## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-909/2001 od 8. travnja 2002.

### NN 40/2002 (18.4.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-909/2001 od 8. travnja 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

869

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Vijeću šestorice za odlučiva­nje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Jasna Omejec, predsjednik Vijeća, te suci Marijan Hra­njski,
Mario Kos, Ivan Mrko­njić, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća u
postupku vođenom u povodu ustavne tužbe M.K. iz B. koje­g zastupa Ž.C.,
odvjetnik iz V., na sjednici Vijeća održanoj 8. trav­nja 2002. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješe­nje Županijskog suda u V., broj: Gž. 1248/00-2 od 12. ožujka
2001. godine i

– rješe­nje Općinskog suda u V., broj: O.329/00-29 od 23. svib­nja 2000.
godine.

III. Predmet se vraća Općinskom sudu u V. na ponovni postupak.

```
Obrazlože­nje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješe­nja Županijskog suda u V.,
broj: Gž.1248/00 od 12. ožujka 2001. godine.

2. Osporavanim rješe­njem odbijena
je kao neosnovana žalba podnosite­lja ustavne tužbe protiv rješe­nja o nas­ljeđiva­nju
Općinskog suda u V., broj: O.392/00 od 23. svib­nja 2000. godine. Tim prvostupa­njskim
rješe­njem, pod točkom I. izreke, stav­ljena su izvan snage rješe­nje o nas­ljeđiva­nju
broj: O.737/86-7 od 12. studenoga 1987. godine i rješe­nje broj: O.736/86 od
28. svib­nja 1987. godine, a pod točkom II. izreke preinačeno je i isprav­ljeno
rješe­nje o nas­ljeđiva­nju broj: O.735/86-3 od 17. studenoga 1983. godine, te
je utvrđena ostavinska imovina iza pok. A.K., utvrđeni su ­nje­govi zakonski
nas­ljednici i potraživa­nja, s time da je ostavinska imovina uručena ­nje­govim
sinovima S. i M. u jednakim dijelovima.

3. U ustavnoj tužbi podnosite­lj
u bitnom, navodi da je prvostupa­njski sud prema ranijem drugostupa­njskom rješe­nju,
trebao utvrditi pravu vo­lju stranaka kakva je bila pri dava­nju nas­ljedničkih
izjava na ostavinskoj raspravi 17. studenoga 1986. godine, no da on donosi rješe­nje
od 23. svib­nja 2000. godine koje ni po čemu ne odgovara ni izraženo vo­lji
M.K., ni S.K., a ni J.K. Smatra da na taj način prvostupa­njski sud nije
otklonio proturječje u razlozima odluke, niti je otklonio nesklad između rješe­nja
i cjelokupnog sta­nja spisa, čime je, po ­nje­govoj prosudbi, grubo povrijedio
načelo jednakosti, jer je doneseno rješe­nje pogrešno i bez razboritog pravnog,
pa čak i bilo kakvog drugog obrazlože­nja, pa ga ocje­njuje kao arbitrarno i
samovo­ljno.

Glede osporavanog drugostupa­njskog
rješe­nja podnosite­lj navodi da se drugostupa­njski sud u potpunosti slaže s či­njeničnim
sta­njem opisanim u nje­govoj žalbi, no da pogrešno navodi da je takvo či­njenično
sta­nje pravilno utvrdio i prvostupa­njski sud, jer da je prvostupa­njski sud
utvrdio upravo suprotno. Ističe da se drugostupa­njski sud u potpunosti osla­nja
na obrazlože­nje ­nje­gove žalbe, a potvrđuje prvostupa­njsko rješe­nje koje je
u suprotnosti s ­nje­govim obrazlože­njem. Smatra da je drugostupa­njski sud
donio potpuno samovo­ljnu odluku koja se ne može ispitati, jer je izreka rješe­nja
proturječna ­nje­govim razlozima, i jer su ­nje­govi zahtjevi i razlozi
ispitani i prihvaćeni u obrazlože­nju, ali ne i u izreci osporavnog rješe­nja.

Smatra da su osporavanim rješe­njem
povrijeđene odredbe članka 14. stavka 2., članka 26. i članka 48. stavka 1.
Ustava Republike Hrvatske.

Predlaže usvojiti ustavnu tužbu,
ukinuti osporavano i pret­hodeće rješe­nje te predmet vratiti na ponovno odlučiva­nje
prvo­stupa­njskom sudu.

4. Ustavna tužba sadrži
formalne sastojke propisane člankom 61. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu
Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99 i 29/02, u da­lj­njem tekstu
Ustavni zakon), kao i pretpostavke propisane člankom 59. stavcima 2. i 3. i člankom
60. Ustavnog zakona.

5. Ustavni sud, odlučujući o
ustavnoj tužbi, prvo ispituje jesu li prava istaknuta u ustavnoj tužbi ustavna
prava u smislu članka 59. stavka 1. Ustavnog zakona. Ako utvrdi da se radi o
ustavnim pravima, Ustavni sud ispituje jesu li ustavna prava povrijeđena.

*Ustavna tužba je osnovana.*

6. Prema ustavnom određe­nju
nadležnosti Ustavnog suda (članak 128. stavak 1. podstavak 4. Ustava), kao i
prema odredbi članka 59. stavka 1. Ustavnog zakona, ustavna tužba je institut
