## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1416/2011 od 25. svibnja 201

### NN 66/2011 (15.6.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1416/2011 od 25. svibnja 201

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1475

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Mario Jelušić, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. B. iz N., BiH, koga zastupa odvjetnik Z. H. iz Z., na sjednici održanoj 25. svibnja 2011., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-996/10-6 od 19. siječnja 2011., kojom je odbijena žalba podnositelja izjavljena protiv presude Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-554/10 od 4. listopada 2010.

Tom presudom utvrđeno je da je podnositelj presudom Županijskog suda u Mostaru broj: K-20/02 od 19. lipnja 2003., koja je preinačena presudom Vrhovnog suda Federacije Bosne i Hercegovine broj: Kž-463/03 od 10. ožujka 2005., osuđen na kaznu zatvora u trajanju od četiri godine i šest mjeseci zbog kaznenog djela zloupotrebe položaja ili ovlasti iz članka 358. stavka 3., u svezi sa stavkom 1. Krivičnog zakona Federacije Bosne i Hercegovine, koje je kompatibilno kaznenom djelu zlouporabe položaja i ovlasti iz članka 337. stavka 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 84/05., 71/06. i 110/07.) pa je na temelju članka 507. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97. i 27/98. – ispravak, 58/99., 112/99., 58/02. i 143/02. – ispravak., 63/03. – pročišćeni tekst i 115/06., u daljnjem tekstu: ZKP) podnositelj osuđen na kaznu zatvora u trajanju od četiri godine i šest mjeseci.

Vrhovni sud Republike Hrvatske ocijenio je pravilnim utvrđenje nadležnog prvostupanjskog suda o postojanju svih zakonom propisanih pretpostavki za preuzimanje izvršenja presude Bosne i Hercegovine iz Sporazuma između Vlade Republike Hrvatske, Vlade Bosne i Hercegovine i Vlade Federacije Bosne i Hercegovine o međusobnom izvršavanju sudskih odluka u kaznenim stvarima, Sporazuma između Republike Hrvatske i Bosne i Hercegovine o izmjeni Sporazuma između Vlade Republike Hrvatske, Vlade Bosne i Hercegovine i Vlade Federacije Bosne i Hercegovine o međusobnom izvršavanju sudskih odluka u kaznenim stvarima i Sporazuma između Republike Hrvatske i Bosne i Hercegovine o izmjenama Sporazuma o međusobnom izvršavanju sudskih odluka u kaznenim stvarima (»Narodne novine Međunarodni ugovori« broj 3/10., u daljnjem tekstu: Sporazum) i Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima (»Narodne novine« broj 178/04., u daljnjem tekstu: ZOMPO).

2. Podnositelj u ustavnoj tužbi, u bitnome, ponavlja razloge iznijete u žalbenom postupku. Smatra da u njegovom slučaju nisu bile ispunjene zakonske pretpostavke za preuzimanje izvršenja kazne izrečene u pravomoćnoj presudi suda Bosne i Hercegovine iz članka 74. ZOMPO-a. Tvrdi da se radi o političkom kaznenom djelu za koje je kažnjen te da je domaće tijelo moglo odbiti zahtjev na temelju članka 12. stavka 1. točke 1. ZOMPO-a. U prilog toj tvrdnji navodi »kako su svi oni koji su bili kooperativni s Tužiteljstvom, doprinoseći ovakvoj presudi, unaprijeđeni za svoj doprinos« te navodi popis osoba za koje smatra da su unaprijeđeni. Smatra da je protiv njega donesena navedena presuda jer je on »zastupajući i dosljedno štiteći interese hrvatskog naroda u BiH bio nekooperativan s bošnjačkom stranom koja je željela neravnopravan odnos u svoju korist.«

Smatra da je Vrhovni sud trebao obrazložiti razloge zbog kojih smatra da se ne radi o političkoj presudi. Nadalje, navodi da u žalbi nije polemizirao s činjeničnim stanjem, već s povredama kaznenog zakona i povredama prava na obranu. Ističe da niti jedan od svjedoka koje je on predložio nisu saslušani te nisu primijenjene odredbe ZKP-a o izuzeću vještaka jer je osoba koja je vještačila bila zaposlena kod oštećenika.

