### NN 96/2021 (1.9.2021.), Rješenje Visokog upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: UsII-56/21-6 od 22. srpnja 2021.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1749

RJEŠENJE

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sutkinja toga suda Eveline Čolović Tomić, predsjednice vijeća, Senke Orlić-Zaninović i Marine Kosović Marković, članice vijeća, te sudske savjetnice Alme Beganović, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Z., kojeg zastupaju odvjetnici, svaki pojedinačno, iz Odvjetničkog ureda B., D. & P., Z., protiv tuženika Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Z., uz sudjelovanje zainteresirane osobe G. B., B., koju zastupa opunomoćenik D. Š., odvjetnik iz Z., radi obnove spora okončanog presudom Visokog upravnog suda Republike Hrvatske, poslovni broj: UsII-515/18-12 od 17. srpnja 2020., u predmetu utvrđivanja infrastrukturnog operatora i visine naknade za pravo puta, na sjednici vijeća održanoj 22. srpnja 2021.

riješio je

I. Prijedlog za obnovu upravnog spora se odbacuje.

II. Odbija se zahtjev tužitelja za naknadu troška upravnog spora.

III. Odbija se zahtjev zainteresirane osobe za naknadu troška upravnog spora.

IV. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Tužitelj je podnio prijedlog za obnovu upravnog spora okončanog uvodno označenom presudom ovoga Suda, kojom je odbijen njegov tužbeni zahtjev za poništenje rješenja tuženika, klasa: UP/I-344-03/16-11/263, urbroj: 376-10-18-20 od 14. studenoga 2018. Navedenim rješenjem tuženika, donesenim povodom zahtjeva zainteresirane osobe, utvrđuje se da je tužitelj infrastrukturni operator i ima pravo puta na izrijekom opisanim nekretninama, na kojima ima izgrađenu elektroničku komunikacijsku infrastrukturu i drugu povezanu opremu (dalje: EKI), a koje nekretnine koristi za pristup, postavljanje, korištenje, popravljanje i održavanje svoje EKI, uz utvrđenje da zainteresirana osoba ima pravo na godišnju naknadu za pravo puta.

2. Prijedlog za obnovu spora tužitelj temelji na odredbi članka 76. stavka 1. točke 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 20/10., 143/12., 152/14., 94/16. i 29/17. – dalje: ZUS), pri čemu se opširno osvrće na razloge zbog kojih smatra da otkaz Ugovora o osnivanju prava služnosti na javnim površinama T 45-125/2010 od 21. prosinca 2010. (dalje: Ugovor o služnosti) predstavlja prethodno pitanje u ovoj stvari. U bitnom, navodi da je presudom Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske, poslovni broj: 88 Pž-3717/2018-7 od 26. listopada 2020., utvrđeno da je otkaz Ugovora o služnosti neosnovan i bez pravnog učinka, čime je o pitanju nezakonitosti otkaza predmetnog ugovora, odnosno pitanju postojanja drugog prava temeljem kojeg tužitelj G. B. plaća naknadu za korištenje općeg dobra ili nekretnine, kao glavnom pitanju, nadležni sud donio pravomoćnu odluku koja je suprotna odluci ovog Suda i tuženika, a upravo je takva odluka ovoga Suda o prethodnom pitanju utjecala na donošenje presude. Smatra da je ovaj Sud pogrešno zaključio kako je Ugovor o služnosti valjano otkazan, te da stoga između tužitelja i G. B. ne postoji drugo pravo koje bi bilo zapreka donošenju rješenja. Time je, posljedično, Sud pogrešno razriješio prethodno pravno pitanje o kojem je izravno ovisila odluka o pravima i obvezama stranaka. Osvrće se na odredbe članka 27 i 29. Zakona o elektroničnim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11., 133/12., 80/13., 71/14. i 72/17. – dalje: ZEK), zaključujući da pravo puta može stupiti na mjesto temelja za utvrđenje infrastrukturnog operatora samo ako ne postoji drugo pravo korištenja (ovdje Ugovor o služnosti). Upire i na članak 8. stavak 4. Pravilnika o potvrdi i naknadi za pravo puta (»Narodne novine«, broj 152/11., 151/14. i 95/17. – dalje: Pravilnik) te se poziva na stajališta ovog Suda izraženih u primjeni citirane odredbe. Smatra kako je opisanim pristupom utvrđivanja presudnih činjenica od kojih je ovisila i sama odluka o meritumu spora, Sud povrijedio i odredbe članka 14. stavka 2., 19. stavka 2. i 29. Ustava Republike Hrvatske te članka 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda. Nastavno iscrpno iznosi i druge razloge zbog kojih smatra da je njegov prijedlog za obnovu osnovan te, slijedom svega navedenog, predlaže Sudu da dopusti obnovu spora i presudu, poslovni broj: UsII-515/18-12 od 17. srpnja 2020., stavi izvan snage, poništi točke VII., VIII., IX. i X. osporenog rješenja i odbaci/odbije zahtjev G. B. za utvrđivanja tužitelja obveznikom plaćanja naknade za pravo puta, naloži mu da tužitelju nadoknadi troškove upravnog spora i troškove u postupku obnove spora te ujedno da stavi izvan snage rješenje kojim je određeno plaćanje sudske pristojbe. Na kraju, tužitelj izričito predlaže ovom Sudu održavanje rasprave.

