### NN 11/2022 (26.1.2022.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-186/2021 od 22. prosinca 2021.

Ustavni sud Republike Hrvatske

119

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Ingrid Antičević Marinović, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Davorin Mlakar, Rajko Mlinarić i Miroslav Šumanović, članovi Vijeća, u postupku koji su ustavnom tužbom pokrenuli T. L. P. i I. L., oboje iz Z., koje zastupaju odvjetnici Odvjetničkog društva M. i M. d.o.o. iz V. G., na sjednici održanoj 22. prosinca 2021. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– presuda Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x-776/2018-6 od 3. studenoga 2020. i

– presuda Županijskog suda u V. G. broj: Gž-31/18-2 od 21. ožujka 2018.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u V. G. na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. T. L. P. i I. L. (u daljnjem tekstu: podnositelji) podnijeli su 12. siječnja 2021. ustavnu tužbu u povodu presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Rev-x-776/2018-6 od 3. studenoga 2020., kojom je odbijena njihova revizija protiv presude Županijskog suda u V. G. broj: Gž-31/18-2 od 21. ožujka 2018.

Tom presudom prihvaćena je žalba tuženice u sporu, LJ. L. iz V. G., te je preinačena presuda Općinskog suda u V. G. broj: P-37/15-50 od 24. studenoga 2017. na način da je odbijen (tom presudom prethodno usvojeni) tužbeni zahtjev podnositelja, kao tužitelja.

Podnositelji su tužbom u parničnom postupku tražili utvrđenje ništavosti ugovora o doživotnom uzdržavanju sklopljenog 19. srpnja 2001. između tuženice LJ. L., kao davateljice uzdržavanja i V. L., oca podnositelja ustavne tužbe, kao primatelja uzdržavanja.

2. Podnositelji u ustavnoj tužbi ističu povrede članaka 29. stavak 1., 35., 48. stavak 4. i 65. stavak 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01., 76/10. i 5/14.).

3. Na temelju članka 69. alineje 3. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u V. G. broj: P-37/15 (ranije P-450/12 i P-99/02).

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI PREDMETA

4. Podnositelji su tužbom od 30. siječnja 2002. pokrenuli parnični postupak protiv tuženice LJ. L., tražeći utvrđenje ništavosti, podredno poništenje, ugovora o doživotnom uzdržavanju kojeg je tuženica sklopila 19. srpnja 2001. s ocem podnositelja, V. L., preminulim 23. studenoga 2001., a na temelju kojeg je ugovora tuženica stekla vlasništvo njegove nekretnine sa svim pokretninama, u naravi kuće u nizu u V. G. (pobliže označene u ugovoru, tužbi i presudama).

4.1. U tužbi i tijekom postupka podnositelji su tvrdili da je njihov pok. otac bio dugogodišnji ovisnik o alkoholu uslijed čega je teško obolio fizički, ali i na način da je bio promijenjenog ponašanja i karaktera te upitne sposobnosti rasuđivanja. Umro je uslijed bakterijske pneumonije i brojnih zdravstvenih komplikacija, nakon desetak dana boravka u bolnici u teškom stanju popraćenom krizama svijesti.

Podnositelji su o njemu adekvatno skrbili dok nije, u svibnju 2001., postao gotovo nepokretan i vezan uz krevet, nakon čega mu podnositelji, kao zaposleni ljudi (prvotužiteljica i s malom djecom, a drugotužitelj zaposlen u inozemstvu), fizički nisu mogli pružati svu potrebnu skrb, pa su se obratili njegovom liječniku primarne zdravstvene zaštite u nadležnom domu zdravlja (dr. A. R.), koji je u lipnju 2001. uputio tuženicu Lj. L., inače patronažnu medicinsku sestru, da dva puta na tjedan obilazi pok. oca podnositelja, sukladno njegovim pravima na temelju zdravstvenog osiguranja. Pok. otac podnositelja ubrzo je zatražio da tuženica dolazi češće, time da će joj to posebno honorirati, s čime su se suglasili i podnositelji, smatrajući da je ocu doista potrebna svakodnevna profesionalna skrb.

Već sredinom srpnja 2001. tuženica je s pok. V. L. sklopila sporni ugovor, ubrzo nakon toga i uselila u njegovu kuću, a nedugo nakon nje i njezin suprug. Ugovor, kao i ovjera ugovora sačinjeni su po javnoj bilježnici odnosno po sucu nadležnog općinskog suda u domu pok. oca podnositelja, budući da je bio nepokretan.

Podnositelji su kao razloge ništavosti ugovora istaknuli da je tuženica grubo zloupotrijebila povjerenje i izigrala očekivanja od osobe koja profesionalno skrbi o teško bolesnima i umirućima, s kojom svrhom je i bila angažirana – da je, dakle, riječ o ugovoru koji je suprotan moralu i načelima savjesnosti i poštenja, a koji je ujedno i zelenaški ugovor, s obzirom da je tuženica iskoristila lakomislenost pok. V. L. i njegovo stanje ovisnosti i nužde, te za sebe ugovorila korist u očitom nerazmjeru s onim što mu je dala odnosno što se obvezala dati.

Kao razloge pobojnosti ugovora istaknuli su prijevarno ponašanje tuženice i postojanje bitne zablude njihovog pok. oca o osobi tuženice.

4.2. Prema utvrđenju Ustavnog suda, spis predmeta nadležnog prvostupanjskog suda, u dijelu koji se odnosi na tijek postupka pod brojem P-99/02, sadrži enormnu količinu medicinske dokumentacije o mnogobrojnim oboljenjima pok. V. L.

U tom dijelu postupka saslušane su parnične stranke i više svjedoka te je određeno psihijatrijsko vještačenje na okolnost je li pok. otac podnositelja bio sposoban za rasuđivanje u vrijeme sklapanja spornog ugovora.

U svojem iskazu tuženica je navela, među ostalim, da nije znala za alkoholnu ovisnost pok. V. L., da mu je povremeno znala davati manje količine alkohola (rakije, piva, vina) kada bi on to tražio te da je od kraja srpnja 2001. bio vezan uz krevet.

U svojem je nalazu vještak – psihijatar, dr. A. H., utvrdio, na temelju opsežne medicinske dokumentacije i obdukcijskog nalaza, postojanje alkoholizma i sekundarnih oštećenja odnosno psihoorganskih promjena kao produkta alkoholizma, uz više kroničnih oboljenja. Utvrdio je i da je pok. otac podnositelja bio »slabo pokretan« i da mu je bila evidentno potrebna tuđa pomoć i njega, time da je posebno napomenuo kako je iz medicinske dokumentacije vidljivo da je čak i za vrijeme jedne od kućnih posjeta obiteljskog liječnika bio pod utjecajem alkohola, što bi moglo upućivati na neadekvatnu skrb. U svojem mišljenju vještak nije utvrdio da bi pok. V. L. uslijed alkoholizma bio nesposoban za rasuđivanje i nesvjestan značenja i posljedica sklapanja spornog ugovora. Nakon dostave pisanog nalaza i mišljenja vještak je i saslušan pred sudom te je ostao pri svojem nalazu i mišljenju.

4.2.1. U istom postupku zatim je određeno drugo psihijatrijsko vještačenje po dr. B. V., koja je u svojem nalazu, na temelju medicinske dokumentacije, također konstatirala postojanje alkoholne ovisnosti, kao i napomenula da je u dokumentaciji zabilježeno stanje alkoholiziranosti pok. V. L. prilikom kućne posjete liječnika, u vrijeme kada je već bio nepokretan, pa stoga vještakinja ukazuje na otvoreno pitanje tko je pok. V. L. u to vrijeme opskrbljivao alkoholom.

U svojem mišljenju vještakinja izražava stajalište da u vrijeme sklapanja spornog ugovora pok. otac podnositelja nije bio sposoban za rasuđivanje. Nakon dostave pisanog nalaza i mišljenja vještakinja je i saslušana pred sudom te je ostala pri svojem nalazu i mišljenju.

4.2.2. U postupku je zatim određeno i treće psihijatrijsko vještačenje po dr. D. Z., koji je na temelju medicinske dokumentacije također zauzeo stajalište (pisano i usmeno pred sudom, a na ročište za glavnu raspravu 8. ožujka 2007. bilo je pozvano, pristupilo i saslušano i sve troje vještaka te su svi ostali pri svojim nalazima i mišljenjima) da pok. V. L. nije bio sposoban shvatiti značenje i posljedice sklapanja spornog ugovora.

4.2.3. Zatim je zatraženo i četvrto psihijatrijsko vještačenje od Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Z. Odbor za sudbena mišljenja tog fakulteta za vještake je odredio prof. dr. sc. V. F. Š. i doc. dr. sc. N. H., koji su nakon uvida u dokumentaciju zaključili (pisano i usmeno pred sudom, a na ročište za glavnu raspravu 13. siječnja 2009. bilo je pozvano, pristupilo i saslušano i svih petoro vještaka te su svi ostali pri svojim nalazima i mišljenjima) da »nema sigurnih dokaza da pokojni L. V.... nije bio sposoban za rasuđivanje...«.

4.3. Presudom broj: P-99/2002 od 28. siječnja 2010. prvostupanjski sud je odbio tužbeni zahtjev podnositelja (istodobno je rješenjem odbio njihov prijedlog za izdavanje privremene mjere zabranom otuđenja ili opterećenja nekretnine koja je bila predmet spornog ugovora).

U obrazloženju taj sud navodi, u bitnome, kako se priklonio nalazu i mišljenju dr. A. H., a posebice suglasnom nalazu i mišljenju Medicinskog fakulteta, budući da se ono temelji na mišljenjima 22 člana Odbora za sudbena mišljenja tog fakulteta, različitih specijalizacija, kojima je prezentirana cjelokupna medicinska dokumentacija.

Sud je zauzeo stajalište da sporni ugovor, u smislu mjerodavnih odredaba Zakona o obveznim odnosima i Zakona o nasljeđivanju, nije suprotan Ustavu, prisilnim propisima te moralu društva, a da nije ni zelenaški ugovor. Ovo stoga što tužitelji nisu ponudili dokaze koji bi upućivali na stanje nužde, lakomislenosti ili zavisnosti pok. V. L., koji je bio materijalno neovisna osoba, imao svoje prihode i vlastitu nekretninu, a prije sklapanja spornog ugovora konzultirao se s javnom bilježnicom (saslušanom u svojstvu svjedoka) koja je zbog toga dolazila k njemu dva puta, pročitala mu i pojasnila ugovor i upozorila na njegove implikacije. Radi ovjere ugovora kod njega je bio i sudac nadležnog općinskog suda, koji je s pok. V. L. tom prilikom potpuno normalno komunicirao.

Prvostupanjski sud je ocijenio kako podnositelji nisu dokazali da je tuženica mogla znati da je pok. otac podnositelja teško bolestan i da će uskoro umrijeti.

Pritom sud ne smatra relevantnom činjenicu da je tuženica po struci medicinska sestra, jer to samo po sebi ne znači da je dostatno stručna (kao što je stručan liječnik) da bi na temelju medicinske dokumentacije i njegovog općeg zdravstvenog stanja mogla zaključiti kako će pok. otac podnositelja uskoro umrijeti, a pored toga da su ugovori o doživotnom uzdržavanju aleatorni ugovori, uslijed čega nastup smrti nedugo nakon sklapanja ugovora nije razlog njegove ništavosti.

