### NN 18/2017 (1.3.2017.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1298/2012 od 6. prosinca 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

432

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Miroslav Šeparović, predsjednik, te suci Andrej Abramović, Mato Arlović, Snježana Bagić, Mario Jelušić, Lovorka Kušan, Josip Leko, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić, Antun Palarić i Miroslav Šumanović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Neven Pavić iz Zadra, na sjednici održanoj 6. prosinca 2016. donio je

ODLUKU

Ustavna tužba se odbija.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavnu tužbu podnio je Neven Pavić iz Zadra (u daljnjem tekstu: podnositelj), glavni urednik »Narodnog lista« iz Zadra.

Podnositelj u ustavnoj tužbi tvrdi da su mu sudskim odlukama povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 38. stavcima 1. i 2. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

1.1. Ustavnu tužbu podnio je u povodu presude Županijskog suda u Šibeniku broj: Gž-1010/2011-2 od 27. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: osporena presuda), kojom je odbijena žalba podnositelja (drugotuženika) te je potvrđena presuda Općinskog suda u Šibeniku broj: P-2351/05 od 18. lipnja 2007. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda).

Prvostupanjskom presudom djelomično je usvojen tužbeni zahtjev tužiteljice Sanje Prosenice te je Narodnom listu d.d. Zadar i podnositelju naloženo da tužiteljici, solidarno, na ime naknade štete zbog povrede ugleda i časti, isplate iznos od 70.000,00 kn zajedno s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama te iznos od 12.849,00 kn za troškove parničnog postupka. Odbijen je dio tužbenog zahtjeva za iznos naknade štete od 130.000,00 kn te tužbeni zahtjev za objavu presude u »Narodnom listu« bez komentara.

1.2. Na zahtjev Ustavnog suda prvostupanjski sud dostavio je spis broj: P-2351/05.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

2. »Narodni list« tjednik iz Zadra, objavio je u svom izdanju broj: 8556 od 4. studenoga 2004. članak pod naslovom »Sutkinja Prosenica prijavljena za korupciju!«, uz nadnaslov »Kaznena prijava protiv sutkinje Sanje Prosenica Uredu za suzbijanje korupcije i organiziranog kriminala«. U članku se iznose i sljedeće informacije:

»'Novci su u Zemljišno-knjižnom!', kaže Šale (odvjetnik Petar Šale iz Zagreba – op. Ust. suda). 'Vlasništvo nekretnina u milijunskim iznosima se knjiži ili ne knjiži u Zemljišno-knjižnom odjelu Općinskog suda, upravo tamo gdje Prosenica vedri i oblači. Dok ostali suci saslušavaju stranke u ostavinskim raspravama, zemljišno-knjižni sudac odlučuje o milijunskim vrijednostima. Ako su istiniti podaci o korupciji u hrvatskom sudstvu, bez sumnje će Zemljišno-knjižni odjel suda biti prvi na rang listi', tvrdi Šale.«

2.1. Po zahtjevu tužiteljice, »Narodni list« je u broju 8559 od 25. studenoga 2004. objavio tužiteljičin ispravak navedenih informacija.

2.2. Smatrajući da navedeni članak sadrži uvrede i klevete, uz »evidentnu namjeru javne difamacije«, tužiteljica je tužbom od 22. prosinca 2004. od tuženika »Narodnog lista« i podnositelja, kao glavnog urednika, tražila solidarnu isplatu naknade neimovinske štete u iznosu od 200.000,00 kn, uz objavu presude u »Narodnom listu« bez komentara. Budući da je tužiteljica sutkinja Općinskog suda u Zadru, Vrhovni sud Republike Hrvatske je na njezin prijedlog, rješenjem od 28. veljače 2005. za postupanje odredio Općinski sud u Šibeniku.

