### NN 99/2018 (9.11.2018.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-1553/2013 i dr. od 16. listopada 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1928

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Branko Brkić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Rajko Mlinarić, Goran Selanec i Miroslav Šumanović, rješavajući o prijedlozima za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.), na sjednici održanoj 16. listopada 2018. donio je

RJEŠENJE

I. Ne prihvaćaju se prijedlozi za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom članaka 63., 64., 65., 66., 67., 68., 69. i 70. Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 28/13., 33/15. i 82/15.).

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Hrvatski sabor, na sjednici održanoj 22. veljače 2013., donio je Zakon o sudovima, koji je objavljen u »Narodnim novinama« broj 28 od 6. ožujka 2013., a stupio je na snagu 14. ožujka 2013.

Zakon o sudovima (u daljnjem tekstu: ZoSud) nakon toga mijenjan je odnosno dopunjavan Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 33/15.; u daljnjem tekstu: ZIDZoSud:33/15) koji je stupio na snagu 1. travnja 2015., te Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 82/15.; u daljnjem tekstu: ZIDZoSud:82/15) koji je stupio na snagu 1. rujna 2015.

Vlada Republike Hrvatske, na sjednici održanoj 14. rujna 2016., donijela je Uredbu o dopuni Zakona o sudovima (»Narodne novine« broj 82/16.).

2. Ustavnom sudu podneseno je šest prijedloga za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom jedne, više ili svih odredaba sadržanih u glavi VI. ZoSud-a (»Zaštita prava na suđenje u razumnom roku«; članci 63. – 70. ZoSud-a). Prema redoslijedu zaprimanja prijedloge su podnijeli:

– predlagatelj Marijan Milković iz Zagreba (predmet broj: U-I-1553/2013) koji osporava suglasnost s Ustavom članaka 64., 65., 66., 67., 68. i 69. ZoSud-a;

– predlagatelj Alemko Gluhak iz Zagreba (predmet broj: U-I-3081/2014) koji osporava suglasnost s Ustavom članka 65. stavka 1. ZoSud-a;

– predlagatelj Nenad Piplović iz Splita (predmet broj: U-I-1056/2015) koji osporava suglasnost s Ustavom članka 68. stavka 1. ZoSud-a;

– predlagatelj Mehmedalija Omerović iz Slatine (predmet broj: U-I-2658/2016) koji osporava suglasnost s Ustavom članka 66. stavka 2. ZoSud-a;

– predlagatelj Josip Krnić iz Samobora (predmet broj: U-I-700/2017) koji osporava suglasnost s Ustavom članaka 63., 64., 65., 66., 67., 68., 69. i 70. ZoSud-a;

– predlagatelj Josip Črnugelj iz Duge Rese (predmet broj: U-I-1247/2017) koji osporava suglasnost s Ustavom članka 68. stavka 1. ZoSud-a.

S obzirom na to da su pojedini prijedlozi podneseni prije stupanja na snagu ZIDZoSud-a:33/15 i ZIDZoSud-a:82/15, napominje se da tim zakonima nije izmijenjena odnosno dopunjena nijedna odredba iz glave VI. ZoSud-a.

2.1. Ustavni sud također napominje da je suglasnost s Ustavom članaka 66. stavka 2. i 69. stavka 4. ZoSud-a (te većeg broja drugih odredaba ZoSud-a) osporila i predlagateljica Udruga hrvatskih sudaca u predmetu broj: U-I-6710/2014, ali je riječ o osporavanju s potpuno različitog aspekta u odnosu na razloge osporavanja koje ističu predlagatelji u ovom ustavnosudskom postupku. Stoga je Ustavni sud prijedlog Udruge hrvatskih sudaca u odnosu na članke 66. stavak 2. i 69. stavak 4., ali i u odnosu na druge odredbe ZoSud-a ustavnost kojih osporava ta predlagateljica i više drugih predlagatelja, razmotrio u zasebnom ustavnosudskom postupku u kojem je doneseno rješenje broj: U-I-5088/2013 i dr. od 10. srpnja 2018. (www.usud.hr).

3. Na temelju članka 25. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) Ustavni sud zatražio je od Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske očitovanje o prigovorima iz skupine prijedloga za pokretanje ustavnosudskog postupka naznačenih u točki 2. obrazloženja ovog rješenja, ali do dana donošenja ovog rješenja Ministarstvo pravosuđa nije dostavilo odgovor. Navedeno ne utječe na ocjenu Ustavnog suda koja se izlaže u nastavku obrazloženja ovog rješenja.

4. Na temelju članka 27. stavka 6. Ustavnog zakona od raspravljanja i glasovanja u ovom postupku izuzeli su se sutkinja Ingrid Antičević Marinović, te suci Josip Leko i Davorin Mlakar.

II. PREDMET OSPORAVANJA

5. Odredbe glave VI. ZoSud-a, koje se odnose na zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, glase:

»VI. ZAŠTITA PRAVA NA SUĐENJE U RAZUMNOM ROKU

Članak 63.

Stranka u sudskom postupku koja smatra da nadležni sud nije odlučio u razumnom roku o njezinom pravu ili obvezi ili o sumnji ili optužbi za kažnjivo djelo ima pravo na sudsku zaštitu sukladno odredbama ovog Zakona.

Članak 64.

(1) Pravna sredstva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku su:

1. zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku,

2. zahtjev za isplatu primjerene naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku.

(2) Postupak odlučivanja o zahtjevima iz stavka 1. ovog članka provodi se uz odgovarajuću primjenu pravila o izvanparničnom postupku, u pravilu bez održavanja ročišta.

Članak 65.

(1) Zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku podnosi se sudu pred kojim se postupak vodi.

(2) O zahtjevu odlučuje predsjednik suda, a ako se radi o predmetu u kojem postupa predsjednik suda, o zahtjevu odlučuje zamjenik predsjednika suda.

