## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-854/1999 od 21. listopada 1999.

### NN 109/1999 (22.10.1999.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-854/1999 od 21. listopada 1999.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Ustavni sud Republike Hrvatske u sastavu dr. Jadranko Crnić,
predsjednik Suda te suci Zdravko Bartovčak, dr. Velimir
Belajec, dr. Nikola Filipović, Ante Jelavić Mitrović,
Jurica Malčić, mr. Hrvoje Momčinović,
Ivan Marijan Severinac, Milan Vuković i Mladen Žuvela,
odlučujući o ustavnoj tužbi Mladena Naletilića
iz Širokog Brijega, sada u Okružnom zatvoru Zagreb,
kojeg zastupaju Krešimir Krsnik i Višnja Drenški
Lasan, odvjetnici iz Zagreba, na sjednici održanoj dana 21.
listopada 1999. godine, donio je sljedeću

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Mladen Naletilić iz Širokog Brijega, koji se nalazi
u pritvoru Okružnog zatvora Zagreb, podnio je pravodobnu
i dopuštenu ustavnu tužbu povodom rješenja Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj: I Kž 690/1999 od 15. listopada
1999. godine.

Navedenim rješenjem odbijena je žalba podnositelja ustavne
tužbe i potvrđeno rješenje Županijskog suda
u Zagrebu broj: KV-I-433/99 od 1. rujna 1999. godine.

Prvostupanjskim je rješenjem, temeljem članka 20.
Ustavnog zakona o suradnji Republike Hrvatske s Međunarodnim
kaznenim sudom (»Narodne novine«, broj 32/1996 - nastavno:
Ustavni zakon o suradnji), udovoljeno zahtjevu Međunarodnog
kaznenog suda za predaju okrivljenika Mladena Naletilića
- Tute te se u odnosu na njega dopušta predaja Međunarodnom
kaznenom sudu za vođenje kaznenog postupka zbog zločina
protiv čovječnosti, kažnjivih temeljem članka
5. Statuta Međunarodnog kaznenog suda, teške povrede
Ženevskih konvencija iz 1949. godine, kažnjivih temeljem
članka 2. Statuta Međunarodnog kaznenog suda i kršenja
ratnih zakona i običaja, kažnjivih temeljem članka
3. Statuta Međunarodnog kaznenog suda, činjenično
i pravno opisanih u potvrđenoj optužnici Međunarodnog
kaznenog suda broj: IT-98-34/I od 18. prosinca 1998. godine.

Podnositelj smatra da su osporenim odlukama povrijeđene temeljne
odredbe Ustava i to članci 3., 5. i 9. te ustavna prava
iz članaka 16., 19., 29. i 31. Ustava Republike Hrvatske.

Ističe da je člankom 9. Ustava Republike Hrvatske
propisano da državljanin Republike Hrvatske ne može
biti prognan iz Republike Hrvatske niti mu se može oduzeti
državljanstvo, a ne može biti niti izručen drugoj
državi. Navodi da je člankom 3. stavkom 2. Ustavnog
zakona o suradnji određeno da će Republika Hrvatska
udovoljiti zahtjevu tog Suda za suradnju ako je zahtjev utemeljen
na odgovarajućim odredbama Statuta i Pravila o postupku
i dokazima Međunarodnog kaznenog suda i ako nije u suprotnosti
sa Ustavom Republike Hrvatske. Navodi da je člancima 16.
i 20. citiranog Ustavnog zakona o suradnji određeno da u slučaju
zahtjeva za predaju okrivljenika Međunarodnom kaznenom sudu,
taj Sud treba Vladi Republike Hrvatske dostaviti: obrazložen
zahtjev, podatke potrebne za utvrđivanje istovjetnosti okrivljenika
i potvrđenu optužnicu podignutu pred tim Sudom.

Podnositelj ustavne tužbe smatra da u konkretnom slučaju
nisu ispunjeni uvjeti iz članka 20. citiranog Ustavnog
zakona o suradnji da bi se moglo odlučiti na način
da se udovoljava zahtjevu jer je taj zahtjev suprotan Ustavu Republike
Hrvatske, a uz sam zahtjev nisu dostavljeni podaci potrebni za
utvrđivanje istovjetnosti okrivljenika.

