## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3886/2012 od 17. siječnja 2013.

### NN 15/2013 (6.2.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3886/2012 od 17. siječnja 2013.

15 06.02.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3886/2012 od 17. siječnja 2013.

15 06.02.2013 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3886/2012 od 17. siječnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

260

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenulo H. C. d.d. C., koje zastupa V. P., odvjetnik u O. d. P., P. i K. d.o.o. iz Z., na sjednici održanoj 17. siječnja 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev 232/10-2 od 20. ožujka 2012. kojom je, kao neosnovana, odbijena revizija podnositelja (tužitelja u parničnom postupku), izjavljena protiv rješenja Županijskog suda u Dubrovniku broj: Gž-628/07 od 26. lipnja 2009.

Navedenim rješenjem drugostupanjskog suda, a po žalbi tuženice Republike Hrvatske, preinačena je presuda Općinskog suda u Dubrovniku broj: P-2410/05 od 15. prosinca 2006. u dijelu u točki I.1. izreke na način da je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja kao neosnovan, dok je u preostalom dijelu prvostupanjska presuda ukinuta i predmet vraćen istome sudu na ponovno suđenje.

Navedenom presudom prvostupanjskog suda suđeno je.

»I. Prihvaća se tužbeni zahtjev, koji glasi:

'1. Utvrđuje se da je ništav Ugovor o nagodbi pod oznakom Klase: 334-01/02-01/47, Ur.broj: 513-05/03-6 sklopljen između tužitelja H. C. d.d. i tuženice Republike Hrvatske za Ministarstvo financija te potvrđen - solemniziran od javnog bilježnika A. I. iz Z. pod posl.brojem OU.480/04 od dana 15. rujna 2004. godine.

2. Utvrđuje se da ne postoji obveza tužitelja H. C. d.d. prema tuženici Republici Hrvatskoj za Ministarstvo financija za isplatu iznosa od 5.077.228,66 kuna po osnovi glavnice protestiranih državnih jamstava sa stanjem na dan 31. 12. 2000. godine.

3. Utvrđuje se da Ugovor o nagodbi pod oznakom Klase: 334-01/02-01/47, Ur.broj: 513-05/03-56 sklopljen između tužitelja H. C. d.d. i tuženice Republike Hrvatske za Ministarstvo financija te potvrđen - solemniziran od javnog bilježnika A. I. iz Z. pod posl.brojem OU.480/04 dana 15. rujna 2004. godine nema snagu ovršnog javnobilježničkog akta.'

II. Dužna je tuženica naknaditi tužitelju troškove parničnog postupka u iznosu od 378.854,80 kuna, u roku od 15 dana i pod prijetnjom ovrhe.«

2. Podnositelj smatra da su mu osporenom presudom Vrhovnog suda kao i osporenim rješenjem Županijskog suda u Dubrovniku u dijelu izreke pod stavkom a) povrijeđena ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

Povrede navedenih ustavnih prava obrazlaže revizijskim razlozima koji se svode na tvrdnje o povredama postupovnog prava te pogrešnom i nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju.

Pobliže obrazlažući navedeno podnositelj, u bitnome, ističe:

»Dakle, iz ovakvog obrazloženja drugostupanjske odluke razvidno je da se stav drugostupanjskog suda o tome da li je odredba čl. 3. st. 2. Zakona o naplati prisilni propis, razaznaje tek posredno iz stava istog suda da povreda ove odredbe nema za posljedicu ništavost ugovora o nagodbi koju su stranke sklopile protivno predmetnom čl. 3. st. 2. Zakona o naplati.

S obzirom da drugostupanjski sud smatra da izostanak u samom zakonu eksplicite izražene sankcije ništavosti za postupanje protivno čl. 3. st. 2. Zakona o naplati, ukazuje na to da je valjan sporni ugovor o nagodbi, onda je logično pretpostaviti da drugostupanjski sud članak 3. st. 2. Zakona o naplati smatra prisilnim propisom, jer da ga ne smatra takvim, onda se ne bi ni pitao da li je njegova povreda dovela do ništavosti spornog pravnog posla. Naime, ako propis nije prisilan (jus cogens) onda nema ni mogućnosti da sklapanje pravnog posla protivno ovom propisu bude bez učinka tj. da pravni posao bude ništav.