3. U dokaznom postupku na raspravi održanoj 6. veljače 2007. saslušana je tužiteljica u svezi njezina rada i duševnih boli koje je trpjela zbog objave spornog članka. Saslušan je i podnositelj koji je u svom iskazu, između ostaloga, naveo:

»(...) Narodni list izlazi jednom tjedno, a njegova naklada varira, s tim da se može kazati da je to približno 3000 primjeraka tjedno. (...) Koliko se sjećam bilo je više autora, i radilo se o autoriziranom intervjuu gospodina Šale. (...) Postoji pisana autorizacija ovoga intervjua, a ne mogu kazati da li je ona negdje arhivirana, a o svemu može posvjedočiti gospodin Petar Šale. Prije objave spornog članka znao sam za njegov sadržaj i odobrio sam njegovo tiskanje. (...) tako da znam da je jedan od novinara u više navrata čak i pokušao kontaktirati sa gospođom Prosenicom telefonskim putem, međutim koliko se sjećam rekao je da je ne može nikako dobiti (...) ali sama činjenica ... da je gospodin odvjetnik Matko Pavić zainteresirana strana u sporu ujedno u rodbinskim vezama sa uređujućim sucem zemljišnoknjižnim nama je bila povod pisanja tog teksta. Htio bih napomenuti da i inače uloga medija da piše u dobroj vjeri pa i o svim negativnostima koji se tiču općenito društvenih pojava, a pogotovo tako značajne kao što je sudstvo jer iz nje izliježu svi drugi odnosi, upravo iz razloga da bi se one ispravile (...) Dostojanstvo svaki pojedinac sam sebi gradi ukoliko ga je sagradio na istini onda mu se i ne može narušiti.«

Na istoj raspravi podnositelj je predložio saslušanje svjedoka odvjetnika Petra Šale, odvjetnika Matka Pavića, suca Marijana Bitange, sutkinje Katje Hrabrov i novinara Vedrana Vidučića u vezi s okolnostima navedenih u članku kao i članova uže obitelji tužiteljice na okolnost duševnih boli. Prvostupanjski sud prihvatio je dokaz saslušanjem Petra Šale radi ispitivanja autorizacije intervjua, a sve je ostale dokazne prijedloge podnositelja odbio kao suvišne. Na sljedeću je raspravu pozvan Petar Šale. On je 1. ožujka 2007. prvostupanjskom sudu poslao podnesak kojim traži isplatu ukupno 1.873,00 kn na ime akontacije dolaska pred sud na temelju pojedinih odredaba Odvjetničke tarife.

Prvostupanjski sud je rješenjem od 12. ožujka 2007. naložio tuženicima da plate iznos od 1.873,00 kn »potreban za podmirenje troškova koji će nastati u povodu izvođenja dokaza saslušanjem svjedoka Petra Šale«. Ujedno je navedeno da će sud odustati od tog dokaza ako se označeni iznos ne plati u roku od 30 dana. Protiv tog rješenja nije bila dopuštena posebna žalba.

Na ročište održano 5. lipnja 2007. tuženici nisu pristupili, nisu uplatili navedeni iznos, a nije pristupio ni Petar Šale. Glavna rasprava je zaključena.

4. Prvostupanjski sud je presudom utvrdio da podnositelj, kao glavni urednik »Narodnog lista« Zadar, solidarno s medijem »Narodni list« Zadar, u parničnom postupku, nije, u smislu članka 21. stavka 4. Zakona o medijima (»Narodne novine« broj 59/04.), dokazao postojanje pretpostavki za oslobođenje od odgovornosti za štetu. U postupku je, naime, utvrđeno da sporni članak ne predstavlja vrijednosne sudove koji se temelje na utvrđenim i stvarnim činjenicama, već da isti sadrži verbalno izražavanje koje ima obilježja klevete tužiteljice.

4.1. Prvostupanjski sud je također utvrdio da tuženici nisu postupali u dobroj vjeri prilikom objave spornog članka u »Narodnom listu« od 4. studenoga 2004., koji predstavlja razgovor novinara »Narodnog lista« s odvjetnikom Petrom Šalom, te da stoga odgovaraju za narušavanje ugleda i časti tužiteljice. Mjerodavni dio prvostupanjske presude glasi:

»Da tuženici nisu postupali u dobroj vjeri sud zaključuje iz stranačkog iskaza tuženika ad2 (podnositelja – op. Ust. suda) koji je u vrijeme objave spornog članka bio glavni urednik tuženika ad1. Naime, ovaj tuženik priznaje da on kao glavni urednik nije ništa poduzeo da bi iz neovisnih izvora doznao i provjerio informacije odvjetnika Šale, a to nije učinio jer je odvjetnik Petar Šale tuženicima dostavio na uvid svu dokumentaciju koja se odnosila na sporni zemljišnoknjižni predmet koji je i bio povod spornom novinskom članku. Tuženici naime po mišljenju ovog suda nisu mogli na temelju dostave jednog zemljišnoknjižnog predmeta formirati svoj vrijednosni sud o radu tužiteljice kao suca, već su morali provjeriti navode i vrijednosne sudove koje je o tužiteljici iznio Petar Šale. (...)«