4.4. Podnositelji su u žalbi posebno istaknuli pitanje etičkih načela i moralnosti osobe koja je kao profesionalac, po preporuci liječnika, angažirana da skrbi o teško bolesnom čovjeku, a svoj položaj je iskoristila za stjecanje materijalnih dobara, kao i činjenicu da o tom aspektu spornog odnosa prvostupanjski sud u pobijanoj presudi nije naveo ništa. Također su, u bitnome, doveli u pitanje mogućnost da medicinska sestra koju je angažirao obiteljski liječnik upoznat sa zdravstvenim stanjem pok. oca podnositelja, ne bi imala uvida u njegovo zdravstveno stanje, a pritom je sama iskazala i da nije uzimao propisane lijekove (no ona na to nije upozoravala članove obitelji, smatrajući da ti lijekovi nisu nužni), da ga nije poticala na kretanje (koje mu je bilo potrebno s obzirom na bolest kralježnice, a radi čega i jest ubrzo »pao u krevet«), da mu je povremeno i sama davala alkohol i da nije vodila sestrinsku dokumentaciju o pacijentu.

Prigovorili su i »fascinaciji« suda mišljenjem 22 člana Odbora za sudbena mišljenja Medicinskog fakulteta u Z, čije različite specijalizacije većinom nisu ni mjerodavne za vrstu zdravstvenih problema kakve je imao pok. V. L., a koje mišljenje je, od svih donesenih u konkretnom predmetu, najopćenitije, najpovršnije i najmanje stručno – međutim, svi su vještaci ipak suglasni u tome da je pok. otac podnositelja najmanje 10 godina prije sklapanja spornog ugovora bio alkoholičar, i to kronični alkoholičar (suprotno stajalištu Odbora za sudbena mišljenja), o čemu govori medicinska dokumentacija i u njoj egzaktni medicinski parametri, te jasno ukazuje na mentalno propadanje pok. V. L., koji je pored dvoje vlastite obrazovane, situirane i brižne djece u kratkom vremenu odlučio sklopiti ugovor s de facto nepoznatom osobom.

4.5. Županijski sud u V. G. je rješenjem broj: Gž-414/10 od 6. lipnja 2012. ukinuo prvostupanjsku presudu (u odnosu na rješenje o odbijanju privremene mjere žalbu je odbio) te je predmet vratio prvostupanjskom sudu na ponovni postupak.

U obrazloženju je, u bitnome, naveo da prvostupanjski sud provedene dokaze samo reproducira, ali ne analizira, a što se tiče pitanja je li sporni ugovor zelenaški – da stanje nužde ili zavisnosti ne mora biti prouzročeno isključivo teškim materijalnim prilikama, već i drugim teškim situacijama (primjerice, ovisnošću o alkoholu, drogama i sl.). Što se tiče eventualno kumuliranog zahtjeva za poništenje ugovora, drugostupanjski sud nalazi da prvostupanjski odbijanje tog zahtjeva uopće nije obrazložio.

Drugostupanjski sud je naložio prvostupanjskom da u ponovnom postupku vrednuje provedene dokaze odnosno, po potrebi, provede i nove.

4.6. Postupak je nastavljen pod brojem P-450/12 pred drugom sutkinjom, ponovo su saslušane stranke i pojedini svjedoci (sudac koji je ovjerio ugovor; dugogodišnji prijatelj i susjed pok. V. L., koji je detaljnije opisao njegov alkoholizam i posljedice koje je na njemu primjećivao), te je 4. siječnja 2013. donesena presuda, kojom je tužbeni zahtjev za utvrđenje ništavosti spornog ugovora usvojen (a odbijen je zahtjev za poništenje ugovora).

U obrazloženju je navedeno, u bitnome, da u medicinskoj dokumentaciji pok. oca podnositelja nema dokumenta koji bi bio egzaktan pokazatelj njegovog duševnog stanja i siguran dokaz postojanja mana volje pri sklapanju spornog ugovora, iako su svi vještaci i svjedoci suglasni da se radilo o alkoholizmu. Sud, međutim, smatra da je riječ o dvostranom pravnom aktu koji obje strane obvezuje na savjesnost, poštenje i jednaku vrijednost činidaba, a da se tuženica nije pridržavala ničega od navedenog.

Sud drži potpuno neuvjerljivim i neživotnim tvrdnje tuženice kako pok. V. L. nije bio alkoholičar i kako to njoj nije bilo poznato – tim više što je sama tuženica tijekom postupka navodila da mu je davala alkohol i koliko ga je dnevno konzumirao, a po prvi puta je pokazao znakove apstinentske krize tek kada je zadržan u bolnici, nedugo prije smrti.

Zaključuje da je tuženica, kao profesionalna medicinska sestra, angažirana po službenoj dužnosti za pružanje medicinske njege nekoliko puta tjedno, postupila suprotno moralnim normama te načelu savjesnosti i poštenja, znajući za teško zdravstveno stanje pok. V. L. iz kojeg je mogla zaključiti da neće još dugo živjeti, a sve ne obavještavajući nikoga o sklopljenom ugovoru te primajući i dalje plaću na teret HZZO-a za povremenu skrb (na što pok. V. L. više ne bi imao pravo nakon što je s tuženicom ugovorio svakodnevnu i cjelodnevnu skrb).

Sud također smatra da u konkretnom slučaju postoje elementi zelenaškog ugovora, jer je tuženica očigledno primila »puno za malo«, pri čemu nije primarno relevantno što je riječ o aleatornom ugovoru – jer i aleatoran ugovor mora biti moralan.

4.7. Rješenjem Županijskog suda u V. G. broj: GŽx-65/13 od 26. lipnja 2013. žalba tuženice je odbijena (izuzev u odnosu na troškove postupka, u kojem dijelu je prvostupanjska presuda preinačena).

Taj sud je izrazio stajalište kako je točan žalbeni navod da alkoholizam sam po sebi ne znači brzu smrt, kao i navod o aleatornosti ugovora o doživotnom uzdržavanju, ali je potvrdio prvostupanjsku presudu smatrajući da ukupnost okolnosti konkretnog slučaja (tuženica je profesionalna medicinska sestra sa znatnim radnim iskustvom, pok. V. L. je omogućavala konzumiranje alkohola itd.) upućuje na zaključak da je tuženica postupala nesavjesno i pri sklapanju spornog ugovora imala nepoštenu namjeru stjecanja nerazmjerne materijalne koristi.

4.8. Vrhovni sud je rješenjem broj: Rev-x-130/14 od 28. svibnja 2014. prihvatio reviziju tuženice i ukinuo obje nižestupanjske presude te predmet vratio na ponovni prvostupanjski postupak, uz obrazloženje, u bitnome, da su u konkretnom slučaju vještačenja provođena samo na okolnost je li pok. otac podnositelja u vrijeme sklapanja spornog ugovora bio sposoban za rasuđivanje (te nije utvrđeno da ne bi bio sposoban za rasuđivanje), ali nisu provođena na okolnost je li bio alkoholičar, pri čemu se u jednom od vještačkih nalaza, inače međusobno proturječnih u pogledu nesposobnosti za rasuđivanje, čak spominje podatak prema kojem je »marker alkoholizma« kod pok. V. L. ispod 100, što bi značilo da nije riječ o kroničnom alkoholizmu.

Navodi se i da razlozi nižestupanjskih presuda nisu jasni, s obzirom da iz provedenih dokaza proizlazi da je alkohol donosio susjed, a ničim nije dokazano da bi to činila tuženica. Također se ukazuje na aleatornu narav spornog ugovora te se nalaže donošenje nove presude s jasnim obrazloženjem.

4.9. Postupak je nastavljen pred prvostupanjskim sudom pod brojem P-37/15 te je određeno vještačenje po specijalistu forenzičke psihijatrije – subspecijalizacije iz alkoholizma – Klinike za psihijatriju V. Zadatak vještaka je bio odgovoriti na pitanje je li pok. V. L. bio ovisnik o alkoholu, je li stručna osoba – medicinska sestra – morala moći prepoznati njegov alkoholizam, je li prema pravilima njezine struke opravdano da pok. V. L. nakon što je sklopljen ugovor i dalje konzumira alkohol i u kojim količinama te može li medicinska sestra procijeniti razvijenost bolesti alkoholne ovisnosti, opće zdravstveno stanje ovisnika odnosno utjecaj konzumiranja alkohola i mogući nastup smrtnog ishoda.

U zaključcima svojeg nalaza i mišljenja vještak doc. dr. sc. A. B. je naveo (a sve je dodatno obrazložio i potvrdio na ročištu za glavnu raspravu 8. lipnja 2016.) da je pok. otac podnositelja imao psihički poremećaj ovisnosti o alkoholu i psihoorganski sindrom prouzročen alkoholom, da tuženica nije mogla prepoznati ovisnost o alkoholu, ali je mogla prepoznati da postoje neki problemi povezani s uzimanjem alkohola, nije ga smjela podržavati u uzimanju alkohola, ali ga zasigurno nije mogla spriječiti da nastavi piti, kao i da tuženica nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda.

Zatim je određeno još jedno vještačenje po dr. P. B., specijalistu sudske medicine, na okolnosti uzroka smrti pok. V. L., stanja u kojem je zaprimljen u bolnicu, terapije koja je tada primijenjena i radi odgovora na pitanje je li njegova smrt vezana uz ovisnost o alkoholu te je li se, kada i kako mogao procijeniti mogući nastup smrti. Taj vještak je naveo, u bitnome, da je smrt pok. V. L. povezana s ovisnošću o alkoholu (obostrana upala pluća kao posljedica ciroze jetre u krajnjem stadiju). Naveo je, među ostalim, i to da su pri posljednjem pregledu obiteljskog liječnika 2. kolovoza 2001. utvrđeni jasni znakovi nedostatne funkcije jetre, ali da su do idućeg pregleda 14. studenoga 2001., kada je pok. otac podnositelja upućen u bolnicu zbog jasnih znakova dekompenzirane ciroze jetre, protekla tri mjeseca, a pogoršanje stanja moglo je biti primijećeno naročito od strane osobe s medicinskim znanjima na razini srednje stručne spreme. Iz nalaza i mišljenja ovog vještaka također je vidljivo da je pok. V. L., nakon što je zaprimljen u bolnicu, primao lijek Meprobamat, koji se daje alkoholičarima tijekom apstinencijske krize.

Općinski sud u V. G. zatim je, 24. studenoga 2017., donio presudu broj: P-37/15, kojom ponovo usvaja tužbeni zahtjev odnosno utvrđuje ništavost spornog ugovora, uz sljedeće obrazloženje:

»... Vrhovni sud Republike Hrvatske ukazuje da unatoč svim provedenim dokazima sama činjenica da je pok. V. L. bio alkoholičar, zapravo nije dokazana, a iz koje polazne činjenice – nedovoljno utvrđene iz do tada provedenih dokaza – sud prvog stupnja izveo je posljedično krive zaključke, jednako kao i sud drugog stupnja.