Podnositelj obrazlaže navode optužnice Međunarodnog
kaznenog suda te zaključuje da je iz tih navoda razvidno
da se opisana kaznena djela u optužnici stavljaju na teret
ne samo podnositelju ustavne tužbe i Vinku Martinoviću,
već i Vladi Republike Hrvatske, Hrvatskoj vojsci, te Hrvatskom
vijeću obrane. Kako je člankom 5. Statuta Međunarodnog
kaznenog suda navedeni Sud nadležan za suđenje isključivo
fizičkim osobama, a ne vladama i vojskama to, prema mišljenju
podnositelja, nije bilo mjesta potvrđivanju optužnice
od strane suca Međunarodnog kaznenog suda, niti takva optužnica
može biti podlogom zahtjevu za nečijom predajom.

Osim toga, podnositelj navodi i povredu članka 3. Ustava
koja se odnosi na vladavinu prava jer prema zakonima Republike
Hrvatske sva kaznena djela moraju biti individualizirana po mjestu
i vremenu počinjenja, radnjama koje se sastoje u činjenju,
nečinjenju i propustu te krivnji, a optužnica Međunarodnog
kaznenog suda, prema mišljenju podnositelja, ne odgovara
tom pravnom standardu.

Iz navedenog, podnositelj drži razvidnim da su povrijeđene
odredbe članaka 3. i 9. Ustava Republike Hrvatske.

Podnositelj ustavne tužbe, nadalje, navodi da je člankom
5. Ustava propisano da zakoni moraju biti u suglasnosti s Ustavom,
a ostali propisi i s Ustavom i sa zakonom, a da Ustavni zakon
o suradnji nije u skladu s člankom 29. Ustava, a u suprotnosti
je i s odredbama ranijeg Zakona o krivičnom postupku kao
i Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj
110/97 i 27/98) koji se prema članku 22. Ustavnog zakona
o suradnji supsidijarno primjenjuju.

Navedeno ističe iz razloga što je protiv njega u tijeku
kazneni postupak pred Županijskim sudom u Zagrebu pod brojem:
K-216/97 koji nije pravomoćno okončan te se pita
što će biti sa zaštitom njegovih ustavnih prava
iz članka 29. Ustava u tom postupku ukoliko bude predan
Međunarodnom kaznenom sudu. Navodi da je podnio zahtjev Županijskom
državnom odvjetništvu u Zagrebu da optužnicu proširi
na način da istom obuhvati sva kaznena djela koja su predmet
optužnice potvrđene po Međunarodnom kaznenom sudu.

Naime, podnositelj smatra da pozitivno zakonodavstvo Republike
Hrvatske propisuje sva kaznena djela iz nadležnosti Međunarodnog
kaznenog suda, te kada bi mu se sudilo u Republici Hrvatskoj u
eventualnu kaznu bi mu se uračunalo vrijeme provedeno u
pritvoru, a kazna na koju bi bio osuđen ne bi mogla biti viša
od 20 godina zatvora, dok bi u slučaju suđenja pred
Međunarodnim kaznenim sudom mogao biti suđen na kaznu
doživotnog zatvora. Iz toga podnositelj zaključuje
da je osporavanim odlukama povrijeđeno ustavno pravo iz članka
31. Ustava, prema kojemu ako zakon nakon počinjenog djela
odredi blažu kaznu, odredit će se takva kazna.

Smatra da se rješenja koja se ustavnom tužbom pobijaju
temelje na pogrešnoj pretpostavci da jurisdikcija Međunarodnog
kaznenog suda ima prednost nad suđenjem u Republici Hrvatžskoj.
Naime, Rezolucijom o suradnji s Međunarodnim kaznenim sudom
u Haagu, koju je donio Zastupnički dom Hrvatskog državnog
sabora (»Narodne novine«, broj 24/99), jasno je naznačeno
da su iznevjerena očekivanja Republike Hrvatske da će
se postupci, vodeći se jedino načelima pravde, brzo
i bez odugovlačenja provoditi pa je, stoga, podnositelj
mišljenja da bi nacionalni sud postupak proveo brže
i učinkovitije.

Osim toga, podnositelj navodi da su navedene odluke suprotne odredbama
članka 6. Europske konvencije o ljudskim pravima, a koja
odredba je u cijelosti sukladna odredbi članka 29. Ustava
Republike Hrvatske. Smatra da bi se njegovom predajom prekršila
odredba članka 6. navedene Konvencije kojom se jamči
pravo na pravično suđenje pred nadležnim sudom
ustanovljenim zakonom. Ističe da se osporenim odlukama
ne zagovara nadležnost suda utemeljenog na zakonu, a podnositelj
tužbe se lišava ustavnih prava iz članka 29.
Ustava te prava koja mu pripadaju temeljem Europske konvencije,
a on bi bio predan pravosuđu koje nije preuzelo obveze temeljem
te Konvencije. Stoga, podnositelj ističe da je u tom smislu
podnio zahtjev Europskom sudu za ljudska prava.

