## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-1702/2007-11 od 24. ožujka 2010.

### NN 71/2010 (10.6.2010.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-1702/2007-11 od 24. ožujka 2010.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2150

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u Vijeću sastavljenom od sudaca Smiljana Mikuša kao predsjednika Vijeća, Dubravke Markt i Jasminke Jenjić kao članica Vijeća, te više sudske savjetnice Biserke Špoljar kao zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Adris grupa d.d. iz Rovinja, zastupanog po članu uprave Plinio Cuccurinu i Ronhill d.o.o. iz Kanfanara, kojega zastupa direktor Robert Blaić, svi zastupani po odvjetnicima Borisu Porobiji i Ivanu Gjurgjanu iz Odvjetničkog društva Porobija & Porobija iz Zagreba, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja, klasa: UP/I-030-02/2000-01/04, urbroj: 580-02-06-10-187 od 28. prosinca 2006., radi utvrđivanja narušavanja slobodnog tržišnog natjecanja, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 24. ožujka 2010.,

presudio je

I. Tužba se odbija.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Pobijanim rješenjem tužene Agencije se pod točkom I. izreke utvrđuje da su poduzetnik Adris grupa d.d. (prije: Tvornica duhana Rovinj d.d.) i s njime povezani poduzetnik Ronhill d.o.o., donošenjem Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 23. lipnja 1999., Aneksa broj 1. Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanje u natječaju od 25. studenoga 1999., Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 6. studenoga 2001. i Općih uvjeta prodaje duhanskih prerađevina od 16. svibnja 2003. te sklapanjem Ugovora o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina i Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju, s različitim poduzetnicima sa sjedištem u Republici Hrvatskoj u razdoblju od 23. lipnja 1999. do 1. listopada 2003. spriječili i ograničili slobodno tržišno natjecanje zlouporabom vladajućeg položaja na mjerodavnom tržištu trgovine cigaretama na teritoriju Republike Hrvatske u smislu članka 20. točke 3., 4., 8. i 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja pa se točkom II. izreke rješenja ocjenjuje da su u suprotnosti s odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja te su stoga ex lege u cijelosti ništavi u smislu članka 7. stavak 2. toga Zakona: Opći uvjeti za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 23. lipnja 1999. (a), Aneks broj 1. Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 25. studenoga 1999. (b), Opći uvjeti za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 6. studenoga 2001. (c) i Opći uvjeti prodaje duhanskih prerađevina od 16. svibnja 2003. (d). Pod točkom III. (a i b) izreke pobijanog rješenja se ocjenjuju kao djelomično sukladni odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja: Ugovor o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju, Ugovor o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina (trgovci na veliko/trgovci na malo). Točkom se IV. izreke rješenja utvrđuje da su ništave ex lege u smislu članka 7. stavka 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja odredbe Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju iz točke III. a. ovog rješenja i to: 1). Članak 2. djelomično, koji glasi: »Utvrđuje se da – je kupac u prethodnom tromjesečju ostvario relativni udio prodaje duhanskih proizvoda (članak 4.3. Općih uvjeta) u visini od \_\_\_\_\_\_ %, – kupac vrši prodaju duhanskih proizvoda putem (za trgovinu na veliko) kupaca, za trgovinu na malo prodajnih mjesta (Popis adresa kupaca i prodajnih mjesta prilaže se ovom Ugovoru). Kupac je dužan dostavljati Ronhillu svaku promjenu koja se odnosi na određivanje nagrade.«, 2). Članak 2. u dijelu koji glasi: »Definirani cilj relativnih udjela prodaje za naredno razdoblje u trajanju od jednog kvartala temeljem članka 4.3. Općih uvjeta je \_\_\_\_\_\_ %. (Popis relativnih udjela prodaje s adresama kupaca i prodajnih mjesta prilaže se ovom Ugovoru). Ukoliko kupac u zadanom kvartalu postigne udjel koji je viši ili niži od ciljnog udjela na osnovnu tablicu primjenjuje se koeficijent uspješnosti – nagrade iz Općih uvjeta. Ugovorne strane su suglasne da za svako naredno razdoblje (kvartal) Ronhill odredi novi ciljni udio kupca na temelju dostavljenih podataka.«, 3). Članak 4. u cijelosti, koji glasi: »Ronhill i kupac suglasno će temeljem odredbe Općih uvjeta odrediti 50% prioritetnih prodajnih mjesta koja kupac snabdijeva odnosno kojima isti raspolaže u cilju provođenja programa pospješivanja prodaje duhanskih proizvoda koji su predmet Općih uvjeta.«, 4). Članak 5. u cijelosti, koji glasi: »Sklapanjem Ugovora kupac stavlja Ronhillu na raspolaganje prostor na mjestima i sredstvima prodaje iz članka 2. i 3. Ugovora u svrhu izlaganja duhanskih proizvoda koji su predmet ovih Općih uvjeta te izlaganje obavijesti potrošačima o svojstvima proizvoda (putem POP materijala) na način da njihova vidljivost i dostupnost od strane potrošača odgovara ciljnom udjelu prodaje duhanskih proizvoda putem ovih Općih uvjeta (članak 4.3. Općih uvjeta) u posljednjem tromjesečju prethodne godine za razdoblje naredne godine dana. Za razdoblje od naredne godine dana ugovorne strane utvrdit će veličinu prostora s obzirom na ciljni udjel prodaje (članak 4.3. Općih uvjeta) u prethodnoj godini.«, 5). Članak 6. u cijelosti, koji glasi: »Ugovorne strane suglasne su da u svrhu uspješnog provođenja ovog Ugovora međusobno razmjenjuju iskustva i saznanja koja su bitna za unapređenje distribucije i prodaje duhanskih proizvoda predmet Općih uvjeta i temeljem kojih se poboljšava opskrba predmetnih proizvoda, čime se stvaraju uvjeti za povećanje zarade i ostvaruje nagrada za izvršene posebne usluge.». Točkom V. izreke pobijanog rješenja se utvrđuje da su ex lege u smislu članka 7. stavak 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja ništave odredbe Ugovora o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina (trgovci na veliko/trgovci na malo) iz točke III.b. izreke ovog rješenja i to: 1). Članak 4.5. stavak 1. i 2. koji glase: »Za vrijeme trajanja ovog Ugovora kupac preuzima obvezu da će posebno voditi brigu o interesima Ronhilla a posebno obvezu zadržavanja zatečene razine i udjela kupnje duhanskih proizvoda te udjele kupnje duhanskih prerađevina od Ronhilla. Kupac preuzima također i obvezu da će zadržati udjel prodaje Ronhillovih duhanskih prerađevina u odnosu na zatečeni udjel.«, 2). Članak 5. u cijelosti koji glasi: »Ugovorne strane suglasno utvrđuju da kršenje odredbi ovog Ugovora, Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju, Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju sa pripadajućim aneksima uključujući i Pravila za nagrađivanje prilikom obavljanja posebnih usluga za izlaganje duhanskih proizvoda i isticanje POP i POS materijala, a posebice nepridržavanje Aneksa broj 1. Općih uvjeta i kupnja duhanskih prerađevina od Ronhilla u količini manjoj od zatečene razine (u %) ili kupnja duhanskih proizvoda u količini manjoj od ciljnog udjela prodaje ili smanjenog udjela prodaje Ronhillovih duhanskih prerađevina u odnosu na zatečeni udjel sukladno Aneksu broj 1. Općih uvjeta predstavlja za drugu – oštećenu stranu štetu.«, 3). Članak 5.1. u cijelosti, koji glasi: »U opisanom slučaju kupnje, a i prodaje duhanskih prerađevina od Ronhilla u količini manjoj od zatečenog udjela (u %) kupnje i prodaje ili kupnja i prodaja duhanskih proizvoda od Ronhilla u količini manjoj od ciljnog udjela, Ronhill ima pravo primijeniti model negativne nagrade (malus) za trgovce na veliko duhanskim proizvodima sukladno Aneksu broj 1. Općih uvjeta.«, 4). Članak 5.2. u cijelosti, koji glasi: »U cilju izbjegavanja bilo kakvih troškova za utvrđivanje štete, ugovorne strane suglasno utvrđuju visinu štete koja bi nastala temeljem kršenja odredbi ovog ugovora. Utvrđeni malus – šteta s danom utvrđivanja istog predstavlja dospjelu obvezu.«, 5). Članak 5.4., koji glasi: »Ukoliko kupac prekrši odredbe Ugovora, poglavito u dijelu smanjenja zatečene razine i udjela kupnje duhanskih prerađevina ili smanjenja ciljnog udjela prodaje – kupnje duhanskih proizvoda, bit će dužan naknaditi Ronhillu štetu – malus koja se utvrđuje primjenom odredbi Općih uvjeta.«, 6). Članak 5.5., koji glasi: »Obračun negativne nagrade (malusa) vršit će se temeljem pravila iz Aneksa broj 1. Općih uvjeta.». Točkom se VI. izreke pobijanog rješenja zabranjuje poduzetniku Adris grupa d.d. (prije: Tvornica duhana Rovinj d.d.) i s njime povezanim poduzetnicima odnosno poduzetnicima pod kontrolom poduzetnika Adris grupa d.d., svako buduće postupanje kojime bi mogli narušiti tržišno natjecanje monopolističkim djelovanjem, odnosno zlouporabom vladajućeg položaja sklapanjem zabranjenih sporazuma na način opisan u točkama I. do V. izreke ovog rješenja. Točkom VII. izreke pobijanog rješenja je poduzetnik Adris grupa d.d. (prije: Tvornica duhana Rovinj d.d.) sa sjedištem u Rovinju, Obala V. Nazora 1. obveznik plaćanja upravne pristojbe u iznosu od 5.000,00 kn u smislu članka 14. tarifni broj 108. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o upravnim pristojbama (»Narodne novine«, broj: 131/97) koja se uplaćuje u korist Državnog proračuna Republike Hrvatske s tim da je utvrđen rok izvršenja osam (8) dana od dana dostave ovog rješenja. Pod točkom VIII. pobijanog rješenja se nalaže poduzetniku Adris grupa d.d. sa sjedištem u Rovinju, Obala V. Nazora 1 obveza plaćanja troškova postupka Tvornici duhana Zadar d.d. u stečaju sa sjedištem u Zadru, Gaženička cesta 5 i poduzetniku BAT Hrvatska d.o.o. sa sjedištem u Zagrebu, Nova Ves 17 u ukupnom iznosu od 131.150,00 kn u smislu članka 117. Zakona o općem upravnom postupku s utvrđenim rokom izvršenja trideset (30) dana od dana dostave ovog rješenja. Točkom XI. izreke rješenja je određeno da će ovo rješenje biti objavljeno u »Narodnim novinama«.

