## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIVs-3511/2006 od 22. listopada 2008.

### NN 131/2008 (12.11.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIVs-3511/2006 od 22. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

3768

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, članovi Vijeća, odlučujući o ustavnoj tužbi koju je podnijela B. O. iz S., koju zastupa S. Š., odvjetnik iz S., na sjednici održanoj 22. listopada 2008. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

a) rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gzp 5/06 od 5. listopada 2006. godine;

b) rješenje Županijskog suda u Splitu broj: Kzp-4/06 od 10. kolovoza 2006. godine.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Splitu na ponovno odlučivanje.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositeljica je, na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) i u roku iz članka 64. Ustavnog zakona, podnijela 3. studenoga 2006. pravodobnu i dopuštenu ustavnu tužbu protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gzp-5/06-4 od 5. listopada 2006. godine.

2. Navedenim rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske odbijena je žalba podnositeljice izjavljena protiv rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Kzp-4/06 od 10. kolovoza 2006. godine, kojim je odbijen kao neosnovan zahtjev podnositeljice za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, u kaznenom predmetu Općinskog suda u Splitu broj: K-1477/94, protiv optuženika B. D., zbog kaznenog djela iz članka 263. stavka 4., u vezi s člankom 271. stavcima 1. i 4. Kaznenog zakona (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01. i 105/04.).

3. Podnositeljica u bitnom smatra da joj je osporenim rješenjem Vrhovnog suda Republike Hrvatske povrijeđeno ustavno pravo na suđenje u razumnom roku, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 41/01. – pročišćeni tekst), te odredbom članka 6. stavka 1. Europske konvencije o ljudskim pravima (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.). Predlaže Ustavnom sudu da ukine osporeno rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, naloži Općinskom sudu u Splitu donošenje odluke i dosudi joj primjerenu naknadu zbog povrede navedenog ustavnog prava.

4. ČINJENICE VAŽNE ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

Ustavni sud je u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, na temelju navoda ustavne tužbe, uvida u spis Županijskog suda u Splitu broj: Kzp-4/06, utvrdio pravno relevantne činjenice za odlučivanje o povredi ustavnog prava podnositeljice, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.

4.1. Kazneni postupak

Podnositeljica je 29. studenoga 1994. godine, pred Općinskim sudom u Splitu, kao oštećena, podnijela optužnicu protiv B. D. zbog kaznenog djela protiv opće sigurnosti (postupak vođen pod brojem 1 K-1477/94), a nakon što je Općinsko državno odvjetništvo u Splitu, rješenjem broj: KT-651/93 od 11. studenoga 1994., odbacilo kaznenu prijavu protiv imenovanog zbog navedenog kaznenog djela.

Postupak je i dalje u tijeku, s time da zastara kaznenog progona u ovom kaznenom postupku nastupa 17. srpnja 2011. godine.

4.2. Postupak pred Županijskim sudom u Splitu

Podnositeljica je 12. travnja 2006. podnijela Županijskom sudu u Splitu zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku na temelju odredbe članka 27. Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 150/05. i 16/07.). Županijski sud u Splitu je polazeći od navoda iz zahtjeva podnositeljice, očitovanja Općinskog suda u Splitu od 9. lipnja 2006., kao i uvida u spis tog suda broj: 1 K-1477/94, utvrdio pravno relevantne činjenice za odlučivanje o povredi prava na suđenje u razumnom roku.

Tijekom postupka utvrđeno je da podnositeljica u kaznenom postupku (koji se vodi pred Općinskim sudom u Splitu pod brojem 1 K-1477/97), za koji traži donošenje odluke u određenom roku, nije postavila imovinsko pravni zahtjev. Rješenjem Županijskog suda u Splitu, broj: Kzp-4/06 od 10. kolovoza 2006., odbijen je zahtjev podnositeljice kao neosnovan, jer se u konkretnom predmetu nije odlučivalo o njezinom pravu i obvezama, a niti optužbi zbog kažnjivog dijela.

4.3. Postupak pred Vrhovnim sudom Republike Hrvatske

Podnositeljica je 24. kolovoza 2006. podnijela Vrhovnom sudu Republike Hrvatske žalbu protiv rješenja Županijskog suda u Splitu broj: Kzp-4/06 od 10. kolovoza 2006. godine.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, polazeći od naprijed navedenih činjenica (točke 4., 4.1., 4.2. i 4.3. obrazloženja ove odluke), te odredbi članka 27. stavka 1. Zakona o sudovima, osporenim je rješenjem odbio zahtjev podnositeljice kao neosnovan, zauzevši stajalište da podnositeljica nema pravo na podnošenje zahtjeva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, jer unatoč tome što u kaznenom postupku, koji se vodi pred Općinskim sudom u Splitu pod brojem K-1477/94, protiv optuženog B. D., ima status oštećene kao tužiteljice, u tom kaznenom postupku nije postavila imovinskopravni zahtjev, pa se tijekom istog ne odlučuje o njezinom pravu obvezi građanskopravne prirode, a što je sukladno članku 27. stavku 1. ZS zakonska pretpostavka za podnošenje zahtjeva za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku od strane oštećenika kao tužitelja.

