## Nacionalni program zaštite i promicanja ljudskih prava od 2008. do 2011. godine

### NN 119/2007 (19.11.2007.), Nacionalni program zaštite i promicanja ljudskih prava od 2008. do 2011. godine

# VLADA REPUBLIKE HRVATSKE

**3438**

Na temelju članka 30. stavka 3. Zakona 3. Zakona o Vladi Republike Hrvatske
(»Narodne novine« br. 101/98, 15/2000, 199/2003 i 30/2004), Vlada Republike
Hrvatske je na sjednici održanoj 2. studenoga 2007. godine, donijela

## ZAKLJUČAK

1. Donosi se Nacionalni program zaštite i promicanja ljudskih prava od 2008. do
2011. godine, u tekstu koji je sastavni dio ovog Zaključka.
2. Ovaj Zaključak i Nacionalni program zaštite i promicanja ljudskih prava od
2008. do 2011. godine, objavit će se u »Narodnim novinama«.

Klasa: 004-01/07-01/07
Urbroj: 5030108-07-1
Zagreb, 2. studenoga 2007.

Predsjednik
**dr. sc. Ivo Sanader**, v. r.

## NACIONALNI PROGRAM

### ZAŠTITE I PROMICANJA LJUDSKIH PRAVA OD 2008. DO 2011. GODINE

I. UVODNE NAPOMENE

Vlade država članica Ujedinjenih naroda, zajedno s organizacijama civilnoga
društva i predstavnicima međunarodnih organizacija, organizirali su u Beču
(1993.) međunarodnu *Konferenciju o ljudskim pravima*, na kojoj je donesena
*Bečka
deklaracija s provedbenim planom*. Predložene su osnovne smjernice za osiguranje
ljudskih prava diljem svijeta, posebice na razini država gdje se na stanje
ljudskih prava najviše utječe.
Jednom od preporuka Bečke deklaracije,1 pozivaju se države članice Ujedinjenih
naroda pristupiti izradi nacionalnog programa/plana djelovanja zaštite i
promicanja ljudskih prava kojim će odrediti mjere za osiguranje zaštite ljudskih
prava kao i aktivnosti za promicanje ljudskih prava.
Slijedom preporuka Bečke deklaracije, Republika Hrvatska pristupa izradi
*Nacionalnog programa zaštite i promicanja ljudskih prava od 2008. do 2011.
godine (u daljnjem tekstu: Nacionalni program)* kojim jasno usmjerava svoje
napore na poboljšanje stanja ljudskih prava u Republici Hrvatskoj te predlaže
mjere kojima će se ljudska prava na najbolji mogući način zaštititi i
unaprijediti.
U ostvarivanju ljudskih prava Nacionalni program obuhvaća zaštitu i promicanje
ljudskih prava na svim razinama: lokalnoj, nacionalnoj, regionalnoj i
međunarodnoj,2 uređuje se sustavni pristup zaštiti i promicanju ljudskih prava,
ističe važnost obrazovanja i edukacije o ljudskim pravima, analiziraju i
utvrđuju prioritetna područja zaštite ljudskih prava u daljnjem radu Vlade na
zaštiti i promicanju ljudskih prava u Republici Hrvatskoj uz određivanje ciljeva
i mjera koje će poduzimati Vlada Republike Hrvatske u četverogodišnjem
razdoblju.
Nacionalnim programom, Vlada Republika Hrvatska želi: (1) zaštititi, promicati i
unapređivati ljudska prava u Republici Hrvatskoj, posebice onih područja
ljudskih prava za koje drži da iziskuju prioritetno rješavanje postojećih
problema; (2) podići javnu svijest o važnosti poznavanja i ostvarivanja ljudskih
prava; (3) unaprjeđivati suradnju u sustavu tijela Republike Hrvatske za zaštitu
i promicanje ljudskih prava; (4) uspostaviti sustav obrazovanja za ljudska prava
te (5) stvoriti uvjete za kvalitetnu suradnju s organizacijama civilnoga društva
na području ljudskih prava.

*Što su ljudska prava ?*

Prilikom izrade Nacionalnog programa imamo na umu sljedeće temeljne pretpostavke
o ljudskim pravima: a) ljudska prava su urođena, neotuđiva i univerzalna; b)
ljudska su prava urođena jer pripadaju ljudima kao takvima te ih svako ljudsko
biće stječe samim svojim rođenjem; c) ljudska su prava neotuđiva i ne smiju se
nikome oduzeti; d) ljudska su prava univerzalna jer pripadaju svim ljudskim
bićima diljem svijeta neovisno o njihovoj boji kože, spolu, vjeri, etničkoj
pripadnosti, političkom ili drugom uvjerenju, socijalnom podrijetlu, imovini,
naobrazbi ili bilo kojoj drugoj urođenoj ili stečenoj osobini. Na tragu
navedenog ljudska prava načelno pripadaju svim ljudskim bićima neovisno o
trenutnom društveno-političkom poretku, tradiciji i kulturi. Postoje situacije
kada se u ime zaštite nekih drugih prava ili interesa određena prava mogu
zakonski ograničiti. Ova ograničenja moraju biti nužna, proporcionalna i
supsidijarna uzimajući u obzir društveni i kulturni kontekst države u kojoj se
donose.
Postoji cijeli niz teorijskih prijepora oko naznačenih karakteristika, kao i
praktične situacije u kojima se u određenoj mjeri ljudska prava ponekad
sukobljavaju (primjerice sloboda izražavanja i pravo na privatnost). Povrh toga,
ljudska prava se i danas diljem svijeta sustavno krše, a njihova urođenost,
neotuđivost i univerzalnost za mnoge su daleki teorijski ideali.
Međutim, naznačene karakteristike ljudskih prava ukazuju nam i na to da ljudska
prava prirodno pripadaju ljudima i prije no što su društveno prepoznata te
propisana u zakonskim ili drugim tekstovima. Taj povijesni put, od prvih naznaka
ideje ljudskih prava, preko njihovog postupnog prepoznavanja, pa sve do stvarnog
i univerzalnog ostvarenja ljudskih prava, još uvijek traje.
Prava se često svrstavaju tri kategorije. Prva generacija ljudskih prava
uključuje građanska i politička prava kao što su pravo na slobodu izražavanja,
slobodu uživanja, pravo na život, pravo na pošteno suđenje i tako dalje. Druga
generacija ljudskih prava uključuje ekonomska, socijalna i kulturna prava kao
što je pravo na adekvatan životni standard, pravo na zdravlje, pravo na
obrazovanje i slična. Treća generacija ljudskih prava odnosi se na kolektivna
prava društva ili naroda kao što je pravo na održivi razvoj, mir ili zdravo
okruženje.

*Povijesni razvoj normiranja ljudskih prava*

Povijesni korijeni ideje ljudskih prava nalaze se još u antičkoj Grčkoj dok je
prvi konkretni pravni akt koji sadrži određena ljudska prava engleska *Magna
Carta Libertatum* iz 1215. godine.3 Do daljnje razrade ljudskih prava u Engleskoj
dolazi kroz *Petition of Rights* (1628.) i *Habeas Corpus Act* (1679.). Krajem XVIII.
stoljeća dolazi do prvog sustavnijeg pomaka na području ljudskih prava: u
Sjedinjenim Američkim Državama donesena je *Deklaracija o nezavisnosti* (1776.) i
*Bill of Rights* (1787.), a u Francuskoj *Deklaracija o pravima čovjeka i građanina*(1789.). Vrlo je značajno napomenuti kako je 1791. godine također donesena
*Deklaracija o pravima žene i građanke*.4
Nakon genocida i drugih stravičnih zločina počinjenih tijekom Drugog svjetskog
rata razvija se ozračje u kojem se po prvi puta na međunarodnoj razini nastoji
normirati ljudska prava. U tom smislu, već sama preambula Povelje Ujedinjenih
naroda (1945.) sadrži odredbe koje prepoznaju važnost zaštite ljudskih prava.
Ove odredbe uključuju temeljna ljudska prava: ravnopravnost spolova, zabranu
diskriminacije na temelju rase, spola, jezika i vjere, ali i kolektivno pravo na
samoodređenje naroda. Upravo je ovim odredbama potvrđeno načelo univerzalnosti
ljudskih prava jer se smatra kako zaštita ljudskih prava ne može biti prepuštena
isključivo nadležnosti domaćih sudskih tijela.
*Opća deklaracija o ljudskim pravima* (1948.) je prvi međunarodni dokument koji u
30 članaka sustavno nabraja i definira sva do tada prepoznata ljudska prava.
Unatoč tomu što Opća deklaracija o ljudskim pravima nije obvezujući instrument
međunarodnoga prava, politička i moralna snaga ove Deklaracije postepeno se
razvija, a njen je sadržaj pretočen u mnoge ustave. Nakon dugogodišnjeg rada
UN-ove Komisije za ljudska prava i snažnih hladnoratovskih sukobljavanja, načela
Opće deklaracije detaljnije su razrađena u *Međunarodnom paktu o građanskim i
političkim pravima* (1966.) te *Međunarodnom paktu o gospodarskim, socijalnim i
kulturnim pravima* (1966.). U tom su kontekstu Pakt o građanskim i političkim
pravima u početku ratificirale pretežno zemlje zapadnog bloka dok su Pakt o
ekonomskim, socijalnim i kulturnim pravima priznale zemlje istočnog bloka.
Unatoč tomu što i danas postoje značajne iznimke, osnovna dva UN-ova pakta i
četiri UN-ove konvencije5 postepeno je usvojila većina zemalja, a razrađuju se i
brojni međunarodni mehanizmi koji reguliraju pojedine segmente zaštite ljudskih
prava.
Osim međunarodnog sustava zaštite ljudskih prava koji se razrađuje kroz
instrumente zaštite ljudskih prava Ujedinjenih naroda, razvijaju se i regionalni
sustavi kojima se dodatno jamči zaštita ljudskih prava građana tih zemalja
(OESS, Vijeće Europe, Europska unija). U tom je kontekstu vrlo važno spomenuti
završni Helsinški akt (1975.). Ovim dokumentom utemeljen je prvi međunarodni
mehanizam za sigurnost i suradnju (KESS, tj. današnji OESS) koji je nadišao
okvire tadašnjih blokovskih podjela. U uvodnom dijelu, kao i u trećem poglavlju,
obvezuju se vlade svih država potpisnica na poštivanje temeljnih ljudskih prava
i sloboda te se potiče osnivanje građanskih odbora za promatranje dosljednosti
provedbe tih odredbi.6
U europskom kontekstu najznačajnija je *Europska konvencija o zaštiti ljudskih
prava i temeljnih sloboda* (1950.). Konvencija je donesena u okviru Vijeća
Europe, a poslužila je kao temelj za osnivanje *Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu*. Nakon što iscrpe pravne mehanizme koji su im na raspolaganju u
njihovim zemljama, građani svih država članica mogu se obratiti Sudu u
Strasbourgu za zaštitu svojih prava. Za razliku od raznih UN-ovih tijela čije
odluke imaju prvenstveno političku snagu, odluke Suda u Strasbourgu pravno su
obvezujuće.
Europska unija pridaje značajno mjesto zaštiti temeljnih ljudskih prava, ali na
razini Unije još uvijek ne postoji razrađen sustav neposredne sudske zaštite
ljudskih prava. Budući da je Povelja o ljudskim pravima sastavni dio Ustava
Europske unije, njegovo usvajanje bio bi važan iskorak u zaštiti ljudskih prava.
Ovaj kratki presjek povijesnog razvoja ideje ljudskih prava ukazuje nam na
postupno razvijanje svijesti o važnosti ljudskih prava i njihovoj zaštiti,
unatoč tomu što u nekim zemljama postoje i retrogradne tendencije. Republika
Hrvatska slijedi opće tendencije postupnog razvoja svijesti o ljudskim pravima i
unapređenja njihove zaštite.

II. PRAVNE OSNOVE ZAŠTITE I PROMICANJA LJUDSKIH PRAVA U REPUBLICI HRVATSKOJ

*Zaštita ljudskih prava i temeljnih sloboda u hrvatskom ustavnom uređenju*

*Ustav Republike Hrvatske7* već u svojim izvorišnim osnovama ističe kako je
Hrvatska suverena i demokratska država u kojoj se jamče i osiguravaju
ravnopravnost, slobode i prava čovjeka. U čl. 3. Ustava Republike Hrvatske, koji
pripada poglavlju »Temeljne odredbe«, sljedeće se vrednote ističu kao najviše
ustavne vrednote ustavnog poretka i temelj su za tumačenje Ustava te uputa
zakonodavcu pri razradbi pojedinih sloboda i prava: sloboda, jednakost,
nacionalna ravnopravnost i ravnopravnost spolova, mirotvorstvo, socijalna
pravda, poštivanje prava čovjeka, nepovredivost vlasništva, očuvanje prirode i
čovjekova okoliša, vladavina prava i demokratski višestranački sustav. Više od
trećine ustavnog teksta odnosi se na jamstva sloboda i prava čovjeka i
građanina. Time su tvorci Ustava dali izrazito značajno mjesto zaštiti ljudskih
prava. U poglavlju »Zaštita ljudskih prava i temeljnih sloboda« preciznije se
definiraju pojedina ljudska prava te određena načela i mehanizmi njihove
zaštite. U čl. 14. Ustava jamči se načelo jednakosti svih građana pred zakonom
uređujući da svatko u Republici Hrvatskoj ima prava i slobode neovisno o
njegovoj rasi, boji kože, spolu, jeziku, vjeri, političkom ili drugom uvjerenju,
nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, imovini, rođenju, naobrazbi, društvenom
položaju ili drugim osobinama. Ovim člankom Ustava zabranjuje se diskriminacija
po bilo kojem temelju bilo kojeg čovjeka na području Republike Hrvatske.
Ustav na više mjesta posebice naglašava načelo nacionalne ravnopravnosti u
Republici Hrvatskoj. U čl. 15. Ustava jamči se ravnopravnost pripadnicima svih
nacionalnih manjina te je naznačeno kako će se konkretna zaštita prava
nacionalnih manjina urediti posebnim ustavnim zakonom. Zakone kojima se uređuju
nacionalna prava Hrvatski sabor donosi dvotrećinskom većinom glasova svih
zastupnika čime se ti zakoni po svojoj pravnoj snazi nalaze između Ustava i
ostalih organskih zakona. Temeljem čl. 15. Ustava donesen je Ustavni zakon o
pravima nacionalnih manjina, kao i posebni zakoni koji nacionalnim manjinama
jamče kulturnu autonomiju i reguliraju sudjelovanje zastupnika manjina u
predstavničkim i drugim tijelima. Navedeni članci Ustava ukazuju na to da je
prepoznata vrijednost jednakosti svih građana pred zakonom, ali i potreba za
dodatnom zaštitom prava nacionalnih manjina.
Konačno, čl. 16. Ustava kaže da se slobode i prava mogu ograničiti samo zakonom
da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i
zdravlje, kao i da svako ograničenje slobode ili prava mora biti razmjerno
naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinačnom slučaju. Čl. 50. Ustava
uspostavlja dodatne kriterije za mogućnost zakonskog ograničavanja poduzetničkih
sloboda i vlasničkih prava: zaštitu interesa i sigurnosti Republike Hrvatske,
zaštitu prirode i ljudskog okoliša te zaštitu zdravlja ljudi. Ustav definira da
se ljudska prava mogu ograničavati samo temeljem Zakona i razmjerno svrsi. U tom
se smislu trebaju staviti izvan snage sve uredbe ili drugi podzakonski propisi
koji bi bili suprotni čl. 16. odnosno čl. 50. Ustava.
U sljedećih se 55 članaka detaljnije razrađuju osobne i političke slobode i
prava, kao i cijeli niz gospodarskih, socijalnih, kulturnih i ekoloških prava
koja obuhvaćaju prava prve, druge i treće generacije. Lista ustavnih jamstava
prava i sloboda čovjeka i građanina nije zamišljena kao konačna i zatvorena. Tu
listu nadopunjavaju odredbe međunarodnih ugovora kojima pristupi Republika
Hrvatska, a koje prema čl. 140. Ustava čine dio unutarnjeg pravnog poretka
Republike Hrvatske i po pravnoj su snazi iznad zakona.
Ustav utvrđuje dvije institucije koje jamče provedbu Ustavom zajamčenih ljudskih
prava: Ustavni sud i Pučkog pravobranitelja.

*Primjena međunarodnih standarda zaštite ljudskih prava u nacionalnom
zakonodavstvu*

Republika Hrvatska je temeljem notifikacije o sukcesiji od 8. listopada 1991.
godine preuzela međunarodne instrumente države prethodnice u svoje zakonodavstvo
te je tako postala strankom i većeg broja mnogostranih ugovora iz područja
ljudskih prava.
Republika Hrvatska je stranka sedam i potpisnica osam međunarodnih ugovora
Ujedinjenih naroda na području zaštite ljudskih prava.8 U cilju osnaživanja i
promicanja demokracije, vladavine prava te zaštite ljudskih prava, Republika
Hrvatska je postala strankom niza konvencija Vijeća Europe na području zaštite
ljudskih prava koje je potpisala i ratificirala i koje su stupile na snagu. 9
Implementacija međunarodnih instrumenata u hrvatskom zakonodavstvu počiva na čl.
140. Ustava Republike Hrvatske prema kojem međunarodni ugovori koji su na snazi
i koji su sklopljeni i potvrđeni u skladu s Ustavom i objavljeni u »Narodnim
novinama« čine dio unutarnjeg pravnog poretka Republike Hrvatske te su po
pravnoj snazi iznad zakona.
Vlada Republike Hrvatske zadužila je (1993.) pojedina tijela državne uprave za
nositelje izrade izvješća prema instrumentima ljudskih prava dok je Ministarstvo
vanjskih poslova i europskih integracija zaduženo za pružanje stručne pomoći
pojedinim ministarstvima kao i za koordinaciju svih izvješća o stanju ljudskih
prava u Republici Hrvatskoj.
Vlada je pokrenula redoviti proces preispitivanja zakonodavstva radi
harmonizacije nacionalnog zakonodavstva s međunarodnim standardima na području
zaštite ljudskih prava kao i osiguranja redovitog osuvremenjivanja zakonodavstva
na području ljudskih prava u skladu s najnovijim razvitkom međunarodnih
standarda zaštite ljudskih prava.
U tom kontekstu, posebna je pozornost posvećena provedbi zaključaka i preporuka
različitih međunarodnih tijela na području ljudskih prava (posebice tzv.
ugovornih tijela u okviru Ujedinjenih naroda) u svezi s ocjenom provedbe
relevantnih međunarodnih ugovora od strane Hrvatske. To je dovelo do značajnih
izmjena u nacionalnom zakonodavstvu posebice na području zaštite ravnopravnosti
spolova i zaštite prava djeteta, uvođenjem novih institucija:
pravobranitelja/ice za ravnopravnost spolova i pravobranitelja/ice za djecu.
Razvitak međunarodnih standarda poziva također i na stalnu spremnost u kontekstu
preispitivanja nacionalnog zakonodavstva koje ima izravni ili neizravni učinak
na uživanje i zaštitu ljudskih prava. U cilju ostvarivanja potreba kao i
nužnosti popunjavanja postojećih pravnih praznina, usvojene su brojne izmjene
postojećih organskih zakona, posebice na području kaznenog prava i kaznenog
postupka, izvršenja kaznenih sankcija kao i provedbe pravosudnih mjera
(uključujući i aktivnosti policije) kojima se jačaju garancije prava pojedinca.
Značajna uloga u kontekstu harmonizacije nacionalnog zakonodavstva s
međunarodnim standardima povjerena je *Ustavnom sudu Republike Hrvatske*10 koje
se kao tijelo sui generis, u više navrata pozvalo na odredbe relevantnih ugovora
na području ljudskih prava, davši tako svoj doprinos ne samo otklanjanju kršenja
ljudskih prava, već i postupajući kao putokaz za izravnu i žurnu primjenu
međunarodnih ugovora na području zaštite ljudskih prava na nacionalnoj razini.
Primarna odgovornost za provedbu međunarodnih instrumenata na području zaštite
ljudskih prava leži u okviru središnjih tijela državne uprave i javnih vlasti,
dok je sudbena zaštita osigurana kroz pravosudni sustav.

*Hrvatska i djelovanje Europskog suda za ljudska prava*

Primanjem Hrvatske u članstvo Vijeća Europe (1996.)11 i ratifikacijom Europske
konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda te pripadajućih
Protokola (1997.), osobito Protokola 12, za Hrvatsku proizlazi nesumnjiva obveza
provedbe presuda Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu. Hrvatska je
tijekom proteklih godina izmijenila nekoliko nacionalnih zakona u skladu s
presudama Suda te pomno prati pravnu praksu strasbourškog sustava u cilju
ostvarivanja najvišeg mogućeg stupnja sukladnosti nacionalnog zakonodavstva sa
standardima navedene Konvencije.
*Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud)*
glavna je institucija Vijeća Europe nadležna za nadzor nad zaštitom ljudskih
prava zajamčenih Konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (u
daljnjem tekstu: Konvencija) te pripadajućim Protokolima. Nadležnost ovog
međunarodnog suda proteže se na sve stranke Konvencije, odnosno na sve članice
Vijeća Europe.
Neovisno o tome nastupa li Republika Hrvatska u svojstvu tužene države ili treće
strane, u postupcima pred Europskim sudom zastupa je zastupnik/zastupnica
imenovan od strane Vlade Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vladin
zastupnik) koji prikuplja obavijesti te utvrđuje činjenice relevantne za
postupak, podnosi pisano očitovanje te sudjeluje u raspravi pred Sudom. Osim
navedenog, dužnost Vladinog zastupnika je brinuti se o izvršenju presuda
Europskog suda te o tome podnositi izvješća Odboru ministara Vijeća Europe.12
Kada Europski sud utvrdi da je došlo do povrede ljudskih prava od strane
Republike Hrvatske, Republika Hrvatska mora poduzeti: (1) odgovarajuće mjere u
korist tužitelja kojima sprječava daljnje kršenje ljudskih prava te u najvećoj
mogućoj mjeri ukloniti posljedice nastale povredom ljudskih prava (restitutio in
integrum),13 (2) odgovarajuće mjere potrebne da bi se spriječile slične povrede
ljudskih prava u budućnosti (npr. izmjena zakonodavstva ili sudske prakse).
Izvršenje presuda Europskog suda nadzire Odbor Ministra Vijeća Europe. Iz dosada
objavljenih Rezolucija Odbora ministara Vijeća Europe proizlazi da je Republika
Hrvatska uredno izvršavala obveze koje za nju proizlaze iz presuda Europskog
suda.
Do 23. veljače 2007. godine, Europski sud je donio ukupno 104 presude u
postupcima protiv Republike Hrvatske. U 72,11% presuda (75 presuda), Europski
sud je utvrdio da je došlo do povrede ljudskih prava podnositelja zahtjeva, dok
je u 2,88% presuda (3 presude) Sud presudio da Republika Hrvatska nije
povrijedila ljudska prava podnositelja zahtjeva. U 24,03% slučajeva (25 presuda)
došlo je do prijateljskog rješenja između Republike Hrvatske i podnositelja
zahtjeva, te je Sud donio presudu o brisanju zahtjeva s liste predmeta. U 0,96%
slučajeva (1 presuda), Veliko Vijeće Europskog suda nije prihvatilo odlučivanje
o zahtjevu.
Od 75 presuda u kojima je Europski sud utvrdio da je došlo do povrede ljudskih
prava od strane Republike Hrvatske, u 89,33% slučajeva (67 presuda) dosudio je u
korist podnositelja zahtjeva naknadu na ime nematerijalne štete, dok u 10,67%
slučajeva (8 presuda) nije obvezao Republiku Hrvatsku na isplatu naknade štete.
Iz dosadašnje sudske prakse kojom Europski sud utvrđuje povredu ljudskih prava
od strane Republike Hrvatske, proizlazi da se povreda odnosi na:
– članak 6. Konvencije (Prava na pošteno suđenje) u 73,33% slučajeva (55
presuda)
– članke 6. i 13. Konvencije (Prava na pošteno suđenje i prava na djelotvoran
pravni lijek) u 13,33% slučajeva (10 presuda),
– članke 6. i 8. Konvencije (Pravo na pošteno suđenje i Pravo na poštivanje
privatnog i obiteljskog života) u 4% slučajeva (3 presude),
– članak 1. Protokola br. 1 (Zaštite vlasništva) i članka 3. Konvencije (Zabrane
mučenja) u 2,66% slučajeva (2 presude),
– članak 3. Konvencije (Zabrane mučenja) u 1,33% slučajeva (1 presuda),
– članak 8. Konvencije (Prava na poštivanje privatnog i obiteljskog života) u
1,33% slučajeva (1 presuda),
– članak 13. Konvencije (Prava na djelotvoran pravni lijek) u 1,33% slučajeva (1
presuda),
– članak 1. Protokola br. 1 (Zaštite vlasništva) i članka 6. Konvencije (Prava
na pošteno suđenje) u 1,33% slučajeva (1 presuda),
– članak 2. Protokola br. 4 (Slobode kretanja) i članka 6. Konvencije (Prava na
pošteno suđenje) u 1,33% slučajeva (1 presuda).

III. SUSTAV ZAŠTITE LJUDSKIH PRAVA U REPUBLICI HRVATSKOJ

*Tijela javne uprave i institucije za ljudska prava*

Sustav zaštite i promicanja ljudskih prava u Republici Hrvatskoj u svom
djelovanju uvažava temelje moderne demokracije: vladavinu prava, toleranciju i
uvažavanje dostojanstva svakog pojedinca. Temeljem ustavnopravnog položaja,
tijela javne uprave su dužna pružati jamstva pravne sigurnosti, poštivati
zakonitosti u postupanju i dosljedno poštivati prava i slobode građana.
Zaštita ljudskih prava ostvaruje se u javnoj upravi14 kroz njezine funkcije
izvršavanja zakona i vođenja postupaka u kojima se odlučuje o pravima i obvezama
građana i pravnih osoba. Stoga javna uprava ima važnu ulogu u zaštiti i
promicanju ljudskih prava u Republici Hrvatskoj. Prema izvješćima pučkog
pravobranitelja evidentirane su određene poteškoće u radu tijela državne uprave
u pogledu zaštite prava građana (dugotrajni upravni postupci).
Fizičkim i pravnim osobama omogućuje se i osigurava pravo na pristup
informacijama putem otvorenosti i javnosti djelovanja tijela javne uprave što
podrazumijeva pravo na traženje i dobivanje informacije kao i obvezu tijela
javne uprave da omogući pristup zatraženoj informaciji (pravo na informaciju).15
*Ured za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske* je stručna služba Vlade za
obavljanje stručnih i administrativnih poslova u ostvarivanju sustavnog pristupa
Vlade Republike Hrvatske zaštiti i promicanju ljudskih prava u Republici
Hrvatskoj.
Saborski odbori koji se bave područjem ljudskih prava su Odbor za ljudska prava
i prava nacionalnih manjina, Odbor za ravnopravnost spolova, Odbor za rad,
socijalnu politiku i zdravstvo, Odbor za obitelj, mladež i šport, Odbor za
informiranje, informatizaciju i medije i slično.
Republika Hrvatska kroz trajni proces decentralizacije državnih poslova čini
značajne korake u pravcu jačanja uloge lokalne samouprave. Decentralizacijom
lokalne samouprave usmjerava se intenziviranje njezine suradnje s organizacijama
civilnoga društva u pružanju javnih usluga socijalne skrbi, zdravstva, odgoja i
obrazovanja, zaštite okoliša i slično.
Republika Hrvatska teži uspostavljanju javne uprave koja zadovoljava potrebe
građana, a koja će ujedno i razvijati partnerske odnose s civilnim društvom.
Takav pristup implicira odnos prema građanima i civilnom društvu zasnovan na
suradnji, međusobnoj interakciji, društvenoj odgovornosti i poštivanju ljudskih
prava.
Kako bi se sustavnim pristupom osigurala što bolja zaštita i promicanje ljudskih
prava na nacionalnoj razini, Vlada Republike Hrvatske imenovala je *povjerenike
za ljudska prava*, na razini dužnosnika. Povjerenici za ljudska prava su uz
osnovnu dužnost obvezni voditi brigu o zaštiti i promicanju ljudskih prava u
svom resornom tijelu. Povjerenstvo za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske je
sastavljeno od povjerenika za ljudska prava nadležnih tijela državne uprave.
Radi što učinkovitijeg djelovanja sustava tijela zaštite i promicanja ljudskih
prava na lokalnoj i regionalnoj razini, osnovane su *županijske koordinacije za
ljudska prava* koje svoja godišnja izvješća o radu dostavljaju Uredu za ljudska
prava Vlade Republike Hrvatske.
Zakonom o ravnopravnosti spolova (2003.) ustanovljeni su, također na razini
dužnosnika, *koordinatori/ce za ravnopravnost spolova* u svim tijelima državne
uprave, a koji surađuju s Uredom za ravnopravnost spolova Vlade Republike
Hrvatske i odgovaraju za provedbu navedenog zakona.
O stručnom osposobljavanju i usavršavanju državnih, lokalnih i javnih službenika
opširnije u Glavi V. Nacionalnog programa.

*Nacionalne nezavisne institucije za zaštitu i promicanje ljudskih prava –
pravobranitelji i Centar za ljudska prava*

U Republici Hrvatskoj ustanovljen je institut pučkog pravobranitelja,
pravobranitelja/ice za djecu i pravobranitelja/ice za ravnopravnost spolova.
Donesen je Zakon o pravobranitelju za osobe s invaliditetom (2007.) temeljem
kojeg će se uspostaviti pravobranitelj za osobe s invaliditetom.
*Ustavom Republike Hrvatske* utemeljen je (1991.) *institut pučkog pravobranitelja*
s ciljem zaštite i promicanja ljudskih prava i temeljnih sloboda. Pučki
pravobranitelj je opunomoćenik Hrvatskog sabora koji štiti ustavna i zakonska
prava građana pred državnom upravom i tijelima koja imaju javne ovlasti te
podnosi godišnja izvješća o svom radu Hrvatskom saboru. Kako bi se naše
zakonodavstvo na području antidiskriminacije uskladilo s pravnom stečevinom
Europske unije, potrebno je osnovati jedinstveno antidiskriminacijsko tijelo.
16
*Zakonom o pravobranitelju za djecu* (2003.) ustanovljen je pravobranitelj za
djecu koji je u svom radu samostalan i neovisan. U svom djelokrugu prati
usklađenost zakona i drugih propisa u Republici Hrvatskoj koji se odnose na
zaštitu prava i interesa djece s odredbama Konvencije o pravima djeteta i drugih
međunarodnih dokumenata.
*Zakonom o ravnopravnosti spolova* (2003.) ustanovljena je pravobranitelj/ica za
ravnopravnost spolova koji/a djeluje neovisno i samostalno, prati provođenje
Zakona o ravnopravnosti spolova i drugih propisa koji se tiču ravnopravnosti
spolova i najmanje jednom godišnje izvješćuje Hrvatski sabor.
Nakon što je dvije godine funkcionirao kao projekt tehničke suradnje Ureda
Visoke povjerenice Ujedinjenih naroda za ljudska prava i Vlade Republike
Hrvatske, Vlada je u (2005.) donijela Ured­bu o osnivanju Centra za ljudska
prava čija je temeljna djelatnost neovisno promicanje ljudskih prava u Republici
Hrvatskoj.

*Pravosudna tijela*

Sudbenu vlast, kao jednu od sastavnica trodiobe vlasti u Republici Hrvatskoj,
čine sudovi i druga pravosudna tijela. Sudovi su neovisni i sudbenu vlast
obnašaju samostalno te, sukladno svojim ovlastima, predstavljaju jamstvo zaštite
ljudskih prava. Tijela sudbene vlasti štite Ustavom i zakonima utvrđena prava,
osiguravaju jedinstvenu primjenu zakona i jednakost svih pred zakonom. Na
temelju ustavnih odredbi sudbena tijela pružaju pravnu zaštitu i provode nadzor
zakonitosti pojedinačnih akata koje donose upravne vlasti ili tijela koja imaju
javne ovlasti.
Unapređivanje rada pravosudnih tijela te podizanje stupnja njihove učinkovitosti
i poboljšanje uvjeta rada od posebnog je interesa te je obuhvaćeno programom
*»Reforme pravosuđa«* donesenim (2002.) u cilju olakšavanja i ubrzavanja
ostvarivanja prava građana u okviru pravosudnog sustava.
Pravna pomoć u Republici Hrvatskoj nije regulirana na način koji bi jamčio svim
građanima pravo na pristup pravosuđu bez obzira na njihov ekonomski ili
socijalni položaj. Sukladno tome, u tijeku je donošenje Zakona o ostvarivanju
prava na pravnu pomoć.17
Ustavni sud Republike Hrvatske kao zasebno tijelo visoke pravne stručnosti i
autoriteta izdvojen je iz sustava trodiobe vlasti, a glavna mu je zadaća zaštita
ustavnosti i zakonitosti. Djelokrug nadležnosti Ustavnog suda i njegovih
ovlaštenja koja izviru izravno iz Ustava čine ga čuvarom Ustava, najvišim
tijelom ustavne garancije zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda građana.
Ustavom zajamčena prava i slobode se mogu pred Ustavnim sudom štititi institutom
ustavne tužbe.

*Organizacije civilnoga društva*

U kontekstu jednostranačkog i autoritarnog sustava bivše države postojale su
samo rudimentarne forme organiziranja građana i neke vrste preteče civilnog
društva, a pojavljuju se i inicijative koje se bave ženskim pravima, ekološkim
pravima, radničkim pravima, pravom na samoodređenje naroda, slobodom izražavanja
i govora, pa i ljudskim pravima općenito.
Po osamostaljenju Hrvatske, 1990. godine, postupno su stvarani osnovni
preduvjeti za djelovanje organizacija civilnog društva.18 Isprva su se pretežito
stvarale organizacije humanitarnog karaktera, ali i organizacije za zaštitu i
promociju ljudskih prava koje intenzivno zagovaraju uspostavu mehanizama za
zaštitu ljudskih prava građana Hrvatske neovisno o njihovoj nacionalnosti ili
bilo kojoj drugoj pripadnosti. Ta uspostava odvijala se paralelno s ratnim
razaranjima i stradanjem civilnoga stanovništva koja su imala utjecaja i na
djelatnosti organizacija civilnog društva za zaštitu ljudskih prava usmjerivši
ih na zaštitu temeljnih ustavnih prava kao što su: pravo na život, dostojanstvo,
imovinu. U težnji za daljnjom demokratizacijom hrvatskog društva u drugoj
polovici devedesetih zamjetan je rast broja organizacija civilnog društva koje
su se bavile upravo tim aspektima zaštite i promicanja ljudskih prava i
temeljnih sloboda. Krajem 90-ih i u prvim godinama XXI stoljeća dolazi do rasta
i povećanja aktivnosti organizacija koje se bave pravima posebnih skupina u
društvu poput potrošača, pacijenata, rodilja, seksualnih manjina, ali i prava
životinja, alternativnih modela razvoja i slično.
Trenutno je u Registru udruga upisano 33.454 udruge,19 112 zaklada i 123 strane
organizacije. Većina njih je aktivna na području kulture, umjetnosti, sporta,
hobija, obrazovanja, dok je manji broj aktivnih na području zaštite i promicanja
ljudskih prava. Istraživanja pokazuju da je oko 270 organizacija usmjerenih na
zaštitu ljudskih prava i demokratizaciju u smislu promicanja općeg dobra (ženska
ljudska prava, zaštita ljudskih prava i promicanje kulture mira, prava osoba s
invaliditetom, prava potrošača i pacijenta, prava manjina, zaštita okoliša,
prava seksualnih manjina, razvoj lokalne zajednice).20 Najveći broj tih
organizacija svoj doprinos vidi u promicanju vladavine prava, uključivanju
građana u javnu sferu, podizanju javne svijesti o različitim društvenim temama,
razvoju zajednice te nastoje pridonijeti uspostavi istovjetne razine i
nepovredivosti univerzalnih prava za sve ljude bez obzira na rasu, etničku,
vjersku, političku, klasnu ili spolnu pripadnost, obrazovanje ili imovinsko
stanje. Također se zalažu za uvažavanje i poštivanje različitosti (po spolu,
rasi, kulturnom identitetu, obrazovanju, ekonomskoj moći, seksualnoj
orijentaciji, itd.) što ide u prilog promicanju tolerancije i pozitivne akcije
prema posebno ranjivim i manjinskim skupinama. Njihove aktivnosti obuhvaćaju
direktnu pomoć osobama čija su prava ugrožena, praćenje i analizu postojećih
zakona, pokretanje zakonodavnih inicijativa za promjenu postojećih ili donošenje
novih zakona, nadgledanje primjene i poštivanja međunarodno prihvaćenih
standarda zaštite ljudskih prava koje je Republika Hrvatska uključila u svoje
unutarnje zakonodavstvo te poticanje građanki i građana na udruživanje i
povezivanje u zaštiti i ostvarivanju njihovih prava. One osnažuju demokraciju,
ali i korigiraju državu, tj. jačaju njenu odgovornost naspram građana u procesu
donošenja javnih politika.
U Hrvatskoj je uspostavljen decentralizirani model financiranja i potpore
razvoju civilnog društva. Decentraliziranim modelom obuhvaćeni su brojni
sudionici kao što su: *Ured za udruge Vlade RH, Savjet za razvoj civilnoga
društva i Nacionalna zaklada za razvoj civilnoga društva* te većina tijela
državne uprave. Iako je navedeni institucionalni okvir važna pretpostavka za
razvoj civilnoga društva kao i za demokratizaciju društva u cjelini, ima još
prostora za daljnje unapređivanje i usklađivanje njihova djelovanja kako bi se
poticao razvoj civilnoga društva.
Osnivanje *Savjeta za razvoj civilnoga društva*, decentralizacija financijskih
sredstava za udruge s pozicije Ureda za udruge Vlade RH na pozicije proračuna
nadležnih tijela državne uprave, uvođenje načela javnosti i odgovornosti u
dodjeli i korištenju javnog novca kroz primjenu dobre prakse dodjele
financijskih potpora projektima i programima udruga te osnivanje Nacionalne
zaklade za razvoj civilnoga društva, temeljne su pretpostavke provođenja novog
modela organizacijske strukture za poticanje razvoja civilnoga društva u
Republici Hrvatskoj.
Savjet za razvoj civilnoga društva Vlade Republike Hrvatske i Ured za udruge
Vlade Republike Hrvatske središnje su institucije tog modela koje na operativnoj
razini primjenjuju i promiču vrijednosti prihvaćenog prijedloga *Programa
suradnje Vlade Republike Hrvatske i nevladinog, neprofitnog sektora u Hrvatskoj*.
Svi ostali sudionici kao što su tijela državne uprave, organizacije civilnoga
društva, Nacionalna zaklada za razvoj civilnoga društva i jedinice lokalne i
područne (regionalne) samouprave u interakciji, od provođenja nacionalnih
programa i strategija preko međusektorske suradnje i izobrazbe, regionalnog
razvoja i sudjelovanja građana u pripremi i donošenju javnih politika, sudjeluju
u osmišljavanju i provođenju osnovnih strateških ciljeva stvaranja poticajnog
okruženja za razvoj civilnoga društva u Republici Hrvatskoj. Nadležna tijela
lokalne i državne uprave sve češće uspostavljaju partnerske odnose s
organizacijama civilnog društva na područjima gdje se njihovo djelovanje
međusobno nadopunjava pa je sukladno tome do sada niz gradova i općina potpisao
povelje o suradnji s organizacijama civilnog društva.
Usvajanje *Nacionalne strategije stvaranja poticajnog okruženja za razvoj
civilnog društva i Operativnog plana provedbe Strategije* (Vlada, 2007.) značajan
je iskorak na području stvaranja novog pravnog, financijskog i institucionalnog
okvira za potporu razvoja civilnog društva. Cilj je navedenih dokumenata da se
stvore uvjeti za razvoj zajednice u kojoj građani i organizacije civilnog
društva u sinergiji s drugim sektorima aktivno, ravnopravno i odgovorno na
načelima održivog razvoja i djelovanja za opće dobro sudjeluju u ostvarivanju
društva blagostanja i jednakih prilika za sve.
*Kodeks pozitivne prakse, standarda i mjerila za ostvarivanje financijske potpore
programima i projektima udruga* (Hrvatski sabor, 2007.) pridonosi jasnijim
uvjetima financiranja programa i projekata udruga i drugih organizacija civilnog
društva i mjerenju njihova utjecaja na promjene u zajednici postignute
projektima financiranim javnim novcem. Učinkovita provedba Kodeksa i stvaranje
poticajnog financijskog okvira za djelovanje udruga iziskivat će reguliranje
statusa organizacija od općeg dobra, tj. definiranje kriterija za utvrđivanje
djelatnosti te usklađivanje propisa o poreznim olakšicama koje iz tog statusa
proizlaze.
Organizacije civilnoga društva aktivno su se uključile i u proces pregovora
pridruživanja Europskoj uniji, a dobra praksa postoji i u njihovom kvalitetnom i
stručnom uključivanju u izradu nacionalnog zakonodavstva. Primjerice,
Komunikacijsku strategiju Vlade Republike Hrvatske o informiranju hrvatskih
građana o pristupanju Europskoj uniji trebalo bi uskladiti s Bijelom knjigom o
europskoj komunikacijskoj politici21 kako bi se organizacije civilnoga društva
prepoznale kao kompetentni akteri u pridruživanju Europskoj uniji.
Međunarodne organizacije s uredima u Republici Hrvatskoj su: Misija OESS-a,
Program UN-a za razvoj (UNDP), Ured visokog povjerenika UN-a za izbjeglice
(UNHCR) i Fond UN-a za djecu (UNICEF).
Ciljevi i mjere u poglavlju »Sustava zaštite ljudskih prava u Republici
Hrvatskoj« su sljedeće:

**1. Cilj: Podići učinkovitost rada javne uprave**1.1. Mjera: Omogućiti efikasnije ostvarivanje prava građana pred tijelima
državne uprave i informiranost građana o svojim pravima sukladno odredbama
Zakona o pravu na pristup informacijama
Nositelji: Sva tijela javne vlasti
Rok: 2008. – 2011.
1.2. Mjera: Podići razinu stručnosti javne uprave: obrazovanje i usavršavanje
uprave o primjeni međunarodnih standarda na području zaštite i promicanja
ljudskih prava
Nositelj: Središnji državni ured za upravu, Centar za stručno osposobljavanje i
usavršavanje službenika
Rok: 2011.
 **2. Cilj: Omogućiti građanima uvid u rad javne uprave**2.1. Mjera: Transparentno obavljanje rada i redovno izvješćivanje javnosti o
financiranju tijela javne uprave
Nositelj: Središnji državni ured za upravu, sva tijela javne uprave
Rok: 2009.
2.2. Mjera: Poticati suradnju javne uprave s organizacijama civilnoga društva
Nositelj:, Ured za udruge Vlade RH u suradnji sa Središnjim državnim uredom za
upravu
Rok: 2008. – 2011.
 **3. Cilj: Jačanje institucija pravobranitelja/ica kao ključnih mehanizama zaštite
ljudskih prava.**3.1. Mjera: Razmatrati i provoditi upozorenja, prijedloge i preporuke
pravobranitelja/ica u svrhu potpunije zaštite i promicanja ljudskih prava.
Nositelj: Središnji državni ured za upravu u suradnji s tijelima državne uprave,
pravnim osobama s javnim ovlastima, jedinicama lokalne i područne (regionalne)
samouprave
Rok: 2008. – 2011.

**4. Cilj: Uspostaviti standarde u savjetovanju tijela državne uprave i
organizacija civilnoga društva u pitanjima koja se tiču zaštite i promocije
ljudskih prava.**
4.1. Mjera: Donijeti standarde za učinkovito savjetovanje između tijela državne
uprave i organizacija civilnoga društva
Nositelj: Ured za udruge Vlade RH u suradnji sa Savjetom za razvoj civilnoga
društva
Rok: 2009.
**5. Cilj: Pružiti potporu razvoju kapaciteta organizacija civilnog društva koji
se bave zaštitom i promocijom ljudskih prava i slobode**
5.1. Mjera: Osigurati organizacijama civilnog društva koje se bave zaštitom i
promocijom ljudskih prava sustavan pristup financijskim sredstvima
Nositelji: Ured za ljudska prava Vlade RH, Ured za udruge Vlade RH u suradnji sa
Savjetom za razvoj civilnoga društva, Nacionalna zaklada za razvoj civilnoga
društva
Rok: 2008. – 2011.
**6. Cilj: Izraditi nove propise i uskladiti postojeće za daljnji razvoj civilnog
društva u Republici Hrvatskoj**
6.1. Mjere: Inicirati izmjene Zakona o zakladama i Zakona o udrugama te donijeti
normativni okvir o organizacijama koje djeluju za opće dobre
Nositelji: Ured za udruge Vlade RH, Ministarstvo obitelji, branitelja i
međugeneracijske solidarnosti, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa,
Ministarstvo kulture, Ministarstvo financija, Ministarstvo gospodarstva, rada i
poduzetništva u suradnji sa Savjetom za razvoj civilnoga društva i Nacionalnom
zakladom za razvoj civilnoga društva
Rok: 2009.
6.2. Mjera: Utvrditi kriterije za dobivanje statusa koji djeluju za opće/javno
dobro, njihovo registriranje i praćenje javnog djelovanja
Nositelji: Ured za udruge Vlade RH, Ministarstvo obitelji, branitelja i
međugeneracijske solidarnosti, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa,
Ministarstvo kulture, Ministarstvo financija, Ministarstvo gospodarstva, rada i
poduzetništva u suradnji sa Savjetom za razvoj civilnoga društva i Nacionalnom
zakladom za razvoj civilnoga društva
Rok: 2009.
6.3. Mjera: Usvojiti Program suradnje Vlade Republike Hrvatske i nevladinog
neprofitnog sektora u Republici Hrvatskoj
Nositelj: Ured za udruge Vlade RH, Savjet za razvoj civilnoga društva u suradnji
s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008.

IV. ANALIZA STANJA LJUDSKIH PRAVA U REPUBLICI HRVATSKOJ I
ODREĐIVANJE PRIORITETNIH PODRUČJA

Slijedom primjedbi međunarodnih organizacija o stanju ljudskih prava u Republici
Hrvatskoj od 2000. do 2003. godine, kao i *Programa Vlade Republike Hrvatske u
mandatnom razdoblju 2003. do 2007. godine*, izdvojena su prioritetna područja
zaštite i ostvarivanja ljudskih prava kojima će Republika Hrvatska posvetiti
osobitu pažnju u razdoblju od 2008. – 2011.22
Nacionalni program analizira pojedina područja zaštite i promicanja ljudskih
prava te određuje prioritetna područja, kako slijedi:
– suzbijanje rasne i druge diskriminacije
– ravnopravnost spolova
– nacionalne manjine
– skrb o Hrvatima izvan domovine
– zatočene i nestale osobe u Republici Hrvatskoj
– prava aktivnih sudionika i stradalnika Domovinskog rata
– pravo na pošteno suđenje
– zaštita žrtava/svjedoka
– sloboda medija
– pravo na pristup informacijama
– vjerska prava i slobode
– pravo na rad
– posebna zaštita obitelji
– djeca
– mladi
– skrb o posebno osjetljivim skupinama građana: osobe s invaliditetom, zaštita
prava osoba s duševnim smetnjama i/ili intelektualnim teškoćama, osobe starije
životne dobi, ovisnici o opojnim drogama, HIV pozitivne osobe, prava osoba
kojima je oduzeta sloboda, prava tražitelja azila, azilanata i osoba pod
supsidijarnom zaštitom, spolne i rodne manjine
– pravo na zdrav život i okoliš
– suzbijanje korupcije
– trgovanje ljudima
– sigurnost i ljudska prava
– razminiranje područja od zaostalih mina iz Domovinskog rata.