Također smatra da su ispunjeni uvjeti iz članka 12. stavka 1. točke 3. ZOMPO-a jer smatra da bi udovoljavanje zamolbi dovelo do narušavanja suvereniteta i pravnog poretka Republike Hrvatske. Povredu te zakonske odredbe nalazi u tome što smatra da nije imao pravo na adekvatnu obranu, kako je već naprijed navedeno. Također smatra da su stoga ispunjeni i razlozi iz članka 74. stavka 1. točke 4. ZOMPO-a jer smatra da u postupku koji je proveden u Bosni i Hercegovini nije imao mogućnost braniti se. Tu ponovno ponavlja navode glede nemogućnosti saslušavanja svjedoka i glede pristranosti vještaka.

Ističe, također, da mu je izrečena i drakonska kazna te tvrdi da nikakva šteta nije nastala, a kazneno djelo je ostalo u pokušaju. Navodi da nije primijenjena ni odredba o beneficium cohaesionis u žalbenom postupku u kome je žalba njegovog suosuđenika M. B. djelomično uvažena te je dijelom preinačena kvalifikacija kaznenog djela. Smatra da se to trebalo primijeniti i na njega te mu umanjiti izrečenu kaznu.

Na kraju navodi da je došlo do zastare izvršenja kazne po hrvatskom pravu te se pri tome poziva na članak 74. stavak 1. točku 1. ZOMPO-a, u svezi s člankom 21. stavkom 1. točkom 4. KZ-a te navodi da je 10. ožujka 2010. nastupilo pet godina od pravomoćnosti izrečene kazne te, stoga, smatra da se više po hrvatskom pravu presuda ne može izvršiti.

Smatra da su mu osporenim presudama nadležnih sudova povrijeđena ustavna prava iz članaka 14. stavka 2., 26., 29. stavka 1. i 29. stavka 2. točke 4. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.) pa predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

Temeljem članka 67. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), podnositelj je predložio odgodu izvršenja osporenih presuda do donošenja odluke o njegovoj ustavnoj tužbi jer da bi mu izvršenjem kazne zatvora mogla nastupiti nepopravljiva šteta.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Člankom 62. stavkom 1. Ustavnog zakona, propisano je da svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavna tužba nije pravno sredstvo u sustavu redovnih ili izvanrednih pravnih lijekova, nego poseban institut za ocjenu pojedinačnih akata tijela državne vlasti i pravnih osoba s javnim ovlastima radi zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom. Slijedom navedenog, Ustavni sud tijekom postupka pružanja ustavnosudske zaštite, u pravilu, unutar zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja došlo do ustavno nedopuštenog posizanja u njegova ljudska prava i temeljne slobode.

4. Vrhovni sud Republike Hrvatske utvrđuje da su u ovom postupku preuzimanja izvršenja strane sudske odluke u kaznenoj stvari protiv podnositelja mjerodavne odredbe ZOMPO-a te da se prvostupanjski sud u svojoj presudi pogrešno pozvao na članak 507. ZKP-a (odnosno pravilno Zakona o krivičnom postupku – »Narodne novine« broj 52/91., 34/93., 38/93. i 28/96.). Međutim, ne radi se o povredi zakona koja bi prvostupanjsku presudu činila nezakonitom, utvrđuje Vrhovni sud.

4.1. Člankom 12. ZOMPO-a, na koje se odredbe poziva podnositelj, popisano je:

»Članak 12.

(1) Domaće nadležno tijelo može odbiti zamolbu za međunarodnu pravnu pomoć ako:

1. se zamolba odnosi na djelo koje se smatra političkim kaznenim djelom, djelom povezanim s političkim kaznenim djelom, (...)

3. bi udovoljavanje zamolbi dovelo do narušavanja suvereniteta, sigurnosti, pravnog poretka ili drugih bitnih interesa Republike Hrvatske, (...)«

Navedenim člankom ZOMPO-a određeni su fakultativni razlozi koji mogu dovesti do odbijanja zamolbe strane države za pružanje pravne pomoći u Republici Hrvatskoj i odlučivanje o njima stavlja u nadležnost domaćih pravosudnih tijela i ministra pravosuđa. Ocjena spada li konkretno kazneno djelo u politička kaznena djela ulazi u djelokrug ministra pravosuđa (rješenje Vrhovnog suda broj: Kž-318/1997-4 od 2. srpnja 1997.). Dakle, o tim fakultativnim razlozima odlučuje ministar pravosuđa prije nego zatraži provedbu postupka te o tim razlozima ne odlučuju tijela sudbene vlasti kod provedbe postupka međunarodne pravne pomoći u kaznenim stvarima.