5. U povodu žalbe podnositelja, osporenom presudom potvrđena je u cijelosti prvostupanjska presuda. U odnosu na žalbene navode podnositelja drugostupanjski sud je utvrdio:

»... ispitujući pravilnost utvrđenog činjeničnog stanja ovaj drugostupanjski sud smatra da je prvostupanjski sud ispitao sve okolnosti bitne za donošenje pravilne i zakonite odluke ... te je (...) valjano utvrdio činjenično stanje, koje tuženik 2. samo paušalno osporava, pa tako ističe da je povodom sadržaja spornog autoriziranog članka dao nalog novinaru da kod tužiteljice provjeri informacije sadržane u istom, iako u prvostupanjskom postupku za te tvrdnje nije ponudio nikakve dokaze. Stoga je, dakle, prvostupanjski sud pravilno utvrdio da tuženik 2. kao glavni urednik ... kod objave spornog članka nije postupao u dobroj vjeri, slijedom čega su se kumulativno ispunile pretpostavke propisane člankom 21. stavak 7. Zakona o medijima ... – da je informacija koja sadrži očevidne klevete i uvrede autorizirana, što je potvrdio sam tuženik ad 2. u svom iskazu kao i da nakladnik i glavni urednik nisu postupali u dobroj vjeri – za solidarnu odgovornost nakladnika i glavnog urednika (...)«

6. Mjerodavni dio članka 21. Zakona o medijima glasi:

»Članak 21.

(1) Nakladnik koji informacijom objavljenom u mediju prouzroči drugome štetu dužan ju je naknaditi, izuzev u slučajevima propisanim ovim Zakonom.

(2) Šteta je umanjenje nečije imovine ili sprječavanje njezina povećanja (materijalna šteta) te nanošenje drugom fizičkog ili psihičkog bola ili straha (nematerijalna šteta).

(3) Na utvrđivanje odgovornosti za naknadu štete primjenjuju se propisi o obveznim odnosima, osim ako ovim Zakonom nije drugačije određeno.

(4) Nakladnik ne odgovara za štetu ako je informacija kojom je šteta učinjena:

(...)

– objavljena unutar autoriziranog intervjua,

(...)

(6) Postojanje pretpostavki odgovornosti za štetu dokazuje tužitelj, dok postojanje pretpostavki za oslobođenje od odgovornosti za štetu iz stavka 4. ovoga članka dokazuje tuženik.

(7) Ako je informacija autorizirana, a pojedini dijelovi sadrže očevidne uvrede ili klevete, autorizacija ne isključuje i solidarnu odgovornost nakladnika i glavnog urednika, ukoliko nisu postupali u dobroj vjeri.«

7. Utvrđeno je i da je iznos naknade neimovinske štete od 70.000,00 kn »primjeren šteti koju tužiteljica trpi, obzirom na težinu u članku iznesenih uvredljivih i klevetničkih tvrdnji, te činjenicu da se radi o tjednim novinama koje se distribuiraju na području grada Zadra u kojem tužiteljica živi i radi«.

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

8. Podnositelj navodi da mu je sudskim odlukama povrijeđeno ustavno pravo iz članka 38. stavaka 1. i 2. Ustava i to stoga jer se presude temelje na vrijednosnom sudu, po stajalištu podnositelja, a koji je izražen u spornom članku po kome »tužiteljica 'vedri i oblači' u zemljišnoknjižnom odjelu Općinskog suda u Zadru«, koji nije podoban za počinjenje klevete odnosno za nečije omalovažavanje i povredu ugleda i časti.

Smatra da je takav stav u odnosu na javnog dužnosnika dozvoljen jer se isti ne može dokazati. Takvo stajalište dodatno potkrepljuje:

»Primjena logike i dalekosežnih interpretacija na riječi koje je u razgovoru iznio odvjetnik Petar Šale u odnosu na tužiteljicu i odjel u kome ona radi je neprimjerena za sudsku presudu. Što je odvjetnik Petar Šale 'htio reći' je na svakom čitatelju suditi za sebe. To je temeljni princip slobode govora – da svaka osoba ima pravo misliti za sebe. Sud ne može donositi svoje ocjene o tome što je 'autor htio reći' ... Zakon o medijima, ne poznaje pojam 'što se htjelo reći', te je u tom dijelu pobijana presuda samovoljna. (...)

