## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-4096/2008-7 od 2. prosinca 2010.

### NN 12/2011 (28.1.2011.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-4096/2008-7 od 2. prosinca 2010.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

255

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca Lidije Rostaš Beroš, kao predsjednice vijeća, Jasminke Jenjić i mr. sc. Mirjane Juričić, kao članica vijeća te sudske savjetnice Marije Tomas Mišetić kao zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja HT-Hrvatske telekomunikacije d.d., Savska cesta 32 iz Zagreba, kojeg zastupaju Ivica Mudrinić, predsjednik Uprave i glavni izvršni direktor i Irena Jolić Šimović, članica Uprave i glavna direktorica za ljudske resurse, a njih po punomoći Siniša Đuranović, izvršni direktor podjedinice, protiv rješenja Vijeća tužene Hrvatske agencije za telekomunikacije, Jurišićeva 13 iz Zagreba, kojeg zastupa Gašper Gačina, dipl. ing. el., predsjednik Vijeća, klasa: UP/I-344-01/07-01/488, urbroj: 376-11-06-16 od 14. ožujka 2008., u predmetu reguliranja usluge terminacije međunarodnih poziva, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 2. prosinca 2010.,

presudio je

1. Tužba se odbija.

2. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženog tijela odbijen je zahtjev HT-Hrvatskih telekomunikacija d.d. iz Zagreba da se usluga terminacije međunarodnih poziva izuzme iz Standardne ponude za međusobno povezivanje Com-a te utvrdi kao neregulirana usluga.

Tužitelj je osporio navedeno rješenje pravovremenom tužbom iznoseći razloge pogrešno i nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, povrede pravila postupka te nepravilne primjene materijalnog propisa.

Tužitelj vidi povrede postupovnog propisa u propustu tuženoga tijela da mu omogući sudjelovanje u postupku radi davanja potrebnih očitovanja što je protivno odredbi članka 143. Zakona o općem upravnom postupku koja odražava načelo saslušanja stranaka, isto kao i odredba članka 13. stavka 2. Zakona o telekomunikacijama koji na odgovarajući način rješava ista procesna prava stranaka. S obzirom da se napadnuto rješenje temelji na tvrdnjama o kojima se tužitelj nije mogao očitovati propustom tuženoga nalazi da je ostvaren navedeni razlog tužbe.

Pogrešno utvrđeno činjenično stanje tužitelj vidi u stanovištu tuženog da ne postoji dodatni trošak međunarodnog prometa u odnosu na trošak terminacije nacionalnog prometa a da tu tvrdnju na kojoj se zasniva osporeno rješenje nije ničim opravdao niti obrazložio.

Pogrešna primjena materijalnog propisa počinjena je postupanjem tuženog protivno načelu izraženom u odredbi članka 5. stavka 1. Zakona o telekomunikacijama, a osobito u načelu nediskriminacije u poduzimanju mjera u osiguranju prikladnog međusobnog povezivanja, a imajući u vidu rješenje tuženog o utvrđivanju znatnije tržišne snage od 30. ožujka 2007. te rješenja tuženog o izmjenama standardnih ponuda za međusobno povezivanje.

Tužitelj obrazlaže odredbu članka 7. točke 22. Zakona o telekomunikacijama koja definira međusobno povezivanje, kao posebnu vrstu pristupa mreži pa navodi što sukladno zakonskoj definiciji međusobnog povezivanja standardna ponuda pokriva. Obrazlaže zašto smatra da bi usluga terminacije prometa nastalog u međunarodnim mrežama u nepokretnu mrežu tužitelja trebala biti podvrgnuta komercijalnim dogovorima stranaka, pa u vezi s tim ukazuje na određena rješenja tuženog vezana uz poslovanje operatora Portus, Vipnet i T-Mobile gdje je tuženi zauzeo kontradiktorno stanovište pa je u dva od tri slučaja utvrđivanja regulatorne prirode usluge terminacije međunarodnih poziva zauzeo stav da je ta usluga predmet komercijalnog dogovora između operatora. Navedeno govori o nekonzistentnim postupanjima tuženoga, a s obzirom da je operatore nepokretne i pokretne mreže uključio u isto tržište međusobnog povezivanja nalazi da se radi o istovjetnim uslugama terminacije, pa stoga predlaže da Sud tužbu uvaži i poništi osporeno rješenje.

Tuženo tijelo protivi se tužbi odgovarajući na sve navode tužbe pa tako u odnosu na prigovore postupovne naravi navodi da je po primitku zahtjeva tužitelja u predmetnoj stvari, 14. prosinca 2007. poslao obrazloženo očitovanje tužitelju. Dalje, upućuje na članak 1. točka 4. Standardne ponude koja definira uslugu terminiranja prometa kao uslugu međusobnog povezivanja što se odnosi na promet predan od strane operatora bez navođenja gdje je promet nastao iz čega proizlazi da za usluge terminiranja prometa nije bitno gdje je nastao međunarodni promet jer on u mreži operatora nepokretnih mreža postaje nacionalni promet te se treba i tako tretirati. Navedenim obrazlaže stanovište da HT nema dodatnog troška za međunarodni promet u odnosu na trošak terminacije nacionalnog prometa. Upravo time je Agencija oživotvorila načelo troškovne usmjerenosti jer međunarodni promet u mreži operatora nepokretnih mreža postaje nacionalni promet.

Tuženi obrazlaže razliku između standardne ponude i ponude ugovaranja stranaka na komercionalnoj osnovi a tumači i rješenja u odnosu na operatore koje tužitelj navodi. Spori navodni kontradiktorni pristup već naprotiv usluga terminacije je u svim slučajevima regulirana na način da ulazi u standardnu ponudu, jedino je u dva slučaja cijenu ostavio na volji strankama da eventualno povoljnije ugovore sa stranim partnerom.

