## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-20/2007 od 5. ožujka 2009.

### NN 37/2009 (25.3.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-20/2007 od 5. ožujka 2009.

37 25.03.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-20/2007 od 5. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

831

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Agata Račan, predsjednica Vijeća, te suci Snježana Bagić, Mario Jelušić, Ivan Matija, Željko Potočnjak i Aldo Radolović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula Z. K.-P. iz Z., na sjednici održanoj 5. ožujka 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gzz-176/04-2 od 19. listopada 2006. godine, te se predmet vraća tom sudu na ponovno odlučivanje.

III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnijeta je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Gzz-176/04-2 od 19. listopada 2006. godine, kojom je zahtjev za zaštitu zakonitosti djelomično prihvaćen te su u odnosu na podnositeljicu (tuženicu u tom postupku) preinačene presuda Županijskog suda u Zagrebu broj: Gž-2341/03-2 od 13. siječnja 2004. godine i presuda Općinskog suda u Zagrebu broj: P-7202/97 od 22. veljače 2002. godine. Tom je presudom naloženo podnositeljici da s krova dijela zgrade tužitelja (A. i A. L.) u Z., Š. 13, ukloni sve svoje pokretne stvari, a zabranjuje joj se izlaženje i zadržavanje na krovu dijela sporne zgrade.

2. Podnositeljica smatra da su joj osporenom presudom Vrhovnog suda povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članaka 29. stavka 1., 34. stavka 1. i 48. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske. Iz sadržaja ustavne tužbe proizlazi da smatra povrijeđenim i ustavno pravo zajamčeno člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Povrede navedenih ustavnih prava obrazlaže navodima isticanim tijekom provedenog postupka, a kojima ističe povrede postupovnog prava, pogrešno i nepotpuno utvrđeno činjenično stanje te pogrešnu primjenu materijalnog prava.

Presudu Vrhovnog suda Republike Hrvatske kojom su preinačene nižestupanjske presude podnositeljica smatra nezakonitom, s obrazloženjem da je uz stan otkupila i terasu koju nesmetano koristi. Smatra da ima pravo i nadalje koristiti terasu.

Ističe da u osporenoj presudi nisu u obzir uzete utvrđene činjenice u provedenom parničnom postupku, niti su u obzir uzeti materijalni dokazi. Ističe da je spornu terasu otkupila od Republike Hrvatske, te tako ispada da Republika Hrvatska podiže zahtjev za zaštitu zakonitosti sama protiv sebe (jer je ranije ona bila vlasnica spornog stana i terase). Ističe da terasu koristi dulje od 30 godina, na način da na njoj drži cvijeće, a sada joj je to zabranjeno. Smatra da se time neposredno zadire u nepovredivost doma i ograničava vlasništvo. Smatra da će ovrha presude za nju izazvati nesagledive posljedice jer njezin stan jedini izlaz ima na sporni krov, a od tamo ima jedinu svjetlost i vidik.

Ističe da se njezino pravo na korištenje stana sa spornom terasom temelji na:

– rješenju o davanju stana na korištenje iz 1968. i ugovora o otkupu stana iz 1995. koji je sklopljen s Ministarstvom pravosuđa Republike Hrvatske,

– suglasnosti na kupnju stana koju je dalo Državno pravobraniteljstvo Republike Hrvatske 16. svibnja 1995.,

– presudi Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-206/92 od 14. svibnja 1992., kojom je utvrđeno da je terasa sastavni dio stana za čije korištenje podnositeljica treba plaćati stanarinu,

– zapisniku o bodovanju stana od 20. veljače 1995., kada je na licu mjesta utvrđeno da je terasa dužine 12,13 m i 11,56 m širine, što daje ukupnu površinu stana od 119,80 m2, te se boduje koeficijentom 0,25%

– upisu u knjizi položenih ugovora kao vlasnice stana zajedno s terasom.