3. U pobijanim presudama su u potpunosti izostavljene okolnosti zbog kojih je odvjetnik Petar Šale prosvjedovao kad je obavio razgovor za Narodni List. Sud je bio dužan tim okolnostima dati veliku važnost jer su bili poticaj za vrijednosne sudove i činjenične tvrdnje koje su iznesene u spornom članku. Javne su činjenice da je tužiteljica prijavljena USKOK-u od odvjetnika Šale za kaznena djela, da je njena odluka u spornom zemljišnoknjižnom predmetu ukinuta ... Ne navodeći okolnosti, osim onih na teret tuženika, sud nije postupio pravično (...).«

Pozivajući se na praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP) iz predmeta De Haes i Gijsels protiv Belgije (presuda, 24. veljače 1997., zahtjev br. 19983/92), predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporenih presuda i posredno oslobađanje od odgovornosti za naknadu štete.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

9. S obzirom na navode ustavne tužbe, Ustavni sud je ustavnu tužbu podnositelja razmatrao s aspekta eventualne povrede ustavnih prava podnositelja zajamčenih člankom 38. stavcima 1. i 2. Ustava.

10. Mjerodavni dio članka 38. Ustava glasi:

»Članak 38.

Jamči se sloboda mišljenja i izražavanja misli.

Sloboda izražavanja misli obuhvaća osobito slobodu tiska i drugih sredstava priopćavanja, slobodu govora i javnog nastupa i slobodno osnivanje svih ustanova javnog priopćavanja.

(...)«

10.1. Mjerodavne odredbe Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispr., 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija) glase:

»Članak 10.

SLOBODA IZRAŽAVANJA

1. Svatko ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo obuhvaća slobodu mišljenja i slobodu primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja javne vlasti i bez obzira na granice (...)

2. Kako ostvarivanje tih sloboda obuhvaća dužnosti i odgovornosti, ono može biti podvrgnuto formalnostima, uvjetima, ograničenjima ili kaznama propisanim zakonom, koji su u demokratskom društvu nužni radi interesa državne sigurnosti, teritorijalne cjelovitosti ili javnog reda i mira, radi sprečavanja nereda ili zločina, radi zaštite zdravlja ili morala, radi zaštite ugleda ili prava drugih, radi sprečavanja odavanja povjerljivih informacija ili radi očuvanja autoriteta i nepristranosti sudbene vlasti.«

Kod utvrđivanja povreda prava na slobodno izražavanje, to pravo uvijek treba dovesti u vezu s pravom na poštovanje privatnog i obiteljskog života iz članka 8. Konvencije, koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 8.

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I OBITELJSKOG ŽIVOTA

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga privatnog i obiteljskog života, ...

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno … radi zaštite zdravlja … ili radi zaštite prava i sloboda drugih.«

Ustavni sud u konkretnom slučaju ocjenjuje relevantnima, mutatis mutandis, pravna stajališta ESLJP-a izražena u predmetima Europapress holding d.o.o. protiv Hrvatske (presuda, 22. listopada 2009., zahtjev br. 25333/06) i Axel Springer protiv Njemačke (presuda, Veliko vijeće, 7. veljače 2012., zahtjev br. 39954/08).

a) Je li došlo do miješanja

11. Pri ocjeni navoda podnositelja, kao prvo je bilo potrebno utvrditi je li sudskim odlukama došlo do miješanja u pravo podnositelja iz članka 10. Konvencije?

Prvostupanjska presuda, potvrđena osporenom presudom, kojom se podnositelju nalaže isplatiti tužiteljici 70.000,00 kn solidarno s nakladnikom »Narodnim listom« iz Zadra, kao naknadu za počinjenu nematerijalnu štetu te 12.849,00 kn za troškove parničnog postupka, predstavlja miješanje u njegovo pravo na slobodu izražavanja zajamčeno člankom 10. stavkom 1. Konvencije i člankom 38. Ustava.