U ponovljenom suđenju, tijekom dokaznog postupka sud je uz suglasnost stranaka posredno – čitanjem proveo sve do tada prikupljene i provedene dokaze i to: zapisnike o raspravama na kojima je sud saslušao svjedoke I. B. i M. J., ponovno saslušao stranke, tužitelje pod I. i II. i tuženu Lj. L., zatim smrtni list pok. L. V., ugovor o doživotnom uzdržavanju od 19.07.2001. godine ovjerenog pod R2-166/01, ZK izvadak, medicinsku dokumentaciju pok. L. V., presliku njegovog zdravstvenog kartona te iskaze saslušanih svjedoka M. K., H. P., V. M., R. S., D. L. i V. C., zatim izvršio uvid u pisane nalaze i mišljenja vještaka psihijatra dr. A. H. od 08.09.2003. godine, u dopunski usmeni nalaz i mišljenje vještaka dr. A. H., nalaz i mišljenje vještaka psihijatra dr. B. V. od 26.04.2004. godine, u dopunski usmeni nalaz i mišljene dr. B. V. na ročištu od 16.02.2005. godine, u pisani nalaz i mišljenje vještaka psihijatra dr. D. Z. od 30.12.2005. godine, u dopunski usmeni nalaz i mišljenje dr. B. V., dr. D. Z. i dr. A. H. na ročištu od 08.03.2007. godine, u pisani nalaz i mišljenje Odbora za sudbena mišljenja Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Z. od 15.02.2008. godine, u dopunski usmeni nalaz i mišljenje vještaka s Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Z. dr. V. F. Š. i dr. N. H., oba vještaka psihijatra na ročištu od 03.02.2009. godine, u dopunski usmeni nalaz i mišljenje vještaka psihijatra dr. V. F. Š., dr. N. H., dr. D. V., dr. A. H. i dr. D. Z. na ročištu od 13.01.2010. godine, uvid u spis R2-166/01 te proveo psihijatrijsko vještačenje po prof.dr.sc. A. B. i sudsko-medicinsko vještačenje po dr. med. P. B., te je odbio provesti dokaze saslušanjem svjedoka predloženih na ročištu 9. prosinca 2015. (list 526-527 spisa), držeći iste nepotrebnima i odugovlačećima, a uvažavajući istodobno i prigovor tuženice da su navedeni dokazni prijedlozi nedovoljno obrazloženi.

Analizirajući naprijed navedene dokaze u svojoj ukupnosti, te svaki pojedinačno u korelaciji s ostalim provedenim dokazima, sud prvog stupnja je ponovno izveo isti zaključak, te presudio kao u izreci.

S obzirom na potonje, nastavno će se – u bitnome – ponovno elaborirati posredno izvedeni dokazi kao i dokazi provedeni u ponovljenom postupku, te utvrđenja na temelju kojih sud ostaje kod istog zaključka.

Naime, nesporno je među parničnim strankama da je pok. L. V. zaključio sa tuženom ugovor o doživotnom uzdržavanju dana 19.07.2001. godine i da je isti ugovor ovjeren od strane suca Općinskog suda u V. G. M. J., pod brojem R2- 166/01, dana 23. srpnja 2001. godine.

Naprijed navedeno potvrđuje i M. J. saslušan u svojstvu svjedoka, ističući da je ovjeru ugovora između tužene i pok. L. izvršio u kući pok. L., da ga je zatekao po dolasku da sjedi na krevetu i normalno je obavio razgovor sa pok. L. Upoznao je stranke s njihovim pravima i obvezama glede ugovora, a što se tiče motiva sklapanja ugovora, u to se nije upuštao, jer to nije niti dužan po zakonu.

Također je nesporno da je pok. L. V. preminuo 23.11.2001. godine te da je isti bio vlasnik nekretnina upisanih u z.k. ul. 3459 br. poduloška 1069 k.o. V. G., pobliže opisanih u stavku I. izreke ove presude.

Iz iskaza svjedoka I. B. koji je pok. L. poznavao 25-30 godina, proizlazi da su bili bliski prijatelji i viđali se skoro svakodnevno, proizlazi (iako o mrtvima sve najbolje) da je pok. L. bio teški alkoholičar i to ‘soler’, opijao se u samoći. Primijetio je da se u govoru često gubi i nepovezano govori. Poznato mu je da se u posljednjoj godini prije dolaska tužene za stalno o pok. L. brinula kćerka, I-tužiteljica, iako je imala dvoje male djece. O ugovoru o doživotnom uzdržavanju saznao je od susjeda Ž. koji se svakodnevno brinuo o pok. L. i donosio mu hranu, sve dok tuženica nije počela dolaziti svaki dan. I on je osobno dolazio svakodnevno kod pok. L. dok tuženica nije došla za stalno, a poslije nije dolazio da ne bi smetao dok tuženica skrbi o pok. L., tj. kupa ga i presvlači.

Iz iskaza svjedokinje M. K. proizlazi da je pok. L. nakon što je postao teže bolestan i nepokretan, postao dosta konfuzan. To je primjećivala prilikom telefonskih razgovora s njim i zaključila je da je isti alkoholiziran jer se u razgovoru lagano gubio, odnosno nije znao uopće o čemu pričaju. Prije smrti pok. L. razgovarala je s njim telefonom i isti je odgovarao samo sa ‘da’ ili ‘ne’ i ‘dobro’ te je otežano govorio. Ništa joj nije poznato o ugovoru o doživotnom uzdržavanju.

Svjedokinja V. M. potvrđuje da je pok. L. poznavala od djetinjstva, a kada ga je posjetila sredinom 7. mjeseca 2001. godine zaključila je da je on pomalo izgubljen i jadan čovjek. Naime, istom je donijela 500 DM, što mu je poslao sin, Il-tužitelj i u razgovoru s pok. L. imala je osjećaj da je odsutan iz razgovora i da se na trenutke gubi. Napominje da je još jedanput od Il-tužitelja donijela pok. L. 5000 švicarskih franaka.

Iz iskaza svjedoka H. P., supruga I-tužiteljice, proizlazi da je tasta pok. L. upoznao tijekom 1997. godine, da je isti dolazio kod njega i supruge u stan dok je bio pokretan. No, već tada je primjećivao po mirisu i njegovom nesuvislom kretanju da je pod utjecajem alkohola, a već od 1998. godine pa do 6. ili 7. mjeseca 2000. godine dolazili su svaki tjedan u V. G. u posjetu pok. L. Međutim, pok. L. bio je u sve težem zdravstvenom stanju, svaki put kada bi dolazio kod njih bio je pod utjecajem alkohola, nekoliko puta je pao kod sebe u kući, tako da su on i supruga I-tužiteljica odlučili pomoći mu na neki način. Odlučili su mu osigurati dvadeset i četiri satnu njegu predlažući mu dom za umirovljenike na što tast nije pristao. U 12. mjesecu 2000. godine, pok. L. prebolio je tešku virozu, postao je sve teže pokretan, pa se o njemu brinuo susjed Ž. Đ. U 5. mjesecu 2001. godine sve više je konzumirao alkohol, postao je teško pokretan i više se nije mogao brinuti o osnovnim higijenskim potrebama. U 5. mjesecu 2001. godine predložili su mu da dolazi patronažna sestra na što je on i pristao i koja mu je dolazila nakon toga, a u 6. mjesecu im je rekao da bi zamijenio stan sa patronažnom sestrom zbog čega su on i supruga bili iznenađeni jer se radilo o stanu na 5. katu. U 7. mjesecu 2001. godine pok. L. je rekao da je riješio svoj problem i da će Ljubica doći živjeti stalno kod njega, što je njih povrijedilo i od tada do polovice 10. mjeseca oni nisu dolazili kod pok. L. II-tužitelj je dolazio više puta kod pok. oca u tom periodu i onda je rekao da nikako nije uredu sa ocem. Prije smrti pok. L., kada ih je tužena obavijestila da se pok. tast nalazi u bolnici, pa kada su oni došli u bolnicu, liječnik je pitao I-tužiteljicu koliko pok. L. pije na dan, s obzirom da je utvrđeno da zapada u alkoholnu krizu. I-tužiteljica je pozvala tuženu i pitala koliko otac pije na dan, na što joj je tužena odgovorila jednu polovinu litre žestokog pića, odnosno rakije.

Dakle, iz iskaza saslušanih svjedoka I. B., M K., V. M. i H. P., nedvojbeno se može zaključiti da je pok. V. L. bio slabo pokretan i u vrijeme sačinjenja ugovora te da je redovito konzumirao alkohol.

Iz iskaza svjedokinje R. S. proizlazi da je pok. L. poznavala od ranije, da je kod nje dolazio kad god je trebao nešto od nje kao Javnog bilježnika. Negdje u 7. mjesecu 2001. godine nazvao ju je i pitao da mu sačini ugovor o doživotnom uzdržavanju sa jednom osobom. Rekao je da ne može doći kod nje ‘zbog kičme’, pa je ona bila kod njega dva puta radi dogovora oko ugovora o doživotnom uzdržavanju. Nije primijetila nikakvo neobično ponašanje pok. L. Bila je prisutna i tužena te im je pročitala nacrt ugovora o doživotnom uzdržavanju, a prema ranijem dogovoru. Uputila ih je da ugovor može ovjeriti samo sudac.

Iz iskaza svjedoka D. L., supruga tužene i svjedokinje V. C., prijateljice tužene, proizlazi da su pok. L. poznavali iz osobnih kontakata, da im nije poznato da bi konzumirao alkohol, da se uvijek ponašao najnormalnije te da im je poznato da je sklopljen ugovor o doživotnom uzdržavanju između pok. L. i tužene. Istina, svjedok D. L. napominje da je vidio ponekad pok. L. da popije po jednu ili dvije pive.

I-tužiteljica saslušana kao stranka, iskazala je da o navedenom ugovoru o doživotnom uzdržavanju ništa nije znala do smrti pokojnog oca. Isto navodi i II-tužitelj. Pokojni otac L. V. je nakon odlaska u mirovinu imao više zdravstvenih problema, a najgori od svih je bio alkoholizam. U prvo vrijeme se I-tužiteljica brinula i pomagala ocu, no njegove su potrebe rasle, a ona je imala malu djecu te nije u svemu mogla udovoljiti njegovim potrebama. O njemu se brinuo i susjed, a imao je i angažiranu i jednu ženu koja je čistila i pospremala kuću. No, ocu je bila nužna osobna pomoć zbog otežanog kretanja i bolesti, pa je ona predložila, a otac je pristao da zatraže medicinsku pomoć nakon čega se obratila dr. R., pa je liječnik rekao da ima pravo na patronažnu sestru nakon čega je došla tuženica. Otac joj je rekao da je zadovoljan sa patronažnom sestrom, a nedugo nakon toga je rekao da se tuženica doselila kod njega. S njom je doselio i njen suprug. To saznanje ju je jako pogodilo te je rekla ocu da neće više dolaziti u kuću u kojoj žive neki stranci. Tužena joj je javila 16. ili 17. studenog 2001. godine da je otac noć prije odvezen u bolnicu. Otišla je u bolnicu R. gdje joj je dežurni liječnik rekao da joj je otac pao u alkoholnu krizu, a umro je 23.11.2001. godine. Liječnik ju je pitao koliko otac pije dnevno nakon čega je ona nazvala tuženu te joj je tužena rekla da otac pije na dan oko pola litre rakije.

Il-tužitelj kao stranka izjavljuje da je s ocem izravno kontaktirao telefonom sve do kraja 5. mjeseca, a negdje u 7. mjesecu otac je njega nazvao i rekao mu da je u teškoj financijskoj situaciji i pitao ga da mu pomogne. Negdje u 10. mjesecu došao je iznenada kod oca sa djecom i tad je oca zatekao u teškoj situaciji. Teško je i nerazgovijetno govorio, a na stolu je primijetio puno razbacanih lijekova. Cijelo prizemlje mirisalo je na alkohol pa je on otišao i rekao da će doći sutra. Kada je došao ponovo, stan je bio pospremljen, otac je bio normalno odjeven i tada je s njim normalno pričao. Pok. otac mu ništa nije pričao o ugovoru, ali ga je tužena pitala zna li za ugovor, a on s njom nije htio komunicirati i nije znao da se radi o navedenom ugovoru o doživotnom uzdržavanju, za kojeg je saznao tek nakon smrti oca.

