### NN 56/2016 (17.6.2016.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-82/13-5 od 19. svibnja 2016.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1453

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Lidije Vukičević, predsjednice vijeća, Marine Kosović Marković i mr. sc. Inge Vezmar Barlek, članica vijeća, te sudske savjetnice Franciske Dominković, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Zagreb, Savska cesta 32, kojeg zastupa opunomoćenica Maja Mandić, protiv rješenja tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, klasa: UP/I-344-08/13-03/06, urbroj: 376-04/DM-13-06 (DM) od 28. lipnja 2013., radi naknade za uslugu prijenosa prema nacionalnim i pokretnim mrežama, u sjednici vijeća održanoj 19. svibnja 2016.

presudio je

I. Tužbeni zahtjev za poništenje rješenja tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/13-03/06, urbroj: 376-04/DM-13-06 (DM) od 28. lipnja 2013. se odbija.

II. Ova presuda će se objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženika utvrđeno je da je Hrvatski Telekom (dalje u tekstu: HT) u neopravdano naplaćivao naknadu Primatelu, za uslugu terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama (AT4) iz Aneksa 4-Dodatak 2. Ugovora o međusobnom povezivanju u iznosu koji je veći od naknade za usluge završavanja (terminacije) poziva u određenu javnu pokretnu komunikacijsku mrežu koju su operatori nacionalnih pokretnih mreža naplaćivali HT-u uvećanu za cijenu prijenosa (tranzita) u nepokretnoj komunikacijskoj mreži HT-a u razdoblju trajanja ugovora o međusobnom povezivanju, a u skladu s Odlukama o izmjenama standardnih ponuda operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža, odnosno u skladu s Odlukama o izmjenama cijena završavanja (terminacije) poziva u određenu javno pokretnu komunikacijsku mrežu. Tužitelju, HT-u, određena je obveza u roku 30 dana od primitka ovog rješenja ponuditi primatelju dodatak Ugovoru o međusobnom povezivanju na način da za uslugu terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama naplati cijenu završavanja (terminacije) poziva u određenu javnu pokrenu komunikacijsku mrežu koju operatori naplaćuju HT-u uvećanu za cijenu prijenosa (tranzita) u nepokretnoj komunikacijskoj mreži HT-a. Nadalje određena je obveza HT-u, u roku 15 dana od primitka ovog rješenja izdati Primatel-u odobrenje za preplaćeni iznosu uplaćenih sredstava za uslugu iz točke 1. ovog rješenja.

U tužbi tužitelj pobija upravni akt tuženika zbog nepravilne primjene zakona, nepotpuno i nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja, odnosno zbog toga što je iz utvrđenih činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja i nepostupanja prema pravilima postupka. Tužitelj uzimajući u obzir složenost upravne stvari i značaj pobijanog upravnog akta predlaže naslovnom Sudu održavanje usmene rasprave, a drži da je bolje razjašnjenje stvari moguće ostvariti u ovom upravnom sporu zakazivanjem usmene rasprave na koji način će se osigurati potpuna sudska zaštita prava tužitelja povrijeđenih gore navedenim pobijanim rješenjem.