Povrede ustavnih prava iz članaka 16. i 19. Ustava podnositelj
samo navodi, ali ničim ne obrazlaže.

Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu te ukine
pobijane odluke i vrati ih nadležnom tijelu na ponovno odlučivanje.

Osim toga, predlaže da Ustavni sud usvoji njegov zahtjev
za primjenu članka 63. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom
sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99)
te odgodi ovrhu do donošenja odluke o ustavnoj tužbi.

Ustavna tužba nije osnovana.

Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Županijskog
suda u Zagrebu broj: KV-I-433/99.

Tijekom ustavnosudskog postupka utvrđeno je da je prvostupanjski
sud utvrdio postojanje zakonskih uvjeta za predaju podnositelja
ustavne tužbe Međunarodnom kaznenom sudu sukladno članku
20. Ustavnog zakona o suradnji.

Prema odredbi članka 20. navedenog Ustavnog zakona o suradnji,
vijeće će donijeti rješenje kojim udovoljava
zahtjevu za predaju okrivljenika Međunarodnom kaznenom sudu
ako utvrdi da se zahtjev odnosi na osobu protiv koje se vodi postupak
za predaju i da se radi o kaznenom djelu za koje je Međunarodni
kazneni sud nadležan prema svom Statutu. U suprotnom, vijeće
će rješenjem odbiti zahtjev Međunarodnog kaznenog
suda. Vijeće će rješenjem odbiti zahtjev i u
slučaju ako je okrivljenik za isto djelo presuđen pravomoćnom
presudom suda u Republici Hrvatskoj, a zahtjev za predaju nije
podnesen radi ponavljanja postupka pred Međunarodnim kaznenim
sudom prema odredbama članka 10. stavka 2. Statuta Međunarodnog
kaznenog suda.

Kako je u postupku pred sudovima utvrđeno da se zahtjev odnosi
na osobu protiv koje se vodi postupak za predaju i da se radi
o kaznenom djelu za koje je Međunarodni kazneni sud nadležan
prema svom Statutu, dok podnositelj nije zbog istog kaznenog djela
presuđen pravomoćnom presudom suda u Republici Hrvatskoj,
sudovi su ocijenili da su se stekli svi zakonski uvjeti za udovoljavanje
zahtjevu Međunarodnog kaznenog suda.

U postupku pred prvostupanjskim sudom je utvrđena istovjetnost
podnositelja ustavne tužbe na sjednici Vijeća održanoj
1. rujna 1999. godine, a i njegov branitelj je na zapisnik od
istoga datuma izjavio da nema spora o identitetu osobe čija
se predaja zahtijeva. Osim toga je Međunarodni kazneni sud
dostavio optužnicu broj: IT-98-34/I od 18. prosinca 1998.
godine, te nalog kojim se potvrđuje optužnica od 21.
prosinca 1998. godine, uz obrazloženi zahtjev za predaju,
a zahtjev za predaju okrivljenika odnosi se upravo na kaznena
djela za koja je Međunarodni kazneni sud nadležan prema
svom Statutu kako su to pravilno utvrdili redovni sudovi.

Što se tiče prigovora podnositelja iz ustavne tužbe
da je citiranim odlukama povrijeđena odredba članka
9. Ustava, prema kojoj odredbi državljanin Republike Hrvatske
ne može biti prognan iz Republike Hrvatske, niti mu se može
oduzeti državljanstvo, a ne može biti ni izručen
drugoj državi, valja istaći da se u konkretnom slučaju
ne radi o izručenju hrvatskog državljana stranoj državi,
već o postupku odlučivanja o zahtjevu za predaju
okrivljenika Međunarodnom kaznenom sudu sukladno Ustavnom
zakonu o suradnji.

Isto tako ovaj Sud je utvrdio da osporenim odlukama nije povrijeđena
odredba članka 3. Ustava - vladavina prava, jer tvrdnja
podnositelja da optužnica nije propisno sastavljena ničim
nije dokazana.