b) Je li miješanje bilo opravdano

a) Zakonitost i legitimni cilj

12. Nedvojbeno je da je miješanje »propisano zakonom«, i to člankom 21. Zakona o medijima. Nadalje, to miješanje slijedi legitimni cilj zaštite ugleda i prava drugih, u smislu članka 10. stavka 2. Konvencije. Prema tome, Ustavni sud jedino mora odlučiti o pitanju je li miješanje u slobodu izražavanja podnositelja bilo »nužno u demokratskom društvu«.

b) »Nužno u demokratskom društvu«

13. Ustavni sud primjećuje da je u ovom predmetu podnositelju, glavnom uredniku »Narodnog lista« iz Zadra, određena naknada štete za objavljivanje članka kojim je oklevetana sutkinja, dakle dužnosnica sudbene vlasti. Predmet se stoga konkretno tiče slobode tiska. S tim u vezi valja navesti da, iako tiskani mediji ne smiju prekoračiti određene granice, posebice s obzirom na ugled i prava drugih, njihova je dužnost priopćiti – na način koji je u skladu s njihovim obvezama i odgovornostima – informacije i ideje o svim pitanjima od javnoga interesa te ne samo da tiskani mediji imaju zadatak priopćavati takve informacije i ideje, već i javnost također ima pravo da ih dobije. Sloboda procjene državnih tijela stoga je ograničena interesom demokratskog društva da omogući tiskanim medijima njihovu ključnu ulogu »čuvara javnog interesa«.

13.1. Ustavni sud primjećuje da je sporni članak izvijestio o kaznenoj prijavi protiv tužiteljice za navodno koruptivne radnje u zemljišnoknjižnom odjelu Općinskog suda u Zadru. Tužiteljica tada nije bila poznata izvan kruga grada Zadra, no s obzirom na činjenicu da obnaša dužnost sutkinje, moglo bi se tvrditi da je u pitanju bio znatan javni interes i da je objavljivanje informacija o tom događaju bilo sastavni dio zadaće medija u demokratskom društvu.

Ustavni sud u pogledu zaštite koja se na temelju članka 10. Konvencije pruža novinarima s obzirom na izvještavanje o pitanjima od općeg interesa, drži da je potrebno ispitati je li izvještavanje bilo u skladu s novinarskom etikom. U takvim slučajevima se mora utvrditi jesu li sudovi postigli pravednu ravnotežu između zaštite slobode izražavanja kako je jamči članak 10. Konvencije s jedne strane, i zaštite ugleda onih o kojima se piše. Sporni je članak sugerirao da se uknjižbe u zemljišnoknjižnom odjelu Općinskog suda u Zadru u kojem radi tužiteljica uvjetuju plaćanjem novca, odnosno sugerira se da u tom odjelu tužiteljica »vedri i oblači«. U članku se prepričavaju izjave odvjetnika Petra Šale i konkretnog slučaja uknjižbe banke »Sonic« po presudi Trgovačkog suda u Zadru. Članak je sadržavao, prema tome, svojstvene činjenične navode u vezi s tužiteljicom, koje je kao takve moguće provjeriti. Podnositelj i »Narodni list« su stoga mogli očekivati da će se od njih tražiti da dokažu njihovu istinitost.

Novinski je članak bio pisan na način da čitatelj nije mogao sumnjati u istinitost objavljene informacije te je upućivao na izvor dijela podataka. Stoga se ne može reći da je novinar koji je pisao članak tek izvijestio o nečemu što su drugi naveli i jednostavno propustio ograditi se. Umjesto toga, novinar je usvojio uvredljive navode kao da su njegovi vlastiti, a nakladnik »Narodni list« koji je objavio te navode bio je odgovoran za njihovu istinitost.

c) Ocjena dokaza i standard dokazivanja

14. Ustavni sud napominje da je u parničnom postupku, pokrenutom zbog klevete, podnositelj imao priliku dokazati istinitost objavljenih podataka. Protivno tvrdnji podnositelja u vezi s ocjenom dokaza i standardom dokazivanja korištenim od strane sudova u postupku, Ustavni sud smatra kako ovaj zadatak nije bio nerazuman ili nemoguć u postojećim okolnostima. Drugim riječima, Ustavni sud smatra da se osporene presude temelje na zadovoljavajućoj ocjeni relevantnih činjenica.

Načelno nije protivno članku 38. Ustava u postupku vezanom za klevetu prebaciti na tuženika/podnositelja teret dokazivanja da su klevetničke izjave bile supstancijalno istinite, u skladu sa standardom dokazivanja u građanskim parničnim postupcima.