Također navodi da tužitelji nikada nisu kupili spornu terasu, a što je razvidno iz kupoprodajnih ugovora iz 1961. i 1962., te izvadaka iz zemljišne knjige i kopije katastarskog plana, iz kojih je razvidno da je zgrada bila jedinstvena građevinska cjelina upisana na jednoj katastarskoj čestici, a da je naknadna dioba bila nedopuštena, jer se radi o posebnom spomen području u kojemu nisu dopuštene bilo kakve intervencije u prostoru.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporene presude. Predlaže i odgodu ovrhe jer bi joj njome bile nanesene teško otklonjive štetne posljedice.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Članak 62. stavak 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisuje:

(1) Svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, (...) kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama (...)« povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom, (...) (u daljnjem tekstu: ustavno pravo).

Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, ispituje je li podnositeljima u postupku odlučivanja o njihovim pravima i obvezama pred tijelima državne i javne vlasti Republike Hrvatske povrijeđeno ustavno pravo na koje upućuju u ustavnoj tužbi.

4. Polazeći od navoda i razloga ustavne tužbe, Ustavni sud je ispitivao ustavnu tužbu s aspekta eventualne povrede članka 14. stavka 2. i 48. stavka 1. Ustava.

4.1. Pri utvrđenju eventualne povrede ustavnog prava zajamčenog člankom 14. stavkom 2. Ustava, Ustavni sud utvrđuje zasnivaju li se pravna stajališta navedena u osporenim presudama nadležnih sudova na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju i primjeni mjerodavnog materijalnog prava. Također Ustavni sud utvrđuje jesu li nadležni sudovi, polazeći od činjeničnog stanja utvrđenog u provedenom dokaznom postupku, obrazložili svoja stajališta iznesena u osporenim presudama, te postoji li dvojba jesu li ta stajališta posljedica proizvoljnog tumačenja i samovoljne primjene mjerodavnog materijalnog prava.

Odredbom članka 48. Ustava, na čiju povredu podnositeljica također upućuje u ustavnoj tužbi, štiti se pravo vlasništva.

Ustavni sud navedeno pravo na ustavnopravnoj razini štiti i u slučaju zadiranja u vlasništvo od strane drugih pravnih subjekata (fizičkih ili pravnih osoba) kad se radi u pravilu, o imovinskim sporovima privatnog prava. Ustavni sud ispituje i takvu odluku sudbene i druge vlasti kada ocijeni da je osporena odluka, prosuđujući je kroz zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom, utemeljena na nepravilnom ili neprihvatljivom pravnom stajalištu.

4.2. U postupku koji je prethodio ustavnosudskom postupku, predmet spora je zahtjev tužitelja kao suvlasnika zgrade u Z., Š. 13, u naravi prizemnog dijela na zapadnoj strani, upravljen prema podnositeljici na zabranu korištenja krovne terase stana tužitelja, a na koju podnositeljica ima pristup iz svog stana.

Prvostupanjski sud odbio je postavljeni tužbeni zahtjev jer je utvrdio da je podnositeljica zemljišnoknjižna vlasnica stana u zgradi u Z., Š. 13, površine 119,80 m2, te da sporni balkon predstavlja otvorenu terasu koja ujedno predstavlja prohodni krov stana tužitelja. Utvrđeno je da tu terasu koristi podnositeljica koja stanuje u svom stanu, te da je podnositeljica spornu terasu otkupila od Republike Hrvatske ugovorom o prodaji stana od 9. svibnja 1995. godine i da je terasa zajedno sa stanom upisana u knjizi položenih ugovora kao vlasništvo podnositeljice.

Prvostupanjski sud utvrđuje da je knjiga položenih ugovora stupanjem na snagu Zemljišnoknjižnog poslovnika (»Narodne novine« broj 81/97.) postala sastavni dio zemljišne knjige, te se upisi provedeni u knjizi položenih ugovora odnose na suvlasnički dio cijelog zemljišnoknjižnog tijela (članak 128. tog Poslovnika).

Dakle, upis podnositeljice kao vlasnice stana zajedno s terasom valjan je i kao takav isključuje vlasništvo tužitelja.

