## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4160/2008 od 30. lipnja 2011.

### NN 92/2011 (4.8.2011.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4160/2008 od 30. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1968

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula M. P. iz N. S., S., koju zastupa Z. Ć., odvjetnik iz N., na sjednici održanoj 30. lipnja 2011. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) broj: Rev 988/07-2 od 28. svibnja 2008., kojom je odbijena podnositeljičina revizija protiv presude Županijskog suda u Osijeku broj: Gž-863/07-2 od 5. srpnja 2007.

Tom drugostupanjskom presudom odbijena je podnositeljičina žalba i potvrđena presuda Općinskog suda u Našicama broj: P-289/06-8 od 6. prosinca 2006., kojom je podnositeljici naloženo da tužiteljici Republici Hrvatskoj – Ministarstvu mora, turizma, prometa i razvitka (u daljnjem tekstu: Ministarstvo), isplati iznos od 231.336,65 kn s pripadajućim zakonskim zateznim kamatama i naknadi troškove postupka u iznosu od 5.000,00 kn.

2. U ustavnoj se tužbi navodi da je presudom Vrhovnog suda podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), te da je povrijeđen članak 5. Ustava. Iz sadržaja ustavne tužbe razvidno je da podnositeljica smatra povrijeđenim svoje pravo na jednakost pred zakonom, zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava (»Svi su pred zakonom jednaki.«).

Podnositeljica ponavlja razloge iznesene u postupcima koji su prethodili ustavnosudskom postupku, osporavajući, u bitnome, stajališta sudova s aspekta povrede jamstva prava vlasništva, smatrajući da njeno vlasništvo sporne nekretnine, u naravi kuće, ničim ne može biti ograničeno. U prilog svojih tvrdnji navodi da je uputila zahtjev za davanje suglasnosti Ministarstvu nadležnom za prodaju navedene kuće, ali se Ministarstvo na taj zahtjev nije očitovalo, stoga je kuća prodana bez te suglasnosti, uslijed obiteljskih razloga. Podnositeljica posebno ističe da u zemljišnim knjigama nije bila upisana zabrana otuđenja kuće.

Podnositeljica podredno osporava i suglasnost s Ustavom Zakona o područjima posebne državne skrbi (»Narodne novine« broj 44/96., 57/96., 124/97., 78/99., 73/00., 87/00., 127/00., 94/01., 88/02. i 26/03. – pročišćeni tekst).

Podnositeljica predlaže da Ustavni sud usvoji tužbu, ukine osporene presude i predmet vrati Općinskom sudu u Našicama na ponovni postupak.

Ustavna tužba nije osnovana.

3. Ustavni sud u postupku u povodu ustavne tužbe, podnijete na temelju članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Ministarstvo je u obnovu podnositeljičine ratom oštećene obiteljske kuće u N. uložilo iznos od 231.336,65 kn, revaloriziran u skladu s člankom 65. Zakona o obnovi (»Narodne novine« broj 24/96., 54/96., 87/96. i 57/00.), a koji iznos nije bio sporan tijekom parničnog postupka.

Vrhovni sud ocjenjuje da odbijanje podnositeljičinog tužbenog zahtjeva proizlazi iz činjenice da je tužiteljica Republika Hrvatska u skladu s propisima o obnovi obnovila podnositeljici (tuženici) ratom oštećenu obiteljsku kuću u N., te utvrđenjem da se podnositeljica nije u tu kuću uselila (u propisanom roku od 30 dana, a niti u kasnijem razdoblju), već ju je prodala bez suglasnosti tužiteljice.