*Suzbijanje rasne i druge diskriminacije*

Zabrana diskriminacije ustavna je kategorija. Ustav Republike Hrvatske
23
zabranjuje diskriminaciju na osnovu rase, boje kože, spola, jezika, vjere,
političkog ili drugog uvjerenja, nacionalnog ili socijalnog podrijetla, imovine,
rođenja, naobrazbe, društvenog položaja ili drugih osobina. Slobode i prava mogu
se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih ljudi te
pravni poredak, javni moral i zdravlje. Svako ograničenje slobode ili prava mora
biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom slučaju. Uz
Ustav Republike Hrvatske posebnim zakonima zabranjuje se diskriminacija na
temelju spolne orijentacije i bračnog statusa, promiče se jednakost i utvrđuju antidiskriminacijske mjere na svim razinama društvenog života. Do sada je
Republika Hrvatska usvojila sljedeće zakone koji zabranjuju diskriminaciju na
nekoj od ustavno priznatih osnova:
*Zakon o radu*24 zabranjuje izravnu ili neizravnu diskriminaciju osobe koja traži
zaposlenje i osobe koja se zaposli, a na temelju rase, boje kože, spola, spolnog
opredjeljenja, bračnoga stanja, obiteljskih obveza, dobi, jezika, vjere,
političkog ili drugog uvjerenja, nacionalnog ili socijalnog podrijetla, imovnog
stanja, rođenja, društvenog položaja, članstva ili nečlanstva u političkoj
stranci, članstva ili nečlanstva u sindikatu te tjelesnih ili duševnih
poteškoća.
*Zakonom o ravnopravnosti spolova* razrađuje se zabrana diskriminacije, oblici
diskriminacije, određuju mjere »pozitivne diskriminacije«, odnosno mogućnost
provođenja tzv. posebnih mjera kao specifičnih pogodnosti kojima se osobama
određenog spola omogućuje ravnopravno sudjelovanje u javnom životu, otklanjaju
postojeće nejednakosti ili im se osiguravaju prava u kojima su ranije bili
prikraćeni, a uvode se kao privremene mjere radi ostvarivanja stvarne
ravnopravnosti žena i muškaraca i ne smatraju se diskriminacijom. Nadalje, ovim
zakonom se definira uznemiravanje i spolno uznemiravanje kao diskriminatorno
ponašanje. Poticanje na diskriminaciju također se smatra diskriminacijom.
Problemi u provedbi ovog zakona nastaju iz razlog što je zakon donesen kao lex
imperfecta, odnosno ne propisuje vrstu kazne za kršenje odredbi Zakona osim u
slučaju propuštanja donošenja plana djelovanja od strane pravne osobe s javnim
ovlastima, odnosno pravne osobe koja je u pretežitom vlasništvu države,
regionalne i lokalne samouprave. Osim navedene kaznene odredbe, Zakon propisuje
i primjenu propisa Zakona o obveznim odnosima za slučajeve naknade štete.
*Zakon o istospolnim zajednicama* zabranjuje izravnu i neizravnu diskriminaciju na
osnovi istospolne zajednice kao i činjenice istospolne orijentacije, a poticanje
na diskriminaciju se također smatra diskriminacijom.
*Ustavnim zakonom o nacionalnim manjinama* zabranjuje se bilo kakva diskriminacija
na temelju pripadnosti nacionalnoj manjini.
*Kazneni zakon Republike Hrvatske* propisuje zabranu povrede ravnopravnosti
građana u čl. 106, a čl. 174. zabranjuje kršenje temeljnih ljudskih prava i
sloboda priznatih od međunarodne zajednice na diskriminatornim osnovama, širenje
širenja rasne, vjerske, spolne, nacionalne, etničke mržnje ili mržnje na osnovu
boje kože ili spolnog opredjeljenja, ili drugih osobina, ili u cilju
omalovažavanja, progon pojedinaca i organizacija zbog zalaganja za ravnopravnost
ljudi.
U Izvješću o napretku Europske komisije za 2006. godinu, navodi se da je
djelomično ostvaren napredak glede antidiskriminacijskih mjera. Izvješće navodi
da je potrebno donijeti strategiju i zakon na području antidiskriminacije te
podizati javnu svijest o ovom pitanju. Slijedom navedenog, Republika Hrvatska
pokrenula je postupak izrade Nacrta prijedloga jedinstvenog
antidiskriminacijskog zakona s ciljem stvaranja jedinstvenog zakonodavnog okvira
na području antidiskriminacijske politike.25

**7. Cilj: Osigurati učinkovitu pravnu zaštitu protiv diskriminacije**7.1. Mjera: Donošenje antidiskriminacijskog zakona u skladu sa smjernicama
Europske unije i dobrom praksom zemalja članica
Nositelji: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ured za ljudska prava Vlade RH
Rok: 2008.
7.2. Mjera: Osnivanje jedinstvenog tijela za suzbijanje diskriminacije
Nositelji: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ured za ljudska prava Vlade RH
Rok: 2008.
7.3. Mjera: Obrazovanje predstavnika jedinstvenog tijela za suzbijanje
diskriminacije, sudaca, odvjetnika, državnog odvjetništva, policije, službenika
tijela državne uprave, organizacija civilnog društva o odredbama domaćeg i
europskog zakonodavstva na području borbe protiv diskriminacije.
Nositelji: Ministarstvo pravosuđa-Pravosudna akademija, Ministarstvo unutarnjih
poslova – Policijska akademija, Ured za ljudska prava Vlade RH u suradnji s
organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.
7.4. Mjera: Provedba javnih kampanja u svrhu povećanja svijesti javnosti o
problemu diskriminacije
Nositelji: Ured za ljudska prava Vlade RH u suradnji s organizacijama civilnoga
društva
Rok: 2008. – 2011.
7.5. Mjera: Uključivanje sadržaja o neprihvatljivosti svih oblika diskriminacije
te sadržaja koji promiču toleranciju i uvažavanje različitosti u
odgojno-obrazovne programe za djecu i mlade
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa
Rok: 2010.
**8. Cilj: Osigurati provedbu zakonskih odredbi o zabrani diskriminacije**8.1. Mjera: Napraviti analizu pozitivnog zakonodavstva i definirati izmjene i
dopune u svrhu sprječavanja diskriminacije
Nositelji: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti u
suradnji s nadležnim tijelima državne uprave te stručnim i znanstvenim
institucijama i organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008.
**9. Cilj: Osigurati sustav praćenja i dokumentiranja diskriminacije**9.1. Mjera: Vođenje statističkih pokazatelja o kaznenim djelima diskriminacije i
kaznenim djelima u vezi sa zločinom iz mržnje
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa u suradnji s Državnim odvjetništvom RH i
Ministarstvom unutarnjih poslova
Rok: 2009.
9.2. Mjera: Izrađivati redovita izvješća o primjeni antidiskriminacijskog
zakonodavstva
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ured za ljudska prava Vlade RH
Rok: 2008. – 2011.
9.3. Mjera: Poticati suradnju s međunarodnim organizacijama i organizacijama
civilnoga društva u svrhu suzbijanja svih oblika diskriminacije.
Nositelj: sva tijela državne uprave
Rok: 2008. – 2011.

*Ravnopravnost spolova*

Republika Hrvatska je kao stranka UN-ove *Konvencije o uklanjanju svih oblika
diskriminacije žena*26 osudila diskriminaciju žena i obvezala se na primjenu
načela i standarda sadržanih u Konvenciji, u cilju ostvarivanja ravnopravnosti
spolova, a putem poduzimanja odgovarajućih posebnih mjera u društvenom,
političkom, zakonodavnom, gospodarskom i kulturnom području. Uz navedenu
Konvenciju, Republike Hrvatska se obvezala i na provedbu ciljeva sadržanih u
*Milenijskoj deklaraciji* – političkom dokumentu Ujedinjenih naroda. U kontekstu
ostvarivanja ravnopravnosti spolova značajan je i doprinos Međunarodne
organizacije rada.27
Na razini Vijeća Europe, anti-diskriminacijski okvir uspostavljen je Konvencijom
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, Protokolom 12. koji se odnosi na
zabranu diskriminacije na osnovu spola, *Preporukom (2003)3 o uravnoteženom
sudjelovanju žena i muškaraca u političkom i javnom odlučivanju te Rezolucijom
176(2004) o uvođenju načela ravnopravnosti spolova na lokalnoj i regionalnoj
razini* te drugim dokumentima.
Ravnopravnost žena i muškaraca jedna je od temeljnih vrednota zemalja članica
Europske unije. U procesu pristupanja Europskoj uniji, poglavlje 19. Socijalna
politika i zapošljavanje, 22. Regionalna politika i koordinacija strukturnih
instrumenata i 23. Pravosuđe i temeljna ljudska prava pokriva područje jednakih
mogućnosti muškaraca i žena.
Zaštita i promicanje ravnopravnosti spolova je temeljna vrednota ustavnog
poretka Republike Hrvatske. Opću osnovu, definiranje i način zaštite od
diskriminacije na temelju spola, stvaranje jednakih mogućnosti za žene i
muškarce u nacionalnom zakonodavstvu uređuju odredbe Zakona o ravnopravnosti
spolova.28 Odredbe ovog Zakona ne smiju se tumačiti niti primjenjivati na način
koji bi ograničio ili umanjio sadržaj jamstava o ravnopravnosti spolova koja
izviru iz općih pravila međunarodnog prava, Konvencije o ukidanju svih oblika
diskriminacije žena, Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda te pravne stečevine Europske zajednice.
Usvojeni su i drugi tzv. anti-diskriminacijski zakoni poput Zakona o zaštiti od
nasilja u obitelji29 i Zakona o istospolnim zajednicama30 a u području kaznenog,
obiteljskog i radnog prava također su propisane nove anti-diskriminacijske
odredbe.
Radi promicanja, provedbe i praćenja ravnopravnog postupanja prema ženama i
muškarcima uspostavljeni su institucionalni mehanizmi na nacionalnoj razini –
Odbor za ravnopravnost spolova Hrvatskog sabora31, pravobraniteljica za
ravnopravnost spolova32 i Ured za ravnopravnost spolova Vlade RH33 te na
lokalnoj razini koordinacije za ravnopravnost spolova.34
U procesu promicanja i provedbe politike ravnopravnosti spolova i osnaživanja
žena važnu ulogu imaju i organizacije civilnog društva koje svojim djelovanjem i
zagovaranjem javnih politika senzibiliziraju javnost i sudjeluju u predlaganju
i/ili rješavanju pojedinih problema.
Hrvatski sabor je donio *Nacionalnu politiku za promicanje ravnopravnosti spolova
za razdoblje od 2006. do 2010. godine*35 (u daljnjem tekstu: Nacionalna politika)
kao strateški dokument za provedbu politike jednakih mogućnosti. Polazeći od još
uvijek neravnopravnog položaja žena i muškaraca u političkom, socijalnom,
gospodarskom, kulturnom i javnom životu, u Nacionalnoj politici izdvojena su
kritična područja koja potražuju zajedničke aktivnosti različitih društvenih
sudionika uključujući državna tijela, jedinice lokalne i područne (regionalne)
samouprave, civilnog društva i dr. usmjerenih ka ostvarivanju temeljnih ciljeva
Nacionalne politike koji obuhvaćaju: 1) unaprjeđenje promicanja i zaštite
ljudskih prava žena, 2) stvaranje jednakih mogućnosti na tržištu rada, 3)
uvođenje rod­no osjetljivog odgoja i obrazovanja, 4) uravnoteženje sudjelovanja
žena i muškaraca u procesima odlučivanja, 5) suzbijanje svih oblika nasilja nad
ženama, 6) unapređenje sustava zdravstvene zaštite žena i 7) daljnje osnaživanje
institucionalnih mehanizama i metoda provedbe politike jednakih mogućnosti.
Mjere i ciljevi iz područja ravnopravnosti spolova su uglavnom sadržani u
navedenoj Nacionalnoj politici. U Nacionalnoj politici ističe se da je radi
daljnjeg unaprjeđivanja i sprječavanja kršenja ljudskih prava žena potrebno
ubrzati procese koji se zasnivaju na njihovu promicanju i zaštiti, i to:
dosljednim provođenjem svih međunarodnih instrumenata za zaštitu ljudskih prava,
uključivši UN-ovu Konvenciju o uklanjanju svih oblika diskriminacije žena;
razvojem statističkog prikupljanja i obrade podataka o položaju žena pripadnica
nacionalnih manjina i žena s invaliditetom radi razrade mjera za njihovu
učinkovitiju integraciju u cjelokupno društvo; uklanjanjem diskriminacije
Romkinja, kako u društvu općenito tako i unutar njihovih zajednica, uz provedbu
aktivnosti i programa za jačanje svijesti o poštivanju njihovih ljudskih prava;
osiguranjem dostupnosti pravde i pravne zaštite ženama u slučajevima povrede
njihovih prava i razvojem metodologije prikupljanja podataka o broju i vrstama
tužbi za spolnu diskriminaciju podnesenih sudovima i drugim nadležnim tijelima;
osiguranjem provedbe anti-diskriminacijskog zakonodavstva uz trajno
procjenjivanje njegovog učinka, kvalitete i stupnja provedivosti kao i
provođenjem trajnih i sustavnih kampanja radi uklanjanja svih oblika
diskriminacije po spolu te podizanja svijesti javnosti o svim oblicima kršenja
ljudskih prava žena.
Iako žene čine više od polovine ukupnog stanovništva zemlje, žene ne sudjeluju u
uravnoteženom omjeru u procesima donošenja političkih odluka niti su im jednako
dostupne mogućnosti za puno sudjelovanje u mnogim drugim područjima društvenog
života, zbog različitih oblika socijalnih, političkih i ekonomskih prepreka s
kojima se susreću. Najvažniji pokazatelj neravnopravnosti žena i dalje su
sadržani u njihovom natpolovičnom udjelu u ukupnom broju nezaposlenih osoba36,
različitim oblicima diskriminacije pri zapošljavanju i profesionalnom
napredovanju, podzastupljenosti u procesu donošenja političkih odluka te
učestalosti obiteljskog nasilja nad ženama. Provedena istraživanja pokazuju da
žene u prosjeku imaju 20% manju plaću od muškaraca. 37 Nadalje, žene su i dalje
podzastupljene u obnašanju vlasti na nacionalnoj i lokalnoj razini, a zamjetno
je i manji udio žena u lokalnim predstavničkim i izvršnim tijelima38 u odnosu na
njihovu zastupljenost u Hrvatskom saboru39 i Vladi Republike Hrvatske. Najteži
oblici kršenja ženskih ljudskih prava sadržani su u različitim oblicima nasilja
nad ženama, uključujući obiteljsko nasilje, trgovanje ženama i iskorištavanje
žena radi prostitucije.

**10. Cilj: Uklanjanje diskriminacije žena i uspostavljanje stvarne ravnopravnosti
spolova**10.1. Mjera: Nadzor i evaluacija provedbe aktivnosti utvrđenih akcijskim planom
djelovanja u Nacionalnoj politici za promicanje ravnopravnosti spolova 2006. –
2010. godine
Nositelj: Ured za ravnopravnost spolova Vlade RH
Rok: 2008.–2011.
**11. Cilj: Unaprjeđivanje zakonodavstva na području ravnopravnosti spolova**11.1. Mjera: Izmjena i dopuna Zakona o ravnopravnosti spolova
Nositelji: Ured za ravnopravnost spolova Vlade RH
Rok: 2008.
**12. Cilj: Unaprjeđivanje položaja žena u zatvorskom sustavu**12.1. Mjera: Analiza podataka, izrada i provedba programa pomoći ženama u
zatvorima
Nositelj: Ured za ljudska prava Vlade RH u suradnji s organizacijama civilnoga
društva
Rok: 2009.

*Nacionalne manjine*

Nacionalne manjine sastavni su dio hrvatskog društva. Nakon stvaranja neovisne
Republike Hrvatske, osim nacionalnih manjina Mađara, Talijana, Čeha i drugih
nacionalnih manjina koje su prema ustavnim pravima iz prethodne države te
preuzetim obvezama iz međunarodnih konvencija i sporazuma već uživale izvjesna
stečena prava kolektiviteta, raspadom SFRJ pojavile su se i nove nacionalne
manjine koje su to postale transformacijom od konstitutivnih naroda u nacionalne
manjine (Bošnjaci, Crnogorci, Makedonci, Slovenci, Srbi). Prema popisu
stanovništva iz 2001. godine u Republici Hrvatskoj živi 331.383 pripadnika
nacionalnih manjina što je 7,47% pučanstva. Registrirani su pripadnici 22
nacionalne manjine kojima Republika Hrvatska priznaje pravo nacionalne manjine,
a najbrojnija je srpska nacionalna manjina koja prema popisu od 2001. godine
predstavlja 4,54% stanovništva. Od ukupno 22 nacionalne manjine, 19 njih je
organizirano. Broj pripadnika nacionalnih manjina u Republici Hrvatskoj u zadnja
dva desetljetna popisa stanovništva uglavnom je u padu, osim albanske, romske i
njemačke nacionalne manjine. U ovom razdoblju najveći pad bilježi srpska
nacionalna manjina s 12,2% na 4,54% stanovništva što se najvećim dijelom može
pripisati posljedicama rata.
Individualna prava pripadnika nacionalne manjine i kolektiv­na prava nacionalne
manjine uređena su odgovarajućim međunarodnim propisima. U tom smislu Povelja
Ujedinjenih naroda, svi drugi međunarodni instrumenti o ljudskim pravima,
primjerice *Međunarodna konvencija o ukidanju svih oblika rasne diskriminacije* te
članak 2. *Opće deklaracije o ljudskim pravima* zabranjuju nejednakost i
diskriminaciju ljudi, a članak 7. utvrđuje pravo na zaštitu protiv bilo kakve
diskriminacije te »svakog poticanja na ovakvu diskriminaciju«. S druge strane,
sukladno članku 26. Opće deklaracije, država zakonom ne smije diskriminirati
pripadnike nacionalne manjine, a gdje uživanje prava pripadnika nacionalnih
manjina ovisi o postupcima građana, pojedinačna diskriminatorna postupanja
privatnih osoba država mora suzbijati, sprječavati, sankcionirati svaku
diskriminaciju u osiguravanju međunarodno zajamčenih ljudskih prava u vezi s
donesenim propisima, ali i u vezi s njihovom praktičnom primjenom.
Republika Hrvatska je stranka brojnih međunarodnih dokumenata kojima se jamči
zaštita prava nacionalnih manjina, kako slijedi: *Međunarodni pakt o građanskim i
političkim pravima* člankom 27. jamči da se pripadnicima nacionalnih, vjerskih i
jezičnih skupina (manjina) ne mogu oduzeti prava da zajedno s drugim
pripadnicima »imaju svoj kulturni život, ispovijedaju i izražavaju svoju vjeru i
da koriste svoj jezik«. 40 *Međunarodni pakt o gospodarskim, socijalnim i
kulturnim pravima*, iako usmjeren na šire područje zaštite ljudskih prava,
također uređuje člankom 13 stavak 3. pravo na zasebne vjerske škole kao dio
zaštite pripadnika nacionalnih manjina. Konvencija o pravima djeteta propisuje
pravo djece pripadnika nacionalnih manjina na posebnu zaštitu njihovih
kulturnih, vjerskih i jezičnih prava.41 Osim navedenih dokumenata, Ujedinjeni
narodi donijeli su *Deklaraciju o pravima osoba koje pripadaju nacionalnim ili
etničkim, vjerskim i jezičnim manjinama*. Člankom 6. Deklaracije državama se
preporučuje suradnja na pitanjima koja se odnose na osobe koje pripadaju
manjinama, a člankom 8. Deklaracije potiču se države na poduzimanje
pozitivnih/posebnih mjera.42 *Bečka deklaracija* i *Program djelovanja*Ujedinjenih
naroda iz 1993. među inima posvećuje poglavlje II. osobama koje pripadaju
nacionalnim ili etničkim, vjerskim i jezičnim manjinama.
*Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda* člankom 9.
točka 1. jamči slobodno očitovanje vjere te obavljanje obreda
vjeroispovijedanja. U članku 14. izrijekom se jamči da će se prava i slobode
zagarantirane Konvencijom »osigurati« bez razlike na jezik, vjeroispovijed,
nacionalno podrijetlo, pripadnost nacionalnoj manjini. *Okvirna konvencija o
pravima nacionalnih manjina*43 izgrađuje europski pravni okvir uživanja prava
nacionalnih manjina u očuvanju samobitnosti kroz vjerske, jezičke, tradicijske i
kulturne izričaje i identitete. Države članice Vijeća Europe obvezale su se
jamčiti prava nacionalnih manjina u duhu snošljivosti i dijaloga, uzajamnog
poštivanja, razumijevanja i suradnje. Zabranjena je praksa asimilacije
pripadnika nacionalnih manjina. Člankom 4. Okvirne konvencije izričito je
zabranjena bilo kakva diskriminacija temeljena na nacionalnosti pripadnika
manjine, a člankom 6. stavak 2. države su obvezane poduzeti mjere zaštite osoba
koje bi mogle biti izložene prijetnjama ili diskriminaciji poradi njihove
vjerske, jezičke, kulturne ili etničke pripadnosti. Posebna pozornost Okvirne
konvencije usmjerena je (čl. 9.) na slobodan pristup medijima i vlastitu
medijsku proizvodnju (tiskovine, radijske, televizijske, kinematografske
programe i poduzeća).
*Europska socijalna povelja* poziva se na nediskriminatornu primjenu svih
socijalnih prava, uključujući i pripadnike nacionalnih manjina (glava V. točka
E).
*Europska povelja o regionalnim ili manjinskim jezicima* uređuje prava uporabe
jezika nacionalnih manjina u službenoj uporabi te javnom životu i potiče države
na djelotvornije mjere zaštite manjinskih izričaja, mjere sprječavanja svakog
podcjenjivanja manjinskih jezika kao kulturnog bogatstva (čl. 7 Povelje).
Nadalje uređuje uporabu manjinskih jezika u sustavu obrazovanja, sudskim i
upravnim postupcima (uključujući i obvezu osposobljenosti službenika za
komunikaciju na jeziku manjine), radijskim i televizijskim programima,
društveno-gospodarskom životu te u prekograničnoj kulturnoj suradnji.44 Provedbu
Povelje nadzire Odbor stručnjaka koji podnosi izvješća (čl. 17. Povelje). 45
Osobito važan dokument za zaštitu prava nacionalnih manjina je *Instrument
Srednjoeuropske inicijative za zaštitu manjinskih prava* koji je bio jedan od
temeljnih dokumenata na osnovi kojih je izrađen Ustavni zakon o pravima
nacionalnih manjina.
U dokumentima Organizacije za europsku sigurnost i suradnju iz Kopenhagena, Beča
i Ženeve detaljnije se razrađuju posebna prava nacionalnih manjina. Helsinški
završni akt KESS-a (1975.), Pariška povelja za novu Europu (1990.), Haške
preporuke Visokog povjerenika za nacionalne manjine o pravu nacionalnih manjina
na odgoj i obrazovanje (1996.), Preporuke iz Osla o jezičnim pravima nacionalnih
manjina (1998.), Preporuke iz Lunda o učinkovitijem sudjelovanju nacionalnih
manjina u javnom životu (1999.) te preporuke ODIHR-a zaokružuju okvir europske
manjinske politike.
Ustavom Republike Hrvatske jamči se zaštita prava nacionalnih manjina. Člankom
15. Ustava Republike Hrvatske propisano je da se, osim općeg biračkog prava,
pripadnicima nacionalnih manjina može osigurati posebno pravo biranja svojih
zastupnika u Hrvatski sabor te se jamči sloboda izražavanja nacionalne
pripadnosti, slobodno služenje svojim jezikom i pismom te kulturna autonomija.
Navedeni članak propisuje da se zaštita prava nacionalnih manjina dodatno
uređuje ustavnim zakonom.
*Ustavnim zakonom o pravima nacionalnih manjina* 46 (u daljnjem tekstu: Ustavni
zakon) normirana su prava pripadnika nacionalnih manjina koja oni mogu uživati
pojedinačno ili zajedno s drugim osobama koje pripadaju istoj, odnosno drugoj
nacionalnoj manjini. To su: pravo na privatnu, javnu i službenu uporabu jezika i
pisma, pravo na uporabu simbola, znamenja, pravo na obilježavanje događaja i
osoba od značaja za povijesno-kulturni identitet nacionalne manjine, pravo na
odgoj i obrazovanje na jeziku i pismu nacionalne manjine, pravo na vjerovanje,
izražavanje vjerskog razumijevanja svijeta, pravo na oblikovanje vjerskih
zajednica, pravo na udruživanje, pravo pristupa sredstvima javnog priopćavanja.
Ukupno uzevši to su prava poznata kao skup prava kulturne autonomije. Pored
toga, Ustavnim zakonom uređena su i prava pripadnika nacionalnih manjina na
sudjelovanje u javnom životu i u zastupanju svojih interesa na razini jedinica
lokalne i regionalne samouprave. U ovom kontekstu važno je istaknuti pravo
nacionalnih manjina na zastupljenost u predstavničkim tijelima središnje,
regionalne i lokalne razine vlasti te srazmjerne zastupljenosti u pravosudnim
tijelima i tijelima državne uprave. Hrvatski sabor može posebnim zakonom urediti
ostvarivanje nekih prava sukladno specifičnostima određene nacionalne manjine na
nekom području ili ovisno o njenoj brojnosti te obvezama proisteklim iz
međunarodnih ugovora.
Ustavni zakon normativno nudi dobra rješenja manjinske zaštite koja su na razini
europskih standarda, ali provedba treba biti učinkovitija. Ustavni zakon
predviđa mogućnost političke predstavljenosti nacionalnih manjina u Hrvatskom
saboru, a nacionalne manjine u sadašnjem sazivu Sabora imaju 8 svojih zastupnika
od čega najbrojnija nacionalna manjina u Republici Hrvatskoj, srpska manjina,
ima 3 zastupnika. U tom se smislu može reći kako je u Republici Hrvatskoj
zaživjela kulturna autonomija manjina, financiranje manjinskih organizacija i
institucija kroz Savjet za nacionalne manjine, te političko predstavljanje
manjina u Hrvatskom saboru i jedinicama lokalne samouprave. Osim gore navedenih
pozitivnih pomaka, manjinska samouprava kroz vijeća nacionalnih manjina još nije
u punoj mjeri ostvarena jer nisu osigurane sve pretpostavke za konzumiranje
prava iz Ustavnog zakona. Člancima 20. i 22. Ustavnog zakona predviđeno je
osigurati zastupljenost nacionalnih manjina u tijelima jedinica lokalne i
područne (regionalne) samouprave te tijelima državne uprave i pravosudnim
tijelima, ali postoje značajne poteškoće u provedbi ove odredbe. Osim toga u
sljedećem razdoblju potrebno je posvetiti više pažnje osiguravanju
zastupljenosti pripadnika nacionalnih manjina u pravosudnom sustavu kao i u
Ustavnom sudu Republike Hrvatske. Osim Ustava i Ustavnog zakona, zaštitu prava
nacionalnih manjina uređuje i cijeli niz drugih pravnih propisa.47 Sukladno
jasnim intencijama Ustavnog zakona, u Republici Hrvatskoj u procesu usklađivanja
zakonodavstva s međunarodnim obvezama pristupilo se i usklađivanju navedenih
zakona s Ustavnim zakonom i društvenim potrebama. Ovim promjenama ostvarene su
zakonske pretpostavke za provedbu normi Ustavnog zakona o razmjernoj
zastupljenosti pripadnika nacionalnih manjina u tijelima državne uprave i
pravosudnim tijelima.
*Savjet za nacionalne manjine* raspodjeljuje značajna sredstva za programe
nacionalnih manjina u razvoju kulturnog amaterizma, čuvanja vlastitih tradicija
i ostvarivanju informativne djelatnost. Prema Ustavnom zakonu o nacionalnim
manjinama, Savjet za nacionalne manjine osnovan je poradi sudjelovanja
nacionalnih manjina u javnom životu. Savjet za nacionalne manjine, kojeg čini 7
članova pripadnika nacionalnih manjina iz reda osoba koje predlažu vijeća
nacionalnih manjina i 5 članova pripadnika nacionalnih manjina iz reda
istaknutih kulturnih, znanstvenih, stručnih, vjerskih djelatnika te zastupnici
nacionalnih manjina u Hrvatskom saboru, predlaže državnim tijelima poduzimanje
mjera za unapređivanje položaja nacionalnih manjina te poduzimanje gospodarskih,
socijalnih i drugih mjera na područjima nastanjenim pripadnicima nacionalne
manjine. Savjet ima pravo ocjenjivati programe javnih medija sa stajališta
interesa nacionalnih manjina te davati prijedloge i mišljenja.48 U narednom
razdoblju Savjet treba proširiti i ojačati svoje aktivnosti u skladu sa svojim
djelokrugom rada te postati vidljiviji i utjecajniji u javnosti.
Provedba Ustavnog zakona zahtijeva razradu pojedinih prava i načina njihova
neposrednog ostvarivanja. Dio problema primjene Ustavnog zakona leži u
neusklađenosti provedbe općinskih, gradskih i županijskih statuta s njegovim
odredbama. Budući da su jedinice lokalne i regionalne samouprave odgovorne
omogućiti uživanje manjinskih prava, svaka nemogućnost ostvarivanja prava
pojedinaca ili nacionalnih manjina podliježe upravnom nadzoru slijedom čega su
jedinice lokalne i regionalne samouprave obvezne uskladiti svoje statute s
nalazima upravnog nadzora. U svrhu usklađivanja općinskih, gradskih i
županijskih statuta s pravima nacionalnih manjina, potrebno je uspostaviti
učinkoviti sustav odgovornosti za jedinice samouprave koje ne ispunjavaju svoje
zakonske obveze.
Ustavnim zakonom uređen je *institut vijeća nacionalnih manjina*49 odnosno
predstavnika nacionalnih manjina (tamo gdje živi manje od 100 pripadnika
nacionalne manjine). Do sada su redoviti izbori za vijeća nacionalnih manjina
održani dva puta. Relativno slab odaziv na druge redovite izbore za vijeća
nacionalnih manjina (oko 13% ukupno) ukazuje na nedostatnu provedbu relevantnih
odredaba Ustavnog zakona te na potrebu dodatne edukacije pripadnika nacionalnih
manjina i unapređivanja svih elemenata izbornog procesa50. Upravo u svrhu
potrebe za dodatnom edukacijom vijeća i predstavnika nacionalnih manjina, Ured
za nacionalne manjine Vlade RH i Savjet za nacionalne manjine organizirali su 23
seminara za vijeća i predstavnike nacionalnih manjina te za predstavnike lokalne
i područne (regionalne) samouprave.
U kontekstu odaziva na izbore važno je istaknuti da su malobrojnije nacionalne
manjine izašle u većem postotku. Radi učinkovitijeg rada vijeća nacionalnih
manjina u budućnosti je potrebno još više raditi na osnaživanju i
osposobljavanju novoizabranih članova vijeća nacionalnih manjina. U tom smislu
Savjet za nacionalne manjine treba izgraditi strategiju osnaživanja vijeća s
lokalnom i područnom samoupravom. Nadležna tijela provode edukacijske programe
za predstavnike lokalne zajednice i predstavnike vijeća. Vlada Republike
Hrvatske osobitu pozornost posvećuje poticanju jedinica lokalne i područne
(regionalne) samouprave u provedbi propisa i drugih dokumenata radi stvaranja
pozitivnog ozračja za realizaciju manjinskih prava u sredinama gdje se pravo
neposredno primjenjuje.
Provedba Ustavnog zakona, a osobito primjena članka 22. koji propisuje obvezu
osiguravanja zastupljenosti pripadnika nacionalnih manjina u upravnim, izvršnim
i pravosudnim tijelima, na razini središnje i lokalne vlasti sukladno
preporukama broj 77., 98. te 130. Europske komisije protiv rasizma i
nesnošljivosti (ECRI), zahtjeva daljnje poboljšanje. Ostvarivanje ovog članka
Ustavnog zakona sukladno stavcima 2. i 3. prednost pri zapošljavanju daje
pripadnicima nacionalnih manjina u slučajevima kada posjeduju jednake
kvalifikacije kao i ostali kandidati.
*Zakonom o državnim službenicima*51 propisana je obveza utvrđivanja popunjenosti
radnih mjesta pripadnicima nacionalnih manjina sukladno planu prijema državnih
službenika svakog državnog tijela kao i obveza donošenja Plana prijama u državnu
službu kojim se definira popunjenost upravnih tijela pripadnicima nacionalnih
manjina te programira izvršenje popune potrebnog broja službenika do razmjerne
zastupljenosti. Ove godine donesen je i *Plan prijama u državnu službu*.52
Donošenje ovog Plana je pozitivan pomak, a u sljedećem razdoblju potrebno je
posvetiti pozornost provedbi predmetnog plana. U pravosudnim tijelima i tijelima
državne uprave još uvijek nije ostvarena zastupljenost pripadnika nacionalnih
manjina srazmjerno udjelu u stanovništvu Republike Hrvatske iako su na tom
području zabilježeni određeni pomaci. Zakonom o sudovima uređeni su načini
osiguravanja zastupljenosti pripadnika nacionalnih manjina. Također, potrebno je
sprječavati moguću diskriminaciju nacionalnih manjina prilikom zapošljavanja u
javnim službama te pravnim osobama u pretežitom vlasništvu države i jedinica
lokalne i područne (regionalne) samouprave.
Ostvarivanje pojedinih prava nacionalnih manjina vezano je prema Ustavnom
zakonu53 uz ažurirane popise stanovništva, odnosno popise birača sukladno Zakonu
o popisima birača.54 Stoga, zbog činjenice da se povratak izbjeglica bivših i
sadašnjih hrvatskih državljana pripadnika srpske nacionalne manjine još uvijek
odvija, potrebno je promptno uskladiti stvarno stanje biračkog tijela.
Vlada Republike Hrvatske godišnjim izvješćivanjem Hrvatskom saboru o provedbi
Ustavnog zakona utvrđuje mjere koje je potrebno poduzeti kako bi se unaprijedila
politika prema nacionalnim manjinama. Redovito i sadržajno kvalitetno
izvještavanje Hrvatskog sabora o provedbi konkretnih odredbi Ustavnog zakona
jedan je od najznačajnijih mehanizama za njegovu dosljednu provedbu u
svakodnevnom životu.
Agresija na Republiku Hrvatsku i ratna djelovanja koja su uslijedila dovela su
do brojnih kršenja ljudskih prava. Uslijed toga su nastali i drugi problemi
vezani za povratak izbjeglica i prognanika. Teškoće u ostvarivanju prava
nacionalnih manjina na području zahvaćenom ratnim razaranjima, Vlada Republike
Hrvatske sanira kroz djelovanje resornog ministarstva nadležnog za pitanja
povratnika, prognanika i izbjeglica te kroz provedbu posebnih programa povratka
izbjeglica, obnove i reintegracije područja od posebne državne skrbi. Do sada je
obnovljeno 142.208 u ratu oštećenih i porušenih kuća na područjima koja su bila
zahvaćena ratom u što je utrošeno ukupno 16 milijardi kuna iz državnog
proračuna. Zadnjih godina većina korisnika su građani srpske nacionalnosti (oko
80%) koji su zahtjeve podnijeli u dva produžena roka za obnovu u 2001. i 2004.
godini. Do sada je obnovljeno oko 30.000 kuća čiji su vlasnici pripadnici
nacionalnih manjina, u prvom redu pripadnici srpske manjine.
Tijekom 2007. godine u cijelosti je završena obnova na 2.922 viših stupnjeva
oštećenja te isplaćena 371 novčana potpora za obnovu kuća manjeg broja
oštećenja. Istodobno, početkom ove godine započela je obnova dodatnih 1.250 kuća
viših stupnjeva oštećenja koje bi sve trebale biti završene do travnja iduće
godine, a do kraja ove godine planira se isplata dodatnih 600 novčanih potpora
za obnovu i obnova ukupno oko 600 stanova. Time bi bila kompletirana obnova u
ratu oštećenog stambenog fonda, izuzev pojedinačnih slučajeva za koje će se
prava na obnovu naknadno riješiti (preostalo je riješiti manje od 1.000 zahtjeva
za obnovu koji su uglavnom vezani za prethodno rješavanje drugih pitanja:
vlasnički odnosi i sl.).
Ostaje također za rješavanje 9.795 žalbi na rješenja o pravu na obnovu u
drugostupanjskom postupku. U tijeku je i intenzivno rješavanje žalbi na rješenja
o obnovi te se rješavanje svih preostalih žalbi planira do kraja 2008. godine.
Proaktivni pristup Ministarstva mora, turizma, prometa i razvitka već je
pridonio smanjenu broja takvih slučajeva ove godine (12.000 preostalih
slučajeva), a nakon što se dio zahtjeva počeo rješavati kroz program stambenog
zbrinjavanja. Osim ovoga postoje i drugi problemi koji utječu na život ljudi na
ovim područjima.
*Zaključkom Vlade Republike Hrvatske (2003.) o načinu stambenog zbrinjavanja
povratnika koji nisu bili vlasnici kuće ili stana*, a živjeli su u društvenim
stanovima izvan područja od posebne državne skrb te *Zaključkom Vlade Republike
Hrvatske (2006.) o provedbi programa stambenog zbrinjavanja povratnika u
stanovima izvan područja od posebne državne skrbi* definirani su uvjeti za
stjecanje prava tih osoba na najam stana u državnom vlasništvu po sličnim
uvjetima kakvi su postojali do 1991. godine prije njihova izbjega. Korisnici
ovog programa su uglavnom pripadnici srpske manjine koje su kao izbjeglice bile
smještene uglavnom u Srbiji i vraćaju se u Hrvatsku. Vlada Republike Hrvatske bi
trebala do 2009. godine temeljem procijenjenih potreba i podnesenih zahtjeva
osigurati izgradnju i kupnju oko 2.600 stanova u velikim urbanim centrima za
stambeno zbrinjavanje te skupine povratnika. Izvan područja od posebne državne
skrbi podneseno je 4.500 zahtjeva za stambeno zbrinjavanje. Administrativni
posao vezan za provedbu gore navedenog trebao bi se dovršiti do početka 2008.
godine. Stambeno zbrinjavanje izbjeglica-povratnika srpske nacionalnosti koji su
bivši nositelji stanarskih prava ove je godine značajno ubrzan, a rok za
završetak stambenog zbrinjavanja izvan područja od posebne državne skrbi skraćen
je na 2009. godinu umjesto prvobitno planiranog roka: 2011. godine. Do kraja
2007. godine stambeno će biti zbrinuto ukupno 400 korisnika u stanovima
kupljenima na tržištu nekretnina. U sljedećem razdoblju potrebno je posvetiti
više pozornosti osiguravanju boljih uvjeta za stanovanje.
Što se tiče područja koja su direktno bila zahvaćeno ratom, područja posebne
državne skrbi kamo se danas vraća većina izbjeglih i prognanih, Zakonom o
područjima posebne državne skrbi55 uređeno je nekoliko načina stambenog
zbrinjavanja. Za područja posebne državne skrbi je na početku 2007. godine bilo
preostalo 16.158 zahtjeva za stambenim zbrinjavanjem među kojima je 3.150
obitelji podnijelo zahtjeve za smještaj u državnim kućama koje je kupuje
Agencija za promet nekretninama Republike Hrvatske; 5.353 zahtjeva usmjereno je
na dodjelu građevnog materijala za obnovu kuća, a 7.531 zahtjeva odnosi se na
dodjelu stanova. Većina zahtjeva za stambeno zbrinjavanje u stanovima odnosi se
na bivše nositelje stanarskog prava, uglavnom pripadnike srpske manjine: 4.068
zahtjeva bivših nositelja stanarskog prava na početku 2007. godine. Od toga je
do rujna riješeno 500 obitelji kojima su dodijeljeni stanovi, a do kraja 2007.
godine bit će riješeno još 500 zahtjeva tih korisnika. Privremeni smještaj u
staračkim i bolesničkim zgradama koristi 234 osobe, u prognaničkim naseljima je
2000 osoba, a ostalih 450 u drugim objektima tzv. organiziranog smještaja.
Programom elektrifikacije povratničkih naselja koji je intenziviran 2005.
godine, obuhvaćeno je do kraja 2006. godine ukupno 670 naselja u otprilike. 100
povratničkih općina s većinskim manjinskim srpskim stanovništvom gdje je oko
4.600 kućanstava priključeno na niskonaponsku električnu mrežu. Program su
zajednički financirali Ministarstvo mora, turizma prometa i razvitka i Hrvatska
elektroprivreda u iznosu od 183 milijuna kuna. U 2007. godini taj program se
nastavlja u iznosu od 117 milijuna kuna. Izabrana su prioritetna naselja za
obnovu električne mreže u suradnji s SDSS-om i OESS-om: cca 103 naselja odnosno
1.027 električnih priključaka. S tim zadnjim programom gotovo sva naselja koja
su 2005. godine identificirana kao naselja bez električne mreže, bila bi
elektrificirana.
Što se tiče povrata imovine, gotovo sva prethodno zauzeta imovina vraćena je
vlasnicima. I preostalih nekoliko zadnjih slučajeva u Kistanju je trenutno u
povratu imovine vlasnicima s obzirom na to da je završena izgradnja novog
naselja u koje se preseljavaju privremeni korisnici.
Od ukupno 400 slučajeva devastacija kuća koje su prethodno bile u sekvestru
Republike Hrvatske, obnovljeno je do sada već 218 devastiranih kuća, a obnova
preostalih 180 kuće je u tijeku. U taj program ove su godine uključeni i dodatni
slučajevi koji su identificirani po zahtjevima vlasnika. U prosincu 2006.
godine, hrvatska je vlada riješila problem naknada za neovlaštena ulaganja u
zauzetu imovinu preuzevši na sebe obvezu isplate naknade umjesto vlasnika. U
rebalansu proračuna za 2007. godinu osigurano je 3,2 milijuna kuna za ovu svrhu.
U tijeku je obrada tih preostalih slučajeva (24 slučaja).
Zbog izostanka državne kontrole nad okupiranim područjima Republika Hrvatska,
građani koji su živjeli na tim područjima nisu ostvarivali određena prava
temeljem pozitivnih propisa Republike Hrvatske, već su funkcionirali pod režimom
nasiljem uspostavljene »Republike srpske krajine«. Konvalidaciji radnog staža
izbjeglica-povratnika pripadnika nacionalnih manjina treba posvetiti posebnu
pozornost. U budućnosti bi građanima koji su radili na ratnim područjima, uz
definiranje kriterija za određivanje izuzetaka, trebalo omogućiti konvalidaciju
njihovog radnog staža, kako bi pod jednakim uvjetima kao i svi drugi građani
Republike Hrvatske mogli ostvarivati prava iz radnog odnosa i mirovinskog
osiguranja.
Manji broj povratnika koji su do 1991. godine živjeli u Hrvatskoj nema hrvatsko
državljanstvo. Kako bi se osigurali lakši uvjeti za njihov povratak u Republiku
Hrvatsku, zadnjim Zakonom o strancima iz srpnja 2007. godine osiguran je
jednostavniji postupak priznavanja statusa stranca sa stalnim boravkom u RH u
odnosu na ostale strance. Prije izmjene tog Zakona posebni olakšani uvjeti za
ovu skupinu povratnika bili su osigurani podzakonskim propisima.
Unatoč tomu što i druge nacionalne manjine imaju određene poteškoće u
ostvarivanju pojedinih prava, položaj romske manjine zahtijeva posebnu
pozornost. Važan problem koji se već dugi niz godina pojavljuje jest pitanje
potrebe za dodatnim integriranjem romske djece u obrazovni sustav. U tom smislu
Vlada Republike Hrvatske posebnu pažnju poklanja stanju romske nacionalne
manjine kroz rad Ureda za nacionalne manjine. Većinu aktivnosti Vlada ostvaruje
kroz Nacionalni program za Rome (2003.) te Akcijski plan Desetljeća za
uključivanje Roma 2005. – 2015. Sukladno obvezama koje proizlaze iz hrvatskih
pravnih propisa i preporukama br. 123 i 126 ECRI-a, Ministarstvo pravosuđa
provodi Projekt pravne pomoći u pet županija i u Gradu Zagrebu.
*Nacionalni program za Rome* Vlada Republike Hrvatske donijela je u listopadu
2003. godine s ciljem da se na sustavan i sveobuhvatan način pomogne Romima u
poboljšanju uvjeta življenja, uključivanje u društveni život i proces
odlučivanja, uz očuvanje vlastitog identiteta, kulture i tradicije Predmetnim
dokumentom zacrtano je i aktivnije uključivanje lokalne i regionalne samouprave
u aktivnosti koje imaju za cilj unapređenje života romske nacionalne manjine.
Prema Izvješću o provođenju Nacionalnog programa za Rome za 2004., 2005. i 2006.
godinu, za provođenje mjera iz Nacionalnog programa iz državnog proračuna
utrošeno je ukupno 30.695.649,00 kn. U cilju boljeg i učinkovitijeg nadzora nad
provedbom Nacionalnog programa osnovano je i stalno međuresorno povjerenstvo za
praćenje provedbe Nacionalnog programa u kojem su predstavljeni i predstavnici
romskih udruga i organizacija za ljudska prava, a koje redovito održava sjednice
u različitim županijama u kojima žive Romi.
U veljači 2005. godine predsjednici vlada Bugarske, Crne Gore, Češke, Hrvatske,
Mađarske, Makedonije, Rumunjske, Slovačke i Srbije pristupili su *Desetljeću za
uključivanje Roma 2005. – 2015*. Sukladno tome, Vlada Republike Hrvatske donijela
je *Akcijski plan Desetljeća za uključivanje Roma 2005. – 2015. godine* (u
daljnjem tekstu: Akcijski plan Desetljeća; 2005.).
U posljednje tri godine provođenjem Nacionalnog programa za Rome i Akcijskog
plana Desetljeća za uključivanje Roma 2005. – 2015. godine, postignut je znatan
napredak, osobito u poboljšanju uvjeta života pripadnika romske nacionalne
manjine. Posebno treba navesti napredak na području obrazovanja što je preduvjet
većeg zapošljavanja Roma. Poduzet je niz mjera kojim se osiguravaju bolji uvjeti
življenja Roma na svim područjima. Sustavno se radi na rješavanju statusnih
pitanja Roma, uvedena je besplatna pravna pomoć putem odvjetnika. Promoviraju se
prava Roma, njihova kultura, tradicija i jezik čime se utječe na veće
izjašnjavanje Roma o svojoj nacionalnoj pripadnosti. Intenziviran je rad na što
većem uključivanju romske djece u redovni obrazovni sustav te se stipendijama i
na drugi način potiče nastavak studija i usavršavanje.
Provođenjem mjera iz Akcijskog plana Desetljeća, udvostručen je broj romske
djece uključen u predškolski odgoj tako da je danas uključeno 700 djece u 8
programa dok je u osnovnoj školi broj romske djece utrostručen tako da danas
iznosi 3.010 djece. Također je povećan broj romske djece u srednjem i
visokoškolskom obrazovanju. Do povećanja je došlo različitim poticajnim mjerama:
radom romskih asistenata, stipendiranjem učenika u srednjem i visokoškolskom
obrazovanju.
Na području zapošljavanja proveden je niz mjera informiranja, savjetovanja i
profesionalnog usmjeravanja Roma u kojima je sudjelovalo nekoliko tisuća
pripadnika te nacionalne manjine. Hrvatski zavod za zapošljavanje kao poticajnu
mjeru osigurava sredstva za zapošljavanje Roma. Romi su uključeni i u programe
javnih radova. Na području zdravstva cijepljeno je približno 90% romske djece
predškolske dobi.
Znatan napredak postignut je u poboljšanju uvjeta stanovanja romske nacionalne
manjine. Naime, poznato je da su romska naselja izgrađena nelegalno pretežito na
tuđem vlasništvu te je stoga dug i složen postupak njihove legalizacije. Do sada
je od 14 županija u kojima postoje romska naselja, 12 izgradilo prostorne
planove; legalizirano 12 romskih naselja od kojih je 9 u Međimurskoj županiji.
Na taj način stvoreni su uvjeti za uređenje cjelokupnih naselja u kojima
obitavaju Romi.
Za provođenje Nacionalnog programa za Rome i Akcijskog plana Desetljeća, u
proteklom razdoblju od 2004. – 2006. ukupno je utrošeno 38.479.463,00 kn.
U narednom razdoblju potrebno je nastaviti provedbu svih mjera iz Nacionalnog
programa za Rome i Akcijskog plana Desetljeća, te osigurati adekvatna
financijska sredstva u tu svrhu. Pritom posebnu pažnju treba posvetiti položaju
onih osjetljivih skupina koje mogu biti dvostruko diskriminirane kao što su
žene, djeca, starije osobe te osobe s invaliditetom. Osim navedenih pomaka,
romska nacionalna manjina se suočava s različitim preprekama u ostvarivanju
svojih ljudskih prava. Stoga, kako su u Nacionalnom programu za Rome i u
Akcijskom planu Desetljeća mjere dugoročne, za očekivati je da će se u razdoblju
provođenja Nacionalnog programa za zaštitu i promicanje ljudskih prava gore
navedene prepreke umanjiti.
Važno je naglasiti kako individualno ili kolektivno participiranje pripadnika
nacionalnih manjina u ostvarivanju svojih prava pridonosi unutarnjoj
konsolidaciji hrvatskih demokratskih procesa te stvaranju ozračja povjerenja u
institucije hrvatske države i organe vlasti na lokalnoj, regionalnoj i državnoj
razini. Posljedice rata prevladavaju se poštivanjem svih međunarodno priznatih
obveza i poduzimanjem konkretnih mjera u razrješavanju preostalih problema te
poratnim pomirenjem. Manjinska politika prema nacionalnim manjinama teže se
ostvaruje na područjima od posebne državne skrbi, gospodarski slabije razvijenim
područjima odnosno na područjima s nedostatkom financijskih sredstava za rad
mjesne i područne samouprave. Unatoč teškoćama i povremenim zastojima na
lokalnoj razini, Republika Hrvatska ipak ostvaruje politiku stvaranja
pretpostavki održivog povratka izbjeglica. Jasna manjinska politika i
ispunjavanje europskih standarda ljudskih prava pridonijet će poboljšanju
položaja pripadnika nacionalnih manjina. Vlada Republike Hrvatske je provedbom
ovih propisa, uspostavom odgovarajućeg institucionalnog okvira56 i konkretnim
političkim stavovima izgradila pozitivnu manjinsku politiku. U kontekstu
razvijanja pozitivnog ozračja potrebno je dodatno ukazivati na postojanje
određenih predrasuda i stereotipova o pripadnicima nacionalnih manjina u
medijima te poduzimati mjere za njihovo uklanjanje. Poduzimajući mjere kojima
rješava probleme na putu punog ostvarivanja prava nacionalnih manjina, Vlada
posebno potiče ostvarivanje kulturne autonomije te prisutnost manjinskih
zajednica u javnom životu. Ostvarujući manjinsku politiku, Republika Hrvatska
izravno pridonosi jačanju vlastitog europskog ugleda i međunarodnog položaja kao
regionalnog lidera.

**13. Cilj: Razvijati pozitivnu politiku Republike Hrvatske prema nacionalnim
manjinama**13.1. Mjera: Provoditi aktivnosti i kampanje edukacije i javnog osvješćivanja
građana u svrhu učinkovitije provedbe Ustavnog zakona o pravima nacionalnih
manjina
Nositelj: Ured za nacionalne manjine Vlade RH u suradnji sa Savjetom za
nacionalne manjine
Rok: 2008. – 2011.
13.2. Mjera: Povećati stručnu službu Savjeta za nacionalne manjine
Nositelj: Savjet za nacionalne manjine
Rok: 2008.
13.3. Mjera: Provoditi redovite i metodološki ujednačene upravne nadzore nad
radom jedinica lokalne i regionalne samouprave u vezi s primjenom Ustavnog
zakona o pravima nacionalnih manjina
Nositelj: Središnji državni ured za upravu
Rok: 2008. – 2011.

**14. Cilj: Suzbijati stereotipe i predrasude prema nacionalnim manjinama**14.1. Mjera: Održati stručne rasprave i seminare u svrhu suzbijanja stereotipa i
predrasuda prema nacionalnim manjinama u kontekstu Ustavnog zakona o pravima
nacionalnih manjina i procesa pridruživanja Europskoj uniji
Nositelj: Agencija za odgoj i obrazovanje, Ured za nacionalne manjine Vlade RH,
Ured za ljudska prava Vlade RH u suradnji s Centrom za ljudska prava i Hrvatskom
radiotelevizijom
Rok: 2008.
14.2 Mjera: Suzbijanje predrasuda i stereotipa kroz kurikulum obrazovnog sustava
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa
Rok: 2009.

**15. Cilj: Osigurati primjenu članka 22. Ustavnog zakona o pravima nacionalnih
manjina**15.1. Mjera: Stvaranje uvjeta za primjenu u praksi čl.22. Ustavnog zakona kroz
donošenje odgovarajućih planova zapošljavanja u tijelima državne uprave i
pravosudnim tijelima te poticanja pozitivne prakse u radu tijela koja odlučuju o
imenovanjima i zapošljavanju
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa, Središnji državni ured za upravu u suradnji s
jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave
Rok: 2009.
15.2. Mjera: Uspostava Središnjeg popisa državnih službenika i namještenika
Nositelj: Središnji državni ured za upravu, Ministarstvo financija
Rok: 2008.
15.3. Mjera: Podnijeti godišnje izvješće o stanju zastupljenosti pripadnika
nacionalnih manjina u tijelima državne uprave, izvršnim i pravosudnim tijelima
odnosno provedbi Plana prijema u državnu službu i stanju Središnjeg popisa
državnih službenika i namještenika
Nositelj: Središnji državni ured za upravu, tijela državne uprave
Rok: 2008.

**16. Cilj: Poticati sudjelovanje pripadnika nacionalnih manjina u ostvarivanju
građanskih i izbornih prava i provoditi aktivnosti i kampanje edukacije i
informiranja**
16.1. Mjera: Pravodobno ažurirati popise birača
Nositelj: Središnji državni ured za upravu, Državno izborno povjerenstvo
Rok: 2008.