Tužitelju stoga ne preostaje drugo do li posebnom tužbom ostvariti brisanje upisa tužene kao vlasnika sporne terase, u okvirima i uvjetima propisanim zakonom. Dokle god tužitelj ovo brisanje ne ishodi, sud ne može pored svih utvrđenih okolnosti zanemariti najvažniju – da je tužena upisana kao vlasnik sporne terase u zemljišnoj knjizi. Sud drži kako je činjenica upisa vlasništva u ovom predmetu jača čak i od pravomoćno presuđene stvari. Naime, brisovnom tužbom traži se od suda konstitutivna presuda kojom će se uspostaviti novi pravni odnos, pa stoga u smislu članka 12. ZPP-a sud nema ovlaštenja utvrđivati nepostojanje istog pravnog odnosa u ovoj parnici.

Prvostupanjski sud zaključuje: »Nitko vlasniku ne može (ukoliko za to nema valjani pravni naslov) ograničiti njegovo pravo vlasništva, a najmanje time da mu se zabrani korištenje stvari na način da na nju dolazi, zadržava se, drži na njoj svoje pokretnine i koristi je na koji drugi pogodan način u okviru vlasničkih ovlaštenja«.

Prvostupanjsku presudu potvrdio je drugostupanjski sud.

4.3. Vrhovni sud kao predmet spora utvrđuje »zahtjev tužitelja kao suvlasnika zgrade u Z., Š. 13, u naravi prizemnog dijela na zapadnoj strani, upravljen prema tuženicima na zabranu korištenja krovne terase stana tužitelja, a na koju tužene imaju pristup iz svog stana.«

Kao razloge za usvajanje tužbenoga zahtjeva, odnosno zahtjeva za zaštitu zakonitosti Vrhovni sud navodi: »Stan u suvlasništvu tužitelja uključujući i spornu krovnu terasu nalazi se, međutim, u zgradi zemljišnoknjižne oznake 3199/3, k.o. Markuševec. Dakle, sporna terasa ne nalazi se na k.č. broj 3199/5 čiji vlasnik je tužena pod ad.1., zbog čega pogrešno nižestupanjski sudovi zaključuju da tužena ad.1. pravo korištenja sporne terase izvodi iz svog vlasničkog prava, pošto je ona vlasnica stana izgrađenog na k.č. broj 3190/5 (pogreška; pravilno 3199/5. – op. Ustavnog suda), dok se sporna terasa nalazi u sklopu zgrade izgrađene na k.č. broj 3199/3 čiji suvlasnici su tužitelji. Zato se ne može govoriti o vlasničkopravnim ovlaštenjima tužene ad.1. na spornoj terasi i iz toga izvoditi njeno pravo korištenja terase, a niti u svjetlu toga ocjenjivati osnovanost tužbenog zahtjeva tužitelja, a kako to nižestupanjski sudovi pogrešno čine u svojim presudama. Naprotiv tužena ad.1. svoja vlasničkopravna ovlaštenja može ostvarivati samo unutar nekretnine čiji je vlasnik, a ne i preko toga, posebno ne na nekretnini koja je vlasništvo drugih, u ovom slučaju tužitelja (čl. 3. Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima – »Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.), koji se primjenjuje na ovaj spor«.

4.4. U konkretnom slučaju Vrhovni sud temelji osporenu presudu na odredbi članka 3. Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima (»Narodne novine« broj 53/91., 9/92. i 77/92.) koja popisuje:

Vlasnik ima pravo posjedovati svoju stvar, koristiti se i raspolagati njome u granicama određenim zakonom.

Svatko je dužan suzdržavati se od povrede prava vlasništva druge osobe.

5. Ustavni sud primjećuje da je parnični postupak pokrenut tužbom 1982. godine te da su prvostupanjska i drugostupanjska presuda donesene u ponovljenom postupku nakon 1. siječnja 1997. godine, odnosno nakon stupanja na snagu Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima.

Stoga Ustavni sud ocjenjuje mjerodavnim odredbe Zakona o vlasništvu i drugim stvarnim pravima (»Narodne novine« broj 91/96., 68/98., 137/99., 22/00., 73/00., 114/01., 79/06., 141/06. i 146/08), a posebno prijelazne i završne odredbe članaka 366. i 388. stavka 1. tog Zakona koji propisuju:

Članak 366.

Od dana stupanja na snagu ovoga Zakona u Republici Hrvatskoj vrijedi načelo pravne jedinstvenosti određeno člankom 9. ovoga Zakona, ako posebnim zakonom nije što drugo određeno.