5. Ovaj postupak započeo je zamolnicom za preuzimanje izvršenja izrečene sankcije koju je Ministarstvu pravosuđa dostavio Općinski sud u Čapljini 9. lipnja 2010. Tu je zamolbu Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske dostavilo na nadležno postupanje Županijskom sudu u Zagrebu svojim aktom klasa: 720-04/06-01/266, ur.broj: 514-05-05-10-01-5 od 19. srpnja 2010. Zamolba je dostavljena na temelju Sporazuma i članaka 70. stavka 1. i 72. stavka 1. ZOMPO-a.

5.1. Mjerodavne odredbe Sporazuma glase:

»Članak 1.

(1) Države ugovornice obvezuju se da će na molbu, u skladu s uvjetima utvrđenim ovim Sporazumom međusobno izvršavati sudske odluke u kaznenim stvarima koje je donio sud jedne države ugovornice protiv državljanina druge države ugovornice ili protiv osobe koja na njezinom teritoriju ima stalno prebivalište i to:

1. preuzimati nadzor nad osobama prema kojima je pravomoćno izrečena uvjetna kaznena sankcija za vrijeme provjeravanja,

2. preuzimati izvršenje kazni zatvora i drugih mjera koje predstavljaju lišenje slobode.

(2) Državljaninom države ugovornice smatra se osoba koja prema zakonima te države ima njezino državljanstvo.

Članak 2.

(1) Nadzor ili izvršenje prema odredbama ovog Sporazuma preuzet će se ako su ispunjeni sljedeći uvjeti:

1. ako je osuđena osoba državljanin države izvršenja ili tamo ima stalno prebivalište,

2. ako je sudska odluka pravomoćna,

3. ako je djelo, na kojem se temelji pravomoćna sudska odluka, kazneno djelo prema pravu obiju država,

4. ako država presuđenja i država izvršenja pristaju na prijenos izvršenja ili nadzora,

5. ako osuđena osoba u vrijeme podnošenja molbe ima još najmanje izdržati šest mjeseci od izrečene kazne ili mjere što uključuje i uvjetnu sankciju. (...)

Članak 3.

(1) Izvršenje ili nadzor neće se preuzeti:

1. ako bi izvršenje ili nadzor bili protivni temeljnim načelima pravnog sustava države izvršenja,

2. ako država izvršenja smatra da je djelo na kojem se temelji pravomoćna sudska odluka političke, vojne ili fiskalne prirode,

3. ako bi izvršenje ili nadzor bili protivni drugim obvezama koje je na međunarodnoj razini prihvatila država izvršenja,

4. ako se u državi izvršenja već vodi kazneni postupak povodom odnosnog djela ili ga ona namjerava pokrenuti,

5. ako država izvršenja nije u mogućnosti izvršiti sankciju zbog zastare izvršenja,

6. ako se protiv osuđene osobe s obzirom na starost u vrijeme izvršenja djela ne može voditi kazneni postupak u državi izvršenja,

7. ako je osuđena osoba u zamoljenoj državi već pravomoćno osuđena za isto djelo ili je oslobođena,

8. ako je sudska odluka donesena u odsutnosti osuđene osobe,

9. ako sudsku odluku nije donio redovni sud,

10. ako osuđena osoba uživa azil u državi izricanja presude.

(2) Zamoljena država treba, bez odgađanja izvijestiti državu moliteljicu o tome što je poduzela povodom molbe.

(3) U slučaju odbijanja molbe za preuzimanje izvršenja ili nadzora, u cjelini ili djelomično, zamoljena država dužna je obrazložiti razlog ili razloge za odbijanje. (...)

Članak 13.

(1) Ako je osoba koja je državljanin jedne od država ugovornica ili osoba koja na njezinom teritoriju ima stalno prebivalište, pravomoćno osuđena za kazneno djelo u drugoj državi ugovornici na kaznu zatvora ili joj je izrečena sigurnosna mjera, svaka država ugovornica može zahtijevati da se izvršenje kazne zatvora ili sigurnosne mjere provede u onoj državi ugovornici čiji je osuđenik državljanin ili u kojoj ima stalno prebivalište.

(2) Ovaj Sporazum ne isključuje pravo osuđene osobe, njezinog zakonskog zastupnika, supružnika, srodnika u pravnoj liniji, brata ili sestre na podnošenje molbe za prijenos izvršenja sudu koji je donio odluku, ili nadležnom tijelu kako države izricanja presude tako i države čiji je osuđenik državljanin ili u kojoj ima stalno prebivalište.

(3) Nadležno tijelo države presuđenja poučit će osuđenika, što je moguće prije, o mogućnosti izdržavanja kazne ili sigurnosne mjere u državi čiji je državljanin ili na čijem teritoriju ima stalno prebivalište.