Tužitelji u tužbi kojom pokreću upravni spor osporavaju zakonitost pobijanog rješenja u cijelosti iz razloga navedenih u članku 10. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 9/92 i 77/92) držeći da u pobijanom rješenju nije nikako odnosno nije pravilno primijenjen zakon odnosno propis utemeljen na zakonu, da su određeni dijelovi pobijanog rješenja doneseni od strane nenadležnog tijela te da se u postupku koji je prethodio njegovu donošenju nije postupilo prema pravilima postupka, a osobito nije pravilno utvrđeno činjenično stanje, odnosno iz činjenica je izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja. Povreda pravila o utvrđivanju svojstva stranaka u postupku i time načela zaštite prava građana i zaštite javnog interesa (točka B.1. tužbe) nalazi u propustu tuženog tijela da sukladno članku 54. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku po službenoj dužnosti ocijeni učinak rješenja Trgovačkog suda u Zadru posl. br. IV St-20/05 od 20. studenoga 2006., kojim je obustavljen i zaključen stečajni postupak nad stečajnim dužnikom Tvornica duhana Zadar d.d., a koje je objavljeno u »Narodnim novinama«, broj: 128 od 27. studenoga 2006. (dakle prije donošenja pobijanog rješenja) te je kao takvo moralo biti poznato tuženom tijelu. Dakle, propustom ocjenjivanja učinka navedenog rješenja nad jednom od stranaka u postupku na mogućnost njezinog sudjelovanja u postupku je tuženo tijelo izravno povrijedilo odredbe članka 54. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku. Glede povrede pravila o utvrđivanju da li stranku zastupa njezin zakonski zastupnik i time načela zaštite prava građana i zaštite javnog interesa (točka B.2. tužbe) smatraju da je punomoć od 10. ožujka 2006. koju je izdala Tvornica duhana Zadar d.d. u stečaju odvjetniku Ratku Žuriću iz Odvjetničkog društva Žurić i partneri nevaljana iz dva razloga, i to stoga što na punomoći nije naznačeno tko je navedenu punomoć potpisao (izdao) i u kojem svojstvu, a pod pretpostavkom da je navedenu punomoć potpisao stečajni upravitelj gospodin Frane Zvonimir Negro smatraju da nije bio ovlašten izdati takvu punomoć. Naime, kako je rješenjem Trgovačkog suda u Zadru posl. br. IV St-20/05 od 23. prosinca 2005., iako nepravomoćno, obustavljen i zaključen, i to na sam prijedlog stečajnog upravitelja cijeli postupak nad stečajnim dužnikom Tvornica duhana Zadar d.d. zbog nedostatnosti stečajne mase (članak 204. i 207. u svezi s člankom 38.a. do 38.e. Stečajnog zakona) takvo rješenje je ovršno i proizvodi pravne učinke jer erga omnes i prije njegove pravomoćnosti te stečajni upravitelj nema ovlaštenje dalje zastupati stečajnog dužnika čiji je stečajni postupak zaključen, a iz čega proizlazi da nema niti ovlaštenje za izdavanje novih punomoći za zastupanje a niti pravnog interesa za vođenje upravnog postupka pred tuženim tijelom. Dakle, propustom ocjenjivanja učinka rješenja o obustavi i zaključenju stečajnog postupka nad jednom od stranaka u postupku na punomoć izdanu nakon donošenja takvog rješenja tuženo tijelo je izravno povrijedilo odredbu članka 54. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku i time načelo zaštite prava građana i zaštite javnog interesa iz članka 5. Zakona o općem upravnom postupku, a neobrazloženim odbijanjem dokaznog prijedloga (saslušanje stečajnog upravitelja) tuženo je tijelo povrijedilo načelo materijalne istine iz članka 7. Zakona o općem upravnom postupku. Glede nedostatka aktivne legitimacije društva BAT Hrvatska d.o.o. odnosno povreda članka 49. i 139. Zakona o općem upravnom postupku prilikom davanja ovlaštenja društvu BAT Hrvatska d.o.o. da sudjeluje u postupku (točka B.3. tužbe) ističu da je navedeno društvo osnovano najranije 6. srpnja 2004. pa očito da ono nema pravni interes za utvrđivanje postojanja navodnih zlouporaba tržišnog natjecanja koje su mogle nastati ranije. Naime u smislu navedenih odredaba Zakona o općem upravnom postupku zainteresirana stranka može biti samo ona koja u momentu vođenja konkretnog upravnog postupka ima interes sudjelovati u tom postupku radi zaštite svojih prava ili pravnog interesa a što društvo BAT Hrvatska d.o.o. nije imalo odnosno isto nije ničim opravdalo svoje pravo sudjelovanja u postupku čiji se učinci protežu na vremensko razdoblje prije nego je to društvo uopće postojalo. Proizlazi da je tuženo tijelo zaključkom od 1. rujna 2005. priznalo BAT Hrvatska d.o.o. svojstvo stranke u postupku a odluka se temelji na činjenici da su BAT Hrvatska d.o.o. i Tvornica duhana Zadar d.d. povezana društva odnosno društva pod kontrolom njihovog većinskog imatelja udjela u temeljnom kapitalu. Međutim, presudom Visokog trgovačkog suda posl. br. XIII Pž-5801/02-4 od 21. prosinca 2004. su pravomoćno poništene odluke Glavne skupštine Tvornice duhana Zadar d.d. donesene na Glavnoj skupštini održanoj 12. svibnja 1999. vezano uz dokapitalizaciju i stjecanje dionica Tvornice duhana Zadar d.d. od strane društva British American Tabacco Plc. pa proizlazi da navedena društva nisu povezane osobe te nije bilo osnove za priznavanje svojstva stranke u postupku tom društvu. Stoga ističe prigovor promašene aktivne legitimacije navedenog društva te da je propustom dostavljanja zahtjeva prije donošenja spornog zaključka tuženo tijelo povrijedilo načelo saslušanja stranke iz članka 8. Zakona o općem upravnom postupku. U svezi tvrdnje da se pobijano rješenje odnosi na pravne osobe koje nisu stranke u postupku (točka B.4. tužbe) glede točke VI. izreke pobijanog rješenja a prema kojoj se zabranjuje prvotužitelju i s njima povezanim poduzetnicima odnosno poduzetnicima pod kontrolom prvotužitelja svako buduće postupanje kojima bi moglo narušiti tržišno natjecanje smatraju da je utvrđivanjem obveze za određene osobe koje nisu stranke u postupku u odnosu na takve poduzetnike prekršeno načelo saslušanja stranke kao i onemogućeno izjavljivanje pravnih lijekova protiv pobijenog rješenja jer im tuženo tijelo nije utvrdilo svojstvo stranke u postupku. U pogledu tvrdnje da se pobijano rješenje temelji na činjenicama i okolnostima o kojima im nije dana mogućnost da se izjasne (točka B.5. tužbe) ističu da su dostavom pobijanog rješenja uvidjeli da je isto doneseno u suprotnosti s odredbama članaka 8. i 143. Zakona o općem upravnom postupku odnosno da se isto temelji na brojnim činjenicama o kojima se nisu imali priliku izjasniti što se poglavito odnosi na činjenicu da im nikada nije dostavljen ugovor o distribuciji između Tvornice duhana Zadar d.d. i poduzetnika Orbico d.o.o. a koji je tuženo tijelo razmatralo u smislu podataka o poslovanju tog poduzetnika. Nikada nije dostavljena ekonomska analiza koja je sastavni dio pobijanog rješenja i prema kojoj se tuženo tijelo ravnalo prilikom utvrđivanja navodnih zlouporaba, te im nisu nikad izložene zamjerke tuženog tijela koje ono ima na njihovo poslovanje odnosno navodne zlouporabe propisa o zaštiti tržišnog natjecanja. Smatraju da je tuženo tijelo provelo dokaze vještačenjem protivno odredbama Zakona o općem upravnom postupku (točka B.6. tužbe), odnosno da je sukladno odredbi članka 183. Zakona o općem upravnom postupku glede opsežne ekonomske analize u pogledu učinaka spornih ugovora odnosno njihova ponašanja na mjerodavnom tržištu trebalo zaključkom odrediti vještaka, saslušati ih o njegovoj osobi, izložiti nalaz i mišljenje te omogućiti da postave pitanje i traže objašnjenja od vještaka. Nadalje ističu da je izreka pobijanog rješenja proturječna sama sebi (točka B.7. tužbe) glede točaka I., II., IV. i V. izreke pobijanog rješenja s obzirom da je u potpunosti nejasno zbog čega tuženo tijelo utvrđuje da su postupili protivno članku 20. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja dok ustvari utvrđuje da su ugovori drugotužitelja sklapani suprotno potpuno drugom članku propisa o zaštiti tržišnog natjecanja odnosno članku 7. toga Zakona (I.). Naime, smatraju da tuženo tijelo u pobijanom rješenju ne pravi razliku između raznih oblika, načina narušavanja slobodnog tržišnog natjecanja u smislu odredbe članka 6. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja a utvrđuje sporazume ništavim s osnove članka 7. Zakona o zaštititi tržišnog natjecanja a da prethodno nije u niti jednoj točki izreke utvrdilo da su sklapali zabranjene sporazume već suprotno utvrđuje da su zlouporabili svoj vladajući položaj što je sukladno članku 6. Zakona potpuno drugi oblik zlouporabe slobodnog tržišnog natjecanja. Nadalje, suprotno utvrđenju iz točke I. izreke pobijanog rješenja, gdje tuženo tijelo utvrđuje zlouporabu vladajućeg položaja sukladno članku 20. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja u obrazloženju pobijanog rješenja tuženo tijelo u više navrata navodi kako su narušili slobodno tržišno natjecanje ne samo zlouporabom vladajućeg položaja već i sklapanjem zabranjenih ugovora iz članka 7. stavak 1. točka 3. i 6. predmetnog Zakona (II.) ukazuju i da je točka VI. izreke pobijanog rješenja u suprotnosti s točkom I. iste izreke jer se u njoj nigdje ne spominje zlouporaba vladajućeg položaja sklapanjem zabranjenog sporazuma a niti je takva mogućnost zlouporabe predviđena člankom 20. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (III.) te konačno da je konstatacija na str. 69 rješenja »Stoga je, kako je nesporno dokazano tijekom ovog upravnog postupka, TD Rovinj i s njim povezani poduzetnik Ronhill d.o.o. svojim postupanjem nastojao proširiti svoj monopolistički odnosno visoko vladajući položaj na tržištu proizvodnje duhanskih prerađevina i tržišta primarne prerade duhana, na druga tržišta, osobito na tržište trgovine cigaretama te tržište promocije i oglašavanja navedenih proizvoda na teritoriju Republike Hrvatske.« u suprotnosti s točkom I. izreke pobijanog rješenja te se ne spominju druga mjerodavna tržišta koja u obrazloženju tuženo tijelo koristi kako bi opravdalo svoju odluku (IV.). Nadalje, ističu da je tuženo tijelo pobijanim rješenjem odlučivalo o već pravomoćno riješenoj stvari (točka B.8. tužbe) s obzirom da je tuženo tijelo dana 20. studenoga 2000. donijelo zaključak, klasa: UP/I-030-02/99-01/40, urbroj: 580-02-00-70, kojim je obustavljen postupak za utvrđivanje narušavanja svog slobodnog tržišnog natjecanja kojeg je ravnatelj Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja po službenoj dužnosti pokrenuo protiv poduzetnika Tvornice duhana Rovinj d.d. i poduzetnika Ronhill d.o.o. zbog nepostojanja uvjeta za daljnje vođenje postupka. Smatraju i da su određeni dijelovi pobijanog rješenja doneseni od strane nenadležnog tijela (točka C. tužbe) što se prvenstveno odnosi na isticanje nenadležnosti tuženog tijela za utvrđivanje ništavosti (točka C.1. tužbe) ugovora s obzirom da upravno tijelo nema ovlasti i nije nadležno za utvrđivanje ništavosti obvezno-pravnih akata odnosno odredaba ugovora (sporazuma) već je u smislu odredbe članka 34.b. stavak 1. točke 1. Zakona o parničnom postupku te članka 109. tada važećeg Zakona o obveznim odnosima nadležan trgovački sud. Ukazuju i na nemogućnost izvršenja točke II. izreke pobijanog rješenja (točka C.2. tužbe). Naime, smatraju da je pravno nemoguće utvrđivati ništavnost općih uvjeta pa je samim time točku II. izreke pobijanog rješenja pravno nemoguće izvršiti. Dakle, sami opći uvjeti (bez da su inkorporirani u određeni ugovor) ne obvezuju drugu stranu te samostalno ne predstavljaju sporazum u smislu odredaba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. U okviru tužbenih navoda o pogrešno utvrđenim činjenicama i time pogrešne primjene materijalnog prava (točka D. tužbe) u bitnome ističu da nije utvrđeno da je Adris grupa d.d. odgovorna za navodne zlouporabe vladajućeg položaja utvrđene u pobijanom rješenju odnosno nedostatak pasivne legitimacije navedenog društva (točka D.1. tužbe) s obzirom da je sve sporne opće uvjete donio odnosno ugovore sklopio poduzetnik Ronhill d.o.o. a poduzetnik Adris grupa d.d. nije prodavala cigarete trgovcima na veliko i malo te time nije sudjelovao na tržištu trgovine cigaretama već je djelovao samo na mjerodavnom tržištu primarne prerade duhana i tržištu proizvodnje duhanskih prerađevina. Točno je da poduzetnik Adris grupa d.d. ima većinski udio u poduzetniku Ronhill d.o.o., međutim, sukladno članku 475. Zakona o trgovačkim društvima ovisno društvo je pravno samostalno društvo na koje neko drugo društvo (vladajuće društvo) ima neposredno ili posredno prevladavajući utjecaj, a niti jedna odredba Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja ne propisuje automatsku primjenu navedenog Zakona na povezana društva. U pogledu tvrdnje o pogrešno utvrđenom mjerodavnom tržištu u proizvodnom smislu (točka D.2. tužbe) smatraju da je tuženo tijelo, iako je ispravno utvrdilo određene značajke tržišta te izvelo određene zaključke u ponašanju potrošača na tržištu, iz takvih utvrđenja preširoko utvrdilo takvo mjerodavno tržište u proizvodnom smislu imajući u vidu odredbu članka 19. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Naime, smatraju da je tuženo tijelo ispravno utvrdilo značajke potražnje za cigaretama no propuštajući detaljnije analizirati učinak cijene i ukusa potrošača na supstitabilnost proizvoda ali je pogrešno utvrdilo mjerodavno tržište. Naime, smatraju da su odlučni čimbenici koji utječu na potražnju potrošača za određenom markom cigareta upravo njezina cijena i kvaliteta (ukus potrošača) pa najznačajniji element (cijena) u daljnjem nastavku tužbe obrazlažu konkretnim podacima. Prema navedenim podacima je razvidno da je prodaja cigareta u Republici Hrvatskoj ostvarila značajan pad u 2000. godini u odnosu na 1999. godinu (pod od 18,1%), u 2001. godini u odnosu na 2000. godinu (pad od 3,6%) te u 2004. godini u odnosu na 2003. godinu (pad od 3,4%) koji vremenski odgovaraju nastupanju povećanja maloprodajne cijene cigareta zbog rasta posebnih poreza (trošarina i carina). S druge strane iz navedenih je podataka razvidno da je prodaja cigareta u Republici Hrvatskoj ostvarila rast u razdoblju od 2001. do 2003. godine (rast od 5,4 odnosno 4,9%) koji u potpunosti vremenski odgovara vremenskom razdoblju u kojem nije bilo povećanja maloprodajne cijene cigareta te razdoblju u kojem nije bilo povećanja posebnih poreza (trošarina) te razdoblje u kojem su se uvozne carine smanjile sa 49,3 na 41,8%. Dakle, stoga zaključuju da količinu potražnje cigareta regulira država ovisno o iznosu davanja nametnutih na maloprodajnu cijenu cigareta odnosno da tržišni uvjeti prodaje cigareta nisu uvjetovani mjerama poduzetnika nego određivanjem maloprodajne cijene od strane države. Stoga sa stajališta potrošača supstitut određene cigarete jest isključivo cigareta iz istog cjenovnog razreda odnosno iste klase a rijetko odnosno samo privremeno cigarete višeg ili nižeg cjenovnog razreda odnosno kvalitete pa nisu sve cigarete na tržištu međusobni supstituti sa stajališta potrošača što djelomično naslućuje i tuženo tijelo kad na stranici 25 pobijanog rješenja navodi da ne postoji potpuna međusobna zamjenjivost dva proizvoda. Stoga je apsolutno očito da sa stajališta potrošača nisu i ne mogu biti supstituti (zamjenski proizvodi) cigareta Marlboro (međunarodni brand, visoka cijena, tvrdo pakovanje) i cigareta Opatija (domaći brand, niska cijena, meko pakovanje). Dakle, tuženo je tijelo sukladno članku 19. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja kako bi ispravno utvrdilo mjerodavno tržište trebalo analizirati koji proizvodi mogu poslužiti kao zamjena proizvoda odnosno koji su proizvodi međusobni supstituti i samo ti proizvodi predstavljaju mjerodavno tržište. Kako takvu ocjenu nije bilo moguće izvršiti s određenim vremenskim odmakom, moguće je bilo utvrditi koji su mogući potencijalni supstituti. Nadalje ističu da je sam zakonodavac donošenjem Zakona o duhanu i Pravilnika o obradi duhana, proizvodnji i markama duhanskih proizvoda, segmentirao tržište na tri dijela utječući na različitu cijenu i kvalitetu proizvoda (cigareta) unutar tri grupe proizvoda cigareta: skupina A (popularna skupina), skupina B (standardna skupina) te skupina C (ekstra skupina) što utječe na potražnju potrošača za cigaretama i to izravno putem maloprodajne cijene unutar određenog dijela tržišta ali i na kvalitetu samog proizvoda unutar određenog dijela tržišta (vrsta duhana, pakiranja, filtra i sl.). Smatraju da je tuženo tijelo pogrešno postupilo kada na stranici 32 i 33 pobijanog rješenja uspoređuje najprodavaniju marku cigareta Tvornice duhana Zadar d.d. – Lucky Strike (koja je razvrstana u skupinu C) s najprodavanijom markom cigareta Tvornice duhana Rovinj d.d. – Ronhill (koja je razvrstana u skupinu B) iz jednostavnog razloga što navedene cigarete ne predstavljaju konkurentske proizvode odnosno supstitute kako u pogledu cjenovnog razreda tako i u pogledu činjenice da sporni ugovori i opći uvjeti ne propisuju nikakva ograničenja na Lucky Strike jer se na takvu cigaretu ne primjenjuju. Ističu i da tuženo tijelo nije u potpunosti cijenilo činjenicu da do kraja 2000. godine praktično nije bilo uvoza cigareta već se potražnja za cigaretama namirivala isključivo temeljem proizvodnje u domaćim tvornicama bilo proizvodnjom domaćih žigova cigareta bilo licencnom proizvodnjom da bi tek nakon 2004. godine, kada je došlo do smanjenja carine na 38% bila stvorena realnija pretpostavka za većim uvozom cigareta. U spornom razdoblju između 23. lipnja 1999. i 1. listopada 2003. na tržištu Republike Hrvatske jedino su Tvornica duhana Rovinj d.d. i Tvornica duhana Zagreb d.d. vršile proizvodnju cigareta svrstanih u skupinu A i B. Slijedom navedenog kako u spornom razdoblju nije postojala nikakva druga domaća proizvodnja cigareta i niti jedan drugi poduzetnik osim Ronhilla d.o.o. nije mogao prodavati cigarete svrstane u skupinu A i B (zbog nedostatka domaće proizvodnje) a za razdoblje do kraja 2000. godine i cigarete svrstane u skupinu C nisu mogli zlouporabiti svoj položaj na tržištu trgovine cigareta skupine A i B (i C do kraja 2000. godine) jer nisu imali na navedenim tržištima nikakve konkurente a poduzetnik Ronhill d.o.o. nije mogao zlouporabiti svoj položaj na tržištu cigareta skupine C iz razloga što se sporni ugovori i opći uvjeti nisu primjenjivali na cigarete skupine C. U daljnjim navodima tužbe ističu da je tuženo tijelo propustilo utvrditi i razmatrati tržište promocije i oglašavanja cigareta iako sporni ugovori i opći uvjeti stvaraju na njemu učinke (točka D.3. tužbe). Naime, ukazuju da postoji diferenciranost između Ugovora o prodaji duhanskih proizvoda i Ugovora sklopljenih prihvaćanjem Općih uvjeta a koja se reflektira u različitoj osnovi temeljem kojih nastaje. Ugovor o prodaji duhanskih prerađevina je ugovor o kupnji i prodaji robe dok su ugovori sklopljeni prihvaćenjem Općih uvjeta ugovori o pružanju usluga promidžbe i sličnih usluga. Postojanje navedenog tržišta (promocije i oglašavanja) priznaje i tuženo tijelo kao što je to uobičajeno kod ugovora o licencnoj proizvodnji, gdje su poslovi brige o promidžbi i oglašavanju u nadležnosti nositelja licence, a proizvodnju i distribuciju obavljaju treći. Jedina poveznica među spomenutim ugovorima jest da je uvjet za sklapanje ugovora o pružanju usluga, da je prethodno sklopljen ugovor o prodaji duhanskih prerađevina te da se naknada određuje i na temelju rezultata prodaje. Činjenica da se naknada određuje u ovisnosti o razini prodaje nije neuobičajena niti je ograničavajuća iz razloga što je samo kroz rezultate prodaje proizvoda moguće cijeniti i platiti uloženi rad druge ugovorne strane a to iz razloga što je promidžba moguća samo i jedino na prodajnom mjestu u ograničenom obimu. Dakle, tuženo je tijelo u biti utvrdilo da postoji više tržišta koje je moguće razlikovati (najmanje tržište proizvodnje duhanskih prerađevina, tržište primarne prerade duhana, tržište trgovina cigaretama, tržište promocije i oglašavanja), predmet analize i ocjene jest tržište trgovine, a zaključak da se isto ograničava donijet je temeljem ugovora koji se tiču tržišta promocije i oglašavanja koje pak tržište ni na koji način nije utvrđeno u pobijanom rješenju. Nadalje u tužbi ističu da se sporni ugovori i opći uvjeti nisu primjenjivali na proizvode tržišnih takmaca odnosno nisu se odnosili na cigarete iz skupine C (točka D.4. tužbe). Naime, i samo tuženo tijelo na stranici 59 pobijanog rješenja utvrđuje da se predmetni ugovori (ciljni udjeli) odnose na kupnju cigareta iz vlastitog proizvodnog asortimana (cigarete iz skupine A i B) a ne licencnog asortimana (cigarete skupine C) slijedom čega se na sve ostale cigarete osim onih čiji je vlasnik žigova Tvornica duhana Rovinj d.d. i Tvornica duhana Zagreb d.d., koje su se prodavale u spornom razdoblju, uključujući i one koje prodaje Ronhill d.o.o. (Marlboro, Pall Mall, Dunhill, Winston itd.) nisu primjenjivali sporni opći uvjeti i ugovori. Dakle, očito je da poduzetnik Ronhill d.o.o. nije mogao sklapanjem spornih ugovora i donošenjem općih uvjeta zlouporabiti tržišno natjecanje s obzirom da su se ti opći uvjeti odnosili isključivo na cigarete iz skupine A i B koje nitko drugi osim poduzetnika Ronhill d.o.o. nije prodavao na tržištu Republike Hrvatske, a da je poduzetnik Orbico d.o.o. s distribucijom cigareta uopće započeo tek krajem 2000. godine, pri čemu je od 2000. započeo s distribucijom cigareta proizvođača British American Tobacco dok je cigarete Tvornice duhana Zadar d.d. počeo distribuirati krajem 2003. godine. Nadalje se u tužbi ističe da su sporni ugovori odnosno opći uvjeti bili u skladu s odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (točka D.5. tužbe). Naime, uzimajući u obzir stanje na tržištu (tri mjerodavna tržišta od kojih samo na tržištu trgovine cigareta skupine C postoji zakonska mogućnost tržišnog natjecanja) i područje primjene spornih ugovora odnosno općih uvjeta (samo tržište trgovine cigareta skupina A i B), sporni ugovori i opći uvjeti su bili u skladu s odredbama mjerodavnog Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Ističu da je sve sporne ugovore i opće uvjete koje je sklapao poduzetnik Ronhill d.o.o. trebalo promatrati u sklopu članka 10. i članka 11. tada važećeg Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Poduzetnik Ronhill d.o.o. kao jedini tržišni takmac na tržištu trgovine cigareta skupina A i B je imao obvezu osigurati nesmetanu i stalnu opskrbu tržišta navedenim cigaretama iz jednostavnog razloga što nitko drugi nije imao zakonsku mogućnost sudjelovati na tržištu trgovine tim cigaretama, a kako su navedene cigarete nezamjenjive cigaretama skupine C sa stajališta potrošača kupcima se ne ograničava mogućnost kupnje proizvoda iz skupine C. Ciljni udjeli nisu diskriminirali između kupaca, nisu bili proizvoljno utvrđivani te su u skladu s relevantnom praksom u Europskoj uniji (točka D.6. tužbe) tako da su utvrđivani sukladno objektivnim kriterijima odnosno prilikom određivanja kriterija poduzetnik Ronhill d.o.o. je vodio računa o zemljopisnom položaju kupca, godišnjim dobima kako bi se omogućilo realno ostvarivanje preuzetnih obveza. Pravo na nagradu temeljem spornih ugovora i općih uvjeta nije ovisilo o količini prodanih cigareta već o ispunjavanju određenih dodatnih usluga određenih temeljem navedenih ugovora a samo se isplaćivala u ovisnosti o količini prodanih cigareta što je najbolji pokazatelj uspješnog ili neuspješnog ispunjavanja dodatnih usluga (promocije, pospješivanje prodaje) te je sukladno tome i prihvatljiv iznos nagrade izračunat ovisno o ostvarenoj prodaji. Nadalje se ukazuje da je prilikom utvrđivanja ciljnih uvjeta poduzetnik Ronhill d.o.o. uvažavao različitost između kupaca na području Republike Hrvatske i činjenica koje utječu na mogućnost izvršavanja dodatnih obveza ovisno o vanjskim faktorima izvan kontrole kupaca. Nadalje, mogućnost uvjetovanja rezervacije prodajnog prostora s tržišnim udjelom određenog poduzetnika na mjerodavnom tržištu je u skladu s praksom Europske unije utvrđene prilikom nagodbe Europske komisije s poduzetnikom Coca-Cola. Primjenom analogije s predmetnim slučajem bilo bi dopušteno i uvjetovati količinu oglasnog prostora na kioscima ovisno o nacionalnom udjelu prodaje cigareta jednog proizvođača u odnosu na ostale proizvođače a što tuženo tijelo smatra spornim u njihovom postupanju. Tuženo tijelo nije provelo analizu stvarnih učinaka spornih ugovora i općih uvjeta na tržišno natjecanje (točka D.7. tužbe) s obzirom da je u točki I. izreke pobijanog rješenja utvrdilo da su spriječili i ograničili tržišno natjecanje zlouporabom vladajućeg položaja ali ni u jednom dijelu obrazloženja nisu utvrđene posljedice takvog postupanja štoviše tržišni pokazatelji su upravo suprotni. U odnosu na poslovanje poduzetnika Ronhill d.o.o. tuženo tijelo se zadržalo na utvrđivanju njegove vrijednosti prodaje iz koje proizlazi da su prihodi navedenog poduzetnika imali fluktuaciju u promatranom razdoblju s padom i rastom što se odnosi i na poslovanje glavnih kupaca iz kojih nije moguće ništa zaključiti s obzirom da su poduzetnici u navedenim tabelama mijenjali kako ostvareni prihod tako i svoj udio kao i mjesto na ljestvici. Dakle, u prvom redu potrebno je izdvojiti naknade koje se primaju po dvije osnove a to je Ugovor o prodaji duhanskih prerađevina te Ugovor o pružanju posebnih usluga i sudjelovanju u natječaju odnosno Ugovor o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina. Ističe se da nema osnove za promatranje ova dva poslovna odnosa