### NN 112/2015 (16.10.2015.), Presuda Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-4304/13-8 od 9. rujna 2015.

UPRAVNI SUD U ZAGREBU

2174

PRESUDA

Upravni sud u Zagrebu, po sucu toga suda Vlahu Bassegli Gozze te Danijeli Šipušić, zapisničarki, u upravnom sporu tužitelja OT – OPTIMA TELEKOM d.d. u Zagrebu, Bani 75a, protiv tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije u Zagrebu, Ulica Roberta Frangeša Mihanovića 9, uz sudjelovanje zainteresirane osobe Ivana Rose iz Makarske, Vukovarska 1, radi rješavanja spora između korisnika i operatera, 9. rujna 2015.,

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje odluke Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, klasa: UP/I-344-08/12-01/451, urbroj: 376-05/GK-12-08, od 20. prosinca 2012.

II. Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Točkom I. osporene odluke usvojen je prigovor zainteresirane osobe izjavljen radi nemogućnosti raskida ugovora, sklopljenog s tužiteljem, radi pružanja javnih telekomunikacijskih usluga za broj 021/616 713. Točkom II. odluke nalaže se tužitelju da, u roku od 15 dana, omogući raskid pretplatničkog odnosa, bez plaćanja naknade zbog prijevremenog raskida, uz obrazloženje kako operater nije dokazao da je sklopio ugovorni odnos s pretplatnikom, odnosno da je propustio postupiti sukladno članku 41. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

Osporavajući zakonitost citirane odluke tužitelj smatra kako je u cijelosti osnovana naplata naknade radi prijevremenog raskida ugovornog odnosa, jer je pogrešan zaključak tuženika kako tužitelj i zainteresirana osoba nisu produljili ranije ugovoreni odnos. Tužitelj posebno ističe kako je ugovor produljen pristankom obiju strana danim sredstvima daljinske komunikacije, sve sukladno članku 36. Zakona o zaštiti potrošača. Navodi kako je pretplatnik 14. listopada 2010. prethodno obaviješten putem telefona, pri čemu je u cijelosti upoznat s ponuđenim uslugama i pogodnostima pri produljenju ugovora na daljnja 24 mjeseca. Ističe da je na to produljenje zainteresirana osoba izričito pristala, čime je sklopljen ugovor na daljinu za sljedećih 24 mjeseca. Navodi kako je pretplatnik koristio pogodnosti produljenog ugovora i to od studenoga 2010. do travnja 2011., a što ukazuje kako je evidentno bio upoznat s produljenjem ugovorne obveze. Isto tako tužitelj ističe i kako je zainteresirana osoba izgubila pravo na prijevremeni raskid ugovora bez naknade i iz razloga što je tri mjeseca po sklapanju ugovora, odnosno 14. siječnja 2011., istekao rok za raskid, propisan člankom 46. Zakona o zaštiti potrošača te drži da je propustom ovog utvrđenja tuženik nepotpuno utvrdio činjenično stanje. Predlaže Sudu da uvaži navode tužbe, usvoji tužbeni zahtjev te poništi osporenu odluku.

Tuženik u odgovoru na tužbu ukazuje kako zainteresirana osoba nema mogućnosti saznati u kojem iznosu je obračunata naknada, jer ista nije jasno naznačena, iz kojeg razloga okolnost da je pretplatnik plaćao niže mjesečne račune odnosno koristio uslugu ne dokazuje postojanje novog ugovora između stranaka. Tuženik ukazuje i kako, bez obzira na oblik sklapanja ugovora, taj ugovor mora sadržavati elemente iz Zakona o obveznim odnosima, ali i Zakona o zaštiti potrošača. Tuženik posebno ističe kako tužitelj nije dokazao da je korisnik zaprimio obavijest o aktivaciji usluge, ali isto tako ni dokaz da su stranke doista sklopile ugovor sredstvima daljinske komunikacije, odnosno preko telefona. U cijelosti prihvaćajući navod tužitelja kako je raskid bez naknade moguć isključivo u prva tri mjeseca od dana sklapanja ugovora, tuženik ukazuje kako je takva odredba u konkretnom slučaju neprimjenjiva, jer tužitelj ne može uopće dokazati okolnost da je ugovor sklopljen, iz kojeg razloga ne može tražiti niti naknadu radi prijevremenog raskida ugovora. Predlaže Sudu da odbije tužbu, iz razloga navedenih u obrazloženju odluke.

Zainteresirana osoba u svom odgovoru na tužbu navodi, kako je u cijelosti suglasna s navodima osporavane odluke te predlaže tužbu i tužbeni zahtjev odbiti iz razloga sadržanih u njenom obrazloženju.

Sud je 2. rujna 2015. održao usmenu i javnu raspravu, zaključenu u prisutnosti opunomoćenice tuženika, odsutnosti uredno pozvanog tužitelja i odsutnosti uredno pozvane zainteresirane osobe, čime je strankama, u skladu s odredbom članka 6. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10., 143/12. i 152/14.), dana mogućnost da se izjasne o zahtjevima i navodima drugih stranaka te o svim pitanjima koja su predmet ovog upravnog spora.

Radi ocjene zakonitosti osporene odluke Sud je u istu izvršio uvid te je, radi točnog utvrđenja činjeničnog stanja, izvršio uvid u spis tuženika i priložene isprave.

Na temelju razmatranja svih činjeničnih i pravnih pitanja Sud je, sukladno članku 55. stavak 3. Zakona o upravnim sporovima, utvrdio da tužbeni zahtjev nije osnovan.