Na tako utvrđeno činjenično stanje pravilno su primijenjeni članak 7. stavak 12. Zakona o područjima posebne državne skrbi, kojim su propisane obveze korisnika prava na obnovu obiteljske kuće koji je to pravo ostvario (a to su useljenje u kuću u roku od 30 dana od dana obavljenog tehničkog pregleda i prebivanje u istoj kući u razdoblju od najmanje 10 godina, te obveza da ju u tom razdoblju ne smije prodati, darovati ili na bilo koji drugi način otuđiti bez suglasnosti Ministarstva), i članak 65. Zakona o obnovi, kojim su propisani uvjeti pod kojima je korisnik obvezan vratiti sredstva uložena u obnovu (ukoliko korisnik ne ispuni propisane uvjete).

5. Vrhovni sud je pravne i ustavnopravno relevantne činjenice i okolnosti konkretnog parničnog postupka te svoje stajalište obrazložio na sljedeći način:

»U reviziji tužiteljica (omaškom navedeno, umjesto tuženica – op. Ustavnog suda) ne dovodi u sumnju da od nadležnog Ministarstva nije dobila suglasnost za prodaju te nekretnine, ali smatra da ju je smjela, unatoč nedostatku te suglasnosti, prodati s obzirom na svoje obiteljske prilike, kao i s obzirom da u zemljišnim knjigama nije bila određena zabrana prodaje te nekretnine. Smatra i da je na njezinu štetu povrijeđen Ustav Republike Hrvatske.

Članak 7. st. 12. Zakona o područjima posebne državne skrbi je prisilni (kogentni) propis koji na ograničeni rok zabranjuje prodaju kuća koje je država obnovila, odnosno prodaju dopušta uz suglasnost nadležnog Ministarstva. Time je ograničeno tuženičino pravo vlasništva, ali to ograničenje nije suprotno čl. 50. st. 1. Ustava... Također nije pravno odlučno što zabrana otuđenja takve kuće nije bila upisana u zemljišnim knjigama. Ta zabrana postoji i bez toga, prema samom Zakonu o područjima posebne državne skrbi (ex lege). U situaciji kad je propisano da korisnik obnove nema ovlasti prodati obnovljenu kuću bez suglasnosti nadležnog Ministarstva, a utvrđeno je da je on to učinio, država ima pravo na temelju rečenog propisa na vraćanje uloženog u iznosu određenom čl. 65. Zakona o obnovi. Taj iznos, kako je rečeno, nije bio sporan, niti se to kao činjenica smije mijenjati u revizijskoj fazi postupka.

Nije, dakle, osnovan revizijski razlog pogrešne primjene materijalnog prava kojega ističe tuženica u smislu čl. 385. st. 1. t. 3. ZPP-a.«

6. Ustavni sud utvrđuje da je u podnositeljičinom slučaju mjerodavan članak 29. stavak 1. Ustava. Imajući u vidu navode ustavne tužbe, Ustavni sud utvrđuje da pravo na pravično suđenje u konkretnom slučaju treba ispitati i tumačiti u zajedništvu sa sadržajem i smislom članaka 48. stavka 1. i 50. stavka 1. Ustava, koji glase:

»Članak 48.

Jamči se pravo vlasništva.

(...)«

»Članak 50.

Zakonom je moguće u interesu Republike Hrvatske ograničiti ili oduzeti vlasništvo, uz naknadu tržišne vrijednosti.

(...)«

7. Osporavajući razlozi istaknuti u ustavnoj tužbi iscrpljuju se u ponavljanju razloga o kojima je valjano raspravljeno u postupku pred Vrhovnim sudom. Ocjenu vezanu uz osiguranje i provedbu ustavnog jamstva u primjeni prava proveo je Vrhovni sud u skladu s člankom 116. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 116.

Vrhovni sud Republike Hrvatske, kao najviši sud, osigurava jedinstvenu primjenu prava i ravnopravnost svih u njegovoj primjeni.

