## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2233/2002, U-III-2234/2002 od 7. rujna 2005.

### NN 110/2005 (19.9.2005.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2233/2002, U-III-2234/2002 od 7. rujna 2005.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2033**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Jasna Omejec, Željko Potočnjak,
Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko
Sokol, Nevenka Šernhorst, Vice Vukojević i Milan Vuković, u postupku pokrenutom ustavnim tužbama M. S. iz
Z., II. P. 8, na sjednici održanoj dana 7. rujna 2005. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavne tužbe se usvajaju.

II. Utvrđuje se da su:

– presudom Upravnog suda Republike Hrvatske
broj: Us-10120/2001 od 20. lipnja 2002., rješenjem Ministarstva
unutarnjih poslova Republike Hrvatske broj: 511-01-53-65443/01-01 od 11.
veljače 2001. i rješenjem Ministarstva unutarnjih poslova broj:
511-01-53-58452/160-01 od 3. kolovoza 2001., te

– presudom Upravnog suda Republike Hrvatske
broj: Us-775/02 od 20. lipnja 2002. godine, rješenjem
Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske broj: 511-01-53-1404/01-02
od 13. veljače 2001. godine i rješenjem Ministarstva unutarnjih poslova broj:
511-01-53-9232/3-01 od 5. prosinca 2001.,

podnositelju ustavne tužbe povrijeđena ustavna
prava zajamčena člankom 14. stavkom 2. i člankom 54. stavkom 1. Ustava
Republike Hrvatske.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim
novinama«.

```
Obrazloženje
```

```

```

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv
presude Uprav­nog suda Republike Hrvatske broj: Us-10120/2001 od 20. lipnja 2002., kojom je odbijena tužba
podnositelja podnijeta protiv rješenja Ministarstva unutarnjih poslova
Republike Hrvatske broj: 511-01-53-65443/01-01 od 11. veljače 2001. godine. Tim
rješenjem odbijen je prigovor podnositelja izjavljen protiv rješenja
Ministarstva unutarnjih poslova broj: 511-01-53-58452/160-01 od 3. kolovoza
2001., kojim je podnositelj, kao neraspoređeni državni službenik Ministarstva
unutarnjih poslova, stavljen na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske od 6.
kolovoza 2001. godine.

Ustavnu tužbu podnositelj je podnio i protiv
presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-775/02
od 20. lipnja 2002. godine, kojom je odbijena tužba podnositelja podnijeta
protiv rješenja Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske broj:
511-01-53-1404/01-02 od 13. veljače 2001. godine. Tim rješenjem odbijen je
prigovor podnositelja izjavljen protiv rješenja Ministarstva unutarnjih poslova
broj: 511-01-53-9232/3-01 od 5. prosinca 2001. godine, kojim je podnositelju
prestala državna služba po sili zakona s danom 7. prosinca 2001. godine.

2. Navodima o nezakonitostima provedenih
postupaka u postupovnom i materijalnom smislu te
odluka donesenih u tim postupcima, podnositelj obrazlaže povrede ustavnih prava
i u ustavnoj tužbi podnijetoj u postupku u kojemu je stavljen na raspolaganje i
u postupku u kojemu mu je prestala državna služba, sadržanim u sljedećim
odredbama Ustava: članku 14. stavku 2., kojim se jamči jednakost svih pred
zakonom; članku 18. stavku 1., kojim se jamči pravo na žalbu protiv
pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili
drugim ovlaštenim tijelom; članku 19. stavku 2., kojim se zajamčuje sudska
kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela koja imaju
javne ovlasti; članku 44., kojim je određeno da svaki državljanin Republike
Hrvatske ima pravo pod jednakim uvjetima sudjelovati u obavljanju javnih
poslova i biti primljen u javne službe; članku 54., prema kojemu svatko ima
pravo na rad i slobodu rada te svatko slobodno bira poziv i zaposlenje i
svakomu je pod jednakim uvjetima dostupno svako radno mjesto i dužnost.

Podnositelj smatra da su mu osporenim aktima
povrijeđene i odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda
(»Narodne novine« – Međunarodni ugovori, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst,
8/99. – ispravak i 14/02., u nastavku: Europska konvencija).