zajedno za potrebe dokazivanja da u poslovnoj politici Ronhilla d.o.o. nije bilo elemenata vezivanja kupaca odnosno stvaranja njihove ovisnosti o Ronhillu d.o.o. Dakle, svaki je kupac ostvarivao pravo na rabat od 11% za svaku kupnju cigareta temeljem Ugovora o prodaji duhanskih prerađevina što je izniman rabat u trgovini. Naknada (a ne rabat) koja se ostvarivala temeljem pružanja dodatnih usluga (Ugovor o pružanju posebnih usluga i sudjelovanja u natječaju odnosno Ugovor o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina) iznosila je do 1%. Vrlo realno se postavlja pitanje koji su »vezivni« efekt mogli imati Ugovor o pružanju posebnih usluga i sudjelovanje u natječaju odnosno Ugovor o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina ukoliko je neovisno o svemu rabat za kupca iznosio 11% a dodana naknada do 1% se obračunavala i isplaćivala kvartalno što je u skladu Europske komisije u predmetu Michelin II. Isto tako malus koji se navodi kao način obračuna naknade nije malus već negativni bonus odnosno rast bonusa je bio ovisan o prodaji te ako je netko umanjio prodaju do pa i preko 3% to nije utjecalo na njegov rabat po osnovi ugovora o prodaji. Konkretno to znači da bez ikakvih posljedica u odnosu na sve dotad ostvarene rabate i naknade, prodaja odnosno udio kod kupca je mogao pasti čak za 12% na godišnjoj razini. Čak i u najgoroj varijanti da pada prodaja odnosno udjela preko navedenih 3% malus se ticao samo već isplaćenih naknada po osnovi ugovora o pružanju usluga u prethodnom kvartalu te ni na koji način nije utjecao na status po ugovoru o prodaji duhanskih prerađevina. Na priloženom izračunu primici od naknade ne utječu značajno na poslovanje poduzetnika s obzirom da i u slučaju potpunog neispunjavanja ciljnih udjela maksimalni gubitak kupca u odnosu na ukupne primitke od prodavatelja (rabat i naknadu) iznosi samo 4,7% u slučaju djelomičnog ispunjavanja ciljnih udjela iznosi samo 0,9%. Dakle, najviše 8,70% ukupnih prihoda pojedinog kupca je ovisilo o ispunjavanju spornih ugovora i općih uvjeta što je davalo otvorena vrata tržišnim takmacima poduzetnika Ronhill d.o.o. da ponude bolje uvjete i utječu na kupce da prestanu s primjenom spornih ugovora i općih uvjeta. Navedeni udjel nije toliki da drugi poduzetnik a pogotovo onaj s tržišnom snagom kojom raspolaže BAT ne bi bio u stanju dati usporedive ili bolje uvjete. S obzirom na stav o lojalnosti potrošača pojedinoj marki cigareta (stranica 25 odlomak 5 pobijanog rješenja) navedeno ukazuje da je prostor za tržišne takmace postojao i to u velikoj mjeri. Prema tabelama u tužbi je vidljivo da na svim tržištima gdje imaju manji tržišni udjel od konkurencije (čak i u slučaju većeg udjela na tržištu) daju povoljnije uvjete svojim kupcima (maloprodaja i distribucija) u odnosu na konkurenciju čime pokušavaju pridobiti veći iznos tržišnog udjela što je u potpunosti tržišno opravdano. Smatraju da je takav oblik poslovne politike omogućio podnositelju zahtjeva da lakše pristupi svim kupcima s kojima Ronhill d.o.o. više nije direktno poslovao a koji su već imali razgranatu mrežu distribucije i prodaje što ovaj međutim nije učinio. Dapače, Tvornica duhana Zadar d.d. odnosno BAT su odbili suradnju s njima te se vezali samo za jednog kupca – Orbico d.o.o. Nadalje se ističe da poduzetnici na tržištu nisu bili prisiljeni pristupiti spornim ugovorima i općim uvjetima koje je donio Ronhill d.o.o. (točka D.8. tužbe) s obzirom da je pristupanje Ugovoru o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina i Ugovoru o pružanju posebnih usluga i sudjelovanju u natječaju od strane poslovnih partnera Ronhill d.o.o. bilo u cijelosti dobrovoljno. Tuženo tijelo dovoljno ne razlikuje da je poduzetnik Ronhill d.o.o. sa svojim kupcima sklapao dva potpuno odvojena pravna posla i to prvi pravni posao bio je kupoprodaja na temelju koje su svi kupci poduzetnika Ronhill d.o.o. ostvarivali pravo na jednak i transparentan rabat od 11% a drugi pravni posao je bilo ispunjavanje dodatnih obveza iz Ugovora o posebnim uslugama ili Ugovora o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina na temelju kojih su kupci koji su sklopili te ugovore ostvarivali pravo na određene naknade. Stoga, tuženo tijelo potpuno pogrešno tumači činjenice kad vezuje rabat ostvaren na temelju kupoprodaje s naknadama i nagradama koje kupci ostvaruju u slučaju ispunjavanja dodatnih usluga temeljem posebnih ugovora kada se radi o potpuno odvojenim pravnim poslovima. Ističu da nisu prisiljavali trgovce a niti zloupotrebljavali svoj vladajući položaj prilikom sklapanja ugovora temeljem općih uvjeta. Neispunjavanje odredaba ugovora (bonus/malus) od strane poslovnih partnera poduzetnika Ronhill d.o.o. ne utječe na gubitak rabata (točka D.9. tužbe) s obzirom da tuženo tijelo potpuno pogrešno zaključuje da navedeni sustav rabata i nagrada stvara obvezu nabave i daljnje prodaje isključivo duhanskih proizvoda iz njihova portfelja čime isključuje ostale poduzetnike s tržišta. Naime, svaki poduzetnik (pa čak i Tvornica duhana Zadar d.d.) je imao pravo na rabat od 11% prilikom svake kupnje duhanskih prerađevina te takav rabat nije uvjetovan nikakvim uvjetima, a uvođenjem dodatnih nagrada povećana je profitabilnost kupaca te su dobili mogućnost na ostvarivanje boljih uvjeta u odnosu na one prije uvođenja spornih ugovora i općih uvjeta što je legitimno pravo radi ostvarenja legitimnih ciljeva povećanja odnosno zadržavanja ciljeva prodaje i tržišnih udjela. Pritom raskid ugovora ne znači gubitak prava na kupnju njihovih proizvoda već i u slučaju raskida kupci i dalje imaju pravo kupovati proizvode bez diskriminacije pod istim uvjetima kao i ostali poduzetnici na tržištu. Konačno se ističe da tijekom cijelog razdoblja primjene spornih ugovora i općih uvjeta niti jedan kupac poduzetnika Ronhill d.o.o. nije nikad bio obvezan platiti malus tako da predmetne »ograničavajuće« odredbe nisu uopće primjenjivane u praksi. Čak i prilikom isplata umanjenih naknada iste su bile veće negoli naknade koje su primali slični trgovci na razvijenim tržištima (npr. Slovenija i Mađarska) za potpuno izvršavanje ugovornih obveza. Sve navedeno ima za učinak da sustav dodatnog nagrađivanja određenih kupaca (koji su na to pristali) temeljem Ugovora o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina ili Ugovora o pružanju posebnih usluga (ili oba) ostavlja mogućnost izbora kupcima da svoje potrebe kupuju od drugih poduzetnika u slučaju da će to za njih ostvariti pozitivan financijski učinak. Na navedeni način nisu onemogućili konkurenciju nego su svojim kupcima omogućili odličnu mogućnost zarade i po samom priznanju Tvornice duhana Zadar d.d. iz podneska vrlo atraktivne uvjete prodaje upravo u očekivanju pritiska konkurencije. Nije počinjena niti jedna od navodnih povreda Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja navedenih u točki 1. pobijanog rješenja (točka D.10. tužbe) odnosno odredbi članka 20. točke 3., 4., 8. i 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja niti su vezano uz točke II., IV. i V. izreke pobijanog rješenja određeni ugovori i opći uvjeti protivni članku 7. tog Zakona. U tom smislu se glede članka 7. stavak 1. točka 3. Zakona ukazuje (detaljno obrazloženo pod D.8) da je pristupanje spornim Općim uvjetima bilo na dobrovoljnoj osnovi a pristupanjem nisu preuzimane obveze koje ne bi bile uobičajene pa je potpuno neosnovano pozivanje tuženog tijela na povredu navedene odredbe. Glede odredbe članka 7. stavak 1. točka 6. istog Zakona se također ukazuje na ranije detaljno obrazloženje pod točkom D. jer sporni ugovori i opći uvjeti nisu mogli ograničiti ili isključiti poduzetnike s tržišta s obzirom da su primjenjivani isključivo na cigarete skupine A i B koje niti jedan poduzetnik na tržištu Republike Hrvatske u spornom razdoblju nije prodavao. Ukazuju i da nisu počinili povredu članka 20. stavak 1. točka 3. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja obzirom da smatraju da je Ronhill d.o.o. poticao tržišno natjecanje na sekundarnom tržištu i svi trgovci pojedine skupine su ostvarivali pravo na istovrsni rabat, a njihova je konačna zarada bila ovisna o količini proizvoda koji su kupovali kao i dodacima – nagradama za kupovine iznad određenih pragova ali je mogućnost ostvarivanja dodatne naknade bila potpuno odvojena od kupoprodaje duhanskih proizvoda i ovisila je o ispunjavanju dodatnih obveza od strane kupaca. Stoga, kako je već ranije istaknuto (pod D.6.) svi poduzetnici odnosno kupci društva Ronhill d.o.o. su bili u istom položaju te nije bilo nikakve diskriminacije između istovrsnih poduzetnika. U pogledu povrede članka 20. stavak 1. točka 4. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja tuženo tijelo uopće nije obrazložilo navedenu povredu a o nametanju neuobičajenih uvjeta kompenzacije i plaćanja robe i usluga, kojima se ostvaruju pogodnosti i povlašteni položaj samo za jednog poduzetnika nema govora s obzirom da su uvjeti plaćanja i osiguranja plaćanja za sve kupce bili istovjetni, a plaćanje naknade za promidžbu tromjesečno ne predstavlja neuobičajeni način plaćanja, tim više što je za svih bio isti i što je kasnije sveden na mjesečnu razinu. Ne nalazi se ni povrede odredbe članka 20. stavka 1. točke 8. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, kako je već ranije detaljno obrazloženo a dodatno se navodi da se tuženo tijelo u obrazloženju rješenja osvrće na još dva načina kojima su navodno počinjene povrede citiranih odredbi propisa o zaštiti tržišnog natjecanja a to su sklapanje ugovora o isključivoj kupnji te određene odredbe Općih uvjeta. Osnovne značajke ugovora o isključivoj kupnji nisu primjenjivane na odnos Tvornice duhana Rovinj d.d. i Ronhill d.o.o. iz razloga što je Ronhill d.o.o. bio sastavni dio sustava Tvornice duhana Rovinj d.d. (vlasnički) a posebno ne zbog toga što je Ronhill d.o.o. u cjelokupnom promatranom razdoblju prodavao i cigarete trećih proizvođača. Stoga sa stanovišta sporazuma o isključivoj kupnji međusobni odnos između njih ne može biti sporan. Odredba članka 20. stavak 1. točka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja predstavlja opću klauzulu zakona koju tuženo tijelo u obrazloženju pobijanog rješenja uopće nije posebno istaknulo niti obrazložilo tako da nije primjenjiva. Razlog prihvaćanja sklapanja spornih ugovora i pristupanja općih uvjeta od strane velikog broja poduzetnika na mjerodavnom tržištu (točka D.11. tužbe) nije zlouporaba propisa o tržišnom natjecanju već nepostojanje kvalitetne konkurencije na mjerodavnom tržištu te neaktivnost Tvornice duhana Zadar d.d. kao potencijalnog konkurenta. Ističu da su ulagali znatna sredstva i napore u poslovanju kako bi ostvarili svoj postojeći tržišni udio i pritom su nastojali u potpunosti poštivati sve zakonske propise. Posebice ističu da British American Tobacco kao međunarodna kompanija s udjelom u ukupnom svjetskom tržištu u 2003. godini od 11% (podaci iz pobijanog rješenja) premašuju njihovu vrijednost i veličinu nekoliko desetaka puta pa ima neusporedivo lakši pristup proizvodima i sirovinama na međunarodnom tržištu pod znatno povoljnim uvjetima od njih, ali pored toga Tvornica duhana Zadar d.d. kao navodni dio Grupe British American Tobacco nije bila u stanju ponuditi bolje uvjete prodaje kupcima duhanskih proizvoda od onih koji su oni ponudili. U ostvarivanju navedenog ih nisu oni sprječavali već isključivo vlastita spremnost za davanje dovoljno atraktivnih uvjeta kupcima kako bi isti kupovali njihove proizvode. Odluka o trošku je protivna Zakonu o općem upravnom postupku jer nije valjano obrazložena te je povrijeđeno načelo saslušanja stranke (točka E. tužbe) s obzirom da je tuženo tijelo utvrdilo da su troškovi određeni prema odvjetničkoj tarifi sukladno vrijednosti predmeta spora koja međutim nije istaknuta. Također, nikada im nije dostavljen zahtjev za naknadu troška, kao niti utvrđenje o vrijednosti predmeta spora te se na isti nisu mogli očitovati čime je povrijeđeno načelo saslušanja stranke iz članka 8. Zakona o općem upravnom postupku. Prema tome vrlo značajna činjenica da je tuženo tijelo na naknadu troškova obvezalo samo prvotužitelja odnosno da je poduzetniku BAT Hrvatska d.o.o. priznalo troškove u punom iznosu iako isti sudjeluje u ovom postupku samo od 1. rujna 2005. te koji u vrijeme navodnih zlouporaba nije niti postojao. Također je nezakonita odluka tuženog tijela da naknadu troškova snosi isključivo poduzetnik Adris grupa d.d. dok drugu stranku u postupku tužitelja Ronhill d.o.o. oslobađa obveze naknade predmetnih troškova upravnog postupka a da nije vidljivo u kojoj odredbi zakona je tuženo tijelo pronašlo uporište za obrazloženje takve odluke.

