## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-178/1995 od 17. siječnja 2001.

### NN 18/2001 (7.3.2001.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-178/1995 od 17. siječnja 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

338

Ustavni sud Republike Hrvatske u Vijeću petorice za odlučiva­nje o
ustavnim tužbama, sastav­ljenom od Velimira Belajca, kao predsjednika Vijeća,
te sudaca Marijana Hra­njskog, Ivana Mrko­njića, Jasne Omejec i Vice Vukojevića,
kao članova Vijeća, u postupku vođenom u povodu ustavne tužbe M. Š. iz P., na
sjednici Vijeća održanoj 17. siječ­nja 2001. godine, jednoglasno je donio s­ljedeću

## ODLUKU

Usvaja se ustavna tužba te se ukidaju:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-13572/1993-4 od 23.
lip­nja 1994. godine;

– rješe­nje Ministarstva gradite­ljstva i zaštite okoliša Repub­like
Hrvatske, klasa: UP/II-371-01/93-06/823, urbroj: 531-06/3-93-3 od 12. studenoga
1993. godine;

– rješe­nje Sekretarijata za urbanizam, građevinarstvo i
stambeno-komunalne poslove u P., klasa: UP/I-371-02/93-05/80, urbroj:
2168-05-03-93-2 od 12. ožujka 1993. godine.

```
Obrazlože­nje
```

1. M. Š. iz P. podnio je ustavnu tužbu protiv rješe­nja Sekretarijata za
urbanizam, građevinarstvo i stambeno-komunalne poslove u P., klasa:
UP/I-371-02/93-05/80, urbroj: 2168-05-03-93-2 od 12. ožujka 1993., rješe­nja
Ministarstva gradite­ljstva i zaštite okoliša Republike Hrvatske, klasa:
UP/II-371-01/93-06/823, urbroj: 531-06/3-93-3 od 12. studenoga 1993. i presude
Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-13572/93-4 od 23. lip­nja 1994.
godine, zbog povrede ustavnih prava iz članaka 14. stavka 2., članka 18. stavka
1., članka 19. u vezi sa člankom 4. i 35. Ustava Republike Hrvatske.

Osporavanim prvostupa­njskim rješe­njem podnosite­lju je naloženo ise­lje­nje
iz stana u P., O. 4/I, teme­ljem odredbe članka 94. Zakona o stambenim odnosima
(»Narodne novine«, broj 51/85, 42/86 i 22/92 – u nastavku: ZSO), a po okonča­nju
gore navedenog postupka po žalbi i upravnog spora, donijet je i zak­ljučak o
dozvoli prisilnog izvrše­nja ise­lje­njem iz stana.

2. Povredu ustavnog prava iz članka 14. stavka 2. Ustava podnosite­lj
obrazlaže tvrd­njom da je u stan, iz koje­ga mu je naloženo ise­lje­nje, ušao
teme­ljem va­ljanog rješe­nja Komande garnizona broj 19/65 o »ustupa­nju u
otkup« od 9. studenoga 1991. godine, donijetoga na teme­lju zak­ljučka
stambenog organa garnizona P. pod istim brojem, od 21. svib­nja 1991. godine,
dakle prije stupa­nja na snagu Uredbe o zabrani raspolaga­nja nekretninama na
teritoriju Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 36/91, u nastavku:
Uredba), smatrajući da se ovdje radi o pravnom pita­nju, odnosno sporu o pravu
na stan, koje bi se trebalo rješavati u sud­skom postupku, a ne po odredbi članka
94. ZSO u postupku pred upravnim tijelom. Pri tome podnosite­lj smatra da bi vođe­nje
sud­skog parničnog postupka bo­lje štitilo prava podnosite­lja kao stranke u
postupku i omogućilo bi zakonito rješava­nje spora o pravu na stan.

Povredu ustavnog prava iz članka
18. stavka 1. Ustava, podnosite­lj nalazi u oduzima­nju suspenzivne moći žalbe
protiv prvostupa­njskog upravnog tijela, čime pravo na žalbu postaje puka
formalnost, a ne učinkovit pravni lijek za zaštitu prava pojedinca. Ponovno
uspoređuje kvalitetu zaštite prava stranaka kada bi se postupak vodio pred
redovnim sudom, u odnosu na rješava­nje pred upravnim tijelima.