No, osporenom presudom Vrhovnog suda Republike Hrvatske tvrdi se da je i drugostupanjski sud došao do zaključka da nije posrijedi prisilan propis, što ne odgovara sadržaju drugostupanjske odluke, a sve kako je prethodno izneseno.

Podnositelj smatra da je upravo konstrukcija iz osporene presude da se ne radi o prisilnom propisu, iako je to zaključak protivan drugostupanjskoj odluci, bila nužna da bi se održala drugostupanjska odluka na snazi. Naime, ako je odredba iz čl. 3. st. 2. Zakona o naplati prisilan propis, onda je vrlo logično da njegova povreda ima za posljedicu ništavost ugovora o nagodbi«,

te nastavlja:

»No, ako je odredba članka 3. st. 2. Zakona o naplati dispozitivni propis, kako je to izloženo u osporenoj presudi Vrhovnog suda Republike Hrvatske, time bi se adresatu ovog pravila, a to je prije svega Ministarstvo financija Republike Hrvatske, dala mogućnost da arbitrarno određuje kojim dužnicima s područja državne skrbi će otpisati dugovanja a kojima neće, da li će nekima otpisati glavnicu i kamate, a drugima samo kamate (kao što je slučaj s tužiteljem u ovom sporu) i u konačnici da li će uopće otpisati i u kojem dijelu dugovanje i slično.«

Zaključno, predložio je usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporene odluke Vrhovnog suda i osporenog rješenja Županijskog suda u Dubrovniku u dijelu izreke pod stavkom a) i vraćanje predmeta Županijskom sudu u Dubrovniku na ponovni postupak i odlučivanje.

3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Dubrovniku broj: P.1133/09.

Ustavna tužba nije osnovana.

4. U postupku, pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. –
pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li, u postupku odlučivanja o pravima i obvezama, povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

5. U postupku pokrenutom po tužbi podnositelja, a radi utvrđenja i poništenja Ugovora o nagodbi sklopljenog između podnositelja i tuženika – Republike Hrvatske za Ministarstvo financija te potvrđenog – solemniziranog od javnog bilježnika dana 15. rujna 2004., prvostupanjski je sud usvojio tužbu podnositelja nakon što je u provedenom dokaznom postupku utvrdio:

– da je podnositelj dana 15. rujna 2004. s tuženom sklopio Ugovor o nagodbi kojim se utvrđuje da je njegov dug na temelju protestiranih državnih jamstava na dan 31. prosinca 2000. iznosio 10.554.658,67 kn te da se, budući udovoljava uvjetima iz odredbe članka 3. stavka 2. Zakona o naplati dospjelih, a neplaćenih poreza, carina, doprinosa i državnih jamstava (»Narodne novine« broj 117/01., 95/02., 156/02. i 19/03.; u daljnjem tekstu: Zakon o naplati), podnositelju otpisuje redovna i zatezna kamata dospjela do 31. prosinca 2000. u iznosu od 5.477.430,01 kn,

– da je odredbom članka 3. stavka 2. Zakona o naplati propisano da će se dužnicima s područja posebne državne skrbi otpisati glavnica i kamate na sva dugovanja osim glavnice poreza na dodanu vrijednost, posebnih poreza i doprinosa za mirovinsko osiguranje;

– da je podnositelj osoba s područja posebne državne skrbi;

– da je dužnik pravovremeno, u smislu odredbe članka 3. stavka 3. Zakona o naplati priložio dokaze o ispunjavanju uvjeta iz stavka 2. istog članka.

Na temelju navedenih činjenica prvostupanjski je sud prihvatio tužbeni zahtjev podnositelja za utvrđenje ništavosti, ocijenivši da je sporni ugovor o nagodbi protivan prisilnom propisu iz članka 3. stavka 2. Zakona o naplati pa samim time i ništav.