**17. Cilj: Poboljšati ulogu vijeća nacionalnih manjina u ostvarivanju Ustavnog
zakona o pravima nacionalnih manjina**17.1. Mjera: Urediti način financiranja vijeća nacionalnih manjina
Nositelj: Središnji državni ured za upravu
Rok: 2008.
17.2. Mjera: Osigurati učinkovitiju provedbu izbora za vijeća nacionalnih
manjina
Nositelj: Središnji državni ured za upravu, Savjet za nacionalne manjine
Rok: 2009.
17.3. Mjera: Unaprijediti normativni okvir na lokalnoj razini u svrhu
ostvarivanja savjetodavne uloge vijeća nacionalnih manjina
Nositelj: Savjet za nacionalne manjine, Ured za nacionalne manjine Vlade RH,
Središnji državni ured za upravu
Rok: 2009.

**18. Cilj: Dosljedno omogućiti korištenje jezičnih, kulturnih i identitetskih
prava sukladno obvezama iz Ustavnog zakona o pravima nacionalnih manjina**18.1. Mjera: Provoditi odredbe Ustavnog zakona o korištenju jezičnih, kulturnih
i identitetskih prava i Zakona o odgoju i obrazovanju na jeziku i pismu
nacionalnih manjina
Nositelj: Središnji ured za državnu upravu, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i
športa u suradnji s jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave
Rok: 2008.

**19. Cilj: Razvijati integrativnu ulogu sustava odgoja i obrazovanja na jeziku i
pismu nacionalnih manjina**19.1. Mjera: Statutima jedinica lokalne i područne (regionalne) samouprave
uskladiti primjenu članka 11. Ustavnog zakona i članka 9. Zakona o odgoju i
obrazovanju na jeziku i pismu nacionalnih manjina
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Središnji ured za državnu
upravu u suradnji s jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave
Rok: 2008.

**20. Cilj: Poboljšati pristup nacionalnih manjina sredstvima javnog priopćavanja
na jezicima nacionalnih manjina**20.1. Mjera: Omogućiti osnivanje i podupirati djelovanje sredstava javnog
informiranja od lokalnog i regionalnog značaja koje promiču kulture nacionalnih
manjina i njihovu informiranost
Nositelj: Savjet za nacionalne manjine, Ured za nacionalne manjine Vlade RH u
suradnji s Hrvatskom radiotelevizijom, jedinicama lokalne i područne
(regionalne) samouprave
Rok: 2008. – 2011.
20.2. Mjera: Održati seminare za novinare o izvještavanju o problematici
nacionalnih manjina
Nositelj: Ured za nacionalne manjine Vlade RH u suradnji sa Savjetom za
nacionalne manjine
Rok: 2008. – 2011.

**21. Cilj: Završiti proces povratka izbjeglica**21.1. Mjere: Riješiti preostale slučajeve obnove kuća i stambenog zbrinjavanja
bivših nositelja stanarskih prava, te pitanja vezana za povrata imovine (obnova
devastirane imovine i naknada za neovlaštena ulaganja u zauzetu imovinu).
Nositelj: Ministarstvo mora, turizma, prometa i razvitka
Rok: 2009.

**22. Cilj: Riješiti problem stambenog zbrinjavanja bivših nositelja stanarskog
prava**22.1. Mjera: Provesti Vladin program za stambeno zbrinjavanje
Nositelj: Ministarstvo mora, turizma, prometa i razvitka, Ministarstvo zaštite
okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva, tijela državne uprave u
županijama, gradovima i općinama
Rok: 2009.
22.2. Mjera: Prilagoditi stambeno zbrinjavanje potrebama bivših nositelja
stanarskog prava
Nositelj: Ministarstvo mora, turizma, prometa i razvitka, Agencija za promet
nekretninama
Rok: 2010.

**23. Cilj: Razmotriti mogućnost konvalidacije radnog staža hrvatskim državljanima
stečenog na ratom pogođenim područjima Republike Hrvatske**
23.1. Mjera: Razmotriti zakonodavni okvir vezano uz institut konvalidacije
radnog staža stečenog do 1996. godine
Nositelj: Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva
Rok: 2008. – 2009.

**24. Cilj: Olakšati proces povratka svih izbjeglica**24.1. Mjera: Rješavanje statusnih pitanja povratnika
Nositelj: Ministarstvo unutarnjih poslova, Središnji državni ured za upravu
Rok: 2008.

**25. Cilj: Osnivanje elektronskih medija za nacionalne manjine**25.1. Mjera: Razmotriti mogućnost osnivanja radija nacionalnih manjina na
nacionalnoj razini
Nositelj: Vijeće za elektroničke medije, Savjet za nacionalne manjine
Rok: 2011.

**26. Cilj: Obrazovati i poticati samoosvješćivanje Roma za društvenu uključenost**26.1. Mjera: Nastaviti osposobljavanje Roma, posebice žena i mladih za
sudjelovanje u procesima odlučivanja i ostvarivanja prava kroz uključivanje u
društveni život
Nositelj: Ministarstvo obrazovanja, znanosti i športa, Ured za nacionalne
manjine Vlade RH, Savjet za nacionalne manjine u suradnji s Centrom za ljudska
prava i organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008.

**27. Cilj: Provoditi mjere za veće zapošljavanje Roma sukladno Nacionalnom
programu za Rome i Akcijskom planu desetljeća za uključivanje roma 2005-2010.**
27.1. Mjera: Provesti istraživanje o zapošljavanju pripadnika romske nacionalne
manjine
Nositelj: Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva, Hrvatski zavod za
zapošljavanje
Rok: 2008.

**28. Cilj: Ostvariti pretpostavke za daljnju legalizaciju romskih naselja**28.1. Mjera: Poticati donošenje preostalih prostornih planova
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva u
suradnji s jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave
Rok: 2010.
28.2. Mjera: Urediti romska naselja te uvesti komunalnu i prometnu
infrastrukturu
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva u
suradnji s jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave
Rok: 2009.

**29. Cilj: Pospješiti društvenu uključenost Roma osobito mlade generacije**29.1. Mjera: Osposobiti prostore u državnom vlasništvu za izvanškolsku, kulturnu
i druge oblike socijalne uključenosti
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva,
Agencija za promet nekretninama u suradnji s jedinicama lokalne i područne
(regionalne) samouprave u kojima postoje romska naselja
Rok: 2008. – 2011.

*Skrb o Hrvatima izvan domovine*

Ustavom Republike Hrvatske »dijelovima hrvatskog naroda u drugim državama jamči
se osobita skrb i zaštita Republike Hrvatske«57, a Republika Hrvatska promiče
veze hrvatskih državljana koji žive ili borave u inozemstvu s domovinom.
Međunarodnim ugovorima i drugim međunarodnopravnim normama obogaćen je sadržaj
zaštite hrvatske manjine u drugim državama. Bilateralnim ugovorima s državama:
Mađarskom58, Makedonijom, Italijom59, Srbijom i Crnom Gorom60 zaokružena je
zaštita hrvatske manjine u navedenim državama.
Skrb o Hrvatima izvan domovine vodi Uprava za hrvatske manjine, iseljeništvo i
useljeništvo Ministarstva vanjskih poslova i europskih integracija, koja između
ostalog vodi skrb o uvažavanju statusa hrvatskih autohtonih manjina u europskim
državama i ostvarivanju njihovih manjinskih prava; prati provedbu i poštivanje
prihvaćenih europskih standarda u zaštiti manjina u zemljama u kojima žive;
podupire etničku, vjersku, kulturnu i jezičnu samosvijest te pravo na osobitost
vlastitog kulturnog života i nacionalnih tradicija; prati promjene u
migracijskoj politici i održava stalnu suradnju s predstavnicima hrvatskih
manjinskih organizacija te surađuje i koordinira s odgovarajućim institucijama u
zemlji i u inozemstvu u svezi s ostvarivanjem njihovih prava.
*U Republici Austriji* broj gradišćanskih Hrvata procjenjuje se na 50.000 (prema
popisu stanovništva u Republici Austriji u 2001. godini ima približno 27.000
stanovnika koji su se izjasnili kao gradišćanski Hrvati, a udruge gradišćanskih
Hrvata smatraju da ih ima oko 50.000). Austrijskim Zakonom o manjinama
(Volksgruppengesetz-1976.) gradišćanski Hrvati postaju manjinska skupina.
Austrijski Državni ugovor iz 1955. godine, i to posebno članak 7 ovog ugovora,
je temelj zaštite manjinskih prava gradišćanskih Hrvata i koruških Slovenaca u
Gradišću, Koruškoj i Štajerskoj. Austrija se u članku 7 obvezala da će ispuniti
konkretne standarde zaštite manjinskih prava gradišćanskih Hrvata i koruških
Slovenaca.
*U Talijanskoj Republici*, prema podatcima Centralnog statističkog instituta
(ISTAT), u pokrajini Molise, provinciji Campobasso u koju ulaze i tri hrvatska
mjesta, 2001. godine živio je 2.081 Hrvat (cijela provincija broji 227.090
stanovnika) i to u Kruču (Acquaviva Collecroce) 800, Mindimitru (Montemitro)
468, a Stifiliću (San Felice) 813. Radi se o najmanjoj priznatoj jezičnoj
manjini u Italiji. U cilju bolje zaštite hrvatske manjine u Italiji, odnosno
talijanske manjine u Republici Hrvatskoj, 5. studenoga 1996. u Zagrebu je
potpisan Sporazum između Republike Hrvatske i Talijanske Republike o zaštiti
manjina. Temeljem navedenog sporazuma (članak 8.) Talijanska Republika izričito
je priznala, kao autohtonu, hrvatsku manjinu u regiji Molise gdje je njezina
nazočnost utvrđena. Ugovor hrvatskoj manjini jamči slobodno izražavanje
kulturnog identiteta i naslijeđa, uporabu materinskog jezika u privatnom i
javnom životu te osnivanje i održavanje vlastitih kulturnih ustanova i udruga.
Prema statističkim pokazateljima Hrvata *u Mađarskoj* ima približno 90.000. Prema
popisu pučanstva u Republici Mađarskoj iz 2001. godine ukupno ima 29.965 Hrvata.
Hrvati u Mađarskoj zaštićeni su kroz Ustav Republike Mađarske, čiji članak 68.
regulira prava povijesnih manjina (koje su konstitutivni čimbenik RM) i Zakon o
pravima nacionalnih i etničkih manjina br. LXXVII iz 1993. godine. Sporazum
između Republike Hrvatske i Republike Mađarske o zaštiti mađarske manjine u
Republici Hrvatskoj i hrvatske manjine u Republici Mađarskoj potpisan je 5.
travnja 1995. u Osijeku, a na tim temeljima osnovan je Međuvladin mješoviti
odbor za praćenje i provedbu odredbi Sporazuma.
Iako su Hrvati jedan od konstitutivnih naroda Bosne i Hercegovine, a ne
nacionalna manjina, Republika Hrvatska teži očuvanju nacionalnog identiteta
Hrvata u Bosni i Hercegovini. Sukladno tome Republika Hrvatska će poticati i
jačati sudjelovanje Hrvata u političkom i društvenom životu Bosne i Hercegovine
kroz financijsko pomaganje kulturnih, zdravstvenih, znanstvenih i obrazovnih
projekata i ostvarivanje različitih oblika gospodarske i znanstvene suradnje.

Prema popisu stanovništva u *Republici Srbiji* (bez Kosova) 2002. godine
pripadnikom hrvatskog naroda izjasnile su se 70.602 osobe što je 0,94% od
ukupnog broja stanovništva u Srbiji (44.810 Hrvata je u gradskim sredinama, u
seoskim 25.792, u Beogradu ih se izjasnilo 10.381). Od toga u Vojvodini
izjasnilo se 56.546 što je 2,78% stanovništva (32.279 u gradovima i 24.267 u
seoskim sredinama). Osim navedenog, subetničkim kategorijama hrvatskog naroda
koje su vladajuće strukture u Srbiji proglasile nacionalnom zajednicom prilikom
popisa stanovništva 1991. i 2002. godine su i Bunjevci i Šokci (Bunjevci 20.012,
a Šokci 717 u Srbiji, odnosno Bunjevaca 19.766, a Šokaca 679 u Vojvodini). U
Srbiji (u skladu s obvezama preuzetim u zajednici Srbije i Crne Gore) prava
nacionalnih manjina regulirana su Ustavnom poveljom Srbije i Crne Gore, Poveljom
o ljudskim i manjinskim pravima i građanskim slobodama i Zakonom o pravima i
slobodama nacionalnih manjina. Također, potpisan je Sporazum o zaštiti prava
hrvatske manjine u Srbiji i Crnoj Gori i srpske i crnogorske manjine u Republici
Hrvatskoj koji je 2005. godine ratificiran u objema državama. Raspadom Srbije i
Crne Gore još uvijek je nejasna situacija kako će se ova regulativa s razine
državne zajednice prebaciti na razinu Republike Srbije (što je obveza Republike
Srbije).
Prema posljednjem popisu stanovništva provedenom u listopadu 2003. godine, u
Crnoj Gori živi 7.062 Hrvata. No, određenom analizom dobiven je podatak da u
Crnoj Gori živi najmanje 10.000 Hrvata iako ih je vjerojatno više. Hrvati u
Crnoj Gori imaju priznat status nacionalne manjine. U sklopu općeg poboljšanja i
razvitka odnosa između Hrvatske i Crne Gore, pogotovo nakon osamostaljenja Crne
Gore, predloženo je potpisivanje Sporazuma o zaštiti prava hrvatske manjine u
Republici Crnoj Gori i crnogorske manjine u Republici Hrvatskoj.
Prema popisu stanovništva iz 1991. godine u *Republici Sloveniji* je živjelo
52.876 Hrvata, tj. 2,76% ukupnog stanovništva Slovenije. Hrvati u Sloveniji nisu
priznati kao nacionalna manjina i nisu taksativno navedeni u Ustavu Republike
Slovenije. Činjenica da na temelju slovenskog unutarnjeg prava Hrvati u
Republici Sloveniji nemaju status nacionalne manjine, ne smije omesti Hrvate da
u toj državi uživaju manjinska prava temeljem onih međunarodnih dokumenata koji
obvezuju Republiku Sloveniju, a koji se primjenjuju na »manjine« defiirane tako
da obuhvaćaju i etničke skupine kao što su Hrvati u Republici Sloveniji.
U *Republici Makedoniji* pri popisu stanovništva 2002. godine, 2.686 osoba
izjasnilo se Hrvatima. Hrvati nisu priznati kao manjina. Potpisan je Program
kulturne suradnje između Ministarstava kulture Republike Hrvatske i Republike
Makedonije61 te Sporazum između Vlade Republike Hrvatske i Vlade Republike
Makedonije o zaštiti prava hrvatske manjine u Republici Makedoniji i makedonske
manjine u Republici Hrvatskoj. 62
Procjenjuje se da je broj Hrvata u *Rumunjskoj* oko 7.500. Koncentrirani su u dva
općinska središta Karaševo i Lupak. U pravnom sustavu Rumunjske, Hrvati su
priznati kao posebna nacionalna manjina. Temeljem Ustava Rumunjske iz 1991.
godine pripadnici hrvatske nacionalne manjine u toj zemlji imaju pravo na
čuvanje, razvoj i izražavanje etničkog identiteta (čl. 6.), pravo na učenje
hrvatskog jezika i pravo na školovanje na hrvatskom jeziku (čl. 32.), pravo
hrvatskih organizacija na zastupnika u rumunjskom Parlamentu (čl. 59.) te pravo
službene uporabe hrvatskog jezika na sudu i podizanju službenih dokumenata na
hrvatskom jeziku (čl. 127.).
Osim u susjedne zemlje, Hrvati su se u značajnom broju iseljavali u *Sjedinjene
Američke Države* (oko 1,000.000), *Južnu Ameriku*,63 *Australiju* (oko 250.000) i
*Novi Zeland* (oko 40.000) dok je poslije Drugog svjetskog rata pojačano
iseljavanje u europske zemlje.64 Kada se uzmu u obzir potomci hrvatskih
iseljenika, procjenjuje se da sveukupno u iseljeništvu živi više od 2,500.000
Hrvata. Republika Hrvatska poduzima brojne mjere i financira aktivnosti na
očuvanju hrvatskog identiteta iseljeništva. 65
Samo pojedine europske zemlje priznaju Hrvatima status nacionalne manjine.
Republika Hrvatska će u budućnosti i dalje tražiti kvalitetnija rješenja u
zaštiti Hrvata u drugim zemljama te će nastojati da se na njih primjenjuju
najviši međunarodni standardi na području zaštite prava pripadnika nacionalnih
manjina.

**30. Cilj: Osnažiti status Hrvata izvan domovine**
30.1. Mjera: Donošenje mjera koji će osigurati uvažavanje statusa i prava Hrvata
izvan domovine
Nositelj: Ministarstvo vanjskih poslova i europskih integracija
Rok: 2009.
30.2. Mjera: Potpisivanje bilateralnih sporazuma o zaštiti hrvatske nacionalne
manjine u europskim državama
Nositelj: Ministarstvo vanjskih poslova i europskih integracija
Rok: 2008.
30.3. Mjera: Osnovati međuresorno Povjerenstvo za skrb o Hrvatima izvan domovine
Nositelj: Ministarstvo vanjskih poslova i europskih integracija
Rok: 2009.

*Zatočene i nestale osobe u Republici Hrvatskoj*

Agresija na Republiku Hrvatsku 1991. godine prouzročila je i neizvjesnost o
sudbini 18.000 zatočenih, nestalih i nasilno odvedenih hrvatskih branitelja i
civila. Suočena s problemom zatočenih i nestalih osoba, Republika Hrvatska je
još 1991. godine, sukladno odredbama međunarodnog humanitarnog prava, poglavito
*Ženevskih konvencija za zaštitu žrtava rata* (1949.) 66 i *Dopunskih protokola*
(1977.), osnovala institucionalne mehanizme za rješavanje ovog pitanja, čiji se
rad financira sredstvima iz Državnog proračuna. U Republici Hrvatskoj su kršenja
međunarodnog humanitarnog prava odnosno Ženevskih konvencija sankcionirana kroz
Kazneni zakon Republike Hrvatske, kaznena djela protiv vrijednosti zaštićenih
međunarodnim pravom.
Organizacijski oblici tijela nadležnih za rješavanje ovoga pitanja pratili su
razvoj državne uprave, zadržavajući načela i kontinuitet svoga rada. Od srpnja
2005. godine pitanje nestalih i nasilno odvedenih osoba u nadležnosti je
Povjerenstva Vlade Republike Hrvatske za zatočene i nestale kao savjetodavnog i
stručnog međuresornog tijela Vlade Republike Hrvatske te Uprave za zatočene i
nestale Ministarstva obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti koja
obavlja stručne poslove u svezi s traženjem nestalih i nasilno odvedenih osoba.
Temeljno polazište u rješavanju pitanja zatočenih i nestalih osoba jest pravo
svakog pojedinca na život, nepovredivost njegove slobode i zabrane zlostavljanja
te pravo obitelji saznati istinu o sudbini svojih najbližih. Rješavanje problema
nestalih osoba pretpostavka je uspostavljanja povjerenja i pomirenja u Republici
Hrvatskoj, a osobito na područjima od posebne državne skrbi. Uspostava suživota
i normalizacije u lokalnim zajednicama na ratom pogođenom području omogućuje
djelotvornije dokumentiranje počinjenih zločina i učinkovitije procesuiranje
počinitelja. Time se pravednije ostvaruju pretpostavke za zadovoljštinu
stradalnicima Domovinskog rata kao i mogućnost ostvarivanja drugih prava svih
stradalnika, neovisno o njihovoj nacionalnoj pripadnosti. Unatoč tome što u
prošlosti nije bila do kraja izražena spremnost da se žrtvama srpske nacionalne
manjine prizna status žrtava rata, na ovom se području počinju primjećivati
pomaci.
Ubrzava se i dovršetak povratka i obnove te povjerenja i pomirenja u lokalnim
sredinama gdje su počinjena nedjela. Rješavanje pitanja nestalih i zatočenih
također je preduvjet daljnje normalizacije i unapređenje odnosa sa susjednim
zemljama.67 Pitanje nestalih osoba tijesno je povezano s nizom drugih
prioritetnih pitanja u Republici Hrvatskoj, od povratka prognanika i izbjeglica,
uspostave suživota kao preduvjeta normalizacije života na ranije okupiranim
područjima i u cjelini, prava stradalnika iz Domovinskoga rata, obnovom, ali i
dokazivanjem počinjenih ratnih zločina i kaznenim progonom počinitelja. Sva ova
pitanja su također preduvjet daljnjoj normalizaciji i unapređenju odnosa sa
susjednim državama. Iako je poduzetim mjerama i aktivnostima nadležnih tijela
Republike Hrvatske riješena većina slučajeva nestalih i nasilno odvedenih osoba
(najvećim dijelom kroz razmjene ratnih zarobljenika i identifikacije posmrtnih
ostataka), pitanje nestalih i nasilno odvedenih osoba i danas je najteže
aktualno humanitarno pitanje ratnih posljedica u Republici Hrvatskoj.
Počevši od 1991. godine, Republika Hrvatska razvija »*Hrvatski model traženja
nestalih osoba*«. U taj model ugrađena su izravna iskustva geopolitičke,
kulturološke i ostale osobitosti Republike Hrvatske kao i iskustva međunarodnih
organizacija koje se bave ovim pitanjem te zemalja koje su se susrele s
problemom traženja nestalih osoba. Model je primjenjiv ne samo u situacijama
oružanih sukoba, nego i u svim drugim slučajevima čija je posljedica veći broj
nestalih osoba (primjerice prirodne katastrofe, terorističke akcije i dr.).
Najznačajniji učinci do sada poduzetih mjera i aktivnosti, objedinjenih u
«Hrvatski model traženja nestalih osoba», su sljedeći: (1) prikupljeni su i
objedinjeni podaci o svim nestalim osobama u Republici Hrvatskoj, uključujući i
antemortalne podatke; (2) razmijenjeno je preko 7.700 osoba (u razdoblju od
1991. – 1996.) koje su bile zatočene u logorima i zatvorima na području Srbije,
Crne Gore, Bosne i Hercegovine te na ranije okupiranim područjima Republike
Hrvatske; (3) pronađene su 143 masovne grobnice, te gotovo 2.000 pojedinačnih
grobnih mjesta iz kojih su ekshumirani posmrtni ostaci 4.322 osobe; (4) procesom
identifikacije, koji koristi klasične sudsko-medicinske metode i metodu analize
DNA, pozitivno su identificirani posmrtni ostaci 3.383 osobe; (5) organizirana
je sahrana svih identificiranih posmrtnih ostataka, sukladno željama njihovih
obitelji o mjestu, vremenu i obredu, a na teret sredstava osiguranih iz Državnog
proračuna Republike Hrvatske.
U rješavanju sudbine zatočenih i nestalih osoba ostvarena je suradnja s
obiteljima zatočenih i nestalih i udrugama koje ih okupljaju. Vlada je
pravodobno i cjelovito informirala obitelji o mehanizmima, tijeku i rezultatima
poduzetih aktivnosti usmjerenih na traženje njihovih članova. Vlada Republike
Hrvatske je statusna pitanja obitelji zatočenih i nestalih rješavala
financiranjem i potporom projektima udruga obitelji te je izgradila sustav
psiho-socijalne pomoći i posebne oblike skrbi za obitelji zatočenih i nestalih
osoba.
Vlada Republike Hrvatske, od 1991. godine, aktivno surađuje s međunarodnim
organizacijama koje se bave pitanjem nestalih osoba: od Međunarodnog odbora
Crvenoga križa, mehanizama uspostavljenih pri Ujedinjenim narodima, europskih
nadzornih mehanizama te drugim međunarodnim i humanitarnim organizacijama.
Međunarodni odbor Crvenoga križa je u travnju 2007. godine, zbog visokih
standarda koje je Republika Hrvatska dostigla u ovom procesu, zatvorio svoj Ured
u Zagrebu prenoseći pri tom, po prvi put u svojoj povijesti, podatke i
odgovornosti na nadležna tijela jedne države, u ovom slučaju Republike Hrvatske.
Republika Hrvatska je u veljači 2007. godine potpisala *Međunarodnu konvenciju o
zaštititi svih osoba od prisilnih nestanaka* (2006.)68 koja je za Republiku
Hrvatsku, kao zemlju s neposrednim iskustvom o prisilno nestalim osobama, od
iznimnoga značaja.
Prema podacima Ministarstva obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti
trenutno su evidentirane 1.105 osoba, većinom nestalih 1991. i 1992. godine, te
916 osoba većinom nestalih 1995. godine – sveukupno 2.021 nestala osoba.

**31. Cilj: Sustavno i konačno riješiti sve slučajeve nestalih osoba iz
Domovinskog rata od 1991. do 1995. godine**31.1. Mjera: Prikupljanje pouzdanih saznanja o sudbini svih nestalih osoba te o
mjestima masovnih i pojedinačnih grobnica
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti u
suradnji s nadležnim tijelima državne uprave u Republici Hrvatskoj i
organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.
31.2. Mjera: Unapređivati i ažurirati postojeći sustav analitičkih evidencija i
baza podataka o nestalim osobama tijekom Domovinskoga rata, osobama koje su bile
u zatočeništvu te ekshumiranim, identificiranim i neidentificiranim posmrtnim
ostacima
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti
Rok: 2008. – 2011.
31.3. Mjera: Ratificirati Međunarodnu konvenciju o zaštititi svih osoba od
prisilnih nestanaka
Nositelj: Ministarstvo vanjskih poslova i europskih integracija
Rok: 2008. –2011.

**32. Cilj: Pronalazak masovnih grobnica i pojedinačnih grobova, njihova
ekshumacija i identifikacija pronađenih posmrtnih ostataka žrtava te dostojan
pokop žrtava**
32.1. Mjera: Postupanje temeljem prikupljenih saznanja o nestalim osobama i
mogućim mjestima masovnih i pojedinačnih grobnica, provođenjem procesa
ekshumacija i identifikacija posmrtnih ostataka i zajedničkih projekata koji se
provode s međunarodnim organizacijama
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti u
suradnji s tijelima državne uprave, međunarodnim organizacijama
Rok: 2008. – 2011.

*Prava aktivnih sudionika i stradalnika Domovinskog rata*

Zbog ogromnog doprinosa hrvatskih branitelja u stvaranju i obrani neovisnosti
Republike Hrvatske, zaštita njihovih prava i prava njihovih obitelji, bio je i
treba biti jedan od najznačajnijih prioriteta svake Vlade. Prema podacima iz
jedinstvenog registra, registrirano je 489.407 hrvatskih branitelja i 43.131
ratnih vojnih invalida. Od Domovinskog rata pa sve do danas poduzete su
mnogobrojne mjere i aktivnosti u cilju zašite dostojanstva i olakšavanja
mirnodopskog života hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih
obitelji koje doprinose unapređenju cjelokupnog sustava zaštite prava hrvatskih
branitelja. Veliki dio tih mjera proizlazi iz *Zakona o pravima hrvatskih
branitelja iz Domovinskog rata i članova njihovih obitelji.* 69 Zbog njihove
osobite ranjivosti posebna se pažnja poklanja zaštiti prava hrvatskih branitelja
oboljelih od posttraumatskog sindroma (PTSP-a) i hrvatskih ratnih vojnih
invalida iz Domovinskog rata. Slijedom navedenog, u postojeće programe koji se
provode temeljem navedenog zakona potrebno je unijeti rodnu dimenziju
(braniteljice).
Od mnogobrojnih mjera koje su donesene u cilju zaštite prava hrvatskih
branitelja potrebno je posebno navesti: određivanje najniže mirovine za
korisnike obiteljske ili invalidske mirovine hrvatskih branitelja iz Domovinskog
rata, nezastarijevanje prava po osnovi smrti hrvatskog branitelja iz Domovinskog
rata koji je počinio samoubojstvo kao posljedicu psihičke bolesti uzrokovane
sudjelovanjem u obrani suvereniteta Republike Hrvatske, određena prava na
stipendije tijekom srednjoškolskog obrazovanja djece hrvatskih branitelja iz
Domovinskog rata kao i pravo na naknadu dijela troškova poslijediplomskog
studija, mogućnost dodjeljivanja jednokratne novčane pomoći socijalno ugroženim
hrvatskim braniteljima, rješavanje statusa njegovatelja hrvatskih ratnih vojnih
invalida I skupine sa 100% tjelesnim oštećenjem organizma (njih 435). U cilju
olakšavanja mirnodopskog života hrvatskih branitelja i njihovih obitelji
donesene su poticajne mjere kao što su programi stručnog osposobljavanja i
zapošljavanja nezaposlenih branitelja. Kroz predmetne programe zaposleno je oko
6.500 hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata, osnovano je 227 zadruga
hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i održani su sajmovi zadruga hrvatskih
branitelja. U svrhu učinkovitije integracije hrvatskih branitelja donesen je
Zakon o Fondu za stipendiranje hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata i djece
hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata.
Osim gore navedenih mjera novim propisima Republike Hrvatske koji uređuju ovo
područje, sustav zaštite hrvatskih branitelja je još unaprijeđen: krug smrtno
stradalih osoba koji mogu imati status branitelja iz Domovinskog rata proširen
je i na pripadnike vatrogasnih postrojbi, pomorce, članove posada brodova
trgovačke mornarice te na druge osobe koje su po nalogu tijela državne vlasti
stradale u obrani suvereniteta Republike Hrvatske70; od sudjelovanja u pokriću
dijela troškova zdravstvene zaštite (participacije) oslobađaju se članovi
obitelji smrtno stradalog hrvatskog branitelja iz Domovinskog rata; djeca,
posvojenici i pastorci smrtno stradalih branitelja Domovinskog rata imaju pravo
na obiteljsku mirovinu i nakon završetka ili prekida redovnog školovanja ako su
nezaposlena, a najduže 12 mjeseci nakon prekida školovanja. Ostvareni su pomaci
i na području mirovinskih prava i invalidskih prava branitelja i njihovih
obitelji.
Kao što je već prethodno rečeno, prava hrvatskih branitelja oboljelih od PTSP-a
i hrvatskih vojnih invalida predstavljaju prioritet. S obzirom na navedeno
olakšani su uvjeti za priznavanje statusa hrvatskog vojnog invalida iz
Domovinskog rata po osnovi PTSP-a jer je propisano da medicinska dokumentacija,
kojom se dokazuje da je bolest neposredna posljedica sudjelovanja u obrani
suvereniteta Reoublike Hrvatske, ne mora nužno potjecati, odnosno biti iz
razdoblja 10 godina nakon prestanka sudjelovanja u obrani suvereniteta Republike
Hrvatske, već iznimno može potjecati i nakon toga roka ako je vještačenjem u
zdravstvenoj ustanovi utvrđeno da je bolest moguća posljedica sudjelovanja u
obrani suvereniteta RH. Nacionalnim programom u cilju osiguravanja kvalitetnije
psiho-socijalne zdravstvene pomoći braniteljima su pružene mogućnosti korištenja
21 županijskog centra za psiho-socijalnu pomoć, 4 regionalna centra za
psihotraumu i centra za krizno stanje.
U Republici Hrvatskoj i članovi obitelji hrvatskih ratnih vojnih invalida I.
skupine sa 100% tjelesnim oštećenjem organizma mogu ostvariti pod posebnim
uvjetima status člana obitelji smrtno stradalog hrvatskog branitelja iz
Domovinskog rata. Hrvatski ratni vojni invalidi I. skupine sa 100% tjelesnim
oštećenjem organizma imaju pravo na dodjelu osobnih automobila. 71 Temeljem
sporazuma na realizaciji liječenja hrvatskih ratnih vojnih invalida iz
Domovinskog rata I. skupine sa 100% tjelesnim oštećenjem organizma u hiberbaričnoj komori u Splitu su uređeni apartmani za invalide i njihovu
pratnju, a radi olakšavanja njihova liječenja. Nizom projekata uklonjene su
arhitektonske barijere različitih objekata i institucija u svrhu olakšavanja
pristupačnosti osobama s invaliditetom bez obzira na prirodu i porijeklo
invaliditeta.

**33. Cilj: Poticanje zapošljavanja hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata
provedbom Programa stručnog osposobljavanja i zapošljavanja hrvatskih branitelja
i djece smrtno stradalih, zatočenih ili nestalih hrvatskih branitelja iz
Domovinskog rata**
33.1. Mjera: Omogućiti stručno osposobljavanje za hrvatske branitelje i djecu
smrtno stradalih, zatočenih ili nestalih hrvatskih branitelja iz Domovinskog
rata
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti
Rok: 2008. – 2011.
33.2. Mjera: Omogućiti samozapošljavanje hrvatskih branitelja i djece smrtno
stradalih, zatočenih ili nestalih hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti
Rok: 2008. – 2011.
33.3. Mjera: Osigurati potporu za proširenjem postojeće djelatnosti
poduzetnicima koji zapošljavaju hrvatske branitelje odnosno djecu smrtno
stradalih, zatočenih ili nestalih hrvatskih branitelja iz Domovinskog rata
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti
Rok: 2008. – 2011.
33.4. Mjera: Omogućiti poticanje osnivanja zadruga hrvatskih branitelja iz
Domovinskog rata
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti
Rok: 2008. – 2011.
33.5. Mjera: Osigurati potporu projektima zadruga hrvatskih branitelja iz
Domovinskog rata
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti
Rok: 2008. – 2011.

**34. Cilj: Unapređenje psihosocijalne i zdravstvene skrbi za hrvatske branitelje**
34.1. Mjera: Osigurati psihosocijalnu i zdravstvenu skrb članovima obitelji
hrvatskih branitelja
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti
Rok: 2008. – 2011.
34.2. Mjera: Organizirati istraživanja psihosocijalnih i zdravstvenih posljedica
sudjelovanja u Domovinskom ratu
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti
Rok: 2008.

*Pravo na pošteno suđenje*

Republika Hrvatska stranka je brojnih međunarodnih dokumenata, između ostalog
Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljenih sloboda i Opće
deklaracije o ljudskim pravima. Ujedno je Republika Hrvatska aktivna u
razmatranju drugih europskih dokumenata, primjerice Konvencije Vijeća Europe o
naknadi žrtvama kaznenih djela, čije je ratificiranje planirano do kraja 2008.
godine te je predviđeno osnivanje radne skupine u svezi donošenja Zakona o
naknadi štete žrtvama kaznenih djela nasilja kao i uspostava sustava naknade
štete žrtvama nasilnih kaznenih djela u Republici Hrvatskoj.
Republika Hrvatska kontinuirano surađuje s Vijeće Europe, OESS-om te
institucijama Europske unije u pitanjima koja se odnose na funkcioniranje
pravosuđa u Republici Hrvatskoj. Sve ove organizacije i institucije analizirale
su stanje u pravosudnom sustavu u Republici Hrvatskoj i donijele niz preporuka
usmjerenih na poboljšanje stanja.72 Ova tijela su donijela i pojedine dokumente
koje Republika Hrvatska ugrađuje u svoj pravni sustav u procesu usklađivanja s
pravnom stečevinom Europske unije. U prvom redu to se odnosi na relevantne
direktive kao i na dokumente koje je donijelo Vijeće Europe.
Ustav Republike Hrvatske (čl. 29. st. 1.) određuje da »svatko ima pravo da
zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku
odluči o njegovim pravima i obvezama«.
U Republici Hrvatskoj prepoznati su problemi u okviru pravosuđa koji su u nekim
slučajevima onemogućili ostvarivanje prava na pravično suđenje. Stoga je
Republika Hrvatska donijela Strategiju Reforme pravosuđa koja predviđa kako
izmjene u zakonodavstvu tako i mjere na uspostavi drugačije prakse u
funkcioniranju pravosudnih tijela te mjere edukacije svih sudionika u sudskom
postupku. Akcijski plan za provedbu Strategije reforme pravosuđa definira
nositelje i rokove za pojedine mjere te sredstva za njihovo izvršavanje. Ranije
spomenute preporuke provode se kroz realizaciju *Strategije reforme pravosuđa i
Akcijskog plana Strategije* te je dio njih već implementiran a dio će biti
realiziran kroz ostvarivanje daljnjih mjera iz Akcijskog plana Strategije
reforme pravosuđa.
Temeljni cilj reforme hrvatskog pravosuđa je stvaranje pravne sigurnosti za sve
građane i druge pravne subjekte kao nezamjenjiv dio pojma pravne države te
postizanje učinkovitog pravnog sustava. Upravo zato diferencirano i paralelno
Republika Hrvatska radi na stvaranju čitavog niza preduvjeta potrebnih za
njegovo djelovanje i održavanje.
Provedba Strategije reforme pravosuđa je u punom zamahu i intenzivno se provodi.
Akcijski plan provedbe ove strategije sastoji se od 95 mjera koje se
implementiraju i daju dobre rezultate a budući su određene mjere završene, plan
je revidiran krajem 2006. godine i nadopunjen novim mjerama. Uspostavljena je
organizacijska struktura za provedbu i praćenje. Nadalje, provedena je analiza
zakonodavstva te su izvršene određene izmjene. Izmijenjeni su Zakon o sudovima,
Zakon o parničnom postupku, Zakon o ovrsi.
U hrvatskom pravosudnom sustavu došlo je do situacije nagomilavanja zaostataka u
rješavanju sudskih predmeta te se prišlo analizi problema i definiranju mjera za
smanjivanje zaostataka. Poduzet je niz mjera vezano za skraćivanje sudskih
postupaka u okviru provođenja mjera Strategije reforme pravosuđa. U razdoblju od
1. siječnja 2006. do 30. lipnja 2007. godine, broj neriješenih predmeta u
kaznenoj grani sudovanja, starih tri ili više godina, je smanjen za oko 50% (s
15.149 predmeta broj se smanjio na 7.241). U istom periodu u građanskoj grani
sudovanja, 73 broj neriješenih starih predmeta se smanjio sa 170.938 na 132.651
(ili za 38.287 predmeta, odnosno 22,40%). Međutim, za najopterećenije sudove –
Općinski sud u Zagrebu i Općinski sud u Splitu dodatno se prate podaci i za
svaku godinu u kojoj je tužba podnesena, a predmet nije riješen. Nadalje,
predsjednik Vrhovnog suda Republike Hrvatske je do 31. srpnja 2007. godini
rješenjem ustupio preko 40.000 predmeta na rješavanje drugim stvarno nadležnim
sudovima, samo u 2007. godini 8.693 predmeta.
*Vrhovni sud Republike Hrvatske* uveo je (2007.) i program praćenja kaznenih
predmeta u kojima postoji mogućnost nastupanja zastare. Predviđeno je praćenje
za razdoblje od 1. siječnja 2007. do 30. ožujka 2008. godine s ciljem utvrditi u
kojim kaznenim predmetima je ili već nastupila ili prijeti nastupanje zastare
kaznenoga progona. Time se želi spriječiti nastupanje zastare kaznenog progona u
onim predmetima u kojima ona u narednom razdoblju može nastupiti ali i
sankcioniranje neopravdanog nastupanja zastare kaznenoga progona koje bi bilo
rezultat neurednog rada sudova odnosno pojedinih sudaca. Sudbena tijela nastavit
će s praćenjem učinkovitosti rada sudova, kao i poduzimanjem drugih mjera koje
trebaju dovesti do dovršetka sudskih postupaka u razumnom roku.
*Zakonom o sudovima* (2005.) uveden je institut zahtjeva za zaštitu prava na
suđenje u razumnom roku te je zaživio u praksi. Za odlučivanje o zaštiti na
suđenje u razumnom roku nadležan je neposredno viši sud u odnosu na sud nadležan
za odlučivanje o meritumu. Vrhovni sud Republike Hrvatske je nadležan za
odlučivanje u predmetima zahtjeva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku u
odnosu na predmete pred županijskim, Visokim trgovačkim sudom Republike
Hrvatske, Visokim prekršajnim sudom Republike Hrvatske i Upravnim sudom
Republike Hrvatske. U razdoblju od 1. siječnja do 30. lipnja 2007. g. ukupno je
zaprimljeno 819 predmeta za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku. Od ukupno
1308 predmeta u radu, riješeno je 819 predmeta, a 489 predmeta je još ostalo
neriješeno.
Iz iznijetih podataka proizlazi da je mjera zaštite prava na suđenje u razumnom
roku do sada dala rezultate.
Tijekom ratnog perioda u Republici Hrvatskoj počinjen je veliki broj kaznenih
djela koja bi se mogla okarakterizirati kao ratni zločini. U prvim postupcima
procesuiranja ratnih zločina, bili su vidljivi određeni problemi u vođenju ovih
postupaka. Stoga se prišlo preispitivanju postojeće sudske prakse i poduzimanju
koraka za njezino ujednačavanje.
Budući da su se u početnim godinama suđenja za ratne zločine relativno često
odvijala u odsutnosti, nizom Okruglih stolova održanih u suradnji s OESS-om
74prenijet je jasno artikuliran stav Vlade RH sudionicima – lokalnim čelnicima,
predstavnicima manjina, organizacijama civilnoga društva, pravosudnim
dužnosnicima o nužnosti i potrebi procesuiranja svih predmeta ratnih zločina,
neovisno o počiniteljima. Uočava se trend smanjenja donošenja presuda u
odsutnosti.
Procesuiranje ratnih zločina se kontinuirano prati pri čemu Ministarstvo
pravosuđa posebno surađuje s OESS-om, čija izvješća ukazuju na napredak u
zaštiti ljudskih prava na ovom području.
U području ostvarivanja prava na besplatnu pravnu pomoć, Republika Hrvatska do
sada nije uspostavila cjelovito uređen sustav pružanja pravne pomoći određenim
kategorijama građana koji zbog svojih materijalnih i socijalnih uvjeta ne mogu
sami osigurati odgovarajuću pravnu pomoć u sudskim i drugim postupcima. Pojedini
segmenti osiguravanja pravne pomoći građanima uređeni su Zakonom o kaznenom
postupku,75 Zakonom o parničnom postupku,76 Zakon o rješavanju sukoba zakona s
propisima drugih zemalja u određenim odnosima,77 Zakonom o odvjetništvu,78 kao i
nekim drugim zakonima. Uređivanje ovog pitanja sastavni dio usklađivanja s
pravnim stečevinom Europske unije, budući da je osiguranje adekvatne pravne
pomoći jedna od pretpostavki za pravično suđenje. Na definiranju zakonskih
rješenja surađuje se sa stručnjacima Vijeća Europe. U cilju reguliranja navedene
problematike, Republika Hrvatska je pristupila izradi *Zakona o ostvarivanju
prava na pravnu pomoć*.79

**35. Cilj: Uspostava priznatih međunarodnih standarda u ostvarivanju prava na
pošteno suđenje**35.1. Mjera: Dosljedna provedba Strategije reforme pravosuđa posebno u odnosu na
rokove određene Akcijskim planom Strategije reforme pravosuđa
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2008. – 2011.

**36. Cilj: Povećati kvalitetu i učinkovitost rada pravosuđa**36.1. Mjera: Daljnje smanjivanje sudskih zaostataka
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa u suradnji s Vrhovnim sudom RH
Rok: 2008. – 2011.
36.2. Mjera: Provoditi kontinuirano obrazovanje sudaca, odvjetnika i državnih
odvjetnika
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa-Pravosudna akademija, Odvjetnička akademija
Rok: 2008. – 2011.
36.3. Mjera: Razvijati integrirani sustav upravljanja sudskim pred­metima
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa u suradnji sa sudovima
Rok: 2010.
36.4. Mjera: Stimulirati i razvijati alternativne načine rješavanja sporova
(arbitraža i mirenje)
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2011.
37. Cilj: Osigurati dostupnost pravne zaštite svim građanima
37.1. Mjera: Uspostaviti sustav besplatne pravne pomoći
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa u suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008.

*Zaštita žrtava/svjedoka*

Novi pristup žrtvama i svjedocima utemeljen je *Deklaracijom Ujedinjenih naroda o
temeljnim načelima pravde za žrtve kaznenih djela i zlouporabe moći* (1985.).
Deklaracijom postavljeni standardi zaštite temeljnih prava žrtava služe kao
smjernice za reforme nacionalnih kaznenopravnih sustava. Reformski napori
praćeni su promjenom paradigme u odnosu na svjedoke i žrtve na koje se više ne
gleda kao na puko sredstvo za utvrđivanje činjenica, već kao na subjekte čija
temeljna prava svi trebaju poštovati. Istovremeno, sve veći zahtjevi građana za
učinkovitim pravosuđem postavljaju pred nacionalne vlade obvezu nalaženja
odgovora na izazov pravovremenog osiguranja dokaza, koji kod najtežih kaznenih
djela najčešće ovise o odazivu svjedoka i žrtava. Svaka dosljedna reforma
pravosuđa mora obuhvatiti i razvoj sustava zaštite i podrške žrtvama/svjedocima
u okviru kaznenopravnog sustava.
Uz spomenutu Deklaraciju, od međunarodnih dokumenata koji se bave problematikom
zaštite žrtava/svjedoka valja posebno istaknuti dokumente Vijeća Europe i to
*Europsku konvenciju o naknadi štete žrtvama kaznenih djela nasilja* (1983.)80 te
čitav niz preporuka od kojih je najznačajnija Preporuka Rec (2006)8 o podršci
žrtvama zločina.81 Čitav niz presuda Europskog suda za ljudska prava odnosi se
na problematiku zaštite prava žrtava/svjedoka u okviru kaznenog postupka (npr.
korištenje anonimnih svjedoka, pravo naknade štete i dr.).
Dokumenti Europske unije koji se odnose na zaštitu prava i pružanje podrške
žrtvama/svjedocima su: Okvirna odluka o položaju žrtava u kaznenom postupku
(2001.), Direktiva 2004/80/EC koja se odnosi na naknadu štete žrtvama kaznenih
djela (2004.) te Europska konvencija o djelovanju protiv trgovine ljudima
(2005.).
Zaštitu žrtava/svjedoka kaznenih djela osiguravaju različiti propisi u Republici
Hrvatskoj. *Zakonom o policiji* koji propisuje dužnost pružanja zaštitite žrtvama
i drugim osobama koje su dale ili mogle dati podatke važne za kazneni postupak
ili osobu koja je s navedenim osobama u vezi ako im prijeti opasnost od
počinitelja ili drugih osoba. Vlada Republike Hrvatske uredbom propisuje vrste
mjera i postupak zaštite žrtava kaznenih djela te drugih osoba iz članka 129.
stavkom 2. Zakona o policiji. U tom smislu donijet je Pravilnik o načinu
provedbe zaštitnih mjera82 koje su Zakonom o zaštiti od nasilja u obitelji
stavljene u nadležnost policije. Također, izrađen je i *Protokol o postupanju u
slučaju nasilja u obitelji* koji sadrži zakonom prihvaćenu definiciju nasilja,
obveza svih nadležnih državnih tijela i drugih čimbenika koji sudjeluju u
njegovom sprečavanju, otkrivanju i suzbijanju kao i oblike, načine i sadržaje
suradnje. *Zakon o kaznenom postupku i Zakon o sudovima za mladež* predviđaju
čitav niz mjera kojima se štiti sigurnost, privatnost osobnog i obiteljskog
života svjedoka/žrtava te ih se štiti od sekundarne viktimizacije u okviru
kaznenog postupka.83 Kazneni zakon predviđa neka samostalna kaznena djela kojim
je svrha zaštita žrtava/svjedoka.84 *Zakon o suzbijanju organiziranog
kriminaliteta i korupcije* regulira uvjete pod kojima netko postaje svjedok
pokajnik, status i ispitivanje svjedoka pokajnika.85 *Zakon o zaštiti svjedoka*
predviđa mjere zaštite svjedoka/žrtava izvan kaznenog postupka i to tjelesnu i
tehničku zaštitu, premještanje, prikrivanje identiteta i vlasništva, promjena
identiteta. Zakon o prekršajima puno je oskudniji od Zakona o kaznenom postupku
u odredbama koje imaju funkciju zaštite svjedoka/oštećenika. *Zakon o zaštiti od
nasilja u obitelji* predviđa da će radi zaštite i osiguranja osobe izložene
nasilju nadležni sud izdati nalog policijskim službenicima da otprate osobu
izloženu nasilju u kuću, stan ili drugi stambeni prostor radi uzimanja određenih
isprava, odjeće, novca i drugih stvari za ostvarivanje njenoga svakodnevnoga
života. Povrh toga sud može počinitelju nasilja u obitelji izreći zaštitne mjere
i to samostalno ili uz druge prekršajne sankcije.86 Članak 8. *Zakona o primjeni
Statuta Međunarodnog kaznenog suda i progonu za kaznena djela protiv
međunarodnog ratnog i humanitarnog prava* posvećen je zaštiti svjedoka, žrtava i
drugih osoba.
Postoje određeni nedostaci u zakonodavnom okviru u vezi sa zaštitom prava
žrtava/svjedoka: nije regulirana naknada štete od strane države žrtvama kaznenih
djela, nema dovoljno mehanizama za smanjenje sekundarne viktimizacije, postoje
propusti u reguliranju zaštite sigurnosti svjedoka te njihove privatnosti, a
pružanje besplatne pravne pomoći je tek djelomično propisano, itd.
Nakon stupanja na snagu Zakona o zaštiti svjedoka (2004.), Ministarstvo
unutarnjih poslova je ustanovilo Jedinicu za zaštitu svjedoka kao posebnu
organizacijsku cjelinu u sastavu Ravnateljstva policije Ministarstva unutarnjih
poslova. Jedinica 87 je osnovana u svrhu pružanja zaštite i pomoći ugroženim
žrtvama/svjedocima i njima bliskim osobama koje su izložene ozbiljnijoj
opasnosti po život, zdravlje, tjelesnu nepovredivost, slobodu ili imovinu većeg
opsega zbog iskazivanja u kaznenim postupcima za određen krug kaznenih djela.88
U okviru Uprave za međunarodnu pravnu pomoć, suradnju i ljudska prava
Ministarstva pravosuđa postoji Odjel za podršku svjedocima i sudionicima u
postupcima za kaznena djela ratnih zločina. Odjel obavlja stručne poslove
pružanja pravne i fizičke zaštite, psihološke pomoći te pomoći u pronalaženju,
pripremanju odlazaka i organizaciji putovanja za svjedoke i druge sudionike na
glavne rasprave (istražna ročišta) u kaznenim postupcima za ratne zločine koji
se vode na sudovima u i izvan Republike Hrvatske. Odjel je uključen u projekt
uspostave i širenja sustava podrške žrtvama kaznenih djela te će biti uključen i
u predstojeći projekt koji će se provoditi u suradnji s UNDP-om.
Nedavno u sklopu projekta koji se vodio u suradnji s ambasadom Velike Britanije
pokrenuta je grupa za pružanje pomoći svjedocima pri sudu u Vukovaru. Niz udruga
koje se bave ljudskim pravima žena (npr.: B.a.b.e, Autonomna ženska kuća i
druge) pružaju informacije i različite oblike pomoći i savjetovanja ženama
žrtvama obiteljskog i seksualnog nasilja.
Zapravo u Republici Hrvatskoj ne postoji organizirana i sustavna pomoć
žrtvama/svjedocima. Postoje određeni pokušaji koji su tek u povojima. Naravno,
određene oblike pomoći žrtvama kaznenih djela pružaju zdravstvene i socijalne
službe. Potreba za sustavom podrške žrtvama/svjedocima je velika i to ne samo na
strani svjedoka, već i na strani samih sudaca koji često uočavaju potrebe koje
žrtve/svjedoci imaju, ali se njima jednostavno nemaju vremena baviti ili nemaju
dostatno znanje o tome kako žrtvama/svjedocima pomoći. Posebno je važno
osigurati informiranje žrtava/svjedoka o njihovim pravima i tijeku kaznenog
postupka, pružanje psihološke i emocionalne podrške te osiguranja besplatne
pravne pomoći. Postoji i velika potreba za sustavnim usavršavanjem svih koji
dolaze u kontakt sa žrtvom/svjedocima o pravima žrtava/svjedoka te načinima
postupanja s njima i oblicima pružanja podrške, naročito psihičke i emocionalne.