14.1. Što se tiče činjenica ovog predmeta, Ustavni sud primjećuje da se u provedenom parničnom postupku podnositelj branio navodom da članak predstavlja »autoriziranu izjavu odvjetnika Petra Šale«. U vezi s tim navodom podnositelj prvostupanjskom sudu nije dostavio potpisani i autorizirani intervju s imenovanim, ali je predložio saslušanje imenovanog na okolnosti u vezi s autorizacijom intervjua. U vezi s tim, prvostupanjski sud navodi:

»Prije pristupa na ročište odvjetnik Petar Šale je sukladno odredbi čl. 249 st. 1 i 2 Zakona o parničnom postupku tražio predujam naknade putnih troškova i naknadu izgubljene zarade. Tuženik zatražene troškove pristupa i saslušanja svjedoka Petra Šale nije predujmio, radi čega ovaj svjedok nije pristupio na ročište, pa je sud od izvođenja ovog dokaza odustao.«

U osporenoj presudi prihvaća se navod podnositelja da se radi o »autoriziranom članku«, ali objavom te informacije koja sadrži »očevidne klevete i uvrede« podnositelj nije postupao u dobroj vjeri te se njegova odštetna odgovornost temelji na članku 21. stavku 7. Zakona o medijima.

Stoga, nema elemenata koji bi Ustavni sud naveli da odstupi od utvrđenja sudova da nije dokazano da su podaci objavljeni u »Narodnom listu« bili istiniti pa se to objavljivanje mora smatrati širenjem netočnih podataka.

d) Je li podnositelj primjereno provjerio objavljene podatke

15. Ustavni sud mora dalje razmotriti je li prikupljanje informacija koje je »Narodni list« proveo prije objavljivanja spornih tvrdnji bilo provedeno u dobroj vjeri i je li bilo u skladu s uobičajenom novinarskom obvezom provjeravanja činjeničnih navoda. Što je navod ozbiljniji, činjenična osnova (vjerodostojnost) treba biti čvršća.

Navodi spornog članka djeluju prilično ozbiljno. Tužiteljica je bila javno prikazana kao korumpirana te je navedeno da uzima novac za donošenje odgovarajućih odluka u zemljišnoknjižnim postupcima uz naznaku da je tužiteljica »kočijaškog temperamenta«, što predstavlja ponašanje nedolično sudskog dužnosnika koje je vrijedno osude. Stoga su ti navodi zahtijevali ozbiljan postupak provjere, posebno s obzirom na to da su bili objavljeni u tiražnom dnevnom listu koji je čitan na zadarskom području na kojem djeluje tužiteljica kao sutkinja Općinskog suda u Zadru. Ustavni sud primjećuje da ni podnositelj ni nakladnik nisu, ni u postupcima pred sudovima ni u postupku pred Ustavnim sudom, predočili dokaze za to da su novinari pokušali kontaktirati Općinski sud u Zadru. Podnositelj čak nije ni tvrdio da su novinari pokušali takvo što, premda bi to, prema mišljenju Ustavnog suda, bilo logično u konkretnim okolnostima. Umjesto toga, novinar »Narodnog lista« oslonio se samo na neprovjerene navode odvjetnika Petra Šale. U takvim okolnostima, Ustavni sud se slaže s osporenim presudama sudova da podnositelj nije dostatno provjerio podatke prije njihova objavljivanja.

16. Ustavni sud je, međutim, svjestan da je uloga novinara upravo obavijestiti i upozoriti javnost o društvenim pojavama čim dobiju odgovarajuće podatke te okolnosti da su vijesti »prolazna roba« i da ih se odgađanjem njihova objavljivanja, čak i za kratko razdoblje, može lako lišiti njihove vrijednosti i zanimljivosti. Međutim, ako je podnositelj kao glavni urednik »Narodnog lista«, koristeći svoju uredničku slobodu odlučivanja, s obzirom na vremenska ograničenja i sredstva raspoloživa za provjeru podataka, odlučio objaviti spornu informaciju, a da nije na odgovarajući način provjerio njezinu istinitost, trebao je odabrati oprezniji pristup.