5. PRAVO VAŽNO ZA USTAVNOSUDSKI POSTUPAK

Mjerodavno pravo sadržano je u odredbama članka 29. stavka 1. Ustava, članka 62. stavka 1. i članka 64. Ustavnog zakona, članka 6. Europske konvencije o ljudskim pravima, te članka 27. stavaka 1. i 2. Zakona o sudovima.

Ustavna tužba je osnovana.

6. Stajalište redovnih sudova da podnositeljica nema pravo na zahtjev za zaštitu prava na suđenje u razumnom roku, jer unatoč statusu oštećenice, kao tužiteljice u kaznenom postupku, pokrenutom na temelju njezine optužnice od 29. studenoga 1994. godine, nije u istom postavila imovinskopravni zahtjev, što u smislu članka 27. stavka 1. Zakona o sudovima predstavlja smetnju da se u konkretnom predmetu odlučuje o nekom njezinom pravu ili obvezi predstavlja pravno stajalište koje je do sada zastupao i Ustavni sud.

7. Međutim, podsjećajući na pojmovnu razliku između povrede nekog ustavnog prava i povrede zakona, relevantnu za ocjenu je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja ustavne tužbe došlo do nedopuštenog zadiranja u ustavna prava i temeljne slobode građana (v. npr. odluku broj: U-III-1125/99 od 13. ožujka 2000., »Narodne novine« broj 38/00), Ustavni sud ocjenjuje da u konkretnom slučaju takvo stajalište treba preispitati radi nespornog javnog interesa na jačanju zaštite ustavnih prava žrtava kaznenih djela. Kada je, naime, odazivajući se na potrebu zaštite tog interesa, zakonodavac donio (ili je u tijeku donošenje) više zakonskih propisa kojima je cilj žrtvi kaznenog djela omogućiti kako sudjelovanje u postupcima javnih vlasti na otkrivanju i kažnjavanju počinitelja kaznenog djela tako i ostvariti njezino pravo na potpunu satisfakciju, onda su javne vlasti, pa tako i sudbene, prve pozvane na široko tumačenje tih propisa. U takvom tumačenju ne smije se zanemariti niti jedna zakonska norma nužna za ostvarenje navedenog cilja.

7.1. Ustav Republike Hrvatske u odredbi članka 29. stavka 1. propisuje da »svatko ima pravo da ... sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama«. Odredbe članaka 54-58. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02. i 115/06.) iscrpno uređuju položaj – prava i obveze – supsidijarnog tužitelja u kaznenom postupku. Iz njih proizlazi da je supsidijarni tužitelj stranka u kaznenom postupku koja ima sva prava na kazneni progon okrivljenika kao i državni odvjetnik, osim onih koja državnom odvjetniku pripadaju kao državnom tijelu (članak 58. stavak 1.). Zakon o kaznenom postupku za izvršavanje tih prava ne traži, poput nekih inozemnih kaznenih postupaka, da oštećenik kao tužitelj kumulativno istakne svoj imovinskopravni zahtjev već pravo na to isticanje veže samo na opću ovlast neke osobe da takav zahtjev ostvaruje u parnici (članak 128.).

7.2. Ne smije se stoga izgubiti iz vida da Zakon o kaznenom postupku supsidijarnom tužitelju daje pravo na kazneni progon okrivljenika. Supsidijarni tužitelj može, dakle, legitimno očekivati da će sud, u kaznenom postupku, započetom na temelju njegove optužnice (k tome, nakon preliminarne ocjene osnovanosti te optužnice) u razumnom roku odlučiti o tom pravu. Pravo supsidijarnog kaznenog progona, doduše, nije istovjetno s pravom isticanja imovinskopravnog zahtjeva, odnosno naknade štete od okrivljenika. No, kada zakon oštećenika ovlašćuje da nastupa kao kazneni progonitelj umjesto državnog odvjetnika onda on u sadržaj te ovlasti ne uključuje samo zaštitu javnog interesa na kažnjavanje počinitelja kaznenog djela nego i zaštitu pojedinačnog interesa oštećenika kao žrtve kaznenog djela da počinitelj bude pravedno i svrhovito kažnjen sukladno svrsi kažnjavanja propisanoj Kaznenim zakonom (članak 50.).

