## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III-524/1999 od 11. listopada 2000.

### NN 107/2000 (31.10.2000.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske U-III-524/1999 od 11. listopada 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2116
if !supportLineBreakNewLine
endif

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­­nje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Velimir Belajec, kao predsjednik Vijeća te suci
Marijan Hra­­njski, Ivan Mrko­­njić, Jasna Omejec i Vice Vukojević, kao članovi
Vijeća, odlučujući u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe I. M. iz Z., koje­g
zastupa D. M., odvjetnik iz Z., na sjednici Vijeća održanoj dana 11. listopada
2000. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-2649/1997 od 17.
ožujka 1999.

– rješe­­nje Ministarstva
unutar­­njih poslova Republike Hrvat­ske, broj: 511-01-42-UP/I-2/863/1-96 od 3.
lip­­nja 1996.

II. Predmet se vraća
Ministarstvu unutar­­njih poslova Republike Hrvatske na ponovni postupak.

```
Obrazlože­­nje
```

1. I. M. iz Z. podnio je dopuštenu i pravodobnu ustavnu tužbu u svezi s
presudom Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-2649/1997 od 17. ožujka
1999. godine.

Navedenom presudom je odbijena tužba podnosite­­lja izjav­­ljena protiv
rješe­­nja Ministarstva unutar­­njih poslova Republike Hrvatske, broj:
511-01-42-UP/I-2/863/1-96 od 3. lip­­nja 1996. godine, kojim je odbijen zahtjev
podnosite­­lja za primitak u hrvatsko držav­­ljanstvo, teme­­ljem odredbe
članka 26. stavka 1., u svezi s odredbom članka 8. stavka 1. točke 5. Zakona o
hrvatskom držav­­ljanstvu (»Narodne novine«, br. 53/91, 70/91, 28/92 i 113/93).

2. U ustavnoj tužbi podnosite­­lj ističe kako su navedenim odlukama
povrijeđene ustavne odredbe članaka 14. stavka 2., 18. stavka 1., 19. stavka
1., 26. i 115. stavka 3. Ustava.

Obrazlažući razloge za svoje tvrd­­nje o povredi navedenih ustavnih
odredbi, podnosite­­lj, u bitnome, navodi da rješe­­nje uprav­nog tijela nije
obrazloženo, već iz ­­nje­ga samo proizlazi da je zahtjev za primitak u
hrvatsko držav­­ljanstvo odbijen iz razloga što je podnosite­­lj kazneno
evidentiran. Nada­­lje, navodi da i sam Uprav­ni sud u osporenoj presudi
utvrđuje da je rješe­­nje neobrazloženo, međutim, ipak odbija tužbu i ocje­­njuje
da je rješe­­nje zakonito. Podnosite­­lj smatra da mu je takvim postupa­­njem
upravnog tijela i Upravnog suda povrijeđeno ustavno pravo iz članka 18. Ustava
jer mu je onemogućeno, odnosno bitno otežano učinkovito korište­­nje ustavnog
prava na žalbu.

Osim toga, podnosite­­lj se
poziva na praksu ovog Suda izraženu u odluci broj: U-III-507/1996 od 11. ožujka
1998., objav­­ljenu u »Narodnim novinama«, br. 50/98.

Naime, podnosite­­lj niti ne
poriče da je bio kaž­­njavan prije više od 15 godina, ali navodi da iz odluke
ovog Suda broj: U-III-507/1998 proizlazi: »da je pogrešna ocjena upravnih tijela
da podnosite­­lj ne poštuje pravni poredak budući da su upravno tijelo, a i
Upravni sud Republike Hrvatske, odlučivali o zahtjevu podnosite­­lja ustavne
tužbe uzevši samo jedno životno razdob­­lje od prije petnaest godina (ne
utvrdivši niti je li osuda brisana), a da nisu uzeli u obzir podnosite­­ljevo
ponaša­­nje zad­­njih petnaest godina.«

Podnosite­­lj smatra da su takvim postupa­­njem upravnog tijela i
Upravnog suda povrijeđene i odredbe članaka 14. stavka 2., 19. stavka 1., 26. i
115. stavka 3. Ustava.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka Sud je pribavio spis Upravnog suda
Republike Hrvatske i Ministarstva unutar­­njih poslova.