U pogledu istaknutih povreda ustavnih
prava iz članka 19. stavka 2. i članka 4. Ustava, podnosite­lj ističe da je
meritum spora u vezi s pravom na stan u nadležnosti sudbene vlasti, te da mu je
to ustavno pravo povrijeđeno vođe­njem upravnog, a ne sudskog postupka.

Iz navedenih povreda ustavnih
prava predlagate­lj zak­ljučuje i o postoja­nju povrede prava iz članka 35.
Ustava, budući da smatra da mu je u do tada vođenim postupcima narušeno
dostojanstvo, ugled i čast, kao i normalni osobni život. To obrazlaže time da u
predmetni stan nije uselio na protupravan i kaž­njiv način, već je ­nje­govo
rješe­nje o dodjeli stana na korište­nje rezultat dugotrajnog, na zakonu
osnovanog, postupka pred tada nadležnim tijelima koji se vodio od 1987. godine,
a osim toga napomi­nje da je umirov­ljenik s minimalnim mirovinskim prima­njima
i invalid zbog potpune gluhoće.

3. U ustavnoj tužbi podnosite­lj
je predložio ukida­nje osporavane presude i ranije donijetih rješe­nja u
upravnom postupku, te je slijedom navedenih statusnih i imovinskih razloga i s obzirom
na pokrenuti postupak ocjene ustavnosti odredbi članka 94. ZSO pred ovim Sudom,
zatražio donoše­nje rješe­nja o odgodi prisilnog izvrše­nja određenog zak­ljučkom
Sekretarijata za urbanizam, gradite­ljstvo i stambeno-komunalne poslove,
Odsjeka za stambene poslove P., klasa: UP/I-371-02/93-05/80, urbroj:
2168-05-03-93-10 od 30. srp­nja 1993. godine.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Pobijana presuda Upravnog suda Republike Hrvatske, kao i pobijana rješe­nja
Ministarstva gradite­ljstva i zaštite okoliša Republike Hrvatske i Općinskog
sekretarijata za urbanizam, građe­vinarstvo i stambeno-komunalne poslove Općine
Pula, kojima se podnosite­lju ustavne tužbe naređuje da u roku od 8 dana od
primitka ovog rješe­nja oslobodi od osoba i stvari stan u P., O. 4/I i preda ga
na raspolaga­nje Republici Hrvatskoj putem Ministarstva obrane, teme­lje se na članku
94. ZSO.

Odredbom članka 53. Zakona o najmu stanova (»Narodne novine«, broj 91/96
– u nastavku: ZNS) propisano je da danom ­nje­govog stupa­nja na snagu prestaju
vrijediti glave I., IV., V., VI., VII., VIII., IX., X. i XI. ZSO, pa slijedom
toga i članak 94. toga Zakona.

Iznimno, u stavku 1. članka 52. ZNS određuje da će se postupci pokrenuti
prema odredbama ZSO dovršiti po odredbama toga Zakona ako su pokrenuti do stupa­nja
na snagu ZNS. Odredba se odnosi i na članak 94. ZSO, pa bi on trebao vrijediti
u stambenim postupcima koji su još u tijeku, jer taj članak sadrži postupov­na
pravila o nadležnosti upravnih tijela za donoše­nje rješe­nja o ise­lje­nju u
slučaju use­lje­nja bez pravne osnove, kao i druga pravila o tijeku i načinu
provođe­nja upravnog postupka.

Svojom odlukom, broj: U-I-892/1994 od 20. studenoga 1995. godine,
Ustavni sud Republike Hrvatske ukinuo je odredbe članka 94. ZSO, u dijelu u
kojem su ostale na snazi teme­ljem citiranog stavka 1. članka 52. ZNS, tj.
ukoliko se odnose na postupke u tijeku. Ovo znači da su odredbe članka 94. ZSO
prestale vrijediti, kako za stambene stvari u postupcima koji će tek biti
pokrenuti (ili su već pokrenuti) nakon stupa­nja na snagu ZNS, i to po sili
Zakona (tj. odredbe stavka 1. članka 52. ZNS), tako i za postupke pokrenute
prije stupa­nja na snagu ZNS ako su još u tijeku, a na teme­lju citirane odluke
Ustavnog suda.

Članak 94. ZSO prestao je dakle, teme­ljem spomenutih pravnih akata,
vrijediti u cijelosti.