Predlažu stoga Sudu da tužbu uvaži i pobijano rješenje poništi.

Tuženo tijelo u odgovoru na tužbu smatra da su navodi i razlozi tužbe u cijelosti neosnovani i bez valjanih argumenata, a da je pobijano rješenje donijeto na temelju pravilno utvrđenog činjeničnog stanja, izvođenjem pravilnog zaključka iz utvrđenih činjenica, od strane nadležnog tijela te je sukladno odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj: 122/03), Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj: 48/95, 52/97 i 89/98) i odredbama Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj: 53/91 i 103/96 – Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske). Pritom ostaje pri svim navodima iz pobijanog rješenja te daje dodatna pojašnjenja ovim odgovorom. Tako ističe da su navodi tužitelja pod točkom B. tužbe u cijelosti neosnovani. Naime, sukladno ovlastima iz članka 54. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku je tuženo tijelo za cijelo vrijeme trajanja predmetnog upravnog postupka pazilo na procesnu legitimaciju stranaka i njihovo zastupanje. Upravo iz tog razloga ostaje pri svim navodima iz pobijanog rješenja te ovom prilikom još jednom ističe da je poduzetnik Tvornica duhana Zadar d.d. i danas, dakle, 15. ožujka 2007., upisan u statusu aktivnog poslovnog subjekta u registru Trgovačkog suda. Također ovom prigodom ponavlja da unatoč tome što su tužitelji vrlo spretno i tijekom upravnog postupka pred tuženim tijelom, ali i u svojoj tužbi protiv pobijanog rješenja manipulirali odredbama Stečajnog zakona (»Narodne novine«, broj: 44/96, 129/00, 123/03, 197/03, 187/04 i 82/06) u smislu odredbe članka 196. stavak 3. Stečajnog zakona stečajni dužnik prestaje postojati tek brisanjem iz upisnika. Stoga je za vođenje postupka zbog prirode predmetne upravne stvari ali i same prirode tržišnog natjecanja, a to je, prije svega postojanje javnog interesa, dovoljno da stranka u postupku nije prestala postojati, tim više što je sukladno članku 54. stavak 2. Zakona o općem upravnom postupku za slučaj »smrti stranke« ovlašten zbog navedene prirode stvari nastaviti postupak. Sukladno navedenom tuženo tijelo dodatno pojašnjava da je Odvjetničko društvo Žurić i partneri iz Zagreba u predmetnom upravnom postupku zastupalo društvo Tvornica duhana Zadar d.d. u stečaju temeljem punomoći izdane od navedenog društva u stečaju. Potpuno se slaže s navodima tužitelja da stečajni upravitelj sukladno ovlastima iz Stečajnog zakona ima prava i obveze tijela društva u stečaju te dodatno ističe da je stečajni upravitelj dužan sukladno odredbi članka 25. stavak 1. točka 5. Stečajnog zakona, kao dobar gospodarstvenik se pobrinuti o završetku započetih, a neizvršenih poslova društva u stečaju kao i poslova potrebnih da bi se spriječilo nastupanje štete nad sredstvima društva u stečaju. Stoga, budući da je navedena punomoć izdana u društvu u stečaju, a sukladno citiranim odredbama Stečajnog zakona jasno je da društvo u stečaju zastupa stečajni upravitelj, tuženo tijelo smatra da je s pravom tijekom postupka smatralo navedeno Odvjetničko društvo legitimnim punomoćnikom Tvornice duhana Zadar d.d. u stečaju. U odnosu na aktivnu legitimaciju društvo BAT Hrvatska d.o.o. u predmetnom upravnom postupku, koju osporavaju tužitelji, tuženo tijelo ostaje pri svojim navodima detaljno obrazloženim u zaključku klasa: UP/I-030-02/2000-01/04, urbroj: 580-02-05-10-136 od 1. rujna 2005., kojim se poduzetniku BAT Hrvatska d.o.o. priznaje položaj stranke u predmetnom upravnom postupku. Pritom, doista čudi prigovor tužitelja o promašenoj aktivnoj legitimaciji protiv navedenog poduzetnika kada je sam poduzetnik Ronhill d.o.o. u svome pisanom očitovanju naveo da se donošenjem spornih Općih uvjeta od 25. studenoga 1999., navedeni poduzetnik uslijed ulaska Republike Hrvatske u WTO priprema za ulazak novih konkurenata na mjerodavno tržište (stranica 9. obrazloženja pobijanog rješenja). Jedan od njih, novih konkurenata na mjerodavnom tržištu je zasigurno i poduzetnik BAT Hrvatska d.o.o. Stoga, svakako da je poduzetnik BAT Hrvatska d.o.o. imao pravo, sukladno odredbi članka 49. Zakona o općem upravnom postupku, radi zaštite svojih prava ili pravnih interesa sudjelovati kao stranka u predmetnom upravnom postupku. Osnivač društva BAT Hrvatska d.o.o. je poduzetnik British American Tobacco Investments Limited. U trenutku pokretanja predmetnog upravnog postupka poduzetnik BAT Investments je imao 82,05% udjela u temeljnom kapitalu Tvornice duhana Zadar na dan 31. prosinca 1999. i podaci nisu mijenjani do 1. listopada 2003. odnosno do okončanja razdoblja na koje se odnosi predmetni upravni postupak. Posebno ističe da je 12. travnja 2006. u posebnom upravnom postupku utvrđivanja narušavanja slobodnog tržišnog natjecanja zlouporabom monopolističkog položaja na tržištu proizvodnje i prodaje duhanskih proizvoda odnosno zlouporabom vladajućeg položaja na tržištu primarne prerade duhana pokrenutog po službenoj dužnosti protiv Tvornice duhana Rovinj d.d. (sada: Adris grupa d.d.) i s njime povezanog društva Tvornice duhana Rovinj d.o.o. donijelo rješenje klasa: UP/I-030-02/99-01/44, urbroj: 580-02-06-10-187 objavljeno u »Narodnim novinama«, broj: 52/06, kojim se utvrđuje da je poduzetnik Tvornice duhana Rovinj d.d. i s njime povezani poduzetnik Tvornica duhana Rovinj d.o.o. sprječavao pristup tržištu proizvodnje i prodaje duhanskih proizvoda na području Republike Hrvatske poduzetniku British American Tobacco Investments, povezanom društvu British American Tobacco P.l.c. te je time narušio slobodno tržišno natjecanje zlouporabom monopolističkog položaja na tom tržištu u razdoblju od 15. siječnja 1999. do 16. travnja 1999. Istim je rješenjem utvrdilo da je poduzetnik Tvornica duhana Rovinj d.d. putem povezanog društva poduzetnika Viržinije d.d. sprječavao pristup tržištu primarne prerade duhana poduzetniku British American Tobacco Investments, povezanom društvu British American Tobacco P.l.c. te je time narušio slobodno tržišno natjecanje zlouporabom vladajućeg položaja na tom tržištu u razdoblju od 9. lipnja 1999. do ulaska Republike Hrvatske u Svjetsku trgovinsku organizaciju odnosno do 30. studenoga 2000. Navodi tužitelja da je donijelo pobijano rješenje a da prije toga nije omogućilo tužiteljima da se očituje o svim bitnim činjenicama notorna je neistina budući da je upravo zbog složenosti materije predmetne upravne stvari, između ostalog, održana ukupno 6 puta usmena rasprava sa strankama dok je između toga svakoj stranci omogućeno da se u svakom trenutku pisano očituje o svim okolnostima i činjenicama za koje smatra da su bitne i da mogu pridonijeti rješavanju predmetne upravne stvari. Osim toga, s tužiteljima su održani i brojni sastanci u svezi predmetne upravne stvari te je uostalom i punomoćnicima tužitelja odobren uvid u spis predmeta okončanog pobijanim rješenjem. Ugovor o distribuciji sklopljen između Tvornice duhana Zadar d.d. i poduzetnika Orbico d.o.o. nije dostavljeno tužiteljima iz jednostavnog razloga što isti predstavlja poslovnu tajnu u smislu članka 19. Zakona o zaštiti tajnosti podataka (»Narodne novine«, broj: 108/96). Ekonomska analiza tuženog tijela budući da ista predstavlja službene, interne radne materijale tuženog tijela, sastavljene u najvećem dijelu od podataka koji predstavljaju poslovnu tajnu poduzetnika od kojih su zatraženi podaci i dokumentacija radi rješavanja predmetne upravne stvari, smatra se službenom tajnom tuženog tijela u smislu odredbe članka 12. Zakona o zaštiti tajnosti podataka. Uostalom, i samog tužitelja je prije objavljivanja pobijanog rješenja pozvalo da označi podatke koji predstavljaju njegovu poslovnu tajnu te stoga želi da isti budu izuzeti od objavljivanja. Tužitelj je dostavio popis o tome koji sve dijelovi pobijanog rješenja predstavljaju njegovu poslovnu tajnu i isti su iz istog razloga izostavljeni iz pobijanog rješenja. Iako Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja iz 2003. nije primjenjivan u predmetnom upravnom postupku ističe da potvrdu ispravnosti opisanog tumačenja nalazi i u Zakonu o zaštiti tržišnog natjecanja iz 2003. godine koji je donesen radi potpunog usklađivanja s pravom tržišnog natjecanja u Europskim zajednicama a koji izričito u članku 51. propisuje što se smatra službenom tajnom. Također u članku 50. stavak 4. Zakona iz 2003. godine se propisuje koja se dokumentacija ne može razgledati niti prepisivati prilikom izvršenja uvida u spis predmeta koji se vodi pred tuženim tijelom pritom izričito navodeći da se pod tim smatraju službeni referati te zapisnici sa sjednica Vijeća za zaštitu tržišnog natjecanja, interne upute i zabilješke u predmetu, te druge isprave koje se smatraju službenom tajnom u smislu članka 51. Zakona. Upravo suprotno navodima tužitelja u točki I. izreke pobijanog rješenja pravilno je sukladno svojim ovlastima iz Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja utvrdilo da su tužitelji donošenjem Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 23. lipnja 1999., Aneksa br. 1. Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 25. studenoga 1999., Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 6. studenoga 2001. i Općih uvjeta prodaje duhanskih prerađevina od 16. svibnja 2003. te sklapanjem Ugovora o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina i Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja o natječaju s različitim poduzetnicima sa sjedištem u Republici Hrvatskoj u razdoblju od 23. lipnja 1999. do 1. listopada 2003. spriječili i ograničili slobodno tržišno natjecanje zlouporabom vladajućeg položaja na mjerodavnom tržištu trgovine cigaretama na teritoriju Republike Hrvatske u smislu članka 20. točke 3., 4., 8. i 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Nadalje, u točki II., III., IV. i V. izreke pobijanog rješenja je detaljno odredilo koji su to sporazumi i u kojem dijelu suprotni odredbama članka 7. Zakona, te se stoga imaju smatrati ništavima upravo kako je to propisano odredbom članka 7. stavak 2. Zakona. Naime, člankom 6. Zakona je propisano da se narušavanjem tržišnog natjecanja smatraju različiti oblici sprječavanje i ograničavanje poduzetničkih sloboda i djelatnosti poduzetnika u prometu robe i usluga na tržištu te ih se zatim nabraja kao kategorije povreda. U praksi su mogući različiti načini postupanja poduzetnika te njihove kombinacije koji dovode do sprječavanja i ograničavanja tržišnog natjecanja. Upravo su tužitelji zlouporabili svoj vladajući položaj na mjerodavnom tržištu na način da su sklapali zabranjene sporazume sa svojim kupcima na teritoriju Republike Hrvatske što je tuženo tijelo detaljno obrazložilo u obrazloženju pobijanog rješenja. Dakle, u postupanju tuženog tijela su akumulirani i zlouporaba vladajućeg položaja i sklapanje zabranjenih sporazuma. Navedeno potvrđuje i profesor dr. sc. Deša Mlikotin-Tomić, redoviti profesor na Ekonomskom fakultetu u Zagrebu u poglavlju »Zabranjene zlouporabe« u knjizi »Primjena Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja«. Sukladno članku 202. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku tuženo tijelo je bio organ nadležan za rješavanje u ovoj upravnoj stvari na podlozi činjenica utvrđenih u postupku. Ispravnu pravnu kvalifikaciju postupanja tužitelja potvrđuje i sudska praksa u Republici Hrvatskoj (presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8362/2001-7). Također potpuno je neosnovan navod tužitelja da je tuženo tijelo pobijanim rješenjem odlučivalo o već pravomoćno riješenoj stvari. Naime, zaključkom od 30. studenoga 2000. tuženo je tijelo okončalo upravni postupak pod poslovnim brojem klasa: UP/I-030-02/99-01/40, tako da je obustavio predmetni postupak pokrenut po službenoj dužnosti protiv Tvornice duhana Rovinj d.d. i poduzetnika Ronhill d.o.o. zbog sumnje da navedeni poduzetnici Ugovorima o prodaji duhanskih prerađevina razvrstavaju kupce po kategorijama bez objektivnog ekonomski opravdanog razloga. Uvidom u sadržaj Ugovora o prodaji duhanskih prerađevina koje je poduzetnik Ronhill d.o.o. sklapao sa svojim kupcima utvrđeno je da navedeni poduzetnik razvrstava kupce po kategorijama ovisno o njihovoj solventnosti i instrumentima osiguranja plaćanja te da je to uobičajena praksa kod sklapanja trgovačkih ugovora. U odnosu na navode tužitelja pod točkom C. predmetne tužbe tuženo tijelo ističe da je upravo suprotno navodima tužitelja ocijenilo da su određeni sporazumi odnosno određene odredbe sporazuma suprotne odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja te da su stoga ex lege ništave. Naime, budući da je temeljem detaljne pravne i ekonomske analize u pobijanom rješenju utvrdilo da su tužitelji zlouporabili vladajući položaj na mjerodavnom tržištu trgovine cigaretama na teritoriju Republike Hrvatske sklapanjem zabranjenih sporazuma, isti su sporazumi, odnosno dijelovi sporazuma ex lege ništavi. To proizlazi iz same odredbe članka 7. stavak 2. Zakona kako je ispravno navedeno u izreci pobijanog rješenja. Pored toga, prema općim pravilima obveznog prava posljedica suprotnosti bilo kojeg ugovora s kogentnom zakonskom normom je njegova ništavost. Budući da su odredbe članka 7. stavak 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja bez dvojbe odredbe kogentne naravi sporazumi koji su im suprotni su po samoj sili zakona ništavi. Stoga, to nikako nije bila odluka tuženog tijela već samo pravilna primjena Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja od strane tuženog tijela, što je već potvrdila i sudska praksa Upravnog suda Republike Hrvatske (presuda broj: Us-8362/2001 od 30. lipnja 2005. odnosno broj: Us-1307/2002 od 10. svibnja 2006.). Smatra da su tužitelji istim navodima pokušali dovesti Sud u zabludu glede njegove ovlasti za odlučivanje u predmetnom upravnom postupku, držeći da će na taj način, osporavajući ovlasti tuženog tijela na odlučivanje odgoditi pravne učinke pobijanog rješenja, odnosno izvršenje pobijanog rješenja do konačne sudske odluke. Na navode tužitelja da je dio pobijanog rješenja koji se odnosi na ocjenu da su određeni Opći uvjeti tužitelja suprotni odredbama Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja te stoga ex lege ništavi, nemoguće izvršiti, nije potreban poseban odgovor odnosno pojašnjenje budući da su razlozi za takvu ocjenu detaljno obrazloženi u obrazloženju pobijanog rješenja. Nužno je istaknuti kako tužitelji sami pobijaju svoje tvrdnje vezane na okolnost ocjene tuženog tijela o njihovim općim uvjetima. Naime, na stranici 12. predmetne tužbe tužitelji ispravno citiraju odredbu Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 73/91, 3/94, 7/96 i 112/99), koja se odnosi na to da se ugovaranjem općih uvjeta dopunjuju posebne pogodbe utvrđene među ugovarateljima u »posebnom« ugovoru i da odredbe općih uvjeta obvezuju ugovaratelje kao i odredbe tih »posebnih« ugovora. Dakle, opći uvjeti, kako i sami tužitelji ističu, sastavni su dio »posebnih« ugovora na čije se sklapanje odnose. Međutim, upravo stoga tuženo tijelo čudi što se nakon ispravne pravne kvalifikacije općih uvjeta sukladno odredbama Zakona o obveznim odnosima u daljnjim navodima tužbe tužitelji pitaju kako je moguće spriječiti i ograničiti tržišno natjecanje donošenjem internih akata (misleći pritom za pretpostaviti je na opće uvjete), koji nisu u primijeni i koji samo i jedino prihvatom druge strane, u slučaju da joj se to ponudi, postaju dio određenog sporazuma. Naime, i sami tužitelji, kako je to već navedeno, prvotno ispravno konstatiraju da i opći uvjeti obvezuju ugovaratelja kao i obveze »posebnih« ugovora na koje se odnose. Navedeno potvrđuje i prof. dr. sc. Zoran Parać, redoviti profesor Pravnog fakulteta u Zagrebu u knjizi »Primjena Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja« u poglavlju »Zabranjeni sporazumi u hrvatskom pravu tržišnog natjecanja« gdje navodi da opći uvjeti poslovanja (prodaje i nabave) čine sastavni dio ugovora koji se na njih izričito ili prešutno pozivaju. Drugim riječima, bez ugovora koji bi se na njih izričito ili prešutno pozivali odredbe općih uvjeta poslovanja ionako ne bi bile pravno odlučne i ne bi se smatrale izvorom prava za ugovorne strane. Takva je i praksa Europske komisije, koja opće uvjete poslovanja (prodaje i nabave) svrstava u kategoriju sporazuma. Navodi tužitelja pod točkom D. predmetne tužbe u cijelosti su neosnovani. Naime, u dijelu svoje tužbe pod točkom D. tužitelji neobjektivnim, ekstenzivnim tumačenjima Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja, Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja iz 2003. te Zakona o trgovačkim društvima (»Narodne novine«, broj: 111/93, 34/99 i 118/03) pokušavaju rješenje svesti na akademsku raspravu o kredibilitetu tuženog tijela, kao pravne osobe s javnim ovlastima u Republici Hrvatskoj te prikazati upitnim gotovo sve činjenice i okolnosti na kojima se temelji pobijano rješenje. Stoga ostaje pri svim navodima iz detaljnog obrazloženja pobijanog rješenja te daje dodatna pojašnjenja da je notorno da su poduzetnik Adris grupa d.d. i s njime povezani poduzetnici, odnosno poduzetnici pod kontrolom poduzetnika Adris grupa d.d., dakle, u ovom slučaju poduzetnici Ronhill d.o.o. i poduzetnik Tvornica duhana Rovinj d.o.o. trgovačka društva u smislu odredaba Zakona o trgovačkim društvima. U članku 2. stavak 1. je propisano da se Zakon o zaštiti tržišnog natjecanja primjenjuje na trgovačka društva, trgovca pojedinca, obrtnika i druge pravne i fizičke osobe koje obavljajući gospodarsku djelatnost sudjeluje u prometu robe i usluga. Zakon o trgovačkim društvima u Glavi VI – povezana društva u općim odredbama izrijekom određuje vrste povezanih društava tako da su povezana društva pravno samostalna društva koja u međusobnom odnosu mogu stajati kao društvo koje u drugome društvu ima većinski udio ili većinsko pravo u odlučivanju, ovisno i vladajuće društvo, društvo koncerna, društva s uzajamnim udjelima i društva povezana poduzetničkim ugovorima. Stoga je jasno temeljem čega je tuženo tijelo zaključilo o povezanosti između društava u sastavu Adris grupe d.d. te su shodno tome primijenjene odredbe Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja na navedena povezana društva. U odnosu na postupanje navedenih povezanih poduzetnika, ocijenjeno od strane tuženog tijela kao zlouporaba vladajućeg položaja sklapanjem zabranjenih sporazuma na mjerodavnom tržištu trgovine cigaretama u Republici Hrvatskoj, ističe zaključke Vijeća za zaštitu tržišnog natjecanja izvedene na temelju detaljne ekonomske i pravne analize predmetne upravne stvari navedene na stranicama 68. – 74. obrazloženja pobijanog rješenja. U konkretnom slučaju riječ je o postupanju poduzetnika Ronhill d.o.o. koji, s više od 95% udjela na mjerodavnom tržištu trgovine cigaretama na teritoriju Republike Hrvatske, u svakoj od analiziranih godina počevši od 1999. godine, kada su doneseni prvi Opći uvjeti za sklapanje Ugovora, ostvaruje visoki vladajući položaj. Taj je poduzetnik unatoč svome visoko vladajućem položaju na mjerodavnom tržištu, sklapao ugovore, temeljem navedenih Općih uvjeta s kupcima neovisno o razini distributivnog lanca na kojem se oni nalaze, koji imaju obilježja ugovora o isključivoj kupnji, a sklapanje kojih mu je kao poduzetniku u visoko vladajućem položaju bilo zabranjeno. Naime, navedenim ugovorima nametnuo je kupcima izuzetno visoke ciljne udjele te je istovremeno ugovorio i nagrade (bonus) za slučaj ispunjenja ciljnog udjela te kazne (malus) za slučaj neispunjenja utvrđenog ciljnog udjela. Poduzetnik Tvornica duhana Rovinj d.d. i s njome povezano društvo Ronhill d.o.o., koji je u promatranom razdoblju bio jedini proizvođač cigareta na teritoriju Republike Hrvatske i istovremeno gotovo jedini dobavljač cigareta na hrvatskom tržištu, kako zbog navika potrošača koji preferiraju brandove cigareta tog poduzetnika, tako i radi vrlo malog broja uvoznika cigareta, vezali su kupce za sebe, ne ostavljajući im pritom mogućnost izbora drugih dobavljača cigareta te time stvorili prepreke pristupu mjerodavnom tržištu distribucije cigareta na teritoriju Republike Hrvatske za sve stvarne i potencijalne konkurente. Nadalje, tuženo tijelo obrazlaže razloge zbog kojih u predmetnom slučaju nije moguće primijeniti odredbu članka 9. stavak 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja odnosno razloge zbog kojih predmetne sporazume nije moguće izuzeti niti primjenom članka 10. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja tako da predmetnim ugovorima tzv. »pozitivni ekonomski balans« nije postignut već je naprotiv navedenim ugovorima onemogućen pristup mjerodavnom tržištu distribucije cigareta na teritoriju Republike Hrvatske za sve stvarne ili potencijalne konkurente poduzetnika Ronhill d.o.o. Stoga, unatoč tome što su navodi tužitelja pod točkom D.4. o tome da se sporni ugovori i opći uvjeti nisu primjenjivali na proizvode koje je distribuirala Tvornica duhana Zadar d.d. odnosno da se nisu odnosili na cigarete iz skupine C točni navedeno ništa ne mijenja utvrđeni konačni učinak tih ugovora i općih uvjeta na tržištu jer istima se zatvara u svim slučajevima najmanje 75% tržišta trgovine cigaretama skupine A i B dok se preostalih 25% (u najboljem slučaju) najvećim dijelom »pokriva« prodajom cigareta zaštitnog znaka Marlboro koje su opet u promatranom razdoblju na koji se odnosi predmetni upravni postupak distribuirali tužitelji. Naime, u potpunosti je razumljiva činjenica da trgovci na veliko i trgovci na malo žele poslovati s Tvornicom duhana Rovinj, jedinim proizvođačem cigareta na području Republike Hrvatske odnosno s njima povezanim poduzetnikom Ronhill d.o.o. te u to vrijeme imateljem licence za proizvodnju cigareta zaštitnog znaka Marlboro s obzirom da između njih postoji slobodno tržišno natjecanje pa će stoga ako samo jedan prihvati Opće uvjete navedenog poduzetnika biti poželjno da svi ostali iste prihvate jer će samo na taj način moći ostvariti osnovne i dodatne nagrade odnosno neće kupovati duhanske proizvode i prerađevine po znatno višoj cijeni odnosno po bitno nepovoljnijim uvjetima što će umanjiti njihovu konkurentnost u odnosu na druge tržišne takmace. Potvrda ispravnosti svih zaključaka iznesenih i detaljno obrazloženih u pobijanom rješenju nalazi se i u najnovijoj praksi Europskog suda pravde (presuda od 15. ožujka 2007. u predmetu C-95/04P), koji naglašava kako sustavi rabata koji ograničavaju, narušavaju ili sprječavaju tržišno natjecanje, nisu isključivo oni specificirani člankom 82. (b.) Ugovora o osnivanju Europske zajednice ili oni analizirani te utvrđeni u prethodnim postupcima Europske komisije i Europskih sudova. Ocjena određenih »zlouporabnih« rabata temelji se na pristupu kojim se prvenstveno ocjenjuje je li rezultat odnosno učinak primijenjenih rabata isključivanje drugih poduzetnika s tržišta te ukoliko je, postoje li prednosti, odnosno učinkovitosti koje su značajnije u smislu ostvarenih prednosti za potrošače. Rabatima se narušava tržišno natjecanje, ukoliko se njima prvenstveno otežava odnosno onemogućava ulazak na mjerodavno tržište konkurenata poduzetnika u vladajućem položaju te ukoliko se otežava odnosno onemogućava odabir izvora nabave kupaca. U odnosu na navode tužitelja pod točkom E. predmetne tužbe tuženo tijelo navodi kako ostaje pri svim navodima iz obrazloženja pobijanog rješenja a koji se odnose na naplatu upravne pristojbe i troškove predmetnog upravnog postupka.