3. Prijedlog tužitelja dostavljen je tuženiku i zainteresiranoj osobi, koji su se na isti očitovali, pored ostalog, ukazujući na sudsku praksu iz koje proizlazi da je u predmetima identične naravi ovaj Sud odbacio prijedlog tužitelja za obnovu spora, slijedom čega predlažu da se njegov prijedlog odbaci, jer nije učinio vjerojatnim postojanje zakonske osnove za obnovu spora. Zainteresirana osoba je ujedno zatražila naknadu troškova spora.

4. Tužitelj nije učinio vjerojatnim postojanje zakonske osnove za obnovu spora propisane člankom 76. stavkom 1. točkom 2. ZUS-a.

5. Naime, prema citiranoj odredbi članka 76. stavka 1. točke 2. ZUS-a, spor okončan presudom obnovit će se na prijedlog stranke ako se presuda temelji na prethodnom pitanju, a nadležni sud ili drugo javnopravno tijelo o tom je pitanju poslije odlučilo u bitnim točkama drukčije.

6. Odredbom članka 77. stavka 1. ZUS-a propisano je da će sud odbaciti prijedlog rješenjem ako utvrdi da je prijedlog podnijela neovlaštena osoba ili da je prijedlog nepravodoban ili da stranka nije učinila vjerojatnim postojanje zakonske osnove za obnovu.

7. U postupku čiju obnovu tužitelj traži, a koji je okončan presudom ovoga Suda, poslovni broj: UsII-515/18-12 od 17. srpnja 2020., radilo se o postupku utvrđivanja infrastrukturnog operatora i visini naknade za pravo puta u smislu odredaba ZEK-a, pa se u tom slučaju ne radi o postupku propisanom člankom 8. stavkom 4. Pravilnika, prema kojem obveza plaćanja naknade za pravo puta prestaje ako na nekretnini postoji koje drugo pravo temeljem kojeg infrastrukturni operator plaća naknadu za korištenje općeg dobra ili nekretnine, dakle, postojanje ugovora je uvjet za prestanak obveze plaćanja utvrđene naknade za pravo puta, o čemu se u predmetnoj presudi od 17. srpnja 2020. nije radilo, kako je to u istoj i konstatirano.

8. Nadalje, u navedenoj presudi izraženo je pravno stajalište da u postupku utvrđivanja obveze plaćanja naknade za pravo puta, o kojem postupku je riječ u konkretnom slučaju, sama izjava o otkazu ugovora predstavlja dokaz o nepostojanju drugog prava na nekretnini u smislu zapreke za utvrđivanje naknade za pravo puta u ovom postupku.

9. Dakle, budući da se ovdje ne radi o postupku u smislu odredbe članka 8. stavka 4. Pravilnika niti je rješenje tuženika koje je tužitelj osporavao u postupku čija se obnova traži doneseno na temelju te odredbe, to niti ocjena valjanosti otkaza ugovora o služnosti nema značenje prethodnog pitanja u smislu odredbe članka 55. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09.) bez rješavanja kojeg ne bi bilo moguće riješiti upravnu stvar utvrđivanja infrastrukturnog operatora, a posljedično tome i odrediti visinu naknade za pravo puta.

10. Slijedom izloženog, u konkretnom slučaju presude drugih sudova, pa tako i presuda Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske na kojoj tužitelj temelji svoj prijedlog za obnovu upravnog spora, a u vezi otkaza ugovora o služnosti, ne dovode do drukčijeg rješenja ove stvari, a koje stajalište je ovaj Sud već izrazio u nizu ovosudnih rješenja donesenih u identičnim pravnim i činjeničnim situacijama (primjerice rješenje UsII-402/20, UsII-60/21 UsII-102/21 i dr.).

11. S obzirom da tužitelj, svojim prijedlogom za obnovu predmetnog upravnog spora, nije učinio vjerojatnim postojanje osnove za obnovu spora, što posljedično znači da nisu ostvarene procesne pretpostavke za donošenje meritorne odluke o njegovom prijedlogu, to Sud nije našao potrebnim održati raspravu, jer isto ne bi dovelo do drukčije odluke u ovoj stvari.

12. Trebalo je stoga, na temelju odredbe članka 77. stavka 1. ZUS-a, odlučiti kao u točki I. izreke ovog rješenja.

13. Odluka o naknadi troškova spora u odnosu na tužitelja, temelji se na odredbi članka 79. stavka 4. ZUS-a, te je tužitelj odbijen sa zahtjevom jer nije uspio u predmetnom upravnom sporu, dok je zainteresirana osoba sa svojim zahtjevom odbijena jer očitovanje koje je dostavila nije bilo potrebno za donošenje odluke u ovoj stvari, zbog čega ga Sud ne smatra opravdanim izdatkom u smislu članka 79. stavka 1. ZUS-a (točke II. i III. izreke rješenja).

14. Odluka o objavi rješenja u »Narodnim novinama« zasnovana je na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a (točka IV. izreke rješenja).

Poslovni broj: UsII-56/21-6
 Zagreb, 22. srpnja 2021.

Predsjednica vijeća
 Evelina Čolović Tomić, v. r.