Posebno tužitelji pod I. i II. navode da je pok. otac uplaćivao posmrtnu pripomoć iz čega su plaćeni osnovni troškovi pogreba, a sve ostale ekstra troškove pogreba platili su tužitelji osobno.

Tužena saslušana kao stranka istaknula je da je zaposlena kao medicinska sestra u ustanovi za zdravstvenu njegu u kući. Odobrenje za njen angažman daje ta ustanova, a sadržaj potrebne njege određuje liječnik. U vrijeme dok je radila taj posao bila je angažirana kod više liječnika s kojima je surađivala, a između ostalih i s liječnikom dr. A. R. S dr. R. imala je dobar profesionalni odnos pa ju je isti molio ako ima slobodnih sati za angažman kod jednog pacijenta kojem treba pomoć dva puta tjedno po 30 minuta. Prihvatila je angažman i otišla na adresu pok. V. L. s kojim je prvi susret bio vrlo ugodan a prepoznala ga je kao lice s televizije. Dogovorili su se kada i koji dan će se kupati, kad mjeriti tlak, a kad vježbati i provoditi fizikalnu terapiju. Nakon 2 tjedna pok. L. ju je molio da dolazi češće na što je pristala, pa je dr. R. potpisao liječnički nalog za njen dolazak 3 puta tjedno. Nakon proteka 5. mjeseca pok. L. molio ju je kao osobu u koju ima puno povjerenje da pomogne oko čišćenja što je ona i učinila na način da opere suđe i po vješa veš. U lipnju je predložio da preuzme u cijelosti usluge čišćenja od gospođe koja mu je vodila te poslove a išla je na godišnji odmor. Upozorila je pok. L. da to ne može za vrijeme radnog vremena jer je angažirana i kod drugih pacijenata, a on je predložio da to radi poslije podne s tim da će to sve posebno platiti. Tako je svakodnevno dolazila poslije podne kod pok. L., a polovinom srpnja je predložio da sklope ugovor da ga ona uzdržava, a za uzvrat on će njoj ostaviti kuću poslije smrti. Nije bila sigurna da može biti 24 sata na usluzi pa mu je predložila da ustanove gdje je zaposlena može naručiti dvadeset i četiri satnu kućnu njegu, ali da to puno košta. Tu njegu bi provodile ona i njena kolegica. Pok. L. tu je mogućnost odbio i inzistirao na ugovoru. Napominje da je za svoj angažman u njezi pok. L. podnosila svojoj ustanovi redovito izviješće, a koja je podnosila izviješće HZZO-u. Po službenoj dužnosti bila je angažirana kod pok. L. od početka svibnja pa sve do njegove smrti, a tijekom tjedna kontinuirano se povećavao broj potrebnih sati njege. Smatra da je do općeg pogoršanja zdravlja i znatno smanjenje pokretljivosti kod pok. L. došlo zbog tuge za Tamarom, I-tužiteljicom jer mu nije više dolazila. Na dan ovjere ugovora o doživotnom uzdržavanju zvala je kućnu liječničku posjetu, zbog oteknuća noge i prsta pok. L. Ona je osobno izvadila krv, a ne sjeća se nalaza i što u nalazima znači ‘Gama 116’. Dana 19. srpnja 2001. godine doselila se kod pok. L. jer se htjela uvjeriti kako će to izgledati, a bojala se da će se pok. L. predomisliti te da će možda njegova djeca doći s njom razgovarati, a kako se to nije dogodilo pozvala je muža te se i on doselio 23.07.2001. godine. Napominje da je za potrebe pok. L. podizala sa njegovom karticom novac sa bankomata negdje od rujna 2001. godine, ali je nije interesiralo za što mu je taj novac trebao. Posebno ističe da joj nikad nitko nije rekao za pok. L. da je ovisnik o alkoholu, na to ju nije upozorio ni dr. R., niti je ona zaključila da bi pok. L. bio alkoholičar.

Na temelju postojeće medicinske dokumentacije pročitana su medicinska vještačenja koja su provedena po Odboru za sudbena mišljenja Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Z., koji Nalaz i mišljenje su prezentirali sudu dr. V. F. Š. i dr. N. H., pribavljen je nalaz i mišljenje dr. A. H., dr. B. V. i dr. D. Z..

Nedvojbeno je iz svih vještačenja da je kod pok. V. L. potvrđena dijagnoza alkoholizma. Iz usklađenog mišljenja dr. A. H. s iznijetim mišljenjem i zaključkom Odbora za sudbena mišljenja medicinskog fakulteta u Z. zaključiti da iako je postojao alkoholizam, da je postojao i niz somatskih smetnji koja su jednim dijelom sekundama oštećenja vezana za alkoholizam, no da sama dijagnoza alkoholizma apsolutno ne znači da takva osoba ne bi bila u stanju sačiniti neki pravni akt u konkretnom slučaju ugovor o doživotnom uzdržavanju. Naime, u medicinskoj dokumentaciji nema niti jedan dokument i siguran dokaz koji bi ukazivao na nesposobnost rasuđivanja pok. V. L.

Dr. D. Z. svoj nalaz i mišljenje temelji na istoj postojećoj medicinskoj dokumentaciji ali je prema navodima ovog vještaka – pomnom analizom navedene medicinske dokumentacije isti utvrdio, bez obzira što eksplicitno ne postoji podatak o narušenom duševnom stanju pok. L. da je isti bio teški ovisnik o alkoholu s nizom sekundarnih oštećenja organskih i psihičkih funkcija a što se utvrđuje i iz zapisnika obdukcije. Gledajući deset godina unatrag psihometrijski su neke psihičke funkcije pok. L. ocijenjene slabijima i to znaci slabijeg pamćenja, jače smetnje koncentracije, ali i ono što posebno smatra važnim – negativne karakterne osobine impulzivnosti i agresivnosti. Posebno je tvrdio da do kraja života pok. L. nije bio u apstinenciji od alkohola osim neposredno pred smrt u bolnici kada je razvio težu apstinencijsku krizu. Zaključuje da su voljne sposobnosti u pravcu sugestivnosti u ponašanju trebale biti izražene.

Dr. B. V. također zaključuje da je pok. V. L. bio dugogodišnji ovisnik o alkoholu, ugrozio je svoje zdravlje i život i na kraju umro od tjelesnih oštećenja uvjetovanih alkoholom. Smatra da je od posljedica alkoholizma, njegovo opće, radno, socijalno i obiteljsko funkcioniranje narušeno. Zaključuje da je u vrijeme sastavljanja i ovjere ugovora njegova sposobnost rasuđivanja bila znatno narušena jer sam čin ostavljanja imovine relativno nepoznatoj osobi ukazuje na karakterne promjene koje su nastupile uslijed dugogodišnjeg alkoholizma.

Iz provedenog psihijatrijskog vještačenja po dr.sc. A. B. u ovom ponovljenom postupku (list 547-598 spisa) u pisanom Nalazu i mišljenju naveden je zaključak, da je pokojni V. L. osoba kod koje su dijagnosticirani psihički poremećaji, ovisnost o alkoholu i psiho-organski sindrom uzrokovan alkoholom, te iz sudsko-medicinskog vještačenja proizlazi, da je još 1997. godine pokojnom V. L. postavljena dijagnoza oštećenje jetre zbog alkoholizma (list 633-639 spisa).

Ocjenom svih nalaza i mišljenja vještaka nedvojbeno je da je pok. V. L. glede fizičkog zdravstvenog stanja bio težak bolesnik, da je bio dugogodišnji ovisnik o alkoholu, te da mu je u takvom stanju bila nužna tuđa pomoć i njega.

Nedvojbeno je iz cjelokupne analize provedenih vještačenja da u medicinskoj dokumentaciji ne postoji konkretan dokument kao pokazatelj duševnog stanja pok. V. L. zbog čega se sa sigurnošću ne može utvrditi postojanje mane volje zbog narušenog duševnog stanja zbog čega je sud i odbio podredno istaknuti tužbeni zahtjev, a u kojem dijelu je presuda suda prvog stupnja postala pravomoćna.

Opetovano, iz iskaza dr. A. H. proizlazi da zbog dijagnoze samog alkoholizma ne znači da takva osoba ne bi bila sposobna sačiniti neki pravni akt a što proizlazi i iz iskaza svjedoka suca M. J. koji je sporni akt i ovjerio. Naime, uvjerljivim iskazom je upravo naglasio da ne bi niti ovjerio ugovor da je primijetio kakvu manu volje.

No, naprijed navedeni iskazi ispitanih svjedoka I. B., M. K. i V. M., te prvo i drugo tužitelja kao stranaka uz nalaz i mišljenje vještaka dr. D. Z. i dr. B. V. također činjenično ukazuju da je alkoholizam djelovao na pok. V. L. na način gubljenja u razgovoru, odsutnosti tijekom razgovora a poglavito osobno mišljenje dr. B. V. da je alkoholizam djelovao na voljne sposobnosti u pravcu sugestivnosti te da je to u njegovom ponašanju trebalo biti izraženo.

Upravo iz tih razloga, pri usmenom saslušanju dr. sc. A. B., a radi pojašnjenja zaključaka istaknutih u njegovom pisanom Nalazu i mišljenju, sud je nedvojbeno utvrdio da je tuženica mogla znati loše ukupno zdravstveno stanje pokojnog L., te loš utjecaj konzumiranja alkohola na takvo zdravstveno stanje, te bi profesionalno bilo, da je ista intervenirala kod pokojnog da ne uzima alkohol ili da ga unosi u malim količinama, a s obzirom na zajednički boravak u istom prostoru, nedvojbeno je mogla zaključiti, da ima problema s alkoholom te je bila obvezna pristupiti navedenoj terapijskoj intervenciji.

Jednako tako, prema utvrđenjima koja proizlaze iz sudsko-medicinskog vještačenja, za zaključiti je, da – iako je vrijeme nastupa fatalnog ishoda teško predvidjeti niz simptoma, koji su bili jasno izraženi, a u konačnici i obdukcijom utvrđeni, trebalo je biti prepoznato od strane drugih osoba, naročito od osobe koja ima medicinsko znanje na razini srednje stručne spreme.

Provedenim vještačenjima, koja su u bitnome suglasna, sud poklanja vjeru kao stručnima, te logično i uvjerljivo obrazloženima. Međutim, stav je ovoga suda, da je ugovor o doživotnom uzdržavanju dvostrani pravni akt, te da obje strane ugovornog odnosa obvezuje načelo savjesnosti i poštenja (čl. 12. Zakona o obveznim odnosima – Narodne novine, broj: 53/91, 73/91, 111/93, 3/94, 107/95, 7/96, 91/96, 112/99 i 88/01 – dalje: ZOO) kao i načelo jednake vrijednosti činidaba (čl. 15. ZOO), kao i da je u tuženica sklapajući predmetni ugovor iznevjerila oba načela.

Za presuđenje sud smatra relevantnima odredbe materijalnog prava sadržane u čl. 103. i čl. 141. Zakona o obveznim odnosima.

Odredbom čl. 103. st. 1. ZOO propisano je da ugovor koji je protivan Ustavu RH, prisilnim propisima te moralu društva ništav, ako cilj povrijeđenog pravila ne upućuje na neku drugu sankciju ili ako zakon o određenom slučaju ne propisuje što drugo.

