## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1921/2006 od 28. siječnja 2009.

### NN 18/2009 (11.2.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1921/2006 od 28. siječnja 2009.

**USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE**

414

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli A. B. i V. B., obojica iz D., koje zastupa B. I., odvjetnica iz Z., na sjednici održanoj 28. siječnja 2009., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-953/05 od 30. ožujka 2006. godine.

III. Predmet se vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba je podnesena protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-953/05 od 30. ožujka 2006., kojim je, kao nedopuštena, odbačena revizija podnositelja protiv presude Županijskog suda u Dubrovniku, broj: Gž-1076/03 od 4. kolovoza 2005. godine.

Tom je presudom odbijena žalba podnositelja i potvrđena presuda Općinskog suda u Dubrovniku broj: P-407/98 od 23. svibnja 2003., kojom su podnositelji odbijeni s više tužbenih zahtjeva: s tužbenim zahtjevima na utvrđenje da su stekli valjanu pravnu osnovu za stjecanje prava vlasništva određenih poslovnih prostora u Dubrovniku, s tužbenim zahtjevom na utvrđenje ništavosti kupoprodajnog ugovora u odnosu na sporni poslovni prostor, sklopljenog između tuženice M. G. i Grada Dubrovnika, kao i s tužbenim zahtjevom da se tuženici naloži izdavanje valjane tabularne isprave u korist podnositelja.

2. U ustavnoj tužbi podnositelji, u bitnome, ističu da su im uskratom prava na reviziju povrijeđena ustavna prava. Izrijekom navode odredbe članka 14. stavka 2. i članka 18. Ustava Republike Hrvatske, međutim iz sadržaja ustavne tužbe razvidno je da zapravo ukazuju na postupovnu povredu čije su posljedice takve da dovode do povrede ustavnog jamstva iz članka 29. stavka 1. Ustava.

Podnositelji tvrde da je do uskrate prava na reviziju došlo zbog toga što revizijski sud uopće nije izvršio uvid u spis predmeta, pa je tako propustio uočiti da je na ročištu za glavnu raspravu, održanom 13. listopada 1998., u povodu prigovora tuženice, prvostupanjski sud označio vrijednost predmeta spora s 300.000,00 kuna. Pritom podnositelji ne osporavaju utvrđenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske da se u konkretnom slučaju vrijednost predmeta spora ne određuje prema zbroju istaknutih zahtjeva, jer se radi o samostalnim zahtjevima po tri različite tužbe, koje su spojene u jedan predmet samo iz razloga ekonomičnosti postupka.

Podnositelji zbog povrede postupovnih odredaba i, posljedično, njihovog dovođenja u nepovoljniji položaj u primjeni zakona, predlažu ukidanje osporenog rješenja.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelju povrijeđeno ustavno pravo.

4. Uvidom u osporeno rješenje Ustavni sud je utvrdio da je revizija podnositelja ocijenjena nedopuštenom na temelju činjenice da je u predmetu broj: P-407/98 vrijednost predmeta spora bila naznačena s 20.000,00 kuna, u predmetu broj: P-419/98, također s 20.000,00 kuna, odnosno s 10.000,00 kuna u predmetu broj: P-528/02, te da se u konkretnom slučaju vrijednost predmeta spora ne određuje prema zbroju istaknutih zahtjeva, jer se radi o samostalnim zahtjevima po tri različite tužbe, koje su spojene na jedan predmet samo iz razloga ekonomičnosti postupka.

Revizija je odbačena primjenom odredbe članka 4. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 112/99. – u daljnjem tekstu: ZIDZPP iz 1999.), budući da se radi o parničnom postupku u kojem je drugostupanjska odluka donesena 4. kolovoza 2005., to jest nakon stupanja na snagu tog Zakona (6. studenoga 1999.).

Odredbom članka 4. navedenog Zakona izmijenjena je odredba članka 382. stavka 3. Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03. – u daljnjem tekstu: ZPP), te je vrijednost predmeta spora za dopuštenost revizije utvrđena u iznosu od 100.000,00 kuna, umjesto dotadašnjih 3.000.000,00 HRD (odnosno 3.000,00 kuna).

