## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3049/2007 od 27. svibnja 2010.

### NN 78/2010 (23.6.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3049/2007 od 27. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2258

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenula »INA – Industrija nafte« d.d. Z., koju zastupa punomoćnica po zaposlenju K. I. J., dipl. iur., na sjednici održanoj 27. svibnja 2010., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– rješenje Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-1792/06-2 od 12. ožujka 2007. i

– rješenje Općinskog suda u Bjelovaru broj: Z-1230/06 od 6. ožujka 2006.

III. Predmet se vraća nadležnom Općinskom sudu u Bjelovaru na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba je podnesena protiv rješenja Županijskog suda u Bjelovaru broj: Gž-1792/06-2 od 12. ožujka 2007., kojim je odbijena žalba podnositeljice i potvrđeno rješenje Općinskog suda u Bjelovaru broj: Z-1230/06 od 6. ožujka 2006.

Navedenim prvostupanjskim rješenjem dopuštena je uknjižba prava vlasništva u korist Republike Hrvatske na nekretnini u z.k.ul.br. 1171 k.o. O., č.k.br. 1196/5 – bušotina ŠA-12 G., površine 705 čhv, uknjiženoj kao društveno vlasništvo s pravom korištenja »INA – Industrija nafte«, »N.«, P. za p. n. i p. Z.

2. U ustavnoj tužbi podnositeljica ističe da su na navedeni način povrijeđena njezina ustavna prava, izrijekom se pozivajući na članke 3., 48. i 26. Ustava.

Smatra, u bitnome, da članak 362. stavak 3. Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 73/00., 114/01., 79/06. i 141/06., u daljnjem tekstu: ZV), na temelju kojeg je dozvoljen upis prava vlasništva Republike Hrvatske na prijepornoj nekretnini, nije primjenjiv u konkretnom slučaju, jer se ne radi o stvari iz društvenog vlasništva glede koje nije utvrđeno u čijem je vlasništvu.

Ističe da je »INA – Industrija nafte« osnovana Zakonom o osnivanju Javnog poduzeća INA – Industrija nafte (»Narodne novine« broj 42/90.), a preoblikovana u dioničko društvo Zakonom o prestanku važenja Zakona o osnivanju Javnog poduzeća INA - Industrija nafte (»Narodne novine« broj 60/93.), te navedeni zakoni predstavljaju specijalne zakone u odnosu na propise o pretvorbi društvenih poduzeća.

Zakonom o osnivanju Javnog poduzeća INA – Industrija nafte društvena sredstva poduzeća udruženih u »INA – Industriju nafte«, utvrđena bilancom stanja na dan 30. rujna 1990. (u koju je uvrštena i ovdje prijeporna nekretnina, uz to stečena naplatnim pravnim poslom, kako to napominje podnositeljica), prenesena su na »INA – Industriju nafte« i postala su državno vlasništvo, te su zatim prenesena na »INA – Industriju nafte« d.d., slijedom članka 360. ZV-a.

Zbog navedenog podnositeljica smatra osobito povrijeđenim ustavno jamstvo prava vlasništva, te napominje kako je isti prvostupanjski sud, na prijedlog podnositeljice, primjenom članka 360. ZV-a, brisao društveno vlasništvo s pravom korištenja, odnosno upisao pravo vlasništva u korist podnositeljice na više stotina zemljišnih čestica, pri čemu različitost konkretnog slučaja jest samo u tome što za ovdje prijepornu česticu podnositeljica još nije zatražila brisanje društvenog vlasništva, odnosno upis prava vlasništva, jer to, s obzirom na propisane rokove, još nije ni bila dužna učiniti.

Predlaže ukidanje osporenih rješenja.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela, odnosno sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Člankom 360. stavkom 1. ZV-a, koji je stupio na snagu 1. siječnja 1997., propisano je sljedeće:

Pravo upravljanja, odnosno korištenja i raspolaganja na stvari u društvenom vlasništvu postalo je pretvorbom nositelja toga prava – pravo vlasništva one osobe koja je pretvorbom postala sveopći pravni sljednik dotadašnjega nositelja prava upravljanja, odnosno korištenja i raspolaganja na toj stvari, ako je stvar sposobna biti predmetom prava vlasništva, osim ako posebnim zakonom nije određeno drukčije.