Pri ocjenjivanju nužnosti miješanja također je važno razmotriti način na koji su sudovi rješavali slučaj, a posebice jesu li primijenili standarde koji su u skladu s načelima članka 10. Konvencije. Presude sudova pokazuju da su oni u potpunosti prepoznali da ovaj predmet uključuje sukob između prava na priopćavanje informacija i prava na zaštitu ugleda ili prava drugih, a taj su sukob rješavali vaganjem relevantnih čimbenika. Uzimajući u obzir naprijed navedeno, Ustavni sud zaključuje da su obrazloženja koja su sudovi dali pri izricanju naloga podnositelju da nadoknadi štetu tužiteljici relevantni i dostatni u svjetlu okolnosti konkretnog slučaja.

U konkretnom slučaju, tužiteljica obnaša dužnost sutkinje, čiji rad ima temeljnu ulogu u državi vladavine prava. Zbog takve uloge, rad sudova treba uživati povjerenje javnosti i mora se štititi od neutemeljenih napada (predmet Prager i Oberschlick protiv Austrije, presuda, vijeće, 26. travnja 1995., zahtjev br. 15974/90). Ustavni sud posebno napominje da sudovi, kao i ostale institucije, nisu imuni na kritiku i kontrolu, no ta kritika nikada ne smije prijeći određene granice, a osobito treba jasno razlikovati kritiku i klevetu, o čemu, prema ocjeni Ustavnog suda, podnositelj nije vodio računa kad je objavio sporni članak.

17. S obzirom na navedeno, Ustavni sud smatra kako su obrazloženja koja su domaći sudovi dali za svoje odluke bila »relevantna i dostatna« te da naknada štete koju je podnositelj obvezan platiti nije nerazmjerna legitimnom cilju koji se htio postići. Stoga je miješanje u slobodu izražavanja podnositelja bilo »nužno u demokratskom društvu«. Prema tome, nije došlo do povrede prava iz članka 10. Konvencije i članka 38. Ustava.

18. Na kraju, Ustavni sud utvrđuje da je i pozivanje podnositelja na predmet De Haes i Gijsels protiv Belgije (1997.) u cijelosti neosnovano. Naime, iako se u tom postupku radilo o ocjeni novinskih napisa protiv belgijskih sudaca, ESLJP je utvrdio da je nakladnik u tom predmetu poduzeo »dostatno istraživanje i zatražio je mišljenje nekoliko stručnjaka, što mu je omogućilo da utemelji članke na objektivnim dokazima (»had undertaken sufficent research and sought the opinion of several experts, and that had enabled them to base the articles od objective evidence«), dok je u ovom postupku utvrđeno da nikakvo istraživanje objavljenih informacija prije objave nije obavljeno.

19. Stoga je na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) odlučeno kao u izreci odluke.

Broj: U-III-1298/2012

Zagreb, 6. prosinca 2016.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
dr. sc. Miroslav Šeparović, v. r.

\* \* \*

Na temelju članka 27. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) i članaka 50. i 51. Poslovnika Ustavnog suda Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 181/03.) prilažemo sljedeće

IZDVOJENO MIŠLJENJE

uz Odluku broj: U-III-1298/2012 od
6. prosinca 2016. godine

Na žalost, ne možemo se složiti s odlukom većine da u ovom predmetu ustavnu tužbu treba odbiti, jer smatramo da je odlukom sudova došlo do povrede podnositeljevog prava iz članka 38. Ustava odnosno članka 10. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (sloboda mišljenja i izražavanja misli), kao i do povrede podnositeljevog prava na pravično suđenje iz članka 29. Ustava.

Nesporno je da presuda kojom se podnositelju nalaže isplatiti tužiteljici naknadu štete od 70.000 kuna predstavlja miješanje u njegovo pravo na slobodu izražavanja, da je to miješanje propisano zakonom te da ima legitimni cilj zaštite ugleda i prava drugih. Međutim, za razliku od većine sudaca, smatramo da takvo miješanje nije bilo nužno u demokratskom društvu.

U osporavanoj presudi se navodi da nikakva provjera istinitosti objavljenih informacija nije obavljena, iako su svi dokazni prijedlozi podnositelja na tu okolnost odbijeni (bez obrazloženja zašto je saslušavanje većine predloženih svjedoka suvišno), osim jednog koji je prihvaćen (saslušanje svjedoka P.Š. koji je podnio kaznenu prijavu o kojoj govori sporni tekst), ali je podnositelju naloženo da plati predujam za dolazak tog svjedoka u iznosu od 1.873,00 kune, koji predujam je određen prema odvjetničkoj tarifi. S obzirom da veći dio spornog teksta predstavlja iznošenje činjenica, a samo u manjem dijelu vrijednosnih sudova, podnositelj je imao pravo dokazivati istinitost svojih činjeničnih navoda. Opisanim postupanjem sudova to pravo mu je uskraćeno, pa se osporena presuda ne temelji na dokaznom postupku koji bi bio pravično proveden.