Podnositelj posebno obrazlaže da mu nisu
dostavljeni na uvid kriteriji po kojima je ostao neraspoređen, odnosno po kojima
je stavljen na raspolaganje niti obrazloženje iz kojega bi bili vidljivi
razlozi takve odluke. Ističe da ima visoku stručnu spremu, da mu je ocjena rada
bila »naročito uspješan« te da je otac sedmero malo­dobne djece. Smatra da
upravna tijela, prilikom donošenja osporenih akata, nisu uzela u obzir
kriterije, kao što su: stručnost, radni staž, socijalni status i sl. pa je on stavljen na raspolaganje, dok su ostali raditi
djelatnici s nižim kvalifikacijama od njega. Navodi da njegovo radno mjesto
nije ukinuto.

Razloge, kojima obrazlaže povrede ustavnih prava
u postupku stavljanja na raspolaganje, ponavlja i u postupku u kojemu mu je
određen prestanak državne službe. Ističe da bi po svim kriterijima trebao
ostati u radnom odnosu u Ministarstvu unutarnjih poslova.

Predlaže da Ustavni sud ukine osporene presude
Upravnog suda i predmete vrati na ponovni postupak.

*Ustavne
tužbe su osnovane*.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog
zakona o Ustav­nom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu:
Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da
mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i
područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je
odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog
djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (u
daljnjem tekstu: ustavno pravo).

4. Rješenjem Ministarstva unutarnjih poslova od
3. kolovoza 2001. podnositelj ustavne tužbe je stavljen na raspolaganje Vladi
Republike Hrvatske s danom 6. kolovoza 2001. godine. U obrazloženju rješenja se
navodi da su Pravilnikom o unutarnjem redu Ministarstva unutarnjih poslova od
3. svibnja 2001. ukinuta pojedina radna mjesta te da unutar Ministarstva nema
slobodnih radnih mjesta u okviru stručne spreme podnositelja. Stoga je, u
skladu s odredbom članka 104. stavka 1. Zakona o državnim službenicima i
namještenicima (»Narodne novine«, broj 27/01.), podnositelj stavljen na
raspolaganje Vladi Republike Hrvatske.

Protiv prvostupanjskog rješenja podnositelj je
izjavio prigovor koji je, rješenjem Ministarstva od 11. veljače 2002., odbijen
uz prihvaćanje obrazloženja koje je dalo prvostupanjsko upravno tijelo.

U sudskoj kontroli zakonitosti pojedinačnih
akata, Upravni sud je tužbu podnositelja ocijenio neosnovanom. U osporenoj
presudi Upravni sud navodi da je odredbom članka 103. stavka 5. Zakona o
državnim službenicima i namještenicima propisano da se službenici, koji ne budu
raspoređeni u roku iz stavka 4. tog članka (najkasnije u roku 3 mjeseca od dana
ukidanja radnih mjesta), iz razloga što nema slobodnih radnih mjesta, stavljaju
na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske rješenjem čelnika državnog tijela.
Ukazano je i na odredbu članka 104. stavka 1. tog Zakona, kojom je propisano da
se službenici, koji ne budu raspoređeni u rokovima iz članka 103. istog Zakona,
stavljaju na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske, uz otkazni rok i otpremninu
prema općim propisima o radu.

Upravni sud Republike Hrvatske, stoga, nije
utvrdio povrede zakona u odnosu na podnositelja ustavne tužbe.

5. Rješenjem Ministarstva unutarnjih poslova od
5. prosinca 2001. godine podnositelju je prestala državna služba po sili zakona
s danom 7. prosinca 2001. godine. U obrazloženju tog rješenja navedeno je da je
podnositelj stavljen na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske do 6. prosinca
2001. godine, a kako za vrijeme trajanja raspolaganja, sukladno odredbi članka
106. Zakona o državnim službenicima i namještenicima, nije privremeno ili
trajno raspoređen na radno mjesto njegove vrste i struke u državnom tijelu
uprave, određen mu je prestanak državne službe.