**38. Cilj: Uspostaviti sustav za pružanje podrške žrtvama/svjedocima**38.1. Mjera: Osnovati službe za pomoć žrtvama/svjedocima pri sudovima
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2011.
38.2. Mjera: Uključiti organizacije civilnoga društva u aktivnosti podrške
žrtvama/svjedocima
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2011.
38.3. Mjera: Promovirati razvoj specijaliziranih organizacija/službi za pomoć
određenim kategorijama žrtava89.
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa u suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.
38.4. Mjera: Opremiti sudove u svrhu zadovoljavanja potreba žrtava/svjedoka90
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2011.

**39. Cilj: Promovirati prava žrtava te podrške žrtvama i svjedocima kaznenih
djela**39.1. Mjera: Izraditi vodiče postupanja sa žrtvama/svjedocima i načinima njihova
ispitivanja
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa u suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2009.
39.2. Mjera: Organizirati treninge za usavršavanje policijskih službenika,
državnih odvjetnika, odvjetnika i sudaca, osoba koje bi radile u
službama/organizacijama za pružanje podrške žrtvama/svjedocima, volontera kao i
drugih stručnih osoba koje svakodnevno dolaze u dodir sa žrtvama glede prava
žrtava/svjedoka.
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa-Pravosudna akademija u suradnji s Hrvatskom
odvjetničkom komorom te Ministarstvo unutarnjih poslova – Policijska akademija
Rok: 2008. – 2011.

*Sloboda medija*

Dokumenti Ujedinjenih naroda i Vijeća Europe definiraju slobodu govora kao jedno
od najvažnijih ljudskih prava koja je nužna za funkcioniranje svakog
demokratskog društva: Opća deklaracija o ljudskim pravima (čl. 19.), Međunarodni
pakt o građanskim i političkim pravima (čl. 19.), *Deklaracija o slobodi
izražavanja i informiranja Vijeća Europe,* Konvencija o zaštiti ljudskih prava i
temeljnih sloboda Vijeća Europe (čl. 10.). U kontekstu prava na slobodu govora
na regionalnom nivou nužno je spomenuti *Okvirnu konvenciju za zaštitu manjina i
Europsku povelju o regionalnim jezicima ili jezicima manjina.*
UN-ov Odbor za ljudska prava u svojim Općim komentarima dodatno pojašnjava da
»prakticiranje prava na slobodu izražavanja nosi sa sobom posebne dužnosti i
odgovornosti, te su zbog toga dozvoljene određene restrikcije tog prava koje se
odnose na interese drugih osoba ili društva u cjelini«. 91
Nužno je uskladiti pravo na slobodu izražavanja i zakonsku zabranu »govora
mržnje« pri čemu valja voditi brigu da restriktivne mjere ne zadiru prekomjerno
u pravo na slobodu izražavanja.
Republika Hrvatska je ustavnim odredbama zagarantirala slobodu mišljenja i
izražavanja misli kroz slobodu tiska i drugih sredstava priopćavanja, slobodu
govora, javnog nastupa te slobodno osnivanje svih ustanova javnog priopćavanja.
Nacionalno zakonodavstvo92 je uskladila s međunarodnim ugovorima kojih je
Republika Hrvatska stranka te preporukama Vijeća Europe i Europske unije.
Zabranila je cenzuru te jamči novinarima pravo na slobodu izvještavanja i
pristupa informaciji.
Ustavom i zakonima zajamčena je sloboda javnog priopćavanja. Sloboda javnog
priopćavanja obuhvaća osobito slobodu izražavanja misli, slobodu prikupljanja,
istraživanja, objavljivanja i širenja informacija, slobodu tiska i raspačavanja
tiska i drugih javnih glasila te proizvodnju i emitiranje radijskog i
televizijskog programa, slobodu primanja ideja i informacija kao i slobodu
osnivanja pravnih osoba za obavljanje djelatnosti javnog priopćavanja. Nitko
nema pravo prisilom ili zlouporabom položaja utjecati na sadržaj i tijek javnog
priopćavanja ili na bilo koji drugi način nezakonito organizirati slobodu javnog
priopćavanja.
U kontekstu nacionalnih manjina, zajamčena je sloboda proizvodnje i emitiranja
radijskoga i televizijskog programa te je propisano da će država materijalno
potpomagati izdavanje tiska i drugih javnih glasila te proizvodnju i emitiranje
programa radijskih i televizijskih programa na jeziku i pismu nacionalnih
manjina. Također se osiguravaju uvjeti za izdavanje sredstava javnoga
priopćavanja namijenjenih izvješćivanju osoba s posebnim potrebama kao i
pripadnika drugih društvenih i kulturnih skupina.
Zakonom je regulirano emitiranje posebnih vjerskih programa od strane
elektroničkih medija te pravo vjerske zajednice na samostalno obavljanje
djelatnosti javnog priopćavanja.
Uz zaštitu i promicanje ljudskih prava, propisi koji uređuju područje medija
pridonose i pluralizmu i raznovrsnosti medija. Unatoč tome zamjetna je
korporizacija i monopol u vlasništvu medija.
Mediji su značajan subjekt u podizanju svijesti javnosti o potrebi zaštite i
promicanja ljudskih prava. Ali isto tako svojim djelovanjem mediji ponekad krše
određena temeljna ljudska prava (primjerice pravo na privatnost), odnosno potiču
kršenja ljudskih prava (»govor mržnje«).
Na temelju zakonske regulative mediji su obvezni pridonositi poštovanju i
promicanju temeljnih ljudskih prava i sloboda. U provedbi zakonskih odredbi
razvidan je nedostatan interes medija za navedenu problematiku. Posebnu pažnju
treba posvetiti projektima i programima na području kulture kojima se nedvojbeno
štite i promiču ljudska prava.

**40. Cilj: Razvijati autonomiju medija**40.1. Mjera: Uvažavajući načela slobode medija, organizirati okrugle stolove,
seminare i radionice za novinare, nakladnike, predstavnike organizacija
civilnoga društva te poticati samoregulaciju i koregulaciju u području medija
Nositelj: Ministarstvo kulture u suradnji s Vijećem za elektroničke medije i
Hrvatskim novinarskim društvom
Rok: 2008. – 2011.

**41. Cilj: Unaprijediti poštivanje pravila novinarske etike i struke**41.1. Mjera: Upoznavanje s pravnom stečevinom Europske unije i aktima Vijeća
Europe koji se odnose na medije
Nositelji: Ministarstvo kulture u suradnji s Vijećem za elektroničke medije i
Hrvatskim novinarskim društvom, organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.
41.2. Mjera: Upoznavanje novinara, urednika i glasnogovornika u tijelima državne
vlasti o ljudskim pravima
Nositelj: Ministarstvo kulture i Ured za ljudska prava Vlade RH u suradnji s
Vijećem za elektroničke medije i Hrvatskim novinarskim društvom, Hrvatskom
radiotelevizijom i organizacijama civilnog društva
Rok: 2008. – 2011.

*Pravo na pristup informacijama*

Otvorenost tijela javnih vlasti prema svojim građanima omogućava korekciju
njihova djelovanja, te je u tom smislu od velikog značaja za učinkovito
obnašanje vlasti i razumno donošenje političkih odluka. Osim navedene
pretpostavke opće otvorenosti vlasti, u demokratskim se zemljama pitanje prava
građana/ki na konkretne informacije u posjedu tijela javnih vlasti postepeno
prihvaća kao temeljno ljudsko pravo. U širem smislu građani imaju pravo da im se
objasne razlozi određenih postupaka tijela vlasti, te da im se omogući pristup
predmetima i svim informacijama od javnog značaja. U povijesnom kontekstu prvi
je Zakon o slobodi informacija usvojen u Švedskoj davne 1766. godine, a pravo na
pristup informacijama bilo je spomenuto i u francuskoj Deklaraciji o pravima
čovjeka i građana (1789.). Na razini međunarodnih standarda na području zaštite
ljudskih prava pravo na informaciju se po prvi puta navodi u članku 19. Opće
deklaracije o ljudskim pravima i članku 19. Međunarodnog pakta o građanskim i
političkim pravima, ali i u kontekstu članaka 3., 5., 6., 8. i 10. Europske
konvencije o ljudskim pravima i temeljnim slobodama.
Do daljnje razrade prava na pristup informacijama dolazi nakon što organizacije
civilnog društva počinju aktivnije isticati važnost tog prava za ostvarenje
mnogih drugih temeljnih ljudskih prava (primjerice, prava glasa na izborima).
Nakon jačanja pokreta za ljudska prava u SAD-u tijekom 60-ih godina proteklog
stoljeća donosi se Freedom of Information Act, a mnoge druge zemlje tadašnjeg
«zapada» uskoro usvajaju zakone i propise kojima se ovo pravo normira. U zadnjih
dvadesetak godina mnoge tranzicijske zemlje istočne Evrope, kao i zemlje u
razvoju donose zakone o pravu na pristup informacijama. U području zaštite
okoliša pravo na pristup informacijama građana dodatno je ojačano 1998. godine
kroz tzv. Aarhušku konvenciju93, a donosi se i cijeli niz konkretnijih
konvencija, deklaracija i preporuka Vijeća Europe te Europske unije.94
Kada je riječ o Republici Hrvatskoj, od Ustava Republike Hrvatske (1990.), pravo
na pristup informacijama se prepoznaje kao ustavom zajamčeno temeljno ljudsko
pravo. Iako je mogućnost konkretnog ostvarenja tog prava u odredbi Ustava koja
se direktno odnosi na ovo pravo (čl. 38. st.)95 ograničena na predstavnike
medija, većina pravnih stručnjaka smatra kako ova činjenica ne sprječava širenje
kruga ovlaštenika kojima se osigurava pristup informacijama96, što je donošenjem
*Zakona o pravu na pristup informacijama* u listopadu 2003. godine i učinjeno.
Ukoliko pravo na pristup informacijama razumijemo kao ustavom zajamčeno pravo
svih građana ove zemlje, onda postoje pravni temelji za podnošenje ustavne tužbe
u pojedinačnim slučajevima uskrate ostvarenja ovog prava.
Kada je riječ o konkretnom ostvarenju prava na pristup informacijama, važno je
imati na umu kako je otvorenost načelo koje ima prvenstvo, ali i da to načelo
nije apsolutnog karaktera. U skladu s odredbama čl. 16. Ustava iz kojih je jasno
da izuzeci (ograničenja ljudskih prava i temeljnih sloboda navedenih u Ustavu
RH) moraju biti zakonski propisani i razmjerni svrsi, čl. 8. Zakona o pravu na
pristup informacijama definira kako se izuzeci mogu odnositi na informacije koje
su vezane uz domenu tajnosti i privatnosti te zaštitu interesa taksativno
navedenih u zakonu (npr. zaštita sudskog ili drugog postupka, zaštita života,
zdravlja itd.). *Zakon o tajnosti podataka*97 preciznije definira područja unutar
kojih se određeni podaci mogu klasificirati, ali samo u slučaju da je riječ o
podacima od sigurnosnog interesa za Republiku Hrvatsku. U članku 3. Zakona o
tajnosti podataka navodi se kako se klasificiranim podatkom ne mogu proglasiti
podaci radi prikrivanja kaznenog djela, prekoračenja ili zlouporabe ovlasti te
drugih oblika nezakonitog postupanja u državnim tijelima. Članak 16. uvodi
termin interesa javnosti i vezuje ovaj zakon sa Zakonom o pravu na pristup
informacija. Građanin koji smatra kako nije dobio potpunu i točnu informaciju
može pokrenuti upravni spor pri Upravnom sudu Republike Hrvatske. Praksa
Upravnog suda u ovim predmetima pokazuje kako se isti sud vrlo rijetko upušta u
meritorno odlučivanje o predmetu postupka.98 Istovremeno, iskustva drugih
zemalja ukazuju na to kako bi se trebalo razmotriti mogućnosti osnivanja posebne
institucije koja će rješavati o žalbama ovlaštenika vezanim za ostvarenje prava
na pristup informacija ili pak širenja mandata jedne od postojećih institucija
za zaštitu ljudskih prava u ovom segmentu. S druge strane, *Zakon o zaštiti
osobnih podataka*99 regulira pitanje zaštite određenih osobnih podataka koji po
svojoj prirodi pripadaju području privatnosti građana. Izmjenama donesenim
tijekom 2006. Zakon o zaštiti osobnih podataka sadržajno je usklađen s pravnom
stečevinom Europske unije100, a provedbu odredbi ovog zakona u praksi osigurava
Agencija za zaštitu osobnih podataka.
*Nacionalna strategija stvaranja poticajnog okruženja za razvoj civilnog društva
2007. – 2011.* u jednim od planiranih ciljeva će unaprijediti načine informiranja
građana izmjenama postojeća i donošenjem zakona i drugih propisa kojima se
utvrđuje pravo na pristup informacijama i sudjelovanje javnosti u odlučivanju o
pitanjima važnim za opću dobrobit.
Unatoč tome što je šire pitanje javnosti postupanja tijela javne vlasti
djelomično regulirano cijelim nizom drugih zakonskih akata, izuzetci ostvarenja
prava građana na informacije moraju biti ograničeni na područje tajnosti i
privatnosti. Upravo u ovom kontekstu važno je definirati kako se provodi
postupak odlučivanja o ovim izuzetcima, te kako djeluje mehanizam nadzora
donesenih odluka. U tom smislu područja koja bi se Zakonom o pravu na pristup
informacijama trebala dodatno urediti tiču se načela razmjernosti, testa javnog
interesa i mogućnosti ustavnopravne zaštite u slučajevima u kojima građanin nije
zadovoljan odgovorom tijela javne vlasti, a koja su sadržana u Preporuci (2002.)
2 Vijeća Europe.
Dosadašnja praksa pokazuje kako treba dodatno ojačati provedbu određenih odredbi
Zakona o pravu na pristup informacija s obzirom na to da relevantna istraživanja
pokazuju da tijela državne uprave u Republici Hrvatskoj u gotovo 50%
postavljenih zahtjeva nisu postupila sukladno odredbama navedenog Zakona101. U
cilju bolje i učinkovitije provedbe ovog Zakona potrebno je posebnu pažnju
posvetiti obrazovanju o pravu na pristup informacijama zaposlenima u tijelima
javne vlasti. Osim toga, potrebno je dovršiti postupak imenovanja službenika za
informacije kao i osnivanja kataloga informacija, a popis tijela javnih vlasti
treba biti obuhvatniji i određeniji102.

**42. Cilj: Omogućiti učinkovitu primjenu ustavnog prava na pristup informacijama**42.1. Mjera: Razmotriti uvođenje posebnog tijela koje bi se bavilo zaštitom
prava na pristup informacijama
Nositelj: Središnji državni ured za upravu u suradnji s Pravnim fakultetom,
organizacijama civilnoga društva koje djeluju na području promicanja i zaštite
ljudskih prava te međunarodnim stručnjacima
Rok: 2009.
42.2. Mjera: Dorađivanje popisa tijela javne vlasti
Nositelj: Središnji državni ured za upravu u suradnji s Pravnim fakultetom,
organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008.

*Vjerska prava i slobode*

Ustavom Republike Hrvatske je propisano da svaki čovjek i građanin ima jednaka
prava i slobode neovisno o njegovoj vjeri te mu se jamči sloboda savjesti i
vjeroispovijesti te slobodno javno očitovanje vjere ili drugog uvjerenja.103
Temeljeno na ustavnim odredbama, a u skladu s odredbama Opće deklaracija o
ljudskim pravima104 i odredbama Konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih
sloboda105 donesen je *Zakon o pravnom položaju vjerskih zajednica.*106
Prema Ustavu i navedenom Zakonu, sve vjerske zajednice jednake su pred zakonom i
odvojene su od države. Vjerske zajednice samostalno i slobodno određuju svoju
unutarnju organizaciju, a svoje djelovanje u skladu s Ustavom Republike
Hrvatske. Vjerske zajednice slobodne su javno obavljati vjerske obrede, osnivati
socijalne i dobrotvorne ustanove te njima upravljati.
*Zakonom o pravnom položaju vjerskih zajednica* definira se pravni položaj
vjerskih zajednica, regulira se financijska potpora od strane vlade, porezne
olakšice i vjersko obrazovanje u školama. Ovim Zakonom poboljšalo se reguliranje
prava vjerskih zajednica u Republici Hrvatskoj u odnosu na prethodno stanje
stvari. Pitanja od zajedničkog interesa za Republiku Hrvatsku i neku ili više
vjerskih zajednica mogu se uređivati i ugovorom kojeg sklapaju Vlada Republike
Hrvatske i vjerska zajednica. Tako su sklopljeni *međunarodni ugovori između
Republike Hrvatske i Svete Stolice* na područjima: dušobrižništva katoličkih
vjernika, pripadnika oružanih snaga i redarstvenih službi Republike Hrvatske
(1996.);107 odgoja i kulture (1996.);108 pravnih pitanja (1996.)109 te
gospodarskih pitanja (1998.). 110 Vlada Republike Hrvatske je, po uzoru na
ugovore sa Svetom Stolicom, sklopila niz ugovora o pitanjima od zajedničkog
interesa s glavnim vjerskim zajednicama u Republici Hrvatskoj 111 (npr.
katoličkom, pravoslavnom, muslimanskom) dok je sa židovskom u tijeku postupak
pregovora.
Povrat nacionalizirane i konfiscirane crkvene imovine reguliran je *Zakonom o
povratu imovine oduzete ili nacionalizirane za vrijeme jugoslavenske
komunističke vladavine* (nadopunjen 2002. godine). Povrat se ne odvija prema
očekivanjima pojedinih vjerskih zajednica. Većina vjerskih zajednica drži da je
povrat imovine prioritet i žali se na sporost u rješavanju tog problema.
Brakovi sklopljeni od strane 15 vjerskih zajednica koje imaju sporazume s
državom službeno su priznati te ih nije potrebno posebno registrirati kod
matičara.
Prema Ustavu roditelji imaju posebnu ulogu i važnost u odgoju djece i potpuno su
slobodni u izboru odgoja svojeg djeteta. Prema navedenom roditelji odlučuju o
vjerskom odgoju djeteta. Vjerski odgoj se ustrojava u ustanovama predškolskog
odgoja na traženje roditelja ili skrbnika, a program predškolskog odgoja sadrži
vjerski odgoj u skladu sa Zakonom o pravnom položaju vjerskih zajednica te
ugovorom između vjerske zajednice i Vlade Republike Hrvatske. U osnovnim i
srednjim školama ustrojava se nastava vjeronauka kao izbornog predmeta sukladno
propisanom nastavnom planu i programu te ugovorom između vjerske zajednice i
Vlade Republike Hrvatske.
U zatvorskom sustavu osobe lišene slobode ostvaruju svoje pravo na
vjeroispovijest. Bolesnici koji se nalaze u zdravstvenim ustanovama i korisnici
u ustanovama socijalne skrbi ostvaruju svoje vjerske potrebe na način predviđen
zakonom (pravo na prehranu u skladu sa svojim svjetonazorom, obavljanje vjerskih
obreda i sl.). Ugovorima između Republike Hrvatske i pojedinih vjerskih
zajednica omogućeno je pravo na dušobrižništvo pripadnika Ministarstva obrane te
oružanih snaga i policije.

**43. Cilj: Podržavati ostvarivanje prava na vjeroispovijest svim građanima
Republike Hrvatske**43.1. Mjera: Osigurati uvjete za ostvarivanje prava na vjeroispovijest osobama
lišenim slobode, osobama u zdravstvenim i socijalnim ustanovama, pripadnicima
Ministarstva obrane, oružanih snaga te policije.
Nositelj: Komisija za odnose s vjerskim zajednicama u suradnji s tijelima javne
uprave
Rok: 2008. – 2011.

**44. Cilj: Ujednačiti položaj svih vjerskih odgojno-obrazovnih ustanova pod
jednakim kriterijima**44.1. Mjera: Osigurati ujednačeno financiranje vjerskih odgojno – obrazovnih
ustanova
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa
Rok: 2011.

**45. Cilj: Osigurati svim vjerskim zajednicama ostvarivanje vlasničkih prava**45.1. Mjera: Ubrzati povrat vlasništva i naknadu štete za oduzeta vlasnička
prava u svim slučajevima kad je to moguće
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2008. – 2011.

**46. Cilj: Podržati sudjelovanje vjerskih zajednica u stvaranju programa u
sredstvima javnog priopćavanja**46.1. Mjera: Uključivanje predstavnika vjerskih zajednica u stvaranju programa
vjerskog sadržaja u sredstvima javnog priopćavanja
Nositelj: Komisija za odnose s vjerskim zajednicama
Rok: 2008. – 2011.

*Pravo na rad*

Sloboda rada,112 pravo na rad113 te pravo na radničko i poslodavačko
udruživanje114 (iz čega je izvedeno i pravo na štrajk115) kao temeljna prava,
zajamčena su u Republici Hrvatskoj međunarodnim izvorima prava i Ustavom RH. Kao
posebno pravo, izrijekom navedeno u Ustavu Republike Hrvatske, stoji i pravo
svakog državljanina da, pod jednakim uvjetima, sudjeluje u obavljanju javnih
poslova i bude primljen u javnu službu.116
Kao prava tzv. druge generacije ljudskih prava, gore navedena prava sadržana su
u većini međunarodnih izvora koji reguliraju ljudska prava i to kako globalnih,
Opća deklaracija o ljudskim pravima (1946.), Međunarodni pakt o ekonomskim,
socijalnim i kulturnim pravima (1966.), tako i regionalnih (Europska konvencija
o ljudskim pravima (1950.) i Europska socijalna povelja (1961.). Među
najvažnijim izvorima međunarodnog prava koji reguliraju ovo područje su
konvencije i preporuke Međunarodne organizacije rada.
U zaštiti ovih prava na međunarodnoj razini posebno je važan rad Odbora
stručnjaka za primjenu konvencija i preporuka Međunarodne organizacije rada te
Europskog odbora za socijalna prava Vijeća Europe koji su svojim stavovima i
zaključcima uvelike formulirali značenja slobode rada i prava na rad te prava na
radničko i poslodavačko udruživanje, a iz potonjeg su izveli i pravo na štrajk.
Izvori Europske unije slobodu rada i pravo na rad te pravo na radničko i
poslodavačko udruživanje ne tretiraju kao posebno pravo, no usmjereni su
uređenju određenih sastavnica prava na rad, npr. uvjeta rada, radnog vremena i
sl. U postupku pristupanja, zakonodavstvo Republike Hrvatske bit će usklađeno s
tim izvorima.
Na normativnoj razini gore-navedena prava su u Republici Hrvatskoj ostvarena,
prije svega, odredbama *Zakona o radu*117 koji predstavlja opći normativni okvir
za prava i obveze koje proizlaze iz radnih odnosa u Republici Hrvatskoj.118
Povrh toga ustavna jamstva mogućnosti zapošljavanja i određenih prava tijekom
razdoblja nezaposlenosti štite se *Zakonom o posredovanju pri zapošljavanju i
pravima za vrijeme nezaposlenosti*.119
Podrobnije ispunjenje prava i obveza utemeljenih na pravu na rad sadržano je i u
posebnim zakonima, primjerice radni odnosi u državnoj službi, kao korpus prava
koja proizlaze iz posebnosti statusnih, a ne ugovornih, odnosa, uređeni na
općenit način *Zakonom o državnim službenicima*.120
Pozitivno zakonodavstvo u Republici Hrvatskoj gledano iz aspekta međunarodnih
obveza regulira pravo na rad dosljedno i sveobuhvatno. Ipak, u postupku
pristupanja Europskoj uniji bit će potrebno zadovoljiti neka posebna uređenja
(npr. ona vezana uz uvjete rada) te u tom smislu izvršiti i odgovarajuće izmjene
u zakonodavstvu.
Sloboda rada i pravo na rad, pravo na radničko i poslodavačko udruživanje, pravo
na štrajk i pravo sudjelovanja u obavljanju javnih poslova ostvaruju se kroz
institucije tržišta rada. Time se obuhvaćaju tijela državne i javne vlasti,121tijela bipartitne i tripartitne suradnje i usuglašavanja122 i udruge radnog
prava kao predstavnici interesa radnika i poslodavaca. Institucionalna struktura
povezana s ostvarivanjem navedenih prava usporediva je sa strukturama koje
postoje u državama Vijeća Europe i Europske unije kao referentnih regionalnih
organizacija.
Unatoč smanjenu broja nezaposlenih nezaposlenost još uvijek predstavlja jednu od
najvećih prepreka u ostvarivanju prava na rada. Nezaposlenost je u srpnju 2007.
godine iznosila 15,7% (245.768 nezaposlenih osoba).123 Postoje značajne razlike
u stupnju nezaposlenosti između regija, tako je najveća nezaposlenost u
Splitsko-dalmatinskoj županiji i Gradu Zagrebu, a najmanja u Ličko-senjskoj
županiji.
Problemi pojedinih institucija odražavaju se i na mogućnosti ostvarivanja prava
na rad, primjerice problemi sudstva i sudske zaštite u pogledu ovih prava
korespondiraju općeprisutnim problemima u sudstvu i sudskoj zaštiti prava
(nepravodobnost suđenja i sl.).
Poseban problem predstavlja postojanje neslužbenog tržišta rada koje omogućava
spuštanje razina prava iz rada ispod Ustavom i zakonom postavljenih minimalnih
razina te nelojalnu konkurenciju službenom tržištu rada. Iako je postojanje ovog
tržišta rada razumljivo s obzirom na probleme institucionalne strukture
(neučinkovitost, korupcija, izostanak autoriteta i sl.), posebnu pažnju valja
posvetiti jačanju uloge inspekcija u suzbijanju ove pojave.
Moderni ekonomski i socijalni trendovi usmjereni su prema stvaranju što većeg
profita, pa je u skladu s tim sveopćim natjecateljskim duhom i moderno radno
mjesto kreirano za potencijalno zlostavljačko i nehumano ponašanje prema
radnicima. Jedan od vidova kršenja ljudskih prava koji se isključivo događa na
radnom mjestu je upravo mobbing.124 Adekvatan zakonodavan okvir temeljna je
pretpostavka za uspješno suzbijanje ove pojave. U našem zakonodavstvu još uvijek
ne postoji adekvatna definicija mobbinga. Valja razmotriti potrebu razrađivanja
normativnog okvira kako bi se pobliže regulirala ova materija.

**47. Cilj: Suzbijanje diskriminacije na području rada i radnih odnosa**47.1. Mjera: Provoditi neprekidno obrazovanje poslodavaca glede suzbijanja
diskriminacije vezane uz rad
Nositelj: Ured za socijalno partnerstvo Vlade RH u suradnji s organizacijama
civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.

**48. Cilj: Osigurati jednakost u pristupu i ostvarivanju socijalnih prava vezanih
uz rad**48.1. Mjera: Izmijeniti zakonodavstvo gdje je potrebno u svrhu sprječavanja
diskriminacije po svim osnovama
Nositelj: Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva
Rok: 2009.
48.2. Mjera: Razviti učinkovite i održive nepristrane i neutralne alternativne
sustave rješavanja radnih sporova
Nositelj: Ured za socijalno partnerstvo Vlade RH
Rok: 2011.

**49. Cilj: Umanjiti udio neslužbenog tržišta rada**49.1. Mjera: Osnažiti nadzorne i inspekcijske institucije
Nositelj: Državni inspektorat RH
Rok: 2010.

**50. Cilj: Razvijati autonomni bipartitni socijalni dijalog**50.1. Mjera: Osnovati sektorska vijeća Gospodarsko-socijalnog vijeća
Nositelj: Ured za socijalno partnerstvo Vlade RH
Rok: 2008.
50.2. Mjera: Definiranje kriterija reprezentativnosti udruga sindikata i
poslodavaca za sudjelovanjem u sektorskom socijalnom dijalogu
Nositelj: Ured za socijalno partnerstvo Vlade RH u suradnji s udrugama
sindikalnih središnjica i poslodavaca
Rok: 2009

**51. Cilj: Unapređenje sustava kolektivnog pregovaranja**51.1. Mjera: Provođenje edukacija o tehnikama i procedurama kolektivnog
pregovaranja
Nositelj: Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva, Ured za socijalno
partnerstvo Vlade RH
Rok: 2008. – 2011.
51.2. Mjera: Unapređenje sustava registriranja, nadziranja i analiziranja
kolektivnih ugovora
Nositelj: Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva, Ured za socijalno
partnerstvo Vlade RH
Rok: 2008. – 2011.

*Posebna zaštita obitelji*

Prema Ustavu Republike Hrvatske obitelj je pod osobitom zaštitom države. Ustavom
Republike Hrvatske propisano je da država štiti materinstvo, djecu i mladež te
stvara socijalne, kulturne, odgojne, materijalne i druge uvjete kojima se
promiče ostvarivanje prava na dostojan život. Ustavnim odredbama definira se
obveza roditelja na uzdržavanje, odgoj i školovanje djece te pravo i sloboda o
samostalnom odlučivanju o odgoju djece. Dužnost je svih štititi djecu i nemoćne
osobe. Brak i pravni odnosi u braku, izvanbračnoj zajednici i obitelji uređuju
se zakonom. Uređenje obiteljskih odnosa prema *Obiteljskom zakonu*125 temelji se
na načelima ravnopravnosti žene i muškarca te uzajamnog poštovanja i pomaganja
svih članova obitelji; zaštite dobrobiti i prava djeteta te odgovornosti obaju
roditelja za podizanje i odgoj djeteta; primjerene skrbničke zaštite djeteta bez
roditeljske skrbi i odrasle osobe lišene poslovne sposobnosti. *Nacionalnom
obiteljskom politikom*126 (2002.) promiču se mjere koje pridonose kvaliteti
obiteljskog života na svim razinama. *Nacionalnom populacijskom politikom* (2006.)
predviđen je niz mjera koje obuhvaćaju područja djelovanja kao što su sustav
obiteljskih potpora, porezne olakšice, usklađivanje obiteljskog i poslovnog
života, skrb o djeci, zdravstvena zaštita majke i djeteta te senzibilizacija i
informiranje javnosti za razdoblje od 2007. do 2012. godine.
S ciljem promicanja obiteljskih vrijednosti i pomoći obitelji u suvremenim
izazovima (podrška roditeljima, djeci i osobama s invaliditetom) Ministarstvo
obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti započelo je s osnivanjem
obiteljskih centara u svim županijama u Republici Hrvatskoj.
Ustavnim odredbama propisano je da nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvom
obliku zlostavljanja (čl. 23.). Polazeći od činjenice da nasilje u obitelji
predstavlja oblik diskriminacije te imajući na umu da su najčešće žrtve ovog
oblika nasilja žene, Vlada Republike Hrvatske je donijela niz propisa kako bi se
osigurala zaštita svih žrtava nasilja u obitelji bez obzira na spol.
*Zakon o zaštiti od nasilja u obitelji* (2003.),127 po prvi put je definirao
oblike nasilja i uveo niz zaštitnih mjera, od zabrane uznemiravanja do
udaljavanja nasilnika iz obitelji. Usvojena je i *Nacionalna strategija zaštite
od nasilja u obitelji od 2005. do 2007. godine*128 koja uvodi svim nadležnim
tijelima obveze istraživanja, preveniranja i procesuiranja svake vrste nasilja u
obitelji. *Protokolom o postupanju u slučaju nasilja u obitelji* (2005.)129
definirane su obveze i načini postupanja svih nadležnih tijela i drugih
čimbenika koji sudjeluju u otkrivanju i suzbijanju nasilja te pružanju pomoći i
zaštite osobama izloženim nasilju u obitelji.
Prema podacima o stanju, kretanju i obilježjima slučajeva nasilja u obitelji u
Republici Hrvatskoj se bilježi trend porasta broja otkrivenih i prijavljenih
kaznenih djela odnosno prekršaja nasilničkog ponašanja u obitelji.130
Odlukom Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi o utvrđivanju mreže domova
socijalne skrbi i djelatnosti socijalne skrbi131, utvrđena je mreža domova
socijalne skrbi i djelatnosti socijalne skrbi koju obavljaju vjerske zajednice,
udruge i druge domaće i strane pravne ili fizičke osobe. Uzimajući u obzir
preporuke Vijeća Europe, težit će se da se na 10 000 stanovnika predvidi jedno
mjesto za smještaj žrtava nasilja u obitelji. Trenutačno je Ministarstvo
zdravstva sklopilo ugovore sa šest pravnih osoba koje obavljaju djelatnost
pružanja pomoći i zaštite žrtvama obiteljskog nasilja. Njihov ukupni kapacitet
je 119 mjesta. Ovaj smještaj namijenjen je isključivo ženama i njihovoj djeci
čiji su život i sigurnost ozbiljno ugroženi, privremenog je karaktera i ne
predstavlja njihovo stambeno zbrinjavanje.
Sukladno preporukama Vijeća Europe, Republika Hrvatska uključila se u provedbu
»Kampanje za borbu protiv nasilja nad ženama«, uključujući obiteljsko
nasilje.132

**52. Cilj: Podupirati razvoj organizacija civilnog društva koje se bave
afirmacijom uspješnog i odgovornog roditeljstva**52.1. Mjera: Godišnjim natječajima pružati financijsku potporu projektima udruga
usmjerenih afirmaciji uspješnog i odgovornog roditeljstva te prevenciji nasilja
u obitelji
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti u
suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.
52.2. Mjera: Godišnjim natječajima pružati financijsku potporu projektima udruga
koji se bave obrazovanjem trudnica, mladih roditelja i njihovih obitelji o
roditeljstvu
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti u
suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.

**53. Cilj: Suzbijati nasilje u obitelji u svim njegovim pojavnim oblicima**53.1. Mjera: Provoditi obrazovanje svih osoba koje rade na provedbi zakona
kojima se sankcionira nasilje u obitelji
Nositelj: Ministarstvo unutarnjih poslova, Ministarstvo pravosuđa-Pravosudna
akademija, Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ured za ravnopravnost
spolova Vlade RH
Rok: 2008. – 2011.
53.2. Mjera: Izrađivati godišnja izvješća o provedbi zakona kojim se sankcionira
nasilje u obitelji
Nositelj: Ministarstvo unutarnjih poslova
Rok: 2008. – 2011.
53.3. Mjera: Izrađivati programe besplatne psihosocijalne i pravne pomoći za
djecu i žene žrtve nasilja u obitelji
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok: 2008. – 2011.
53.4. Mjera: Godišnjim natječajima pružati financijsku potporu projektima
organizacija civilnog društva koje vode skloništa za žrtve obiteljskog nasilja
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ured za ljudska prava Vlade
RH
Rok: 2008. – 2011.

**54. Cilj: Senzibilizirati širu javnost za probleme nasilja u obitelji**54.1. Mjera: Osmišljavati javna djelovanja o neprihvatljivosti nasilja u
obitelji i unapređenja položaja žrtava nasilja u obitelji
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo unutarnjih poslova, Ured za ljudska prava Vlade RH, Ured za
ravnopravnost spolova Vlade RH u suradnji s Hrvatskom radiotelevizijom
Rok: 2008. – 2011.

*Djeca*

Republika Hrvatska stranka je Konvencije o pravima djeteta od 8. listopada 1991.
godine. Prema Ustavu RH (čl. 140) međunarodni ugovori čine dio unutarnjeg
pravnog poretka RH te su po pravnoj snazi iznad zakona. Konvencijom o pravima
djeteta štite se prava djece do navršenih 18 godina te ona predstavlja
sveobuhvatni međunarodni ugovor na područja zaštite prava djece uopće. Uz
Konvenciju, područje zaštite dječjih prava pokriva i Konvencija o najnižoj dobi
za zapošljavanje, *Konvencija o zabrani i trenutnim djelovanjima za ukidanje
najgorih oblika dječjeg rada, Konvencija o građanskopravnim aspektima
međunarodne otmice djece, Konvencija o ostvarivanju alimentacijskih zahtjeva u
inozemstvu, Fakultativni protokol uz Konvenciju o pravima djeteta o prodaji
djece, dječjoj prostituciji i dječjoj pornografiji te Fakultativni protokol uz
Konvenciju o pravima djeteta glede uključivanja djece u oružane sukobe.* Odbor
UN-a za prava djeteta kao ugovorno tijelo po Konvenciji o pravima djeteta
zadužen je za utvrđivanje ostvarenog napretka država stranaka Konvencije u
dosizanju i ispunjavanju preuzetih obveza iz Konvencije te RH sukladno tome
podnosi Odboru periodična izvješća.133
Temeljem Ustava Republike Hrvatske dužnost je svih štititi djecu i mlade.
Sukladno tome cijeli niz zakona i nacionalnih planova i strategija pokriva
područje zaštite prava djece.134 U reformi zakonodavstva Republike Hrvatske
poseban značaj daje se zaštiti djece kao najranjivije skupine, a u izgradnji
pravnog sustava postignut je visok stupanj usklađivanja propisa s odredbama
međunarodnih ugovora kojih je Republika Hrvatska stranka.
U cilju zaštite dobrobiti djece, njihova odgoja i razvoja, Vlada je usvojila
*Nacionalni program djelovanja za djecu u Republici Hrvatskoj (1998.) te
Prioritetne aktivnosti za dobrobit djece od 2003. do 2005. godine, Nacionalni
plan aktivnosti za prava i interese djece od 2006. do 2012*. Posljednji dokument
predstavlja sveobuhvatnu strategiju djelovanja na području zaštite prava djeteta
u Hrvatskoj za sljedeće razdoblje.135 Temeljni ciljevi navedenog plana
definirani su kroz 14 područja djelovanja i to: odgoj i obrazovanje, zdravlje,
prehrana, uloga obitelji u podizanju i odgoju djece, socijalna skrb, djeca s
poremećajima u ponašanju, djeca pripadnici nacionalnog manjina, djeca – žrtve
trgovanja, djeca s posebnim potrebama, zlostavljana i zanemarena djeca, djeca
pogođena ratom i posljedicama rata, slobodno vrijeme i kultura djece, mediji te
snaženje provedbe preuzetih međunarodnih obveza Republike Hrvatske na području
prava djece. U provedbu ukupno 124 mjere uključena su nadležna tijela državne
uprave, jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave, mediji te
organizacije civilnog društva.
U zaštiti temeljnih prava djece jedan od prioriteta hrvatskog društva jest
zaštita djece od zlostavljanja, grubog zanemarivanja, nasilja te svih oblika
diskriminacije stvaranjem uvjeta za preventivno djelovanje, unapređivanjem
načina i metoda stručnog rada u tretmanu zlostavljane djece. Republika Hrvatska
inkriminira i sankcionira kaznena djela vezana uz spolno zlostavljanje i
iskorištavanje djece uključujući podvođenje i iskorištavanje djece za
pornografiju. Temeljem Zakona o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona136
pooštrene su kaznene sankcije za kaznena djela učinjena na štetu djece te je
propisano da zastara kaznenog progona za kaznena djela počinjena na štetu
djeteta i maloljetne osobe ne teče do njihove punoljetnosti. Republika Hrvatska
poduzima aktivnosti u suzbijanju trgovanja djecom s naglaskom na posebnu
osjetljivost djece kao žrtava. Vijeće ministara Vijeća Europe usvojilo je
*Konvenciju o zaštiti djece od seksualnog zlostavljanja i seksualnog
iskorištavanja (2007.)* koja će biti otvorena za potpisivanje u listopadu ove
godine. Vlada Republike Hrvatska će pristupiti potpisivanju navedene Konvencije
te uskladiti svoje zakonodavstvo sa zahtjevima Konvencije (npr. inkriminirati
sudjelovanje djece u pornografskoj predstavi, »grooming«, seksualni turizam,
uvesti dodatne mjere zaštite djece žrtava).
U Republici Hrvatskoj djeluje i *Vijeće za djecu* kao savjetodavno tijelo Vlade
Republike Hrvatske koje prati ostvarivanje Nacionalnog programa djelovanja za
djecu u Republici Hrvatskoj te koordinira i usklađuje rad državnih i drugih
tijela pri ostvarivanju planiranih mjera i aktivnosti. U budućnosti bi trebalo
raditi na osnivanju posebnih institucija koje bi se bavile istraživačkom
djelatnošću na područje zaštite djece.

**55. Cilj: Promovirati prava djece**55.1. Mjera: Osnažiti i podržati provedbu mjera Nacionalnog plana aktivnosti za
prava i interese djece od 2006. do 2012. godine i Programa aktivnosti za
sprječavanje nasilja među djecom i mladima
Nositelj: Vijeće za djecu, sva nadležna tijela javne uprave
Rok: 2009.
55.2. Mjera: Poduzimati mjere za sustavno obrazovanje romske djece
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ured za nacionalne
manjine Vlade Republike Hrvatske
Rok: 2008. – 2011.
55.3. Mjera: Organizirati predavanja i radionice za roditelje na temu prava
djeteta
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
obiteljski centri u suradnji sa jedinicama lokalne i područne (regionalne)
samouprave
Rok: 2008. – 2011.
55.4. Mjera: Ratificirati Europsku konvenciju o pravima djeteta
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok: 2009.
55.5. Mjera: Ratificirati Konvenciju o kontaktima s djecom
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2009.

**56. Cilj: Informirati i senzibilizirati javnost o pravima djece**56.1. Mjera: Inicirati i podržavati teme i tematske emisije u sredstvima javnog
priopćavanja o značaju odgovornog roditeljstva i poštivanja prava djece
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, obiteljski centri u suradnji s
Hrvatskom radiotelevizijom
Rok: 2008. – 2011.
56.2. Mjera: Tiskati tematske brojeve časopisa »Dijete i društvo« u svrhu
osiguravanja dostupnosti informacija o pravima djece
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
obiteljski centri u suradnji sa jedinicama lokalne i područne (regionalne)
samouprave
Rok: 2008. – 2011.
56.3. Mjera: Prigodno obilježavati međunarodne dane koji su vezani uz promicanje
prava djece
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
obiteljski centri u suradnji s Hrvatskom radiotelevizijom
Rok: 2008. – 2011.

**57. Cilj: Podupirati razvoj organizacija civilnog društva koje se bave zaštitom
i promicanjem prava djece**57.1. Mjera: Godišnjim natječajima pružati financijsku potporu projektima udruga
za djecu usmjerenih na razvijanje multikulturalnosti, tolerancije, ljudskih
prava, nenasilnog rješavanja sukoba i sudjelovanja mladih u odlučivanju
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ured za ljudska prava Vlade RH, Nacionalna zaklada za razvoj civilnoga društva u
suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.

**58. Cilj: Podupirati razvoj organizacija civilnog društva koji se bave zaštitom
i promicanjem prava djece**58.1. Mjera: Godišnjim natječajima pružati financijsku potporu projektima udruga
za djecu usmjerenih na razvijanje multikulturalnosti, tolerancije, ljudskih
prava, nenasilnog rješavanja sukoba i sudjelovanja mladih u odlučivanju
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ured za ljudska prava Vlade RH, Nacionalna zaklada za razvoj civilnoga društva u
suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.

**59. Cilj: Suzbijanje nasilja nad djecom**59.1. Mjera: Osmišljavati javna djelovanja kojima se prevenira tjelesno
kažnjavanje djece te se upozorava na štetnost i zabranu drugih oblika nasilja
nad djecom.
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, u suradnji s obiteljskim centrima
Rok: 2008.
59.2. Mjera: Razraditi i provoditi programske aktivnosti u svrhu prevencije i
zaštite djece od svih oblika spolne zlouporabe te zlostavljanja putem Interneta
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo unutarnjih poslova u suradnji s obiteljskim centrima i jedinicama
lokalne i područne (regionalne) samouprave
Rok: 2008.
59.3. Mjera: Izmijeniti zakonodavstvo sukladno zahtjevima Konvencije o
suzbijanju seksualnog zlostavljanja i seksualnog iskorištavanja djece
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2009.

**60. Cilj: Osigurati poštivanja prava na privatnost djece kod izvještavanja u
medijima i zaštiti djecu od štetnih sadržaja u medijima**60.1. Mjera: Osmišljavati javna djelovanja kojima se upozorava na propise i
etičke standarde za poštivanje prava djece na privatnost u medijima i zaštiti
djece od štetnih medijskih sadržaja
Nositelj: Ministarstvo kulture, Vijeće za djecu u suradnji s nadležnim tijelima
državne uprave, Hrvatskim novinarskim društvom i Uredom pravobranitelja za djecu
Rok: 2009.

*Mladi*

Temeljni dokument na području zaštite interesa mladih je *Nacionalni program
djelovanja za mlade* (2003.) koji teži poboljšanju stvaranja socijalnih,
obrazovnih, odgojnih, kulturnih, materijalnih i ostalih uvjeta za trajnu
dobrobit mladih te njihovo aktivno, pot­puno i odgovorno sudjelovanje u razvitku
demokratskoga društva. Navedenim programom postavljeni su prioritetni strateški
ciljevi za djelovanje svih činitelja politike za mlade u razdoblju do 2008.
godine te su određene mjere za poticanje sudjelovanja mladih u društvu
(volontiranje u organizacijama civilnog društva), između ostalih i donošenje
adekvatnog normativnog okvira (donošenje Zakona o savjetima mladih). Potrebno je
razvijati institucionalno obrazovanje mladih o braku i odgovornom roditeljstvu.
Organizacije civilnoga društva koje se bave mladima inicirale su donošenje
*Zakona o savjetima mladih* 137 koji uređuje osnivanje i djelovanje savjeta mladih
u cilju aktivnog uključivanja mladih u javni život jedinica lokalne odnosno
područne (regionalne) samouprave. U okviru svojeg djelokruga, savjeti mladih
predlažu i daju mišljenje predstavničkom tijelu jedinice lokalne odnosno
područne samouprave donošenje odluka, programa i drugih akata od značenja za
unapređivanje položaja mladih, sudjeluju u izradi i praćenju provedbe lokalnog
programa djelovanja za mlade te obavljaju druge poslove od interesa za mlade.
Republika Hrvatska se priključila provođenju kampanje za mlade koju je pokrenulo
Vijeće Europe nastavno na desetu godišnjicu kampanje »Svi različiti/svi
jednaki«138 a u svrhu promicanja različitosti, uključivanja i sudjelovanja
mladih u društvu.
U cilju suzbijanja nasilja među mladima donesen je *Program aktivnosti za
sprječavanje nasilja među djecom i mladima* (2004) usmjeren prema prevenciji
nasilja među djecom i mladima, obrazovanju stručnjaka i senzibilizaciji šire
društvene zajednice. Donesen je i *Protokol o postupanju u slučaju nasilja među
djecom i mladima* kojim je definirano postupanje svih tijela u slučajevima
nasilja među djecom odnosno mladima. Kao poseban oblik nasilja među mladima
javlja se nasilje u različitim sub-kulturama kao što su navijačke skupine,
»skinhedsi« i dr., koje kroz svoje nasilno ponašanje često izražavaju
netrpeljivost i rasizam.
Prisutnost mladih u javnom prostoru, kao i omogućavanje mladima koristiti medije
i informacijske tehnologije (tisak za djecu i mlade, radio, televizija i
kompjutor),139 važan je preduvjet za sudjelovanje mladih u društvenom i
ekonomskom razvoju. Pružiti mogućnost mladima aktivno stvarati vlastiti javni
prostor znači omogućiti im da, kroz razmjenu ideja i stavova, promicanje
vlastitih vrijednosti i kritičko preispitivanje trendova u društvu, razvijaju
svijest o vlastitoj ulozi u razvoju zemlje. Istraživanja vezana uz utjecaj
medija na djecu je razmjerno slabo razvijeno.
Uspostavljeno je nekoliko institucionalnih mehanizama u cilju unaprjeđivanja i
promicanja prava mladih. *Savjet za mlade* je međuresorno, stručno i savjetodavno
tijelo Vlade Republike Hrvatske osnovano sa zadaćom sudjelovanja u koordinaciji
provedbe i evaluacije Nacionalnog programa djelovanja za mlade. *Povjerenstvo za
prevenciju poremećaja u ponašanju djece i mladih* je stručno i savjetodavno
tijelo Vlade Republike Hrvatske za pružanje stručne pomoći u raspravi i
odlučivanju o svim pitanjima iz područja pravovremenog poduzimanja potrebnih
mjera u interesu djece i mladeži, a posebno u interesu onih koji žive u rizičnim
uvjetima, te njihova zbrinjavanja.

**61. Cilj: Promovirati prava i interese mladih**61.1. Mjera: Donijeti novi Nacionalni program djelovanja za mlade
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Savjet za mlade
Rok: 2009.

**62. Cilj: Podupirati razvoj organizacija civilnog društva koji se bave zaštitom
i promicanjem prava mladih**62.1. Mjera: Godišnjim natječajima pružati financijsku potporu projektima udruga
mladih i za mlade usmjerenih na razvijanje multikulturalnosti, tolerancije,
ljudskih prava, nenasilnog rješavanja sukoba i sudjelovanja mladih u odlučivanju
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ured za ljudska prava Vlade RH, Nacionalna zaklada za razvoj civilnoga društva u
suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.

**63. Cilj: Suzbijanje nasilja među mladima**63.1. Mjera: Uvesti i provoditi različite mjere suzbijanja nasilja među mladima
uključujući i adolescenske veze
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ministarstvo zdravstva i
socijalne skrbi
Rok: 2008. – 2011.
63.2. Mjera: Organizirati obrazovanje svih stručnih osoba koje dolaze u doticaj
sa žrtvama i počiniteljima nasilja
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa, Ministarstvo unutarnjih poslova, Ministarstvo
zdravstva i socijalne skrbi, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa
Rok: 2008. – 2011.

**64. Cilj: Razviti sposobnost kod mladih za kritičko razumijevanje medija u
društvu i kritičku evaluaciju**64.1. Mjera: Organiziranje seminara o ulozi medija u društvu u obrazovnim
ustanovama
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa
Rok: 2008. – 2011.

**65. Cilj: Osigurati obrazovanje o zaštiti zdravlja i spolnosti**65.1. Mjera: Unutar obrazovnog programa uvesti obrazovanje o zaštiti zdravlja,
spolnom odgoju, seksualnosti i spolnim bolestima, odnosno odgovornom ponašanju
prema sebi i okolini
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ministarstvo zdravstva i
socijalne skrbi
Rok: 2008.