S tim u svezi u svojoj odluci prvostupanjski je sud, između ostalog, istaknuo:

»Sklopljeni ugovor o nagodbi protivan je Zakonu o naplati dospjelih a nenaplaćenih poreza, carina, doprinosa i državnih jamstava i to odredbi čl.3. st.2., jer se ugovorom protivno navedenom Zakonu nameće tužitelju obveza na plaćanje glavnice po osnovi državnih jamstava, a koja je prestala jer se obveza otpisuje prema izričitoj zakonskoj odredbi, predmetni ugovor o nagodbi je protivan prisilnim propisima, pa je isti ništav, te je sud, a sukladno gore navedenoj zakonskoj odredbi prihvatio točku 1. tužbenog zahtjeva. Kako se sklapanjem ugovora nameće obveza na plaćanje glavnice po osnovi protestiranih državnih jamstava, a koja je prestala, jer se obveza otpisuje prema izričitoj zakonskoj odredbi, tužitelj nije u obvezi isplatiti tuženici iznos od 5.077.228,66 kuna, pa je sud prihvatio i točku 2. tužbenog zahtjeva. U postupku je utvrđeno da prava volja zakonskog zastupnika tužitelja, a što je utvrđeno kako iskazom svjedoka, tako i iz Izjave navedene u Potvrdi javnog bilježnika, nije bila sklapanje ugovora o nagodbi koja se odnosi na obvezu isplate glavnice po protestiranim državnim jamstvima, te kako javni bilježnik nije upozorio sudionike da ovakva Izjava može dati povod sporovima, niti je dao u tom smislu pouku, a što su sve zapreke za potvrdu ovog ugovora. Također je u postupku utvrđeno da solemnizaciji nije bio nazočan zastupnik MInistarstva financija, pa stoga nije ispunjena zakonska pretpostavka da se javnobilježnički akt pročita sudionicima, a ugovor o nagodbi je solemniziran 15. 09. 2004. godine, dakle u vrijeme kada osoba koja je navedena kao ministar i time zastupnik ministarstva financija (M. C.) kod potvrde ovog ugovora više nije obnašala dužnost ministra financija, pa stoga u vrijeme solemnizacije nije ni mogla zastupati ovu ugovornu stranu. Proizlazi dakle da pri solemnizaciji ugovora nije udovoljeno zahtjevima iz čl. 57., 58., 59. i 69. st.1. toč.5. Zakona o javnom bilježništvu, pa sklopljeni ugovor o nagodbi, koji je slomeniziran 15. 09. 2004. godine nema snagu ovršnog javnobilježničkog akta, te je sud prihvatio i točku 3. tužbenog zahtjeva.

Kako je sud prihvatio tužbeni zahtjev pod točkom I., o podrednom tužbenom zahtjevu (čl.188. st.2. ZPP-a) nije ni odlučivao.«

5.1. Člankom 3. Zakona o naplati propisano je:

»Članak 3.

(1) Dužnicima koji su pretrpjeli direktne ratne štete i direktne štete nastale kao posljedica boravka prognanika i izbjeglica u hotelima, pansionima i sličnim smještajnim objektima otpisat će se kamate koje su obračunate na potraživanje do 31. prosinca 2000.

(2) Dužnicima s područja posebne državne skrbi otpisat će se glavnica i kamate na sva dugovanja osim glavnice poreza na dodanu vrijednost, posebnih poreza i doprinosa za mirovinsko osiguranje.

(3) Dužnici iz stavka 1. i 2. ovoga članka obvezni su priložiti dokaze o ispunjavanju uvjeta za otpis kamata obračunatih na potraživanja, odnosno glavnice i kamata za dužnike s područja posebne državne skrbi.«

6. Odlučujući o žalbi tužene Županijski sud u Dubrovniku ju je osporenim rješenjem usvojio i riješio na način kako je to navedeno u točki 1. obrazloženja ove odluke.

Drugostupanjski sud je tako odlučio jer je utvrdio da se ne radi o propisu (Zakonu o naplati, op. Ustavnog suda) koji u slučaju nepoštivanja za sankciju ima posljedicu ništetnosti.