Odredbom čl. 141. st. 1. ZOO propisano je da je ništav ugovor kojim netko, koristeći se stanjem nužde ili teškim materijalnim stanjem drugoga, njegovim nedovoljnim iskustvom, lakomislenošću ili zavisnošću, ugovori za sebe ili nekog trećeg korist koja je u očitom nerazmjeru s onim što je on drugom dao ili učinio, ili se obvezao dati ili učiniti.

U konkretnom slučaju, za sud je u potpunosti neuvjerljiva tvrdnja tuženice da pok. V. L. nije bio ovisnik o alkoholu, kao i što je za sud neživotno da uopće postoji mogućnost da bi tuženici ta okolnost mogla biti nepoznata. Dapače, prema tvrdnji dr. Zdunića – do kraja života pok. L. nije bio u apstinenciji od alkohola osim neposredno pred smrt u bolnici kada je razvio težu apstinencijsku krizu. Notorna je činjenica da samo ovisnici mogu zapasti u apstinencijsku krizu. Osim toga, prema iskazu danom na glavnoj raspravi, tuženica je osobno na zapisnik od 26. rujna 2002. godine izjavila da je istome davala po jednu polovinu dcl. rakije dnevno, zatim dva piva dnevno, čašu vina i sl. a što osobno ne smatra ničim strašnim. Nasuprot tomu, na glavnoj raspravi 21. prosinca 2012. godine tuženica je iskazala da je obavljala i kupovinu u trgovini za pokojnog L. ali da osobno nikada nije njemu kupila alkoholno piće, niti je ikada vidjela da je njemu netko donosio ili davao alkohol, iako je to mogao budući su njegova vrata kuće bila uvijek otključana.

Iz liječničkog kartona za pok. L. a i same izjave tužene razvidno je da je na sam dan ovjere ugovora 23. srpnja 2001. godine pozvala hitnu pomoć zbog natečene noge i prsta pok. L., zatim je pomoć pružana i nadalje 24. i 27. srpnja 2001. godine, te 02. kolovoza 2001. godine kada je utvrđeno i alkoholizirano stanje.

Jednako tako, za sud je u potpunosti uvjerljiv dio iskaza svjedoka H. P. i prvotužiteljice da ih je liječnik kada su došli u bolnicu prije smrti pok. L. pitao koliko dnevno pije alkohola pok. L., pa da je tuženica na upit prvotužiteljice istoj odgovorila – pola litra rakije dnevno.

Uostalom, prema provedenim medicinskim vještačenjima, pok. L. je bio dugogodišnji ovisnik o alkoholu s nizom sekundarnih oštećenja organskih i psihičkih funkcija, dakle, teškog zdravstvenog stanja, te da mu je u takvom stanju bila nužna tuđa pomoć i njega.

Naime, notorna je činjenica da je alkoholizam bolest ovisnosti koja vodi u sigurnu smrt ako se ne liječi. Da je pok. L. zadovoljavao potrebe svoje ovisnosti za života proizlazi iz već iznesenog navoda dr. Z. da je apstinencijsku krizu doživio tek u bolnici pred smrt.

Nadalje, u svojim zaključcima pisanog nalaza i mišljenja vještak psihijatar navodi, da tuženica nije mogla prepoznati da je ispitanik ovisnik o alkoholu, ali da je mogla prepoznati da ima problema vezane uz uzimanje alkohola. Zatim, da nije smjela podržavati pokojnog V. L. u uzimanju alkohola, ali ga nije mogla niti spriječiti u njegovom naumu da i dalje pije, te konačno, nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda.

S obzirom da sud zaključuje da činjenica alkoholizma pok. L. nije mogla biti nepoznanica tuženici, kao što joj nije mogla biti nepoznanica njegova potreba za stalnom pomoći i njegom – zbog čega je u ostalom i zaključio predmetni ugovor s njom – sud je nedvojbeno utvrdio da je tužena suprotno moralnim normama, načelu savjesnosti i poštenja kao profesionalna medicinska sestra postupila nečasno sklopivši predmetni ugovor o doživotnom uzdržavanju znajući za teško zdravstveno stanje pok. L. iz kojeg je mogla zaključiti da neće još dugo živjeti.

Profesionalna dužnost tuženice je pružiti njegu i pomoć bolesnicima u kući. Za to je primala plaću i bila je dužna podnositi redovita izvješća o obavljenom poslu.

Sukladno zdravstvenom kodeksu Zakona o zdravstvenoj zaštiti – medicinska sestra sa znanjem pružanja zdravstvene zaštite, zdravstvenu zaštitu pruža uz obvezno poštivanje moralnih i etičkih načela zdravstvene zaštite.

Sud drži da je tuženica postupila suprotno moralu i načelu savjesnosti i poštenja znajući za teško zdravstveno stanje i alkoholizam pok. L.

Tužena je znala, odnosno morala znati za stanje ovisnosti o alkoholu, kao i ovisnosti o tuđoj pomoći zbog bolesti, koju je pomoć pok. L. očekivao od tužene – predmetnim ugovorom ostvarila očit nerazmjer s onim što prima u odnosu na ono što daje. Iskoristila je njegovu nevolju za postizanje nerazmjerne koristi primajući puno za malo.

Prigovor tužene da je ugovor o doživotnom uzdržavanju aleatoran, također u danim okolnostima ne može sam za sebe proizvoditi pravne učinke jer postoje i druga obilježja koja navedeni ugovor mora imati, a jedan o tih je i moralnost, odnosno savjesnost i poštenje koja dvostrano obvezuje ugovorne strane.

Osim toga, tvrdnja tuženice da je pok. L. mogao umrijeti od srčanog udara dan nakon sklapanja predmetnog ugovora a i da je mogao poživjeti dvadeset godina slabo pokretan, možda bi imala smisla kada tuženica ne bi bila medicinska sestra, s bogatim radnim iskustvom skrbi i davanja pomoći i njege u kući, te kada ne bi postojala okolnost alkoholizma koju tuženica negira, kao i drugih gore elaboriranih okolnosti.

Slijedom naprijed navedenoga, zaključujući da tužena nije postupala u dobroj vjeri (bona fides) sud je prihvatio osnovanim tužbeni zahtjev tužitelja u stavku I. izreke presude...«

4.10. U povodu žalbe tuženice Županijski sud u V. G. preinačio je citiranu prvostupanjsku presudu i odbio tužbeni zahtjev podnositelja presudom broj: Gž-31/2018 od 21. ožujka 2018. (koja je osporena ustavnom tužbom), uz sljedeće obrazloženje:

»... Predmet spora je zahtjev tužitelja za utvrđenjem ništavim ugovora o doživotnom uzdržavanju sklopljenog između prednika tužitelja, njihovog oca, sada pokojnog V. L., kao primatelja uzdržavanja i tužene kao davateljice uzdržavanja. Tužitelji su u tužbi postavili i eventualno kumulirani tužbeni zahtjev za poništenjem navedenog ugovora koji je tijekom ove parnice pravomoćno odbijen.

Zahtjev za utvrđenjem ništavim navedenog ugovora tužitelji temelje na tvrdnji da je on suprotan moralu te načelu savjesnosti i poštenja s obzirom da je u vrijeme njegovog sklapanja prednik tužitelja, bio teško bolestan te da je ubrzo (četiri mjeseca po sklapanju ugovora) umro. Tužitelji u tužbi i tijekom postupka tvrde da je to zelenaški ugovor, jer da ga je tužena sklopila koristeći se stanjem nužde i zavisnosti (teško zdravstveno stanje i ovisnost o alkoholu pokojnog V. L.) da bi za sebe ugovorila korist koja je u očitom nesrazmjeru sa onim što se obvezala dati.

Sud prvog stupnja je donošenjem pobijane presude počinio bitnu povredu odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. toč. 11. Zakona o parničnom postupku (‘Narodne novine’, broj 53/91, 91/92, 112/99, 88/01, 117/03, 88/05, 2/07, 84/08, 96/08, 123/08, 57/11, 148/11, 25/13, 28/13 i 89/14 – dalje: ZPP) na koju žaliteljica izričito ukazuje. Presuda, naime, ne sadrži jasne razloge o bitnim činjenicama. Ti razlozi su proturječni, kako sami sebi, tako stanju spisa odnosno provedenim dokazima. Sud prvog stupnja nije uzeo u obzir sve dokaze koji su u postupku provedeni tako da je u postupku izostala valjana ocjena svih provedenih dokaza i valjano raspravljanje svih spornih činjenica koje su bitne za pravilno rješenje spora.

Usprkos tome što je počinjena navedena bitna povreda odredaba parničnog postupka, ovaj drugostupanjski sud je u konkretnom slučaju primijenio odredbu čl. 373.a ZPP-a temeljem koje je moguće, i u takvoj procesnoj situaciji, preinačiti presudu. Za primjenu te norme su ispunjene zakonske pretpostavke, budući da su u ovom konkretnom slučaju određene bitne činjenice moguće utvrditi na temelju dokaza koji se nalaze u spisu dok su neke bitne činjenice između stranaka nesporne.

Prihvaćanje tužbenog zahtjeva sud prvog stupnja obrazlaže zaključkom da je tužena suprotno moralnim normama te načelu savjesnosti i poštenja koje vrijedi u obveznim odnosima, kao profesionalna medicinska sestra, postupila nečasno sklopivši predmetni ugovor, znajući za teško zdravstveno stanje odnosno alkoholizam pokojnog V. L. za kojeg da je mogla zaključiti da neće još dugo živjeti. Tužena da je spornim ugovorom ostvarila očit nerazmjer u pogledu onog što prima u odnosu na ono što daje, da je iskoristila njegovu nevolju za postizanje nerazmjerne koristi primajući puno za malo.

Ovakav zaključak prvostupanjskog suda nije prihvatljiv.

Između stranaka u provedenom postupku nije bilo sporno:

- da je prednik tužitelja, sada pokojni V. L., sa tuženom zaključio sporni ugovor o doživotnom uzdržavanju 19. srpnja 2001. koji je ovjeren od strane suca Općinskog suda u V. G. M. J. pod poslovnim brojem R2-166/1, 23. srpnja 2001.,

- da se tužena kao davateljica uzdržavanja u navedenom ugovoru obvezala predniku tužitelja, kao primatelju uzdržavanja, pružiti uzdržavanje na način koji je izričito naveden u ugovoru, a on njoj dati svoje nekretnine pobliže opisane u izreci presude,

- da je u vrijeme sklapanja navedenog ugovora, prednik tužitelja bio u teškom zdravstvenom stanju (otok nogu, oštećenje jetre) i da je bio gotovo nepokretan zbog čega mu je bila neophodna tuđa pomoć i njega za obavljanje svakodnevnih životnih potreba,

- da je prednik tužitelja umro 23. studenoga 2001.

Sud prvog stupnja utvrđuje da je prednik tužitelja bio dugogodišnji ovisnik o alkoholu s nizom sekundarnih oštećenja organskih i psihičkih funkcija, da je zadovoljavao potrebe svoje ovisnosti za vrijeme trajanja spornog ugovora svakodnevno konzumirajući alkohol, uz znanje i dopuštanje tužene, stoga da činjenica njegove ovisnosti o alkoholu tuženoj nije mogla biti nepoznanica te da bi bilo profesionalno da je intervenirala kod njega da ne uzima alkohol, a da joj je i moglo biti poznato da u takvim okolnostima neće još dugo živjeti.

Za navedena utvrđenja sud se u obrazloženju pobijane presude poziva na stranačke iskaze tužitelja i svjedoka (H. P., I. B., M. K. i V. M.) te na nalaze i mišljenja vještaka (dr. D. Z., dr. B. V., dr. A. H., Odbora za sudbena mišljenja Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Z. od 15. veljače 2008. uz dopunski usmeni nalaz i mišljenje vještaka s Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Z. dr. V. F. Š.. i dr. N. H., dr. A. B. i dr. P. B.).