(3) Predsjednik suda će u roku od 15 dana od primitka zahtjeva zatražiti od suca koji postupa u predmetu izvješće o duljini trajanja postupka, razlozima zbog kojih postupak nije okončan i mišljenje o roku u kojem se predmet može riješiti. Predsjednik suda može obaviti i neposredan uvid u spis predmeta.

(4) Sudac koji postupa u predmetu dužan je izvješće dostaviti odmah, a najkasnije u roku od 15 dana od traženja predsjednika suda.

(5) Pri odlučivanju o podnesenom zahtjevu predsjednik suda osobito će voditi računa o vrsti predmeta, činjeničnoj i pravnoj složenosti predmeta, ponašanju stranaka te postupanju suda.

(6) Predsjednik suda dužan je odlučiti o podnesenom zahtjevu u roku od 60 dana od njegovog zaprimanja.

Članak 66.

(1) Ako predsjednik suda utvrdi da je zahtjev osnovan, odredit će rok u pravilu od najdulje šest mjeseci, osim ako okolnosti slučaja ne nalažu određivanje duljeg roka, u kojem sudac predmet mora riješiti. Rješenje kojim je utvrđena osnovanost zahtjeva ne mora biti obrazloženo i protiv njega nije dopuštena žalba.

(2) Ako sudac ne riješi predmet u određenom roku, dužan je u roku od 15 dana od isteka određenog roka o razlozima dostaviti pisano izvješće predsjedniku suda. Predsjednik suda dostavit će bez odgode izvješće suca i svoje očitovanje predsjedniku neposredno višeg suda i Ministarstvu pravosuđa.

Članak 67.

(1) Ako predsjednik suda utvrdi da je zahtjev neosnovan, odbit će ga rješenjem protiv kojeg stranka ima pravo žalbe u roku od osam dana od primitka rješenja.

(2) Stranka ima pravo žalbe i ako predsjednik suda u roku od 60 dana od zaprimanja njezinog zahtjeva o tome ne donese odluku.

(3) O žalbi odlučuje predsjednik neposredno višeg suda. Ako se zahtjev odnosi na postupak koji je u tijeku pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske, o žalbi odlučuje vijeće od tri suca tog suda. Predsjednik neposredno višeg suda odnosno vijeće može žalbu odbiti kao neosnovanu i potvrditi prvostupanjsko rješenje ili preinačiti rješenje.

Članak 68.

(1) Ako sud predmet iz članka 65. ovoga Zakona ne riješi u određenom roku, stranka može neposredno višem sudu u daljnjem roku od šest mjeseci podnijeti zahtjev za isplatu primjerene naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku.

(2) Ako se zahtjev odnosi na postupak koji je u tijeku pred Visokim trgovačkim sudom Republike Hrvatske, Visokim upravnim sudom Republike Hrvatske ili Visokim prekršajnim sudom Republike Hrvatske, o zahtjevu odlučuje Vrhovni sud Republike Hrvatske.

(3) O zahtjevu iz stavka 1. ovoga članka odlučuje rješenjem sudac pojedinac.

(4) Ako se zahtjev odnosi na postupak koji je u tijeku pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske, o zahtjevu odlučuje vijeće od tri suca tog suda.

(5) Neposredno viši sud dužan je o podnesenom zahtjevu odlučiti u roku od šest mjeseci.

Članak 69.

(1) Neposredno viši sud ili vijeće Vrhovnog suda Republike Hrvatske odredit će rok u kojem sud pred kojim je postupak u tijeku mora riješiti predmet te odrediti primjerenu naknadu koja pripada podnositelju zbog povrede njegovog prava na suđenje u razumnom roku.

(2) Ukupno određena primjerena naknada u jednom predmetu ne može iznositi više od 35.000,00 kuna.

(3) Protiv rješenja o zahtjevu za isplatu primjerene naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku može se u roku od osam dana podnijeti žalba Vrhovnom sudu Republike Hrvatske. O žalbi odlučuje vijeće Vrhovnog suda Republike Hrvatske od tri suca, a ako je rješenje donijelo vijeće Vrhovnog suda Republike Hrvatske iz članka 68. stavka 4. ovog Zakona, odlučuje vijeće od pet sudaca tog suda.

(4) Rješenje kojim se dosuđuje isplata primjerene naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku dostavlja se odmah nakon pravomoćnosti predsjedniku suda pred kojim je došlo do povrede prava na suđenje u razumnom roku, predsjedniku Vrhovnog suda Republike Hrvatske i Ministarstvu pravosuđa.

(5) Naknada iz stavka 1. ovoga članka isplaćuje se iz sredstava državnog proračuna.

(6) Ako predmet iz stavka 1. ovoga članka ne bude riješen u određenom roku, predsjednik suda dužan je o razlozima u roku od 15 dana od isteka određenog roka dostaviti pisano izvješće predsjedniku neposredno višeg suda i Ministarstvu pravosuđa.

Članak 70.

Ako je pred Europskim sudom za ljudska prava pokrenut postupak za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku i zastupnik Vlade Republike Hrvatske pred Europskim sudom za ljudska prava zatraži podatke o predmetu od suda pred kojim je u tijeku postupak, taj sud je dužan o zahtjevu zastupnika Vlade Republike Hrvatske i razlozima dugotrajnosti postupka obavijestiti predsjednika neposredno višeg suda, predsjednika Vrhovnog suda Republike Hrvatske i Ministarstvo pravosuđa.«

III. PRIGOVORI PREDLAGATELJA

6. Prema redoslijedu zaprimanja prijedloga prigovori predlagatelja sastoje se od sljedećeg.

6.1. Predlagatelj Marijan Milković (predmet broj: U-I-1553/2013) osporava članke 64., 65., 66., 67., 68. i 69. ZoSud-a, navodeći, u bitnome, da je naknada za povredu prava na suđenje u razumnom roku neodvojivi dio zaštite tog prava i mora biti razmjerna stupnju povrede do koje je došlo u postupku promatranom u cjelini. Naknada mora biti svima dostupna i ujednačena. Sami sudski postupci zaštite tog prava moraju biti pravični i također provedeni u razumnom roku pred neovisnim i nepristranim sudom. Smatra da je ZoSud-om tako i propisano, jer je njegovim člankom 64. određeno da se postupak radi zaštite prava na suđenje u razumnom roku provodi na temelju odredaba izvanparničnog postupka.