Zainteresirana osoba Primatel d.o.o. (dalje u tekstu: Primatel) podnio je tuženiku zahtjev radi rješavanja spora protiv tužitelja o visini naknade za uslugu prijenosa (tranzita) poziva kroz mrežu tužitelja i terminiranja (završavanja) poziva u mreži operatora pokretnih komunikacija. Tuženik je prvotno riješio spor rješenjem od 23. ožujka 2011. godine (klasa: UP/I-344-01/10-01/1139, klasa: 376-11-11-10), kojim je usvojio zahtjev Primatela, a dana 30. kolovoza 2012. godine Visoki upravni sud Republike Hrvatske je presudom broj: Us-4981/2011 poništio predmetno rješenje. U ponovljenom postupku tuženik je donio sada pobijano rješenje. Tužitelj smatra da je tuženik donijevši rješenje prekršio članak 7. stavak 1. i članak 20. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11., 133/12. i 80/13., dalje u tekstu: ZEK) iz razloga što se u konkretnom slučaju prema mišljenju tužitelja nije radilo o sporu u vezi s obvezama iz ZEK-a pa tuženik nije bio stvarno nadležan za rješavanje ovog spora već je za njegovo rješavanje prema članku 34b. stavak 1. točka 1. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99., 117/03., 84/08., 128/08., 57/11. i 25/13., dalje u tekstu: ZPP) nadležan trgovački sud. Tužitelj navodi da su zainteresirana osoba Primatel i tužitelj dana 23. svibnja 2006. godine sklopili Ugovor o međusobnom povezivanju svojih nepokretnih elektroničkih komunikacijskih mreža (dalje u tekstu: Ugovor), kojim su ugovorili usluge koje tužitelj pruža pod uvjetima reguliranima od strane tuženika te usluge koje tužitelj pruža pod komercijalnim uvjetima. Usluga prijenosa (tranzita) poziva kroz mrežu tužitelja i završavanja (terminacije) poziva u mrežu operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža, čija je cijena bila predmet spora u postupku koji je prethodio donošenju rješenja, jest usluga koju pruža na komercijalnoj osnovi. Smatra da je predmetna usluga ugovorena kao dodatna usluga tužitelja koja je predmet komercijalnog dogovora i čiju je cijenu tužitelj ovlašten odrediti i mijenjati u skladu s tržišnim uvjetima pozivajući se pri tom na članak 2. točka 3. Aneksa 4. Ugovora. U tom smislu predmetna je cijena određena prema komercijalnim uvjetima te u sebi ujedno sadržavala i određeni trošak završavanja (terminacije) poziva u mreži operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža. Primatel je imao izbor ili izravno sklopiti ugovor s pojedinim operatorom javnih pokretnih komunikacijskih mreža te za završavanje (terminiranje) poziva u njihovu mrežu plaćati cijenu koja je bila propisana od strane tuženika i ugrađena u standardne ponude istih operatora ili/i sklopiti ugovor sa tužiteljem i plaćati naknadu za terminiranje poziva u njihovoj mreži sukladno komercijalnoj ponudi tužitelja. Primatel je slobodno izabrao sklopiti ugovor s tužiteljem i koristiti predmetnu uslugu po cijeni određenoj od strane tužitelja na komercijalnoj osnovi. Radi se isključivo o cijeni dodatne usluge koju tužitelj pruža primatelju na komercijalnoj osnovi odnosno o cijeni usluge koja nije regulirana od strane tuženika pa se time ne radi o sporu oko primjene obveze ZEK-a već isključivo o primjeni ugovora sklopljenog između tužitelja i primatelja. Stoga smatra netočnim zaključak tuženika da je HT neosnovano naplaćivao Primtelu cijenu usluge terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama, u većem iznosu od cijene koju je HT plaćao operatorima javnih pokretnih komunikacijskih mreža za svoje potrebe te HT nije imao opravdanog razloga naplaćivati predmetnu cijenu Primatelu. Ovi zaključci su prema mišljenju tužitelja u suprotnosti s osnovnim načelom obveznog prava prema kojem sudionici u prometu slobodno uređuju obvezne odnose te se poziva na članak 2. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 35/05., 41/08., – dalje u tekstu: ZOO). Navodi da tužitelj nema, niti je imao, obvezu operatorima pa tako niti Primatelu pružiti uslugu prijenosa (tranzita) poziva kroz svoju mrežu uz uslugu završavanja (terminacije) poziva u mrežu operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža radi čega smatra da se radilo o komercijalnoj usluzi, a budući je cijena usluge bila regulirana od strane tuženika tužitelj je tim operatorima bio dužan za nacionalne pozive koji izravno završavaju u njihove mreže plaćati reguliranu cijenu, ali nije bio dužan u slučaju kada tu uslugu omogućuje drugim operatorima putem prijenosa (tranzita) po komercijalnim uvjetima naplatiti tim operatorima istu cijenu. Smatra da je tuženik prilikom donošenja ovog rješenja povrijedio članak 81. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10., 143/12. i 152/14., dalje u tekstu: ZUS) jer nije u potpunosti prihvatio primjedbe i shvaćanja suda izražena u ranije donijetoj presudi. Smatra da tuženik paušalno zaključuje kako je tužitelj diskriminirao Primatel na način da mu je neopravdano naplaćivao cijenu za predmetnu uslugu terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama u većem iznosu od cijene koju je HT plaćao operatorima javnih pokretnih komunikacijskih mreža za svoje potrebe. No, i dalje izostaje upućivanje tuženika na konkretnu odredbu ZEK-a koju bi tužitelj povrijedio određivanjem cijene za uslugu koju pruža pod komercijalnim uvjetima. Spornim se pojavilo pitanje je li tužitelj prilikom pružanja usluge prijenosa (tranzita) kroz svoju mrežu poziva zaprimljenih od strane Primatela te predaju istih u mrežu operatora javne pokretne komunikacijske mreže mogao razlikovati radi li se o nacionalnim ili međunacionalnim pozivima. Iz zaprimljenih CDR zapisa koje je Primatel ostavio tuženiku vidljivo je kako se prema A broju (kolona naziva „A-B») ne može jasno utvrditi iz koje mreže dolazi poziv. Stoga tužitelj prilikom pružanja usluge prijenosa kroz svoju mrežu poziva nije mogao razlikovati radi li se o nacionalnom ili međunarodnom pozivu, a niti je tuženik mogao donijeti suprotan zaključak. Stoga tužitelj smatra da je tuženik pogrešno utvrdio činjenično stanje navodeći kako je isključivo uvidom u CDR zapise po svakom pozivu moguće točno utvrditi o kojoj se vrsti poziva radi ne uzimajući pri tom argumentaciju koju je u postupku iznosio tužitelj.