Članak 14.

(1) Ako se preuzme izvršenje, sudovi države izvršenja, uzimajući u obzir kaznu zatvora ili sigurnosnu mjeru izrečenu u državi presuđenja, određuju kaznu zatvora ili sigurnosnu mjeru koju treba izvršiti prema svojem pravu.

(2) Izvršenjem u drugoj državi ugovornici osuđena osoba ne smije ni u kojem slučaju biti dovedena u teži položaj nego što bi ga imala u državi presuđenja.

(3) Vrijeme provedeno u zatvoru u državi presuđenja uračunat će se potpuno u kaznu zatvora ili sigurnosnu mjeru koju treba izdržavati u državi izvršenja.

Članak 15.

Izvršenje se provodi isključivo prema pravu države izvršenja.

Članak 16.

(1) Država izvršenja vezana je za utvrđene činjenice na kojima se temelji sudska odluka.

(2) Za ukidanje ili izmjenu sudske odluke na kojoj se temelji molba za preuzimanje izvršenja isključivo je nadležna država presuđenja o čemu je dužna odmah izvijestiti državu izvršenja.

Članak 17.

(1) Ako se presuda temelji na više djela, izvršenje se može zahtijevati samo za dio kazne koji otpada na pojedina od tih djela.

(2) Država presuđenja utvrđuje dio kazne za koji se preuzima izvršenje.

(3) Ako država presuđenja u prikladnom roku ne postupi sukladno stavku 2. ovog članka, država izvršenja će odlučiti prema svom pravu i odrediti dio kazne koji treba izvršiti.(...)

Članak 20.

(1) Pismena korespondencija prema ovom Sporazumu obavljat će se između Ministarstva pravosuđa Republike Hrvatske, Ministarstva pravde i opće uprave Bosne i Hercegovine i Ministarstva pravde Federacije Bosne i Hercegovine. Diplomatski put ovim nije isključen.

(2) U hitnim slučajevima molbe i priopćenja, prema ovom Sporazumu mogu se dostavljati preko međunarodne organizacije kaznene policije -INTERPOL-a.«

5.2. Osim navedenih odredbi neposredno su mjerodavne i odredbe članka 74. ZOMPO-a, koje propisuju:

»Članak 74.

Sudska presuda stranog suda neće se izvršiti ako:

1. je nastupila zastara izvršenja kazne po hrvatskom pravu,

2. počinitelj podliježe i hrvatskoj sudbenosti, a prema hrvatskom pravu se počinitelju iz drugih razloga ne može izreći kaznena sankcija,

3. stranu sankciju nije izreklo nadležno pravosudno tijelo, a u slučaju novčane kazne ako ju je izreklo upravno tijelo protiv čije odluke je dopuštena žalba sudu koji ima nadležnost u kaznenim stvarima,

4. osuđena osoba u postupku na kojem se temelji strana odluka nije saslušana odnosno nije imala priliku braniti se.«

6. Tijekom provedenog postupka, nadležna tijela sudbene vlasti utvrdila su kako je udovoljeno pretpostavkama iz Sporazuma i ZOMPO-a za preuzimanje izvršenja kazne izrečene u pravomoćnoj presudi sudova Bosne i Hercegovine u trajanju od četiri godine i šest mjeseci zatvora.

U odnosu na tvrdnje podnositelja da se u ovom slučaju radi o »političkoj presudi«, Vrhovni sud utvrđuje da su sudovi Republike Hrvatske u slučaju preuzimanja izvršenja kazne sukladno članku 70. stavku 2. ZOMPO-a vezani za činjenično stanje utvrđeno u presudi stranog suda, osim ako se radi o činjenicama koje se protive javnom moralu i pravnom poretku Republike Hrvatske, što ovdje nije slučaj.

Prema članku 3. Sporazuma država izvršenja također je vezana za utvrđene činjenice na kojima se temelji sudska odluka. Za ukidanje ili izmjenu sudske odluke na kojoj se temelji molba za preuzimanje izvršenja isključivo je nadležna država presuđenja, o čemu je dužna odmah izvijestiti državu izvršenja. Stoga, prvostupanjski sud nije bio ovlašten ocjenjivati činjenice koje su utvrđene u pravomoćnoj presudi kojom je izrečena kazna čije se izvršenje u postupku preuzimanja traži. Dakle, provedeni postupak nije bio postupak u kome bi se utvrđivala krivnja podnositelja, već su pobijane presude donesene kao rezultat postupka preuzimanja izvršenja strane sudske kaznene presude, kao posebnog oblika međunarodne kaznenopravne pomoći, kod kojega se kaznena sankcija, izrečena u državi suđenja, izvršava u Republici Hrvatskoj. Stoga se činjenično stanje, utvrđeno u presudi čije se izvršenje traži, ne može preispitivati u postupku egzekvature.