Međutim, predlagatelj nalazi neustavnim to što o zahtjevu za zaštitu prava odlučuje predsjednik suda (članak 64. ZoSud-a), koji (neovisno o tome što je istodobno i sudac) predstavlja tijelo sudske uprave. Tvrdi da zaštita koju stranka zatraži (i eventualno dobije) od predsjednika suda nije sudska zaštita, a o pravima stranaka ne može se odlučivati u postupcima sudske uprave. Postupanje po predstavkama građana nije sudsko odlučivanje u smislu Ustava i Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija), a poslovi iz djelokruga sudske uprave ne mogu biti izvanparnični postupci.

Stoga predlagatelj smatra da bi postojeće pravno uređenje zaštite prava na suđenje u razumnom roku moglo biti prihvatljivo jedino pod uvjetom osiguranja sudske zaštite po završetku postupka koji je trenutačno propisan ZoSud-om.

Nadalje, predlagatelj smatra da se osporenim pravnim uređenjem vrijeđa pravo stranaka na pristup sudu i pravo na žalbu, jer ne postoji mogućnost podnošenja žalbe u slučaju kada je zahtjev stranke prihvaćen, ali je stranka nezadovoljna duljinom roka za dovršenje postupka koji odredi predsjednik suda. U slučaju odbijanja zahtjeva stranke narušeno je i ustavno pravo na žalbu, jer o njoj odlučuje predsjednik višeg suda (to jest ponovo tijelo sudske uprave), a protiv njegovih odluka žalba nije dopuštena.

Zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku podnosi se sudu pred kojim se postupak vodi (članak 65. ZoSud-a), što za predlagatelja znači da sud sam odlučuje o vlastitom postupanju pa se ne može govoriti o neovisnom i nepristranom sudu, u smislu članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije. Naprotiv, predsjednici sudova osobno su, kako smatra predlagatelj, motivirani odbiti što veći broj takvih zahtjeva, a u slučaju prihvaćanja zahtjeva određuju dulje rokove za dovršenje postupaka, kako bi u što većem broju slučajeva omogućili sucima svojih sudova da predmete dovrše unutar tih rokova da se izbjegne plaćanje naknada strankama zbog povrede prava. Zbog percepcije učinkovitosti suda, predsjednici su osobito motivirani štititi najneučinkovitije suce, a načelo neovisnosti posebice je povrijeđeno kada o zahtjevima odlučuje zamjenik predsjednika suda, jer on je sudac čiji rad ocjenjuje predsjednik suda.

Predlagatelj također ističe da razumni rok suđenja nije definiran propisom, već je riječ o kriterijima koji su zasnovani na općim smjernicama i praksi Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP), Ustavnog suda i Vrhovnog suda Republike Hrvatske. Protiv rješenja kojim se određuje rok za dovršenje postupka nije dopuštena žalba, a u slučaju kada je žalba dopuštena (u slučaju prekoračenja roka određenog za dovršenje postupka) ne može se raspravljati o primjerenosti roka koji je bio određen, već samo o njegovom prekoračenju. Zato viši sudovi, uključujući i Vrhovni sud, ne mogu korigirati kriterije kroz žalbene postupke i time ne mogu ispuniti svoju ulogu ujednačavanja sudske prakse (članak 116. stavak 1. Ustava). Poseban je slučaj vraćanja predmeta s višeg suda na niži radi ponovnog odlučivanja o pravu na suđenje u razumnom roku, jer bi (ako se postupak mora sagledati kao cjelina) predsjednik nižeg suda tada trebao ocjenjivati i postupanje predsjednika višeg suda koji mu je vratio predmet, a za to nije nadležan.

Predlagatelj stoga zaključuje da se o pravu na suđenje u razumnom roku odlučuje posve subjektivno i arbitrarno, protivno načelu pravne sigurnosti i izvjesnosti, te legitimnih očekivanja stranaka.

Nadalje, predlagatelj ističe problem nemogućnosti (odnosno selektivne mogućnosti) ostvarivanja novčane naknade za povredu prava na suđenje u razumnom roku. Prigovara, prije svega, zbog »normativne odvojenosti« zahtjeva za zaštitu prava i zahtjeva za isplatu naknade. Zahtjev za isplatu naknade dolazi u obzir samo u slučaju kada sud prekorači rok za okončanje postupka određen u povodu zahtjeva za zaštitu prava, iako je povreda prava već nastupila. Tako dolazi do situacija koje podsjećaju na »igru na sreću« odnosno na svojevrsnu okladu između predsjednika suda i stranke, pa ako sudac uspije okončati postupak u »zadanom« roku, »pobijedio« je predsjednik suda, a ako ne uspije, »pobijedila« je stranka. Pritom su potpuno zanemarene činjenice i okolnosti postupka o kojem je riječ, jer naknada ne ovisi o prethodnom trajanju postupka i stupnju povrede prava stranke, već isključivo o tome hoće li ili neće sudac uspjeti »na vrijeme« dovršiti postupak. Naknada je pak potpuno nedostupna svima koji podnesu zahtjev za zaštitu prava, ako je postupak okončan prije donošenja odluke o njihovom zahtjevu.

