovornosti.

Ustavni sud napominje da podnositelj u konkretnom slučaju nije proglašen odgovornim u disciplinskom postupku zbog počinjenja kaznenog djela, već zbog povreda službene dužnosti. U njegovu slučaju, prema tome, ne dolazi do primjene načela ne bis in idem.

3) Ostali prigovori podnositelja

12. Ustavni sud utvrdio je da ostali prigovori podnositelja vezani uz članke 5. stavak 2., 14. stavke 1. i 2., 19. stavak 1. (zasebno), 26. i 29. stavak 5. Ustava, na način kako su postavljeni u ustavnoj tužbi te u mjeri u kojoj bi u okolnostima konkretnog slučaja osporena presuda mogla utjecati na ostvarivanje sadržaja tih ustavnih normi, ne upućuju na mogućnost povrede ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom.

13. Zbog izloženog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona donesena je odluka kao u izreci.

14. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4798/2010

Zagreb, 12. lipnja 2014.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 107/2014-2083