Iz spisa predmeta je razvidno da je podnosite­­lj ustavne tužbe podnio 9.
ve­­ljače 1999. zahtjev za primitak u hrvatsko držav­­ljanstvo teme­­ljem
članka 8. stavka 1. i članka 10. Zakona o hrvat­skom držav­­ljanstvu. Nada­­lje,
proizlazi da je podnosite­­lj držav­­ljanin Bosne i Herce­govine, a da
neprekidno boravi u Republici Hrvatskoj od 1969. godine te da je zaposlen u
poduzeću »Karbon« u Zagrebu, a da su mu supruga i kćerke hrvatske držav­­ljanke.

Ministarstvo unutar­­njih poslova je odbilo zahtjev podnosite­­lja uz
obrazlože­­nje da je kazneno evidentiran te, stoga, ne ispu­­njava jedan od
uvjeta za primitak u hrvatsko držav­­ljanstvo, utvrđen člankom 8. stavkom 1.
točkom 5. Zakona o hrvatskom držav­­ljanstvu.

Prema toj odredbi, prirođe­­njem može steći hrvatsko držav­­ljanstvo
stranac ako se iz ­­nje­govog ponaša­­nja može zak­­ljučiti da poštuje pravni
poredak i običaje u Republici Hrvatskoj i da prihvaća hrvatsku kulturu.

Ustavna tužba je osnovana.

4. Na teme­­lju članka 125. alineje 3. Ustava, Ustavni sud je ovlašten
štititi ustavne slobode i prava čovjeka i građanina. Prema članku 59. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvat­ske (»Narodne novine«, br. 99/99), svaka
fizička i pravna osoba može po iscrp­­ljiva­­nju dopuštenog pravnog puta
podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da joj je odlukom sudbene, upravne
vlasti ili drugih tijela koja imaju javne ovlasti, povri­jeđeno jedno od ­­njenih
Ustavom utvrđenih sloboda i prava čovjeka i građanina.

5. Člankom 70. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
određeno je da će Ustavni sud, ako utvrdi da su ustavna prava ili slobode
podnosite­­lja ustavne tužbe povrijeđeni osporenim aktom, ukinuti osporeni akt
i predmet vratiti nadležnom tijelu na ponovni postupak.

6. Načelo materijalne istine, kao jedno od teme­­ljnih načela upravnog
postupka, izraženo je odredbom članka 7. Zakona o općem upravnom postupku
(»Narodne novine«, br. 53/91), prema kojemu se u postupku mora utvrditi pravo
sta­­nje stvari i u tom ci­­lju se moraju utvrditi sve či­­njenice koje su od
važnosti za donoše­­nje zakonitog i pravilnog rješe­­nja.

Člankom 209. stavkom 2.
Zakona o općem upravnom postupku određeno je što obrazlože­­nje rješe­­nja,
doneseno u provedenom upravnom postupku, mora sadržavati.

Uvidom u osporeno rješe­­nje
upravnog tijela, utvrđeno je kako ono ne sadrži sve elemente propisane
navedenom odredbom članka 209. Zakona o općem upravnom postupku, odnosno iz
osporavanog rješe­­nja nisu razvidni razlozi niti odlučujuće okolnosti na teme­­lju
kojih je utvrđeno da podnosite­­lj ne ispu­­njava uvjete iz članka 8. točke 5.
Zakona o hrvatskom držav­­ljanstvu za stjeca­­nje hrvatskog držav­­ljanstva.

Osobi kojoj tijekom postupka nisu bile poznate okolnosti niti razlozi za
rješava­­nje, u bitnom je sma­­njena mogućnost osporava­­nja či­­njeničnih
utvrđe­­nja nadležnog tijela te uspjeha u žalbenom postupku, odnosno u
konkretnom slučaju u upravnom sporu.

Nenavođe­­nje razloga za odlučiva­­nje, u konkretnom slučaju, u
suprotnosti je s ustavnim pravom iz članka 18. stavka 1. Ustava, na koje se
podnosite­­lj poziva u ustavnoj tužbi, shvaćenim kao pravom na ulaga­­nje
učinkovitog pravnog lijeka. Navedeno pravo se ne može učinkovito ostvariti bez
obrazlože­­nja u rješe­­nju uprav­nog tijela jer se samo putem obrazlože­­nja
utvrđuje je li se upravno tijelo vodilo načelom zakonitosti i ujedno postupalo
tako da u vođe­­nju postupka i u odlučiva­­nju stranci omogući zaštitu svojih
prava.