Predlagatelj ukazuje i na, kako smatra, nedopustivo ograničenje visine novčane naknade (35.000,00 kn; članak 69. ZoSud-a), koja je u nesuglasnosti s člankom 13. Konvencije. Prema toj konvencijskoj odredbi naknada mora biti razmjerna stupnju povrede prava. Pozivajući se i citirajući nekoliko odluka ESLJP-a u predmetima zaštite prava na suđenje u razumnom roku protiv Republike Slovenije (stoga što je, kako tvrdi predlagatelj, Republika Hrvatska odredbe o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku dijelom preuzela iz zakonodavstva Republike Slovenije), predlagatelj zaključuje da je taj sud zauzeo stajalište kako naknada mora biti dostupna i to u ograničenom i predvidljivom roku nakon utvrđenja povrede. Zaključuje da, ako je ne dobiju u Republici Hrvatskoj, stranke mogu tražiti i dobiti naknadu od ESLJP-a i to nakon okončanja postupka (o glavnoj stvari) pred hrvatskim sudovima, jer u velikom broju slučajeva ostvarivanje naknade u Republici Hrvatskoj uopće nije moguće.

Naknadnim podneskom iz studenog 2017. godine predlagatelj je dopunio svoj prijedlog osvrtom na promjenu pravnog stajališta i prakse Ustavnog suda s obzirom na izmjene Zakona o sudovima iz 2009. godine (rješenje Ustavnog suda broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014.; »Narodne novine« broj 8/15.), kao i s obzirom na donošenje ZoSud-a. Predlagatelj navodi da bi »prihvaćanje« nadležnosti Ustavnog suda u određenim slučajevima zaštite prava na suđenje u razumnom roku donekle otklonilo njegov prigovor i bilo u skladu s njegovim stajalištem da bi postojeće pravno uređenje zaštite prava na suđenje u razumnom roku moglo biti prihvatljivo jedino pod uvjetom osiguranja sudske zaštite po završetku postupka koji je trenutačno propisan ZoSud-om. Predlagatelj, međutim, u nastavku izlaže razloge zbog kojih smatra da ni praksa Ustavnog suda nakon toga nije zadovoljavajuća u ustavnopravnom i konvencijskom smislu (jer se ograničava na ocjenu učinkovitosti upotrijebljenih pravnih sredstava, a ne stupnja povrede prava, te ne određuje naknade), a iz objektivnih razloga nije moguć ni »povratak« ranijoj praksi, kada je Ustavni sud bio prva i posljednja »instanca« u zaštiti prava na suđenje u razumnom roku.

U dopuni prijedloga predlagatelj ukazuje i na predmet Novak protiv Hrvatske (br. 7877/14, odluka od 14. lipnja 2016.), smatrajući da je ESLJP u obrazloženju te odluke iznio stajališta koja u svemu potvrđuju utemeljenost njegovog prijedloga kojim traži ukidanje svih odredaba glave VI. ZoSud-a zbog njihove nesuglasnosti s Ustavom i Konvencijom.

6.2. Predlagatelj Alemko Gluhak (predmet broj: U-I-3081/2014) smatra da je članak 65. stavak 1. ZoSud-a u nesuglasnosti s člankom 4. stavkom 1. tog zakona, koji je zapravo »prepisani« stavak 1. članka 29. Ustava, a koji se pak temelji na stavku 1. članka 6. Konvencije.

Suštinski, predlagatelj ukazuje na činjenicu da je osporenim stavkom 1. članka 65. ZoSud-a propisano da se zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku podnosi sudu pred kojim se postupak vodi, a ta okolnost, kako smatra, po naravi stvari isključuje neovisnost i nepristranost suda, jednu od bitnih sastavnica ustavnog i konvencijskog prava na pravično/pošteno suđenje. Ističe da sud koji odlučuje o vlastitom postupanju ne može biti neovisan i nepristran.

6.3. Predlagatelj Nenad Piplović (predmet broj: U-I-1056/2015) osporava suglasnost s Ustavom članka 68. stavka 1. ZoSud-a. U većem dijelu prijedloga izlaže detalje osobnog slučaja, u kojem je 2014. godine podnio zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, vezano uz parnični postupak koji se od 2003. godine vodio pred Općinskim sudom u Splitu, a u kojem nije uspio ostvariti pravo na isplatu novčane naknade zbog povrede navedenog prava.

Smatra da je članak 68. stavak 1. ZoSud-a donesen isključivo radi smanjivanja broja predmeta te vrste pred sudovima u Republici Hrvatskoj, odnosno radi otežavanja i onemogućavanja primjerenog obeštećenja stranaka u sudskim postupcima za počinjenu povredu prava. Ističe da je osporena odredba u nesuglasnosti s člancima 14. i 26. Ustava, jer »pravnim formalizmom sadržanim u samoj odredbi« diskriminira njega osobno, »ne ulazeći uopće u pravni meritum, a to je dugotrajnost vođenja postupka pred sudovima u Republici Hrvatskoj iz članka 29. stavka 1. Ustava ... ovo u svezi članka 63. stavka 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu ...«

6.4. Predlagatelj Mehmedalija Omerović (predmet broj: U-I-2658/2016) osporava suglasnost s Ustavom članka 66. stavka 2. ZoSud-a (premda uvodno navodi da podnosi dvije »ustavne tužbe« – jednu u osobno ime, protiv rješenja Županijskog suda u Vukovaru, a drugu u ime Milana Borotića, protiv rješenja Vrhovnog suda, vezano uz zaštitu prava na suđenje u razumnom roku). U pretežitom dijelu podneska opisuje konkretan slučaj traženja zaštite prava na suđenje u razumnom roku i primjerene novčane naknade za povredu tog prava.

U dijelu podneska koji se može smatrati prijedlogom za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom predlagatelj izlaže o pravnom uređenju zaštite prava na suđenje u razumnom roku kakvo je postojalo do stupanja na snagu ZoSud-a i kakvo je nakon toga. Može se razabrati da, suštinski, osporava »razbijanje« ranijeg jedinstvenog zahtjeva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, ujedno i zahtjeva za isplatu primjerene naknade, na dva zasebna zahtjeva.