7. Podnositelj je u ustavnoj tužbi istaknuo i povrede prava na obranu do kojih je moglo doći u postupcima pred sudovima Bosne i Hercegovine. No, o tim povredama odlučivano je u postupcima pred nadležnim kaznenim tijelima te države te nije utvrđeno da bi se radilo o tako teškim povredama koje bi podnositelja onemogućile u ostvarivanju prava na obranu u kaznenom postupku. Međutim, Ustavni sud primjećuje da su navodi ustavne tužbe u svezi tih povreda (ispitivanje svjedoka i pristranost i neadekvatnost vještaka) također vezani uz utvrđeno činjenično stanje te je na te navode već odgovorio Vrhovni sud u osporenoj presudi.

8. U odnosu na nastupanje zastare izvršenja presude, za istaći je da taj prigovor podnositelj nije isticao u postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku. No, kako se radi o jednom od važnih razloga iz članka 74. ZOMPO-a, zbog kojega se ne bi moglo preuzeti izvršenje kazne, Ustavni sud je utvrdio da nije ispunjena pretpostavka iz članka 74. stavka 1. točke 1. ZOMPO-a.

Naime, podnositelj je kažnjen na kaznu zatvora od četiri godine i šest mjeseci, a presuda Vrhovnog suda Federacije Bosne i Hercegovine, kojom mu je određena ta kazna, postala je pravomoćna 10. ožujka 2005. Prema članku 21. stavku 1. alineji 4. KZ-a, izrečena se kazna zbog zastare ne može izvršiti kad protekne pet godina od izrečene kazne zatvora u trajanju duljem od tri godine. Člankom 23. KZ-a propisani su uvjeti za tijek i prekid zastare izvršenja kazni te prema stavku 2. tog članka zastara ne teče za vrijeme za koje se prema zakonu izvršenje kazne ili primjena sigurnosne mjere ne može započeti ili nastaviti. Također, prema članku 23. stavku 5. KZ-a zastara izvršenja kazne nastupa u svakom slučaju kad protekne dvaput onoliko vremena koliko je prema zakonu određena zastara izvršenja (apsolutna zastara izvršenja kazne).

Dakle, u konkretnom slučaju, do dana podnošenja zahtjeva za preuzimanje izvršenja kazne Općinskog suda u Čapljini, 9. lipnja 2010., nije došlo do apsolutne zastare izvršenja izrečene kazne podnositelju (10 godina od dana pravomoćnosti presude) te, stoga, ni taj prigovor nije osnovan.

9. Razmatrajući utemeljenost podnositeljevih navoda, Ustavni sud je razloge podnositelja ocijenio sa stajališta članka 29. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske.

9.1. Sadržaj ustavnog prava propisanog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak, sagledan kao jedinstvena cjelina, bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

9.2. Podnositelj je imao mogućnost poduzimati sve zakonom dopuštene procesne radnje i ulagati pravne lijekove. Pravo na ulaganje pravnog lijeka iskoristio je podnošenjem žalbe protiv prvostupanjske presude, o kojoj je, kao nadležan drugostupanjski sud, meritorno odlučio Vrhovni sud Republike Hrvatske.

Prema ocjeni Ustavnog suda, obje osporene presude utemeljene su na mjerodavnim materijalnopravnim i procesnim odredbama te su valjano obrazložene, a drugostupanjski sud je odgovorio na sve žalbene prigovore podnositelja.

Na kraju, polazeći od razloga iznijetih u točkama 4. do 8. odluke, Ustavni sud je utvrdio da je podnositelju omogućeno korištenje svih pravnih sredstava za zaštitu svojih prava predviđenih postupovnim propisima, dok su osporene odluke, kako je ranije utvrđeno, donijete u skladu sa zakonom i valjano obrazložene. Stoga mu navedeno ustavno pravo nije povrijeđeno.

10. Slijedom izloženog, Ustavni sud nije posebno odlučivao o prijedlogu radi odgode ovrhe.

11. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke ove odluke. Točka II. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1416/2011

Zagreb, 25. svibnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 66/2011-1475