Člankom 41. stavak 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11. i 133/12. – u daljnjem tekstu Zakon), propisano je da se prava i obveze iz pretplatničkog odnosa između operatora javnih komunikacijskih usluga i pretplatnika tih usluga uređuju njihovim međusobnim ugovorom.

Člankom 41. stavak 4. Zakona određeno je da je sastavni dio pretplatničkog ugovora opći uvjeti poslovanja, uvjeti korištenja usluga i cjenik usluga za koje se taj ugovor sklapa. Pretplatnički ugovor mora sadržavati odredbe koje su utvrđene posebnim zakonom kojim je uređena zaštita potrošača, te drugim posebnim propisima. Obvezno trajanje pretplatničkog ugovora ne može biti dulje od dvije godine, pri čemu operatori javnih komunikacijskih usluga moraju nuditi i pretplatničke ugovore u trajanju od jedne godine. Ugovori sklopljeni putem sredstava daljinske komunikacije, ili elektroničke trgovine, kao i ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostora operatora, moraju sadržavati odredbe u skladu s posebnim propisima.

Člankom 44. stavak 1. Zakona o zaštiti potrošača (»Narodne novine«, broj 79/07., 125/07., 79/09., 89/09. i 78/12.) kao posebnim propisom iz članka 41. Zakona, propisano je da potrošač mora dobiti potvrdu prethodne obavijesti u pisanom, ili u nekom drugom, potrošaču dostupnom trajnom mediju, što je moguće prije, a najkasnije u trenutku isporuke proizvoda, odnosno najkasnije na dan početka pružanja usluge, ako mu potvrda prethodne obavijesti u tom obliku nije bila dostavljena prije sklapanja ugovora.

Člankom 44. stavak 4. Zakona o zaštiti potrošača određeno je da u slučajevima u kojima je dužan izdati potvrdu prethodne obavijesti, teret dokaza izdavanja te obavijesti je na trgovcu.

U ovom predmetu nije sporno kako tužitelj nema materijalan dokaz da je korisniku usluge dostavio potvrdu prethodne obavijesti najkasnije u trenutku isporuke proizvoda, odnosno najkasnije na dan početka pružanja usluge, ako potvrda prethodne obavijesti u tom obliku nije bila dostavljena prije sklapanja ugovora. Tužitelj ukazuje kako je, bez obzira na nepostojanje takvog dokaza, potrošaču prethodna obavijest izdana telefonskom obaviješću 14. listopada 2010., kojom prilikom je prije sklapanja ugovora pretplatnik upoznat sa svim bitnim elementima ugovora.

Prvotno Sud uočava kako se potvrda prethodne obavijesti ne može korisniku izdati telefonski ni prije, ali ni nakon sklapanja ugovora. Naime, naprijed citiranim člankom 44. stavak 1. Zakona o zaštiti potrošača jasno je propisan pisani, ili neki drugi potrošaču dostupni trajni medij, a što telefonska obavijest zacijelo nije. Sud smatra kako je trajni medij Zakonom propisan upravo radi zaštite potrošača kojem mu se na ovaj način omogućava materijalan dokaz o uvjetima, ali i postojanju ugovora. Stoga je izostanak dostave ovakve obavijesti evidentan propust.

Isto tako Sud navodi kako u spisu tuženika ne postoji nijedan dokaz da su stranke uopće sklopile ugovor o pružanju javnih usluga, a koji ugovor je navodno sklopljen telefonskim putem 14. listopada 2010. Iz ovog razloga, a imajući na umu kako tužitelj i ne dokazuje postojanje ugovora, odnosno njegov sadržaj, Sud nema mogućnosti utvrditi sadrži li isti sve elemente propisane člankom 41. stavak 4. Zakona. Budući da tužitelj nije dokazao postojanje obavijesti koju, sukladno članku 44. stavak 4. Zakona o zaštiti potrošača, mora dokazati, odnosno nije ni dokazao okolnost da je ugovor uopće sklopljen, osporenu odluku Sud ocjenjuje na Zakonu osnovanom.

S obzirom na prigovore sadržane u tužbi Sud ocjenjuje, kako okolnost da je zainteresirana osoba novougovorenu uslugu koristila do travnja 2011. ne utječe na okolnost kako je tužitelj propustio korisniku usluge dostaviti prethodnu obavijest. Isto tako Sud ocjenjuje kako nije od utjecaja ni tužiteljevo pozivanje na članak 46. Zakona o zaštiti potrošača, jer u ovom postupku nije dokazano da bi ugovor s pretplatnikom uopće bio produljen.

Budući da niti ostali prigovori sadržani u tužbi ne utječu na pravilnost osporene odluke, Sud nalazi da u ovoj upravnoj stvari nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja.

Stoga je, temeljem odredbe članka 57. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima, odlučeno kao u izreci ove presude.

Odluka o objavi presude temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. Zakona o elektroničkim komunikacijama.

UPUTA O PRAVNOM LIJEKU

Protiv ove presude dopuštena je žalba Visokom
upravnom sudu Republike Hrvatske. Žalba se podnosi putem ovog suda, u
dovoljnom broju primjeraka za sud i sve stranke u sporu, u roku od 15
dana od dana dostave presude.

Broj: UsI-4304/13-8

Zagreb, 9. rujna 2015.

Sudac
Vlaho Bassegli Gozze, v. r.

112 16.10.2015 Presuda Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-4304/13-8 od 9. rujna 2015.

112 16.10.2015 Presuda Upravnog suda u Zagrebu broj: UsI-4304/13-8 od 9. rujna 2015.