6.5. Predlagatelj Josip Krnić (predmet broj: U-I-700/2017) osporava članke 63., 64., 65., 66., 67., 68., 69. i 70. ZoSud-a zbog njihove nesuglasnosti s člankom 29. stavkom 1. Ustava, te s člancima 6. i 13. Konvencije. U prijedlogu navodi da se »po općoj sudskoj praksi smatra da je rok od tri godine razuman rok u okviru kojeg se treba riješiti predmet na pojedinom stupnju suđenja«. Kada se tome pribroji trajanje pojedinih postupovnih radnji, kako navodi predlagatelj, »dolazimo do toga da je osporenim odredbama ... kao razuman rok utvrđen rok od najmanje jedanaest godina, što je suprotno pojmu prava na pošteno suđenje«, te da je »sa stanovišta prakse Europskog suda ... napadnuti sistem neučinkovit i u biti potiče ponašanja koja su suprotna od onih koja se traže od suda u članku 29. Ustava«.

6.6. Predlagatelj Josip Črnugelj (predmet broj: U-I-1247/2017) osporava članak 68. stavak 1. ZoSud-a, navodeći da »nije u skladu s Ustavom« (bez isticanja konkretnih ustavnih odredaba) to što »stranka u postupku mora podsjećati predsjednika suda da obavlja svoj posao«, a bez mogućnosti da stranke »donose disciplinske mjere predsjednicima sudova«, iz čega se može zaključiti da predlagatelj zapravo ukazuje na to da bi predsjednici sudova po službenoj dužnosti, bez inicijative stranaka, trebali voditi računa o trajanju sudskih postupaka.

Predlagatelj također smatra neprihvatljivim da se istodobno s utvrđivanjem opravdanosti zahtjeva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku ne utvrđuje i naknada zbog povrede prava, već se omogućuje daljnje odugovlačenje postupka bez ikakvih posljedica za sud i državu.

Navodi također da »u rješenju Ustavnog suda broj: U-III-5858/
 2016 od 22. prosinca 2016. nije ništa navedeno što sud namjerava poduzeti u svezi članka 68. stavka 1. Zakona o sudovima«. U tom je predmetu riječ o predlagateljevoj ustavnoj tužbi koju je Ustavni sud odbacio zbog nepostojanja pretpostavki za odlučivanje o biti stvari. Predlagatelj je tu ustavnu tužbu podnio u povodu rješenja Županijskog suda u Zagrebu kojim je bio odbačen, kao nedopušten, njegov zahtjev za isplatu primjerene naknade zbog povrede prava na suđenje u razumnom roku, jer je zahtjev za isplatu naknade postavio prije isteka roka za rješavanje predmeta koji je sucu Općinskog radnog suda u Zagrebu bio određen rješenjem predsjednika tog suda.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

7. Rezimiranjem sadržaja prijedloga izloženih u točkama 6.1. – 6.6. obrazloženja ovog rješenja uočava se da većina predlagatelja jednu, više njih ili sve odredbe glave VI. ZoSud-a smatra nesuglasnima, prije svega, s jamstvima iz članka 29. stavka 1. Ustava, odnosno s jamstvima iz članka 6. stavka 1. Konvencije.

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Članak 6. stavak 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. ...

(...)«

Dva predlagatelja (Milković i Krnić) pozivaju se, uz citirani članak 6. stavak 1., i na članak 13. Konvencije, koji glasi:

»Članak 13.

PRAVO NA DJELOTVORAN PRAVNI LIJEK

Svatko čija su prava i slobode koje su priznate u ovoj Konvenciji povrijeđene ima pravo na djelotvorna pravna sredstva pred domaćim državnim tijelom čak i u slučaju kad su povredu počinile osobe koje su djelovale u službenom svojstvu.«

Predlagatelj Milković poziva se i na načela pravne sigurnosti, te legitimnih očekivanja stranaka, to jest na načela koja proizlaze iz članaka 3. i 5. Ustava (vladavina prava, ustavnost i zakonitost, sigurnost pravnog poretka).

Jedan od predlagatelja (Piplović) u svojem prijedlogu navodi članke 14. i 26. Ustava, koji glase:

»Članak 14.

Svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode, neovisno o njegovoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom položaju ili drugim osobinama.

Svi su pred zakonom jednaki.«

»Članak 26.

Svi su državljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.«

Pritom Ustavni sud napominje da za argumentiranje povrede zabrane diskriminacije i povrede prava na jednakost svih pred zakonom (članak 14. Ustava) u postupku apstraktne ocjene suglasnosti zakona s Ustavom nije ni ustavnopravno relevantno ni dostatno tvrditi, na temelju jednog pojedinačnog slučaja (kako to čini predlagatelj Piplović) da osporena zakonska odredba, u konkretnom slučaju članak 68. stavak 1. ZoSud-a, »pravnim formalizmom diskriminira predlagatelja osobno«. Također se napominje da se članak 26. Ustava odnosi na jednakost državljana Republike Hrvatske i stranaca u postupcima pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti, a da predlagatelj Piplović nije iznio nikakvu argumentaciju, niti je Ustavni sud nalazi, koja bi ukazivala na to da bi članak 68. stavak 1. ZoSud-a, čiju suglasnost s Ustavom osporava, bio ustavnopravno sporan u aspektu jednakosti stranaca i hrvatskih državljana.