Predlaže stoga Sudu da tužbu odbije.

Zainteresirane osobe Tvornica duhana Zadar d.d. u stečaju, zastupana po stečajnom upravitelju i BAT Hrvatska d.o.o. Zagreb, koje zastupa punomoćnik Ratko Žurić, odvjetnik iz Odvjetničkog društva Žurić i partneri iz Zagreba, u odgovoru na tužbu u bitnome ističu da upravna tužba ne sadržava priloge na koje se tužitelji pozivaju pa je formalno neuredna a sadržajno je u cijelosti neosnovana. Nadalje ističu da je rješenje o obustavi i zaključenju stečajnog postupka nad društvom Tvornica duhana Zadar d.d.u stečaju broj: St-20/05 od 20. prosinca 2005. nije pravomoćno jer su protiv njega neki stečajni vjerovnici podnijeli žalbe pa to rješenje još uvijek ne proizvodi nikakve pravne učinke tako da je Tvornica duhana Zadar još uvijek upisana u sudski registar Trgovačkog suda u Zadru što je značajno za ispravnu ocjenu tvrdnji tužitelja o tobožnjem nepostojanju procesne sposobnosti Tvornice duhana Zadar te ovlaštenje stečajnog upravitelja i ovdje legitimiranih punomoćnika da zastupaju Tvornicu duhana Zadar (izvadak iz sudskog registra od 12. travnja 2007.). Prema članku 196. Stečajnog zakona stečajni dužnik prestaje postojati nakon brisanja iz sudskog registra a brisanje iz sudskog registra sud može provesti temeljem pravomoćnog rješenja o obustavi i zaključenju stečajnog postupka. Dakle stečajni dužnik postoji kao pravna osoba sa svim svojim obilježjima koja su upisana u sudski registar. Osim toga, sukladno odredbi članka 54. Zakona o općem upravnom postupku čak i da je Tvornica duhana Zadar, kao pravna osoba bila izbrisana iz sudskog registra, Agencija za tržišno natjecanje je bila ovlaštena nastaviti postupak i donijeti pobijano rješenje imajući u vidu svrhu postupka i nadležnost Agencije. Tvornicu duhana Zadar još uvijek zastupa stečajni upravitelj pa su tužitelji iz svoje pogrešne premise o prestanku postojanja Tvornice duhana Zadar u tužbi izveli i pogrešan zaključak da su donošenjem rješenja o obustavi zaključenja stečaja od 20. studenoga 2006. prestale i ovlasti stečajnog upravitelja da zastupa Tvornicu duhana Zadar. Načelno, dok još postoji potreba za angažmanom stečajnog upravitelja i dok god ga sud ne razriješi dužnosti stečajni upravitelj je dužan zastupati stečajnog dužnika. U odnosu na tvrdnje tužitelja da nisu ovlašteni zastupati zainteresirane osobe punomoćnici zainteresiranih osoba ističu da su se u postupku pred Agencijom već legitimirali u tom svojstvu kada su podnijeli Agenciji uredne punomoći za zastupanje obje zainteresirane osobe a punomoć Tvornice duhana Zadar je suprotno tvrdnjama tužitelja iz tužbe sadržavala naznaku da je punomoć izdana od strane imenovanog stečajnog upravitelja. Rješenje o obustavi i zaključenju stečajnog postupka Trgovačkog suda u Zadru od 20. studenoga 2006. ima konstitutivan karakter čiji će učinci nastati tek nakon pravomoćnosti pa tužitelji pogrešno u svojoj tužbi navode da temeljem članka 11. Stečajnog zakona podnošenje žalbe protiv tog rješenja ne odgađa ovrhu odnosno da je stečaj nad Tvornicom duhana Zadar zapravo okončan. Iz dikcije članka 11. Stečajnog zakona je razvidno da se taj propis odnosi isključivo na kondemnatorna rješenja koja stječu svojstvo ovršnosti prije nastupanja pravomoćnosti. Smatraju da ne treba preširoko obrazlagati zašto su deklaratorna i konstitutivna rješenja apsolutno nepodobna da bi se na temelju njih zahtijevala ovrha pa ni žalba protiv tih rješenja ne može promijeniti njihov apsolutno neovršivi karakter kako to otvoreno sugeriraju tužitelji u svojoj upravnoj tužbi. Tužitelji u svojoj tužbi energično zastupaju tezu da zainteresirana osoba BAT Hrvatska d.o.o. nije imala pravni interes sudjelovati u postupku pred Agencijom jer to društvo nije bilo osnovano u vrijeme kada su počinjene povrede tržišnog natjecanja koje je Agencija utvrdila i obrazložila svojim rješenjem. Pravni interes BAT Hrvatske d.o.o. da sudjeluje u postupku pred Agencijom ima uporište u nepoštenim tržišnim prilikama koje u svoju korist diktiraju tužitelji. Tobožnji nedostatak pravnog interesa BAT Hrvatske d.o.o. da sudjeluje u postupku pred Agencijom demantira već legitimna namjera tog društva da opstane na domaćem duhanskom tržištu a ne da zbog svoje kunkurentske pozicije u odnosu na tužitelje ili povezanosti s Tvornicom duhana Zadar također završi u stečaju. Dok god su ugovori tužitelja na snazi BAT Hrvatska d.o.o. i svi drugi potencijalni konkurenti tužitelja se jedva mogu nadati bilo kakvim tržišnim rezultatima. Zbog svog legitimnog nastojanja da se zadrži na hrvatskom duhanskom tržištu BAT Hrvatska d.o.o. je zainteresirana da Agencija obavi svoj zakonom propisani zadatak, sankcionira povrede tržišnog natjecanja tužitelja i stvori poštene tržišne uvjete u kojima BAT Hrvatska d.o.o. može očekivati barem pristup prodajnim mjestima za svoje proizvode. Imajući to u vidu Agencija je pobijanim rješenjem zakonito i svrsishodno ocijenila postojanje pravnog interesa BAT Hrvatske d.o.o. da sudjeluje u postupku i doprinese ostvarenju jednakih uvjeta svih sudionika tržišnog natjecanja na domaćem duhanskom tržištu. Tužitelji su svojim podneskom Agenciji od 6. lipnja 2006. prikazali organizacijsku strukturu Adris grupe d.d. iz kojeg je razvidno koja sve društva čine tu jedinstvenu gospodarsku cjelinu kojom se sinhornizirano upravlja iz istog centra pa su predmet upravnog postupka pred Agencijom bile povrede tržišnog natjecanja koja je počinila jedinstvena gospodarska cjelina koja se nekada sastojala od Tvornice duhana Rovinj d.d. i Ronhill, a danas Adris grupa d.d. drži pod kontrolom pravnog sljednika Tvornicu duhana Rovinj d.d. koji se preoblikovao u Tvornicu duhana Rovinj d.o.o. i Ronhill d.o.o. koji i dalje drže stopostoni monopol distribucije cigareta. Smatraju da je Agencija postupila sukladno pravilima postupka iz članka 8. i 143. Zakona o općem upravnom postupku pri donošenju predmetnog rješenja a da pritom nije provodila nikakve dokaze vještačenjm kako to pogrešno tvrde tužitelji u tužbi nego u okviru svojih zakonom propisanih ovlasti utvrdila mjerodavno tržište i tržišne udjele pojedinih poduzetnika putem svojih stručnih tijela. Da je intencija zakonodavca bila da se u postupku pred Agencijom vještačenjima utvrđuju ili provjeravaju npr. tržišni udjeli poduzetnika, granice tržišta u zemljopisnom i proizvodnom smislu, karakteristike pojedinog tržišta i sl. Zakon i Statut Agencije sasvim sigurno ne bi predviđali postojanje ustrojstvenih jedinica, stručnih službi i specijaliziranih odjela Agencije koji u granicama svojih nadležnosti utvrđuju i analiziraju tržište neovisno od mišljenja stranaka konkretnog postupka. Ne vide nikakvog razloga zašto monopolisti poput tužitelja koji drže gotovo 100% domaćeg duhanskog tržišta ne bi mogao sklapati zabranjene sporazume kao što je to utvrđeno u pobijanom rješenju Agencije. Naime, zato što su tužitelji jedini u domaćem duhanskom tržištu njihova odgovornost za primjenu pravila poštenog tržišnog natjecanja je povećana pa teza tužitelja da kao stopostotni monopolist ne mogu zlouporabiti monopol jer ionako nemaju konkurencije je proturječna smislu svih propisa tržišnog natjecanja. Svi opći uvjeti, ugovorne odredbe i sporazumi koje su tužitelji sklapali i koji su u pobijanom rješenju Agencije ocijenjeni kao zabranjeni sporazumi u smislu članka 6. Zakona nisu ništa drugo nego zabranjene manifestacije monopola tužitelja kojim su spriječili i ograničili tržišno natjecanje. Zaključak Agencije iz 2000. na koji se tužitelji pozivaju u upravnoj tužbi nije priložen uz tužbu niti je objavljen na zakonom propisani način pa zainteresirane osobe nisu u mogućnosti replicirati na ovakve tvrdnje tužitelja. Smatraju da nema prostora za preširoku debatu oko pitanja nadležnosti Agencije da ocjenjuje zabranjene sporazume, utvrđuje zlouporabu monopola tužitelja i općenito da se osporava nadležnost Agencije za donošenje pobijanog rješenja. Naime, prema odredbi članka 27. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja Agencija je tijelo koje samostalno obavlja sve stručne i upravne poslove radi zaštite tržišnog natjecanja koji su predviđeni Zakonom, a člankom 30. istog Zakona stavljaju se Agenciji u nadležnost poslovi ocjenjivanja da li su sporazumi poduzetnika sukladni odredbama Zakona i poslovi utvrđivanja zlouporabe monopolističkog položaja pa se nadležnost Agencije da ocjenjuje zakonitost sporazuma i utvrđuje njihovu ništavost zasniva na navedenoj odredbi Zakona. Radi se o kogentnim propisima tržišnog natjecanja koji su specijalni u odnosu na opći Zakon o obveznim odnosima i Zakon o parničnom postupku koji sadrže općenita pravila nadležnosti za utvrđivanje ništavosti trgovačkih ugovora. To ne znači da je utvrđivanje ništavosti ugovora izuzeto iz nadležnosti sudova i povjereno samo Agenciji a čini se da u tom pravcu idu navodi iz tužbe tužitelja koji tvrde da su samo sudovi nadležni za utvrđivanje ništavosti zabranjenih sporazuma. Sasvim načelno članak 142. Zakona o obveznim odnosima propisuje da opći uvjeti bez obzira da li su sadržani u formalnom ugovoru ili se na njih ugovor poziva dopunjuju posebne pogodbe utvrđene među ugovornim stranama i u pravilu jednako obvezuju ugovorne strane pod uvjetom da su bili objavljeni na uobičajeni način ili su bili poznati u drugoj ugovornoj strani. Ne bi trebalo biti sporno da su tužitelji sklapanje predmetnih ugovora (točka II. pobijanog rješenja) uvjetovali prihvatom svojih općih uvjeta i da su ti ugovori sklopljeni na način da su kupci od tužitelja naručivali cigarete temeljem tih istih općih uvjeta. Dakle, Opći uvjeti tužitelja su po zakonu i po izričitim odredbama iz ugovora koje su sklapali tužitelji sa svojim kupcima cigareta činili sporazume čiju je zakonitost Agencija ovlaštena ocjenjivati prema članku 30. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Prioritetni zadatak Agencije nije bilo utvrditi koliko je poduzetnika doista sklopilo s tužiteljima zabranjene sporazume temeljem njihovih Općih uvjeta kako to u tužbi navode tužitelji već utvrditi kakav je njihov objektivni učinak na tržišno natjecanje. Opći uvjeti tužitelja su činili osnovu za sklapanje svih ugovora s kupcima tužitelja i niti jedan kupac nije mogao ostvariti beneficije sadržane u ugovorima ako nije ostvario prodajne rezultate iz Općih uvjeta tužitelja. Konkretno, Opći uvjeti tužitelja su redovito sadržavali odredbe o ciljnom udjelu koji se za svakog kupca određivao posebno i to za naredno kvartalno razdoblje, koji su se neposredno primjenjivali na sve ugovore tužitelja. Da kupci tužiteljevih proizvoda nisu sklapali ugovore koje su tužitelji nametali, ne bi ostvarivali pravo na posebne popuste niti bi bili konkurentni na tržištu, a s obzirom na asortiman cigareta koje je prodavao tužitelj, kupci nisu mogli nikako izuzeti te cigarete iz svoje ponude krajnjim kupcima. Pored toga svako odstupanje od strogo određenih zatečenih i ciljnih udjela kupaca rezultirao je gubitkom beneficija iz Općih uvjeta i ugovora o prodaji cigareta (npr. osnovna nagrada, dodatna nagrada, obveza naknade štete, rabat i sl.) i raskidom ugovora. Sve što tužitelji tako ekstenzivno obrazlažu u tužbi je međutim kontradiktorno jasnim odredbama ugovora o prodaji (npr. članak 1. Ugovora s društvom Burin d.o.o.) prema kojima Opći uvjeti tužitelja koje je Agencija razmatrala i ocijenila pobijanim rješenjem čine sastavni dio pojedinačnih ugovora o prodaji cigarete i primjenjuju se neposredno na svaki poslovni odnos između tužitelja i kupaca. Stoga citirano shvaćanje pravne teorije na koju se pozivaju tužitelji o posrednoj primjeni Općih uvjeta na ugovore o kupnji cigareta nije primjenjivo na konkretan slučaj jer su se Opći uvjeti tužitelja primjenjivali neposredno te su zajedno s ugovorima činili zabranjene sporazume iz članka 7. Zakona. Tvrdnje tužitelja o promašenoj pasivnoj legitimaciji su neosnovane u cijelosti jer je Agencija svojim rješenjem od 1. rujna 2005. utvrdila da tužitelji u postupku pred Agencijom imaju svojstvo stranaka protiv kojega rješenja nisu pokrenuli upravni spor pa je rješenje postalo pravomoćno i obvezujuće za stranke ovog upravnog spora. Agencija je u pobijanom rješenju ispravno utvrdila mjerodavno tržište u zemljopisnom i proizvodnom smislu. U proizvodnom smislu asortiman tužitelja je bio određen prema vrstama duhanskih proizvoda koje su distribuirali na području Republike Hrvatske a ne prema pojedinim markama cigareta kako to tužitelji tvrde u tužbi. O tome su upravo tužitelji svojim podneskom od 24. ožujka 2006. dostavili Agenciji podatke o vrijednosnim udjelima pojedinih duhanskih proizvoda koji su namijenjeni prodaji na hrvatskom tržištu, koji su podijeljeni na cigarete, cigare i rezani duhan. Prema podacima tužitelja tržišni udjel i značaj cigara i rezanog duhana u asortimanu tužitelja je bio zanemariv pa je Agencija ispravno ograničila mjerodavno tržište u proizvodnom smislu s obzirom na cigarete. Odluka Agencije je u skladu sa stanjem na tržištu ali i politikom cijena tužitelja koji svoje kupce ne segmentiraju prema pojedinim markama ili cjenovnim razredima cigareta već na kupce na veliko i na kupce na malo svih cigareta iz svog proizvodnog asortimana. Tužitelji su putem ugovora koji su bili predmet ispitivanja u postupku pred Agencijom zatvorili pristup konkurenciji čitavom duhanskom tržištu u Republici Hrvatskoj bez obzira na marke i klase cigareta pa su neshvatljive tvrdnje tužitelja iz tužbe prema kojima je njihov monopol i zatvaranje distribucijskih kanala za sve konkurentske cigarete iz tzv. B skupine bilo legitimno jer nije sprječavalo npr. BAT Hrvatsku ili Tvornicu duhana Rovinj da prodaje cigarete iz drugih kategorija (A i C). Drugim riječima, tužiteljima izgleda sasvim uobičajeno stanje domaćeg tržišta cigareta na kojem su samo njihove cigarete iz B skupine u prodaji svuda, a primjerice marka Silver Tvornice duhana Zadar također iz B skupine samo na marginalnim prodajnim mjestima gdje se u pravilu ne prodaju cigarete tužitelja. Sve prepreke prodaje cigareta i drugih duhanskih proizvoda koje je propisao zakonodavac nisu tržišno uvjetovane niti su parametar relevantan za ocjenu rješavanje tržišnog natjecanja pa tužitelji neosnovano potenciraju da je njima bila ograničena distribucija cigareta prema domaćim zakonima. Domaći propisi u proizvodnji i prodaji cigareta vrijede za sve proizvođače cigareta pa su tako tužitelji i zainteresirane osobe jednako morale definirati cijene svojih cigareta i platiti jednaka davanja državi uz razliku da su zainteresirane osobe na sve to još plaćale i carinu na uvezene cigarete. Međutim, Agencija nije utvrdila da su maloprodajne cijene cigareta tužitelja bile nezakonito formirane kao što se to navodi u tužbi već da su tužitelji u okviru svog monopola nametanjem nepravednih trgovinskih uvjeta i politikom cijena narušili tržišno natjecanje što čini puno širi okvir u kojem su se događale povrede tržišnog natjecanja tužitelja. Kada se prodaja najpopularnijih svjetskih i domaćih cigareta odvija na svim prodajnim mjestima u Republici Hrvatskoj uz istovremeno isključenje svih drugih konkurentskih cigareta (npr. Silver u skupini B ili Kent u skupini C zainteresiranih osoba) uz ugovorenu primjenu pravila o tzv. zadržanim i ciljnim udjelima onda nema nikakve dvojbe da je cijelo domaće tržište cigareta bilo vezano uz tužitelje. S druge strane, zainteresirane osobe su distribuirale cigarete iz svog asortimana putem Orbico d.o.o. koji je imao pristup uglavnom manjim prodajnim mjestima, ugostiteljskim radnjama, obrtima i sl. O utjecaju Orbica d.o.o. na domaćem tržištu cigareta najbolje govore statistički podaci koje je to društvo prezentiralo Agenciji u svom podnesku od 26. svibnja 2006. Agencija je ispravno utvrdila da su tužitelji kao monopolisti u razmatranim ugovorima i Općim uvjetima nametali kupcima cigareta ekskluzivne uvjete kupnje tako da su svi kupci u Republici Hrvatskoj bili dužni kupovati cigarete tužitelja, marketinški podržavati prodaju tih proizvoda, održavati unaprijed određene razine prodaja (tzv. zatečeni udjel) i te razine povećavati do unaprijed ugovorenih količina (tzv. ciljni udjel) pod prijetnjom kazni (tzv. malusa) te omogućiti tužiteljima kontrolu prodaje cigareta drugih proizvođača. S obzirom koliko je tužiteljima važno da uz svoj godišnji promet koji se mjeri u milijardama kuna ne plate stotinjak tisuća kuna troška za višegodišnji postupak pred Agencijom sasvim je izvjesno da će tužitelji i u slučaju ponovljenog postupka pred Agencijom nastaviti cijediti kapacitete Agencije, zainteresiranih osoba i čitavog državnog aparata dok god im to dopuštaju njihova sredstva koja im se slijevaju u blagajnu iz njihovog izdašnog duhanskog monopola.