*Skrb o posebno osjetljivim skupinama građana:Osobe s
invaliditetom*

Prema podacima međunarodnih organizacija procjenjuje se da danas u svijetu ima
10% osoba s nekim oblikom invaliditeta, a prema pokazateljima 2001. godine u
Republici Hrvatskoj je bilo 9,7% osoba s invaliditetom u ukupnom stanovništvu.
Ustavom se Republika Hrvatska odredila kao država koja posebnu skrb posvećuje
zaštiti invalidnih osoba i njihovom uključivanju u društveni život. Stvaranje
sveobuhvatnoga domaćega pravnog okvira pretpostavlja i kontinuirano praćenje
razvoja međunarodnih standarda, kako bi se osobama s invaliditetom osigurala
najviša razina suvremene zaštite, pristupačnost svim pravima i njihovo
ostvarivanje bez diskriminacije. Vezano uz područje od posebnog interesa za
osobe s invaliditetom, Republika Hrvatska je u svoj pravni sustav ugradila
međunarodne standarde.140 Republika Hrvatska je ratificirala *Konvenciju o
pravima osoba s invaliditetom i Fakultativni protokol uz Konvenciju o pravima
osoba s invaliditetom*.141
Republika Hrvatska je u cilju napretka te daljnjeg snaženja zaštite prava osoba
s invaliditetom i djece s teškoćama u razvoju donijela *Nacionalnu strategiju
izjednačavanja mogućnosti za osobe s invaliditetom od 2007. do 2015. godine.*
Temelji za donošenje navedene Nacionalne strategije su Akcijski plan Vijeća
Europe za promicanje prava i potpunog sudjelovanja u društvu osoba s
invaliditetom: poboljšanje kvalitete života osoba s invaliditetom u Europi 2006.
– 2015. i Konvencija o pravima osoba s invaliditetom Ujedinjenih naroda. Zadaća
Nacionalne strategije je uskladiti politike djelovanja na području zaštite osoba
s invaliditetom s dostignutim suvremenim međunarodnim standardima koji uključuju
i temeljna načela ljudskih prava kao što je načelo nediskriminacije te načelo
međuovisnosti i nedjeljivosti svih ljudskih prava, kao i s trendovima koji imaju
za cilj osigurati pristupačnost svih građanskih i političkih, socijalnih,
kulturnih i gospodarskih prava osobama s invaliditetom. Hrvatski sabor je
(2005.) donio *Deklaraciju o pravima osoba s invaliditetom*142 kojom se potvrđuje
pravo svih građana da ravnopravno sudjeluju u svim segmentima društva i
nesmetano raspolažu svojim zakonskim ustavnim pravima.
U cilju sveukupnog djelovanja na području promicanja i zaštite prava osoba s
invaliditetom, Vlada Republike Hrvatske je (1997.) osnovala *Povjerenstvo za
osobe s invaliditetom* kao savjetodavno i stručno tijelo Vlade sa zadaćom
upućivanja prijedloga, mišljenja i stručnih obrazloženja na području stanja,
zaštite i rehabilitacije osoba s invaliditetom i njihovih obitelji te provođenja
aktivnosti usmjerenih na njihovu dobrobit.
*Zakonom o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba s invaliditetom*143
propisuje se obveza zapošljavanja i davanja prednosti pri zapošljavanju osobama
s invaliditetom u tijelima državne uprave te je njegovo sustavno provođenje od
izuzetne važnosti. U sljedećem razdoblju osobito je važno posvetiti punu
pozornost obrazovanju i zapošljavanju osoba s invaliditetom.
Donesen je i *Zakon o pravobranitelju za osobe s invaliditetom* (2007.).

**66. Cilj: Osobama s invaliditetom osigurati zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda**66.1. Mjera: Izvršiti reviziju postojećih propisa u svrhu sprječavanja
diskriminacije osoba s invaliditetom i pratiti slučajeve diskriminacije
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ministarstvo gospodarstva,
rada i poduzetništva, Ministarstvo kulture, Središnji državni ured za upravu,
Ured za ravnopravnost spolova Vlade RH, Ured za ljudska prava Vlade RH u
suradnji s organizacijama civilnog društva
Rok: 2010.
66.2. Mjera: Uključiti osobe s invaliditetom u izrade prijedloga nacrta propisa
kojima se uređuju prava osoba s invaliditetom
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi i Povjerenstvo Vlade Republike Hrvatske
za osobe s invaliditetom u suradnji s nadležnim tijelima državne uprave
Rok: 2008. – 2011.
66.3. Mjera: Poboljšati uvjete smještaja u domovima za osobe s invaliditetom,
posebice osoba s intelektualnim teškoćama
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok: 2009.

**67. Cilj: Unaprijediti izvaninstitucijske oblike skrbi**67.1. Mjera: Poticati izvaninstitucijske oblike potpore i skrbi za osobe s
invaliditetom
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok: 2010.

**68. Cilj: Omogućiti neovisno življenje osoba s invaliditetom u zajednici**68.1. Mjera: Sustavno podupirati neovisno življenje osoba s invaliditetom u
zajednici
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi u suradnji s nadležnim tijelima državne
uprave
Rok: 2008. – 2011.
68.2. Mjera: Osigurati pružanje usluga podrške na razini lokalne zajednice
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i
športa u suradnji s nadležnim tijelima državne uprave i jedinicama lokalne i
područne (regionalne) samouprave
Rok: 2008. – 2011.

**69. Cilj: Promicati primjenu načela univerzalnog dizajna**69.1. Mjera: Osigurati pristupačnost svih javnih službi i javnog prijevoza
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva,
Ministarstvo mora, turizma, prometa i razvitka, Povjerenstvo Vlade RH za osobe s
invaliditetom u suradnji s organizacijama civilnog društva i jedinicama lokalne
i područne (regionalne) samouprave
Rok: 2011.
69.2. Mjera: Osigurati pristupačno okruženje u skladu s načelima univerzalnog
dizajna
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva,
Ministarstvo mora, turizma, prometa i razvitka, Povjerenstvo Vlade RH za osobe s
invaliditetom u suradnji s organizacijama civilnog društva i jedinicama lokalne
i područne (regionalne) samouprave
Rok: 2008. – 2011.

**70. Cilj: Senzibilizirati javnost za potrebe osoba s invaliditetom i promicanje
njihovih prava**70.1. Mjera: Organiziranje stručnih skupova i kampanja o potrebama osoba s
invaliditetom
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ured za ljudska prava Vlade RH u
suradnji s organizacijama civilnog društva, jedinicama lokalne i područne
(regionalne) samouprave i Hrvatskom radiotelevizijom
Rok: 2008.
70.2. Mjera: Obilježavanje datuma značajnih za osobe s invaliditetom
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ured za ljudska prava Vlade RH u
suradnji s organizacijama civilnog društva, jedinicama lokalne i područne
(regionalne) samouprave i Hrvatskom radiotelevizijom
Rok: 2008. – 2011.
70.3. Mjera: Provesti istraživanje o poštivanju ljudskih prava osoba s
invaliditetom u svim područjima života i medijskom tretmanu osoba s
invaliditetom
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo gospodarstva rada i poduzetništva, Ministarstvo kulture, Središnji
državni ured za upravu, Ured za ravnopravnost spolova Vlade Republike Hrvatske,
Ured za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske u suradnji s organizacijama
civilnoga društva
Rok: 2009.
70.4. Mjera: Organizirati medijsku kampanju u svrhu suzbijanja diskriminirajućih
i stigmatizirajućih oblika ponašanja koji ometaju ili onemogućuju sudjelovanje
osoba s invaliditetom u društvu
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ured za ljudska prava Vlade RH u
suradnji s oganizacijama civilnog društva, jedinicama lokalne i područne
(regionalne) samouprave
Rok: 2009.

**71. Cilj: Omogućiti osobama s invaliditetom pravo na pristup informacijama i
njihovo aktivno sudjelovanje u životu zajednice**71.1. Mjera: Izvršiti analizu razine pristupačnosti komunikacijskih i
informacijskih sustava
Nositelj: Središnji državni ured za e-Hrvatsku, Ministarstvo obitelji,
branitelja i međugeneracijske solidarnosti, Ministarstvo zdravstva i socijalne
skrbi, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ministarstvo gospodarstva,
rada i poduzetništva, Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje, u suradnji s
jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave i organizacijama civilnog
društva
Rok: 2009. godina
71.2. Mjera: Educirati državne službenike, službenike jedinica lokalne i
područne (regionalne) samouprave i zaposlene u pravnim osobama s javnim
ovlastima o načinima komunikacije s osobama s invaliditetom
Nositelj: Središnji državni ured za upravu, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i
športa, Središnji državni ured za e-Hrvatsku, Hrvatska agencija za
telekomunikacije, Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Hrvatski zavod za
zdravstveno osiguranje, Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske
solidarnosti, Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva u suradnji s
jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave, organizacijama civilnoga
društva
Rok: 2008. – 2011.

**72. Cilj: Poticati razvoj organizacija civilnog društva koje se bave zaštitom
prava osoba s invaliditetom**72.1. Mjera: Osigurati financijska sredstva za provedbu projekata na području
zaštite prava osoba s invaliditetom kroz raspodjelu financijskih sredstava iz
dijela prihoda od igara na sreću za provedbu projekata udruga osoba s
invaliditetom i udruga koje programski djeluju u korist osoba s invaliditetom
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ministarstvo obitelji,
branitelja i međugeneracijske solidarnosti, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i
športa
Rok: 2008. – 2011.

*Osobe s duševnim smetnjama i/ili intelektualnim teškoćama*

Slijedeći postojeće dokumente za zaštitu ljudskih prava kao što su to Opća
deklaracija o ljudskim pravima ili Međunarodni sporazum o civilnim i političkim
pravima, Opća skupština Ujedinjenih naroda donijela je (1991.) *Rezoluciju br.
46/117 kojom se propisuju principi zaštite osoba s duševnim smetnjama*. Zaštita
prava osoba s duševnim smetnjama ne sadrži u sebi samo zdravstvenu dimenziju u
smislu provedbe preventivnih ili kurativnih mjera, već i širi spektar principa
namijenjenih ostvarenju jednakopravnog društvenog položaja tih osoba u svim
sferama njihovog života.
U pogledu europskog zakonodavstva svakako najjaču ulogu imaju odredbe Europske
konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda koja je u odnosu na
institucionalizaciju osoba s duševnim smetnjama i/ili intelektualnim poteškoćama
u praksi dobro primijenjena od strane Europskog suda za ljudska prava bilo kada
je riječ o neopravdanoj institucionalizaciji bilo prisilnoj hospitalizaciji tih
osoba. *Preporuka Vijeća Europe (1994)1235 o psihijatriji i ljudskim pravima*
propisuje standarde psihijatrijskog tretmana osoba s duševnim smetnjama
(prisilni smještaj, liječenje i postupak prema civilnim i forenzičkim
psihijatrijskim pacijentima). Vijeće Europe donijelo je (2000.) i tzv. «Bijeli
papir» o zaštiti ljudskih prava i dostojanstva osoba koje pate od mentalnih
poremećaja, posebice onih koji su bez svoje volje smješteni u psihijatrijskim
ustanovama.144
Visoki povjerenik Vijeća Europe za ljudska prava uz podršku Svjetske zdravstvene
organizacije donio je zaključke o zaštiti i promociji ljudskih prava osoba s
duševnim smetnjama kojima se među ostalim utvrđuje da osobe s duševnim smetnjama
i/ili intelektualnim teškoćama imaju pravo uživati ljudska prava u istoj mjeri
kao i druge osobe u skladu s njihovim ljudskim dostojanstvom i integritetom.
Navedenim zaključcima se traži da sve legislativne inicijative u vezi prava
osoba s duševnim smetnjama trebaju u sebi sadržavati i savjetovanje sa svim
akterima kojih se tiču, bilo zdravstvenim stručnjacima, članovima obitelji, bilo
samim osobama s duševnim smetnjama i/ili intelektualnim teškoćama. Zahtjeva se
pravično i neovisno odlučivanje u postupcima prisilnog smještaja u
psihijatrijsku ustanovu, mogućnost preispitivanja odluke o prisilnom smještaju
pred sudbenom vlašću te mogućnost revizije odluke pred nezavisnim vlastima.
Posebno se ističe da treba razviti učinkovitu podršku i brigu zajednice kako bi
se stvorila alternativa za nepotrebnu i produljenu institucionalizaciju, a da
takve usluge zajednice prema osobama s duševnim smetnjama i/ili intelektualnim
teškoćama moraju pokrivati širok spektar njihovih potreba. Također, ističe se da
je potrebno razvijati usluge pružanja pomoći prilikom zapošljavanja ili
ostvarivanja drugih temeljnih prava, kao što je to pristup obrazovanju ili
ostvarenje civilnih ili političkih prava što vodi prema ohrabrenju osobe za veću
društvenu participaciju.
Nacionalni normativni okvir u pogledu zaštite prava osoba s duševnim smetnjama
temelji se uglavnom na odredbama Zakona o zaštiti osoba s duševnim smetnjama.145
Međutim, i drugi zakonski propisi pokrivaju prava osoba s duševnim smetnjama i
osoba s intelektualnim poteškoćama, kao što su propisi sadržani u Zakonu o
zaštiti prava pacijenata, Obiteljskom zakonu, Zakonu o socijalnoj skrbi, Zakonu
o radu, Zakonu o zdravstvenom osiguranju, Zakonu o mirovinskom osiguranju i dr.
Postupak prema forenzičkim psihijatrijskim pacijentima kao i onima na koje se
primjenjuje zaštitna mjera obveznog psihijatrijskog liječenja propisani su još i
Kaznenim zakonom te Zakonom o izvršenju kazne zatvora.
*Zakon o zaštiti osoba s duševnim smetnjama* između ostalog uređuje prava
pacijenata smještenih u psihijatrijsku ustanovu, postupak prisilnog zadržavanja
i smještaja u psihijatrijsku ustanovu, postupak prema osobama koje su počinile
kazneno djelo u stanju neubrojivosti te rad Državnog povjerenstva za zaštitu
osoba s duševnim smetnjama. *Obiteljskim zakonom* uređuju se pitanja poslovne
sposobnosti osoba s duševnim smetnjama i/ili intelektualnim teškoćama te
skrbništva, dok se oblici pružanja socijalne skrbi propisuju *Zakonom o
socijalnoj skrbi.* Propisi iz obiteljskog zakonodavstva u pogledu poslovne
sposobnosti su nedostatni jer nije garantirana potpuna sudska zaštita osobama
koje su djelomično ili potpuno lišene poslovne sposobnosti: predmetom
izvanparničnog postupka jest samo utvrđivanje postojanosti razloga za lišenje
poslovne sposobnosti dok se instrument skrbništva u potpunosti prebacuje u
nadležnost Centara za socijalnu skrb i vodi na razini upravnog postupka.
Nedostatak sudske kontrole, kao i nedostatak drugih mehanizama kontrole, čine
osobe lišene poslovne sposobnosti podložne različitim zloupotrebama.
Odredbe *Zakona o socijalnoj skrbi* propisuju uvjete i način pružanja usluga
socijalne skrbi. Osobe s duševnim smetnjama i/ili osobe s intelektualnim
teškoćama često su korisnici sustava socijalne skrbi. Sustav socijalne skrbi
nudi širok spektar prava koji se ukratko mogu podijeliti na novčana davanja,
usluge institucijske i izvaninstitucijeske oblike skrbi. U tom je pravcu,
sukladno važećim propisima, razvijen sustav potpore u novcu (osobna invalidnina,
doplatak za pomoć i njegu) kojim se pomaže korisnicima, odnosno obiteljima da
podmire povećane troškove života radi brojnih potreba koje invaliditet nosi sa
sobom. Osim toga, roditeljima se putem sustava socijalne skrbi, odnosno centara
za socijalnu skrb omogućuje ostvarivanje prava na dopust za skrb o djeci s težim
smetnjama u razvoju do 7. godine djeteta i pravo na rad sa skraćenim radnim
vremenom.
Najnovijim se Izmjenama i dopunama Zakona o socijalnoj skrbi potiče razvijanje
novih oblika potpore osobama s tjelesnim i mentalnim oštećenjem i njihovim
obiteljima. To znači da se uvode novi sadržaji prava na skrb izvan vlastite
obitelji koji uz dosadašnje oblike smještaja i boravka u domovima socijalne
skrbi, obiteljskim domovima, udomiteljskim obiteljima i organiziranom
stanovanju, obuhvaćaju pomoć pri uključivanju djeteta s tjelesnim ili mentalnim
oštećenjima u programe redovnih predškolskih ili školskih ustanova te stručnu
pomoć u obitelji i povremeni boravak. Pomoć pri uključivanju djeteta s tjelesnim
ili mentalnim oštećenjem u programe redovnih predškolskih ili školskih ustanova
koji pružaju stručni radnici domova socijalne skrbi, omogućuje odgajateljima,
učiteljima i nastavnicima da prilagode odgojne i nastavne sadržaje djeci s
tjelesnim ili mentalnim oštećenjima kako bi im na najbolji mogući način
približili gradivo radi stjecanja potrebnih znanja i vještina. Povremenim
boravkom daje se mogućnost osobama s tjelesnim ili mentalnim oštećenjem da što
više vremena provode u vlastitim obiteljima, a da im se istodobno u sklopu
institucija osigura individualna rehabilitacija u onom opsegu koji je
najprimjereniji njihovim potrebama. Predmetnim zakonom uvodi se pravo na stručnu
pomoć u obitelji (patronaža), kao jednog od izvaninstitucijskih oblika skrbi
koju pružaju stručni radnici domova socijalne skrbi. Također, uvodi se novo
pravo na status roditelja njegovatelja. Cilj je ovakvih oblika podrške ujedno i
ostanak osoba s tjelesnim ili mentalnim oštećenjima u obitelji te prevencija
institucionalizacije.
Kad je riječ o skrbi za osobe s tjelesnim ili mentalnim oštećenjima može se reći
da u sustavu još uvijek prevladavaju novčane pomoći i smještaj u domove dok su
ostali oblici skrbi (različite servisne usluge i podrške obitelji koje brinu o
svom članu s invaliditetom u lokalnoj zajednici) slabije razvijeni.
Postupak prema forenzičkim psihijatrijskim pacijentima bitno se promijenio
izmjenama *Kaznenog zakona* tako da se prema neubrojivim počiniteljima teških
kaznenih djela sada više ne može primijeniti sigurnosna mjera jer se na
neubrojive počinitelje niti ne mogu primijeniti kaznene sankcije, pa se sada
prema tim osobama postupa sukladno odredbama *Zakona o zaštiti osoba s duševnim
smetnjama*.146 Sigurnosna mjera prisilnog psihijatrijskog liječenja koja se može
izreći počiniteljima koji su kazneno djelo počinili u stanju smanjene
ubrojivosti, prema izmjenama i dopunama *Zakona o izvršenju kazne zatvora*147
(2001.) provodi se u Zatvorskoj bolnici, a ne na forenzičkim odjeljenjima
ustanova javnog zdravstva. Psihijatrijski tretman u zatvorskom sustavu je
centraliziran pa tako postoji samo jedna zatvorska bolnica gdje se provodi i
sigurnosna mjera, ali i pruža psihijatrijska pomoć osuđenicima koji obole za
vrijeme izdržavanja kazne, što sve predstavlja problem zbog nedostatka
kapaciteta i ljudskih resursa. Zbog ograničenih kapaciteta Zatvorske bolnice
treba zakonskim izmjenama omogućiti provođenje sigurnosne mjere obveznog
psihijatrijskog tretmana i u ambulantnim uvjetima, pogotovo ako za to postoje
zdravstvene indikacije.
Iako je Zakonom o zaštiti osoba s duševnim smetnjama propisano da će se osnovati
Državno povjerenstvo za zaštitu osoba s duševnim smetnjama koje bi u svojoj
nadležnosti imalo i praćenje poštivanja ljudskih prava korisnika psihijatrijskih
ustanova, to tijelo u praksi do danas nije zaživjelo. Što prije treba revidirati
sastav Državnog povjerenstva za zaštitu osoba s duševnim smetnjama i
formalizirati njegov rad te uspostaviti sustav nadzora nad radom toga
povjerenstva kako bi se osigurao kontinuitet. U rad povjerenstva treba uključiti
i same osobe s duševnim smetnjama koje su u psihijatrijskom tretmanu.
Psihijatrijske postupke koji uključuju primjene mjera prisile, hormonalnu ili
elektrokonvulzivnu terapiju, povjerenstvo treba posebno nadzirati tako da se
pazi na zakonitost takvih postupaka kao i da se vodi računa o preporukama Odbora
za prevenciju torture Vijeća Europe. Nadalje, postojale su i primjedbe na rad
psihijatara kada je riječ o provođenju biomedicinskih istraživanja i
propisivanja lijekova, za što valja ojačati rad etičkih povjerenstava
Psihijatrijske bolnice i druge ustanove za zaštitu duševnog zdravlja u
nadležnosti su ministarstva nadležnog za zdravstvo. U Republici Hrvatskoj
djeluje sedam specijaliziranih psihijatrijskih bolnica,148 a unutar općih
bolnica često su ustanovljeni psihijatrijski odjeli. Psihijatrijski tretman
osuđenika provodi se u Zatvorskoj bolnici.
Republika Hrvatska osnivač je 18 domova za psihički bolesne odrasle osobe te 26
domova koji zbrinjavaju osobe s tjelesnim ili mentalnim oštećenjem (1 za osobe s
oštećenjem vida, 3 za osobe s oštećenjem sluha, 2 za osobe s tjelesnim
oštećenjem, te 20 za osobe s mentalnom retardacijom). U domovima za psihički
bolesne odrasle osobe prihvaćene su 3.294 osobe s duševnim smetnjama. U domovima
za tjelesno ili mentalno oštećene osobe prihvaćene su 3.153 osobe s tjelesnim
ili mentalnim oštećenjima. Od ukupnog broja domova, u njih 13 provode se
programi osnovnoškolskog i srednjoškolskog obrazovanja.
Izmjenama i dopunama Zakona o socijalnoj skrbi (2003.) definiran je pojam
organiziranog stanovanja što razumijeva stanovanja jedne ili više osoba zajedno,
u pravilu do pet osoba, tijekom 24 sata dnevno uz organiziranu stalnu ili
povremenu pomoć stručne ili druge osobe u osiguravanju osnovnih životnih
potreba, te socijalnih, radnih, kulturnih, rekreacijskih i drugih potreba.
U udomiteljske obitelji smješteno je 1.220 djece i odraslih osoba s tjelesnim
ili mentalnim oštećenjima te 950 psihički bolesnih odraslih osoba. Novim *Zakonom
o udomiteljstvu*149 na jedinstven se način propisuju prava, obveze, zadaće kako udomitelja tako i centara za socijalnu skrb. U tom je kontekstu proces
deinstitucionalizacije područje koje uz nužne promjene sustava može ponuditi
značajne odgovore u odnosu na ostvarivanje principa i kriterija socijalne
inkluzije.
Smještaj u dom socijalne skrbi treba provoditi tek ako je to nužno i ako su svi
alternativni modeli, uključujući i mogućnost organiziranog stanovanja, iskušani.
U domovima socijalne skrbi trebaju postojati minimalni standardi kojima se
moraju zadovoljavati potrebe korisnika. Domovi socijalne skrbi moraju odgovarati
materijalnim i profesionalnim standardima, a uvjeti života moraju biti takvi da
se poštuje dostojanstvo korisnika. To pogotovo iz razloga što je u nekim
domovima socijalne skrbi u nekim sobama smješteno čak do 18 korisnika. Naime
neki domovi socijalne skrbi djeluju u građevinama dvoraca i starih kurija čiji
prostorni uvjeti nisu primjereni smještaju osoba, pa je u pojedinim prostorijama
takvih građevina smješteno više osoba od onog utvrđenog propisima.
Prava iz socijalne skrbi ponekad su teže dostupna osobama s duševnim smetnjama
i/ili intelektualnim teškoćama zbog složenog postupka utvrđivanja uvjeta za
ostvarivanje prava iz socijalne skrbi ili pak postojanja nekih ograničavajućih
uvjeta za ostvarivanje tih prava. Tako primjerice odredbe Zakona o socijalnoj
skrbi koje se odnose na ostvarivanje prava na osobnu invalidninu postavljaju kao
nerazložan uvjet da oštećenje zdravlja nastane prije 18. godine života
korisnika. Na taj način su osobe s istom vrstom poremećaja koje su se razboljele
nakon 18. godine života dovedene u neravnopravan položaj s korisnicima kod kojih
se klinička manifestacija bolesti pojavila prije te dobi. Stoga bi posebnu
pažnju trebalo posvetiti smanjenju administriranja radi osiguranja kvalitetnijeg
stručnog rada i jednostavnijeg pristupa korisnika pravima, u svrhu poboljšanja
kvalitete života socijalno osjetljivih skupina. Najčešći tražitelji usluga
socijalne skrbi su roditelji ili članovi obitelji, a ne same osobe s duševnim
smetnjama i/ili intelektualnim poteškoćama.
Postoje problemi u praksi sa smještajem djece s duševnim smetnjama u
psihijatrijske ustanove, jer normativno nisu do kraja definirane razlike u vrsti
smještaja kada je riječ o djeci odnosno maloljetnim osobama.
Važno je napomenuti da u Republici Hrvatskoj djeluju dvije organizacije
civilnoga društva za promicanje inkluzije.

**73. Cilj: Poboljšati institucionalni smještaj osoba s duševnim smetnjama**73.1. Mjera: Organizacija hospitalizacije djece i maloljetnika na posebnim
odjelima psihijatrijskih ustanova
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok provedbe: 2011.
73.2. Mjera: Omogućiti provođenje sigurnosne mjere obveznog psihijatrijskog
tretmana na forenzičkim odjelima i u ambulantnim uvjetima
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok provedbe: 2009.
73.3. Mjera: Osigurati zadovoljavajuće materijalne i profesionalne standarde u
domovima socijalne skrbi
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok provedbe: 2010.
73.4. Mjera: Sustavno provoditi model organiziranog stanovanja
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok provedbe: 2008. – 2011.

**74. Cilj: povećati učinkovitost zaštite prava osoba s duševnim smetnjama**74.1. Mjera: Uspostaviti funkcioniranje Državnog povjerenstva za zaštitu prava
osoba s duševnim smetnjama
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok provedbe: 30. lipnja 2008.
74.2. Mjera: Poboljšati rada etičkih povjerenstava radi kontrole biomedicinskih
istraživanja nad osobama s duševnim smetnjama i/ili intelektualnim teškoćama
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok provedbe: 2008. – 2011.
74.3. Mjera: Financirati projekte organizacija civilnoga društva usmjerene na
destigmatizaciju osoba s duševnim smetnjama, osoba s intelektualnim teškoćama
Nositelj: Ured za ljudska prava Vlade RH
Rok provedbe: 2008. – 2011.

*Osobe starije životne dobi*

Republika Hrvatska ima vrlo visok udio starijih osoba u ukupnom stanovništvu.
Prema podacima o popisu stanovništva 2001. godine udio starijih od 65 godina
života iznosi 15,62%150.
Proces starenja, s kojim se suočava ne samo Republika Hrvatska već i brojne
države zemalja Europe i svijeta, zahtijeva kontinuiranu brigu o
potrebama starijeg stanovništva uzimajući u obzir njihove specifične potrebe,
uvjete življenja i druge relevantne standarde iz područja ljudskih prava.
Potrebno je kontinuirano poticati različite projekte u cilju poboljšanja
kvalitete življenja osoba starije životne dobi kroz mjere zadržavanja starijih i
nemoćnih članova u krugu obitelji, razvijanje uslužnih djelatnosti te različitih
oblika izvaninstitucionalne skrbi za potrebe starijih osoba, kao i omogućavanja
starijim osobama aktivnog uključivanja u društveni život (obrazovanje,
volontiranje u organizacijama civilnoga društva i sl.). Radi lakšeg
prilagođavanja novom načinu života osoba koje su tek stupile u mirovinu potrebno
je razvijati programe i projekte.
Posebno je značajna briga o starijim osobama, uključujući starije nemoćne osobe
koje žive u samačkim domaćinstvima te u ruralnim područjima i otočnim
zajednicama.
Programi međugeneracijske solidarnosti usmjereni su poboljšanju kvalitete
življenja starijih osoba te se njima nastoji potaknuti organiziranje mreže
pomoći starijima osobito u ruralnim sredinama i jačati svijest javnosti o
potrebi uzajamnog pomaganja i dobrosusjedskoj pomoći. Programe je potrebno
provoditi suradnjom tijela državne uprave s jedinicama lokalne i regionalne
samouprave, organizacijama civilnoga društva, vjerskim i humanitarnim
organizacijama.
Poboljšavanje položaja starije populacije potrebno je ostvariti i poticanjem
volonterskog rada kroz organiziranja aktivnosti svih generacijskih skupina,
osobito mladih za potrebe starijih osoba, ali i starijih za mlade. Uključivanjem
starije populacije u razne društvene aktivnosti iskoristio bi se veliki stručni
i iskustveni potencijal ljudi te životne dobi. Istovremeno svi bi programi
međugeneracijske solidarnosti trebali poticati korištenje postojećih resursa
zajednice za poboljšanje življenja starijih osoba u zajednici. Potrebno je
koristiti mogućnosti postojeće infrastrukture i postojećih institucionalnih
oblika skrbi te poticati aktivnosti organizacija civilnog društva u zajednici.
Ujedno je potrebno uključivati u provedbu programa nezaposlene radno sposobne
osobe.

**75. Cilj: Poboljšanje kvalitete življenja starijih osoba**75.1. Mjera: Provedba programa »Dnevni boravak i pomoć u kući starijim osobama«
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti u
suradnji s jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave, organizacijama
civilnoga društva, vjerskim i humanitarnim organizacijama
Rok: 2008. – 2011.
75.2. Mjera: Provedba programa »Pomoć u kući starijim osobama«
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti u
suradnji s jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave, organizacijama
civilnoga društva, vjerskim i humanitarnim organizacijama
Rok: 2008. – 2011.
75.3. Mjera: Provedba programa »Volonterska pomoć starijim osobama«
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti u
suradnji s jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave, organizacijama
civilnoga društva, vjerskim i humanitarnim organizacijama
Rok: 2008. – 2011.
75.4. Mjera: Provedba programa »Sportski susreti starijih osoba«
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti u
suradnji s jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave, organizacijama
civilnoga društva, vjerskim i humanitarnim organizacijama
Rok: 2008. – 2011.

*Zaštita prava ovisnika o opojnim drogama*

Zlouporaba opojnih droga i posljedična bolest ovisnosti jedna je od
najnegativnijih društvenih pojava koja ostavlja dugoročno štetne zdravstvene i
socijalne posljedice na pojedinca, obitelj i društvo u cjelini. Cilj svih
zakonskih propisa i strateških dokumenata je suzbijanje zlouporabe opojnih
droga, prevencija ovisnosti te smanjivanje štetnih zdravstvenih i socijalnih
posljedica zlouporabe opojnih droga provođenjem programa smanjenja potražnje i
ponude droga, što uključuje razvoj i provedbu mjera i programa prevencije
ovisnosti, ranog otkrivanja konzumenata droga i rane intervencije, smanjenja
štete, liječenja, rehabilitacije i društvene reintegracije ovisnika te
usmjeravanje aktivnosti na borbu protiv organiziranog narko-kriminala uporabom
postojećih instrumenata i zakonskih okvira.
Sustav za prevenciju ovisnosti te pomoći ovisniku i povremenom uzimatelju opojne
droge propisan je odredbama Zakona o suzbijanju zlouporabe opojnih droga,
*Nacionalnom strategijom suzbijanja zlouporabe opojnih droga 2006. – 2012. te
Akcijskim planom suzbijanja zlouporabe opojnih droga 2006. – 2009.151*. Pored
navedenog, kao stručna služba Vlade Republike Hrvatske, ustrojen je i *Ured za
suzbijanje zlouporabe opojnih droga* sa zadaćom koordinacije u provedbi Zakona i
ostalih strateških dokumenata.
Odredbe *Zakona o suzbijanju zlouporabe opojnih droga* kao i druge mjere u
dosadašnjoj praksi temelje se na prevenciji zdravstvenih i socijalnih aspekata
zlouporabe152 opojnih droga, no iako je odredbama Zakona o suzbijanju zlouporabe
opojnih droga te *Zakona o zaštiti osobnih podataka* propisana obveza zaštite
podataka o ovisnicima o opojnim drogama, odnosno obveza postupanja s istima kao
i sa svim drugim zdravstvenim podacima,153 potrebno je više pozornosti posvetiti
ljudskim pravima samih ovisnika o drogama kao što su pravo na poštivanje
privatnog života i zaštita od diskriminacije. Ovisnici i povremeni uzimatelji
opojne droge podložni su i različitim oblicima stigme i socijalne isključenosti
te je potrebno usmjeriti aktivnosti na ostvarenje jednakopravnog položaja tih
osoba u svim sferama društvenog život (kod zapošljavanja, na radnom mjestu i
drugo).
Na razini policijskog postupanja prema ovisnicima o opojnim drogama potrebno je
uvažiti činjenicu da se radi o osobama koje su kronično bolesne te da im je
često potrebna medicinska pomoć koju im je ponekad potrebno pružiti u
slučajevima kada su uhićeni i zadržani, odnosno u pritvoru.

**76. Cilj: Poboljšati zdravstvenu zaštitu ovisnika o opojnim drogama i povremenih
uzimatelja opojnih droga uhićenih ili zadržanih u pritvoru**
76.1. Mjera: Utvrditi postupak obvezne hitne medicinske pomoći za ovisnike
opojnih droga i povremenih uzimatelja opojnih droga koji su uhićeni i zadržani
ili su u pritvoru
Nositelji: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ministarstvo unutarnjih
poslova, Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2009.

**77. Cilj: Osnaživati organizacije civilnog društva koji provode programe i
projekte u cilju smanjenja stigmatizacije i socijalne isključenosti**
77.1. Mjera: Uključiti se u projekte koji se provode u cilju smanjenja
stigmatizacije i socijalne isključenosti ovisnika o opojnim drogama154, kao i
pokrenuti nove projekte usmjerene smanjenju stigmatizacije ovisnika o opojnim
drogama
Nositelj: Ured za suzbijanje zlouporabe opojnih droga Vlade RH, Ministarstvo
obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti, Ministarstvo zdravstva i
socijalne skrbi, Ured za ljudska prava Vlade RH u suradnji s jedinicama lokalne
i područne (regionalne) samouprave
Rok provedbe: 2008. – 2011.

**78. Cilj: Zaštita djece i mladih od zlouporabe opojnih droga**78.1. Mjera: Razraditi i provoditi programske aktivnosti u svrhu promicanja
zdravih stilova života mladih i prevencije zlouporabe opojnih droga
Nositelj: Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti,
Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ministarstvo zdravstva i socijalne
skrbi, Ured za suzbijanje zlouporabe opojnih droga Vlade RH, u suradnji s
obiteljskim centrima, postojećim informativnim centrima za mlade te jedinicama
lokalne i područne (regionalne) samouprave i Hrvatskom radiotelevizijom
Rok: 2008. – 2011.

**79. Cilj: Kontinuirano pratiti zaštitu prava ovisnika o opojnim drogama**79.1. Mjera: Izvršiti analizu zaštite prava ovisnika o opojnim drogama
Nositelj: Ured za suzbijanje zloupotrebe opojnih droga Vlade RH u suradnji s
nadležnim tijelima državne uprave i organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.

*Zaštita HIV pozitivnih osoba*

U borbi protiv HIV/AIDS-a zaštita ljudskih prava podjednako je važna kao i
zaštita javnog zdravlja. Poštivanje ljudskih prava je nužno da bi se potaklo
ljude na dobrovoljno testiranje, savjetovanje, obrazovanje, obavještavanje
partnera, pravovremeni tretman. Međunarodna zajednica svjesna navedenog, kao i
globalne opasnosti od širenja zaraze HIV/AIDS-a, donijela je čitav niz za sada
uglavnom neobvezujućih dokumenata koji donose različite preporuke za postupanje
u cilju suzbijanja širenja zaraze i zaštite prava HIV pozitivnih osoba. 155
Multidisciplinarni pristup HIV pozitivnim osobama, u suradnji Vlade Republike
Hrvatske s organizacijama civilnog društva, odnosi se na osvješćivanje javnosti
s važnošću prevladavanja predrasuda, neznanja i sprječavanja diskriminacije u
suzbijanju HIV/AIDS-a. Vlada RH je usvojila *Hrvatski nacionalni program za
prevenciju HIV/AIDS-a 2005. – 2010. (2005.)* čiji cilj je zadržati nisku razinu
zaraženosti i ojačati nadzor epidemije putem novih aktivnosti, nadziranjem
rizičnog ponašanja i praćenjem promjena putem istraživanja. 156 Posebno je
naglašena odgovornost radnika u javnim službama, uklanjanje predrasuda o HIV
pozitivnim osobama, naglašen je značaj poštivanja i promicanja ljudskih prava
HIV pozitivnih osoba. Radi koordinacije nacionalnih i međunarodnih aktivnosti
vezanih uz problematiku širenja HIV/AIDS infekcije u Republici Hrvatskoj,157osnovano je *Nacionalno povjerenstvo za suzbijanje HIV/AIDS-a.*158
Potrebno je navesti da u nacionalnom zakonodavstvu postoje još uvijek određene
odredbe koje imaju diskriminatorni karakter u odnosu na HIV pozitivne osobe (npr.
još uvijek je obvezatno testiranje osoba pod zdravstvenim nadzorom, osoba koje
traže određena zaposlenja te u određenim slučajevima zatvorenika; HIV pozitivnim
osobama nije dozvoljeno obavljanje određenih poslova; moguće je odrediti
obvezatan tretman osoba koje prodaju seksualne usluge; traži se da se na
osmrtnicama posebno naznači da je osoba bolovala od AIDS-a i da se s njezinim
lešom postupa na poseban način, itd.). Postoji niz slučajeva u kojima je
dolazilo do diskriminacije HIV pozitivnih osoba u praksi nezavisno od određenih
zakonskih rješenja ili stoga što ne postoje odgovarajuća zakonska rješenja,
odnosno odgovarajuća pravna zaštita HIV pozitivnih osoba (nedovoljno se štiti
privatnost osoba i njihovo pravo na samoodređenje, ne pruža im se uvijek
adekvatna liječnička pomoć, doživljavaju diskriminaciju u obrazovnom sustavu, na
poslu itd.).
Republika Hrvatska se obvezala slijediti međunarodno prihvaćene preporuke i
integrirati ih u nacionalnu politiku i praksu da bi se smanjila stigmatizacija i
diskriminacija HIV pozitivnih osoba te im se osigurala potpuna zaštita ljudskih
prava i pravo na privatnost.

**80. Cilj: Jačati i isticati borbu protiv HIV/AIDS-a**80.1. Mjera: Praćenje provedbe izmjena postojećih zakona i podzakonskih akata u
svrhu sprječavanja diskriminacije HIV pozitivnih osoba
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ministarstvo znanosti,
obrazovanja i športa, Nacionalno povjerenstvo za suzbijanje HIV/AIDS-a u
suradnji s nadležnim tijelima državne uprave
Rok: 2009.

**81. Cilj: Pružati njegu i potporu HIV pozitivnim osobama**81.1. Mjere: Unaprijediti odgovarajuću zdravstvenu skrb HIV pozitivnim osobama
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok: 2009.

**82. Cilj: Provoditi obrazovanje u svrhu prevencije i zaštite od HIV/AIDS-a**82.1. Mjera: Provesti obrazovne programe putem kojih bi se javnost i stručne
osobe upoznalo s antidiskriminacijskim propisima i načinima prenošenja HIV/AIDS-a
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ministarstvo zdravstva i
socijalne skrbi

**83. Cilj: Poboljšati položaj HIV pozitivne djece**83.1. Mjera: osigurati zaštitu povjerljivosti podataka o pozitivnom statusu HIV
pozitivne djece
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ministarstvo znanosti,
obrazovanja i športa i sva nadležna tijela državne uprave
Rok: 2009.
83.2. Mjera: promicati udomljavanje HIV pozitivne djece ukoliko se radi o djeci
bez odgovarajuće roditeljske skrbi
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok: 2009.
83.3. Mjera: Osigurati školovanje HIV pozitivnoj djeci i njihovu integraciju u
školski sustav
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa
Rok: 2009.

*Prava osoba kojima je oduzeta sloboda*

Za postupanje prema osobama kojima je oduzeta sloboda najvažnija je
*Konvencija
protiv mučenja i drugih oblika nečovječnog i ponižavajućeg postupanja i kazne*
(1984.)159 i njezin *Fakultativni protokol* (2002.).160 Na polju međunarodne
zaštite prava osoba kojima je oduzeta sloboda potrebno je istaknuti i djelovanje
UN-ova Odbora protiv mučenja. Premda nisu pravno obvezujući, značajni za zaštitu
prava osoba kojima je oduzeta sloboda su sljedeći dokumenti: *Standardna
minimalna pravila za postupanje sa zatvorenicima* *(1957.), Načela za zaštitu svih
osoba pod bilo kojim oblikom zadržavanja ili zatvora (1988.), Osnovna načela za
postupanje sa zatvorenicima (1990.) i Standardna minimalna pravila UN-a za
provođenje sudskih postupaka prema maloljetnicima (1985.).*
Na europskoj razini, prava osoba kojima je oduzeta sloboda uređena su Europskom
konvencijom o ljudskim pravima i temeljnim slobodama (čl. 3.) i *Europskom
konvencijom o sprječavanju mučenja i nehumanog ili ponižavajućeg postupanja ili
kažnjavanja*161. Potonjom je uspostavljen Europski odbor za sprječavanje mučenja
i neljudskog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja (CPT) čija je dužnost
putem posjeta provjeravati postupanje prema osobama kojima je oduzeta sloboda.
Uz navedeno značajne su i preporuke sadržane u Osnovnim načelima za postupanje
sa zatvorenicima (Europska zatvorska pravila, 2006.). Po ovim načelima sve osobe
kojima je oduzeta sloboda zadržavaju sva prava koja im nisu zakonski oduzeta u
njihovoj presudi te im se garantira da život u zatvoru mora biti što bliži
pozitivnim aspektima života u društvu kako bi se potaknula njihova reintegracija
u slobodno društvo.
Do sada postoje tri odluke Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu, u
slučaju kada je tužena Republika Hrvatska u odnosu na zaštitu prava osoba kojima
je oduzeta sloboda.162 Ove presude Europskog suda jasno ukazuju da minimalni
uvjeti za zatvorenike do završetka rekonstrukcijskih zahvata nisu bili ispoštovani u kaznionici Lepoglava te da su zatvorenici zbog toga proživjeli
više patnje od one razine koja je očekivana u slučajevima oduzimanja slobode.163
Prava osoba kojima je oduzeta sloboda zajamčena su Ustavom Republike Hrvatske,
Zakonom o izvršavanju kazne zatvora, Zakonom o kaznenom postupku i Zakonom o
sudovima za mladež. Postupanje prema maloljetnicima kojima je izrečena odgojna
mjera upućivanja u odgojni zavod se provodi temeljem odredbi Zakona o
izvršavanju sankcija izrečenih za kaznena djela, privredne prijestupe i
prekršaje dok se kazna maloljetničkog zatvora izvršava prema Zakonu o sudovima
za mladež. Provedba zakona razrađena je u nizu pravilnika.
U cilju usklađivanja našeg zakonodavstva na ovom području s pravnom stečevinom
Europske unije donesen je Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o izvršavanju
kazne zatvora.
Pritvor se izvršava temeljem odredbi Zakona o kaznenom postupku. *Pravilnik o
kućnom redu u zatvorima za izvršavanje pritvora* pobliže uređuje izvršavanje
pritvora, postupanje s pritvorenicima, organizaciju dnevnog života i
ostvarivanje njihovih prava i obveza. Jedan od velikih normativnih nedostataka
je propuštanje propisivanja načina, vrste i uvjeta primjene sredstava prisile
prema pritvorenicima u Zakonu o kaznenom postupku na analogan način kako je
propisano u Zakonu o izvršavanju kazne zatvora, odnosno Zakonu o policiji.
U zaštiti svojih prava, zatvorenici se mogu obraćati svim državnim tijelima, a
osobito Ministarstvu pravosuđa, koje je sukladno čl. 15. Zakona o izvršavanju
kazne zatvora nadležno odlučivati o osnovanosti podnesene pritužbe.
*Zakonom o izvršavanju kazne zatvora* uveden je institut suca izvršenja čime je
pravna sigurnost zatvorenika tijekom izvršavanja kazne zatvora osnažena putem
sudske zaštite. Temeljem čl. 17. Zakona o izvršavanju kazne zatvora zatvorenik
kojem su nezakonito prikraćena taksativno navedena prava u čl. 14. istoga Zakona
može podnijeti sucu izvršenja zahtjev za sudsku zaštitu. Sudac izvršenja dužan
je, sukladno odredbama Zakona o izvršavanju kazne zatvora, najmanje jednom
godišnje obići zatvorenike i uputiti ih u njihova prava. Jednako tako,
zatvorenici se mogu obraćati i međunarodnim organizacijama za zaštitu ljudskih
prava kojih je Republika Hrvatska članica (Međunarodni odbor Crvenog križa,
Europskom odboru za sprječavanje zlostavljanja, mučenja i nehumanog ili
ponižavajućeg postupanja).
Sukladno odredbama Zakona o kaznenom postupku nadzor nad izvršavanjem pritvora
obavlja predsjednik nadležnog suda ili sudac kojeg on/a odredi, a koji je dužan
najmanje jedanput tjedno obići pritvorenike i bez nazočnosti pravosudnog
policajca, kako bi utvrdio kako se pritvorenici hrane, kako zadovoljavaju ostale
potrebe i kako se s njima postupa.
Sukladno odredbama Zakona o pučkom pravobranitelju, pučki pravobranitelj može u
svako doba pregledati ustanove u kojima se ograničava sloboda kretanja. Pučki
pravobranitelj ima pravo pristupa i pregleda svih prostorija u tim
ustanovama.164 Nakon obavljenog pregleda, pučki pravobranitelj po potrebi
sačinjava izvješće koje dostavlja organu koji obavlja nadzor nad tim ustanovama.
Sukladno zakonskim ovlaštenjima, prava određenih kategorija osoba kojima je
oduzeta sloboda razmatraju Pravobraniteljica za djecu i Pravobraniteljica za
ravnopravnost spolova.
S aspekta zaštite prava osoba kojima je oduzeta sloboda može se zaključiti da
Republika Hrvatska ima dobar normativni okvir. Međutim, razinu kvalitete u
primjeni postojećih zakona i provedbenih propisa najviše ograničavaju
materijalni uvjeti. Navedeno je razvidno iz Izvješća pučkog pravobranitelja koji
ukazuje na brojne nedostatke vezano za smještaj (posebice prenatrpanost
zatvora), pružanje zdravstvene zaštite zatvorenicima te ograničenu osobnu
sigurnost zatvorenika. Naznačeni problemi u praksi rezultat su nedovoljnih
materijalnih sredstava, prenapučenosti zatvorskog sustava te sveukupne
društveno-ekonomske situacije u državi. Uslijed navedenog, osobe kojima je
oduzeta sloboda ne mogu ostvariti neka prava propisana čl. 14. Zakona o
izvršavanju kazne zatvora kao što su npr. pravo na smještaj primjeren ljudskom
dostojanstvu i zdravstvenim standardima, pravo na rad, izobrazbu, dodir s
vanjskim svijetom, boravak na otvorenom prostoru kaznionice ili zatvora najmanje
dva sata dnevno itd. Republika Hrvatska treba raditi na unapređivanju stanja
ljudskih prava pritvorenika i zatvorenika, izgradnji novih zatvorskih kapaciteta
i popunjavanju i razvijanju stručnih kapaciteta (posebno u pogledu psihološke i
druge stručne potpore zatvorenicima).

**84. Cilj: Zaštita temeljnih ljudskih prava zatvorenika**84.1. Mjera: Promatranje stanja ljudskih prava u zatvorskom sustavu
Nositelji: Ministarstvo pravosuđa u suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.
84.2. Mjera: Inicirati osnivanje neovisnog nacionalnog mehanizma zaštite
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa, Ministarstvo unutarnjih poslova
Rok: 2008.

**85. Cilj: Osigurati veća materijalna sredstva za poboljšanje i povećanje
smještajnih uvjeta, kaznionica i zatvora.**85.1. Mjera: Državnim proračunom osigurati veća sredstva u svrhu poboljšanja i
povećanja smještajnih uvjeta u kaznionicama i zatvorima
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2011.

**86. Cilj: Zaposliti veći broj djelatnika u zatvorskom sustavu**86.1. Mjera: Sistematizacijom radnih mjesta i osiguravanjem odgovarajućih
financijskih sredstava omogućiti otvaranje većeg broja radnih mjesta na
poslovima u zatvorskom sustavu, posebno na poslovima u odjelima tretmana
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2011.

**87. Cilj: Izmjena zakonodavstva na području zaštite prava osoba lišenih slobode**87.1. Mjera: Zakonom o kaznenom postupku propisati sredstva, način i uvjete
primjene sredstava prisile prema pritvorenicima
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2008.
87.2. Mjera: Uskladiti odredbe pojedinih pravilnika u području izvršavanja
sankcija s pozitivnim propisima Republike Hrvatske
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2009.

**88. Cilj: Šira primjena alternativnih sankcija**88.1. Mjera: Obrazovanje sudaca i državnih odvjetnika o mogućnostima izricanja
alternativnih sankcija u kaznenom i prekršajnom postupku
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa: Pravosudna akademija
Rok: 2008. – 2011.

**89. Cilj: Poboljšati uvjete tretmana osoba kojima je izrečena sigurnosna mjera
prisilnog psihijatrijskog liječenja**89.1. Mjera: Unutar psihijatrijskih ustanova osigurati smještaj za osoba kojima
je određeno prisilno liječenje
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa, Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok: 2011.

**90. Cilj: Osigurati veću zaposlenost zatvorenika koji se nalaze na izvršavanju
kazne u zatvorima i kaznionicama**90.1. Mjera: Uvoditi nove modele zapošljavanja
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2008. – 2011.
90.2. Mjera: Poticati radni angažman zatvorenika u javnim radovima ili opće
korisnim radnim aktivnostima
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa, Ministarstvo gospodarstva, rada i
poduzetništva, Hrvatski zavod za zapošljavanje, u suradnji s Hrvatskom
gospodarskom komorom, Hrvatskom obrtničkom komorom, Udrugom poslodavaca,
sindikatima, organizacijama civilnog društva, medijima i jedinicama lokalne
(regionalne) samouprave
Rok: 2008. – 2011.