Presudom Upravnog suda Republike Hrvatske
ocijenjena su pravilnim rješenja upravnih tijela, uz obrazloženje da je
rješenje od 5. prosinca 2001. godine, kojim je utvrđen prestanak državne službe
po sili zakona, provedba rješenja od 3. kolovoza 2001. godine, kojim je
podnositelj stavljen na raspolaganje Vladi Republike Hrvatske do 6. prosinca
2001. godine. Upravni je sud utvrdio da je rješenje upravnog tijela od 3.
kolovoza 2001. godine valjana pravna osnova za donošenje rješenja od 5.
prosinca 2001. godine. Upravni sud navodi odredbu članka 118. stavka 1. t. 1.
Zakona o državnim službenicima i namještenicima, kojom je propisano da
službeniku prestaje državna služba po sili zakona istekom roka raspolaganja -
prvog dana po isteku roka. Kako je podnositelj na raspolaganju bio do 6.
prosinca 2001. godine, Upravni sud ocjenjuje pravilnim postupanje upravnog
tijela kad je donijelo rješenje o prestanku državne službe podnositelju.

6. Odredbom članka 2. stavka 2. Zakona o
državnim službenicima i namještenicima propisano je:

*Na pitanja
koja nisu uređena ovim Zakonom, posebnim zakonom, drugim propisima donesenim na
temelju Ustava i zakona, uredbom Vlade Republike Hrvatske (u nastavku teksta:
Vlada), primjenjuju se opći propisi o radu, odnosno u skladu s njima sklopljeni
kolektivni ugovori.*

7. Člankom 106. stavkom 3. Zakona o radu
(»Narodne novine«, broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01., 82/01., 114/03.,
123/03., 142/03., 30/04. i 137/04. – proč. tekst),
propisano je:

*»Pri
odlučivanju o poslovno i osobno uvjetovanom otkazu, poslodavac mora voditi
računa o trajanju radnog odnosa, starosti i obvezama uzdržavanja koje terete
zaposlenika.«.*

8. Ministarstvo unutarnjih poslova izradilo je
»Mjerila za stav­ljanje službenika na raspolaganje te
za izradu programa zbrinjavanja viška namještenika«, koja su 16. svibnja 2001.
dostavljena resornim sindikatima. U tom je aktu navedeno da će se prilikom
utvrđivanja popisa državnih službenika i namještenika, koji neće biti
raspoređeni na radna mjesta prema Pravilniku o unutarnjem redu Ministarstva
unutarnjih poslova, poštivati »sljedeći osnovni kriteriji: trajanje radnog
odnosa, godine starosti, obveze uzdržavanja koje terete rad­nika
– članak 106. stavak 3. Zakona o radu.«

Ministarstvo je, nadalje, u srpnju 2001.
donijelo »Program zbrinjavanja viška zaposlenika«, u kojemu je navedeno da je
za donošenje odluke o rasporedu na radno mjesto »potrebno primijeniti posebne
kriterije, odnosno uvažiti pojedina pitanja socijalnog statusa (primjerice:
broj djece, je li riječ o samohranom roditelju, riješen stambeni status i sl.).«

9. Iz isprava pribavljenih tijekom ustavnosudskog
postupka proizlazi da su kriteriji za donošenje rješenja o stavljanju na
raspolaganje, odnosno prestanku državne službe po sili zakona, propisani
»Mjerilima za stavljanje službenika na raspolaganje te za izradu programa
zbrinjavanja viška namještenika« i »Programu zbrinjavanja viška zaposlenika«
(točka 8. obrazloženja ove odluke).

Analizom navoda ustavne tužbe, osporenih akata i
drugih relevantnih isprava te mjerodavnih pravnih odredbi, Ustavni sud je
utvrdio da upravna tijela i Upravni sud Republike Hrvatske nisu valjano
obrazložili osnovanost i opravdanost odluke o stavljanju pod­nositelja na
raspolaganje, posebno ne s obzirom na socijalni status podnositelja te slijedom
toga niti utvrdili osnovanost i opravdanost odluke o prestanku državne službe
podnositelju.

10. Suglasno navedenom, Ustavni sud utvrđuje da
su osporenim aktima podnositelju povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom
14. stavkom 2. i člankom 54. stavkom 1. Ustava.