Tužitelj zaključuje da u obrazloženju rješenja tuženik nije naveo koju odredbu je ZEK-a tužitelj prekršio odredivši cijenu za predmetnu uslugu u iznosu od 0,95 kn po minuti, čime je tuženik postupio suprotno primjedbama koje je Sud iznio u svojoj ranijoj presudi.

Slijedom svih iznijetih navoda predlaže ovom Sudu da presudom usvoji tužbeni zahtjev i poništi u cijelosti rješenje tuženika.

U odgovoru na tužbu tuženik osporava sve tužiteljeve prigovore te predlaže ovom Sudu, temeljem članka 57. ZUS-a, odbiti tužbu kao neosnovanu. Navodi da je rješenje donijeto u ponovljenom postupku nakon što je svojom presudom Visoki upravni sud Republike Hrvatske, broj Us-4891/2011-8 od 30. kolovoza 2012. godine poništio ranije rješenje tuženika u ovom predmetu, KLASA: 344-01/10-01/1139, URBROJ: 376-11-11-10 od 23. ožujka 2011. godine i predmet vratio na ponovno odlučivanje. Rješenje koje je predmet ovog upravnog spora tuženik je donio temeljem članka 12. stavak 1. točke 5. i članka 20. ZEK-a te pridržavajući pravnog shvaćanja Suda i njegovih primjedaba glede postupka donio novo rješenje. Smatra da je postupljeno u cijelosti prema pravnom shvaćanju Suda i njegovim primjedbama glede postupka izraženog u ranijoj presudi ovog Suda, te rješenjem usvojen zahtjev Primatela, zainteresirane osobe u ovom upravnom sporu, jer je utvrđeno da je tužitelj neopravdano naplaćivao predmetnu uslugu u iznosu koji je veći od naknade za usluge završavanja „terminacije» poziva u određenu pokretnu javnu komunikacijsku mrežu koji su operatori nacionalnih javnih pokretnih komunikacijskih mreža naplaćivali tužitelju sukladno odlukama o izmjenama standardnih ponuda operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža, uvećani za cijenu prijenosa (tranzita) u nepokretnoj komunikacijskoj mreži tužitelja, tijekom cijelog razdoblja trajanja ugovora. Zbog toga je rješenjem naloženo tužitelju da u roku od 30 dana od primitka rješenja ponudi zainteresiranoj osobi dodatak ugovoru, na način da za predmetnu uslugu naplati cijenu završavanja (terminacije) poziva u određenu pokretnu javnu komunikacijsku mrežu koju operatori naplaćuju tužitelju uvećanu za cijenu prijenosa (tranzita) u nepokretnoj komunikacijskoj mreži tužitelja. Tuženik je obvezao tužitelja da u roku od 30 dana od primitka osporavanog rješenja izda Primatelu odobrenje za preplaćeni iznos sredstava za predmetnu uslugu za razdoblju od dana sklapanja ugovora do donošenja osporavanog rješenja. U odnosu na održavanje usmene rasprave tuženik prepušta Sudu odluku o potrebi održavanja rasprave. Tuženik smatra da tužiteljevi prigovori, materijalno pravne prirode, nisu osnovani jer se svode na tvrdnju da je rješenjem tuženik povrijedio članak 7. stavak 1. i članak 20. stavak 1. ZEK-a, obzirom da se u konkretnom predmetu ne radi o sporu u vezi s obvezama iz ZEK-a već je tuženik regulirao odnos koji je obvezno pravne prirode. Osporava tvrdnje tužitelja o nepostojanju stvarne nadležnosti za odlučivanje u konkretnom sporu, te ističe da je ovlast za rješavanje propisana člankom 12. stavkom 1. točkom 5. i člankom 20. ZEK-a, koje propisuju da je ovlast tuženika između ostalog rješavati sporove između operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga koji se koriste uslugama pristupa i/ili međupovezivanja na temelju ZEK-a. U konkretnom slučaju riječ je o sporu između operatora vezano uz opravdanost iznosa naknade koju je tužitelj naplaćivao Primatelu za predmetnu uslugu, koju uslugu su stranke ugovorile Aneksom 4. Dodatak 2. Ugovora o međusobnom povezivanju. Tuženik posebno ističe da iako tužitelj predmetnu uslugu naziva uslugom terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama, u konkretnom slučaju riječ je o pružanju usluge tranzita prometa iz mreže Primatela kroz mrežu tužitelja u javne pokretne komunikacijske mreže. Ta usluga bila je regulirana odlukama tuženika za cijelo vrijeme trajanja ugovora između stranaka do odluke tuženika od 17. srpnja 2009. godine i iznosila je 0,05 kn/min. Vezano uz cijenu usluge terminacije prometa u javne pokretne komunikacijske mreže navodi činjenicu da tužitelj uslugu ne pruža, jer je riječ o usluzi terminiranja prometa Primatela (koji se prenosi kroz mrežu tužitelja) prema nacionalnim pokretnim mrežama, a cijena navedene usluge je bila regulirana odlukama tuženika i nakon sklapanja ugovora nekoliko puta mijenjana. Tužitelj je propustio pri svakoj promjeni navedene cijene uskladiti cijene iste u ugovorima s Primatelom, slijedom čega je naplaćivao navedenu uslugu u iznosu većem od cijene završavanja (terminacije) poziva koji su tužitelju naplaćivali operatori javnih pokretnih komunikacijskih mreža. Navedenim postupanjem tužitelj je na istoj dodatno zarađivao, jer je ostvarivao dobit temeljem razlike između cijene koju je naplaćivao Primatelu i cijene koju je on plaćao operatorima nacionalnih javnih pokretnih komunikacijskih mreža, iako je u ugovoru u točki 2.3. navedeno: „Jedinstvena cijena za prijenos poziva prema nacionalnim pokretnim mrežama uključuje naknadu za prijenos poziva kroz T-Com mrežu i naknadu za terminiranje u nacionalnu pokretnu mrežu» (aneks ugovora). Za što smatra da su detaljni razlozi iznijeti u osporavanom rješenju, a u odnosu na tvrdnju tužitelja da je Primatel predmetnu uslugu mogao ugovoriti s drugim operatorima na tržištu, taj navod drži nebitnim jer ta mogućnost ne daje tužitelju ovlaštenje naplaćivati cijenu tranzita višu od iznosa koji mu je tuženik odredio odlukom. Mišljenja je da je osnovano odlučivano u predmetnom sporu u postupku koji je tuženik vodio, jer je riječ o sporu među strankama vezanim uz usluge međupovezivanja, kako je to uređeno ZEK-om i podredno odlukama tuženika.