**91. Cilj: Šira primjena obrazovnih programa za zatvorenike na razini cjelokupnog
zatvorskog sustava**91.1. Mjera: Osigurati adekvatan stručni kadar za provedbu različitih obrazovnih
programa za zatvorenike
Nositelji: Ministarstvo pravosuđa i Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa
Rok: 2008. – 2011.

**92. Cilj: Osigurati permanentnu izobrazbu zatvorskog osoblja iz područja
ljudskih prava**92.1. Mjera: Organiziranje ciljanih predavanja i seminara o primjeni Europske
konvencije o ljudskim pravima i Europskih zatvorskih pravila
Nositelji: Ministarstvo pravosuđa: Pravosudna akademija
Rok: 2008. – 2011.

**93. Cilj: Razvijanje i unapređivanje posebnih programa izvršavanja kazne za
zatvorenike sa specifičnim potrebama (ovisnike o drogama i alkoholu, oboljele od
PTSP-a i dr.)**
93.1. Mjera: Edukacija i stručno usavršavanje službenika zatvorskog sustava za
provođenje posebnih programa
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2008. – 2011.
93.2. Mjera: uključivanje organizacija civilnog društva u provedbi posebnih
programa za zatvorenike sa specifičnim potrebama
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2008. – 2011.

**94. Cilj: Ustrojavanje probacijske službe**94.1. Mjera: Donošenje zakona i potrebnih provedbenih propisa
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa
Rok: 2010.

*Prava tražitelja azila, azilanata i osoba pod supsidijarnom
zaštitom*

Sustav azila u Republici Hrvatskoj koji utvrđuje načela, uvjete i postupak za
odobravanje azila, supsidijarne i privremene zaštite, status, prava i obveze
tražitelja azila, azilanata i stranaca pod supsidijarnom ili privremenom
zaštitom te uvjete i postupak za prestanak, odnosno poništenje tih oblika
zaštite utemeljen je na normama međunarodnog prava: Konvenciji Ujedinjenih
naroda o statusu izbjeglica,165 Protokolu Ujedinjenih naroda o statusu
izbjeglica166, korpusu europskog azilskog prava167, Ustavu Republike Hrvatske, a
osobito *Zakonu o azilu*168 te na njima izgrađenim podzakonskim propisima.
Na temelju Zakona o azilu Republika Hrvatska priznat će azil strancu koji se ne
nalazi u zemlji svog podrijetla te se zbog osnovanog straha od proganjanja zbog
svoje rase, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili
političkog mišljenja ne može ili se zbog tog straha ne želi staviti pod zaštitu
dotične zemlje, ili osobi bez državljanstva koja se nalazi izvan zemlje
prethodnog boravišta, a koja se ne može, ili se zbog tog straha ne želi vratiti
u tu zemlju.
Zakonom o azilu (2007.)169 propisano je da tražitelji azila imaju prava na
boravak, rad, osnovna sredstva za život i smještaj, zdravstvenu zaštitu,
besplatnu pravnu pomoć, osnovno i srednje školovanje, slobodu vjeroispovijesti i
vjerskog odgoja djece te pravo da budu informirani o svim svojim pravima i
obvezama u postupku azila. Zakonom su i definirana prava stranaca pod
supsidijarnom zaštitom.
Republika Hrvatska tražitelju azila koji ne ispunjava kriterije za dobivanje
statusa azilanta pod određenim uvjetima pruža supsidijarnu zaštitu ukoliko se
utvrdi da bi povratkom u zemlju podrijetla bio ugrožen odnosno izložen ozbiljnoj
nepravdi. Privremenu zaštitu pružit će svim strancima u slučaju masovnih
izbjegličkih valova iz zemalja koje su zahvaćene ratom, općim nasiljem zbog
međunarodnog ili unutarnjeg sukoba, masovnim kršenjima ljudskih prava. Stranci
pod privremenom zaštitom imaju jednaka prava kao i azilanti.170
S obzirom na činjenicu da je Republika Hrvatska počela izgrađivati sustav azila
u posljednjih nekoliko godina, postoji nekoliko područja koja još nisu dovoljno
razvijena odnosno u kojima treba unaprijediti provedbu postojećih normi. To se
prije svega odnosi na politiku dobivanja statusa azilanta (odobren je samo jedan
azil u 3 godine). Potrebno je i poboljšati norme koje uređuju postupak dobivanja
azila i sustav pravnih lijekova.
Privremeni prihvatni Centar u Šašnoj Gredi, koji je zatvoren je u lipnju 2006.
godine., pomagao je da se u proteklom razdoblju poboljšaju organizacijski
uvjeti, unaprijedi osposobljenost stručnih osoba (policijskih djelatnika i
socijalnih radnika) kao i suradnja s relevantnim tijelima. Moderniziran je
Prihvatni centar za strance u Ježevu koji sad ispunjava minimalne standarde. U
Prihvatilištu za tražitelje azila u Kutini se provode programi kojima se
tražiteljima azila omogućuje učenje hrvatskog jezika, organiziraju radionice
slobodnih aktivnosti, športske i druge aktivnosti. S osobama smještenima u
Prihvatilištu obavljaju se razgovori, psihosocijalni tretmani i liječnički
pregledi, a kroničnim i težim bolesnicima ukazuje se pomoć u zagrebačkim
kliničko-bolničkim centrima. Ostvarena je dobra suradnja s vlastima i
organizacijama civilnog društva u Kutini, a lokalna zajednica je vrlo dobro i
bez predrasuda prihvatila djelatnost Prihvatilišta otvorenog tipa u svom
gradu.171 Važno je posebno istaknuti da je unaprijeđena osposobljenost
djelatnika MUP-a i socijalnih radnika Hrvatskog crvenog križa te su kao i
proteklih godina sklopili Ugovor o pružanju psihosocijalne skrbi tražiteljima
azila.
U cilju razvijanja integracijske politike potrebno je donijeti mjere kojima će
se na području obrazovanja, zdravstva, socijalne skrbi i zapošljavanja
regulirati postupci integriranja novih članova društva.

**95. Cilj: Provedba novog Zakona o azilu u skladu s međunarodnim standardima i
dobrim praksama**95.1. Mjera: Omogućiti ostvarivanje besplatne pravne pomoći tražiteljima azila
Nositelj: Ministarstvo unutarnjih poslova
Rok: 2008. godine
95.2. Mjera: Odrediti sadržaj i način vođenja zbirki podataka o tražiteljima
azila
Nositelj: Agencija za zaštitu osobnih podataka, Ministarstvo unutarnjih poslova
Rok: 2008. godine
95.3. Mjere: Donijeti propise o smještaju tražitelja azila, stranaca pod
supsidijarnom zaštitom, stranaca pod privremenom zaštitom te smještaju azilanata
Nositelj: Ministarstvo unutarnjih poslova, Ministarstvo zdravstva i socijalne
skrbi
Rok: 2008. godine
95.4. Mjera: Uskladiti propise o sadržaju i standardima zdravstvenog pregleda
tražitelja azila, stranaca pod supsidijarnom zaštitom, stranaca pod privremenom
zaštitom te azilanata s međunarodnim standardima i dobrom praksom europskih
zemalja
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok: 2008. godine
95.5. Mjera: Donijeti propise o visini novčane pomoći tražiteljima azila,
strancima pod supsidijarnom zaštitom, strancima pod privremenom zaštitom te
azilantima
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi
Rok: 2008. godine
95.6. Mjera: Iznalaženje rješenja za reguliranje statusa i pomoći odbijenim
tražiteljima azila koje nije moguće vratiti u zemlju podrijetla
Nositelj: Ured za ljudska prava Vlade RH, Ministarstvo unutarnjih poslova
Rok: 2008. godine

**96. Cilj: Poboljšati integraciju azilanata**96.1. Mjera: Organiziranje radionica, okruglih stolova i seminara u svrhu
podizanja tolerancije društva prema drugim vjerskim, etničkim, rasnim i posebnim
društvenim skupinama
Nositelj: Ured za ljudska prava Vlade RH, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i
športa u suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.
96.2. Mjera: Obrazovanje predstavnika medija i lokalne uprave radi pozitivnog
pristupa problematici azila
Nositelj: Ured za ljudska prava Vlade RH u suradnji s organizacijama civilnoga
društva te Hrvatskim novinarskim društvom
Rok: 2008. – 2011.

**97. Cilj: Osposobljenost službenika i djelatnika neposredno angažiranih na
pitanjima provedbe azilske politike**97.1. Mjera: Dograditi postojeći sustav obuke, obrazovanja i usavršavanja
službenika za azil, policijskih službenika za nezakonite migracije i djelatnika
centara socijalne skrbi
Nositelj: Ministarstvo unutarnjih poslova i Ministarstvo zdravstva i socijalne
skrbi, Ured za ljudska prava Vlade RH, Ministarstvo znanosti, obrazovanja i
športa u suradnji s organizacijama civilnoga društva, UNHCR-om, Centrom za
ljudska prava
Rok: 2008.

*Spolne i rodne manjine*

Ustav Republike Hrvatske u svom članku 3. definira ravnopravnost spolova kao
jednu od najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske.
Hrvatsko zakonodavstvo poznaje zabranu diskriminacije po osnovi spolne
orijentacije u nekoliko važnih dokumenata. Zabrana diskriminacije po osnovi
spolne orijentacije brani se u Zakonu o ravnopravnosti spolova, Zakonu o
istospolnim zajednicama, Zakonu o radu, Zakonu o državnim službenicima, Zakonu o
znanstvenoj djelatnosti i visokom obrazovanju itd. U Zakonu o volonterstvu, osim
po osnovi spolne orijentacije brani se i diskriminacija po osnovi rodnog
identiteta i/ili izražavanja. Od 2006. godine na snazi su i odredbe Kaznenog
zakona na temelju kojih se svako kazneno djelo počinjeno protiv osobe zbog, među
ostalim, i njezine spolne orijentacije tretira kao zločin iz mržnje.
Iako je 2003. godine donesen Zakon o istospolnim zajednicama kojim se ostvarila
elementarna zakonska forma zajednice osoba istog spola, potrebno ja napraviti
analizu normativnog okvira.
Prema različitim istraživanjima172 o pripadnicima istospolne orijentacije
najčešće se događaju verbalni oblici nasilja poput uvreda ili psovki te
prijetnji fizičkim nasiljem, dok se rjeđe događaju fizički napadi.

**98. Cilj: Povećati tolerancije prema spolnim i rodnim manjinama**98.1. Mjera: Organizacija javnih rasprava i seminara
Nositelj: Ured za ravnopravnost spolova Vlade RH, Ured za ljudska prava Vlade RH
Rok: 2008. – 2011.
98.2. Mjera: Poticanje aktivnosti u svrhu podizanja javne svijesti o
neprihvatljivosti diskriminacije na osnovu spolne orijentacije
Nositelj: Ured za ravnopravnost spolova Vlade RH
Rok: 2008. – 2011.

**99. Cilj: Unaprijediti zakonodavstvo na području zaštite pripadnika spolnih i
rodnih manjina**99.1. Mjera: Izraditi analizu zakonodavstva u svrhu ostvarivanja prava
pripadnika istospolne orijentacije
Nositelj: Ured za ravnopravnost spolova Vlade RH
Rok: 2009.

*Pravo na zdrav život i okoliš*

Pravo na zdrav život i okoliš jedno je od fundamentalnih i općih prava
zagarantiranih Ustavom RH (članak 69.) te je utemeljeno u drugim međunarodnim
dokumentima. Prvi je puta pravo na zdrav život i okoliš eksplicitno spomenuto
1972. godine na UN-ovoj konferenciji o ljudskom okolišu koja se održala u
Stockholmu te su od tada značajno ojačani pravni temelji prava na zdrav okoliš i
uspostavljena uska i neraskidiva veza između očuvanja okoliša i promicanja
ljudskih prava.
Iako se pravima na području zaštite okoliša nerijetko pripisuje pripadnost tzv.
trećoj generaciji, potrebno je reći da se ona protežu kroz sve tri kategorije.
Kao dio prve grupacije građanskih i političkih prava, ova prava služe da grupama
ili pojedincima omoguće pravo na informaciju, pravnu intervenciju kao i
sudjelovanje u političkim procesima. U tom smislu ona nastoje osigurati minimum
standarda koji je dovoljan za zaštitu prava na život i na vlasništvo u slučaju
štete prouzročene u okolišu. Potom, zdrav i održiv okoliš može se promatrati i
kao ekonomsko i socijalno pravo koje osigurava određen stupanj standarda i
kvalitete u zaštiti okoliša. I posljednje, pravo na zdrav okoliš nerijetko je
predstavljeno kao jedno od prava na području solidarnosti. 173 Republika
Hrvatska je stranka i potpisnica brojnih ugovora iz područja zaštite okoliša
čime je dodatno podržano i osigurano pravo na zdrav život i okoliš svih njezinih
građana. Hrvatski sabor je potvrdio *Konvenciju o pristupu informacijama,
sudjelovanje javnosti u odlučivanju i pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša (Aarhuska
konvencija*174). Također, nedavno je potvrđen Kyotski protokol uz Okvirnu
konvenciju UN-a o promjeni klime kao i neki drugi međunarodni dokument.175
Osim kao ustavno pravo, pravo na zdrav okoliš u hrvatskom zakonodavstvu nije
jasno prepoznato u svojoj visokoj povezanosti sa fundamentalnim ljudskim
pravima. Međutim, na području zaštite okoliša Hrvatska već sada ima solidno
razvijeni normativni i regulatorni okvir, čak i bez usklađivanja svog
zakonodavstva s pravnom stečevinom Europske unije. Temeljni zakoni koji uređuju
područje zaštite okoliša u Republici Hrvatskoj su Zakon o zaštiti okoliša176,
Zakon o zaštiti zraka177 te Zakon o otpadu178 s pripadajućim provedbenim
propisima. U posljednje četiri godine učinjen je napredak u institucionalnom,
zakonodavnom te provedbenom smislu na području zaštite okoliša u Republici
Hrvatskoj. Naime, Hrvatski sabor usvojio je novi Zakon o zaštiti okoliša koji
kao krovni zakon sustavno uređuje temeljna načela hrvatskog pravnog poretka o
zaštiti okoliša i obuhvaća cjelokupno područje zaštite okoliša uzimajući u obzir
i europsko zakonodavstvo zaštite okoliša.
Temeljni strateški dokumenti na području zaštite okoliša su *Nacionalna
strategija zaštite okoliša179 i Nacionalni plan djelovanja za okoliš,180
Strategija gospodarenja otpadom181 i drugi182.*
Proces pridruživanja Hrvatske Europskoj uniji na području zaštite okoliša
pokazuje da je zaštita okoliša jedno od najzahtjevnijih poglavlja. Sukladno tome
potrebno je uložiti dodatne napore u institucionalno unapređenje dobro
ustrojenog sustava183 zaštite okoliša kako bi se na taj način između ostalog
smanjile mogućnosti kršenja ljudskog prava na zdrav okoliš. Naime, u Republici
Hrvatskoj je zamijećen raskorak između normativnog i institucionalnog okvira
zaštite okoliša s jedne strane i njihove provedbe s druge strane. Radi
ostvarivanja što veće razine usklađivanja našeg sustava zaštite okoliša s
standardima Europske unije u prethodnom razdoblju, došlo je do jačanja
kapaciteta postojećih institucija i ustrojavanja novih tijela poput primjerice
Agencije za zaštitu okoliša, Fonda za zaštitu okoliša i energetsku održivost i
državnog zavoda za zaštitu prirode. Osim toga, brojni sektorski zakoni i njihovi
provedbeni propisi posebno na području gospodarenja otpadom, zaštite zraka,
zaštite prirode te prostornog uređenja i gradnje već su usklađeni s
odgovarajućim propisima Europske unije.
Iz perspektive promocije i zaštite osnovnih ljudskih prava upravo se područje
zaštite okoliša i na globalnoj i na lokalnoj razini prepoznaje kao područje u
kojem je kršenje ljudskih prava u stalnom porastu. Upravo brojni ekološki
incidenti i na lokalnoj i na globalnoj razini koji izravno ugrožavaju ljudske
živote, govore u prilog potrebi za daljnjim zahvatima u nadležnosti regulacije
zaštite okoliša. Proces globalizacije često ima negativan utjecaj na zaštitu
okoliša i to kroz ilegalne intervencije u prostoru koje ugrožavaju prava
lokalnih zajednica na održivi razvoj (na obali) te kroz ograničavanje prava na
pristup nekim prirodnim resursima (npr. voda). Naime, pravo na održivi razvoj
obvezuje države na održivo upravljanje prirodnim resursima kojim neće ograničiti
prava građana.
U tom smislu, treba, osim stalnog jačanja civilnog društva, jačati i odgovornost
države, da strogo sankcionira sve moguće prekršitelje i zagađivače te da na taj
način osigura oštećenima pravovremenu i prikladnu satisfakciju. U tom smislu, od
različitih se tijela državne uprave očekuje da koherentno i koordinirano, ali i
pravovremeno ostvare uvjete za zaštitu prava na održivi razvoj, ali i prava na
zdrav okoliš. U cilju jačanja civilnog sektora na ovom području važno je
istaknuti da Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva
potiče i podupire suradnju s nevladinim organizacijama radi unapređenja stanja
okoliša na dobrobit sadašnjih i budućih građana.
Radi potpunog ostvarivanja prava na zdrav okoliš u Hrvatskoj, potrebno je da
zakoni na području zaštite okoliša prepoznaju pravo na zdrav okoliš kao svoju
osnovnu okosnicu te da na taj način broj kršenja ljudskih prava na području
zaštite okoliša svedu na najmanju moguću mjeru. Također, trebalo bi i u
budućnosti posvetiti posebnu pažnju sankcioniranju zagađivača okoliša i svih
subjekata koji netransparentno donose odluke koje izravno smanjuju mogućnost
uživanja prava na zdrav okoliš, a nerijetko i značajno reduciraju pravo na život
(slučaj azbestoze u Vranjicu, zagađenja u Sisku ili ilegalnih deponija otpada).
Pravo na zdrav okoliš u početnom razdoblju može se osigurati i kroz jačanje
proceduralnih prava: pristupa informacijama na području zaštite okoliša i
procesima odlučivanja. Spomenuta Aarhuska konvencija snažno je sredstvo za
ostvarivanje prava na zdrav okoliš u našoj zemlji. Provedbom ove Konvencije će
se i nadalje razvijati pravo na informaciju na području zaštite okoliša, pravo
na participaciju u odlučivanju na području zaštite okoliša, pravo na
sankcioniranje svih onih koji se ponašaju protivno standardima zaštite okoliša.
Razvijanjem prava na participaciju u odlučivanju prava na okoliš omogućit će se
građanima da ostvare lakše svoja prava, a državi će se omogućiti transparentniji
odnos prema njima.
Nadležnost nad pojedinim sastavnicama okoliša je među raznim državnim tijelima,
te djelotvornost praćenja stanja, planiranja i provedbe zaštite okoliša kao
cjeline u mnogome ovisi od učinkovite koordinacije nadležnih državnih tijela. Na
tragu sadašnjeg stanja, radi osiguravanja prava na zdrav okoliš, osim
institucija na području zaštite okoliša, bilo bi potrebno u rad uključiti i
druga tijela državne uprave (Ministarstvo pravosuđa, Državni inspektorat, USKOK)
te osnaživati različite projekte organizacije civilnog društva na tom području.
Na području edukacije o ljudskim pravima u zaštiti okoliša potrebno je uključiti
i Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, ali poticati i
izvaninstitucionalno obrazovanje na području zaštite okoliša i održivog razvoja.
Na području zaštite okoliša u proteklom razdoblju je došlo do značajnog napretka
čime se trajno osigurava i unapređuje pravo na zdrav život i okoliš. U nekim je
segmentima postignut veliki napredak kao npr. na području zaštite zraka,
gospodarenja otpadom te zaštite voda, prirode, šuma i mora. U nekim segmentima
kao što su regionalni razvoj i urbanizacija potrebno je uložiti dodatne napore.

**100. Cilj: Smanjiti štetni utjecaj ljudskog rada na okoliš i zdravlje ljudi**100.1. Mjera: Ojačati inspekcijske službe u svrhu nadzora nad provedbom i
praćenja provedbe propisa iz područje zaštite okoliša.
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva,
Ministarstvo poljoprivrede, šumarstva i vodnog gospodarstva, Ministarstvo mora,
turizma, prometa i razvitka, Ministarstvo kulture, Ministarstvo zdravstva i
socijalne skrbi, Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva
Rok: 2008. – 2011.

**101. Cilj: Spriječiti zdravstvene rizike vezane uz okoliš**101.1. Mjera: Osigurati zdravstveno pitku vodu za sve građane Republike Hrvatske
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva,
Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi u suradnji sa zavodima za javno
zdravstvo
Rok: 2008. – 2011.
101.2. Mjera: Osigurati priključke na kanalizacijsku mrežu svim građanima
Nositelj: Hrvatske vode u suradnji s komunalnim službama
Rok: 2008. – 2011.

**102. Cilj: Smanjiti buku na razinu dopuštene granice**102.1. Mjera: Uspostaviti i provoditi nadzor buke
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ministarstvo mora, turizma,
prometa i razvitka, Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva u suradnji
sa zavodima za javno zdravstvo
Rok: 2008. – 2011.
102.2. Mjera: Provesti istraživanje o utjecaju buke na zdravlje ljudi
Nositelj: Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi, Ministarstvo mora, turizma,
prometa i razvitka, Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva u suradnji
sa zavodima za javno zdravstvo
Rok: 2008. – 2011.

**103. Cilj: Smanjiti rizik od opasnog otpada**103.1. Mjera: Uspostaviti županijske i regionalne centre gospodarenja otpadom
Nositelji: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva,
Fond za zaštitu okoliša i energetsku učinkovitost u suradnji s tijelima lokalne
i područne (regionalne) samouprave
103.2. Mjera: Sanacija crnih točaka i odlagališta otpada
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva,
Fond za zaštitu okoliša i energetsku učinkovitost, Hrvatski centar za čistiju
proizvodnju, Hrvatska gospodarska komora
Rok: 2008. – 2011.

**104. Cilj: Uspostaviti održivi sustav gospodarenja neopasnim i inertnim otpadom**104.1. Mjera: Osigurati uvjete za smanjenje udjela biorazgradivog otpada u
komunalnom otpadu koji se odlaže na odlagalištima te ojačati inspekcijske službe
u tu svrhu
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva u
suradnji s jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave
Rok: 2010.

**105. Cilj: Sustavno prikupljanje podataka**105.1. Mjera: Uvesti jedinstvenu metodologiju prikupljanja i obrade podataka:
uvođenje nacionalnih standarda koji će biti u skladu s pravnom stečevinom
Europske unije
Nositelj: Agencija za zaštitu okoliša, Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog
uređenja i graditeljstva
Rok: 2010.

**106. Cilj: Osigurati provedbu Aarhuske konvencije**106.1. Mjera: Obrazovati i uputiti sve državne službenike na svim razinama
vlasti o obvezi i potrebi poštivanja provedbe Aarhuske konvencije
Nositelj: Agencija za zaštitu okoliša, Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog
uređenja i graditeljstva, sva tijela državne uprave nadležna na tom području u
suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2009.

**107. Cilj: Omogućiti građanima prijavljivanje slučajeva povrede prava na zdrav
okoliš i održivi razvoj i participativno donošenje odluka na području zaštite
okoliša**
107.1. Mjera: Uspostaviti bolju suradnju nadležnih institucija s građanima putem
javnih rasprava
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva u
suradnji s organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008.

**108. Cilj: Unaprijediti procesuiranje zagađivača**108.1. Mjera: Obrazovanje sudaca i državnih odvjetnika o kaznenim djelima protiv
okoliša
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa: Pravosudna akademija u suradnji s
Ministarstvom zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva
Rok: 2009.

**109. Cilj: Razvijati informacijski sustav zaštite okoliša i osigurati dostupnost
informacija građanima**109.1. Mjera: Razviti sustav koji osigurava točnu, pravodobnu i cjelovitu
informaciju o okolišu
Nositelj: Agencija za zaštitu okoliša, Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog
uređenja i graditeljstva
Rok: 2010.
110. Cilj: Obrazovati građane o okolišu i potrebi zaštite okoliša
110.1. Mjera: Organizirati kampanje, treninge i radionice
Nositelj: Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva,
Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa u suradnji s organizacijama
civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.

*Suzbijanje korupcije*

Aktivnosti međunarodnih organizacija u vezi sa stvaranjem normativnih i ostalih
preduvjeta za učinkovito suzbijanje svih oblika korupcije mogu se podijeliti na
aktivnosti globalnih i one regionalnih organizacija. Na globalnoj razini
najvažniji međunarodni ugovor je Konvencija Ujedinjenih naroda protiv
korupcije.184 Hrvatski Sabor je 4. veljače 2005. godine donio *Zakon o
potvrđivanju Konvencije Ujedinjenih naroda protiv korupcije*. Uz ovu konvenciju
važan je izvor antikorupcijskog prava Ujedinjenih naroda i Konvencija o
suzbijanju transnacionalnog organiziranog kriminaliteta koja također regulira
obveze država stranaka u suzbijanju korupcije i koja je također obvezuje
Republiku Hrvatsku.
Na regionalnoj europskoj razini, Vijeće Europe započelo je antikorupcijske
aktivnosti još sredinom devedesetih godina 20. stoljeća osnivanjem
Multidisciplinarne skupine protiv korupcije (GMC) i donošenjem dviju
antikorupcijskih konvencija. Prvu od tih konvencija, Kaznenopravnu konvenciju o
korupciji, Republika Hrvatska ratificirala je 8. studenog 2000. godine.
Republika Hrvatska je ratificirala i Dodatni Protokol uz Kaznenopravnu
konvenciju o korupciji kao i Građanskopravnu konvenciju o korupciji. Hrvatska je
i član Skupine država za borbu protiv korupcije (GRECO) i u nekoliko je navrata
bila pod evaluacijom te Skupine.
Najvažniji antikorupcijski pravni dokumenti Europske unije su Protokol uz
Konvenciju za zaštitu financijskih interesa Europske unije iz 1996. godine
(definicija aktivne i pasivne korupcije), Drugi protokol uz Konvenciju za
zaštitu financijskih interesa Europske unije iz 1997. godine (odgovornost
pravnih osoba, obveza inkriminiranja pranja novca) i Konvencija o borbi protiv
korupcije u koju su uključeni službenici Europske unije i država članica iz
1997. godine.
Na problem i raširenost korupcije u Hrvatskoj Europska je komisija ukazala još
2004. godine u Mišljenju o zahtjevu Republike Hrvatske za članstvo u Europskoj
uniji. U Izvještaju o napretku za 2006. godinu, Europska komisija ponovila je da
korupcija u Republici Hrvatskoj i »dalje predstavlja ozbiljan problem«.
Istaknuto je da »mnoge optužbe za korupciju ostaju neistražene, a slučajevi
korupcije obično prolaze nekažnjeno.« 185
Problem korupcije u Hrvatskoj i potreba njegova rješavanja istaknuta je na više
mjesta i u Izvješću Misije OESS-a u Hrvatskoj o napretku Republike Hrvatske u
ispunjavanju međunarodnih obveza od 2001. godine (pregled za 2006. godinu) kao i
u Izvještaju State Departmenta o stanju ljudskih prava u Republici Hrvatskoj u
2006. godini.
Normativni antikorupcijski okvir u Republici Hrvatskoj sastavljen je od niza
zakona i drugih propisa kojima se reguliraju različiti preventivni i represivni
aspekti suzbijanja korupcije. Posebno od otvaranja postupka screeninga u
poglavlju 23 europske pravne stečevine Republika Hrvatska poduzela je niz mjera,
donijela nove te izmijenila postojeće zakone i druge propise radi usuglašavanja
nacionalnog normativnog okvira s pravnim propisima i standardima Europske unije.
Slijedom usvajanja *Konvencije UN-a protiv korupcije* (2003.), Hrvatska je
pristupila izmjenama Kaznenog zakona 2004. i 2006. prilikom kojih su 2004.
godine propisana nova kaznena djela primanje mita i davanje mita u gospodarskom
poslovanju, a izvršena je i izmjena opisa kaznenog djela protuzakonitog
posredovanja. Nadalje, 2006. godine je došlo do pooštravanja kazni za
korupcijska kaznena djela primanja mita, davanje mita, primanje mita u
gospodarskom poslovanju i davanje mita u gospodarskom poslovanju.
Osim fizičkih osoba, za korupcijska kaznena djela mogu odgovarati i pravne
osobe. To omogućava Zakon o odgovornosti pravnih osoba za kaznena djela iz 2003.
godine prema kojem pravne osobe mogu biti kažnjene novčanim kaznama, a u
najtežim slučajevima i kaznom ukidanja pravne osobe.
Procesni aspekti suzbijanja korupcije regulirani su Zakonom o kaznenom postupku
koji sadrži odredbe o primjeni tzv. posebnih izvidnih mjera (npr. simulirana
potkupnina) kojima se ograničavaju pojedina ustavna prava građana. Posljednjim
izmjenama i dopunama toga zakona proširen je katalog kaznenih djela kod kojih
istražni sudac može naložiti provođenje posebnih mjera. (Negdje u uvodni dio da
se mogu ograničiti prava okrivljenika.)
Zakonom o sprječavanju sukoba interesa iz 2004. godine definiran je pojam sukoba
interesa državnih dužnosnika. Zakonom određuje da državni dužnosnici u
obavljanju svoje dužnosti ne smiju privatni interes pretpostaviti javnom
interesu, propisano je postupanje s darovima dužnosnika, reguliran njihov odnos
s tzv. povezanim osobama i obveze dužnosnika u slučaju sumnje da postoji sukob
interesa. Izmjenama i dopunama Zakona iz 2005. godine propisana je obveza
obavještavanja o izvorima i načinu stjecanja imovine dužnosnika. Zakonom je
osnovano *Povjerenstvo za odlučivanje o sukobu interesa u obnašanju javnih
dužnosti* koje je, između ostalog, ovlašteno sankcionirati državne dužnosnike za
koje utvrdi da su bili u sukobu interesa.
Ostali zakoni koji čine dio normativnog okvira za suzbijanje korupcije su Zakon
o javnoj nabavi, Zakon o financiranju političkih stranaka, nezavisnih lista i
kandidata, Zakon o pravu na pristup informacijama, Zakon o postupku primopredaje
vlasti, Zakon o radu, Zakon o državnim službenicima i namještenicima, Zakon o
sudovima, Zakon o lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi, Zakon o športu,
Zakon o udžbenicima za osnovnu i srednju školu, Zakon o obveznom zdravstvenom
osiguranju, Zakon o dobrovoljnom zdravstvenom osiguranju, Zakon o zdravstvenom
osiguranju zaštite zdravlja na radu i dr.
Osobito bitan zakon za ovo područje je Zakon o financiranju političkih stranaka,
nezavisnih lista i kandidata (2006.) s obzirom da su prema nekim
istraživanjima186 političke stranke pri vrhu ljestvice korumpiranosti. Navedenim
se Zakonom 187 osigurava transparentnost izvora financiranja političkih
stranaka. Političke stranke dužne su javno prikazati porijeklo i način utroška
sredstava prikupljenih tijekom protekle kalendarske godine. Navedenim se Zakonom
po prvi puta zabranjuju anonimne donacije i limitira iznos donacije.
Zakon koji regulira financiranje izbornih kampanja za predsjedničke izbore bi
trebalo dodatno urediti. Potrebu posebnog reguliranja financiranja izbornih
kampanja u Republici Hrvatskoj navodi i Izvještaj o napretku Republike Hrvatske
u 2006. kojeg je objavila Europska komisija.
U suzbijanju korupcije, kako u represivnom tako i u preventivnom dijelu,
sudjeluje i *Ured za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta (USKOK)*
koji je osnovan 2001. godine Zakonom o Uredu za suzbijanje korupcije i
organiziranog kriminaliteta. USKOK je specijalizirano državno odvjetništvo, a u
nadležnosti USKOK-a su kaznena djela s elementima korupcije i kaznena djela
organiziranog kriminaliteta, poslovi međunarodne suradnje u vezi korupcijskih
kaznenih djela, poslovi analitike, aktivnosti usmjerene sprječavanju pojava
korupcije te do sada bilježe dobre rezultate (npr. akcija Maestro).
Funkciju sprječavanja korupcije u odnosu na djelatnike Ministarstva unutarnjih
poslova Republike Hrvatske ima Odjel za unutarnju kontrolu pri Kabinetu
ministra. Otkrivanje korupcijskih kaznenih djela i njihovih počinitelja kao i
bliska suradnja s USKOK-om u nadležnosti je Odsjeka za korupciju koji djeluje
pri Odjelu gospodarskog kriminaliteta i korupcije, Uprave kriminalističke
policije Ravnateljstva policije.
Na sprječavanju korupcije i u suradnji s ostalim državnim tijelima u
Ministarstvu financija Republike Hrvatske djeluje Samostalni odjel za otkrivanje
porezno-kaznenih djela Porezne uprave, Carinska uprava i Ured za sprječavanje
pranja novca. Sva tijela koja su nadležna za provedbu Nacionalnog programa imaju
značajne nadzorne funkcije. Ovdje se posebno ističe da je Zakonom o Uredu za
suzbijanje korupcije i organiziranog kriminaliteta propisana obveza
izvješćivanja toga Ureda o svim podacima i informacijama do kojih dođu u
obavljanju svojih nadležnosti, a koje su relevantne za sprječavanje i suzbijanje
korupcije. Posebno je važna uloga *Ureda za sprječavanje pranja novca* koji je u
zakonskim rokovima dužan obavijestiti USKOK o svim sumnjivim transakcijama koje
su mu prijavile novčarske institucije.
Jedno od vrlo važnih tijela za sprječavanje i suzbijanje korupcije u Republici
Hrvatskoj je i Ured za javnu nabavu Vlade RH koji se provedbom, nadzorom i
primjenom Zakona o javnoj nabavi bave eliminacijom i/ili redukcijom uzroka koji
mogu poticajno djelovati na korupciju. Stupanjem na snagu *Zakona o državnoj
komisiji za kontrolu postupaka javne nabave* (2003.), te osnivanjem *Komisije i*
imenovanjem njezinih članova, dovršen je proces stvaranja institucionalnog
okvira sustava javne nabave kojim je na tom području značajno poboljšan sustav
za prevenciju različitih oblika koruptivnog djelovanja. Važnu ulogu u suzbijanju
korupcije na nacionalnoj razini ima ima i Državni ured za reviziju kao neovisna
i samostalna institucija izravno odgovorna Hrvatskom saboru. S ovlastima nadzora
nad javnim prihodima i rashodima, Ured se kontinirano zalaže za promicanje veće
odgovornosti i transparentnosti pri korištenju javnih sredstava.
Prioritetni zadaci koje je potrebno provesti radi sprječavanja i suzbijanja
korupcije i određivanje njihovih nositelja i rokova realizacije predviđeni su
*Nacionalnim programom suzbijanja korupcije za razdoblje od 2006. – 2008. godine*
kojeg je usvojio Hrvatski sabor. Još u ožujku 2002. godine usvojen je prvi
Nacionalni program za borbu protiv korupcije s Akcijskim planom kojim je bilo
predviđeno i osnivanje posebnog saborskog Povjerenstva za provedbu Programa.
Međutim, prvi Program iz 2002. godine nikad nije proveden kao što nije osnovano
niti Povjerenstvo za praćenje njegove provedbe. U novom Programu za razdoblje od
2006. – 2008. godine ističe se da je »Vlada svjesna razmjera korupcije u
hrvatskom društvu i odlučna je pristupiti borbi protiv korupcije kao sudbonosnom
pitanju uređenja Hrvatske kao slobodne europske države.« Program razrađuje
otkrivanje i kažnjavanje korupcije, međunarodnu suradnju i javno djelovanje te
mjere za provedbu Programa. Navedeni Nacionalni program je prvi program borbe
protiv korupcije koji doživljava svoju provedbu na svim razinama. Potrebno je
naglasiti da se ispunjavanje obveza iz predmetnog dokumenta ostvaruje sukladno
zadanim rokovima. Koordinator provedbe Nacionalnog programa suzbijanja korupcije
je Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske. Ubrzo nakon donošenja ovog
strateškog dokumenta, od iznimne važnosti za Republiku Hrvatsku osnovano je
*Nacionalno vijeće za praćenje provedbe Nacionalnog programa za borbu protiv
korupcije s Akcijskim planom*. Nacionalno vijeće je sastavljeno od saborskih
zastupnika, predstavnika poslodavaca, sindikata i organizacija civilnog društva,
predstavnika akademske zajednice, stručnjaka i predstavnika medija.
Područja društvenog života kod kojih istraživanja i ispitivanja javnog mišljenja
indiciraju najviši stupanj korupcije su pravosuđe, zdravstvo, lokalna
samouprava, politika i javna uprava, gospodarstvo i znanost. Na primjer, jedno
istraživanje (Transparency International Hrvatska, svibanj, 2003.) navodi da čak
85,9% ispitanika (49,0% »vrlo raširena« + 37,9 » raširena«) doživljava korupciju
kao prisutan, štoviše raširen, fenomen hrvatskog društva. Vrlo kvalitetno
Gallupovo istraživanje (lipanj, 2003.) pokazuje da je korupcija raširena u
gospodarstvu (69,5%) i politici (65%). Prema novim istraživanjima javnog
mnijenja (Transparency International Global Corruption Barometer, 2003.) u 47
zemalja i 20.000 ispitanika na svim kontinentima, neke djelatnosti društvenog
života identificiraju se kao osobito problematične, a u Hrvatskoj to su sudovi i
pravosuđe (22.5), zdravstvo (21.6), lokalna uprava (18.6) i političke stranke.
U Republici Hrvatskoj su u posljednjih nekoliko godina ostvarena značajna
poboljšanja u vezi sa stvaranjem normativnih i drugih preduvjeta za učinkovito
suprotstavljanje korupciji na svim razinama. Doneseni su brojni zakoni i drugi
propisi, osnovana tijela za njihovu provedbu i nadzor. Također, osmišljeni su i
pokrenuti neki vrlo značajni projekti koji su u pozitivnoj korelaciji s
transparentnim djelovanjem tijela državne vlasti i drugih tijela s javnim
ovlastima.
Rezultati brojnih istraživanja, ispitivanja javnog mišljenja i stajališta
Europske komisije koja kontinuirano prati napredak Republike Hrvatske na putu
pridruživanja s Europskom unijom, jasno upućuju da je usprkos određenih
poteškoća, postignut napredak u suzbijanju korupcije, iako postoje još uvijek
određeni problemi u provedbi postojećih propisa.
Korupcija predstavlja prijetnju osnovnim ljudskim pravima pripadnicima svakog
društva. Stoga će Republika Hrvatska poduzimati mjere za jačanje institucija
državne vlasti i izgradnju povjerenja građana u djelovanje tih institucija te
angažirati resurse u ostvarivanju ciljeva postavljenih već donesenim strateškim
dokumentima. Pokazuje se da uključivanje građana u nadzor nad radom državne
uprave (tzv. mjere civilnog nadzora) doprinosi smanjenju korupcije u tijelima
državne vlasti.

**111. Cilj: Potpuno ostvarivanje prava na dostupnost informacija o radu državne
vlasti**111.1. Mjera: Informatizacija i internetizacija upravnih tijela
Nositelj: Središnji državni ured za e-Hrvatsku, sva tijela državne vlasti
Rok: 2008. – 2011.

**112. Cilj: Pojednostaviti postupke pred tijelima državne vlasti**112.1. Mjera: Predložiti izmjene pojedinih zakona koji uređuju područje rada
javne uprave
Nositelj: Središnji državni ured za upravu
Rok: 2011.

**113. Cilj: Unaprjeđenje edukacije o antikorupciji**113.1. Mjera: integracija edukativnih sadržaja o nemoralnosti i štetnosti
korupcije u formalno i neformalno obrazovanje uključujući cjeloživotnu izobrazbu
zaposlenih u tijelima državne vlasti
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa-Pravosudna akademija, Ministarstvo znanosti,
obrazovanja i športa, Središnji državni ured za upravu u suradnji s
organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.

**114. Cilj: Unaprijediti izgradnju antikorupcijskog zakonodavstva**114.1. Mjera: Predlaganje normativne zaštite osoba koje su spremne vlastima
prijaviti sve nezakonitosti u radu državnih tijela, pravnih osoba s javnim
ovlastima te pravnim osobama u pretežitom vlasništvu države i jedinicama lokalne
i područne (regionalne) samouprave
Nositelj: Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva
Rok: 2011.
114.2. Mjera: Izvršiti analizu zloupotreba Zakona o javnoj nabavi
Nositelj: Ured za javnu nabavu Vlade RH u suradnji s organizacijama civilnoga
društva
Rok: 2009.

*Trgovanje ljudima*

Proces globalizacije u svom pozitivnom aspektu inicira nadnacionalno povezivanje
radi ostvarivanja zajedničkih pozitivnih vrijednosti, no takvo sveopće
nadnacionalno povezivanje na direktan način pogoduje stvaranju transnacionalnih
kriminalnih mreža. Zbog želje za stvaranjem što većeg profita, te zbog težnje za
onemogućavanjem policijskih i pravosudnih tijela u njegovom otkrivanju,
transnacionalni organizirani kriminal je u proteklom desetljeću razvio takve
organizacijske karakteristike na kojem bi mu pozavidjele i najvažnije
međunarodne organizacije. Transnacionalni organizirani kriminal ima čvrstu
strukturu, razrađenu hijerarhiju, točno određene ciljeve, učinkovitu
implementaciju ciljeva, brzu dvosmjernu komunikaciju, tečnu razmjenu informacija
i ideja, adekvatnu prilagodbu novonastalim okolnostima, snažno usmjerenu volju
za dostizanjem novih trendova i standarda, lojalnost i odanost između članova.
Budući da su aktivnosti transnacionalnog organiziranog kriminala vrlo različite,
borba se protiv tih aktivnosti, od kojih posebno ističemo trgovanje oružjem,
trgovanje opojnim drogama i trgovanje ljudima, ne može ostvarivati na isti
način, jednakim pristupom i upotrebom istog oruđa. Sve spomenute aktivnosti
predstavljaju podjednaku opasnost za društvo. Ipak, trgovanje ljudima na
najeklatantniji način krši temeljno ljudsko pravo na slobodu, pa upravo zbog
toga borba protiv trgovanja ljudima zahtijeva poseban pristup.
Republika Hrvatska se osnivanjem *Nacionalnog odbora za trgovanje ljudima* (2002.)
uključila u globalnu borbu protiv trgovanja ljudima, koja je započela donošenjem
*UN-ove Konvencije protiv transnacionalnog organiziranog kriminala, tzv. Palermo
Konvencije i pripadajućeg Protokola o prevenciji, suzbijanju i kažnjavanju
trgovanja ljudima, posebno ženama i djecom (2000.).*
Od 2002. godine pa sve do danas, Republika Hrvatska je donijela brojne dokumente
i propise vezane uz suzbijanje trgovanja ljudima od kojih su posebno važni
*Nacionalni program suzbijanja trgovanja ljudima 2005. – 2008., Nacionalni plan
za suzbijanje trgovanja djecom 2005. – 2007*. i operativni planovi za suzbijanje
trgovanje ljudima za 2005., 2006.i 2007.
Republika Hrvatska je uspostavila nacionalna tijela za suzbijanje trgovanja
ljudima: *Nacionalni odbor za suzbijanje trgovanja ljudima, Operativni tim
Nacionalnog odbora za suzbijanje trgovanja ljudima* i mobilne timove u koje su
uključeni na ravnopravnim osnovama i vladina tijela i nevladine organizacije
čime je ostvareno partnerstvo između tijela državne uprave i organizacija
civilnoga društva.
U sustavu suzbijanja trgovanja ljudima, u Republici Hrvatskoj prava žrtava su u
središtu pozornosti: Žrtva trgovanja ljudima može dobiti privremenu dozvolu
boravka u trajanju od godine dana s mogućnošću produženja iste na još godinu
dana bez obzira surađuje li s pravosudnim i policijskim tijelima; propisano je
(čl. 175.st. 4. Kaznenog zakona) da će se kazniti svaki korisnik usluga žrtava
trgovanja ljudima koji je znao ili trebao znati da se koristi uslugama žrtava
trgovanja ljudima.
Radi što učinkovitijeg pružanja pomoći i zaštite žrtvama trgovanja ljudima i
osiguravanja njihovog tjelesnog integriteta u Republici Hrvatskoj, postoje dva
skloništa za žrtve trgovanja ljudima i to jedno za odrasle, a jedno za
maloljetne žrtve trgovanja ljudima. Osigurana je besplatna zdravstvena zaštita
trgovanja ljudima. Izmjenama i dopunama Zakona o socijalnoj skrbi188 žrtve
trgovanja ljudima su postale kategorije korisnika socijalne skrbi i sukladno
tome imaju prava predviđena zakonom za koja se osiguravaju sredstava u državnom
proračunu.
Generalne karakteristike trgovanja ljudima u Republici Hrvatskoj nam pokazuju da
je naša država zemlja tranzita i destinacije, a po najnovijim pokazateljima i
porijekla za žrtve trgovanja ljudima, da većinu žrtava čine strane državljanke
ženskog spola, da je prosjek godina žrtava oko 20, da su države porijekla za
identificirane žrtve uglavnom zemlje jugoistočne Europe, da su žrtve najčešće
eksploatirane u seksualne svrhe.
Vlada Republike Hrvatske je po svom angažmanu, implementaciji političke volje, a
na kraju i po razini efikasnosti u prevenciji ovog zla, predvodnik borbe protiv
trgovanja ljudima među državama Jugoistočne Europe, a i šire. U prilog ovoj tezi
govori i činjenica da je Europska komisija u analizi zakonodavstva Republike
Hrvatske na području suzbijanja trgovanja ljudima zaključila da je zakonodavstvo
Republike Hrvatske na ovom području u potpunosti usklađeno s pravnom stečevinom
Europske unije.
Osim evidentnih uspjeha na ovom području, treba naznačiti određene nedostatke
koji se posebno odnose na nedovoljno učinkovito procesuiranje i sankcioniranje
počinitelja kaznenog djela trgovanja ljudima te nedovoljnu svijest prvenstveno
mladih ljudi o postojanju i raširenosti ove pojave u našem društvu. Sukladno
navedenom u budućnosti treba posebnu pažnju pokloniti obrazovanju sudaca i
državnih odvjetnika o legislativi koja je u vezi s kaznenim djelom trgovanja
ljudima kao i obrazovanju mladih o fenomenu trgovanja ljudima.

**115. Cilj: Razvijati i nadograđivati suradnju tijela državne uprave i
organizacija civilnoga društva na području suzbijanja trgovanja ljudima**115.1. Mjera: Izraditi i sklopiti Memorandum o razumijevanju između Ureda za
ljudska prava Vlade Republike Hrvatske i organizacija civilnoga društva koje se
bave problematikom suzbijanja trgovanja ljudima
Nositelj: Ureda za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske
Rok: 2008.

**116. Cilj: Učinkovitije procesuiranje počinitelja kaznenog djela trgovanja
ljudima**116.1. Mjera: Organizirati seminare i radionice za suce i državne odvjetnike o
kaznenom djelu iz članka 175. »Trgovanje ljudima i ropstvo«, Kaznenog zakona
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa: Pravosudna akademija
Rok: 2008-2011.

**117. Cilj: Podići javnu svijest mladih ljudi o fenomenu trgovanja ljudima**117.1. Mjera: Organizirati seminare za učenike i studente o fenomenu trgovanja
ljudima
Nositelj: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa
Rok: 2008. – 2011.

*Sigurnost i ljudska prava*

Mogućnost da građani uživaju u svim gore navedenim ljudskim pravima i slobodama
direktno je povezana s pitanjem sigurnosti. Sloboda građana u Republici
Hrvatskoj prepoznata je u čl. 3. Ustava RH kao jedna od najvećih vrednota
ustavnog poretka Republike Hrvatske dok čl. 16. Ustava RH govori kako se slobode
i prava mogu ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i prava drugih
ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje, te da svako ograničenje slobode
ili prava mora biti razmjerno naravi potrebe za ograničenjem u svakom pojedinom
slučaju.
Kako bi se osigurao kvalitetan sustav zaštite ljudskih prava u Republici
Hrvatskoj, potrebno je pronaći zadovoljavajuću ravnotežu između Ustavom
zajamčenih ljudskih prava i sloboda s jedne, te legitimnih ograničenja tih prava
s druge strane. U tom je kontekstu posebno važno osigurati kvalitetan sustav
nadzora nad tzv. represivnim dijelom države vlasti, tj. vojskom i policijom, ali
i sigurnosno-obavještajnim agencijama.
Posljednjih godina na globalnoj razini svjedoci smo sve većeg trenda ograničenja
prava i sloboda građana zbog novih sigurnosnih izazova koji stoje pred državama.
Opasnost od terorizma, trgovanja ljudima, krijumčarenja oružja i drugih vrsta
organiziranog kriminala doprinjela je globalnom trendu povećanja ograničenja
sloboda i prava građana. Prilikom donošenja takvih odluka svakako je važno
razmotriti realan opseg mogućih prijetnji i u suradnji sa stručnjacima iz
područja ljudskih prava donositi eventualne zakonodavne ili druge odluke vezane
uz moguća ograničenja ljudskih prava.
Republika Hrvatska donijela je *Zakon o civilnoj službi* koji je omogućio
kvalitetan pristup pravu na prigovor savjesti, kao jednom od Ustavom zajamčenih
ljudskih prava. Kada je riječ o vojnom sektoru, Ministarstvo obrane ima svojeg
predstavnika u Povjerenstvu Vlade Republike Hrvatske za ljudska prava, a
ustrojen je i *Odbor za ravnopravnost spolova pri Kadrovskom savjetu Ministarstva
obrane* na čijem je čelu civilna osoba. Svi djelatnici sustava upoznati su s
postojanjem Odbora te mogu svoje primjedbe uputiti direktno ovom Odboru bez
obveza da o tome izvijeste svoje nadređene. Policijski službenici u primjeni
policijskih ovlasti dužni su postupati čovječno te poštivati dostojanstvo, ugled
i čast svake osobe te druga temeljna ljudska prava.189 Prilikom primjene
policijskih ovlasti policijski službenici rukovode se Pravilnikom o načinu
policijskog postupanja koji je vodič za profesionalan, zakonit i etički rad
policijskih službenika.190 Kada je riječ o neovisnom vanjskom nadzoru povreda
ljudskih prava od strane policije, takva institucija još uvijek ne postoji iako
policija u konkretnim slučajevima kršenja ljudskih prava iskazuje značajnu
razinu otvorenosti za suradnju s organizacijama civilnoga društva koje se bave
pitanjima ljudskih prava.
Istovremeno, novim je *Zakonom o sigurnosno-obavještajnom sustavu*191 osiguran
građanski nadzor nad sigurnosno-obavještajnim agencijama putem Vijeća za
građanski nadzor sigurnosno-obavještajnih agencija. Dosadašnji rad Vijeća
pokazao je kako je utemeljenje ovog tijela bio koristan za nastojanja usmjerena
ka željenom smanjenju broja ograničenja ljudskih prava građana, ali postoji
potreba da Vijeće sustavnije i bolje predstavi javnosti rezultate svoga rada, a
da se pritom ne povrijedi zakonska odredba o potrebi čuvanja državnih tajni.192
Kako bi se smanjile moguće povrede ljudskih prava, potrebno je provoditi i
sustavnu edukaciju djelatnika Ministarstva obrane, Ministarstva unutarnjih
poslova i Sigurnosno-obavještajne agencije o ljudskim pravima koja moraju
postati sastavni dio obrazovnog sustava za primanje u navedene službe. U
slučajevima eventualnih ugrozbi nacionalne sigurnosti većih razmjera, potrebno
je striktno poštivati i primjeniti načelo razmjernosti iz čl. 16. Ustava RH.