7.3. Stoga, Ustavni sud zaključuje da se pitanje ima li supsidijarni tužitelj pravo na to da u pokrenutom kaznenom postupku sud u razumnom roku odluči o »njegovom« pravu da okrivljenik pod zakonskim uvjetima bude proglašen krivim i kažnjen, ne može ocijeniti isključivo s motrišta spora o imovinskopravnom zahtjevu, nastalom kaznenim djelom, koji bi se zametnuo između oštećenika i okrivljenika u kaznenom postupku. Takvo restriktivno stajalište onemogućilo bi učinkovito ostvarivanje oštećenikova prava na supsidijarni kazneni progon i kosilo bi se sa zahtjevom učinkovitog ostvarivanja ustavnih prava građana, kojeg Ustavni sud već dugo zastupa u svojoj praksi (odluka broj: U-III-766/1994 od 8. veljače 1995.) što se, mutatis mutandis, može prihvatiti u ovom slučaju. Ono bi bilo protivno i načelnom stajalištu Europskog suda za ljudska prava o tome da prava iz Europske konvencije o ljudskim pravima moraju biti »praktična« i »učinkovita«, a ne samo teoretska (presuda u predmetu Artico protiv Italije od 13. svibnja 1980, § 33), bez obzira na to što je taj Sud do nedavno zastupao suprotno, restriktivno stajalište (v. niže točku 9.).

8. Sagledavajući u cjelini, s jedne strane zahtjev pravne sigurnosti koji traži da se redovni sudovi, postupajući u istovjetnim pravnim slučajevima pridržavaju svojih istovjetnih ranijih odluka, tako i s druge strane jačanje javnog interesa legitimnog jačanja ustavnih prava žrtve kaznenog djela u postupcima svake vrste pred tijelima javne vlasti, Ustavni sud ocjenjuje da je promjena njegova dosadašnjeg pravnog stajališta o opsegu oštećenikovih procesnih prava u kaznenom postupku nužna i prihvatljiva, posebice stoga što se oživotvorenjem ustavnih prava žrtve kaznenog djela, poput onih iz članka 29. Ustava, znatno nadmašuju nedostaci formalne suprotnosti između zahtjeva pravne sigurnosti i promjene dosadašnjeg pravnog stajališta.

9. U toj ocjeni Ustavni sud je imao u vidu i praksu Europskog suda za ljudska prava u primjeni članka 6. stavka 1. Europske konvencije o ljudskim pravima (skraćeno: Konvencija), koji propisuje da »..svatko ima pravo da.. sud..u razumnom roku ispita njegov slučaj.. radi utvrđivanja [svojih] prava i obveza građanske naravi..«. Ta je praksa u pogledu zaštite oštećenikovih prava evoluirala: u starijoj praksi Sud je smatrao da oštećenik uživa zaštitu postupovnih prava kao supsidijarni ili privatni tužitelj samo tada kada je njegov imovinskopravni zahtjev predmet odlučivanja u kaznenom postupku (presuda Europskog suda za ljudska prava u predmetu Acquaviva protiv Francuske od 24. X. 1995., § 45). No, u novijoj praksi, Europski sud za ljudska prava je proširio doseg oštećenikovog prava na supsidijarni kazneni progon. Premda i dalje smatra da iz odredbe članka 6. Konvencije ne slijedi oštećenikovo samostalno pravo na kazneni progon trećih osoba te da je ono neodvojivo od prava na statisfakciju za štetu pričinjenu kaznenim djelom, ipak sada priznaje zaštitu i takvog »nesamostalnog« prava na pokretanje kaznenog postupka u slučaju kada oštećenik nije kumulativno istaknuo odštetni zahtjev, ako mu nacionalno pravo daje pravo da sam progoni počinitelja kaznenog djela, a ishod kaznenog postupka je odlučan i za »sporno« pravo na obeštećenje (presuda u predmetu Pieniążek protiv Poljske od 28. lX. 2004., §§ 19, 20), odnosno u slučaju kada je oštećenikovo pravo na kazneni progon usko povezano s pravom na obeštećenje u kaznenom postupku (kao npr. u francuskom pravu), ako je ishod kaznenog postupka odlučan za obeštećenje i oštećenik se u kaznenom postupku nije jasno odrekao toga prava (presuda u predmetu Perez protiv Francuske od 12. veljače 2004, §§ 64, 65, 70). U potonjoj presudi Europski sud za ljudska prava podsjeća i na to da se prihvaćanjem takvog »novog pristupa«, sukladno ciljevima i svrsi Konvencije, ograničenja postupovnih prava iz članka 6. stavka 1. Konvencije, moraju restriktivno tumačiti (§ 73).

10. Slijedom iznijetog, na temelju odredaba članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točki I. izreke ove odluke.

Objava ove odluke (točka lV.) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIVs-3511/2006

Zagreb, 22. listopada 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Aldo Radolović, v. r.

Odluka, NN 131/2008-3768