Člankom 362. stavcima 1., 2. i 3. ZV-a propisano je:

(1) Smatra se da je vlasnik nekretnine u društvenom vlasništvu osoba koja je u zemljišnim knjigama upisana kao nositelj prava upravljanja, korištenja raspolaganja tom nekretninom, a tko tvrdi suprotno, treba to dokazati.

(2) Smatra se da je osoba koja je u zemljišnoj knjizi upisana kao nositelj prava korištenja neizgrađenoga građevinskoga zemljišta u društvenom vlasništvu, odnosno nositelj prvenstvenoga prava korištenja takva zemljišta, vlasnik toga zemljišta, a tko tvrdi suprotno, treba to dokazati.

(3) Smatra se da su vlasništvo Republike Hrvatske sve stvari iz društvenoga vlasništva na području Republike Hrvatske glede kojih nije utvrđeno u čijem su vlasništvu niti djeluje predmnjeva vlasništva iz stavka 1. i 2. ovoga članka, a tko tvrdi suprotno, treba to dokazati.

Podnositeljica, dakle, smatra da za pitanje vlasništva prijeporne zemljišne čestice nije mjerodavan članak 362. ZV-a, već članak 360. stavak 1. ZV-a, prema kojem je pravo upravljanja, odnosno korištenja i raspolaganja na stvari u društvenom vlasništvu (koja je sposobna biti predmetom prava vlasništva, a konkretna prijeporna zemljišna čestica to jest) samom pretvorbom »INA - Industrije nafte« u dioničko društvo, do koje je došlo 1993. godine, postalo pravo vlasništva »INA - Industrije nafte« d.d., jer je »INA - Industrija nafte« d.d. postala sveopći pravni sljednik dotadašnjega nositelja prava upravljanja, odnosno korištenja i raspolaganja.

Takvo stajalište podnositeljica potkrepljuje podacima o tome da je pitanje vlasništva niza zemljišnih čestica u istom statusu riješeno upravo sukladno sadržaju članka 360. stavka 1. ZV-a, odnosno upisano kao vlasništvo »INA - Industrije nafte« d.d.

5. Člankom 360. stavkom 1. ZV-a propisano je, međutim, i to da do pretvorbe prava upravljanja, korištenja odnosno raspolaganja u pravo vlasništva na način propisan tom odredbom dolazi pod uvjetom da posebnim zakonom nije drugačije propisano.

U odnosu na pretvorbu »INA - Industrije nafte« posebni su zakoni Zakon o osnivanju Javnog poduzeća INA - Industrija nafte (»Narodne novine« broj 42/90.), Zakon o izmjenama zakona kojima su osnovana javna poduzeća (»Narodne novine« broj 61/91.) i Zakon o prestanku važenja Zakona o osnivanju Javnog poduzeća INA - Industrija nafte (»Narodne novine« broj 60/93.).

Člankom 4. Zakona o osnivanju Javnog poduzeća INA - Industrija nafte, koji je stupio na snagu 10. listopada 1990., bilo je propisano:

Sredstva za osnivanje i rad INA - Industrija nafte osiguravaju se iz sredstava (..) poduzeća udruženih u INA - Industriju nafte, zajednicu poduzeća, utvrđena bilancom stanja na dan 30. rujna 1990. i to: (..).

Člankom 5. istog Zakona bilo je propisano:

Društvena sredstva utvrđena bilancom stanja na dan 30. rujna 1990. u poduzećima navedenim u prethodnom članku prenose se na INA – Industriju nafte i postaju državno vlasništvo.

Zakonom o izmjenama zakona kojima su osnovana javna poduzeća, koji je stupio na snagu 19. studenoga 1991., izmijenjen je citirani članak 5. Zakona o osnivanju, tako da glasi:

Poduzeće INA – Industrija nafte u vlasništvu je Republike Hrvatske.

Zakonom o prestanku važenja Zakona o osnivanju Javnog poduzeća INA – Industrija nafte, koji je stupio na snagu 2. srpnja 1993., propisano je:

Članak 2.

Javno poduzeće INA – Industrija nafte s.p.o. koje je u vlasništvu Republike Hrvatske, preoblikovat će se u dioničko društvo u roku od 60 dana (..).