**118. Cilj: Osigurati razmjernost između legitimnih ograničenja ljudskih prava i
sloboda i nacionalne sigurnosti, javnog morala i zdravlja**
118.1. Mjera: Uključiti stručnjake iz područja ljudskih prava u izradu nacrta
zakona kojima se uređuje nacionalna sigurnost, javni moral i zdravlje
Nositelj: Ured Vijeća za nacionalnu sigurnost u suradnji s Odborom za ljudska
prava i prava nacionalnih manjina Hrvatskog sabora, Uredom pučkog
pravobranitelja i organizacijeama civilnoga društva
Rok: 2008. – 2011.

**119. Cilj: Neovisan nadzor nad pripadnicima oružanih snaga Republike Hrvatske i
policijom u svrhu sprječavanja kršenja ljudskih prava**
119.1. Mjera: Osigurati i ojačati ljudske resurse Ureda pučkog pravobranitelja
za provedbu nadzora
Nositelj: nadležna tijela državne uprave u suradnji s Uredom pučkog
pravobranitelja
Rok: 2008.

**120. Cilj: Podići razinu svijesti djelatnika Ministarstva obrane i oružanih
snaga Republike Hrvatske, policije i sigurnosno-obavještajnih agencija o
ljudskim pravima**
120.1. Mjera: Organizirati seminare o ljudskim pravima
Nositelj: Ured za ljudska prava Vlade RH u suradnji s Policijskom akademijom,
Vojnim učilištem Ministarstva obrane i Uredom Vijeća za nacionalnu sigurnost
Rok: 2008.
120.2. Mjera: Uključiti organizacije civilnoga društva u provedbu programa
»Policija u zajednici«
Nositelj: Ministarstvo unutarnjih poslova, Ministarstvo obrane u suradnji s
organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008.

*Razminiranje područja od zaostalih mina iz Domovinskog rata*

Za Republiku Hrvatsku je od neprocjenjive važnosti ostvarivanje potpunog
razminiranja područja od zaostalih mina iz Domovinskog rata s obzirom na
činjenicu da je Hrvatska među prvih deset zemalja na svijetu po zagađenosti
minama (1.700 četvornih metara).
Obavješćivanje i obuku stanovništva o opasnosti od mina vodi Hrvatski centar za
razminiranje. Programi upoznavanja s opasnošću od mina provode se na području 14
od 21 županije u Republici Hrvatskoj. Hrvatska se Vlada prema ugovoru iz Ottawe
(2000.) obvezala razminirati državno područje do 2010. godine. Ministarstvo
mora, turizma, prometa i razvitka u suradnji sa svjetskom bankom provodi projekt
socijalnog i gospodarskog oporavka čiji se razvojni cilj odnosi na potporu
gospodarskom i društvenom oživljavanju zapostavljenih i ratom pogođenih područja
te jačanje socijalne kohezije. Jedna od sastavnica tog višesektorskog projekta
je i razminiravanje. Kroz navedeni program provest će se razminiravanje u 13
županija s područja posebne državne skrbi.

**121. Cilj: Podići javnu svijest na nacionalnoj i lokalnoj razini o opasnostima
od mina.**121.1. Mjera: Organiziranje javnih kampanja o opasnostima od mina
Nositelj: Hrvatski centar za razminiranje, Ministarstvo vanjskih poslova i
europskih integracija, Ministarstvo unutarnjih poslova
Rok: 2010.

V. OBRAZOVANJE ZA LJUDSKA PRAVA I LJUDSKA PRAVA U OBRAZOVNOM
SMISLU

Znanje je pretpostavka osnaživanja ljudskih resursa. U tom smislu,
visokoobrazovano građanstvo značajan je gospodarski resurs, no u informacijskom
svijetu proizvodnja i posjedovanje novih znanja i vještina postaje i uvjet
ljudskog opstanka. S obzirom da je pravo na obrazovanje uvjet afirmacije
ljudskog dostojanstva, što potvrđuje i sadržaj međunarodnih odredbi prava na
obrazovanje, na vladama leži povijesna obveza da svim svojim građanima osiguraju
uvjete za stjecanje što korisnijih znanja, uključujući ona koja su bitna za
zaštitu i promicanje ljudskih prava, temeljnih sloboda i građanskih
odgovornosti, kako bi građani bili u stanju odgovoriti složenim izazovima
suvremenog doba i time aktivno sudjelovati u osiguranju vlastite dobrobiti i
dobrobiti društva u cjelini.
Pravo na obrazovanje jedno je od općih, nedjeljivih i neotuđivih ljudskih prava,
ali i bitan instrument uživanja svih drugih prava i sloboda. Sukladno tome,
ostvarenje prava na obrazovanje nužno pretpostavlja učenje za ljudska prava.
Potvrdu tome nalazimo u čl. 13. Međunarodnog pakta o ekonomskim, socijalnim i
kulturnim pravima (1966.) kojim se države stranke obvezuju na poštivanje četiri
temeljna načela ostvarivanja prava na obrazovanje:
a) utemeljenje obrazovanja na općeprihvaćenim vrijednostima193
b) osiguranje opće i jednake dostupnosti194
c) uvođenje pozitivnih mjera i osiguranje sustava potpore195
d) jamčenje slobode izbora u skladu s priznatim obrazovnim standardom196.
Odredbe čl. 13. razrađuju se i proširuju sljedećim dokumentima:
– Konvencija o pravima djeteta (čl. 29. st. 1.), kojom se određuje da je
poznavanje svojih prava temeljno pravo djeteta, a obveza države da to pravo
osigura poticanjem izmjene kurikuluma, izobrazbe učitelja i kodeksa ponašanja
policije, učitelja, socijalnih djelatnika, sudaca, liječnika te medija i
izdavačkih kuća, kao i povećanom suradnjom s nevladinim organizacijama.
– Bečka deklaracija i Program djelovanja (Dio I., st. 33. i Dio II., st. 80.) sa
Svjetske konferencije o ljudskim pravima (1993.) koja poziva na opće prihvaćanje
međunarodnih standarda ljudskih prava i poziva na uvođenje obrazovanja za
ljudska prava na sve razine i u sve oblike obrazovanja.197
– UN-ova Rezolucija br. 49/184, kojom je razdoblje od 1995. – 2004. proglašeno
Desetljećem obrazovanja za ljudska prava, a u sklopu kojega su vlade,
međunarodne, nevladine i profesionalne organizacije te civilno društvo bili
pozvani zajednički djelovati na promicanju obrazovanja za ljudska prava i
izgradnji »opće kulture ljudskih prava«. U Planu djelovanja (st. 2) naglasak je
stavljen na utvrđivanje potreba, na izradu i provedbu odgovarajućih strategija,
programa i materijala te na jačanje uloge medija u unapređenju obrazovanja za
ljudska prava.198 Završetkom Desetljeća, UN je usvojio Plan djelovanja za prvu
fazu (2005. – 2007.) provedbe Svjetskog programa obrazovanja za ljudska prava u
kojemu je naglasak stavljen na uvođenje obrazovanja za ljudska prava u osnovne i
srednje škole što ne znači samo odgovarajuću promjenu kurikuluma, nastavnog
materijala i metoda te izobrazbe nastavnika, nego i promjenu prakse ljudskih
prava u cjelokupnom odgojno-obrazovnom sustavu.
UNESCO-va Konvencija protiv diskriminacije u obrazovanju (1960.) zabranjuje
»svako razlikovanje, isključivanje, ograničavanje ili davanje prednosti
temeljeno na rasi, boji kože, spolu, vjeri, političkom ili nekom drugom
uvjerenju, nacionalnom ili socijalnom podrijetlu, ekonomskom položaju ili
rođenju« u svim oblicima i stupnjevima obrazovanja, kako u pristupu, tako i u
određivanju kvalitete i uvjeta učenja. Nadalje, svojom cjelovitom Preporukom o
odgoju i obrazovanju za međunarodno razumijevanje, suradnju i mir te poštivanje
ljudskih prava i temeljnih sloboda (1974.), UNESCO je zatražio odgovarajuće
izmjene nacionalnih obrazovnih politika, osobito kako bi nastava doprinijela
ukidanjanju predrasuda te jačanju društvene odgovornosti, solidarnosti, kritičke
svijesti i demokratskog postupka.199
U svim najvažnijim međunarodnim instrumentima ljudskih prava, pravo na
obrazovanje dovodi se u vezu sa zaštitom drugih prava, a države se obvezuju na
odgovarajuće djelovanje:
– Međunarodna konvencija o ukidanju svih oblika rasne diskriminacije (čl. 7)
traži poduzimanje hitnih i učinkovitih mjera u obrazovanju, kulturi i
informiranju radi uklanjanja predrasuda i rasne diskriminacije. Država stranka
dužna je podnositi izvješće o poduzetim mjerama na području izobrazbe policije,
zaposlenika u upravi i pravosuđu te učitelja.
– Konvencija protiv mučenja i drugih oblika okrutnog, nečovječnog i
ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja (čl. 10) propisuje da se policiji,
medicinskom osoblju i zaposlenicima u javnim službama osigura obrazovanje i
informiranje o zabrani mučenja.
– Konvencija o ukidanju svih oblika diskriminacije žena (čl. 10) traži od država
stranaka da provedu analizu nastavnih programa, metoda i udžbenika radi
uklanjanja rodnih stereotipa.
– Konvencija (br. 169) o starosjedilačkim i plemenskim narodima u neovisnim
zemljama obvezuje na uklanjanje etničkih stereotipa u udžbenicima povijesti i
drugim nastavnim materijalima.
Države članice Ujedinjenih naroda dodatno su se obvezale na promicanje
obrazovanja za ljudska prava prihvaćanjem sljedećih dokumenata: Deklaracije o
pravima i odgovornostima pojedinaca, grupa i društvenih tijela u promicanju i
zaštiti općepriznatih ljudskih prava i temeljnih sloboda (1998.),200;
Deklaracije iz Durbana koja je s Programom djelovanja usvojena na Svjetskoj
konferenciji protiv rasizma, rasne diskriminacije, ksenofobije i nesnošljivosti
(2001.),201; Svjetske deklaracije o obrazovanju za sve (1990., čl. 1.) i
Razvojnih ciljeva tisućljeća (2000.).202
Ukratko, osim općeg osiguranja prava na obrazovanje, međunarodna zajednica
određuje da svatko ima pravo znati svoja prava i da se to pravo osigurava
uvođenjem obrazovanja za ljudska prava u cjelokupan sustav odgoja i obrazovanja.
Poštivanje međunarodnih standarda na području prava na obrazovanje traži od
države da jamči i osigura jednak pristup odgovarajućem obrazovanju svim
građanima, kao i uključivanje načela ljudskih prava i građanskih odgovornosti u
cjelokupan obrazovni sustav. Osim izvješćivanja o provedbi obveza na tom
području koje proizlaze iz pristupanja međunarodnim instrumentima ljudskih
prava, države članice UNESCO-a su od 1995. dužne, u sklopu Permanentnog sustava
izvješćivanja, svakih šest godina podnositi izvješća o napretku i poteškoćama u
provedbi Preporuke o odgoju i obrazovanju za međunarodno razumijevanje, suradnju
i mir te poštivanje ljudskih prava i temeljnih sloboda (1973.), Bečke
deklaracije i programa djelovanja za ljudska prava (1993.), Svjetskog plana
djelovanja u obrazovanju za ljudska prava i demokraciju (1993.), Deklaracije i
Cjelovitoga okvira djelovanja u obrazovanju za mir, ljudska prava i demokraciju
(1995.) i Plana djelovanja UN-ova Desetljeća obrazovanja za ljudska prava 203.
Poznavanje ljudskih prava u sklopu pripreme mladih za informirane, aktivne i
odgovorne građane, jedan je od najvažnijih ciljeva obrazovne politike Vijeća
Europe i Europske unije.
Vijeće Europe se u unapređenju tog područja, osim Preporuke Odbora ministara br.
R (85) 7 o podučavanju i učenju o ljudskim pravima u školama204, oslanja na
sljedeće dokumente:
a) Bečka deklaracija i Plan djelovanja, usvojeni na prvom samitu zemalja članica
Vijeća Europe (1993.), u kojoj se traži uvođenje i unapređenje obrazovanja za
ljudska prava, poštivanje kulturne različitosti i suzbijanje predrasuda.205
b) Preporuka Parlamentarne skupštine Vijeća Europe br. 1346 (1997.) 1 o
obrazovanju za ljudska prava u kojoj se ukazuje na potrebu revizije svih
obrazovnih programa, uključujući programe izobrazbe i usavršavanja nastavnika,
pravnika i novinara, policije i zatvorskih djelatnika te svih koji rade s
prognanicima i izbjeglicama, s ciljem uklanjanja stereotipa i promicanja
obrazovanja za ljudska prava. Političare i medije se poziva da se javno obvežu
štititi ljudska prava.
c) Završna deklaracija i Plan djelovanja s drugog samita Vijeća Europe (1997.),
u kojima se jačanje demokratske stabilnosti u Europi dovodi u vezu s promicanjem
obrazovanja za demokratsko građanstvo koje se utemeljuje na pravima i
odgovornostima građana.206
d) Preporuka Odbora ministara Vijeća Europe Rec (2000.) 12 o obrazovanju za
demokratsko građanstvo u kojoj se traži da vlade zemalja članica upoznaju
javnost s europskim smjernicama u obrazovanju za demokratsko građanstvo, da to
obrazovanje stave u središte obrazovnih politika i reformi, da ga povežu s
obrazovanjem za ljudska prava i građansku odgovornost, nenasilno rješavanje
sukoba, kulturnu različitost i kritičko osvještavanje stvarnosti te da osiguraju
uvjete za istraživanje, praćenje i vrednovanje rezultata provedbe programa na
tom području.
e) Varšavska deklaracija i Plan djelovanja s trećeg samita Vijeća Europe
(2005.), u kojima se poziva na uvođenje sveobuhvatnog obrazovanja za ljudska
prava i promicanje interkulturalnog dijaloga. Vijeću Europe je stavljeno u
zadatak unapređenje izobrazbe nastavnika i trenera u obrazovanju za demokratsko
građanstvo, ljudska prava i interkulturalno razumijevanje, uz naglasak na
sveeuropsku suradnju kako bi se očuvala »dimenzija ljudskih prava u konstrukciji
Europe«.
Za zemlje članice Europske unije obveza promicanja obrazovanja za ljudska prava
proizlazi iz odredbe o slobodi izbora i zabrani diskriminacije u obrazovanju. U
Odluci o slobodi obrazovanja u Europskoj zajednici (1984.) Europskog parlamenta
stoji da »obrazovanje i nastava ispunjavaju svoju svrhu ako pridonose punom
razvoju pojedinca i poštivanju ljudskih prava i temeljnih sloboda.«
Povelja temeljnih prava i sloboda Europske unije (2000.) potvrđuje da je Unija
utemeljena na nedjeljivim i općim vrednotama ljudskog dostojanstva, slobode,
jednakosti i solidarnosti. Iako dokument ne uređuje pitanje obrazovanja za
ljudska prava, indikativno je da je pravo na obrazovanje zajedno s građanskim
pravima i slobodama uvršteno pod načelo dostojanstva.
Nakon opredjeljenja Europskog vijeća u Lisabonu 2000. da se Europa do 2010.
razvije u globalno najkompetetivnije i najdinamičnije gospodarstvo temeljeno na
znanju, godine 2001. određena su tri strategijska cilja razvoja obrazovanja koja
su 2002. razrađena u Detaljnom radnom programu ostvarenja ciljeva sustava
obrazovanja i izobrazbe u Europi. Promicanje aktivnog građanstva, uz povećanje
jednakih šansi i jačanje društvene kohezije, dio su drugoga strategijskog cilja:
olakšavanje pristupa sustavima obrazovanja i izobrazbe svima. Intenzitet rada na
izradi pokazatelja kvalitete obrazovanja za aktivno građanstvo, uz uključivanje
sadržaja ljudskih prava, kulturne različitosti i nenasilja, jasno pokazuje
interes Europske unije za razvoj tog područja. Posebnu zadaću u tome ima
Bolonjski proces, kojim se nastoji izgraditi koherentan i kompatibilan europski
sustav visokog obrazovanja. Promicanje europske dimenzije, koja podrazumijeva
učenje o zajedničkim europskim vrednotama, uključujući ljudska prava i temeljne
slobode, jedan je od šest temeljnih ciljeva Bolonjske deklaracije.

*Promicanje obrazovanja za ljudska prava u Hrvatskoj*

U Ustavu se pravo na obrazovanje uređuje čl. 62. – 67. kojima se uvodi opća
obvezatnost i besplatnost osnovnog školovanja, jamči dostupnost srednjoškolskog
i visokoškolskog obrazovanja prema sposobnostima, utvrđuje pravo i sloboda
roditelja da samostalno odlučuju o odgoju djece, uređuje pitanje osnivanja
privatnih odgojno-obrazovnih ustanova i potvrđuje autonomija sveučilišta. Obveza
uvođenja obrazovanja za ljudska prava kao važne dimenzije ostvarivanja prava na
obrazovanje mogla bi se izvesti iz čl. 3. u kojemu stoji da su, između ostaloga,
sloboda, jednakost i poštivanje prava čovjeka najviše vrednote ustavnog poretka
Republike Hrvatske, a dijelom iz čl. 62., u kojemu se država obvezuje na
stvaranje uvjeta za ostvarivanje prava na dostojan život.
U Hrvatskoj se programi obrazovanja za ljudska prava i njima srodni programi
sporadično pojavljuju od početka 90-ih kao dio neformalnih obrazovnih nastojanja
koja pokreću organizacije civilnoga društva, neke visokoškolske institucije i
pojedinci. Kao odgovor na UN-ovu Rezoluciju o Desetljeću obrazovanja za ljudska
prava 1995. – 2004., Vlada RH osniva *Nacionalni odbor za odgoj i obrazovanje o
ljudskim pravima* s ciljem usklađivanog djelovanja na izradi, provedbi i
evaluaciji nacionalnog programa na tom području.207 Vlada RH prihvaća
*Nacionalni
program odgoja i obrazovanja za ljudska prava* (1999.). Nacionalni program za
odgoj i obrazovanje za ljudska prava sastoji se od programa za *ljudska prava* za
predškolski odgoj, za razrednu nastavu, za predmetnu nastavu u osnovnoj školi i
od programa za ljudska prava za srednju školu. Odgoj za ljudska prava postao je
obvezan u sustavu predškolskog odgoja. Na taj je način naglašena važnost
predškolskog odgoja u odgojno-obrazovnom sustavu u smislu izgrađivanja cjelovite
i cjeloživotno usmjerene koncepcije odgoja i obrazovanja.
Do potpune provedbe Nacionalnog programa u odgojno-obrazovnom sustavu nije
došlo, a razlozi tome su višestruki. Za sada se u svrhu primjene Nacionalnog
programa provode određene aktivnosti od kojih posebno ističemo obvezno stručno
usavršavanje svih odgojno-obrazovnih djelatnika od predškolskog odgoja do
srednje škole o sadržaju i metodama provođenja odgoja za ljudska prava i
demokratsko građanstvo koje provodi *Agencija za odgoj i obrazovanje.* Osim toga,
održani su i brojni seminari na lokalnoj razini u suradnji s organizacijama
civilnog društva. Izdani su brojni priručnici za zaposlene u odgojno-obrazovnom
radu u dječjim vrtićima, osnovnim i srednjim školama s tematikom ljudskih prava
i demokratskog građanstva. Također je potrebno istaknuti da se u sustavu
natjecanja, susreta i smotri koje provodi Agencija za odgoj i obrazovanje
redovito održavaju učeničke Smotre projekata iz Nacionalnog programa.
Obrazovanje za ljudska prava uvedeno je 1999. samo u Nastavni plan i program za
osnovnu školu, ali kao neobvezan integrativni sadržaj. Imenovani su županijski
koordinatori za provedbu Nacionalnog programa, a u suradnji s Vijećem Europe
došlo je do povezivanja obrazovanja za ljudska prava s obrazovanjem za
demokratsko građanstvo.
Prema važećem *Planu razvoja sustava odgoja i obrazovanja 2005. – 2010.* (2005.)
Hrvatska teži kvalitetnijem, dostupnijem, prilagodljivijem i učinkovitijem
sustavu obrazovanja u funkciji, između ostaloga, jačanja društva znanja i
demokratskih načela, što se dovodi u vezu s promicanjem aktivnog građanstva.
Plan razvoja se izrijekom oslanja na Lisabonsku strategiju, pa se među
prioritetima navodi društvena povezanost (kohezija), a govori se i o «društvenoj
dimenziji obrazovanja», no sadržaj te dimenzije ostaje nejasan. No obveza
uvođenja obrazovanja za ljudska prava i demokratsko građanstvo, iako nije
spomenuta, proizlazi iz same biti Plana razvoja, a to je, kako je u tekstu
istaknuto, stavljanje učenika u središte odgojno-obrazovnog procesa.
U *Hrvatskom nacionalnom obrazovnom standardu (HNOS-u)*, koji proizlazi iz Plana
razvoja, sposobnost aktivnog sudjelovanja u demokratskom društvu se spominje kao
jedan od ciljeva. Obrazovanje za ljudska prava je zajedno s obrazovanjem za
demokratsko građanstvo uključeno u reformirani, HNOS-ov, Nastavni plan i program
za osnovnu školu za 2006. – 2007. godinu (2006.), ali kao neobvezni integrativni
odgojno-obrazovni sadržaj koji će se nastaviti primjenjivati i u budućnosti, što
se dovodi u vezu s odlukom Vlade o primjeni Nacionalnog programa odgoja i
obrazovanja za ljudska prava iz 1999208.
Obrazovanje za ljudska prava i demokratsko građanstvo ima sporadičnu poziciju i
u drugim razvojno-strategijskim dokumentima, kao što su:
– Nacionalni plan aktivnosti za prava i interese djece od 2006. do 2012. godine
(2006.) traži unapređenje obrazovanja i spominje preventivne programe radi
sprječavanja nasilja i sl., kao i uvođenje obrazovnih programa s ciljem
otklanjanja diskriminacije djece pripadnika nacionalnih manjina, Roma, stranaca
i djece s posebnim potrebama.
– U Nacionalnom programu za Rome (2002.) izrijekom se traži uvođenje obrazovanja
za ljudska prava za romsku i većinsku djecu u svim odgojno-obrazovnim ustanovama
radi općeg prihvaćanja načela jednakosti i otklanjanja problema stigmatizacije i
diskriminacije Roma, ali i radi pune integracije Roma u hrvatsko društvo.
– U Nacionalnoj politici za promicanje ravnopravnosti spolova 2006. – 2010.
(2006.) traži se, između ostaloga, obrazovanje mladih za toleranciju, kulturu
mira i nenasilno rješavanje sukoba te radi promicanja ravnopravnost spolova i
spolnosti i osvještavanja problema neravnopravnosti spolova u redovitom
obrazovanju.
– U Nacionalnoj strategiji stvaranja poticajnog okruženja za razvoj civilnog
društva od 2006. – 2011. i Operativnom planu izrijekom se traži provođenje
aktivnosti važnih za razvoj obrazovanja za ljudska prava, od izrade odgovarajuće
politike, preko osiguranja potpore formalnim i neformalnim programima na
regionalnoj i lokalnoj razini, do vanjske evaluacije obrazovnih programa
organizacija civilnog društva.
– Među ciljevima Nacionalnog programa zaštite potrošača za razdoblje 2005. –
2006. (2005.) spominje se osvještavanje potrošača informiranjem i obrazovanjem,
osobito stjecanje znanja o obvezama, pravima i zaštiti potrošača u osnovnim i
srednjim školama, ali i izobrazba prosvjetnih djelatnika o zaštiti prava
potrošača.
– U svrhu adekvatnog obrazovanja državnih službenika,između ostalog i o ljudskim
pravima, Vlada Republike Hrvatske donijela je Uredbu o oblicima, načinima i
uvjetima izobrazbe državnih službenika.209
– Na temelju ove Uredbe, Središnji državni ured za upravu utvrdio je dva
Kataloga programa izobrazbe za 2007. godinu u kojima je sadržano nekoliko
programa izobrazbe na području ljudskih prava (Ustavna zaštita ljudskih prava i
građanskih sloboda, Pravna zaštita nacionalnih manjina, Javni pristup
informacijama, Suzbijanje korupcije i slično).
Iako je danas u demokratskom i kulturno pluralnom svijetu općenito prihvaćeno da
je obrazovanje za ljudska prava temelj pripreme mladih za aktivno i odgovorno
građanstvo, te usprkos postojanja Nacionalnog programa i bogatih iskustava u
provedbi odgovarajućih neformalnih programa, uključujući samostalne inicijative
nastavnika i škola, položaj obrazovanja za ljudska prava u hrvatskom
odgojno-obrazovnom sustavu bi se trebao i nadalje razvijati na način da bude
nadopunjen sveučilišnim programom, operativnim planom njegove provedbe,
postojanjem pouzdanih programa koje škole provode, izgradnjom sustava praćenja,
vrednovanja i osiguranja kvalitete i obveznim pripremanjem nastavnika za to
područje.
U budućem razdoblju posebnu pažnju treba posvetiti uvođenju obveze obrazovanja
za ljudska prava i demokratsko građanstvo u pojedine zakone kojima se regulira
područje obrazovanja, kao što su Zakon o predškolskom odgoju i naobrazbi, Zakon
o osnovnom školstvu, Zakon o srednjem školstvu, Zakon o znanstvenoj djelatnosti
i visokom obrazovanju, Zakon o obrazovanju odraslih, Zakon o udžbenicima za
osnovnu i srednju školu.

**122. Cilj: Cjelovito, integralno i dosljedno provoditi prihvaćena međunarodna
načela i odredbe o pravu na obrazovanje**
122.1. Mjera: Uskladiti nacionalno zakonodavstvo na području odgoja i
obrazovanja (od predškole do obrazovanja odraslih) s međunarodnim i europskim
načelima i odredbama na području prava na obrazovanje, s osobitim naglaskom na
obrazovanje za ljudska prava i demokratsko građanstvo
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ministarstvo vanjskih
poslova i europskih integracija, Ured za ljudska prava Vlade RH u suradnji s i
Pravobraniteljom za djecu, odgovarajućim sveučilišnim ustanovama, Agencijom za
odgoj i obrazovanje te organizacijama civilnoga društva
Rok: 2009.
122.2. Mjera: Uvesti sustav informiranja o preuzetim međunarodnim obvezama te
praćenja i izvješćivanja o napretku i poteškoćama u njihovoj provedbi na
području odgoja i obrazovanja, s osobitim naglaskom na obrazovanje za ljudska
prava i aktivno građanstvo
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ministarstvo pravosuđa,
Ministarstvo vanjskih poslova i europskih integracija i Ured za ljudska prava
Vlade RH u suradnji s odgovarajućim istraživačkim institucijama, Agencijom za
odgoj i obrazovanje te organizacijama civilnoga društva
Rok: 2009.

**123. Cilj: Uvesti obrazovanje za ljudska prava na sve razine i u sve oblike
odgoja i obrazovanja**123.1. Mjera: Imenovati novi Nacionalni odbor za obrazovanje za ljudska prava i
inovirati Nacionalni program odgoja i obrazovanja za ljudska prava i demokratsko
građanstvo
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa i Ured za ljudska prava
Vlade RH u suradnji s odgovarajućim sveučilišnim ustanovama, Agencijom za odgoj
i obrazovanje i organizacijama civilnoga društva
Rok: 2008.
123.2. Mjera: Unaprijediti model obrazovanja za ljudska prava i demokratsko
građanstvo i njegovo provođenje za pojedine razine i oblike odgoja i obrazovanja
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa u suradnji s Nacionalnim
odborom za obrazovanje za ljudska prava, odgovarajućim sveučilišnim i
istraživačkim ustanovama, Agencijom za odgoj i obrazovanje i organizacijama
civilnoga društva
Rok: 2008.
123.3. Mjera: Osigurati provođenje obrazovanja za ljudska prava i demokratsko
građanstvo na svim razinama i oblicima odgoja i obrazovanja, uključujući
programe obrazovanja manjina, vjeronaučne programe, programe resocijalizacije
mladih i programe obrazovanja odraslih
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Ministarstvo pravosuđa u
suradnji s Nacionalnim odborom za obrazovanje za ljudska prava, Agencijom za
odgoj i obrazovanje, odgovarajućim sveučilišnim ustanovama, organizacijama za
obrazovanje odraslih, predstavnicima manjina, predstavnicima religijskih
zajednica i organizacijama civilnoga društva
Rok: 2009.
123.4. Mjera: Uspostaviti sustav vrednovanja, osiguranja kvalitete i
informiranja u obrazovanju za ljudska prava i demokratsko građanstvo i osigurati
potrebne financijske, institucionalne i kadrovske uvjete za njegovo
funkcioniranje
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Agencija za odgoj i
obrazovanje u suradnji s odgovarajućim sveučilišnim i istraživačkim ustanovama
te organizacijama civilnog društva
Rok: 2010.
123.5. Mjera: Inicirati uvođenje obrazovanja za ljudska prava i demokratsko
građanstvo u veleučilišne i sveučilišne programe, kao i u programe stručnog
usavršavanja, s posebnim naglaskom na nastavničke, edukacijsko-rehabilitacijske,
pravne i druge fakultete koji pripremaju stručnjake za rad s djecom i mladima
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa u suradnji s Agencijom za
odgoj i obrazovanje, odgovarajućim sveučilišnim ustanovama i organizacijama
civilnoga društva
Rok: 2009.
123.6. Mjera: Odrediti kriterije te pravne i financijske preduvjete za suradnju
između odgojno-obrazovnih ustanova i organizacija civilnog društva u provođenju
obrazovanja za ljudska prava i demokratsko građanstvo
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa u suradnji sa Savjetom za
razvoj civilnog društva i odgovarajućim organizacijama civilnog društva
Rok: 2009.
123.7. Mjera: Unaprijediti obrazovanje za ljudska prava u programe stručnog
usavršavanja djelatnika u tijelima državne uprave
Nositelji: Središnji državni ured za upravu u suradnji s Ministarstvom znanosti,
obrazovanja i športa, odgovarajućim veleučilišnim i sveučilišnim ustanovama,
profesionalnim udrugama i organizacijama civilnog društva
Rok: 2008. – 2011.

**124. Cilj: Uspostaviti bazu relevantnih i pouzdanih podataka o praksi
obrazovanja za ljudska prava i demokratsko građanstvo**
124.1. Mjera: Uspostaviti sustav redovitog praćenja i obveznog izvješćivanja u
skladu s utvrđenom metodologijom izvješćivanja
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa, Agencija za odgoj i
obrazovanje u suradnji s odgovarajućim sveučilišnim i istraživačkim ustanovama
Rok: 2008. – 2011.
124.2. Mjera: Poticati i odgovarajuće materijalno podupirati provođenje
sustavnih neovisnih znanstveno-istraživačkih projekata u području obrazovanja za
ljudska prava i demokratsko građanstvo
Nositelji: Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa
Rok: 2008. – 2011.

VI. ULOGA LJUDSKIH PRAVA U PROCESU PRIDRUŽIVANJA I PRISTUPNIM
PREGOVORIMA REPUBLIKE HRVATSKE S EUROPSKOM UNIJOM

Poštivanje ljudskih prava temelj je postojanja pravnog poretka Europske unije i
jedan od ključnih uvjeta članstva u Europskoj uniji. Unija je utemeljena na
načelima slobode, demokracije, poštivanja ljudskih prava i temeljnih sloboda te
vladavine prava; ta su načela zajednička državama članicama. 210
Europska unija i Europska zajednica mogu postupati i donositi odluke samo u onim
područjima koja su im izričito prenesena u nadležnost temeljnim ugovorima. Oni
nemaju nadležnosti definirati zajedničku politiku ljudskih prava te određivati
njihov sadržaj i doseg, no to ne znači da nemaju nikakve ovlasti određivanja
ljudskih prava. Postoji cijeli niz ljudskih prava koja su sastavni dio
regulativnog područja koja su u nadležnosti Unije ili Zajednice. 211
Unija je kroz zakonodavstvo i praksu Europskog suda pravde razvila značajno
pozitivno pravo na području zaštite ljudskih prava koje je dio acquisa Europske
unije i nadređeno je nacionalnom pravu. Ako je nekom odlukom ili postupanjem u
području nadležnosti Unije povrijeđeno neko ljudsko pravo pojedinca, omogućeno
mu je takvu odluku osporavati u postupcima pred nacionalnim sudovima odnosno
sudovima Europske unije te u slučaju da je odluka nezakonita, imaju pravo
tražiti naknadu štete.
Europska unija je, na Konferenciji Europskog vijeća Unije u Copenhagenu 1993.
godine, postavila ljudska prava kao dodatni uvjet za pridruživanje u članstvo
(tzv. kopenhaški kriteriji). Ljudska prava su tako postala bitni dio potpunog
prihvaćanja EU acquisa u nacionalni pravni sustav.
Nacionalni interes i strateški cilj Republike Hrvatske je članstvo u Europskoj
uniji. Već u predpregovornom razdoblju, Republika Hrvatska se *Sporazumom o
stabilizaciji i pridruživanju s Europskom unijom* obvezala poštivati ljudska
prava (članak 2.). 212 Stjecanjem statusa kandidatkinje i otvaranjem pristupnih
pregovora važnost i doseg načela obveze poštivanja ljudskih prava dodatno su se
povećali.
Uvjet potpune usklađenosti nacionalnog pravnog poretka s pravnom stečevinom
Europske unije, od Republike Hrvatske zahtijeva da uskladi sve svoje pravne
propise s pozitivnim (primarnim i sekundarnim) pravom Europske unije, uskladi
nacionalne politike i počne sudjelovati u zajedničkim politikama Europske unije
te unaprijedi svoje institucionalne kapacitete kako bi osigurala efikasnu
primjenu acquisa.
Cjelokupni acquis Europske unije za potrebe pregovora podijeljen je u 35
poglavlja. Neka od tih poglavlja posebno su značajna jer sadrže niz pozitivnih
propisa od neposrednog ili posrednog značenja za zaštitu ljudskih prava koje
Republika Hrvatska kao država kandidatkinja ima obvezu uključiti u svoje
zakonodavstvo, provesti i osigurati njihovu efikasnu zaštitu i primjenu. S
aspekta zaštite ljudskih prava, posebno su značajna sljedeća poglavlja: 23.
Pravosuđe i temeljna ljudska prava, 2. Sloboda kretanja radnika, 19. Socijalna
politika i zapošljavanje, 24. Pravda, sloboda i sigurnost, 27. Okoliš, 28.
Zaštita potrošača i zdravlja.
Izvještaji Europske komisije o napretku Republike Hrvatske u pregovorima o
pristupanju jasno ukazuju da Republika Hrvatska mora poboljšati primjenu
pozitivnih pravnih propisa na području zaštite i promicanja ljudskih prava,
unaprijediti efikasnost djelovanja državne uprave i pravosudnih tijela te
podržavati djelovanje nezavisnih institucija za ljudska prava.
Uspješnim i kvalitetnim ispunjavanjem zahtjeva Europske unije na području
ljudskih prava, Republika Hrvatska će unaprijediti zaštitu ljudskih prava svakog
građana.
Kako bi pozitivno pravo na području ljudskih prava mogli primjenjivati s obzirom
na njegovu svrhu, Republika Hrvatska treba omogućiti sucima dodatno upoznavanje
s vrijednosnim sadržajem i doktrinom primjene ljudskih prava koja je dominantna
u pravnom poretku Europske unije. U tom smislu Izvještaji Europske komisije o
napretku Republike Hrvatske u pregovorima o pristupanju jasno ukazuju da
Republika Hrvatska mora uložiti odgovarajuće napore kako bi omogućila kvalitetno
obrazovanje i usavršavanje sudaca i sutkinja na svim razinama sudbene vlasti u
Republici Hrvatskoj. Kako kriterij potpune usklađenosti uključuje i uvjet
učinkovite primjene acquis-a, neusklađena primjena i zaštita ljudskih prava od
strane hrvatskih sudova u razdoblju pristupnih pregovora predstavlja rizik
usporavanja tijeka pregovora. U razdoblju članstva, Republika Hrvatska bi se
zbog neusklađene primjene prava u ovom području mogla suočiti s ozbiljnim
zahtjevima za naknadu štete koje pravo Europske unije jamči pojedincima kojima
su takvim postupanjem nacionalnih sudova povrijeđena konkretna pojedinačna prava
koja proizlaze iz prava Europske unije.

**125. Cilj: Usklađivanje nacionalnog zakonodavstva s pravnom stečevinom Europske
unije na području zaštite ljudskih prava**
125.1. Mjera: Nastaviti pregovore za područja koja se odnose na zaštitu ljudskih
prava
Nositelj: Ministarstvo vanjskih poslova i europskih integracija, Ministarstvo
pravosuđa, Ministarstvo gospodarstva, rada i poduzetništva, Ministarstvo
unutarnjih poslova, Ured za ljudska prava Vlade RH, Ured za ravnopravnost
spolova Vlade RH, Ured za nacionalne manjine Vlade RH
Rok: do okončanja pregovora

**126. Cilj: Provedba međunarodnih standarda zaštite ljudskih prava**126.1. Mjera: Obrazovanje i usavršavanje sudaca o primjeni međunarodnih
standarda na području zaštite i promicanja ljudskih prava
Nositelj: Ministarstvo pravosuđa-Pravosudna akademija, Ministarstvo vanjskih
poslova i europskih integracija
Rok: 2008. – 2011.

VII. ZAVRŠNE ODREDBE

*Preporuka jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave*

Županije, gradovi i općine pozvani su djelovati u partnerstvu s državom i
organizacijama civilnog društva na zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda te
na ostvarenju zajedničkih ciljeva navedenih Nacionalnim programom za dobrobit
svakog pojedinca u Republici Hrvatskoj.
Pozivaju se, također, da u suradnji s organizacijama civilnog društva iniciraju,
podupiru i sukladno svojim mogućnostima:
(1) sufinanciraju programe nevladinih organizacija koje unapređuju i promiču
ljudska prava
(2) sudjeluju u provedbi Nacionalnog programa na lokalnoj razini.

*Preporuke organizacijama civilnoga društva*

Organizacije civilnoga društva koje se bave zaštitom i promicanjem ljudskih
prava pozvane su surađivati na provedbi ovoga Nacionalnog programa s tijelima
nadležnima za njegovo provođenje a s ciljem njegova potpunog izvršenja. U tom su
smislu pozvane:
(1) ostvarivati suradnju i partnerstvo s lokalnom samoupravom kako bi se
promicali interesi i zahtjevi građana
(2) provoditi programe obrazovanja za ljudska prava, osmišljavati i provoditi
(neformalne) oblike obrazovanja za izgradnju civilnoga društva
(3) nadzirati ispunjavanje mjera iz Nacionalnog programa.

*Provedba, praćenje i vrednovanje Nacionalnog programa*

Ured za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske zadužen je za koordinaciju
provedbe, praćenje i vrednovanje Nacionalnog programa. Mjere predviđene
Nacionalnim programom većim dijelom su redovne aktivnosti državnih tijela i
njihova provedba neće iziskivati dodatna sredstva. Godišnjim operativnim
planovima će se planirati financijska sredstva potrebna za provođenje mjera iz
Nacionalnog programa zaštite i promicanja ljudskih prava od 2008. – 2011.
godine.
*(1) Provedba*Ured za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske zadužen je za koordinaciju
provedbe Nacionalnog programa zaštite i promicanja ljudskih prava kojeg provode
tijela javne vlasti kao nositelji pojedinih mjera.
*(2) Praćenje*U svrhu praćenja provedbe Programa, Ured za ljudska prava Vlade Republike
Hrvatske dužan je u posljednjem kvartalu svakog proračunskog razdoblja provesti
konzultacije s nositeljima mjera o ostvarenosti pojedinih mjera, planiranim
aktivnostima i potrebnim financijskim sredstvima u narednom proračunskom
razdoblju. Na temelju provedenih konzultacija, Ured za ljudska prava Vlade
Republike Hrvatske priprema *Izvješće o napretku u provedbi Nacionalnog programa
te prijedlog operativnog i financijskog plana za naredno proračunsko razdoblje*.
Izvješće o napretku te operativni i finacijski plan raspravit će se na sjednici
Povjerenstva za ljudska prava te uputiti na mišljenje Pučkom pravobranitelju i
Centru za ljudska prava prije upućivanja u vladinu proceduru. Izvješće o
napretku te prijedlog financijskog i operativnog plana podnosi se na usvajanje
Vladi Republike Hrvatske.
U roku od 60 dana nakon dvije godine provedbe Nacionalnog programa, Ured za
ljudska prava Vlade Republike Hrvatske organizirat će tematsku sjednicu
Povjerenstva za ljudska prava na kojoj će se raspraviti dosadašnja postignuća u
provedbi Nacionalnog programa zaštite i promicanja ljudskih prava s naglaskom
na: (1) pregled ostvarenosti pojedinih ciljeva, (2) pregled utrošenih
financijskih sredstava, (3) pregled izazova u provedbi programa i (4) prijedloge
za postizanje što veće učinkovitosti i djelotvornosti u provedbi Nacionalnog
programa tijekom naredne dvije godine. Na tematsku sjednicu bit će pozvani
predstavnici institucija pravobranitelja i Centra za ljudska prava. Zaključci
tematske rasprave koristit će se za operativno planiranje i eventualne dorade
Nacionalnog programa u naredne dvije godine.
*(3) Vrednovanje*U svrhu pravovremenog vrednovanja Nacionalnog programa, preporučuje se da
provedba svih mjera završi najkasnije na kraju trećeg kvartala posljednje godine
provedbe programa.
Vrednovanje ukupne provedbe Nacionalnog programa i njegovih učinaka na stanje
ljudskih prava u Republici Hrvatskoj provodi Ured za ljudska prava Vlade
Republike Hrvatske u suradnji s Centrom za ljudska prava. Vrednovanje se zasniva
na uvidu u dokumentaciju Ureda za ljudska prava Vlade RH o provedbi Nacionalnog
programa, dodatnim konzultacijama sa svim nositeljima mjera i, prema potrebi,
dodatnim istraživanjima stanja ljudskih prava u Republici Hrvatskoj. Vrednovanje
se provodi tijekom posljednjeg kvartala Nacionalnog programa zaštite ljudskih
prava.
Ured za ljudska prava Vlade RH podnosi Izvješće o provedbi i učincima
Nacionalnog programa zaštite i promicanja ljudskih prava u roku od 60 dana nakon
završetka Nacionalnog programa. Izvješće će sadržavati (1) procjenu ostvarenosti
ciljeva Nacionalnog programa, (2) procjenu efikasnosti provedbe pojedinih mjera;
(3) procjenu učinaka Nacionalnog programa na stanje ljudskih prava u Republici
Hrvatskoj i (4) preporuke ključnih ciljeva i načina djelovanja Vlade Republike
Hrvatske u svrhu zaštite ljudskih prava u narednom četverogodišnjem razdoblju.
Izvješće o provedbi i učincima Nacionalnog programa podloga je izrade novog
nacionalnog programa zaštite i promicanja ljudskih prava.
Nakon usvajanja, Ured za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske objavit će
Nacionalni program na svojim internetskim stranicama, a u roku od tri mjeseca
tiskat će je i distribuirati nositeljima provedbenih mjera.
*Nacionalni program zaštite i promicanja ljudskih prava od 2008. – 2011. godine*objavit će se u »Narodnim novinama«