5. Ustavna tužba u ovom predmetu podnijeta je 23. ve­ljače 1995. godine,
dakle prije ne­go li je odredba članka 94. ZSO djelomice prestala vrijediti
zbog stupa­nja na snagu ZNS (5. studenoga 1996. godine) i prije donoše­nja i
objav­ljiva­nja spomenute odluke Ustavnog suda kojom je članak 94. ZSO ukinut
za prijelazni vremenski period u kojem je ostao na snazi po stavku 1. članka
52. istog Zakona. To znači da su i prije pobijane odluke upravnih tjiela i Upravnog
suda donesene prije spomenutih datuma, a to znači u vrijeme kada članak 94. ZSO
još nije bio ukinut.

Međutim, zaštita ustavnih
prava podnosite­lju ustavne tužbe ne može se uskratiti samo zbog toga što je
pravni propis, čija je ustavnost dovedena u sum­nju, prestao vrijediti, bez
obzira da li je ukinut kasnijim zakonom (zbog toga što ne odgovara društvenim
odnosima i pravnom poretku Republike Hrvatske) ili odlukom Ustavnog suda (zbog
toga što je protivan Ustavu i zakonu). Ukida­nje propisa baš naprotiv, ukazuje
na osnovanost tvrd­nje podnosite­lja ustavne tužbe o protuustavnosti ukinutog
propisa, a koja je postojala i prije ­nje­govog ukida­nja.

U ovom predmetu Ustavni sud je ukinuo odredbe članka 94. ZSO samo za
prijelazni vremenski period koji se odnosi na uprav­ne postupke koji su u
tijeku, a pokrenuti su prije stupa­nja na snagu ZNS. Sud samo iz formalnih
razloga nije mogao ukinuti odredbe u cijelosti, jer je ona (u dijelu koji se
odnosi na postupke koji su dovršeni) već bila ukinuta Zakonom o najmu stanova.
Rez između dijela odredbe koja je prestala donoše­njem kasnije­g zakona i
dijela koji je ukinut odlukom Ustavnog suda je vremenske naravi, a ne tiče se
biti i sadržaja članka 94. ZSO. Zbog toga se ocjena Ustavnog suda – da je ova
odredba protivna Ustavu, nužno odnosi i na ­nju cijelu, bez obzira na to kojim
je aktom ukinuta. Slijedi zak­ljučak da je članak 94. ZSO u cijelosti bio
protivan Ustavu i u vrijeme kada je ustavna tužba donesena, odnosno u vrijeme
kada je doneseno prvostupa­njsko rješe­nje upravnog tijela o ise­lje­nju iz
stana.

Izloženo pravno stajalište da se u povodu ustavne tužbe može ocje­njivati
ustavnost propisa koji su ukinuti, iako su pobijane odluke donesene prije ­njihovog
ukida­nja, Ustavni sud je izrazio u svojim odlukama broj: U-I-206/1992 od 8.
prosinca 1993. godine (»Narodne novine«, broj 113/93), broj: U-III-379/1993 od
27. trav­nja 1994. godine (»Narodne novine«, broj 39/94) i broj: U-I-52/1995 od
10. listopada 1996. godine.

Po svojim pravnim značajkama,
upravni postupak iz članka 94. ZSO predstav­lja sumarni i do kraj­njih granica
ubrzani postupak kojem je ci­lj hitna uspostava prijaš­nje­g sta­nja, tj. ise­lje­nje
iz stana osobe koja je u ­nje­ga bespravno uselila. No, takav postupak nije
primjeren ovom konkretnom slučaju (pa niti svim drugima) u kojima osoba koja se
uselila u stan raspolaže ispravom o pravnom teme­lju use­lje­nja, bez obzira što
je taj pravni teme­lj sporan, jer se u tom slučaju radi o sporu o pravu na
stan. Članak 94. ZSO je pravna tvorevina naslijeđena iz prošlih vremena u kojoj
se, zbog prenaglašene že­lje da se postupak učini učinkovitim i bez osjećaja za
razlikova­nje različitih pravnih situacija, zanemarilo sva ostala procesna načela,
kao što su načelo zakonitosti, traže­nja istine, prava na učinkovitu žalbu i
dr.