Što se tiče tvrdnje podnositelja da je osporenim odlukama
povrijeđena odredba članka 5. Ustava, prema kojoj u
Republici Hrvatskoj zakoni moraju biti u suglasnosti s Ustavom,
a ostali propisi i s Ustavom i sa zakonom, a da navedeni Ustavni
zakon nije u skladu s člankom 29. Ustava, valja istaći
da navedeno nije predmet ovog postupka.

Glede navoda podnositelja da je protiv njega u tijeku kazneni
postupak pred Županijskim sudom u Zagrebu, a da je on podnio
zahtjev Županijskom državnom odvjetništvu u Zagrebu
da se optužnica proširi na sva kaznena djela koja su
predmet optužnice potvrđene po Međunarodnom kaznenom
sudu te da je time što to nije učinjeno povrijeđeno
njegovo ustavno pravo iz članka 29. Ustava, kojim se između
ostalog jamči pravo na pravično suđenje pred
nadležnim sudom, treba istaći da to nije predmet ovog
postupka, a da Ustavnim zakonom o suradnji nije predviđeno
da bi postupak koji je u tijeku pred domaćim sudom bio zapreka
za udovoljavanje zahtjevu za predaju okrivljenika Međunarodnom
kaznenom sudu.

Osim toga ovaj Sud je utvrdio da podnositelju nije povrijeđeno
niti ustavno pravo iz članka 31. Ustava, kojim je između
ostalog propisano da, ako zakon nakon počinjenog djela
odredi blažu kaznu, odredit će se takva kazna, jer
se ta odredba uopće ne odnosi na konkretan slučaj,
odnosno na postupak predaje Međunarodnom kaznenom sudu.

Iz svega navedenog proizlazi da osporavanim odlukama nije povrijeđena
niti odredba članka 6. Europske konvencije o ljudskim pravima.

Zbog toga valja istaći da se osporene odluke ne temelje
na pogrešnoj pretpostavci da jurisdikcija Međunarodnog
kaznenog suda ima prednost pred suđenjem u Republici Hrvatskoj.
Člankom 9. Statuta Međunarodnog kaznenog suda propisano
je da su međunarodni i nacionalni sudovi istodobno nadležni
za vođenje kaznenog postupka protiv osoba odgovornih za teška
kršenja međunarodnog humanitarnog prava, počinjenih
na području bivše Jugoslavije od 1. siječnja
1991. Nadalje je propisano da će Međunarodni sud imati
prednost pred nacionalnim sudovima te Međunarodni sud u svakoj
fazi postupka može od nacionalnog suda službeno zatražiti
da prepusti nadležnost Međunarodnom sudu, sukladno Statutu
i Pravilima o postupku i dokazima Međunarodnog suda.

Odredbom članka 29. Statuta je propisano da će države
surađivati s Međunarodnim sudom u istrazi i vođenju
kaznenog postupka protiv osoba optuženih za teška kršenja
međunarodnog humanitarnog prava te da će države,
bez nepotrebnog odgađanja, udovoljiti svakom zahtjevu za pomoć
ili nalogu izdatom od sudbenog vijeća.

Stoga, prema pravilu 58. Pravilnika o postupku i dokazima, obveze
sadržane u članku 29. Statuta imaju prevagu nad svim
pravnim preprekama izručenju ili transferu optuženika
ili svjedoka do Međunarodnog suda koje postoje u nacionalnom
zakonodavstvu ili međunarodnim ugovorima o izručenju
koje je potpisala dotična država. Navedeni Statut
i Pravilnik čine dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvatske (članak 134. Ustava).

Osporene odluke se temelje na navedenim propisima, ali prvenstveno
na citiranoj odredbi članka 20. Ustavnog zakona o suradnji.

Slijedom svega iznijetog, a utvrdivši kako podnositelju osporenim
rješenjima nisu povrijeđene temeljne odredbe Ustava i
ustavna prava na koja se u ustavnoj tužbi poziva, odlučeno
je kao u izreci.

O prijedlogu podnositelja ustavne tužbe za odgodu ovrhe do
donošenja odluke o ustavnoj tužbi prema odredbi članka
63. stavka 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
nije odlučivano budući da je donesena odluka o odbijanju
ustavne tužbe.

Ova odluka temelji se na odredbama članaka 69. i 71. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Odluka o objavi temelji se na odredbi članka 28. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-III-854/1999
Zagreb, 21. listopada 1999.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik
**dr. Jadranko Crnić,** v. r.

Odluka, NN 109/1999-1788