Uspostava jedinstvenosti nekretnine provodi se po odredbama ove glave, ako posebnim zakonom nije drukčije određeno.

Od dana stupanja na snagu ovoga Zakona pravni poslovi koji su suprotni načelu jedinstvenosti nekretnine ne proizvode pravne učinke.

Članak 388. stavak 1.

Stjecanje, promjena, pravni učinci i prestanak stvarnih prava od stupanja na snagu ovoga Zakona prosuđuju se prema njegovim odredbama, ako ovim prijelaznim i završnim odredbama ili posebnim zakonom nije drukčije određeno.

6. Ustavni sud utvrđuje da je u konkretnom slučaju u pogledu zemljišnoknjižne čestice k.č. broj 3199/3 k.o. Markuševec, provedena nova izmjera u katastru (i ta čestica podijeljena na dvije – k.č. broj 3199/3 i 3199/5 k.o. Markuševec), ali ista nije provedena u zemljišnoj knjizi. U zemljišnoj knjizi je u zemljišnoknjižnom ulošku br. 3333 k.o. Markuševec upisana jedna nekretnina – jednokatna stambena zgrada u Š. 13.

7. Vrhovni sud u presudi kojom je usvojen zahtjev za zaštitu zakonitosti kao mjerodavno materijalno pravo navodi samo odredbu članka 3. Zakona o osnovnim vlasničkopravnim odnosima, koja propisuje prava vlasnika na njegovoj stvari. Pri tome, polazi od toga da su nekretnine podnositeljice i tužitelja posebne, međusobno odvojene nekretnine, te se nalaze na dvije odvojene čestice.

Nasuprot stajalištu Vrhovnog suda, Ustavni sud utvrđuje da se u konkretnom slučaju radi o jednoj nekretnini u kojoj su podnositeljica i tužitelj, kao vlasnici posebnih dijelova nekretnine (stanova u istoj stambenoj zgradi), istodobno i suvlasnici cijele nekretnine.

U pogledu provedenih upisa u zemljišnu knjigu Ustavni sud primjećuje da je člankom 128. Zemljišnoknjižnog poslovnika propisano, da od stupanja na snagu Poslovnika, Knjiga položenih ugovora osnovana Pravilnikom o ustrojavanju i vođenju knjige položenih ugovora (»Narodne novine« broj 42/91., 16/94.) dio je zemljišne knjige koja se vodi za katastarsku općinu za koju se vodi knjiga položenih ugovora. Podulošci knjige položenih ugovora su podulošci zemljišnoknjižnog uloška u kojem je upisano zemljište na kojem je izgrađena zgrada glede čijih su posebnih dijelova osnovani podulošci u knjizi položenih ugovora. Također stavkom 3. članka 10. Zakona o zemljišnim knjigama (»Narodne novine« broj 91/96., 114/01., 100/04. i 107/07.), propisano je da ako se razlikuju podaci u zemljišnoj knjizi i katastru zemljišta, mjerodavni su za knjižna prava podaci u zemljišnoj knjizi, dok ne budu promijenjeni po odredbi stavka 4. ovoga članka.

8. Stoga, Ustavni sud utvrđuje da je Vrhovni sud u konkretnom slučaju materijalno pravo tumačio i primijenio na ustavnopravno neprihvatljiv način. Zbog takvog postupanja Vrhovnog suda, došlo je do povrede ustavnog jamstva jednakosti podnositeljice pred zakonom, koje je propisano člankom 14. stavkom 2. Ustava.

Podnositeljica je osporenom presudom Vrhovnog suda ograničena u svojim vlasničkim ovlaštenjima bez pravne osnove u materijalnom pravu, te je time povrijeđeno i ustavno jamstvo prava vlasništva propisano člankom 48. stavkom 1. Ustava.

9. Odluka Ustavnog suda temelji se na odredbama članaka 73. i 76. Ustavnog zakona (točka I. i II. izreke).

Točka III. izreke temelji se na odredbi članka 29. Ustavnog zakona.

10. Rješenje o zatraženoj privremenoj mjeri nije doneseno jer je donesena odluka u povodu ustavne tužbe.

Broj: U-III-20/2007

Zagreb, 5. ožujka 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
Agata Račan, v.r.

Odluka, NN 37/2009-831