## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3119/2009 od 6. svibnja 2010.

### NN 63/2010 (24.5.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3119/2009 od 6. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2012

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku kojeg je ustavnom tužbom pokrenuo S. B. iz Z., kojeg zastupa M. M., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 6. svibnja 2010. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se:

– presuda Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-7344/07-3 od 20. travnja 2009. godine i

– presuda Trgovačkog suda u Zadru broj: P-174/07 od 22. listopada 2007. godine.

III. Predmet se vraća Trgovačkom sudu u Zadru na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Visokog trgovačkog suda Republike Hrvatske broj: Pž-7344/07-3 od 20. travnja 2009. godine, kojom je odbijena podnositeljeva (tužiteljeva) žalba, te je potvrđena presuda Trgovačkog suda u Zadru broj: P-174/07 od 22. listopada 2007. godine. Prvostupanjskom presudom Trgovački sud u Zadru odbio je podnositeljev tužbeni zahtjev, kojim je, od tuženika, »N. l.« d.d. Z., tražio isplatu iznosa od 53.000,00 kuna.

2. Podnositelj osporenim presudama povrijeđenima smatra ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2., 26., 29. i 68. stavcima 1. i 4. Ustava Republike Hrvatske, te članak 3. Ustava.

U ustavnoj tužbi navodi da prvostupanjski sud svoju presudu temelji na obrazloženju da podnositelj nije dostavio niti jedan dokaz da je od tuženika zatražio isplatu naknade ili cijenu za objavu stripova, pa je sud stoga prihvatio navode iz odgovora na tužbu po kojem su stripovi objavljivani isključivo radi afirmacije podnositelja, a ne na temelju ugovora o djelu ili autorskog prava, odnosno da podnositelj nije dokazao da je naknada ugovorena. Drugostupanjski sud je potvrdio odluku suda prvog stupnja. Podnositelj navodi da sudovi nisu svoje odluke utemeljili na zakonu, jer da se u konkretnom slučaju radi o malom nakladničkom ugovoru iz članka 59. Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima (»Narodne novine« broj 167/03. i 79/07.), o izdavanju crteža koji ne mora biti sklopljen u pisanom obliku. Nespornim podnositelj smatra da su na temelju usmenog ugovora stranke dogovorile objavu stripova podnositelja u tjedniku tuženika, te da je tuženik doista i objavljivao navedene stripove. Stoga su, prema mišljenju podnositelja, stranke sklopile mali nakladnički ugovor, koji je i realiziran.

Podnositelj ističe i članak 13. Zakona o autorskom pravu, koji propisuje da za svako korištenje autorskog djela autoru pripada naknada, ako tim Zakonom ili ugovorom nije drukčije određeno. Stoga podnositelj ističe da je pogrešno stajalište sudova da je podnositelj pravilima o teretu dokaza bio dužan dokazati da bi mu pripadala naknada za korištenje njegovog autorskog djela, jer da je zakonom određeno da je kod korištenja autorskog djela teret dokaza na tuženiku. Podnositelj navodi da tuženik nije pružio niti jedan dokaz u korist svojih navoda.

Glede navoda sudova da podnositelj nije predložio dokaze na okolnost visine naknade, podnositelj ističe da je na tu okolnost predložio saslušanje stranaka, ali da je sud odredio da se daljnji dokazi neće provoditi.

U ustavnoj tužbi podnositelj navodi i praksu Vrhovnog suda Republike Hrvatske (presuda broj: Revt-41/07), u kojoj Vrhovni sud navodi članke Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima prema kojima za svako iskorištavanje autorskog djela od druge osobe autoru pripada naknada.

Od Ustavnog suda podnositelj traži usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. - pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, odnosno Ustavom zajamčeno pravo na lokalnu i područnu (regionalnu) samoupravu.

Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelju povrijeđeno ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanja jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Ustavni sud je u postupku analizirao osporene presude, mjerodavne zakonske odredbe te je ustavnu tužbu ocjenjivao s aspekta članka 29. stavka 1. u svezi s člankom 68. stavkom 4. Ustava.

4.1. Trgovački sud u Zadru je utvrdio da je među strankama nesporno da je tuženik objavljivao stripove podnositelja, a prema usmenom dogovoru s direktorom tuženika te da tuženik nije podnositelju platio za to nikakvu naknadu, niti je podnositelj njemu platio naknadu za objavljivanje svojih stripova u »N. l.«.

Prvostupanjski sud je u presudi zaključno naveo:

»Imajući u vidu navedene zakonske odredbe, te utvrđujući da tijekom prvostupanjskog postupka tužitelj nije dostavio niti jedan dokaz kojim bi potkrijepio svoje navode iz tužbe, tako da ni jedan dokaz u postupku nije ni izveden, a obzirom da je teret dokaza u smislu čl. 221a. ZPP-a u konkretnom slučaju na strani tužitelja primjenom pravila o teretu dokazivanja za zaključiti je da nije dokazana osnovanost tužiteljeve tražbine, pa je tužbeni zahtjev trebalo odbiti.

Ovaj sud smatra da stranke nisu bile ni u kakvom obveznom odnosu, nisu sklopile ni usmeni ni pismeni ugovor, nisu dogovorile cijenu po objavljenom stripu, niti je tužitelj ispostavio račun tuženiku ili tu dokumentaciju tužitelj nije dostavio u spis ukoliko ona i postoji, dakle tuženi nije tužitelju dužan isplatiti utuženi iznos«.

