## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-4026/2004 od 28. travnja 2005.

### NN 65/2005 (25.5.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-4026/2004 od 28. travnja 2005.

**USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

**1274**

 Ustavni
sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Željko Potočnjak, predsjednik Vijeća,
te suci Ivan Matija, Agata Račan, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst i Milan Vuković, članovi Vijeća, u postupku pokrenutom ustavnom
tužbom A. Š. iz Š., R. M., koga zastupa odvjetnik Đ. A. iz Z., na sjednici
održanoj 28. travnja 2005. godine, jednoglasno je donio

**ODLUKU**

I.
Ustavna tužba se odbija.

II.
Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-1908/2000-5
od 12. veljače 2004. godine, kojom je odbijena tužba podnositelja i potvrđeno
rješenje Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske, broj:
511-01-42-UP/II-254/4-1996 od 20. siječnja 2000. godine.

Tim rješenjem odbijena je žalba podnositelja
protiv rješenja Policijske uprave Primorsko-goranske, broj: 511-09-21/4-1409/94
od 2. veljače 1996. godine, kojim je utvrđeno da podnositelj nije stekao status
trajno nastanjenog stranca u Republici Hrvatskoj, na temelju članka 79. stavka
1. Zakona o kretanju i boravku stranaca (»Narodne novine«, broj 53/91., 22/92.,
26/93., 29/94., 22/99. – odluka Ustavnog suda i 109/03.).

2. Podnositelj smatra da su osporenim aktima
povrijeđene odredbe članaka 18., 26., 54. i 55. Ustava Republike Hrvatske,
posebno ističući da su upravna tijela i Upravni sud pogrešno utvrdili da on
nije stekao uvjete za utvrđivanje statusa trajno nastanjenog stranca, budući da
su pogrešno tumačili pojmove prebivalište i boravište. Smatra da su ta dva
pravna pojma izjednačena nakon donošenja odluke ovoga Suda, broj: U-I-496/1998
od 19. siječnja 2001. godine.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud, u postupku u povodu ustavne
tužbe podnijete na temelju odredbi članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 39/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni
tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u
ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama
podnositelja povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne
upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i
ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg
postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava, a eventualno postojanje
povrede ustavnih prava Ustavni sud, u pravilu, ocjenjuje na podlozi činjenica
koje su utvrđene u postupku donošenja osporenog akta.

4. Mjerodavno materijalno pravo koje je
primijenjeno pri rješavanju ove upravne stvari jest odredba članka 79. stavka
1. Zakona o kretanju i boravku stranaca, koja glasi:

»Status trajno nastanjenog stranca priznat će
se, pod uvjetima reciprociteta, osobama koje su se prema dosadašnjim propisima
smatrale jugoslavenskim državljanima ako danom stupanja na snagu ovog zakona
imaju prebivalište u Republici Hrvatskoj.«

Mjerodavan je i članak 59. istoga Zakona, koji
glasi:

Boravište je mjesto u kojem boravi stranac na
privremenom boravku, na odobrenom produženom boravku, s poslovnom vizom i
stranac kojem je priznat status izbjeglice.

»Prebivalište je mjesto u kojem se stranac s
odobrenim trajnim nastanjenjem nastanio s namjerom da u njemu živi.«

5. U provedenom upravnom postupku, nadležna
tijela su utvrdila da je podnositelj odjavio prebivalište u R. 8. siječnja 1991.
godine, te 1. srpnja 1991. godine prijavio boravište u R., a zatim 23. srpnja
1991. godine prijavio boravište u D.

Zbog navedenog, i prema stajalištu Upravnog
suda, u ovom slučaju nije bilo uvjeta za priznavanje statusa trajno nastanjenog
stranca u Republici Hrvatskoj sukladno navedenom mjerodavnom materijalnom pravu
jer podnositelj na dan 8. listopada 1991. godine (dan stupanja na snagu Zakona
o kretanju i boravku stranaca) nije imao prijavljeno prebivalište u Republici
Hrvatskoj.

6. Podnositelj se poziva na Odluku ovoga Suda,
broj: U-I-496/1998 od 19. siječnja 2000. godine, kojom su ukinute pojedine
odredbe Zakona o prebivalištu i boravištu građana (»Narodne novine«, broj
53/91. i 26/93.). Podnositelj se pogrešno poziva na ovu Odluku jer je nesporno
da je podnositelj stranac, državljanin R. M., te stoga stajališta izražena u
toj Odluci nisu relevantna za odlučivanje u slučaju podnositelja.

7. Podnositelj u ustavnoj tužbi ističe da mu je
osporenim aktima povrijeđeno ustavno pravo na žalbu propisano člankom 18.
Ustava. Ustavni sud je utvrdio da se podnositelj koristio pravom na žalbu te mu
je drugostupanjskim rješenjem odgovoreno na sve relevantne žalbene navode, te
mu stoga nije povrijeđeno ustavno pravo na žalbu.

8. Odlukom Upravnog suda kojim je odbijena
tužba, jer je utvrđeno da su osporena upravna rješenja osnovana na zakonu, nije
povrijeđeno ustavno jamstvo sadržano u članku 26. Ustava, čiju povredu
podnositelj ističe u ustavnoj tužbi.

Članak 26. Ustava propisuje:

»Svi su državljani Republike Hrvatske i stranci
jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne
ovlasti.«

Navedena odredba sadrži ustavno jamstvo
jednakosti hrvatskih državljana i stranaca u postupcima pred nadležnim tijelima
Repub­like Hrvatske. Ta Ustavom zajamčena procesna
garancija obvezuje nadležna tijela da u sudskim, upravnim ili u postupcima pred
drugim tijelima koja imaju javne ovlasti prema strankama postupaju jednako,
neovisno o njihovoj državljanskoj pripadnosti.

Podnositelj u ustavnoj tužbi nije naveo ustavnopravno
relevant­ne razloge na temelju kojih bi Ustavni sud
mogao utvrditi da su u provedenom postupku pred Upravnim sudom Republike
Hrvatske postojale okolnosti koje bi upućivale na nejednak procesni položaj
podnositelja – stranog državljanina u provedenom postupku.

9. Odredba članka 54. Ustava glasi:

Svatko ima pravo na rad i slobodu rada.

»Svatko slobodno bira poziv i zaposlenje i
svakomu je pod jednakim uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost.«

Odredba članka 55. Ustava propisuje:

»Svaki zaspoleni ima
pravo na zaradu kojom može osigurati sebi i obitelji slobodan i dostojan
život.«

Najduže radno vrijeme određuje se zakonom.

Svaki zaposleni ima pravo na tjedni odmor i
plaćeni godišnji odmor i ovih se prava ne može odreći.

»Zaposleni mogu imati, u skladu sa zakonom,
udjela pri odlučivanju u poduzeću.«

Ustavni sud utvrđuje da navedene ustavne odredbe
nisu mjerodavne jer je u slučaju podnositelja odlučeno o statusu trajno nastaljenog stranca.

10. Odluka se temelji na odredbama članaka 73. i
75. Ustavnog zakona, a odluka o objavi donesena je na temelju članka 29. Ustav­nog zakona.

Broj: U-III-4026/2004

Zagreb, 28. travnja 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE
HRVATSKE

Predsjednik Vijeća

**dr****. sc. Željko Potočnjak**, v. r.

Odluka, NN 65/2005-1274