Uzimajući u obzir sve okolnosti konkretnog
slučaja, koji je razmatran u ovom ustavnosudskom postupku, ocjena je Ustavnog
suda da osporene presude i rješenja ne udovoljavaju zahtjevima koji moraju biti
ispunjeni da bi podnositelju bila osigurana Ustavom zajamčena jednakost pred
zakonom. Bitni nedostaci u obrazloženju osporenih presuda i rješenja, prethodno
navedeni u ovoj odluci, daju osnove za zaključak da je u konkretnom slučaju
došlo do prekoračenja granica zakonitog odlučivanja, što je protivno zahtjevima
koje pred sudove i druga tijela državne vlasti postavlja jamstvo jednakosti
pred zakonom, propisano člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Odredbom članka 54. stavka 1. Ustava propisano
je da svatko ima pravo na rad i slobodu rada. Pod pravom na rad i slobodom rada
podrazumijeva se i pravo pojedinca da mu radni odnos ne prestane na način
suprotan od onoga utvrđenog mjerodavnim zakonom. Sadržaj ovog prava jest i
pružanje zaštite zakonom utvrđenih prava građana, koja iz njihovog rada
proizlaze, uključujući i zaštitu u vezi s prestankom radnog odnosa.

S obzirom na sadržaj ustavnog prava iz članka
54. stavka 1. Ustava, utvrđeno je da osporeni pojedinačni akti nisu donijeti u
skladu s odgovarajućim zakonskim odredbama te da je podnositelju povrijeđeno
ovo ustavno pravo.

U donošenju ove odluke, Sud je imao u vidu i
odredbe članka 1. Ustava, prema kojima je Republika Hrvatska socijalna država
te odredbe članka 3. Ustava, prema kojima je socijalna pravda jedna od najviših
vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske.

11. Odredbama članka 76. stavaka 1. i 3.
Ustavnog zakona propisano je:

*Odlukom
kojom se ustavna tužba usvaja, Ustavni sud ukida osporavani akt kojim je
povrijeđeno ustavno pravo.*

*U slučaju
da osporavani akt kojim je povrijeđeno ustavno pravo podnositelja više ne
proizvodi pravne učinke, Ustavni sud u odluci utvrđuje njegovu neustavnost,
navodeći u izreci ustavno pravo koje je podnositelju tim aktom povrijeđeno.*

12. Budući da je rješenjem Ministarstva
unutarnjih poslova broj: 511-01-53-86809/1-04 od 1. prosinca 2004. podnositelj
vraćen u državnu službu s danom 6. prosinca 2004., na neodređeno vrijeme, u
ovom ustavnosudskom postupku ne postoji pravna mogućnost primjene članka 76.
stavka 1. Ustavnog zakona jer osporeni akti više ne proizvode pravne učinke.

Ustavni sud, međutim, ističe da naknadni nastup
okolnosti zbog kojih osporeni pojedinačni akti više ne proizvode pravne učinke
ne otklanjaju povredu ustavnog prava podnositelja utvrđenu u ovom
ustavnosudskom postupku, a koja je učinjena u vrijeme njihova važenja pa je
Ustavni sud postupio u skladu s člankom 76. stavkom 3. Ustavnog zakona.

13. Zbog utvrđenja povrede ustavnih prava
navedenih u izreci, Ustavni sud nije ispitivao eventualno postojanje i drugih
povreda prava zajamčenih Ustavom, kao i Europskom konvencijom, na koje
podnositelj ukazuje u ustavnoj tužbi.

14. Odredbe članaka 3., 5. i 19. stavka 1.
Ustava ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode pa te odredbe ne mogu biti
temelj ustavnosudske zaštite u smislu članka 62. Ustavnog zakona.

15. Slijedom navedenog, na temelju odredbe
članka 76. stavka 3. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I. i II.
izreke.

Točka III. izreke utemeljena je na odredbi
članka 29. stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj:    U-III-2233/2002

U-III-2234/2002

Zagreb, 7. rujna 2005.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Suda

**dr****. sc. Petar Klarić**, v. r.

Odluka, NN 110/2005-2033