Na osnovi izloženog tuženi predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.

Tužba nije osnovana.

Ocjenjujući zakonitost osporenog upravnog akta na osnovi stanja spisa predmeta, navoda i razloga tužbe te odgovarajućih odredbi Zakona o telekomunikacijama (»Narodne novine«, broj 122/03., 60/04. i 70/05.) Sud ne nalazi povreda zakona na štetu tužitelja.

Među strankama postupka sporno je spadaju li usluge terminacije međunarodnih poziva u okvir Standardne ponude tužitelja ili ista usluga treba biti određena kao neregulirana usluga, podložna komercijalnom dogovoru operatora.

Radi razrješenja navedenog spornog pitanja tužitelj je podnio tuženome tijelu zahtjev 16. listopada 2007. za pokretanje postupka radi izmjene Standardne ponude u dijelu koji se odnosi na uslugu terminacije međunarodnih poziva navodeći kako je tuženo tijelo u nekoliko slučajeva odobrilo operatorima u pokretnim mrežama da izuzmu uslugu terminiranja međunarodnog prometa iz svoje Standardne ponude pa smatra da je došlo do diskriminatornoga postupka na njegovu štetu. Također, tužitelj drži da je time uveden dvostruki regulatorni tretman što nije dopušteno na jedinstvenom tržištu međusobnog povezivanja koje je tuženi utvrdio i prema kojemu usluge međusobnog povezivanja u pokretnim i nepokretnim mrežama dijele jednaku pravnu sudbinu.

Na zahtjev tužitelja tuženo tijelo odgovorilo je obrazloženim dopisom od 14. prosinca 2007. i razjasnilo zašto smatra da se osnovna usluga terminacije prometa a time i cijene osnovne usluge terminacije trebaju primijeniti na sav promet koji se prenosi u mrežu T-Coma bez obzira gdje je poziv započeo pa je time usluga terminacije međunarodnih poziva izjednačena s reguliranim uslugama međusobnog povezivanja na koje se primjenjuju cijene i uvjeti utvrđeni u Standardnoj ponudi međusobnog povezivanja T-Coma.

Obrazlažući svoje stanovište tuženo tijelo je upozorilo da je i operatorima pokretnih mreža odredilo da ugrade odgovarajuće izmjene u Standardnu ponudu pristupa mreži i međusobnog povezivanja u kojem i usluga završavanja međunarodnih poziva ulazi kao jedna od usluga međusobnog povezivanja. Jedino je cijenu za navedenu uslugu dopustilo izvan definicija Standardne ponude uz mogućnost postizanja dogovora za cijenu usluge terminacije a u protivnom upućuje na pokretanje spora o izmjeni ugovora o međusobnom povezivanju. Time je tuženi obrazložio da ista usluga na jedinstvenom tržištu međusobnog povezivanja nema dvojaki regulatorni tretman pa se ne krše osnovna načela i ciljevi regulacije telekomunikacijskog tržišta.

Navedena utvrđenja su i osnova za donošenje osporenoga rješenja pa je tuženo tijelo pravilno obrazložilo da usluge terminacije nacionalnih poziva poslanih iz mreža nacionalnih operatera nepokretne mreže u HT mrežu i usluge terminacije međunarodnih poziva koji dolaze preko operatera nepokretnih mreža u HT mrežu iziskuju identične stvarne troškove jer nije bitno gdje je promet nastao. Međunarodni promet u mreži operatora nepokretnih mreža postaje nacionalni promet iz razloga što se radi o prometu nacionalnog operatora te stoga nema dodatnog troška međunarodnog prometa u odnosu na trošak terminacije nacionalnog prometa.

Sud prihvaća navedeno obrazloženje tuženoga tijela imajući u vidu naročito da Standardna ponuda operatora – ovdje tužitelja, sadrži osnovne univerzalne telekomunikacijske usluge kao najmanji skup telekomunikacijskih usluga određene kakvoće koje su dostupne po pristupačnoj cijeni svim krajnjim korisnicima u Republici Hrvatskoj, neovisno o tome gdje se oni nalaze. Upravo iz tog razloga usluga terminacije međunarodnih poziva nužno treba biti dijelom Standardne ponude tužitelja koja podliježe posebnoj regulaciji od strane tuženog tijela koje izdaje suglasnost na sadržaj iste ponude.

S obzirom da je tuženo tijelo u osporenom rješenju dalo logično obrazloženje sporne upravne stvari a koje se zasniva na odredbama Zakona o telekomunikacijama Sud ne nalazi povreda zakona na štetu tužitelja. Također se ne nalazi povreda postupka jer je tužitelju već spomenutim obrazloženim dopisom objašnjeno na kojoj osnovi je tuženo tijelo došlo do zaključka o nepostojanju dodatnih troškova, a tužitelj je eventualno suprotno stanovište mogao osporiti i obrazložiti, uz odgovarajuću analizu troškova, prije donošenja utuženog akta.

Stoga se cijeni da je osporeno rješenje doneseno na osnovi potpuno i pravilno utvrđenih činjenica, bez povreda postupka a uz pravilnu primjenu materijalnog propisa, razložno je i potpuno obrazloženo, slijedom čega se tužba odbija kao neosnovana u smislu odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.).

Broj: Us-4096/2008-7

Zagreb, 2. prosinca 2010.

Predsjednica vijeća
Lidija Rostaš Beroš, v. r.

Presuda, NN 12/2011-255