Prema odredbi članka 21. stavka 1. Zakona o medijima (»Narodne novine« broj 59/04.) principijelno za štetu počinjenju objavom informacije odgovara nakladnik medija u kojem je informacija objavljena. Egzoneracijski razlog je, između ostalog, i ako je informacija objavljena unutar autoriziranog intervjua, kako se navodi u članku 21. stavku 4. točke 2. navedenog zakona.

Prema odredbi članka 7. stavka 1,. Zakona o medijima, ako je informacija autorizirana, a pojedini dijelovi sadrže očigledne uvrede ili klevete, autorizacija ne isključuje i solidarnu odgovornost nakladnika i glavnog urednika, ukoliko nisu postupali u dobroj vjeri. Iz citiranih odredaba Zakona o medijima jasno proizlazi da glavni urednik odgovara za štetu nastalu objavljenom informacijom jedino ako je informacija objavljena unutar autoriziranog intervjua, zajedno s izvorom informacije kao primarno odgovornim za štetu, te s nakladnikom, a sve pod uvjetom da objavljena informacija sadrži očigledne uvrede ili klevete. U konkretnom slučaju sud nije utvrdio je li informacija koja je objavljena dio autoriziranog intervjua ili ne, pa time nisu ispunjeni zakonski uvjeti da se glavnog urednika obveže na naknadu štete. U tom je smislu teret dokaza činjenice autorizacije informacije– u odnosu na tužbu protiv glavnog urednika – bio na tužitelju, a ne na tuženiku, pa je sud pogrešno na plaćanje predujma za pristup svjedoka P. Š. pozvao tuženika, ovdje podnositelja ustavne tužbe.

Pored toga, uzimajući u obzir odredbu članka 200. stavak 2. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 73/91., 3/94., 7/96. i 112/99.) prilikom odlučivanja o zahtjevu za naknadu nematerijalne štete te u visini njezine naknade sud će voditi računa i o cilju kome služi ta naknada, ali i o tome da se njome ne pogoduje težnjama koje nisu spojive sa njezinom prirodom i društvenom svrhom. Pozivanje na odgovornost glavnog urednika kao podrednog obveznika naknade štete bez istovremenog pozivanja na odgovornost izvora autorizirane informacije upućuje na penalni motiv takvog zahtjeva, što se protivi citiranoj odredbi ZOO-a (dok, kako je gore objašnjeno, ako informacija nije autorizirana, odgovornost glavnog urednika uopće ne dolazi u obzir).

Nadalje, sud je olako konstatirao da, iako je objavljen demanti, to nije moglo znatnije promijeniti mišljenje okoline o tužiteljici, što je protivno odredbi članka 22. stavka 1. Zakona o medijima, prema kojem se nematerijalna šteta u pravilu naknađuje objavom ispravka informacije i isprikom nakladnika (...). Također je, prema našem mišljenju, pogrešno odbijen zahtjev tužitelja za objavu presude kao navodno na zakonu neutemeljen, mada isti ima uporište u odredbi članka 199. ZOO-a, te iako bi objava presude dodatno popravila tužitelju nastalu štetu.

Konačno, redovni sudovi su o visini naknade štete odlučili prema slobodnoj ocjeni i pri tome nisu proveli test razmjernosti odnosno nisu dali relevantna i dostatna obrazloženja zašto bi dosuđena naknada štete u konkretnom slučaju bila razmjerna legitimnom cilju koji se njome želio postići. Dosuđena naknada štete u ovom slučaju, s obzirom na sve okolnosti, nije razmjerna legitimnom cilju koji se htio postići. Ta naknada čini se posebno nerazmjernom (visokom) imajući u vidu (znatno manje) naknade koje se u ovakvim predmetima dosuđuju osobama koje ne sudjeluju u vlasti ili javnom životu ili pak naknadama koje se dosuđuju za druge vrste štete.

Zagreb, 12. prosinca 2016.

Sutkinja
Lovorka Kušan, v. r.

Sudac
Andrej Abramović, v. r.