Sud prvog stupnja, međutim, navedene dokaze ne analizira i ne cijeni pojedinačno, a niti u vezi s drugim provedenim dokazima. Tako se u obrazloženju pobijane presude općenito i paušalno navodi da ‘... provedenim vještačenjima (svim navedenim) koja su u bitnom suglasna sud poklanja vjeru kao stručnima te logično i uvjerljivo obrazloženima...’.

Sud zanemaruje činjenicu da između navedenih pojedinih vještačkih nalaza i mišljenja, prije svega, postoje određene bitne razlike te da su vještačenja po pojedinim vještacima tijekom ove parnice bila određivana radi utvrđenja različitih bitnih okolnosti. Tako je vještačenje po vještacima dr. Z., dr. V., dr. H., dr. F. Š. i dr. H. bilo provedeno na okolnost sposobnosti za rasuđivanje prednika tuženika u trenutku zaključivanja spornog ugovora koja okolnost je bila odlučna za dio tužbenog zahtjeva kojim su tužitelji zahtijevali poništenje predmetnog ugovora, o kojem dijelu je pravomoćno odlučeno tijekom ove parnice.

Radi utvrđenja okolnosti odlučnih za pravilnu odluku o osnovanosti tužbenog zahtjeva za utvrđenjem ništavosti predmetnog ugovora (- da li je prednik tuženika bio ovisnik o alkoholu, – da li je to tuženoj bilo/trebalo biti poznato u vrijeme sklapanja spornog ugovora i – da li joj je bila/trebala biti poznata činjenica skorog nastupanja njegove smrti) u ovoj parnici je provedeno vještačenje po vještaku dr. A. B., specijalisti psihijatru u Klinici za psihijatriju V. Zavodu za forenzičnu psihijatriju te dr. P. B., specijalisti za sudsku medicinu. Sud prvog stupnja navedene vještačke nalaze, međutim, sasvim propušta pojedinačno analizirati i valjano cijeniti.

Tako sud propušta utvrditi da je u zaključku nalaza i mišljenja dr. A. B. (list 598. spisa), subspecijaliste za alkoholizam i druge ovisnosti, izričito navedeno:

- da su kod pokojnog V. L. dijagnosticirani psihički poremećaji: ovisnost o alkoholu i psihorganski sindrom uzrokovan alkoholom,

- da tužena nije mogla prepoznati da je prednik tužitelja bio ovisnik o alkoholu ali je mogla prepoznati da ima nekakve probleme s uzimanjem alkohola,

- da tužena nije smjela podržavati prednika tužitelja u uzimanju alkohola,; ali ga sigurno nije mogla spriječiti u njegovom naumu da i dalje nastavi piti,

- da tužena nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda.

Također sud potpuno zanemaruje da je vještak dr. A. B.(očitom greškom u obrazloženju presude, na str. 10., navedeno: ‘dr. A. B.’) na ročištu glavne rasprave usmeno detaljno obrazložio svoj nalaz i mišljenje te odgovorio na sva postavljena pitanja, odnosno otklonio istaknute prigovore (zapisnik od 8. lipnja 2016., listovi 609-614. spisa) kojom prilikom je između ostalog naveo da: ‘tužena nije mogla postaviti dijagnozu ovisnosti o alkoholu«, da se u ‘aktualnoj medicinskoj dokumentaciji nigdje ne navodi dijagnoza ovisnosti o alkoholu’, da je tužena vezano za pitanje brige o primatelju uzdržavanja ‘adekvatno koristila zdravstvenu zaštitu’ i da tome u prilog govore ‘vrlo česte kućne posjete obiteljskog liječnika’.

Sud, nadalje, zanemaruje da se u pogledu mogućnosti procjene nastupa smrti u konkretnom slučaju u vještačkom nalazu i mišljenju dr. P. B.(listovi 633-639. spisa) navodi da se kod prednika tužitelja u trenutku smrti između ostalih dijagnoza radilo o krajnjem stadiju ciroze jetre te da »... bez obzira na izvjesnost smrtnog ishoda kod neliječene ciroze jetre nije moguće predvidjeti kada će ista nastupiti...«.

Tijekom provedenog postupka na navedene vještačke nalaze nije bilo prigovora parničnih stranaka koji u postupku ne bi bilo valjano raspravljeni, odnosno otklonjeni, a niti se žalbenim navodima na takvu eventualnu postupovnu povredu ukazuje.

Nalaz i mišljenje dr. A. B. ne sadrži nejasnoće i proturječnosti, izrađen je po stručno kompetentnoj osobi te je stručno detaljno argumentiran. U odnosu na okolnost procjene mogućnosti nastupa fatalnog ishoda od strane tužene ovaj nalaz je suglasan sa nalazom vještaka dr. P. B. Stoga je, prema ocjeni ovog drugostupanjskog suda, navedene vještačke nalaze i mišljenja trebalo prihvatiti kao vjerodostojne dokaze. Na osnovu njih, vodeći računa o svim drugim provedenim dokazima, prema ocjeni ovog suda, suprotno zaključcima prvostupanjskog suda, treba zaključiti: – da tuženoj u trenutku sklapanja spornog ugovora nije moglo biti poznato da je prednik tužitelja bio ovisnik o alkoholizmu, – da joj je moglo biti poznato da ima problema sa alkoholom, – da ga u konkretnim okolnostima slučaja nije mogla spriječiti u njegovom naumu da uzima alkohol i da nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda – smrti prednika tužitelja.

S obzirom da niti iz jednog provedenog dokaza ne proizlazi da bi tužena kupovala, odnosno donosila predniku tužitelja alkoholna pića, u kontekstu svih provedenih dokaza, posebno dokaza iz kojih proizlazi da mu je susjed ponekad donosio alkoholna pića (svjedok Ivan B.), pogrešan je zaključak prvostupanjskog suda da je tužena prednika tužitelja redovito opskrbljivala s alkoholom odnosno stav da je ona ‘trebala intervenirati’ da ne uzima alkohol ili ‘da ga unosi u malim količinama...’.

Slijedom svega iznesenog, prema ocjeni ovog drugostupanjskog suda, provedeni dokazi u konkretnom slučaju ne ukazuju na to da bi tužena sklapanjem spornog ugovora povrijedila načelo savjesnosti i poštenja koje je ustanovljeno odredbom čl. 12. Zakona o obveznim odnosima (‘Narodne novine’, broj 53/91, 73/91, 111/93, 3/94, 107/95, 7/96, 91/96, 112/99 i 88/01 – dalje: ZOO) koji Zakon, s obzirom na vrijeme nastanka spornog obveznog odnosa, treba primijeniti na ovaj slučaj (čl. 1163. st. 1. Zakona o obveznim odnosima – Narodne novine br. 35/05, 41/08, 125/11, 78/15).

Jednako tako, iz dokaza koji su provedeni ne proizlazi da bi se u ovom slučaju radilo o takvom ugovoru koji je protivan prisilnim propisima odnosno moralu društva u smislu odredbe čl. 103. st. 1. ZOO-a, a niti da je njegovim sklapanjem bilo narušeno načelo jednakih davanja u obveznom odnosu u smislu odredbe čl. 15. st. 1. ZOO-a.

Ugovor o doživotnom uzdržavanju je, naime, aleatome pravne prirode. Koliko će ugovor trajati u svakom pojedinom slučaju je neizvjesno. Stoga je moguće da kod takve vrste ugovora stvarno dođe do nesrazmjera u međusobnim davanjima što takav ugovor, samo po sebi, ne čini nezakonitim.

Iz provedenog dokaznog postupka (iskaz svjedoka – suca koji je ovjerio ugovor M. J., R. S. – javne bilježnice), nadalje, prema ocjeni ovog suda, proizlazi da je prednik tužitelja bio potpuno financijski neovisan i da se o sklapanju spornog ugovora detaljno raspitao kod javnog bilježnika.

Stoga se, suprotno pravnom stavu prvostupanjskog suda, ne može prihvatiti tužbeni navod da je tužena iskoristila stanje nužde, odnosno ovisnosti u kojem da se našao prednik tužitelja u smislu čl. 141. st. 17 ZOO-a (zelenaški ugovor). Pritom treba istaknuti da sama činjenica da je tužena kao medicinska sestra obavljala njegu prednika tužitelja ne znači da je istoj bilo zabranjeno zaključiti sporni ugovor kao i to da tužena u konkretnom slučaju nema svojstvo službene osobe.

Slijedom svega iznesenog, prema pravnom stavu ovog drugostupanjskog suda, u pravilnoj primjeni materijalnog prava sadržanom u navedenim zakonskim odredbama, proizlazi da tužbeni zahtjev nema pravnog osnova.

Stoga je temeljem odredbe čl. 373.a ZPP-a trebalo preinačiti pobijanu presudu na način daje tužbeni zahtjev odbijen kao neosnovan (stavak I. točka 1. izreke)...«

4.11. Podnositelji su u reviziji Vrhovnom sudu naveli sljedeće:

»1) Tužitelji po punomoćniku u otvorenom roku izjavljuju reviziju protiv presude Županijskog suda u V. G. posl.br. Gž-31/2018 od 21.03.2018. iz svih žalbenih razloga i to:

– bitne povrede odredaba parničnog postupka te

– pogrešne primjene materijalnog prava.

2) Pobijanom je presudom Županijskog suda u V. G. posl.br. Gž-31/2018 od 21.03.2018 usvojena žalba tuženice i preinačena je presuda Općinskog suda u V. G. posl.br. P-37/15 od 24.11.2017. te je suđeno da se odbija kao neosnovan tužbeni zahtjev tužitelja za utvrđivanjem da je ništavan ugovor o doživotnom uzdržavanju sklopljen 19.07.2001. između LJ. L. kao davatelja uzdržavanja i V. L. kao primatelja uzdržavanja, a koji ugovor je ovjeren kod Općinskog suda u V. G. pod brojem R2-166/01 23.07.2001., kojim ugovorom je V. L. tuženoj Lj.L. dao svoje nekretnine upisane u zk.ul.br. 3459 poduložak 1069 k.o. V. G. (...)

3) Sud je u pobijanoj odluci počinio apsolutno bitnu povredu odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. t. 11. jer presuda ima nedostatak zbog kojih se ne može ispitati, a izreka proturječi razlozima presude te također postoji proturječnost o odlučnim činjenicama između onog što se navodi u razlozima presude u odnosu na sadržaj isprava i zapisnika o iskazima danima u postupku i samih tih isprava i zapisnika, presuda je nerazumljiva u svom obrazloženju potpuno kontradiktorna.

Sam sud u obrazloženju pobijane presude kao nesporno među strankama utvrđuje da je u vrijeme sklapanja navedenog ugovora prednik tužitelja bio u teškom zdravstvenom stanju (otok nogu, oštećenje jetre) i da je bio gotovo nepokretan, zbog čega mu je bila neophodna tuđa pomoć i njega za obavljanje svakodnevnih životnih potreba. »

Tužitelji smatraju važnim istaknuti da je i po sudu nedvojbeno utvrđeno da je kod pok. V. L. bila prisutna kronična, progresivna bolest jetre koja se manifestira različitim simptomima i znacima.

U uznapredovalom stadiju bolesti dolazi do pojave žutila kože i sluznice, izlijeva tekućine u trbuhu, prsnom košu, edema donjih udova, vidljiv je venski crtež na koži trbuha, zbog oštećenja mozga do anksioznosti, depresije. (Dr. P. B.)