Pri tome je drugostupanjski sud u osporenom rješenju istaknuo:

»Međutim, ovakav stav prvostupanjskog suda ne može se prihvatiti jer se ne radi o propisu koji u slučaju nepoštivanja za sankciju ima posljedicu ništetnosti. Uostalom u samom Zakonu na koji se poziva prvostupanjski sud nigdje ne stoji da za posljedicu nepoštivanja te pravne norme nastupa ništetnost, pa samim tim što su o tom dugu za koji tužitelj sada tvrdi da je neosnovan, a tuženik da je osnovan, stranke ipak zaključile ugovor o nagodbi ne znači samim tim da je ugovor ništetan.

No, a kako je potpisnik ugovora o nagodbi i to na strani tužitelja već pred javnim bilježnikom, a potom i pred sudom naveo da je bio prisiljen potpisati taj ugovor, imajući u vidu koje posljedice bi nastupile za tužitelja da tako nije postupio, a što sve itekako može biti relevantno za eventualni tužbeni zahtjev tužitelja o kojem prvostupanjski sud nije ni odlučivao, a sve s obzirom da je prihvatio tužbeni zahtjev za utvrđenje da je ugovor o nagodbi ništetan.

Uostalom, iz do sada utvrđenog činjeničnog stanja, a na koje se poziva i prvostupanjski sud proizlazi da je bilo mana u pogledu voljne strane tužitelja što je relevantno za tužbeni zahtjev glede poništenja ugovora o nagodbi, a ne glede utvrđivanja ništetnosti ugovora o nagodbi.

Stoga je i trebalo, a zbog prije navedenih razloga preinačiti točku I. izreke pobijane odluke na način da se odbija tužbeni zahtjev u tom dijelu kao neosnovan, a što ujedno znači da će prvostupanjski sud u nastavku postupka odlučiti o eventualnom tužbenom zahtjevu tužitelja.

S obzirom da je odluka o tužbenom zahtjevu iz točke I. pod točke 2. izreke pobijane odluke u direktnoj vezi sa odlukom o eventualnom tužbenom zahtjevu, to je trebalo ukinuti i tu točku izreke pobijane odluke.«

6.1. Vrhovni sud, odlučujući o reviziji podnositelja, u cijelosti je prihvatio pravno stajalište drugostupanjskog suda te u osporenoj odluci istaknuo:

»Tijekom nižestupanjskog postupka bilo je sporno, a sporno je i u ovom stadiju postupka predstavlja li odredba čl. 3. Zakona o naplati prisilni propis.

Prisilni (kogentni) propis je propis koji obvezuje na jedno čvrsto određeno ponašanje koje zakonodavac smatra posebno važnim za pravni poredak, za pravnu sigurnost i za vladavinu prava i koje ponašanje svakako hoće postići.

Prisilni propisi nisu formulirani na isti način pa se tako nekad jasno određuje da je posljedica nepoštivanje određenog propisa ništavost, odnosno da ugovor nema pravni učinak.

Nekad se posredno rabe izrazi 'mora' i 'zabranjuje', odnosno se prisilnost propisa izražava izrazom 'samo ako'. Utoliko je osnovana tvrdnja revidenta da je pogrešno izraženo pravno shvaćanje drugostupanjskog suda da odredba čl. 3. Zakona o naplati ne predstavlja prisilni propis samo zbog toga što u njoj nije određeno navedeno da nepoštivanje te odredbe ima za sankciju ništavost.

Međutim, suprotno tvrdnji revidenta, neovisno o izostanku navoda o ništavosti, prisilnost odredbe čl. 3. Zakona o naplati ne proizlazi iz formulacije te zakonske odredbe, jer prisilnost nije određena ni neposredno određivanjem 'gubitka pravnog učinka' odnosno posredno izrazima 'mora', 'zabranjuje', 'samo ako' i sličnim izrazima koji bi upućivali na zaključak da zakonodavac hoće samo takvo postupanje adresata i nikakvo drugačije.