7. Glede odredbi članka 14. stavka 2. Ustava, kojom se jamči jednakost
svih pred zakonom, i odredbi članka 26. Ustava, prema kojoj su svi građani i
stranci jednaki pred sudovima i drugim državnim i inim tijelima koja imaju
javne ovlasti, na koje se odred­be podnosite­­lj također poziva, va­­lja istaći
da je Ustavni sud utvrdio da su osporenim odlukama povrijeđene i navedene
odredbe Ustava.

Naime, odluka za odbija­­nje zahtjeva podnosite­­lja ustavne tužbe teme­­lji
se na tvrd­­nji da je podnosite­­lj kazneno evidentiran, dok iz presude
Upravnog suda proizlazi da upravno tijelo nije obrazložilo svoje rješe­­nje
sukladno članku 209. stavku 2. Zakona o općem upravnom postupku, ali je ocije­­njeno
da osuđivanost određene osobe u vremenskom razdob­­lju od 1960. do 1977. godine
ukazuje na nepoštiva­­nje pravnog poretka.

Nije sporno da je podnosite­­lj ustavne tužbe bio osuđivan u vremenskom
razdob­­lju od 1960. do 1977. godine. Međutim, iz spisa predmeta je razvidno da
je zad­­nji puta bio osuđen presudom Općinskog suda u Zagrebu od 16. ožujka
1977., a odlukom Predsjedništva Republike Hrvatske od 15. ožujka 1978. godine
oslobođen je od da­­lj­­nje­g izvršava­­nja kazne te od tada, barem prema
izvodu iz kaznene evidencije, nije počinio novo kazneno djelo.

Članak 86. stavak 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, br. 31/93, 35/93, 108/95 i 28/96), koji je bio na snazi u
vrijeme donoše­­nja osporenog rješe­­nja Ministarstva unutar­­njih poslova,
određuje:

»Poslije izdržane, oproštene ili zastarjele kazne zatvora, malo­­­ljetničkog
zatvora, osuđene osobe uživaju sva prava utvrđena Ustavom, zakonom, drugim
propisima, općim aktima i kolektivnim ugovorom te mogu stjecati sva prava osim
onih koja su im ograničena izrečenom sigurnosnom mjerom ili nastupa­­njem
pravnih pos­­ljedica osude.«

Ci­lj navedene odredbe je puna rehabilitacija osuđenih osoba i ­njihovo
uk­ljučiva­nje u normalni život na slobodi. Iz tih je razloga člankom 88. tada
važeće­g Osnovnog krivičnog zakona bilo propisano i brisa­nje osude iz kaznene
evidencije nakon proteka određenog vremena. Posebice je stavkom 2. istog članka
bilo propisano i brisa­nje osude iz kaznene evidencije nakon proteka određenog
vremena.

Osim toga je člankom 89.
stavkom 3. tada važeće­g Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske određeno
da kad je osuda brisana iz kaznene evidencije, da se podaci o toj osudi ne daju
nikome osim sudu, javnom odvjetništvu i tijelima unutar­njih poslova u svezi s
kaznenim postupkom koji se vodi protiv osobe kojoj je osuda izbrisana.

U vrijeme donoše­nja presude
Upravnog suda bio je na snazi novi Kazneni zakon (»Narodne novine«, br. 110/97
i 27/98), koji u članku 85. re­gulira rehabilitaciju osuđenih osoba.

Odredbom članka 85. stavka 4. Kaznenog zakona propisano je da protekom
rokova, određenih u stavku 5. tog članka, poči­nite­lj kaznenog djela smatra se
neosuđivanim i svaka uporaba podataka o građaninu kao počinite­lju kaznenog
djela zabra­njena je, a u slučaju uporabe nema pravni učinak, a rehabilitirani
građanin ima pravo nijekati prijaš­nju osuđivanost i zbog toga ne može biti
pozvan na odgovornost niti može imati bilo kakve pravne pos­ljedice. Stavkom 5.
članka 85. Kaznenog zakona određeno je da, pod uvjetom da počinite­lj kaznenog
djela nije ponovno osuđen zbog novoga kaznenog djela, rehabilitacija nastupa po
sili zakona kad proteknu ovi rokovi:

– petnaest godina od dana izdržane, zastarjele ili oproštene kazne kod
osude na kaznu dugotrajnog zatvora

– deset godina od dana izdržane, zastarjele ili oproštene kazne kod
osude na kaznu zatvora od deset godina ili težu kaznu

– pet godina od dana izdržane, zastarjele ili oproštene kazne kod osude
na kaznu zatvora od pet godina ili težu kaznu,

– tri godine od dana izdržane, zastarjele ili oproštene kazne kod osude
na kaznu zatvora do pet godina, kaznu malo­ljetničkog zatvora i novčanu kaznu,
od isteka roka provjerava­nja kod uvjetne osude i od pravomoćnosti odluke o
sudskoj opomeni ili oslobođe­nju od kazne.