8. Neovisno o izrijekom istaknutim ustavnim odnosno konvencijskim odredbama, Ustavni sud primjećuje da je svim podnesenim prijedlozima, u supstancijalnom smislu, zajedničko osporavanje normativnog modela koji je zakonodavac odabrao u vezi s pitanjem zaštite prava na suđenje u razumnom roku. Dio prijedloga svodi se na tvrdnje predlagatelja kako je ranije zakonsko rješenje (prema Zakonu o sudovima; »Narodne novine« broj 150/05., 16/07., 113/08., 153/09., 116/10., 27/11. i 130/11.) bilo »bolje« od važećeg, a dio sadrži stajališta predlagatelja o tome kakvo bi to rješenje trebalo biti.

Ustavni sud ponavlja da osporavanje samog zakonodavnog modela u ustavnosudskom postupku ne može biti relevantno s obzirom na granice nadležnosti Ustavnog suda. O tim se granicama Ustavni sud očitovao u više svojih ranijih rješenja (v. primjerice rješenja broj: U-I-2938/2011 i dr. ili broj: U-I-5134/2016 i dr., oba od 23. travnja 2018.; www.usud.hr), naglašavajući da zakonodavac ima ustavnu slobodu odlučivanja o javnim politikama (članak 2. stavak 4. alineja 1. Ustava), pri čemu uživa široku slobodu procjene, ali i isključivu odgovornost za svrsishodnost propisanih zakonskih mjera. Stoga ustavnosudska ocjena suglasnosti zakona s Ustavom ne podrazumijeva ocjenu odabranog modela i njegova ustroja, posebno ne njegove opravdanosti i svrhovitosti. Naime, eventualno postojanje drugačijeg rješenja ne znači da osporeno rješenje nije u suglasnosti s Ustavom, pod uvjetom da je rješenje koje je ponudio zakonodavac ostalo unutar ustavnopravno prihvatljivih granica. Prema tome, Ustavni sud nije nadležan ocjenjivati je li određeni zakonodavni koncept najbolji za uređenje određenog pitanja, odnosno jesu li zakonodavne ovlasti iz članka 2. stavka 4. alineje 1. Ustava o određenom pitanju trebale biti iskorištene na drugačiji način, već je ovlašten ocjenjivati je li postojeće rješenje u suglasnosti s Ustavom.

8.1. Tvrdeći da postojeći koncept uređenja zaštite prava na suđenje u razumnom roku nije prihvatljiv sa stajališta članaka 3., 5. i 29. stavka 1. Ustava, odnosno sa stajališta članaka 6. stavka 1. i 13. Konvencije, predlagatelji polaze od nekoliko pogrešnih premisa.

U prvom redu gube iz vida činjenicu da zaštita prava na suđenje u razumnom roku ima cilj ubrzati i skratiti trajanje sudskih postupaka, što bi ujedno trebao biti i pretežit sadržaj »legitimnog očekivanja« svakog podnositelja zahtjeva za zaštitu tog prava. Pravo na suđenje u razumnom roku štiti se, primarno, suđenjem u razumnom roku odnosno sredstvima podesnima da proizvedu takav učinak, dok određivanje primjerenog roka u posebnom (adhezionom) postupku i isplata novčanih naknada, sami po sebi, ne pružaju neposrednu zaštitu od dugotrajnosti postupaka.

Pitanje bi li koncept zaštite prava na suđenje u razumnom roku trebao u hrvatskom zakonodavstvu ostati kakav je ili bi trebao biti takav da u najvećoj mogućoj mjeri prevenira samu mogućnost nastanka povrede, umjesto da pretežito kompenzira posljedice već nastalih povreda, kao i pitanje kako takav koncept pravno razraditi i ustrojiti, pitanja su za zakonodavca. Prije svega, pitanja se tiču modela »ubrzavajućeg« pravnog sredstva, konkretno trenutka u kojem to sredstvo, tijekom trajanja sudskog postupka, postaje dostupno stranci kako bi ona doista imala mogućnost postići preventivni učinak sprečavanja nastanka povrede prava na suđenje u razumnom roku. Pitanja se tiču i problema ograničenja dostupnosti komplementarnog kompenzacijsko-ubrzavajućeg pravnog sredstva. Na ta pitanja upozorio je ESLJP u predmetu Novak protiv Hrvatske, premda se u njemu nije upuštao u generalnu ocjenu učinkovitosti pravnih sredstava za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku u pravnom poretku Republike Hrvatske (s obzirom na to da je zahtjev podnositeljice ocijenio nedopuštenim). U toj odluci ESLJP navodi, između ostalog, sljedeće:

»46. Pravna sredstva, koja su dostupna parničnim strankama na domaćoj razini radi podnošenja prigovora na trajanje postupka, »djelotvorna« su u smislu članka 13. Konvencije ako sprječavaju navodnu povredu ili njezin nastavak, ili ako pružaju primjerenu naknadu za bilo koju povredu koja se već dogodila (vidi prethodno citirane predmete Sürmeli, odlomak 99., Mifsud, odlomak 17. i Kudła, odlomak 158.). Pravno je sredstvo stoga djelotvorno ako se može iskoristiti bilo da ubrza odluku sudova koji postupaju u predmetu, ili da pruži parničnoj stranci primjerenu naknadu za odugovlačenja do kojih je već došlo (vidi predmete Sürmeli, loc. cit., odlomak 99., ECHR 2006-VII i Mifsud, loc. cit.).

(...)

49. Zakon o sudovima iz 2013. propisuje kao primarno pravno sredstvo ono koje služi samo za ubrzanje postupka, dok je kombinirano, odštetno-ubrzavajuće pravno sredstvo, identično onome koje je bilo predviđeno ranijim pravnim propisom (vidi prethodni odlomak 25.), dostupno samo u ograničenim slučajevima kao dopunsko pravno sredstvo (vidi prethodni odlomak 23.).