6. Ukinutim odlukama Upravnog
suda i upravnih tijela povrijeđeno je načelo vladavine prava iz članka 3.
Ustava.

U članku 3. Ustava utvrđene
su najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske, koje se razrađuju i
određuju u drugim odredbama Ustava, a posebice u onima kojima se jamče slobode
i prava čovjeka i građanina. Odredba članka 3. Ustava služi kao osnova za tumače­nje
Ustava i kao smjernica zakonodavcu pri razradi ustavnih prava građana, a ne pruža
neposredna ustavna jamstva pojedincima (fizičkim i pravnim osobama).

Do povrede načela vladavine
prava došlo je uslijed povreda ustavnih prava građanina koja se navode u
nastavku, budući da se postupovnim odredbama iz članka 94. ZSO ne zajamčuje u
dovo­lj­noj mjeri zakonitost i istinitost u odlučiva­nju o pravima i dužnostima
stranaka te nisu dose­gnute standardne civilizacijske tekovine pravne zaštite
svojstvene pravnoj državi i vladavini prava.

7. Povrijeđeno je i ustavno
jamstvo jednakosti svih pred zakonom i pred sudovima i drugim državnim i drugim
tijelima koja imaju javne ovlasti (stavak 2. članak 14. i članak 26. Ustava),
jer se odredbom članka 94. ZSO stranke, samo zbog toga što je spor pravno
kvalificiran kao »bespravno use­lje­nje«, upućuju na provođe­nje upravnog
postupka, dok se u srodnim stambenim sporovima strankama omogućuje vođe­nje
sudskog postupka koji daje veće garancije za obranu prava stranaka i zakonito
rješe­nje spora.

8. Povrijeđeno je i ustavno
pravo na učinkovitu žalbu protiv prvostupa­njske odluke nadležnog tijela
(stavak 1. članka 18. Ustava), jer se odredbom stavka 3. članka 94. ZSO
generalno oduzima odgodna moć žalbi – žalba formalno postoji, ali je lišena
svake učinkovitosti.

9. Prekršeno je i načelo
diobe vlasti na zakonodavnu, izvršnu i sudbenu (članak 4. Ustava), jer je
upravnim tijelima povjereno da odlučuju o spornim stambenim odnosima koji po
prirodi stvari i po zakonodavstvu Republike Hrvatske spadaju u nadležnost
sudbene vlasti (stavak 2. članka 3. i točka 2. g. stavka 1. Zakona o sudovima
(»Narodne novine«, broj 3/94).

10. U konkretnom predmetu, podnosite­lju ustavne tužbe nisu bila povrijeđena
ustavna prava iz članka 35. Ustava (jamstvo na štova­nje i pravnu zaštitu
osobnog i obite­ljskog života, dostojanstva, ugleda i časti), jer tijekom
postupka ta prava nisu dovedena u pita­nje.

11. Rješavajući o prijedlogu za privremenu obustavu izvrše­nja rješe­nja
i zak­ljučka o ise­lje­nju iz stana, ovaj Sud je rješe­njem, broj:
U-III-178/1995 od 12. trav­nja 1995. godine, privremeno obustavio izvrše­nje
prvostupa­njskog rješe­nja i zak­ljučka o dozvoli izvrše­nja, pri čemu je odlučio
da rješe­nje o privremenoj obustavi izvrše­nja stupa na snagu odmah, a obustava
izvrše­nja ostaje na snazi do donoše­nja odluke u postupku ocjene suglasnosti s
Ustavom odredbe članka 94. ZSO, pokrenutoga rješe­njem ovoga Suda, broj:
U-I-892/1994 od 14. studenoga 1994. godine.

Budući da je Odluka Suda u navedenom postupku ocjene suglasnosti odredbe
zakona s Ustavom donesena dana 20. studenoga 1996. godine, te da je ista
stupila na snagu s danom objave u »Narodnim novinama«, broj 99/96 od 26.
studenoga 1996. godine, to je s danom 26. studenoga 1996. godine prestalo važiti
rješe­nje Suda, broj: U-III-178/1995 od 12. trav­nja 1995. godine, o
privremenoj obustavi izvrše­nja prvostupa­njskog rješe­nja i zak­ljučka o
dozvoli izvrše­nja.

12. Slijedom iznijetoga, a teme­ljem odredbe članka 69. u vezi s člankom
70. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj
99/99), odlučeno je kao u izreci odluke.

Broj: U-III-178/1995
Zagreb, 17. siječ­nja 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Velimir Belajec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 18/2001-338