Ustavni sud je također utvrdio da spisu predmeta doista prileži raspravni zapisnik s ročišta za glavnu raspravu, održanog 13. listopada 1998., kada je u povodu prigovora tuženice, prvostupanjski sud označio vrijednost predmeta spora s 300.000,00 kuna, sukladno članku 40. ZPP-a.

5. Međutim, Ustavni sud u konkretnom slučaju, kao bitno, ističe sljedeće:

Podnositelji su u tužbi u predmetu broj: P-407/98 koja je podnesena 1998. godine označili vrijednost predmeta spora s 20.000,00 kuna, u predmetu broj: P-419/98 koja je podnesena također 1998. s 20.000,00 kuna, a u predmetu broj: P-528/02 koja je podnesena 2002. s 10.000,00 kuna.

Predmeti broj: P-407/98 i broj: P-419/98 spojeni su radi zajedničkog raspravljanja rješenjem od 15. svibnja 1998., a vrijednost predmeta spora (za ta dva predmeta) u visini 300.000,00 kuna naznačena je, kako je već navedeno, 13. listopada 1998. Predmet broj: P-528/02 u kojem je, dakle, tužba podnesena 2002. godine, s vrijednošću predmeta spora od 10.000,00 kuna, spojen je na predmet broj: P-407/98 rješenjem od 29. studenoga 2002.

Prema tome, u konkretnom se slučaju radi o tri tužbena zahtjeva čije su vrijednosti 150.000,00 kuna, 150.000,00 kuna i 10.000,00 kuna.

Vrhovni sud Republike Hrvatske ocjenjuje reviziju nedopuštenom, jer je naznačena vrijednost (uzevši kao naznačenu vrijednost 20.000,00 kuna, 20.000,00 kuna odnosno 10.000,00 kuna) višestruko manja od propisane donje vrijednosne granice za dopuštenost revizije prema ZIDZPP-a iz 1999., mjerodavnom u vrijeme podnošenja revizije.

Takvo je stajalište, međutim, Vrhovni sud, pravilnom primjenom mjerodavnih postupovnih odredaba, mogao zauzeti samo u odnosu na tužbeni zahtjev podnesen 2002. godine, čija je vrijednost označena s 10.000,00 kuna.

6. Odbacujući reviziju podnositelja kao nedopuštenu u odnosu na sva tri tužbena zahtjeva, Vrhovni sud je, suprotno njihovim legitimnim očekivanjima, podnositeljima uskratio pravnu zaštitu, čime je, prema ocjeni Ustavnog suda, povrijeđeno njihovo ustavno pravo na pristup pravnom lijeku, koje je sastavni dio ustavnog prava na pravično suđenje zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava.

Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

Sadržaj tog ustavnog prava ograničen je na postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje postupovnih povreda u postupcima pred sudovima te na temelju toga, sagledavajući postupak kao jedinstvenu cjelinu, ocjenjuje je li postupak bio vođen na način koji podnositelju osigurava pravično suđenje.

U konkretnom slučaju iz pribavljenog spisa predmeta razvidno je da podnositeljima nije bilo omogućeno poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje – konkretno, nije im bilo omogućeno koristiti zakonom propisani izvanredni pravni lijek. Time je Vrhovni sud povrijedio pravo podnositelja na pristup tom pravnom lijeku, odnosno pravo na pristup sudu koji je o tom pravnom lijeku imao odlučiti. Ne samo što je to pravo, uz ostala, sadržano u odredbi članka 29. stavka 1. Ustava, nego je ono sadržano i u odredbi članka 6. stavka 1. Konvencije o zaštiti ljudskih prava i temeljnih sloboda (Zakon o potvrđivanju – »Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak i 14/02.).

Slijedom navedenog, Ustavni sud je utvrdio da su podnositeljima povrijeđena ustavna prava zajamčena člankom 29. stavkom 1. Ustava, pa je osporeno rješenje valjalo ukinuti i predmet vratiti na ponovni postupak.

7. Budući da je utvrđena povreda ustavnih prava podnositelja zajamčenih člankom 29. stavkom 1. Ustava, Sud nije ispitivao povrede ostalih ustavnih prava na koje podnositelji također ukazuju.

8. Slijedom navedenog, a na temelju odredaba članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke.

9. Objava ove odluke (točka IV. izreke) temelji se na odredbama članka 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1921/2006

Zagreb, 28. siječnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 18/2009-414