\_\_\_\_\_\_\_
1 Bečka deklaracija, članak 71., glava II.
Opća skupština Ujedinjenih naroda, dokument A/CONF.157/23 (Bečka deklaracija i
Program djelovanja) od 12. srpnja 1993. godine. Bečku deklaraciju i Program
djelovanja usvojile su države-članice Ujedinjenih naroda, a među njima i
Republika Hrvatska.
2 Lokalna razina: putem županijskih koordinacija za ljudska prava, drugih
povjerenstava i odbora, te ureda državne uprave u županijama uz podršku i
aktivnu suradnju s organizacijama civilnoga društva; državna razina: uključujući
sva tijela državne vlasti; regionalna i međunarodna razina: međunarodna i
regionalna suradnja Republike Hrvatske na području ljudskih prava (Ujedinjeni
narodi, Vijeće Europe, proces pridruživanja Europskoj uniji) uz ispunjavanje
međunarodnih obveza Republike Hrvatske u njihovom poštivanju.
3 U kontekstu hrvatske povijesti valja se prisjetiti određenih odredbi
Vinodolskog zakonika iz 1241. godine. Odredbe Vinodolskog i drugih
srednjovjekovnih zakonika, kao i drugi dijelovi hrvatske povijesti, ukazuju kako
i u Hrvatskoj postoji tradicija ideje ljudskih prava, unatoč stoljeća ratova,
društvene podijeljenosti i kršenja tih istih prava.
4 Olympe de Gauges
5 Konvencija o pravima djeteta (1989.), Konvencija o ukidanju svih oblika rasne
diskriminacije (1965.), Konvencija o ukidanju svih oblika diskriminacije žena
(1979.), Konvencija protiv mučenja i drugih oblika okrutnih, neljudskih ili
ponižavajućih postupaka ili kazni (1984.), Konvencija o pravima osoba s
invaliditetom (2006.).
6 Godine 1976. je osnovana Moskovska helsinška grupa, a nakon toga postepeno se
osnivaju helsinški odbori u mnogim državama članicama OESS-a.
7 Ustav Republike Hrvatske (»Narodne novine« 56/90, 135/97, 8/98 – pročišćeni
tekst, 113/00, 124/00-pročišćeni tekst, 28/01, 41/01 – pročišćeni tekst.
8 Međunarodni pakt o građanskim i političkim pravima, Međunarodni pakt o
gospodarskim, socijalnim i kulturnim pravima, Međunarodna konvencija o ukidanju
svih oblika rasne diskriminacije, Konvencija protiv mučenja i drugih okrutnih,
neljudskih ili ponižavajućih postupaka ili kazni, Konvencija o ukidanju svih
oblika diskriminacije žena, Konvencija o pravima djeteta, Konvencija o zaštiti
prava osoba s invaliditetom. Republika Hrvatska potpisnica je Konvencije o
zaštiti svih osoba od prisilnih ili nedobrovoljnih nestanaka.
9 To drugim riječima znači da Republiku Hrvatsku odredbe navedenih Konvencija
obvezuju, te da je podložna međunarodnim mehanizmima nadzora i zaštite ljudskih
prava ustanovljenih od strane Vijeća Europe, a to su: Europska konvencija za
zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (ETS 005), ratificirana 5. studenoga
1997.; Europska socijalna povelja (ETS 035), ratificirana 26. veljače 2003.;
Europska konvencija za sprječavanje mučenja i neljudskih ili ponižavajućih
postupaka ili kazni (ETS 126), ratificirana 11. listopada 1997.; Europska
povelja o regionalnim ili manjinskim jezicima (ETS 148), ratificirana 5.
studenog 1997., Rezerva na Konvenciju o manjinskim jezicima; Okvirna konvencija
za zaštitu nacionalnih manjina (ETS 157), ratificirana 11. listopada 1997.;
Konvencija za zaštitu ljudskih prava i dostojanstva ljudskog bića u svezi s
primjenom biologije i medicine; Konvencija o ljudskim pravima u biomedicini (ETS
164), ratificirana 28. studenog 2003. godine.
Važno je spomenuti i pravne instrumente Vijeća Europe na području zaštite
ljudskih prava koje je Republika Hrvatska potpisala, ali nije ratificirala.
(Prva tri navedena pravna instrumenta zadovoljili su uvjet potrebnog broja
ratifikacija na razini Vijeća Europe za stupanje na snagu. To su: Europska
konvencija o pravima djeteta (ETS 160), potpisana 8.ožujka 1999.; Dodatni
protokol uz Konvenciju o kibernetičkom kriminalu o inkriminiranju djela
ksenofobne i rasističke naravi (ETS 189), potpisan 26. ožujka 2003.; Konvencija
o kontaktima s djecom (ETS 192), potpisana 15. svibnja 2003.; Konvencija Vijeća
Europe o suzbijanju trgovanja ljudima (ETS 197), potpisana 16. svibnja 2005.
10 Ustavni sud Republike Hrvatske je zasebno tijelo visoke pravne stručnosti i
autoriteta izdvojen iz sustava trodiobe vlasti, a glavna mu je zadaća zaštita
ustavnosti i zakonitosti. Krug nadležnosti Ustavnog suda i njegovih ovlaštenja
koja izviru izravno iz Ustava čine ga čuvarom Ustava, najvišim tijelom ustavne
garancije ustavnosti i zakonitosti zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda
građana. Ustavom zajamčena prava i slobode se mogu pred Ustavnim sudom štititi
institutom ustavne tužbe.
11 Republika Hrvatska je 6. studenog 1996. godine postala punopravnom članicom
Vijeća Europe.
12 Vidi Uredbu o zastupniku Vlade Republike Hrvatske pred Europskim sudom za
ljudska prava i o njegovu Uredu, »Narodne novine« 11/99.
13 Ova se obveza najčešće sastoji u davanju novčane naknade štete, no može se
sastojati i u poduzimanju odgovarajućih individualnih mjera od strane države u
korist tužitelja poput ponovnog otvaranja nepoštenog postupka, uklanjanja
informacija prikupljenih u kršenju prava na privatnost ili opoziva odluke o
izručenju donesene unatoč postojanju rizika nečovječnog tretmana u zemlji
izručenja.
14 Poslove javne uprave obavljaju tijela državne uprave, upravna tijela jedinica
lokalne i područne (regionalne) samouprave (u daljnjem tekstu: lokalna
samouprava) i druge pravne osobe koje na temelju zakona imaju javne ovlasti
(pravne osobe s javnim ovlastima).
15 Vidjeti u Glavi IV. Nacionalnog programa, Pravo na pristup informacijama.
16 Sukladno Zaključku Vlade Republike Hrvatske od 31. svibnja 2007. godine,
pristupit će se izmjenama Zakona o pučkom pravobranitelju kako bi Ured pučkog
pravobranitelja mogao preuzeti ulogu krovnog nezavisnog tijela za jednakost.
17 Konačni prijedlog Zakona o ostvarivanju prava na pravnu pomoć je u saborskoj
proceduri, 2. čitanje (četvrti kvartal, 2007.).
18 Između ostalog doneseni su mnogobrojni zakonski i podzakonski propisi od
kojih je važno istaknuti: Zakon o udrugama, Uredba o Uredu za udruge, Odluka o
osnivanju Savjeta za razvoj civilnoga društva, Zaključak Vlade RH od 18. travnja
2002. godine kojim se uvodi decentralizirani model dodjele financijske potpore
projektima i programima udruga i Zaključak od 27. veljače 2003. godine kojim je
započeta izrada Nacrta prijedloga Zakona o Nacionalnoj zakladi za razvoj
civilnoga društva.
19 U Registar udruga upisano do 22. listopada 2007. godine. Vidjeti: Internet
stranice Središnjeg državnog ureda za upravu (registar udruga), www.uprava.hr
20 Prema: Suzana Kunac (Sanja Sarnavka ur.) Vrijednost vrednota, civilno društvo
i hrvatska demokratizacija, B.a.b.e. Zagreb, 2006.
21 White Paper on the European Communication Policy (2006.).
22 Redoslijed prioritetnih područja zaštite ljudskih prava navedenih u ovom
Nacionalnom programu u skladu je s navođenjem istih u Ustavu Republike Hrvatske.
23 »Narodne novine« 56/90, 135/97, 8/98-pročišćeni tekst, 113/00,
124/00-pročišćeni tekst, 28/01, 41/01 – pročišćeni tekst, 55/01 – ispravak.
24 »Narodne novine« 30/04.
25 Zaključak Vlade Republike Hrvatske od 31. svibnja 2007. godine.
26 Notifikacija o sukcesiji od 8. listopada 1991. godine.
27 Konvencija br.111 o diskriminaciji u zaposlenju i zanimanju, Konvencija br.100
o jednakosti plaća, Konvencija br.156 o radnicama s obiteljskim obavezama,
Konvencija br.103 o zaštiti materinstva.
28 »Narodne novine« 116/03.
29 »Narodne novine« 116/03.
30 »Narodne novine« 116/03.
31 »Narodne novine« 113/00.
32 »Narodne novine« 157/03.
33 »Narodne novine« 18/04.
34 Koordinacije za ravnopravnost spolova su uspostavljene u svim županijama.
35 »Narodne novine« 114/06; Donošenje Nacionalne politike propisano je čl.18.st.2.
Zakona o ravnopravnosti spolova  prema kojemu je  Ured za ravnopravnost spolova
Vlade Republike Hrvatske nadležan za  izradu  i nadzor  njezine provedbe.
36 Stopa zaposlenosti žena znatno je niža od stope zaposlenosti muškaraca
(45,%).
37 Prema službenim podacima Državnog zavoda za statistiku za 2004. godinu
postotni udio plaća za žena u plaćama muškaraca iznosio je 89,5 ili 456 kuna
manje od prosječne plaće muškaraca (prosječna neto plaća žena iznosila je 3.885
kn, a muškarca 4.341 kunu).
38 U obnašanju vlasti na lokalnoj razini je tek 11% gradonačelnica, nakon izbora
2005. godine broj žena članica županijskih skupština bio je 14,5%, žena članica
vijeća gradova 15,7% i žena članica vijeća općina bio je 8,4%.
39 Godine 2000. i 2003. je postotak žena u Hrvatskom saboru bio oko 21%.
40 Deklaracijom Ujedinjenih naroda o pravima pripadnika nacionalnih ili
etničkih, vjerskih i jezičnih manjina (1992.) detaljnije je elaborirana odred­ba
članka 27. Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima.
41 Štoviše, djeci privremeno ili trajno lišenoj roditeljskog obiteljskog okružja
ima se osobita pozornost posvetiti kontinuitetu odgoja u duhu njegova / njena
etničkog, vjerskog, kulturnog ili jezičkog podrijetla (članak 20. stavak 3.
Konvencije o pravima djeteta). Konvencija o pravima djeteta člankom 29. i 30. od
država zahtijeva da kroz odgoj promiče multietničnost i multikulturalnost te
zabranjuje bilo kakvu uskratu uživanja kulturnih, vjerskih ili jezičnih prava u
zajednici s pripadnicima nacionalne ili vjerske ili jezične manjine.
42 Tzv. »pozitivna diskriminacija«.
43 Okvirna konvencija stupila je na snagu u Republici Hrvatskoj 01/02/1998.
godine. Izvješće o provođenju Okvirne konvencije podnose vlade država koje su
pristupile ovoj Konvenciji, a Savjetodavni odbor daje mišljenja na spomenuta
izvješća. Na temelju mišljenja Savjetodavnog odobra, Odbor ministara Vijeća
Europe donosi rezoluciju.
44 Od država se traži neometani prijem programa iz susjednih zemalja na
manjinskom jeziku te potpore za »doškolovanje novinara i drugog osoblja« u
medijima koji rabe manjinski jezik. Poveljom se države pozivaju da u provedbu
svoje kulturne politike u inozemstvu uključe i manjinski jezik i kulturne
sadržaje koje oni odražavaju (članak 12. Povelje).
45 Europsku politiku prava nacionalnih manjina dopunjavaju i Bečka deklaracija
(1993) Vijeća Europe, Završna deklaracija u Strasbourgu (1997.), Budimpeštanska
deklaracija (1999.), Preporuke br. 453 Savjetodavne skupštine Vijeća Europe
(1966.), Preporuke br. 1034 Parlamentarne skupštine Vijeća Europe (1986.).
46 Narodne novine, 155/02.
47 Zakon o izboru zastupnika u Sabor Republike Hrvatske (NN 69/03 – pročišćeni
tekst, 19/07), Zakon o izboru članova predstavničkih tijela jedinica lokalne i
područne (regionalne) samouprave (»Narodne novine« 155/02, 44/05 – pročišćeni
tekst.), Zakon o uporabi jezika i pisma nacionalnih manjina u Republici
Hrvatskoj (»Narodne novine« 51/00), Zakon o odgoju i obrazovanju na jeziku i
pismu nacionalnih manjina (»Narodne novine« 51/00, 56/00.), Zakon o državnom
sudbenom vijeću (»Narodne novine« 155/02), Zakon o sudovima (Pravo na imenovanje
sudaca iz reda pripadnika nacionalnih manjina, »Narodne novine« 155/05), Zakon o
lokalnoj i područnoj (regionalnoj) samoupravi (»Narodne novine« 33/01,
60/01,129/05), Zakon o državnim službenicima (Zastupljenost manjina u upravnim
tijelima.»Narodne novine« 92/05, 142/06), Zakon o sustavu državne uprave (Pravo
na zastupljenost u tijelima državne uprave, »Narodne novine« 190/03, 199/03),
Zakon o osobnoj iskaznici (»Narodne novine« 11/02, 122/02), Zakon o državnom
odvjetništvu (Pravo na zastupljenost u državnom odvjetništvu, »Narodne novine«
51/01,16/07, 20/07.).
48 Članak 35. Ustavnog zakona o pravima nacionalnih manjina.
49 Glava III. Vijeća i predstavnici nacionalnih manjina u jedinicama samouprave, čl. 23. – 34.
50 Podrazumijeva informiranje, financiranje, legislativu, kampanje.
51 članak 42. Zakona o državnim službenicima
52 Donesen na sjednici Vlade Republike Hrvatske u veljači 2007.
53 Primjerice članak 20. stavak 7. Ustavnog zakona.
54 »Narodne novine« 19/07.
55 »Narodne novine« 26/03 – pročišćeni tekst.
56 Uspostavljen institucionalni okvir podrazumijeva: Savjet za nacionalne
manjine Vlade Republike Hrvatske, Ured za nacionalne manjine Vlade Republike
Hrvatske, Ured za ljudska prava Vlade Republike Hrvatske, Ministarstvo znanosti,
obrazovanja i športa, Ministarstvo kulture, Središnji državni ured za upravu,
Ministarstvo unutarnjih poslova, Ministarstvo pravosuđa.
57 Članak 10. Ustava Republike Hrvatske.
58 Zakon o potvrđivanju Sporazuma između Republike Hrvatske i Republike Mađarske
o zaštiti mađarske manjine u Republici Hrvatskoj i hrvatske manjine u Republici
Mađarskoj, »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 8/95.
59 Zakon o potvrđivanju Ugovora između Republike Hrvatske i Talijanske Republike
o zaštiti manjina, »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 15/97.
60 Zakon o potvrđivanju Sporazuma između Republike Hrvatske i Srbije i Crne Gore
o zaštiti prava hrvatske manjine u Srbiji i Crnoj Gori i srpske i crnogorske
manjine u Republici Hrvatskoj; »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 3/05.
61 Program je potpisan u Zagrebu 18. svibnja 1999. godine.
62 Sporazum je potpisan 13. listopada 2007. godine.
63 Argentina više od 200.000, Čile više od 150.000, Brazil više od 20.000
Hrvata.
64 Njemačka više od 350.000, Austrija više od 80.000, Švicarska više oko 80.000,
Italija više od 50.000 Hrvata.
65 Ministarstvo vanjskih poslova i europskih integracija kroz Upravu za hrvatske
manjine, iseljeništvo i useljeništvo, diplomatsko-konzularna predstavništva
neposredno te kroz potpore aktivnostima Hrvatske matice iseljenika djeluju na
promicanju i osmišljavanju veza iseljeništva s domovinom.
66 Člankom 43. Ženevske konvencije o zaštite žrtava međunarodnih oružanih sukoba
»obvezuje se svaka stranka sukoba, a čim to okolnosti dopuste, najkasnije čim
završe aktivna neprijateljstva, obvezne su tražiti osobe čiji je nestanak
prijavila protivnička strana.« Prema članku 34. »posmrtni ostaci umrlih osoba
koje su umrle iz razloga vezanih uz okupaciju ili dok su bile zatočene
....moraju se poštovati a grobnice svih tih osoba moraju se poštovati, održavati
i označiti kako je to predviđeno člankom 130. navedene konvencije.« Navedenim
člankom predviđeni su načini vraćanja posrtnih ostatka umrlih osoba i njihovih
osobnih stvari u zemlju podrijetla.
Dopunski protokol I, Glava III, članak 118. Ženevske konvencije o postupanju s
ratnim zarobljenicima obvezuje stranke u sukobu po završetku aktivnih
neprijateljstava da oslobode i bez odlaganja vrate u domovinu zarobljenike.
Ženevskom konvencijom o zaštiti građanskih osoba za vrijeme rata jamči se
civilnom stanovništu pravo na postupak koji je gotovo identičan postupku prema
ratnim zarobljenicima.
Zahvaljujući izuzetnoj važnosti koje, posebice danas u vremenu dominacije ratne
tehnike i tehnologije, imaju norme međunarodnog humanitarnog prava, gotovo sve
države svijeta postale su stranke Ženevskih konvencija čijim odredbama se u
vrijeme oružanih sukoba štite ranjenici, bolesnici i brodolomci oružanih snaga,
te ratni zarobljenici i sve građanske osobe. Smatra se da je glavni razlog za
ovakvo široko prihvaćanje Ženevskih konvencija (kao i Konvencije o pravima
djeteta, iste su najratificiraniji instrumenti), u činjenici što su njihova
pravila već univerzalno prihvaćena kao dio općeg dobra, te kao običajno pravo
obvezuju i treće države, a koje nisu sudjelovale u kreiranju odnosno prihvaćanju
Konvencija.
67 Vidjeti istraživanje Udruge Documenta »Suočavanje s prošlošću u Hrvatskoj«
(listopad, 2006.).
68 Ministrica obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti potpisala je
u Parizu predmetnu Konvenciju 6. veljače 2007. godine.
69 »Narodne novine« 174/04, 92/05.
70 Ova odredba omogućuje priznavanje prava i pripadnicima civilne zaštite koji
su stradali u obrani suvereniteta Republike Hrvatske te osobama koje su
obavljale obavještajnu djelatnost u funkciji obrane suvereniteta Republike
Hrvatske po nalogu tijela državne vlasti pa su zbog toga izdržavali kaznu
zatvora izvan Republike Hrvatske.
71 Do sada im je dodijeljeno 333 osobnih automobila s prilagodbama.
72 Između ostaloga Rezolucije (1976)5 i (1978)8 o besplatnoj pravnoj pomoći,
Preporuku (1981)7 o mjerama koje olakšavaju pristup pravosuđu, Preporuku (1984)5
o načelima građanskog postupka namijenjenima poboljšanju funkcioniranje
pravosuđa, Preporuku (1986)12 o mjerama za prevenciju i smanjenju prekomjernog
tereta predmeta na sudovima, Preporuku (1987)18 o pojednostavljenju kaznenog
pravosuđa, Preporuku (1993)1 o učinkovitom pristupu pravu i pravosuđu za veoma
siromašne, Preporuku (1994)12 o nezavisnosti, učinkovitosti i ulozi sudaca;
Preporuku (1995)5 o uvođenju i poboljšanju funkcioniranja žalbenih sustava i
postupaka u građanskim i trgovačkim predmetima, Preporuku (1995)12 o upravljanju
kaznenim pravosuđem, Preporuku (1998)1 o medijaciji u obiteljskim sporovima;
Preporuku (1999)19 o medijaciji u kaznenim stvarima; Preporuku (2000)19 o ulozi
javnog tužiteljstva u sustavu kaznenog pravosuđa, Preporuku (2000)21 o slobodi
obavljanja odvjetničkog zanimanja; Preporuku (2001)2 o uređenju i preuređenju
sudbenog sustava i sustava pravnih informacija na učinkovit način; Preporuku
(2001)3 o pružanju sudbenih i drugih pravnih usluga građanima posredstvom
uporabe modernih tehnologija; Preporuku (2001)9 o alternativama parničnom
postupku između upravnih vlasti i privatnih stranaka; Preporuku (2002)10 o
medijaciji u građanskim predmetima; Preporuku (2003)17 o ovrsi i sl.
73 U 2007. godini je i za građanske predmete uveden  isti kriterij za praćenje
starih neriješenih predmeta: tri ili više godina od započinjanja postupka.
74 Primjerice u Benkovcu, Sisku, Gospiću, Vukovaru, Kninu.
75 »Narodne novine« 110/97, 27/98, 58/99, 112/99, 58/02,143/02.
76 »Narodne novine« 53/9, 91/9, 112/99, 88/01 i 117/03.
77 »Narodne novine« 53/91.
78 »Narodne novine« 9/94.
79 Upućivanje u proceduru donošenja očekuje se u drugom kvartalu 2008. godine.
80 Republika Hrvatska će do 2008. godine ratificirati navedenu konvenciju Vijeća
Europe te je predviđeno osnivanje Radne skupine u svezi s donošenjem Zakona o
naknadi štete žrtvama kaznenih djela nasilja te uspostavu sustava naknade štete
žrtvama nasilnih kaznenih djela u Republici Hrvatskoj.
81 Još valja spomenuti Preporuku br. (2005)9 o zaštiti svjedoka i suradnika
pravosuđa; Vodič o zaštiti žrtava terorističkih napada (2005.); Preporuku br.
(1999)19 koja se odnosi na mirenje u kaznenim stvarima; Preporuku br. (1997)13
koja se odnosi na zastrašivanje svjedoka i prava obrane; Preporuku br. (1987)21
o pomoći žrtvama i prevenciji viktimizacije; Preporuku br. (1985)11 o položaju
žrtve u okviru kaznenog prava i postupka.
82 »Narodne novine« 116/03.
83 Mjere opreza, pritvor, poseban način sudjelovanja i ispitivanja svjedoka u
postupku, ograničenje ili isključenje javnosti, udaljenje optuženika iz sudnice,
mjere održavanja reda u sudnici.
84 Sprječavanje dokazivanja, povreda tajnosti postupka, otkrivanje identiteta
zaštićenog svjedoka, iznuđivanje iskaza te kod kaznenog djela teškog ubojstva
predviđa usmrćenje drugoga radi prikrivanja drugog kaznenog djela kao kvalifikatornu okolnost.
85 čl. 21., 29. i 30. ZUSKOK u svezi s čl. 185 ZKP-a.
86 Udaljenje iz stana, kuće ili nekog drugog stambenog prostora, zabranu
približavanja žrtvi nasilja, zabranu uznemiravanja ili uhođenja osobe izložene
nasilju, obvezan psihosocijalni tretman, obvezno liječenje od ovisnosti,
oduzimanje predmeta koji je namijenjen ili uporabljen u počinjenju prekršaja.
87 Mandat jedinice je vrlo ograničen i svodi se na provođenje i organiziranje
programa zaštite, hitnih mjera, te obavljanje svih drugih poslova vezanih uz
zaštitu ugroženih osoba. Ova jedinica nema funkciju pružanja psihološkog ili
pravnog savjetovanja, davanja informacija i drugih oblika pomoći
žrtvama/svjedocima.
88 Kaznena djela protiv Republike Hrvatske, vrijednosti zaštićenih međunarodnim
pravom, organiziranog kriminaliteta, za koja se prema zakonu može izreći kazna
zatvora od 5 godina ili teža kazna.
89 Djeca ili žrtve određenih kaznenih djela kao što su silovanje, nasilje u
obitelji, organizirani kriminal itd.
90 Posebne čekaonice za žrtve/svjedoke odvojene od onih u kojima čeka
okrivljenik; uvesti u sve sudove videolink mogućnosti i sl.
91 General comment No. 10., 29. June 1983.
92 Zakon o medijima, Zakon o elektroničkim medijima, Zakon o Hrvatskoj
radiotelevizije, Kazneni zakon, Ustavni zakon o pravima nacionalnih manjina.
93 Konvencija o pristupu infomacijama, sudjelovanju javnosti u odlučivanju i
pristupu pravosuđu u pitanjima okoliša usvojena u Aarhusu u Danskoj 25. lipnja
1998., a ratificirana je u Hrvatskom Saboru 8. prosinca 2006. godine (Narodne
novine-međunarodni ugovori 1/07).
94 Konvencija o zaštiti pojedinaca vezano za automatsku obradu osobnih podataka
Europske unije (ETS broj 108, 28. siječanj 1981., ratificirana uz dodatni
protokol u Hrvatskom saboru 14. travnja 2005.), Preporuka Vijeća Europe R
(1981)19 o dostupnosti informacija koje posjeduju tijela javne vlasti, Preporuka
Vijeća Europe R (1991)10 o priopćavanju trećoj strani osobnih podataka koje
posjeduju javna tijela, Preporuka Vijeća Europe R (1997)18 koja se tiče zaštite
osobnih podataka skupljenih i obrađenih u statističke svrhe i R (2000)13 o
europskoj politici o dostupnosti arhivskog gradiva, te Preporukom (2002)2 Vijeća
Europe, kao i npr. regulativa 1094/2001 Europskog parlamenta i Europskog Vijeća
iz 2001. godine.
95 Čl. 38. st. 4. Ustava RH »zabranjuje se cenzura. Novinari imaju pravo na
slobodu izvještavanja i pristupa informaciji.«
96 Ovakvo svoje mišljenje ustavnopravni stručnjaci izvode iz prava na
privatnost, prava na slobodu govora i mišljenja, prava na osobni i obiteljski
život, prava na pravedan postupak te prava na zabranu mučenja, okrutnog i
ponižavajućeg postupanja te definicije narodnog suvereniteta.
97 »Narodne novine« 79/07.
98 GONG
99 »Narodne novine« 103/03, NN 118/06.
100 Direktiva 95/46/EC (Europske komisije).
101 Istraživanje Udruge »Građani organizirano nadgledaju glasovanje« (GONG).
102 Unatoč tomu što pravni stručjaci smatraju kako je popis tijela javnih vlasti
kojeg godišnje donosi Hrvatski sabor samo instruktivni katalog tijela javnih
vlasti, širenje ove liste na sve one organizacije i institucije koje bi se prema
relevantnim međunarodnim standardima trebale naći na ovom popisu poboljšalo bi
primjenu prava na pristup informacija.
103 Statistički pokazatelji prema vjeroispovijesti (2001.): rimokatolika 85%,
pravoslavaca 6%, muslimana 1%, Židova manje od 1%, ostalih 4% i ateista 2%.
104 Članak 18. Konvencije »Imaš i pravo na bilo koju vjeru, ili ni na jednu.
Imaš pravo promijeniti svoju vjeru ako to želiš te prakticirati i podučavati
svoju vjeru i vjerovanja«.
105 Članak 9. Konvencije »Pravo uključuje slobodu da promjeni vjeru ili
uvjerenje i slobodu, sam ili zajedno s drugima i javno ili privatno, da
manifestira svoju vjeru ili uvjerenje, obredom, propovijedanjem i vršenjem
vjerskih dužnosti i rituala«.
106 »Narodne novine« 83/02.
107 »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 2/97.
108 »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 2/97.
109 »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 3/97.
110 »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 18/98.
111 Srpskom pravoslavnom crkvom i Islamskom zajednicom u Hrvatskoj (2002.),
Evangeličkom crkvom u Hrvatskoj, Reformiranom kršćanskom crkvom u Hrvatskoj,
Evanđeoskom (Pentekostnom) crkvom u Republici Hrvatskoj, Kršćanskom
adventističkom crkvom u Republici Hrvatskoj, Savezom baptističkih crkava u
Republici Hrvatskoj, Crkvom Božjom i Savezom Kristovih pentekostnih crkava,
Reformiranim pokretom adventista sedmog dana, Kristovom crkvom, Bugarskom
pravoslavnom crkvom u Hrvatskoj, Hrvatskom starokatoličkom crkvom i Makedonskom
pravoslavnom crkvom u Hrvatskoj (2003.).
112 Sloboda rada obuhvaća slobodu izbora rada koji će osoba obavljati. Slobodnim
izborom moguće je odabrati samostalni rad, na svoj rizik i korist, odnosno
nesamostalni rad za drugu osobu kroz radni odnos. Sloboda rada obuhvaća,
također, i slobodan izbor zvanja i zanimanja, poslodavca, mjesta rada, vremena
zasnivanja i prestanka radnog odnosa te obvezu uzdržavanja od postupanja kojim
bi se zadiralo u slobodu rada drugih. Ova je sloboda povezana i sa slobodom
izbora obrazovanja i jednakosti pristupa obrazovanju te i sa slobodom kretanja i
izborom mjesta prebivanja ili boravljenja.
113 Pravo na rad se dijelom izjednačuje sa slobodom rada, a predstavlja i
ostvarenje obveze države odnosno društva da poduzme sve potrebne mjere kako bi
svakom građaninu, sposobnom i voljnom za rad, osiguralo mogućnost zaposlenja na
poslu koji odgovara njegovim stručnim kvalifikacijama i psihofizičkim
sposobnostima, željama i potrebama, sve uz plaću, zaradu, kao naknadu koja
osigurava život dostojan čovjeka te sigurne i zdrave uvjete rada, mogućnost
napredovanja, odmor i slobodno vrijeme.
114 Pravo na radničko i poslodavačko udruživanje predstavlja pravo temeljem
kojeg radnici i poslodavci mogu, bez ikakve razlike, prema vlastitom slobodnom
izboru, utemeljiti svoju udrugu, u nju se učlaniti, odnosno iz nje istupiti, sve
uz uvjete koji mogu biti propisani samo statutom odnosno unutarnjim pravilima
udruge. Ovo pravo obuhvaća i slobodan izbor jedne od udruga, ukoliko ih postoje
više, a u Republici Hrvatskoj ima i negativan pojavni aspekt kojim ono obuhvaća
i pravo pojedinca da ne pristupi odnosno ne pripada niti jednoj udruzi, da se
suzdrži od članstva. Ovo pravo na udruživanje radnika i poslodavaca je važan
preduvjet slobodnog i reprezentativnog interesnog predstavljanja, kolektivnog
pregovaranja i interesnog sukobljavanja radnika i poslodavaca kroz industrijske
akcije.
115 Pravo na štrajk omogućava radnicima da, udruženi u sindikate, štrajkom, kao
industrijskom akcijom, organiziranim, koordiniranim i kolektivnim prekidom rada
nastoje od poslodavca, ili neke druge osobe u neposrednoj ili posrednoj vezi s
poslodavcem, iznuditi ustupke, odnosno prisiliti na prihvaćanje zahtjeva radnika
povodom njihovih zajedničkih interesa.
116 Pojam javne službe treba tumačiti da obuhvaća i javnu i državnu službu.
117 »Narodne novine« 38/95, 54/95 – ispravak, 65/95 – ispravak, 17/01, 82/01,
114/03, 142/03, 30/04, 137/04 – pročišćeni tekst i 68/05 – Odluka Ustavnog suda
RH br. U-I-2766/2003 i dr. od dana 24. svibnja 2005. godine.
118 Ovim su Zakonom predviđeni načini sklapanja ugovora o radu kao temelja
zasnivanja radnog odnosa; načini zaštite života, zdravlja i dostojanstva
radnika; probni rad; obrazovanje i osposobljavanje za rad; radno vrijeme; odmori
i dopusti; noćni rad; posebne zaštite majčinstva te radnika koji si privremeno
ili trajno nesposobni za rad; plaće; izumi i tehnička unapređenja nastala u
svezi s radom; zabrana natjecanja radnika s poslodavcem; naknada štete iz radnog
odnosa; prestanak ugovora o radu, kao i načini ostvarivanja prava iz radnog
odnosa, sve ovo s obzirom na individualni odnos radnika pojedinca s poslodavcem.
Ovim se Zakonom, također, obuhvaćaju i kolektivni radni odnosi u svezi s
pravilnicima o radu; sudjelovanjem radnika u odlučivanju; udruživanjem radnika i
poslodavaca; kolektivnim pregovaranjem te štrajkom i rješavanje kolektivnih
radnih sporova.
119 »Narodne novine« 32/02, 86/02 – ispravak, 114/03 i 151/03 – ispravak.
120 »Narodne novine« 92/05 i 142/06 – uredba.
121 Vlada RH, ministarstvo nadležno za rad, Državni inspektorat, Upravna
inspekcija (Zakon o upravnoj inspekciji; »Narodne novine« 17/86, 47/90) i druga
nadzorna i inspekcijska tijela prema posebnim zakonima, Hrvatski zavod za
zapošljavanje kao javne ustanove u zapošljavanju, sudovi redovnog i upravnog
sudovanja i sl.
122 Gospodarsko-socijalno vijeće na nacionalnoj i županijskim razinama i sl.
123 Izvor: Podaci Hrvatskog zavoda za zapošljavanje, srpanj 2007. Krajem srpnja
2007. udio nezaposlenih žena iznosio je 61,4% naspram 38,6% nezaposlenih
muškaraca. Gledano prema dobi, najveći udio u registriranoj nezaposlenosti imaju
osobe iznad 50 godina (28,7%) dok udio mladih osoba u dobi od 15-24 godine
iznosi 17,1%.
124 Fenomen mobbinga je u današnjem svijetu vrlo rasprostranjen čemu u prilog
govore statistički podaci da je jedan od četiri radnika u svijetu doživio neku
vrstu mobbinga.
125 »Narodne novine« 116/03, 17/04 i 136/04.
126 Mjere obiteljske politike odnose se na porodne i rodiljne dopuste i nak­nade,
dječje doplatke i porezne olakšice, usluge za obitelj i djecu te usklađivanje
obiteljskog i poslovnog života.
127 »Narodne novine« 116/03.
128 »Narodne novine« 182/04. U tijeku je izrada nove Nacionalne strategije
zaštite od nasilja u obitelji za razdoblje od 2008. do 2010. godine.
129 Svrha Protokola je osigurati uvjete za djelotvoran i cjelovit rad nadležnih
tijela radi unapređenja zaštite i pomoći žrtvi nasilja u obitelji te pomoći
počiniteljima u promjeni njihovog ponašanja odnosno promjeni vrijednosnog
sustava u cilju nenasilnog rješavanja sukoba i uvažavanja ravnopravnosti
spolova. Izmjene i dopune protokola donešene su 2006. godine.
130 Vidjeti istraživanje Autonomna ženska kuća Zagreb (2003.) »Ekonomski aspekti
obiteljskog nasilja – društveni trošak ignoriranja i toleriranja nasilja u
državi.
131 »Narodne novine« 106/06.
132 U Republici Hrvatskoj održan je seminar Vijeća Europe na temu «Aktivno
uključivanje muškaraca u borbu protiv nasilja nad ženama» uz sudjelovanje
visokih dužnosnika organizacija za zaštitu ljudskih prava i predstavnika
Ujedinjenih naroda. Završetak kampanje planira se u ožujku 2008. godine.
133 Na sjednici održanoj 20. rujna 2004. godine u Ženevi Odbor je razmotrio
Drugo periodično izvješće Republike Hrvatske te je slijedom toga izdao preporuke
sa svrhom daljnjeg unaprjeđenja i zaštite dječjih prava u Republici Hrvatskoj.
134 Zakon o pravobranitelju za djecu (»Narodne novine« 96/03), Obiteljski zakon
(»Narodne novine« 116/03, 17/04 i 136/04) Zakon o doplatku za djecu, Nacionalni
plan aktivnosti za prava i interese djece 2006.-2012., Nacionalni program
djelovanja za mlade, Nacionalna strategija zaštite od nasilja u obitelji od
2005.-2007.godine, Nacionalni program za suzbijanje trgovanja djecom, Nacionalna
strategija razvoja zdravstva, Nacionalna strategija suzbijanja zlouporabe
opojnih droga u RH za 2006.-2012. godinu, Nacionalni program za Rome, Nacionalna
strategija jedinstvene politike za osobe s invaliditetom od 2003.-2006. godine,
Program aktivnosti za sprječavanje nasilja među djecom i mladima, zakoni iz
područja odgoja i obrazovanja, radnog zakonodavstva, zakoni o zdravstvenom
osiguranju i zdravstvenoj zaštiti kao i zakoni koji reguliraju kazneno-pravnu
zaštitu djece osobito Zakon o sudovima za mladež te brojni drugi dokumenti
(Zakon o nagradi za promicanje prava djeteta, »Narodne novine« 96/03 i 33/05).
135 U navedeni dokument ugrađene su preporuke Odbora UN-a za prava djeteta,
dostavljene Republici Hrvatskoj temeljem Drugog periodičnog izvješća prema
Konvenciji o pravima djeteta.
136 »Narodne novine« 71/06.
137 »Narodne novine« 23/07.
138 Europska kampanja mladih protiv rasizma, ksenofobije, antisemitizma i
nesnošljivosti.
139 Vidjeti: Vlasta Ilišin, Ankica Marinović Bobinac, Furio Radin (2001) »Djeca
i mediji – Uloga medija u svakodnevnom životu djece«.
140 Opće deklaracije o ljudskim pravima, Međunarodni pakt o građanskim i
političkim pravima, Međunarodni pakt o ekonomskim, socijalnim i kulturnim
pravima, Konvencije o uklanjanju svih oblika rasne diskriminacije, Konvencije o
uklanjanju svih oblika diskriminacije žena, Konvencije protiv mučenja i drugih
oblika okrutnog, nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kažnjavanja,
Konvencije o pravima djeteta, kao i njihovih dodatnih protokola.
141 »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 6/07.
142 »Narodne novine« 47/05.
143 »Narodne novine« 143/02 i 33/05.
144 DIR/JUR(2000)2
145 »Narodne novine« 111/97, 27/98, 128/99, 79/02.
146 Esta Sušić, Siniša Pleše (2006.) »Aktualni problemi primjene i provođenja
sigurnosne mjere obveznog psihijatrijskog liječenja«, Hrvatski ljetopis za
kazneno pravo i praksu (Zagreb), vol. 13, broj 2/2006, str. 915.-932.
147 »Narodne novine« 59/01.
148 Prema podacima Državnog zavoda za statistiku za 2006. godinu.
149 »Narodne novine« 79/07.
150 Statistički podaci Državnog zavoda za statistiku.
151 Zakon o suzbijanju zlouporabe opojnih droga predstavlja samo jedan od
pravnih okvira za djelovanje sustava za prevenciju i liječenje ovisnosti, okvir
čine i ostali navedeni dokumenti. Nacionalna strategija suzbijanja zlouporabe
opojnih droga u Republici Hrvatskoj za razdoblje od 2006. do 2012. godine je
usvojena na sjednici Hrvatskog sabora, održanoj 2. prosinca 2005. godine;
»Narodne novine« 147/05.
152 Navedeni Zakon koristi termin zlouporabe opojnih droga.
153 U pogledu prava na povjerljivost medicinske dokumentacije, podaci o
ovisnicima o drogama u cijelosti su zaštićeni sukladno Zakonu o zaštiti osobnih
podataka i ostalim zakonskim propisima s obzirom na to da se isti vode u
središnjem Registru osoba liječenih zbog zlouporabe psihoaktivnih droga
Hrvatskog zavoda za javno zdravstvo te se s istima postupa kao i sa svim drugim
zdravstvenim podacima koji podliježu visokom stupnju zaštite osobnih podataka.

154 Ured za suzbijanje zlouporabe opojnih droga Vlade RH, nadležna tijela
državne uprave kao i ostali nositelji na nacionalnoj i lokalnoj razini započeli
su provedbu »Projekt Resocijalizacije ovisnika o drogama koji su završili neki
od programa rehabilitacije i odvikavanja od ovisnosti u terapijskoj zajednici
ili zatvorskom sustavu te ovisnika koji su u izvanbolničkom tretmanu i duže
vrijeme stabilno održavaju apstinenciju i pridržavaju se propisanog načina
liječenja« koji je usvojen na sjednici Vlade Republike Hrvatske održanoj 19.
travnja 2007. godine., a kojim je predviđen niz mjera koje su usmjerene ponovnom
uključivanja ovisnika u društvo nakon završenog programa rehabilitacije i
odvikavanja o ovisnosti kao i smanjenju njihove društvene stigmatizacije.
155 U tom smislu posebno valja istaknuti: UN Deklaraciju o obvezama u svezi s HIV/AIDS-om, Međunarodni vodič o HIV/AIDS-u i ljudskim pravima (Office of the UN
High Commissioner for Human Rights and the Joint UN Programme on HIV/AIDS, HR/PUB/98.);
UNAIDS/WHO politički stav o HIV testiranju (http://www.who.int/hiv/pub/vct/statement/en/),
ILO pravilnik o HIV/AIDS-u I svijetu rada (ILO, 2001), Direktiva EU o krvi i
krvnim sastojcima br. 2002/98/EZ (CELEX broj 32002L0098).
156 Velik dio mjera temelji se na zdravstvenom odgoju općenito te posebno na
zdravstvenom odgoju za dio populacije s povećanim rizičnim ponašanjem.
157 Zadaća Povjerenstva je sustavno pratiti sva zdravstvena, etička, socijalna,
pravna i druga pitanja u vezi širenja HIV/AIDS infekcije; izrađuje preporuke,
mišljenja i izvješća o zdravstvenim, etičkim, socijalnim, pravnim i drugim
pitanjima te daje smjernice za donošenje novih ili izmjene važećih propisa na
ovom području. Povjerenstvo izrađuje i predlaže programe, prati realizaciju
programa i daje mišljenja na programe s ovog područja te stručno i financijski
prati provođenje programa s ovog područja.
158 »Narodne novine« 10/03, 129/04, 30/05.
159 U Republici Hrvatskoj na snazi od 8. listopada 1991. godine.
160 U Republici Hrvatskoj na snazi od 25. travnja 2005. godine.
161 Republika Hrvatska ratificirala ju je 11. listopada 1997., te je stupila na
snagu 1. veljače 1998. godine.
162 Prijateljsko rješenje u predmetu Benzan protiv Republike Hrvatske,
nedopuštenost zahtjeva u predmetu Toth protiv Republike Hrvatske i presuda u
predmetu Cenbauer protiv Republike Hrvatske.
163 U slučaju Benzan protiv Hrvatske stranke u sporu su došle do nagodbe za
odštetu od 12.000 eura zbog kršenja članka 3. Europske konvencije. U slučaju »Cenbauer
protiv Hrvatske«, Europski sud je također utvrdio kršenje čl. 3. Europske
konvencije.
164 Izvješće o radu pučkog pravobranitelja u 2005. i 2006. godini; Izvješće o
stanju ljudskih prava u zatvorima, kaznionicama i odgojnim zavodima u Republici
Hrvatskoj za 2005. godinu.
165 »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 12/93.
166 »Narodne novine« 12/93.
167 Direktiva Vijeća 2001/55/EC od 20.lipnja 2001. o minimalnim standardima za
dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba i o
mjerama za promicanje uravnoteženih napora država članica u prihvatu i snošenju
posljedica prihvata tih osoba; Directiva Vijeća 2003/9/EC od 27.siječnja 2003. o
postavljanju minimalnih standarda za prijem tražitelja azila; Direktiva Vijeća
2004/83/EC o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće
zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili kao osoba kojima je na
drugi način potrebna međunarodna zaštita; Direktiva Vijeća 2005/85/EC o
minimalnim standardima za postupke dodjeljivanja i oduzimanja izbjegličkog
statusa u državama članicama; Ured­ba Vijeća (EZ) br. 343/2003 od 18. 02.2003. o
kriterijima i mehanizmima za određivanje džave članice odgovorne za ispitivanje
zahtjeva za odobrenje azila kojeg državljanin treće države podnosi u jednoj od
država članica; Rezolucija Vijeća Europe br.274 od 20. lipnja 1995.; Rezolucija
o očigledno neutemeljenim zahtjevima za azil od 01. prosinca 1992.
168 »Narodne novine« 103/03.
169 Zakon je usvojen u Hrvatskom saboru 13. srpnja 2007. godine te stupa na
snagu 1. siječnja 2008. godine.
170 Novim Zakonom uređeno je da imaju prava na boravak, rad, osnovna sredstva za
život i smještaj, spajanje obitelji, zdravstvenu zaštitu, osnovno i
srednjoškolsko obrazovanje, prekvalifikaciju i dokvalifikaciju, slobodu
vjeroispovijesti, slobodni vjerski odgoj djece te pravo da budu informirani o
svim svojim pravima i obvezama.
171 Organizacije civilnoga društva također provode različite vrste aktivnosti s
tražiteljima azila u svim spomenutim centrima, a Hrvatski pravni centar im pruža
besplatne pravne savjete.
172 Istraživanje Udruge KONTRA (2005.) »Nasilje nad lezbijkama, gejevima i
biseksualnim osobama u Hrvatskoj«.
173 Nerijetko je u pojedinim zemljama i konstitutivno pravo, a predmet je
kodifikacije zakona u području zaštite okoliša na međunarodnom nivou (Stockholm,
1972., Rio de Janeiro, 1992., Vienna, 1993. itd.).
174 »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 1/07.
175 Stockholmska konvencija o postojanim organskim onećiščujućim stvarima,
»Narodne novine – Međunarodni ugovori« 11/06, Roterdamska konvencija o postupku
prethodnog pristanka za određene opasne kemikalije i pesticide u međunarodnoj
trgovini, »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 4/07, Protokol o teškim
metalima uz Konvenciju o dalekosežnom prekograničnom onečišćenju zraka iz 1979.
godine, »Narodne novine – Međunarodni ugovori« 5/07, te Protokol o postojanim
organskim onečišćujućim stvarima uz Konvenciju o dalekosežnom prekorganičnom
onečišćenju zraka na velikim udaljenostima iz 1979. godine, »Narodne novine –
Međunarodni ugovori« 5/07.
176 »Narodne novine« 82/94, 128/99.
177 »Narodne novine« 178/04.
178 »Narodne novine« 178/04, 111/06.
179 »Narodne novine« 46/02.
180 »Narodne novine« 46/02.
181 »Narodne novine« 130/05.
182 Strategija prostornog uređenja Republike Hrvatske, Strategija i Akcijski
plan zaštite biološke i krajobrazne raznolikosti Republike Hrvatske, Plan
gospodarenja otpadom Republike Hrvatske 2007. – 2015., Strategija ruralnog
razvoja.
183 Ministarstvo zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva i proved­bene
agencije – Agencija za zaštitu okoliša te Fond za zaštitu okoliša.
184 Rezolucija A/RES/58/4 (2003).
185 Vidi Poglavlje 23: Pravosuđe i temeljna ljudska prava u pregovorima o
pristupanju Europskoj uniji.
186 Istraživanja GONG-a (Građani organizirano nadgledaju glasanje).
187 »Narodne novine« 1/07.
188 »Narodne novine« 79/07.
189 U razdoblju 2001. – 2007. ne bilježe se slučajevi diskriminacije osoba na
rasnoj osnovi od strane policijskih službenika.
190 Glede otkrivanja i prijavljivanja kaznenog djela iz čl. 127 Kaznenog zakona
(zlostavljanje u obavljanju službe ili javne ovlasti) u razdoblju 2001. – 2007.
otkriveno je i prijavljeno 14 slučajeva čiji počinitelji su bili policijski
službenici koji su kazneno djelo činili prilikom primjene policijskih ovlasti.
191 »Narodne novine« 79/06.
192 Vijeće za građanski nadzor sigurnosno-obavještajnog sustava u Republici
Hrvatskoj tijekom 2005. godine je zabilježilo 3 slučaja nezakonitog djelovanja
sigurnosnih službi dok je u 7 slučajeva utvrdilo postojanje opravdane sumnje
kako je u djelovanju sigurnosnih službi došlo do kršenja Ustavom zajamčenih
ljudskih prava. Unatoč tomu što se veći dio naznačenih slučaja odnosio na
djelovanje službi u prethodnom razdoblju, primjećuje se postupno smanjenje broja
nepravilnosti i kršenja ljudskih prava u radu sigurnosno-obavještajnih agencija.
193 Čl. 13. st. 1. određuje da obrazovanje mora pridonijeti punom razvoju
ljudske osobe i osjećaju njenog dostojanstva, poštivanju ljudskih prava i
temeljnih sloboda, učinkovitom sudjelovanju svih u slobodnom društvu, promicanju
razumijevanja, snošljivosti i prijateljstva među svim narodima i svim rasnim,
etničkim ili vjerskim grupama, ali i nastojanju Ujedinjenih naroda u očuvanju
mira.
194 Čl. 13. st. 2. određuje da osnovno obrazovanje mora biti obvezno i besplatno
za sve, ali i da se srednje obrazovanje mora učiniti raspoloživim i dostupnim
svima odgovarajućim mjerama, osobito progresivnim uvođenjem besplatnog
obrazovanja, što važi i za visoko obrazovanje u kojemu razlike u sposobnostima
mogu biti jedino ograničenje. Prema Komentaru UN-ova Odbora za ekonomska,
socijalna i kulturna prava (1999.), pisanom na temelju izvještaja UN-ove posebne
izvjestiteljice za pravo na obrazovanje, Katarine Tomaševski, međunarodne obveze
država članica na području prava na obrazovanje, osim de facto i de iure
dostupnosti, obuhvaćaju još: raspoloživost (postojanje odgovarajućeg broja
materijalno, kadrovski i tehnički primjereno opremljenih ustanova; ostvarive i
razvoju okrenute obrazovne politike te nacionalnog sustava praćenja i
prikupljanja podataka); prihvatljivost (osiguranje relevantnih, kulturno
osjetljivih i kvalitetnih oblika, sadržaja, metoda i organizacije obrazovanja
koji su prihvatljivi učenicima i roditeljima te društvu u cjelini) i
prilagodljivost (osiguranje obrazovanja koje je osjetljivo i prilagođeno
potrebama učenika koji pripadaju različitim grupama, uključujući manjine,
migrante i izbjeglice).
195 U Čl. 13. st. 2. traži se da se onima koji su bez škole ili koji su ju
ranije napustili osigura stjecanje temeljnog obrazovanja, kao i da se potiče
razvoj školskog sustava, uvedu odgovarajući sustavi stipendiranja te da se
kontinuirano poboljšava materijalni položaj nastavnika. U svom Komentaru br. 13.
(1999.), UN-ov odbor za ekonomska, socijalna i kulturna prava traži da se
poboljšanje materijalnog položaja nastavnika uskladi sa standardima UNESCO-ve
Preporuke o statusu učitelja (1966.).
196 Čl. 13 st. 3. i 4. utvrđuje se sloboda roditelja i zakonskih skrbnika u
izboru škole koja njihovoj djeci osigurava vjerski i moralni odgoj u skladu s
njihovim uvjerenjima, pod uvjetom da škola ispunjava minimalne standarde
kvalitete propisane domaćim zakonima i da u svom radu promiče međunarodno
priznate vrijednosti iz st. 1. ovoga članka.
197 Iste godine se u Svjetskom planu djelovanja u obrazovanju za ljudska prava i
demokraciju iz Montreala obrazovanje za ljudska prava i demokraciju izrijekom
određuje kao ljudsko pravo te kao temelj izgradnje kulture ljudskih prava i
demokracije. UNESCO je zaključke s ta dva skupa objedinio u Deklaraciji i
Cjelovitom okviru djelovanja u obrazovanju za mir, ljudska prava i demokraciju
(1995.).
198 Ured visoke povjerenice za ljudska prava za tu je svrhu donio Smjernice za
izradu nacionalnih planova djelovanja u obrazovanju za ljudska prava (1997.) u
kojima su detaljno razrađena načela, postupci i svrha izrade nacionalnih
planova.
199 UNESCO godine 2001. prihvaća pristup razvoju temeljenom na ljudskim pravima
(rights-based approach to development), potvrđuje strategiju razvoja obrazovanja
za ljudska prava iz Deklaracije i Cjelovitog okvira djelovanja iz 1995. te
ističe potrebu razvoja sustava izvještavanja, osobito unapređenje odgovarajućih
postupaka praćenja, prikupljanja i analize podataka na nacionalnoj i lokalnoj
razini.
200 U Deklaraciji o pravima i odgovornostima pojedinaca, grupa i društvenih
tijela u promicanju i zaštiti univerzalno priznatih ljudskih prava i temeljnih
sloboda od država se traži pružanje potpore osnivanju neovisnih nacionalnih
institucija za zaštitu i promicanje ljudskih prava. Ponovno se naglašava
odgovornost države za promicanje obrazovanja za ljudska prava i uključivanje
sadržaja ljudskih prava u izobrazbu pravnika, policije, vojske i javnih
službenika
201 U dokumentima sa Svjetske konferencije iz Durbana pozivaju se države da
promiču obrazovanje za ljudska prava kao jedno od krucijalnih čimbenika
suzbijanja rasizma, rasne diskriminacije, ksenofobije i nesnošljivosti.
202 Razvojnim ciljevima tisućljeća traži se, između ostaloga, da se do 2015.
godine svoj djeci osigura osnovno obrazovanje.
203 Do 1995. godine Permanentni sustav izvješčivanja obuhvaćao je samo Preporuku
o odgoju i obrazovanju za međunarodno razumijevanje, suradnju i mir te
poštivanje ljudskih prava i temeljnih sloboda.
204 Preporuka predstavlja prvi europski dokument kojim se određuju bitna pitanja
promicanja obrazovanja za ljudska prava u školama i izobrazbi učitelja,
uključujući doprinos tog obrazovanja interkulturalnom i međunarodnom
razumijevanju.
205 Parlamentarna skupština Vijeća Europe iste je godine usvojila Preporuku br.
1222 (1993.) o borbi protiv rasizma, ksenofobije i nesnošljivosti u kojoj se
traži hitno uvođenje ili unapređenje obrazovanja te izrada politika za mlade
kojima se promiče pluralizam i ljudska prava.
206 Prioritet koji je tada dan razvoju tog područja u Europi potvrđen je
prihvaćanjem Deklaracije i programa obrazovanja za demokratsko građanstvo
utemeljeno na pravima i odgovornostima građana (1999.). Radi utvrđivanja
zajedničkog teorijskog i praktičnog pristupa, Vijeće Europe je 1997. pokrenulo
projekt Obrazovanje za demokratsko građanstvo, a 2005. obilježilo kao Europsku
godinu građanstva putem obrazovanja.
207 Nacionalni program odgoja i obrazovanja za ljudska prava izrađen je s
osloncem na dva projekta: projekt ‘Obrazovanje za mir i ljudska prava za
hrvatske osnovne škole’ i projekt ‘Građanin’. Prvi projekt se provodio od
1997.-1999. pod pokroviteljstvom Vlade RH, UNESCO-a, Vlade Kraljevine Nizozemske
i Hrvatskog povjerenstva za UNESCO, a osigurao je konceptualni okvir za izradu
Nacionalnog programa, inicijalni program za niže razrede osnovne škole te niz
materijala za učitelje i učenike. Projekt ‘Građanin’ u to je vrijeme
eksperimentalno uveden u pedesetak hrvatskih škola pod pokroviteljstvom CIVITAS-a
iz Sjedinjenih Američkih Država.
208 U tekstu se pojašnjava da je takvo obrazovanje »sustavno uvedeno u hrvatski
odgojno-obrazovni sustav 1999. odlukom Vlade RH koja se odnosi na primjenu
Nacionalnog programa odgoja i obrazovanja za ljudska prava, da je ono programski
ujedinjeno u razrednoj nastavi (1. – 4. raz.), a da se u predmetnoj nastavi (5.
– 8. raz.) izvodi kroz dva posebna programa: program odgoja i obrazovanja za
ljudska prava i program građanskog odgoja te da se može ostvarivati
interdisciplinarno, kao izborni predmet, kao izvannastavna projektna aktivnost,
kao izvanškolska aktivnost, ili »sustavno, kroz cjelokupni školski plan i
program«.
209 »Narodne novine« 10/07.
210 Članak 6. paragraf I i II te članak 7. Ugovora o EU te Praksa Europskog suda
pravde (C4/73NOLD, C44/79HAUR) .
211 Primjerice, poštivanje ljudskog dostojanstva i zabrana ponižavajućeg
postupanja s naglaskom na postupanje prema zatvorenicima u Republici Hrvatskoj;
pravo na pravično suđenje u razumnom roku; pravo na efikasan pravni lijek;
jednakost žena i poštivanje njihovih ljudskih prava: borba protiv trgovine
ženama, borba protiv nasilja nad ženama, zabrana diskriminacije na tržištu rada,
jednak položaj žena u institucijama demokratskog političkog postupka, posebno u
predstavničkim tijelima, obveza tzv. gendermainstreaminga na svim nivoima
institucija državne vlasti; zabrana arbitrarnog uhićenja; prava nacionalnih
manjina i promicanje njihovog jednakog položaja u društvu: zabrana
diskriminacije na osnovi nacionalnosti, promicanje sudjelovanje pripadnika
manjina u izvršnoj vlasti na svim razinama, posebno lokalnoj upravi i
samoupravi, zastupljenost u predstavničkim tijelima, obrazvovanje pripadnika
manjina u skladu s njihovom kulturom, povrat imovine, posebno pripadnicima
srpske manjine, posebni trud u promicanju društvene jednakosti romske manjine;
poštivanje ljudskih prava djece: zabrana fizičkog nasilja i zlostavljanja djece,
borba protiv dječje pornografije; promicanje društvene jednakosti osoba s
invaliditetom; sloboda vjeroispovjesti; sloboda izražavanja, a posebno sloboda
medija; sloboda javnog okupljanja; sloboda udruživanja, a posebno sloboda udruga
civilnog društva; sloboda sindikalnog djelovanja; pravo vlasništva i povrat
oduzete imovine.
212 Potpisan je 29. listopada 2001. godine.

Ostalo, NN 119/2007-3438
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)