Predlažu stoga Sudu da tužbu odbije te im se kao zainteresiranim osobama dosudi trošak sastava ovog odgovora na tužbu.

Tužba nije osnovana.

Prema cjelokupnom stanju spisa predmeta proizlaze neutemeljeni razlozi zbog kojih se u predmetnom upravnom sporu osporava pobijani akt glede povrede pravila postupka (utvrđivanje svojstva stranke i njihovo zastupanje, nedostatak aktivne legitimacije društva BAT Hrvatska d.o.o., povreda načela saslušanje stranke i traženja materijalne istine u svezi određenih činjenica i okolnosti, obveza provođenja dokaza vještačenjem, proturječnost izreke rješenja te obrazloženja, odlučivanje o već pravomoćno riješenoj stvari, donošenje određenih dijelova pobijanog rješenja od strane nenadležnog tijela glede utvrđivanja ništavosti ugovora – sporazuma odnosno nemogućnosti izvršenja točke II. izreke rješenja) te pogrešno utvrđene činjenice i time pogrešne primjene materijalnog prava.

Naime, proizlazi da je tuženo tijelo po zahtjevu poduzetnika Tvornice duhana Zadar d.d. u smislu članka 142. Zakona o općem upravnom postupku pokrenulo posebni ispitni postupak u ovom predmetu protiv poduzetnika Tvornica duhana Rovinj d.d. i s njime povezanog poduzetnika Ronhill d.o.o. radi utvrđivanja jesu li opravdane tvrdnje podnositelja zahtjeva o povredi odredaba propisanih člankom 7. stavak 1. točke 3., 4. i 6., člankom 20. točke 3., 4., 8. i 9. a u svezi člankom 13., člankom 14. i člankom 15. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja (»Narodne novine« broj: 48/95, 52/97 i 89/98). Pritom je sukladno odredbi članka 54. stavak 1. Zakona o općem upravnom postupku za cijelo vrijeme trajanja predmetnog upravnog postupka tuženo tijelo pazilo na procesnu legitimaciju stranaka te njihovo zastupanje. Iako je nad navedenim poduzetnikom (Tvornica duhana Zadar d.d.) otvoren stečajni postupak (rješenjem Trgovačkog suda u Zadru, poslovni broj: IV St-20/05 od 13. listopada 2005.) te rješenjem istog suda poslovni broj: IV St-20/05 od 23. prosinca 2005. obustavljen i zaključen stečajni postupak nad navedenim stečajnim dužnikom zbog nedostatnosti stečajne mase iz istoga proizlazi da će se tek nakon pravomoćnosti toga rješenja dužnik brisati iz sudskog registra (točka 2. izreke rješenja). Dakle, kako iz priloženog dokaza uz odgovor na tužbu zainteresiranih osoba (izvadak i sudskog registra od 12. travnja 2007.) proizlazi, a što je u skladu i s odredbom članka 196. stavak 3. Stečajnog zakona, prema kojem stečajni dužnik prestaje postojati tek brisanjem iz sudskog registra, da predmetni poduzetnik i dalje postoji kao pravni subjekt u sudskom registru isti može biti i stranka (ima procesnu sposobnost) u ovom postupku. Stoga, nisu prestale ni ovlasti (odnosno prema članku 25. stavak 1. točka 5. Stečajnog zakona ni obveza) stečajnog upravitelja da u okviru zastupanja navedenog društva u stečaju po pravovaljanoj punomoći ovlasti navedeno Odvjetničko društvo legitimnim punomoćnikom.

Glede osporavanja aktivne legitimacije društva BAT Hrvatska d.o.o. u predmetnom upravnom postupku tuženo tijelo (pored navoda u zaključku UP/I-030-02/2000-01/04, urbroj: 580-02-05-10-136 od 1. rujna 2005.) u obrazloženju pobijanog rješenja priznato svojstvo stranke opravdava činjenicom da su pod kontrolom poduzetnika BAT Investments poduzetnici Tvornica duhana Zadar i BAT Hrvatska d.o.o. povezana društva u smislu odredbi Zakona o trgovačkim društvima, koji s aspekta propisa o zaštiti tržišnog natjecanja predstavljaju jedan gospodarski subjekt tako da stoga ima i pravni interes sudjelovati u ovom postupku na strani podnositelja zahtjeva (članak 49. Zakona o općem upravnom postupku).

U pogledu istaknute povrede načela saslušanja stranke (člankom 8. Zakona o općem upravnom postupku) odnosno načela traženja materijalne istine (članak 7. istog Zakona) u smislu da prije donošenja pobijanog rješenja tužiteljima nije omogućeno da se očituju o svim bitnim činjenicama, proizlazi da je zbog složenosti materije predmetne upravne stvari, pored niza posebnih propisa kojima se regulira tržište proizvodnje, otkupa, obrade i prometa duhana, te proizvodnje duhanskih proizvoda (specifično tržište koje karakteriziraju značajne zakonske prepreke, za ulazak na to tržište), za utvrđivanje činjeničnog stanja održano nekoliko usmenih rasprava (11. travnja 2000., 14. ožujka 2006., 11. travnja 2006., 30. svibnja 2006. i 1. lipnja 2006.) u smislu odredbe članka 149. Zakona o općem upravnom postupku te se strankama omogućilo da se u svakom trenutku pisano očituju o svim okolnostima i činjenicama za koje smatraju da su bitne i da mogu pridonijeti rješavanju predmetne upravne stvari (održani brojni sastanci u svezi predmetne upravne stvari te omogućen tužiteljima uvid u spise predmeta). Međutim, kako dio dokumentacije na koju se tužitelji pozivaju u tužbi (ugovor o distribuciji sklopljen između Tvornice duhana Zadar d.d. i poduzetnika Orbico d.o.o.) predstavlja poslovnu tajnu u smislu članka 19. Zakona o zaštiti tajnosti podataka (»Narodne novine« broj: 108/96) kao i ekonomska analiza (službeni, interni radni materijali sastavljeni u najvećem dijelu od podataka koji predstavljaju poslovnu tajnu poduzetnika od kojih su zatraženi) službenu tajnu tuženog tijela u smislu članka 12. Zakona o zaštiti tajnosti podataka, zbog toga što isti nisu dostavljeni tužiteljima na očitovanje nisu povrijeđene navedene odredbe Zakona o općem upravnom postupku. Naime, pritom Agencija, u okviru zakonom propisanih ovlasti utvrđuje mjerodavno tržište i tržišne udjele pojedinih poduzetnika (ekonomska analiza) putem svojih stručnih tijela bez potrebe provođenja vještačenja u smislu odredbe članka 183. Zakona o općem upravnom postupku.

Dakle, prema utvrđenom činjeničnom stanju (detaljne ekonomske i pravne analize predmetne upravne stvari) je postupanje povezanih poduzetnika odnosno poduzetnika Adris grupa d.d. (prije: Tvornica duhana Rovinj d.d.) i s njime povezani poduzetnici odnosno poduzetnici pod kontrolom poduzetnika Adris grupa d.d. (poduzetnici Ronhill d.o.o. i poduzetnik Tvornica duhana Rovinj d.o.o.) ocijenjeno kao zlouporaba vladajućeg položaja sklapanjem zabranjenih sporazuma na mjerodavnom tržištu trgovine cigaretama u Republici Hrvatskoj. Dakle, kako se radilo o postupanju povezanog društva (Ronhill d.o.o.) koji je obavljao prodaju duhanskih prerađevina u ime i za račun Tvornice duhana Rovinj i Tvornice duhana Zagreb tako da je unatoč veoma visokom vladajućem položaju na mjerodavnom tržištu trgovine cigaretama u Republici Hrvatskoj u svakoj od analiziranih godina počevši od 1999. kada su doneseni prvi Opći uvjeti za sklapanje ugovora, te svakako neraskidiva povezanost s prednosti imena marke cigareta koje distribuira na teritoriju Republike Hrvatske i njegove tradicije (najprodavanija marka cigareta na mjerodavnom tržištu cigareta robne marke Ronhill) i cigarete zaštitnog znaka Marlboro (najprodavanija cigareta na svijetu za koju je Tvornica duhana Rovinj imala licencu za proizvodnju na teritoriju Republike Hrvatske) temeljem navedenih Općih uvjeta s kupcima sklapao zabranjene ugovore koji imaju obilježja ugovora o isključivoj kupnji, s time da je kupcima nametnuo marketinško podržavanje njihovih proizvoda, održavanje unaprijed određene razine prodaje (tzv. zatečeni udjel) i te razine povećavati do unaprijed ugovorenih količina (izuzetno visoke ciljne udjele) te ugovorio nagrade (bonus) za slučaj ispunjenja ciljnog udjela te kazne (malus) za slučaj neispunjenja utvrđenog ciljnog udjela. Kako je navedenim ugovorima onemogućen pristup mjerodavnom tržištu distribucije cigareta na teritoriju Republike Hrvatske za sve stvarne ili potencijalne konkurente poduzetnika Ronhill d.o.o., iste nije moguće izuzeti niti primjenom članka 10. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja kao primjenu tzv. »pozitivnog ekonomskog balansa«. S obzirom na navedeni izuzetno visoki tržišni udjel (više od 95 posto) poduzetnika Ronhill d.o.o. u svim analiziranim godinama nije moguće primijeniti ni odredbu članka 9. stavak 1. navedenog Zakona, kao izuzeće od primjene članka 7. Zakona u konkretnom slučaju. Ni navodi tužitelja da se sporni ugovori i opći uvjeti nisu odnosili na cigarete iz skupine C, kao proizvode koji je distribuirala Tvornica duhana Zadar d.d., nisu od utjecaja na utvrđeni konačni učinak na tržištu s obzirom da se odnose na najmanje 75 posto tržišta trgovine cigaretama skupine A i B, a u preostalom dijelu (cigarete iz skupine C) se najveći dio distribucije tužitelja odnosi na prodaju cigareta zaštitnog znaka Marlboro.

Dakle, kako se veoma detaljnim obrazloženjem nalazi da su u postupanju tužitelja akumulirani i zlouporaba vladajućeg položaja i sklapanja zabranjenih sporazuma, to je točkom 1. izreke pobijanog rješenja utvrđeno da su tužitelji donošenjem Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 23. lipnja 1999., Aneksa broj 1 Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 25. studenoga 1999., Općih uvjeta za sklapanje Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju od 6. studenoga 2001. i Općih uvjeta prodaje duhanskih prerađevina od 16. svibnja 2003. te sklapanjem Ugovora o posredovanju u prodaji duhanskih prerađevina i Ugovora o pružanju posebnih usluga te sudjelovanja u natječaju s različitim poduzetnicima sa sjedištem u Republici Hrvatskoj u razdoblju od 23. lipnja 1999. do 1. listopada 2003. spriječili i ograničili slobodno tržišno natjecanje zlouporabom vladajućeg položaja na mjerodavnom tržištu trgovine cigaretama na teritoriju Republike Hrvatske u smislu članka 20. točke 3., 4., 8. i 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja a točkama II., III., IV. i V. izreke pobijanog rješenja detaljno odredili koji su to sporazumi i u kojem dijelu suprotni (ograničavajući) odredbama članka 7. stavak 1. točke 3. i 6. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja te se stoga imaju smatrati ništavima po odredbi članka 7. stavak 2. istog Zakona. Dakle, u okviru zakonske ovlasti (članak 30. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja) Agencija ocjenjuje da li su svi sporazumi poduzetnika u skladu s odredbama ovoga Zakona, a kako su isti u slučaju da su zabranjeni odnosno njihovi dijelovi ex lege ništavi (članak 7. stavak 2. istog Zakona), primjenom je navedene kogentne norme tuženo tijelo u okviru svoje nadležnosti pravilnom primjenom Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja sporazume odnosno njihove dijelove utvrdilo ništavim. Kako su tužitelji sklapanje predmetnih sporazuma odnosno ugovora uvjetovali prihvatom svojih Općih uvjeta proizlazi da opći uvjeti poslovanja (prodaje i nabave) čine sastavni dio ugovora, koji se na njih izričito ili prešutno pozivaju stavljajući ih u kategoriju sporazuma, pa se time nalazi i ovlaštenje Agencije za njihovo ocjenjivanje prema članku 30. Zakona.

Po zahtjevu poduzetnika Tvornice duhana Zadar u stečaju i BAT Hrvatska d.o.o. za naknadu troškova postupka u iznosu od 131.150,00 kn u svezi podnošenja podnesaka i zastupanja na usmenim raspravama u postupku Agencija ih je ocijenila nužnim i opravdanim u smislu članka 114. stavak 2. i 3. Zakona o općem upravnom postupku, nakon što je svrhu tumačenja primjene Tarife o nagradama i naknadama troškovima za rad odvjetnika u svezi provedenog upravnog postupka pribavila mišljenje Hrvatske odvjetničke komore od 27. lipnja 2002., te u smislu odredbe članka 117. Zakona o općem upravnom postupku obvezala poduzetnika Adris grupu d.d. na plaćanje troškova postupka (prema očitovanju poduzetnika Tvornice duhana Rovinj d.o.o. proizlazi da Ronhill d.o.o. više ne obavlja djelatnost prodaje duhanskih proizvoda).

Kako se s obzirom na izneseno ne nalazi da bi pobijanim rješenjem bio povrijeđen zakon na štetu tužitelja, trebalo je temeljem odredbe članka 42. stavak 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« broj: 53/91, 9/92 i 77/92) tužbu odbiti kao neosnovanu, s time da će se ova presuda objaviti u »Narodnim novinama« na temelju odredbe članka 37.a stavak 2. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja. Glede zahtjeva za naknadu troškova upravnog spora zainteresiranim se osobama ukazuje da u smislu odredbe članka 61. Zakona o upravnim sporovima svaka stanka podmiruje svoje troškove.

Broj: Us-1702/2007-11

Zagreb, 24. ožujka 2010.

Predsjednik Vijeća
Smiljan Mikuš, v. r.

Presuda, NN 71/2010-2150