(...)«

Pri razmatranju podnositeljičine ustavne tužbe Ustavni sud polazio je od stajališta da se sudski postupci moraju provesti u skladu s ustavnim načelom vladavine prava kao najvišom vrednotom ustavnog poretka Republike Hrvatske, pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

Ustavno pravo na pravično suđenje jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Arbitrarnim se može ocijeniti pojedinačni akt pri čijem je donošenju njegov donositelj bez razboritih ili bez ikakvih razloga odstupio od ustaljene prakse, nije uzeo u obzir očigledno mjerodavan propis ili je mjerodavni propis pogrešno protumačio i primijenio, na način i u mjeri koja konkretni pojedinačni akt čini pravno neprihvatljivim.

U konkretnoj pravnoj stvari presuđivali su zakonom ustanovljeni sudovi unutar svoje nadležnosti utvrđene zakonom i Ustavom. Također je razvidno da je podnositeljici bilo omogućeno pratiti postupak i sudjelovati u njemu, te da je bila u mogućnosti poduzimati sve zakonom dopuštene postupovne radnje i ulagati pravne lijekove, a presuda Vrhovnog suda valjano je obrazložena te donesena sukladno mjerodavnim zakonskim materijalnopravnim i postupovnim odredbama.

Ustavni sud stoga utvrđuje da podnositeljici nije povrijeđeno pravo na pravično suđenje iz članka 29. stavka 1. Ustava.

8. U odnosu na po podnositeljici istaknutu povredu prava vlasništva na obiteljskoj kući, Ustavni sud je navode ustavne tužbe razmotrio imajući u vidu narav konkretnog slučaja. Naime, riječ je o sporu između Republike Hrvatske – osobe javnog prava – naspram pojedinca, stoga svim ustavnopravno relevantnim činjenicama, okolnostima i stajalištima mora biti posvećena posebna pažnja.

Prema stajalištu Ustavnog suda, Vrhovni sud je u podnositeljičinom slučaju uvažio sve relevantne činjenice i okolnosti, posebno se pri tome očitujući s aspekta članka 50. stavka 1. Ustava. Ovo zbog toga što pravo vlasništva nije apsolutno ustavno pravo. Stoga je podložno ograničenjima i oduzimanju, ali samo ako je to u interesu Republike Hrvatske i pod uvjetima propisanim mjerodavnim zakonom. U podnositeljičinom slučaju mjerodavno pravo je kogentna norma Zakona o područjima posebne državne skrbi koja je privremeno ograničila podnositeljičino vlasništvo obiteljske kuće.

Iako uvažava podnositeljičine razloge za prodaju obiteljske kuće, kao i činjenicu da se Ministarstvo nije očitovalo na zahtjev za davanje suglasnosti za prodaju kuće (što je tijekom parničnog postupka potvrđeno pisanim očitovanjem Ministarstva), Ustavni sud nije našao ustavnopravno relevantne razloge koji bi ukazivali da je odlukama sudova podnositeljici povrijeđeno pravo vlasništva.

9. U odnosu na podnositeljičino podredno osporavanje suglasnosti s Ustavom Zakona o područjima posebne državne skrbi, napominje se da kod raspravljanja o ustavnoj tužbi odredbe Ustavnog zakona ne predviđaju ujedno i raspravu o ustavnosti nekog zakona, jer je za to Ustavnim zakonom predviđen zaseban, odvojeni postupak propisan člancima 39. i 40. Ustavnog zakona.

Podnositeljica se stoga upućuje na navedene članke Ustavnog zakona, kojima je uređen postupak po prijedlogu za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom.

Također se napominje da, u skladu s ustaljenom ustavnosudskom praksom, članak 5. Ustava (kojim je Ustavom potvrđeno načelo ustavnosti i zakonitosti) nije samostalni temelj za podnošenje ustavne tužbe. Međutim, Ustavni sud je valjanu primjenu tog načela u provedenom parničnom postupku utvrdio kroz razmatranje sadržaja ustavnih jamstava, prava i načela navedenih u točkama 6., 7. i 8. obrazloženja ove odluke.

10. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točki I. izreke.

11. Odluka o objavi (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4160/2008

Zagreb, 30. lipnja 2011.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 92/2011-1968