Slijedom iznesenog pravilno je drugostupanjski sud, ocijenivši da odredba čl. 3. Zakona o naplati ne predstavlja prisilni propis, zaključio da ugovor o nagodbi prema kojem tužitelju nije otpisana i glavnica, na koji otpis bi prema odredbi navedene zakonske odredbe imao pravo, nije protivan prisilnom propisu ni ništav u smislu čl. 103.st.1. ZOO.«

6.2. U odnosu na tvrdnje podnositelja, koje on ponavlja i u svojoj ustavnoj tužbi, da je drugostupanjski sud preinačio prvostupanjsku presudu rješenjem, umjesto presudom pa da bi time pogrešno primijenio odredbu članka 373. ZPP, u osporenoj odluci Vrhovnog suda je istaknuto:

»Osnovana je tvrdnja revidenta da je drugostupanjski sud preinačivši prvostupanjsku presudu rješenjem, umjesto presudom pogrešno primijenio odredbu čl. 373. ZPP. Međutim, kako ova pogrešna primjena zakonske odredbe nije utjecala na donošenje pravilne i zakonite presude, to nije pred drugostupanjskim sudom učinjena bitna povreda odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 1. ZPP te nije ostvaren revizijski razlog iz čl. 385 st. 1. toč. 2. ZPP.«

7. Analizom navoda ustavne tužbe, navoda i razloga istaknutih u osporenim odlukama sudova Ustavni sud je utvrdio da podnositelju nisu povrijeđena ustavna prava na koja ukazuje u svojoj ustavnoj tužbi.

Ustavni sud je ustavnu tužbu ocjenjivao s aspekta članka 29. stavka 1., koji glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Sadržaj ustavnog prava na pravično suđenje ograničen je na jamstva pravičnog suđenja pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji je podnositelju osiguravao pravično suđenje.

U spornoj pravnoj situaciji presuđivala su tijela sudbene vlasti unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom. Iz spisa predmeta i osporenih presuda razvidno je da je prvostupanjski sud proveo dokazni postupak na način utvrđen mjerodavnim postupovnim zakonskim odredbama. Također je razvidno da je podnositelj bio u mogućnosti pratiti postupak i sudjelovati u njemu uz odgovarajuću stručnu pomoć, te poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove.

Ustavni sud ističe da se osporavajući razlozi istaknuti u ustavnoj tužbi iscrpljuju u ponavljanju razloga o kojima je valjano raspravljeno pred Vrhovnim sudom. Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu ustavnog jamstva u primjeni prava proveo je Vrhovni sud u skladu s člankom 116. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 116.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni.

(...)«

Pri razmatranju ustavne tužbe podnositelja Ustavni sud polazio je od stajališta da se sudski postupci moraju provesti u skladu s ustavnim načelom vladavine prava kao najvišom vrednotom ustavnog poretka Republike Hrvatske, pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

Ustavno pravo na pravično suđenje jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Arbitrarnim se može ocijeniti pojedinačni akt pri čijem je donošenju njegov donositelj bez razboritih ili bez ikakvih razloga odstupio od ustaljene prakse, nije uzeo u obzir očigledno mjerodavan propis ili je mjerodavni propis pogrešno protumačio i primijenio, na način i u mjeri koja konkretni pojedinačni akt čini pravno neprihvatljivim.

Osporenom presudom Vrhovni sud izvršio je kontrolu ispravnosti stajališta nižestupanjskih sudova, ocijenivši da je pravilno stajalište drugostupanjskog suda da, u konkretnom slučaju, nisu ispunjene pretpostavke za ništavost sklopljenog Ugovora o nagodbi, u smislu članka 103. stavka 1. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine« broj 35/05. i 41/08.).

Zbog navedenog, Ustavni sud ocjenjuje da osporenim odlukama Vrhovnog suda i Županijskog suda u Dubrovniku podnositelju nije povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje.

8. Slijedom svega navedenog, a na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u izreci.

9. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3886/2012

Zagreb, 17. siječnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 15/2013-260