6. Radi odgovora na pitanje je li u slučaju »INA – Industrije nafte« posebnim zakonom pitanje prava vlasništva nad stvarima u ranijem društvenom vlasništvu uređeno na drugačiji način od onog uređenog člankom 360. stavkom 1. ZV-a, Ustavni sud upućuje na svoje stajalište izraženo u odluci broj: U-III-669/1994 od 29. rujna 1999. (»Narodne novine« broj 109/99.). Tom je odlukom, u sličnoj pravnoj stvari, usvojena ustavna tužba »Hrvatske elektroprivrede« i ukinute odbijajuće presude sudova u postupku u kojem je »Hrvatska elektroprivreda« podnijela tužbu radi utvrdenja prava vlasništva zemljišne čestice, ustupljene po tadašnjoj općini, a na kojoj je izgrađena transformatorska stanica. O tome je Ustavni sud naveo sljedeće:

»Mjerodavni Zakon o elektroprivredi (»Narodne novine«, broj 31/90) u članku 12. stavku 1., propisuje, kako je već navedeno, da sredstva za osnivanje i obavljanje djelatnosti HEP-a jesu sredstva organizacija iz čl. 9. tog Zakona utvrđena bilancom stanja na dan 30. lipnja 1990., a stavkom 2. istog članka bilo je propisano da HEP ne može otuđiti objekte koji čine tehničko-tehnološku cjelinu elektroenergetskog sustava bez suglasnosti Vlade Republike Hrvatske.

Odredba čl. 12. stavka 2. kasnije je doživjela izmjene, ali je svakako bila razvidna intencija zakonodavca koji, govoreći u stavku 1. o sredstvima koja služe »osnivanju i obavljanju djelatnosti«; imenuje HEP odnosno organizacije koje su ušle u njezin sastav titularima vlasništva tih sredstava, dok stavkom 2. postavlja određeni kontrolni mehanizam glede raspolaganja sredstvima poduzeća, u korist vlasnika poduzeća, što je po prirodi stvari nužno s obzirom na specifičnost i iznimnu važnost djelatnosti tog poduzeća.

Kasnija izmjena odredbe stavka 2. članka 12. Zakona (čl. 2. Zakona o izmjenama Zakona o elektroprivredi, »Narodne novine« broj 47/90) predstavljala je refleksiju tipično tranzicijskih teorijskih i praktičnih lutanja u pronalaženju puta za prelazak iz nevlasničkog u vlasnički koncept, pa je vlasništvo sredstava HEP-a tom odredbom definirano na način da se izričito utvrđuje da su sredstva HEP-a državno vlasništvo Republike Hrvatske.

Međutim, člankom 6. Zakona o izmjenama zakona kojima se osnivaju javna poduzeća (»Narodne novine« broj 61/91), a što se odnosi i na Zakon o elektroprivredi, ponovo je izmijenjena odredba čl. 12. stavka 2. Zakona o elektroprivredi, pa ona nakon te izmjene glasi: »Poduzeće HEP u vlasništvu je Republike Hrvatske.« Time je utvrđen titular vlasništva nad poduzećem, ali se rečena odredba ni na koji način ne odnosi na vlasništvo sredstava, stvari koje se nalaze u imovini poduzeća, već je vlasništvo tih sredstava i dalje regulirano neizmijenjenom odredbom čl. 12. stavka 1. Zakona o elektroprivredi.

Vlasništvo nad imovinom poduzeća kategorija je posve različita i odvojena od kategorije vlasništva nad poduzećem jer se razlikuje i kategorija imovine poduzeća od kategorije imovine vlasnika poduzeća. Imovina je nedjeljiva i podrazumijeva vlasništvo samo jedne osobe. Vlasnik poduzeća kada ulaže (svoju imovinu) u poduzeće, uložena sredstva prestaju biti njegovo vlasništvo. Postaju imovina i vlasništvo poduzeća, a on na temelju izvršenog ulaganja stječe odgovarajuće pravo nad poduzećem tj. pravo vlasništva nad poduzećem temeljem kojeg stječe upravljačka prava, pravo raspolaganja svojim vlasništvom nad poduzećem, pravo na raspolaganje s dobiti poduzeća itd. Iako na krajnje pojednostavljen način, izloženo predstavlja temelj vlasničkog koncepta poduzeća, a što u konkretnom slučaju sudovi nisu imali u vidu pri donošenju ovdje osporavanih presuda«.

7. Uređenje pitanja vlasništva nad stvarima (sredstvima) u ranijem društvenom vlasništvu u slučaju »Hrvatske elektroprivrede« i u slučaju »INA – Industrije nafte«, prema mjerodavnim posebnim zakonima, važećim u razdoblju 1990./1991. godine, bilo je, u suštini, istovjetno (kao i u nizu drugih – HŽ, HPT, »Narodne novine«, »Hrvatske šume« itd.).