Tuženik navode tužitelja o pogrešno utvrđenom činjeničnom stanju smatra neosnovanim, jer tužitelj pogrešno navodi da se činjenica osnovanosti naplaćivanja predmetne usluge ne može utvrditi iz CDR zapisa, obzirom da je iz istih vidljivo da Primatel u 2009. i 2010. godini nije obavljao završavanje (terminaciju) prometa iz međunarodnih javnih pokretnih komunikacijskih mreža u nacionalne javne pokretne komunikacijske mreže. Upravo je svrha obveze vođenja CDR zapisa koja je tužitelju određena standardnom ponudom za usluge povezivanja, specifikacija prometa operatora, pa je tuženik ispravno utvrdio da su CDR zapisi osnovani dokaz za utvrđivanje vrste poziva (nacionalne ili međunarodne), a koja činjenica je odlučna za određivanje cijene predmetne usluge. Operator javne pokretne komunikacijske mreže, koji tužitelju naplaćuje terminaciju za navedene pozive, može razlikovati nacionalne od međunacionalnih poziva, pa nema razloga da to ne može i tužitelj, to tim više jer je iz računa koje je tužitelj dobivao od operatora javnih pokretnih komunikacijskih mreža vidljivo da su ti troškovi bili odvojeni za svakog operatora posebno.