ustanov­ljen radi zaštite ­ljudskih prava i teme­ljnih sloboda, a može se
podnijeti ako podnosite­lj smatra da je pojedinačnim aktom (i postupkom koji mu
je prethodio) povrijeđeno neko, od Ustavom utvrđenih, ­ljudskih prava i teme­ljnih
sloboda (ustavno pravo).

Ustavnom tužbom podnosite­lj
od Ustavnog suda traži dono­še­­nje odluke kojom bi se ocijenilo i utvrdilo da
su osporavanim i prethodećim rješe­njem povrijeđena ustavna jamstva iz članka
14. stavka 2., članka 26. i članka 48. stavka 1. Ustava, označujući ih kao
svoja ustavna prava.

7. Konkretno, podnosite­lj u
ustavnoj tužbi ističe povredu načela iz članka 14. stavka 2. Ustava, o
jednakosti svih pred zakonom, označujući ju kao povredu ustavnog prava. Kao
razlog iznosi svoju prosudbu da prvostupa­njski sud nije utvrdio pravu vo­lju
stranaka kakva je bila pri dava­nju nas­ljedničkih izjava na ostavinskoj
raspravi 17. studenoga 1986. godine, te da rješe­nje od 23. svib­nja 2000.
godine ni po čemu ne odgovara ni ­nje­govoj izraženoj vo­lji, ni izraženoj vo­lji
S.K., a ni izraženoj vo­lji J.K.

Prvostupa­njskim rješe­njem
od 23. svib­nja 2000. godine M. i S. K. nije uručena preostala imovina, ne­go
sva imovina iza smrti ­njihova oca A.K., dakle i ona imovina, koju je prema nas­ljedničkim
izjavama i utvrđe­njima sudova trebalo uručiti ostavite­ljevoj supruzi J. K. To
znači da sudovi nisu uvažavali nas­ljedničku izjavu J.K. danu na zapisnik od 7.
studenoga 1986. godine, prema kojoj se ona prihvatila nas­ljedstva na vank­njižnom
vlasništvu kuće i gospodarskih zgrada, dok se odrekla svog nas­ljednog dijela
na cijeloj ostaloj ostavinskoj imovini u korist svojih sinova S. i M. K.

Prvostupa­njski je sud u
cijelosti isk­ljučio iz nas­ljedstva sada pok. J. K. koja je kao supruga
ostavite­lja u času ­nje­gove smrti bila ­nje­gova zakonska nas­ljednica i dala
nas­ljedničku izjavu kojom se izrijekom prihvatila nas­ljedstva u dijelu
sastojećem od vanknjižnog vlasništva kuće i gospodarskih zgrada sagrađenih na kčbr.
105/5.

Ustavni sud smatra da je
prvostupa­njski sud samovo­ljno zak­ljučio da je prava vo­lja nas­ljednika bila
da se na kčbr. 105/5 osnuje pravo plodouživanja za nas­ljednicu J.K. jer je ona
u svojoj nas­ljedničkoj izjavi izrijekom navela da se prihvaća nas­ljedstva
vank­njižnog vlasništva kuće i gospodarskih zgrada sagrađenih na toj čestici.

Naime, prema odredbi članka
141. stavka 1. Zakona o nas­ljeđiva­nju (»Narodne novine«, broj 52/71, 17/78 i
56/00 – odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske), izjavu o prima­nju nas­ljedstva
ne može opozvati ni sam nas­ljednik koji ju je dao, zbog če­ga ju sud nije smio
zanemariti, odnosno tumačiti izričitu izjavu o prima­nju nas­ljedstva samo kao
namjeru za osniva­nje prava plodouživa­nja na zem­ljištu na kojem se nalaze
nekretnine glede kojih je nas­ljednička izjava dana.

S obzirom da drugostupa­njski
sud osporavanim rješe­njem od­bija žalbu podnosite­lja ustavne tužbe i potvrđuje
prvostupa­nj­sko rješe­nje koje Ustavni sud nalazi samovo­ljnim, to Ustavni sud
utvrđuje da je osporavanim i prvostupa­njskim rješe­njem podno­site­lju povrijeđeno
ustavno pravo jednakosti svih pred zakonom.

8. Kao drugu povredu,
podnosite­lj u ustavnoj tužbi ističe povredu odredbe članka 28. Ustava, prema
kojoj su svi držav­ljani Republike Hrvatske i stranci jednaki pred sudovima i
drugim državnim i inim tijelima koja imaju javne ovlasti.

Ustavni sud utvrđuje da je
osporavanim rješe­njem podnosite­lju povrijeđeno ustavno pravo jednakosti svih
pred sudovima, iz istih razloga kao pod točkom 7. ovog obrazlože­nja.

9. Kao treću povredu,
podnosite­lj u ustavnoj tužbi ističe i povredu jamstva prava vlasništva iz članka
48. stavka 1. Ustava. Kao razlog navodi svoju prosudbu da ukida­nje i isprav­lja­nje
pravo­moćnih rješe­nja nema nikakvog uporišta u zakonu i pred­stav­lja poseza­nje
od strane države u va­ljano stečena vlasnič­ka prava pojedinaca.

Međutim, osporavanim rješe­njem
nisu bila uma­njena vlas­nič­ka prava podonsite­lja, jer bi u odnosu na
ostavinsku masu poslije smrti ­nje­gova oca, kao ostavite­lja, bila čak povećana,
pa Ustavni sud utvrđuje da tim rješe­njem ­njemu nije bilo povrije­đeno ustavno
jamstvo prava vlasništva.

10. Stoga je, teme­ljem
odredaba članaka 70. i 72. Ustavnog zakona, odlučeno kao u izreci.

Broj: U-III-909/2001
Zagreb, 8. travnja 2002.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

Odluka, NN 40/2002-869