50. Konkretno, temeljem Zakona o sudovima iz 2013. stranka sudskog postupka koji je u tijeku i koja smatra da taj postupak neopravdano dugo traje, ima pravo podnijeti pravno sredstvo koje služi samo za ubrzanje postupka, i to ‘zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku’ i zatražiti od predsjednika istoga suda pred kojim se postupak vodi da ga ubrza određivanjem roka od najviše šest mjeseci unutar kojeg sudac koji postupa u predmetu mora donijeti odluku (vidi članak 63., članak 65. stavak 1. i 2. i članak 66. Zakona o sudovima iz 2013. u prethodnome odlomku 23.).

51. Dopunsko, kombinirano odštetno-ubrzavajuće pravno sredstvo, i to ‘zahtjev za isplatu primjerene naknade’, dostupno je samo u onim slučajevima kada sudac koji postupa u predmetu nije postupio u roku za donošenje odluke koji mu je odredio predsjednik suda kada je usvojio pravno sredstvo koje služi samo za ubrzanje postupka (vidi članak 68. stavak 1. Zakona o sudovima iz 2013. u prethodnom odlomku 23.). Prema mišljenju Suda, ova ograničena dostupnost dopunskog pravnog sredstva razlikuje pravna sredstva koja su dostupna temeljem Zakona o sudovima iz 2013. od sličnih (kombinacija) pravnih sredstava koja postoje u Sloveniji i Crnoj Gori, za koja je Sud utvrdio da su djelotvorna (vidi predmete Grzinčič protiv Slovenije, br. 26867/02, odlomak 82., ECHR 2007-V (izvadci) i Vukelić protiv Crne Gore, br. 58258/09, 4. lipnja 2013.). Posebice, parnične stranke u sudskom postupku svake od navedenih država mogu, za razliku od Hrvatske, koristiti odštetno pravno sredstvo pod uvjetom da su prethodno iskoristile (uspješno ili bezuspješno) pravno sredstvo koje služi samo za ubrzanje postupka.

52. Vraćajući se na pravno sredstvo koje služi samo za ubrzanje postupka (‘zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku’), Sud primjećuje da tekst mjerodavnih odredbi Zakona o sudovima iz 2013. sugerira kako to pravno sredstvo može koristiti stranka u sudskom postupku koja smatra da nadležni sud nije odlučio u razumnom roku o njezinom pravu ili obvezi, ili o sumnji ili optužbi za kažnjivo djelo i da će predsjednik suda usvojiti takav zahtjev ako smatra da je osnovan (vidi članak 63. i članak 66. stavak 1. Zakona o sudovima iz 2013. u prethodnom odlomku 23.). Budući da iz toga proizlazi da predsjednik suda može utvrditi takav zahtjev osnovanim samo ako se slaže sa strankom koja podnosi zahtjev da sud nije donio odluku u razumnom roku, čini se da se pravno sredstvo koje služi samo za ubrzanje postupka, a o kojem je riječ, može usvojiti samo ako je duljina trajanja postupka već bila prekomjerna. U skladu s time, čini se da kad bi stranka u sudskom postupku upotrijebila to pravno sredstvo radi sprječavanja predstojeće povrede prava na suđenje u razumnom roku, takav bi zahtjev bio odbijen kao neosnovan. Iz toga slijedi da ovo pravno sredstvo koje služi samo za ubrzanje postupka samo može spriječiti daljnje povrede prava na suđenje u razumnom roku u postupku u kojem je do takve povrede već došlo.

53. Ova značajka znatno razlikuje ovo pravno sredstvo od sličnih pravnih sredstava koja služe samo za ubrzanje trajanja upravnih postupaka, poput žalbe i tužbe/zahtjeva zbog šutnje administracije, koja je Sud priznao kao djelotvorna (vidi predmete Pallanich protiv Austrije, br. 30160/96, 30. siječnja 2001., Basic protiv Austrije, br. 29800/96, ECHR 2001-I i Rauš i Rauš-Radovanović protiv Hrvatske (odl.), br. 43603/05, 2. listopada 2008.). Ta se pravna sredstva mogu podnijeti šezdeset dana (u Hrvatskoj) ili šest mjeseci (u Austriji) od pokretanja takvog postupka. Njima se, prema tome, nedvojbeno može spriječiti povreda prava na suđenje u razumnom roku prije nego što do te povrede dođe.

54. U ovome predmetu Sud ne smatra potrebnim ocijeniti djelotvornost pravnih sredstava (vidi prethodne odlomke 47. – 48.) iz Zakona o sudovima na apstraktnoj razini. To je tako zbog sljedećih razloga:

55. U ovom je predmetu podnositeljica zahtjeva iskoristila pravno sredstvo za ubrzanje postupka, koje je usvojeno, te je sucu koji postupa u predmetu određeno da donese odluku u roku od šest mjeseci, a koji rok je on prekoračio za dva mjeseca (vidi prethodne odlomke 17. i 21.). Ova je činjenica otvorila mogućnost podnositeljici zahtjeva da zatraži naknadu, podnošenjem dopunskog pravnog sredstva predviđenog Zakonom o sudovima iz 2013. (vidi prethodne odlomke 23. i 51.).

56. Ovo dopunsko pravno sredstvo jednakih je karakteristika kao i prethodno iz Zakona o sudovima iz 2005. (vidi prethodni odlomak 25.), koje je u razdoblju između 29. prosinca 2005. i 13. ožujka 2013. Sud priznao kao djelotvorno temeljem članka 13. Konvencije i koje je trebalo biti iscrpljeno za potrebe članka 35. stavka 1. prije nego se Sudu podnesu prigovori zbog duljine trajanja sudskog postupka u Hrvatskoj (vidi prethodno citirani predmet Pavić, odlomak 36.).