Tuženik smatra da prigovori u svezi postupka koji je prethodio osporavanom rješenju u bitnome se svode na prigovore da je tuženik povrijedio načelo materijalne istine iz članka 8. ZUP-a, jer je paušalno zaključio kako tužitelj nije imao opravdanog razloga naplaćivati Primatelu predmetnu uslugu na način da je cijena iste veća od cijene terminacije poziva u pokretne mreže koje je plaćao za svoje potrebe. Smatra da je spor riješen zakonito te je upravni postupak proveden prema odredbama ZEK-a i ZUP-a, a tuženik je u provedenom ispitnom postupku izveo sve potrebne dokaze radi utvrđivanja pravog stanja stvari te sukladno načelu samostalnosti i slobodne ocjene dokaza ocijenio i utvrdio koje su činjenice relevantne i bitne za rješavanje spora operatora. Poziva se na obrazloženje osporavanog rješenja te predlaže ovom Sudu da tužbu odbije kao neosnovanu.

Zainteresirana osoba pozvana dostaviti odgovor na tužbu, odgovor nije dostavila.

Sud je na temelju ovlaštenja iz članka 36. točke 4. ZUS-a spor riješio bez rasprave iz razloga što se osporava primjena prava.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Tuženik je vodio upravni postupak temeljem odredbe članka 20. ZEK-a radi rješavanja spora između tužitelja i zainteresirane osobe, a rješenje protiv kojeg je podnijeta tužba doneseno je u izvršenju presude ovog Suda, broj: Us-4891/2011-8 od 30. kolovoza 2012. godine.

Prilikom donošenja novog upravnog akta tuženik je bio vezan pravnim shvaćanjem Suda i primjedbama Suda u vezi s postupkom prema odredbi članka 62. tada primijenjenog Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.).

Prema ocjeni ovog Suda tuženik je novim rješenjem, postupio prema ranijoj presudi ovog Suda, za što je iznio iscrpne razloge u obrazloženju osporenog rješenja.

Neosnovano tužitelj u tužbi osporava nadležnost tuženika, jer se u ovom slučaju radi o sporu između operatora za rješavanje kojeg je nadležan tuženik primjenom članka 20. ZEK-a, radi čega je ovaj Sud ranijom presudom predmet vratio tuženiku na rješavanje sa danom uputom kako postupiti u nastavku upravnog postupka.

Prema ocjeni ovog Suda nakon dopunjenog postupka tuženik je osnovano zaključio da je tužitelj neopravdano zainteresiranoj osobi naplaćivao cijenu usluge terminiranja prometa prema nacionalnim pokretnim mrežama (AT4) iz Aneksa 4.-Dodatak 2. Ugovora, u većem iznosu od cijene koju je plaćao operatorima javnih pokretnih komunikacijskih mreža, čime je neopravdano zarađivao na usluzi koja je tijekom cijelog trajanja ugovora bila određena regulatornim odlukama Agencije.

Nedvojbena je činjenica da je u vrijeme sklapanja ugovora cijena prijenosa (tranzita) poziva kroz mrežu HT-a odlukom Agencije bila propisana u iznosu od 0,05 kn/min, a tek nakon odluke tuženika od 17. srpnja 2009. godine (klasa: 344-01/09-01/1071, urbroj: 376-11-09-01, cijena prijenosa (tranzita) poziva kroz mrežu T-Coma od tog dana predmet je komercijalnog dogovora između HT-a i druge ugovorne strane, pa je ovu cijenu HT mogao mijenjati nakon donošenja te odluke, ali u odnosu na nepokretnu javnu komunikacijsku mrežu.

Stoga je bilo osnove za zaključak da je tužitelj diskriminirao Primatela naplaćivanjem veće cijene terminacije poziva u pokretne mreže od onih koje je plaćao za svoje potrebe.

Iz razloga što se u postupku rješavanja spora prema stavku 3. članka 20. odluke donose na način da se njima ostvaruju regulatorna nečela i ciljevi iz članka 5. stavka 2. ZEK-a tako da se poduzimaju sve primjerene mjere, primjenjujući načela objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije razmjernosti, radi ostvarenja regulatornih načela i ciljeva utvrđenih u stavku 3., 4. i 5. tog članka Sud ocjenjuje da je tuženik osnovano naložio tužitelju mjere određene osporenim rješenjem.

Iz iznijetih razloga tužbeni zahtjev je ocijenjen neosnovanim, radi čega je odlučeno kao u izreci temeljem odredbe članka 57. stavak 1. ZUS-a, a odluka o objavi presude temelji se na odredbi članka 14. stavak 8. ZEK-a.

Zagreb, 19. svibnja 2016.

Poslovni broj: UsII-82/13-5

Predsjednica vijeća

Lidija Vukičević, v. r.