4.2. Visoki trgovački sud je u osporenoj presudi ocijenio da podnositelj (Visoki trgovački sud pogrešno navodi »Razlozima svoje žalbe tuženik nije doveo u sumnju...« - op.Ust.suda) nije doveo u sumnju činjenična utvrđenja prvostupanjskog suda, jer je prvostupanjski sud pravilno primijenio članak 221a. ZPP-a i odbio podnositeljev zahtjev.

Visoki trgovački sud je obrazložio da podnositelj nije dokazao da je s tuženikom sklopio nakladnički ugovor iz članka 56. Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima, a da je teret dokazivanja na podnositelju, kao tužitelju. Visoki trgovački sud je postavio pitanje što bi tuženik trebao dokazati. Nadalje, da je tuženik priznao objavu stripa, ali da je porekao obvezu plaćanja naknade, koju činjenicu je, i prema stajalištu Visokog trgovačkog suda, trebao dokazati podnositelj, što on nije učinio.

Taj sud ističe da je nakladnički ugovor dvostrano obvezni pravni posao, kojim se određuju prava i obveze ugovornih stranaka, a bitan sastojak ugovora je odredba o trajanju prava, izdavanje koje može biti određeno rokom vezanim uz iscrpljene naknade ili koju drugu činjenicu. Osim toga, navodi da nakladnički ugovor treba biti sklopljen u pismenom obliku.

Drugostupanjski sud potvrđuje stajalište suda prvog stupnja koji je u konkretnom slučaju primijenio pravila o teretu dokazivanja, te odbio podnositeljev zahtjev.

4.3. Iz navedenog proizlazi da su se sudovi u odlučivanju o osnovanosti zahtjeva podnositelja bavili pravnom naravi nakladničkog ugovora (onim što takav ugovor kao svaki dvostrano obvezni odnos treba sadržavati), te po pravilima o teretu dokazivanja utvrđivali je li podnositelj dokazao te pretpostavke.

Pri tome, nisu se (uopće) očitovali na navode podnositelja da je u konkretnom slučaju riječ o usmenom dogovoru odnosno tzv. malom nakladničkom ugovoru. Osim toga, polazeći od mjerodavnog materijalnog prava propustili su odlučiti pripada li podnositelju pravo na primjerenu naknadu, ukoliko se utvrdi neosnovanim navod podnositelja o postojanju usmenog ugovora.

4.4. Ustavni sud utvrđuje da su za odlučivanje o predmetu spora mjerodavne sljedeće odredbe Zakona o autorskom pravu i srodnim pravima:

Članak 53., kojim je propisano:

Ako visina naknade nije određena pravnim poslom, ili je njena visina određena neprimjereno, ili nije određena prema odredbi članka 162. ovoga Zakona, autor ima pravo na primjerenu naknadu. Primjerena je ona naknada koja se u pravnom prometu pošteno mora dati u času zaključenja pravnog posla s obzirom na vrstu i opseg korištenja autorskog djela, uzimajući pri tom u obzir i financijski uspjeh u korištenju autorskog djela, vrstu i obujam autorskog djela, trajanje korištenja, postojanje sporazuma između odgovarajuće udruge autora i odgovarajućeg udruženja korisnika kojim se utvrđuje visina primjerene naknade, kao i druge elemente na temelju kojih se može donijeti odluku o primjerenoj naknadi.

Članak 56., kojim je propisano:

(1) Nakladničkim ugovorom (izdavačkim ugovorom) autor se obvezuje za nakladnika (izdavača) osnovati pravo reproduciranja svojega određenoga autorskog djela tiskanjem ili drugim sličnim postupkom i pravo distribucije primjeraka autorskog djela (pravo izdavanja), a nakladnik se obvezuje autorsko djelo na ugovoreni način izdati i autoru za to platiti ugovorenu naknadu ako ugovorom nije drukčije određeno, te se brinuti o uspješnoj distribuciji primjeraka autorskog djela i davati autoru podatke o distribuciji autorskog djela. Nakladnički ugovor mora sadržavati odredbu o trajanju prava izdavanja.

(2) Ako nakladničkim ugovorom nije drukčije određeno, smatra se da nakladnik ima isključivo pravo izdavanja djela iz stavka 1. ovoga članka.

(3) Presumpcija iz stavka 2. ovoga članka ne odnosi se na pravo izdavanja članaka u dnevnom i periodičnom tisku ili publikacijama.

Članak 59. Zakona (pod nazivom »Iznimka od pravila o obvezatnom pisanom obliku ugovora»), kojim je propisano:

Nakladnički ugovor o izdavanju članaka, crteža i drugih autorskih priloga u dnevnom i periodičnom tisku ili publikacijama ne mora biti sklopljen u pisanom obliku (mali nakladnički ugovor).

Prema tome, zbog propusta u utvrđivanju činjenica relevantnih za odlučivanje o biti spora, sudovi nisu ni ocjenjivali mogu li se navedene odredbe Zakona kao mjerodavnog materijalnog prava primijeniti na konkretan slučaj.

4.5. Stoga, polazeći od navoda u točkama 4.3. i 4.4., Ustavni sud utvrđuje da je osporenim odlukama podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje, zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, u svezi sa zaštitom prava zajamčenih člankom 68. stavkom 4. Ustava.

Ustavni sud podsjeća da se sudski postupci moraju provesti sukladno ustavnom načelu vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene već mora uvažavati i zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

5. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I., II. i III. izreke, a točka IV. izreke temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3119/2009

Zagreb, 6. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 63/2010-2012