U spomenuta dva slučaja ta su sredstva izrijekom proglašena državnim vlasništvom (u slučaju »INA – Industrije nafte« odmah, člankom 5. Zakona o osnivanju Javnog poduzeća INA – Industrija nafte, a u slučaju »Hrvatske elektroprivrede« izmjenom članka 12. stavka 2. Zakona o elektroprivredi – »Narodne novine« broj 47/90.).

S druge strane, oba navedena zakona istodobno su sadržavala i odredbe na određeni način proturječne ovim prethodno navedenim. Takvi su bili članak 4. Zakona o osnivanju Javnog poduzeća INA – Industrija nafte, odnosno članak 12. stavak 1. Zakona o elektroprivredi, a proturječje se sastojalo u činjenici da je ovim odredbama vlasništvo istih tih sredstava bilo definirano tako da su to sredstva organizacija koje ulaze u sastav »INA - Industrije nafte«, odnosno »Hrvatske elektroprivrede«, utvrđena bilancom stanja na dan 30. rujna 1990.

Ovo je proturječje razriješeno 1991. godine, na način da su u oba zakona odredbe o državnom vlasništvu sredstava (članak 5. Zakona o osnivanju Javnog poduzeća INA – Industrija nafte, članak 12. stavak 2. Zakona o elektroprivredi) zamijenjene odredbama kojima je propisano da su poduzeće »INA – Industrija nafte«, odnosno »Hrvatska elektroprivreda« u vlasništvu Republike Hrvatske. Te su odredbe, dakle, odredile titulara vlasništva nad poduzećem i ne odnose se na vlasništvo sredstava. Sredstva su, prema tome, dio imovine poduzeća i nad njima postoji pravo vlasništva poduzeća.

Preoblikovanjem u dioničko društvo, 1993. godine, »INA - Industrija nafte« d.d. postalo je sveopći pravni sljednik Javnog poduzeća INA – Industrija nafte, a

Republika Hrvatska postala je njegov dioničar, što je bez utjecaja na vlasništvo sredstava, stvari u vlasništvu poduzeća.

8. Slijedom navedenog, razvidno je da pitanje prava vlasništva »INA – Industrije nafte« nad stvarima u ranijem društvenom vlasništvu nije posebnim zakonom uređeno na drugačiji način od onog kojeg ima u vidu članak 360. stavak 1. ZV-a. Stoga je titular prava vlasništva prijeporne nekretnine, pod uvjetom da je ona bila obuhvaćena bilancom stanja na dan 30. rujna 1990., poznat i nema mjesta predmnjevi iz članka 362. stavka 3. ZV-a, prema kojoj bi se imalo smatrati da je ona vlasništvo Republike Hrvatske, odnosno da bi »INA - Industrija nafte« d.d. bila dužna dokazati suprotno.

9. Člankom 48. stavkom 1. Ustava zajamčeno je pravo vlasništva.

Ustavni sud, na temelju članka 48. Ustava, štiti pravo vlasništva na ustavnopravnoj razini na način da priječi tijelima državne vlasti ograničavanje ili oduzimanje tog prava, osim ako je ograničavanje ili oduzimanje zasnovano na zakonu. U slučaju zadiranja u vlasništvo od strane drugih pravnih subjekata (fizičkih ili pravnih osoba) radi se, u pravilu, o imovinskim sporovima privatnog prava. Ustavni sud ispituje i takvu odluku sudbene i druge vlasti kad ocijeni da je osporena odluka, prosuđujući je kroz zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom, utemeljena na neprihvatljivom pravnom stajalištu.

Ustavni sud ocjenjuje da su u konkretnom slučaju sudovi, svojim pravnim pristupom koji je suprotan onome izloženom u točki 8. ovog obrazloženja, podnositeljici povrijedili ustavno pravo vlasništva, propisano člankom 48. stavkom 1. Ustava. Sudovi su pogrešno i arbitrarno primijenili odredbe materijalnog prava na konkretan slučaj, čime je pravo vlasništva podnositeljice na spornoj nekretnini nezakonito dovedeno u pitanje.

10. S obzirom na prethodno utvrđenje, ustavni sud nije razmatrao ostale povrede istaknute u ustavnoj tužbi.

11. Zbog svega navedenog, a na temelju članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke.

12. Objava odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3049/2007

Zagreb, 27. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 78/2010-2258