57. Iz navedenog slijedi da je podnositeljica zahtjeva, u konkretnim okolnostima njezina predmeta, imala na raspolaganju djelotvorno pravno sredstvo za podnošenje prigovora zbog duljinu trajanja predmetnog postupka. Međutim, ona nije iskoristila to pravno sredstvo.«

Imajući u vidu da ustavnosudska ocjena suglasnosti zakona s Ustavom ne podrazumijeva ocjenu odabranog zakonodavnog modela i ustroja, njegove opravdanosti i svrhovitosti, naravno pod uvjetom da je rješenje koje je ponudio zakonodavac unutar ustavnopravno prihvatljivih granica (v. u točki 8. obrazloženja ovog rješenja), a s obzirom na to da pravna sredstva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku u pravnom poretku Republike Hrvatske (članci 63. – 70. ZoSud-a) nisu u svojoj biti i a priori neučinkovita, Ustavni sud može njihovu (ne)učinkovitost ispitivati samo u svjetlu posebnih okolnosti pojedinačnog slučaja koji se osporava ustavnom tužbom, što Ustavni sud i čini (v. odluku broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014.; »Narodne novine« broj 8/15.).

U tom smislu, u ovom ustavnosudskom postupku preostaje konstatirati da su razumna duljina trajanja sudskih postupaka i dostupnost učinkovitih pravnih sredstava za zaštitu od odugovlačenja sudskih postupaka Ustavom (članak 29. stavak 1.) i Konvencijom (članci 6. stavak 1. i 13.) zajamčena prava stranaka u tim postupcima i da su, slijedom toga, u pravnom poretku Republike Hrvatske osigurana pravna sredstva odnosno ustrojen postupak za njihovu zaštitu te se ne može na generalnoj razini tvrditi da je zakonodavac zanemario jamstva iz navedenih ustavnih odnosno konvencijskih odredaba odnosno da je postupio protivno tim ustavnim i konvencijskim zahtjevima.

8.2. Nadalje, suprotno navodima iz pojedinih prijedloga, okvirni kriteriji prihvatljivog trajanja sudskih postupaka nisu proizvoljni, već su oblikovani kroz pravnu praksu Ustavnog suda i ESLJP-a, na način koji se smatra općeprihvaćenim pravnim standardom u državama članicama Vijeća Europe (iako to ne znači da je riječ i o nepromjenjivim kriterijima). U svakom slučaju, ti su kriteriji definirani i javno dostupni, pa se u postupcima za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku ne odlučuje »subjektivno« i »arbitrarno« na način koji bi bio upitan sa stajališta načela vladavine prava i pravne sigurnosti.

8.3. Predlagatelji zanemaruju i činjenicu da se prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava, odnosno člancima 6. stavkom 1. i 13. Konvencije (na pristup sudu, na neovisni i nepristrani sud, na pravično suđenje i na učinkovitu žalbu) odnose prvenstveno i u punom opsegu na sudski postupak o glavnoj stvari, to jest o meritumu spora kojeg su stranke iznijele pred sud. To ne znači da postupci u povodu zahtjeva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku ne moraju biti provedeni pravično i u razumnom roku (pa su tako i uređeni ZoSud-om), međutim, ti postupci nisu sudski postupci, već je riječ o postupcima koje vode tijela sudske uprave (kako to pravilno naznačuje jedan od predlagatelja).

Sudska odnosno pravosudna uprava (predsjednici sudova odnosno Ministarstvo pravosuđa) odgovorne su za brzinu i učinkovitost rada sudova te su dužne, u skladu s mjerodavnim zakonom, voditi računa o trajanju sudskih postupaka i učinkovitosti rada sudova i neovisno o pojedinačnim inicijativama stranaka. Slijedom navedenog, sudska i pravosudna uprava (a ne samo stranke) zainteresirane su za ubrzavanje i učinkovito okončavanje sudskih postupaka.

Predsjednik suda, kao tijelo sudske uprave, i predsjednik višeg suda, koji je također tijelo sudske uprave, mogu zbog toga odlučivati o zahtjevima za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, i to u odnosu na rad vlastitog suda. Mogućnost podnošenja žalbe protiv odluke predsjednika suda zbog toga je (opravdano) podvrgnuta određenim ograničenjima, a praksa odlučivanja o žalbama ne služi primarno »ujednačavanju sudske prakse« u smislu članka 116. stavka 1. Ustava (na što upućuje jedan od podnesenih prijedloga), pa ni onda kada o žalbi ili o zahtjevu odlučuje predsjednik Vrhovnog suda. Članak 116. stavak 1. Ustava odnosi se na ulogu Vrhovnog suda u osiguravanju jedinstvene primjene prava i ravnopravnosti svih u njegovoj primjeni u sudskim postupcima.

8.4. Ustavni sud također naglašava da se postupak zaštite prava na suđenje u razumnom roku provodi »uz odgovarajuću primjenu pravila o izvanparničnom postupku«, što ne znači da su takvi postupci sudski izvanparnični postupci, već je riječ o odgovarajućoj primjeni postupovnih pravila izvanparničnog postupka.

Ustavni sud prema Ustavu nije dio sudbene vlasti, ali upravo kontrola učinkovitosti pravnih sredstava (uključujući i sredstva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku) dio je njegovih Ustavom utvrđenih nadležnosti, dok je način na koji Ustavni sud djeluje u tom području svoje nadležnosti izložen u već spomenutoj odluci broj: U-IIIA-322/2014 od 23. prosinca 2014., kao i brojnim kasnijim odlukama.

9. Slijedom izloženih razloga Ustavni sud ocijenio je da podnesenim prijedlozima nije dovedena u pitanje suglasnost s Ustavom nijedne osporene odredbe iz glave VI. ZoSud-a, pa je stoga, na temelju članka 43. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donio rješenje kao u izreci (točka I.).

10. Rješenje o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

|  |  |
| --- | --- |
| Broj: | U-I-1553/2013 |
|  | U-I-3081/2014 |
|  | U-I-1056/2015 |
|  | U-I-2658/2016 |
|  | U-I-700/2017 |
|  | U-I-1247/2017 |

Zagreb, 16. listopada 2018.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
 dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.