Tužitelji pretpostavljaju da različite bolesti mogu dovesti do oštećenja jetre. Međutim, u ovom postupku se nedvojbeno utvrdilo da je uzrok oštećenja jetre kod pok. V. L. pretjerana konzumacija alkohola, odnosno kronična ovisnost o alkoholu.

Navedena činjenica, ukoliko se detaljno analiziraju provedeni dokazi, ne bi trebala biti ni najmanje sporna.

Isto proizlazi iz preslike zdravstvenog kartona pok. V. L., a tu činjenicu ističe i vještak dr. A. B.u svom Nalazu i mišljenju od 21.03.2016., koji je u cijelosti prihvaćen od strane suda. U zdravstvenom kartonu navodi se dijagnoza ovisnosti o alkoholu (‘...21.12.2000. Aethylismus chr...’), iz čega proizlazi da je od strane struke konstatirano da je pok. V. L. bio ovisnik o alkoholu kroz cijelo vrijeme trajanja pobijanog ugovora o doživotnom uzdržavanju, a po logici stvari i prije zaključenja spornog ugovora.

Štoviše, vještak dr. B. u svom nalazu od 29. travnja 2017. navodi i citira medicinsku dokumentaciju pok. V. L. iz koje proizlazi da je 1997. godine postavljena dijagnoza oštećenja jetre zbog alkoholizma, što je u konačnici dovelo i do ciroze jetre alkoholne etiologije.

Ovi Nalazi samo potvrđuju činjenicu ovisnosti V. L. o alkoholizmu koju su već tijekom ranijih postupka konstatirali i ostali vještaci (dr. D. Z., dr. A. H., dr. B. V.) na vrlo jasan, razumljiv, stručan, decidiran način, te je to trebalo biti nesporno i vijeću Vrhovnog suda koji je u obrazloženju svoje odluke od 28. svibnja 2014. iznio začuđujući stav ‘niti iz jednog provedenog dokaza ne proizlazi da je pok. L. V. bio alkoholičar, čak štoviše na tu okolnost nije niti provedeno medicinsko vještačenje’, da bi u drugom dijelu odlomka (na strani 3 Rev – 130/14) svog obrazloženja naveo ‘čak štoviše, izričito se u nalazu vještaka navodi da sama dijagnoza alkoholizma apsolutno ne znači da takva osoba ne bi bila u stanju sačiniti neki pravni akt...’

Zapravo što reći?!

Vrhovni sud po reviziji zapravo više i nije trebao odlučivati o poništenju predmetnog ugovora (jer je tužitelj pravomoćnom odlukom za taj dio tužbenog zahtjeva već bio odbijen), već o ništetnosti gdje se o činjenici sposobnosti za rasuđivanje više i ne raspravlja.

Dakle, već prilikom donošenja odluke Rev-130/14 od 28. svibnja 2014. bilo je utvrđeno i dokazano po ranije spomenutim medicinskim vještacima da je pok. V. L. nesporno bio alkoholičar:

– Dr. V. u svom nalazu od 26. travnja 2004., (bez obzira što je zadatak utvrđenje sposobnosti za rasuđivanje) nedvojbeno, precizno, citirajući medicinsku dokumentaciju pok. V. L. konstatira te na temelju iste navodi da je pok. imao dijagnozu oštećenja jetre 1997. god., 2000. god., te Alcoholismus chr. iste godine.

– Dr. H. u svom mišljenju od 18. kolovoza 2003. na str. 3 vrlo jasno, decidirano i svima razumljivo navodi da ‘niz elemenata u analizi medicinske dokumentacije upućuje na postojanje alkoholizma... Na koncu ovo se egzaktno potvrđuje i u obdukcijskom nalazu.11 Citirani vještak detaljno u nastavku navodi gdje i kada je u zdravstvenom kartonu notirano da je pok. V. L. etiliziran. Vještak u nastavku također navodi da postoje još neki elementi koji upućuju na neadekvatnu medicinsku skrb osobe sa zdravstvenim problemima kakve je imao pok. V. L. Nadalje, navedeni vještak u svom zaključku (str. 4) kaže da je u ‘dijagnostičkom, psihijatrijskom smislu postojao alkoholizam. Postojalo je i niz somatskih smetnji koje su jednom dijelom sekundarna oštećenja vezana uz alkoholizam.

– Dr. Z. u svom nalazu od 27. prosinca 2005. god. navodi da iz medicinske dokumentacije (koja je i citirana) proizlazi da je pok. V. L. ‘bolovao od sekundarnih oštećenja organizma uzrokovanih etilizmom (oštećenje jetre dominira).11 Citirani vještak na str. 6 nalaza navodi ‘s apsolutnom sigurnošću mogu zaključiti da je pok. V. L. u svojoj zadnjoj godini života kao i više godina prije, ponajprije bio ovisnik o alkoholu s nizom sekundarnih komplikacija tjelesnog zdravlja’?

Fakultetsko mišljenje od 31. siječnja 2008. god. u kojem je nedvojbeno potvrđeno na temelju medicinske dokumentacije pok. V. L. da se kod istog radi o kroničnoj ovisnosti o alkoholu.

Dakle, sud (Vrhovni sud) već nakon provedbe citiranih vještačenja zaista nije mogao imati argumente za svoje obrazloženje kako iz tih medicinskih vještačenja ne proizlazi kao dokazano da je pok. V. L. bio alkoholičar jer da na tu okolnost nisu vještačenja provađana, iako svi citirani vještaci konstatiraju kao nespornu činjenicu ovisnost o alkoholu na temelju relevantne medicinske dokumentacije, te tako na temelju te utvrđene činjenice izvode zaključak o sposobnosti rasuđivanja V. L., što je u ovom postupku, nakon pravomoćno odbijenog tužbenog zahtjeva za poništenje ugovora posve irelevantno.

Međutim, tužitelji smatraju da je sudu, nakon što prouči citirane Nalaze i mišljenja, trebala biti potpuno nesporna činjenica ovisnosti V. L. o alkoholu, bez obzira na njihov zadatak koji se odnosio na utvrđivanje sposobnosti za rasuđivanje navedenog, jer su svi vještaci od te činjenice kao nesporne, upravo i polazili.

Stoga, zaista je neshvatljiv i zabrinjavajuć stav Vrhovnog suda koji iznosi u obrazloženju svoje presude od 28. svibnja 2014.’da ni iz jednog provedenog dokaza ne proizlazi da je pok. V. L. bio alkoholičar’!?

Nadalje, zaista je nevjerojatno da i Županijski sud u pobijanoj presudi smatra Nalaze navedenih vještaka irelevantne po pitanju utvrđivanja ovisnosti o alkoholizmu jer da su ta vještačenja provedena na okolnost sposobnosti za rasuđivanje pok. V. L. !

Točno je da su navedena vještačenja provedena na navedenu okolnost, koja je u ovom dijelu postupka irelevantna, ali iz citiranih nalaza i mišljenja, bez ikakve dvojbe proizlazi da je pok. V. L. bio alkoholičar.

Tužitelji smatraju da bi sud bez ikakvih dvojbi na temelju znanja i obrazovanja sudaca, trebao moći iščitati navedene nalaze i mišljenje vještaka i u dijelu koji ukazuje na ovisnost o alkoholu, a koji su vrlo decidirani.

Činjenicu ovisnosti o alkoholu potvrđuju i naknadno angažirani vještaci dr. B. i dr. B. (nakon što je Vrhovni sud ukinuo pravomoćnu presudu s obrazloženjem da nije utvrđena ovisnost o alkoholu pok. V. L.).

Nadalje, posve je neshvatljiva i neprihvatljiva te pogrešno iznesena teza u pobijajućoj presudi koja glasi:

‘tako sud propušta utvrditi da je u zaključku Nalaza i mišljenja dr. A. B. (list 598 spisa) subspecijalista za alkoholizam i druge ovisnosti izričito navedeno – da su kod pok. V. L. dijagnosticirani psihički poremećaji: ovisnost o alkoholu i psiho-organski sindrom uzrokovan alkoholom’

Upravo prvostupanjski sud na str. 10 presude utvrđuje i izričito navodi: ‘iz provedenog psihijatrijskog vještačenja po dr. B. (list 547-598 spisa) u pisanom Nalazu i mišljenju naveden je zaključak, da je pok. V. L. osoba kod koje je dijagnosticiran psihički poremećaj, ovisnost o alkoholu i psiho-organski sindrom uzrokovan alkoholom, te iz sudsko-medicinskog vještačenja proizlazi da je još 1997. godine pok. V. L. postavljena dijagnoza oštećenja jetre zbog alkoholizma’ (list 633-639 spisa).

Dakle, obrazloženje pobijane presude koje se odnosi na gore navedeno je posve nejasno, nerazumljivo, pogrešno, suprotno navodima i obrazloženju prvostupanjske odluke i provedenim dokazima (naročito medicinskim vještvima).

Međutim, sud nastavno zaključuje da tuženoj u trenutku zaključenja spornog ugovora nije moglo biti poznato da je pok. V. L. bio ovisnik o alkoholu, da joj je moglo biti poznato da ima problema s alkoholom, zatim zaključuje da ga u konkretnim okolnostima nije mogla spriječiti u njegovom naumu da uzima alkohol i da nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda – smrti prednika tužitelja.

Takav bi zaključak suda donekle i bio prihvatljiv u slučaju da je tužena, primjerice, stupila u kontakt s pok. V. L. kao nekakva treća osoba koja po prvi puta upoznaje pokojnika bez bilo kakvih prethodnih saznanja o njegovom životu i zdravstvenom stanju.

Okolnosti slučaja su, međutim, potpuno drugačije i upućuju da je zaključak suda pogrešan.

Sud u pobijanoj presudi uopće ne uzima u obzir u kojim je okolnostima došlo do prvog kontakta i upoznavanja tužene i pok. V. L..

Naime, nije niti najmanje sporno (vidi iskaz tužene od 26.09.2002. i od 21.12.2012.) da je tužena upućena kod pok. V. L. od strane obiteljskog liječnika pok. V. L. – dr. A. R.

‘Negdje u 5. mjesecu nazvao me dr. R i rekao da ima jednog pacijenta za mene. Rekao mi je da, kada mogu, krenem do tog pacijenta, a da ću naknadno dobiti odobrenje. ‘

Tuženu kod pok. V. L. upućuje njegov obiteljski liječnik. Tužitelji se pitaju koliko je vjerojatno da se između dr. A. R. i tužene nije vodio razgovor iz kojih ju se razloga upućuje kod pacijenta?! Tužena tvrdi da je s više liječnika surađivala profesionalno pa je logično za pretpostaviti da joj je prilikom upućivanja dr. R. objasnio, odnosno da ju je uputio o kakvom se bolesniku radi.

S obzirom da medicinska sestra ne donosi dijagnoze, nego pruža njegu sukladno postavljenim dijagnozama od strane liječnika koji ju je uputio da pruži njegu, sud bi trebao logično zaključiti da je sigurno dr. R. uputio tuženu kao medicinsku sestru u zdravstveno stanje pacijenta i u dijagnoze koje su prethodno ostavljene.

Ako tome nije tako, onda se postavlja pitanje što bi ona kao medicinska sestra trebala raditi kod njega?