Osim toga, prema članku 477. stavcima 1., 2. i 3. Zakona o kaznenom
postupku (»Narodne novine«, br. 110/97, 27/98, 58/99 i 119/99), koji je bio na
snazi u vrijeme donoše­nja presude Uprav­nog suda, kada po zakonu
rehabilitacija, odnosno brisa­nje osude, nastupa protekom određenog vremena i
uz uvjet da osuđenik u tom vremenu ne počini novo kazneno djelo, rješe­nje o
brisa­nju osude donosi po službenoj dužnosti tijelo nadležno za vođe­nje
kaznene evidencije. Prije donoše­nja rješe­nja o rehabilitaciji, odnosno brisa­nju
osude, obavit će se potrebna provjerava­nja, a osobito će se prikupiti podaci o
tome je li protiv osuđenika u tijeku kazneni postupak za kakvo novo kazneno
djelo poči­njeno prije proteka roka propisanog za brisa­nje osude. Podaci o
kaznenom djelu za koje je nastupila rehabilitacija ne mogu se davati nikome na
uvid.

8. U spisu nema podataka da
li je osuda podnosite­lja brisana.

Nesporno je da nečija
osuđivanost može ukazivati na određeno nepoštiva­nje pravnog poretka. Međutim,
utvrđe­nje poštuje li neka osoba pravni poredak i običaje u Republici Hrvat­skoj
ili ne, mora se teme­ljiti na ocjeni ukupnosti ponaša­nja određene osobe kroz
cijeli životni vijek, a ne samo vremensko razdob­lje prije više od petnaest
godina.

U tom je smislu pogrešna
ocjena upravnog tijela da podnosite­lj ne poštuje pravni poredak budući da su
upravno tijelo, ali i Upravni sud Republike Hrvatske odlučivali o zahtjevu
podnosite­lja ustavne tužbe uzevši samo jedno životno razdob­lje, od prije više
od petnaest godina (ne utvrdivši niti je li osuda brisana), a da nisu uzeli u
obzir podnosite­ljevo ponaša­nje zad­njih dvadeset godina.

9. Ne postupajući sukladno
navedenom ni tijekom upravnog postupka, kao niti u postupku kontrole kroz upravni
spor, došlo je, u konkretnom slučaju, do povrede članka 26. Ustava, kojim je
zajamčeno pravo svih građana i stranaca na jednakost pred sudovima i drugim
državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti, budući da nepoznava­nje
razloga za donoše­nje rješe­nja dovodi te osobe u nepovo­ljniji položaj u
odnosu na osobe koje znaju razlog za donoše­nje rješe­nja, te budući da je u
postupku nužno cijeniti sve či­njenice, kako one koje idu u prilog stranci u
postupku, tako i one koje mogu ne­gativno utjecati na ishod postupka.

10. Što se tiče povrede odredaba članka 19. stavka 1. Ustava na koje
podnosite­lji ukazuju u ustavnoj tužbi, va­lja istaći da odred­ba stavka 1. tog
članka uređuje načelo zakonitosti u radu državne uprave i tijela koja imaju
javne ovlasti te da se na toj odredbi ne teme­lji nikakvo ustavno pravo, niti
se na ­njoj može zasnovati ustavna tužba.

11. Podnosite­lj u ustavnoj tužbi ukazuje i na povredu odredbe članka
115. stavka 3. Ustava, kojom se utvrđuje načelo ustavnosti i zakonitosti u
postupa­nju sudova. Navedena odredba sadrži jedno od teme­ljnih načela ustavnog
poretka i kao takva ne daje osnove za pruža­nje ustavnosudske zaštite u
postupku povodom ustavne tužbe.

12. Slijedom iznijetog, a utvrdivši kako su podnosite­lju ustav­ne tužbe
osporavanim rješe­njem Ministarstva unutar­njih poslova i presudom Upravnog
suda povrijeđena ustavna prava iz članaka 14. stavka 2., 18. stavka 1. i 26.
Ustava odlučeno je kao u izreci.

Ova odluka teme­lji se na odredbama članaka 69., 70. i 72. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-524/1999
Zagreb, 11. listopada 2000.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 107/2000-2116