Podredno, pa sve i da je tužena kod pok. V. L. išla ‘na slijepo’, svi vještaci su suglasni da je njegova bolest alkoholizma trebala biti prepoznata od strane drugih osoba, barem na razini vanjskih manifestacija bolesti, a to posebice kod osobe koja ima medicinsko znanje, makar na razini srednje stručne spreme (vidi list 48 Nalaza i mišljenja dr. B. od 21.03.2016., točka 2. Nalaza i mišljenja dr. B. od 26.05.2017.).

Tužena kod pok. V. L. dolazi pružati pomoć i njegu kao profesionalac – medicinsko osoblje (medicinska sestra upućena od strane liječnika)!

Članak 68. Zakona o zdravstvenoj zaštiti od 04. prosinca 1996. kaže da Ustanova za zdravstvenu njegu u kući provodi zdravstvenu njegu po uputama i pod stručnim nadzorom doktora.

Prema Etičkom kodeksu Hrvatske udruge medicinskih sestara iz 1994. godine (nalazi se u spisu) medicinska sestra treba, vodeći računa o okolnostima, pomoći čovjeku-pacijentu da postane aktivni sudionik u procesu provođenja zdravstvene njege i zaštite, te uspostavlja društveno-profesionalni odnos s pacijentom utemeljen na međusobnom poštovanju i povjerenju pa slijedom toga je kasnije donešen gore citirani Zakon o zdravstvenoj zaštiti koji kaže u članku 108. da su zdravstveni djelatnici – medicinska sestra, u pružanju zdravstvene zaštite obavezni poštivati moralna i etička načela zdravstvene struke, pa je zdravstveni djelatnik – medicinska sestra pri pružanju zdravstvene zaštite dužna postupati prema pravilima struke na način da svojim postupcima ne ugrozi život i zdravlje ljudi – pacijenata.

(Vidi iskaz tužene: pacijentu je davala alkohol, podržavala je neuzimanje propisanih lijekova, nije poduzimala terapijske mjere na koje ukazuju vještaci, tri i pol mjeseca ne traži kućnu posjetu liječnika)

Tužitelji se slažu da medicinska sestra ne može postaviti dijagnozu, ali uzimajući u obzir sve gore navedeno kao i činjenicu vanjskih manifestacija bolesti kod pok. L. V., tužena je morala imati saznanja o zdravstvenom stanju svog pacijenta, V. L., kako bi postupala sukladno svom Etičkom kodeksu i odredbama Zakona o zdravstvenoj zaštiti (članak 68. i članak 108.).

Tužena ima kontakt s liječnikom, što sama iskazuje te prema pravilima struke dužna je svojoj službi podnositi izvještaje o vanjskoj manifestaciji bolesti kod pacijenta i zatražiti od liječnika uputu o postupanju s pacijentom.

Vezano za zaključak suda da tužena pok. V. L. nije mogla spriječiti u naumu da uzima alkohol tužitelji smatraju da je i takav zaključak apsurdan i u suprotnosti s logikom i provedenim dokazima.

Pok. V. L. nije mogao samostalno izlaziti iz kuće, a vrlo se brzo više nije mogao ni samostalno kretati po kući. Tužena je jedina koja je imala pristup pok. V. L. i koja je živjela s njime zajedno sa svojim izvanbračnim suprugom (razvela se netom prije zaključenja pobijanog ugovora) pa je tako nejasan i nelogičan zaključak suda da ga nije mogla spriječiti u naumu da uzima alkohol.

Tužitelji smatraju da se iz stanja spisa, odnosno provedenih dokaza može zaključiti ne samo da je tužena mogla spriječiti pok. V. L. da konzumira alkohol, nego se može izvesti i daljnji zaključak da mu je davala alkohol i omogućavala nesmetanu konzumaciju istoga.

To proizlazi iz njenog iskaza od 26.09.2002., gdje na listu 7 pasus 5 navodi: ‘... na što sam ja znala g-dinu L. kada bi me zamolio, dati u boci od 2,5 dcl samo pola deci alkohola i to rakije travarice... Točno je da je g-din L. znao popiti do 2 pive na dan...’

Da je tužena davala alkohol pok. V. L. proizlazi iz njegovog zdravstvenog kartona gdje obiteljski liječnik u kućnom posjetu od 02.08.2001. zatiče pacijenta u etiliziranom (pijanom) stanju te u kartonu naznačuje: ‘kućna posjeta: etiliziran!’

Treba voditi računa da je tužena prisutna tom kućnom posjetu pa se postavlja pitanje kako je moguće zaključiti da tužena u tom momentu ne razgovara s liječnikom o problemima s alkoholom i o tretmanu tog problema, poduzimanju terapijskih mjera.

Iz iskaza svjedoka, susjeda B. proizlazi da u periodu od dolaska tužene u kuću pok. V. L., on i susjed Ž., a koji su ga prije inače uredno posjećivali, više ne dolaze k njemu, dok tužena i njen bivši suprug (koji također živi u kući pok. V. L.) kontinuirano borave u kući V. L.!!

Tužitelji smatraju da zaista ne bi smjelo biti teško izvući logičan zaključak tko je bio u mogućnosti davati pok. V. L. alkohol i to u količini uslijed koje je liječnik u kućnoj posjeti konstatirao da je isti pijan!?

Još jednu važnu činjenicu ističu tužitelji, a koja se u pobijanoj presudi ne uzima u razmatranje, a to je kućna posjeta obiteljskog liječnika od 23.07.2001., gdje se konstatira da je pacijent mekan, otečena III prsta desne ruke zbog gihta, a dan 24.07.2001. se kroz nalaz krvi pacijenta utvrđuje Gama Gt 116, što upućuje na postojanje jetrenog oštećenja uzrokovanog alkoholom, (značajno povišen-ukazuje na cirozu jetre, vidi Nalaze i mišljenja)

Tog dana, 23.07.2001. u kući je potpisivan i ovjeren pobijani ugovor i zasigurno nitko osim tužene nije imao kontakt s pok. V. L. om i mogućnost da mu da količinu alkohola koja će rezultirati sa gore navedenim nalazima.

lako je tužena iskazala da se ne sjeća tog nalaza, nije ni najmanje sporno da je ona dobila taj nalaz, a logično je, pa sve i da joj nije poznato što znači Gama Gt 116, da bi pitala liječnika o čemu se radi, što je po Etičkom kodeksu i Zakonu o zdravstvenoj zaštiti bila dužna, jer je bila njezina obveza provoditi zdravstvenu zaštitu i njegu na najbolji mogući način.

Iz svega slijedi da je tuženoj bilo poznato da je kod pok. V. L. postojao vrlo ozbiljan i trajan problem s konzumacijom alkohola te da je također prisutna ciroza jetre, što je vrlo ozbiljna bolest od koje se po redovnom tijeku stvari uslijed neliječenja ubrzo nedvojbeno umire!!

Tužena je kao medicinska sestra, koja je upućena k pacijentu od strane njegova liječnika, morala imati saznanja o zdravstvenom stanju pok. V. L. kao i uvid u medicinsku dokumentaciju, te slijedom toga morala znati da je pok. V. L. krajnje teškog zdravstvenog stanja.

Stoga, protivno je moralu i načelu savijesnosti sklapanje pobijanog ugovora u takvim okolnostima, uz činjenicu da je ista pok. V. L. omogućila nastavak konzumacije alkohola (to prema vlastitom iskazu) uz istovremeno propuštanje provođenja neophodnih terapijskih mjera.

Dakle, logično je za zaključiti da je u navedenim okolnostima nastupanje smrti pok. V. L. kroz relativno kratko vrijeme izvjesna činjenica.

Čovjek sigurno ne treba završiti medicinski fakultet, da bi mu bila kristalno jasna navedena činjenica.

Nadalje, može se postaviti pitanje je li pok. V. L. aktivno liječen od ciroze jetre, odnosno alkoholne ovisnosti i tko mu je morao osigurati to liječenje?

Pacijentu su pomoć dužne pružiti osobe koje o njemu brinu (obitelj), a u ovom slučaju je o njemu brinula tužena kao profesionalno angažirana medicinska sestra, koja usput ima sa svojim pacijentom i zaključen ugovor o doživotnom uzdržavanju i koja još k tome ima kontakt s njegovim obiteljskim liječnikom i uvid u njegov zdravstveni karton.

Vijeće Vrhovnog suda koje će odlučivati o ovoj reviziji bi se moralo složiti da je vrlo ‘nezgodna’ situacija kada profesionalac ima obvezu u sklopu svoje službe brinuti o nečijem zdravlju, a istovremeno ima i materijalni interes od njegove smrti !!!

Tužitelji se ne mogu složiti s vrlo ‘tankom’ argumentacijom suda da tužena nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda – smrti pok. V. L.

Prije svega valja ukazati da je općepoznato da se ne može utvrditi točan trenutak smrti uslijed bilo koje bolesti, ali se to i ne traži da bi ugovor bio ništetan. Tužitelji ukazuju na stav Vrhovnog suda da nije nužno niti moguće utvrditi točan trenutak nastupa smrti, već da je potrebno utvrditi vrstu bolesti od koje osoba boluje, duljinu trajanja te bolesti, opći izgled pacijenta te pojavne oblike kroz koje se bolest manifestira.

Dakle, nije potrebno znati kad će smrt nastupiti, nego je dovoljno znati da po redovnom tijeku stvari, pogotovo ako se bolest ne liječi – a što je ovdje nedvojbeno utvrđeno, pacijentu predstoji skora smrt. (Rev-1780/98-2)S obzirom na teško zdravstveno stanje V. L. i uz činjenicu da tužena u tim okolnostima nije postupala sukladno svojim dužnostima i obvezama koje nalaže struka, budući da sama iskazuje da mu je davala alkohol (pacijent ima cirozu jetre!!!) i da je sama ordinirala lijekove, vjerojatnost nastupanja smrti kroz relativno kratko vrijeme je sigurno izvjesna činjenica.

Vremenski period koji će proći od zaključenja ugovora o doživotnom uzdržavanju do nastupa smrti čak i nije pravno relevantan ukoliko su ispunjene naprijed navedene pretpostavke.

Pok. V. L. je 1997.g. postavljena dijagnoza oštećenja jetre zbog alkoholizma (vidi Nalaz i mišljene dr. P. B. od 29.04.2017.), jedini lijek za tu bolest je uklanjanje uzroka, a ukoliko se on pravovremeno ne otkloni, bolest napreduje te konačno vodi do zatajenja (dekompenzacije) jetre i do smrtnog ishoda. Radi se o kroničnoj, progresivnoj bolesti jetre koja se manifestira na vani kroz različite simptome i znakove, koji su nedvojbeno vidljivi vanjskom promatraču.

Valja naglasiti da tužena ulazi u profesionalni odnos njege i brige o pok. V. L., a paralelno i u privatni odnos temeljem pobijanog ugovora u srpnju 2001. godine, kada je bolest ciroze jetre u tolikoj mjeri uznapredovala da pacijent već nakon 4 mjeseca umire.

Sud načelno Nalaze i mišljenja vještaka prihvaća u cijelosti, a zatim ih selektivno koristi kako bi potkrijepio ovu nezakonitu presudu, što je također bitna povreda odredaba parničnog postupka.

Drugostupanjski sud na temelju valjano utvrđenih činjenica koje proizlaze iz provedenih dokaza pogrešno zaključuje o tome je li tužena znala za uznapredovalu bolest pok. V. L., kao i da nije dokazano da mu je omogućavala konzumaciju alkohola.

Tužitelji su već istaknuli da je od zaključenja spornog ugovora o doživotnom uzdržavanju isključivo tužena imala pristup i kontrolu nad pok. V. L., a utvrđeno je da je on, s obzirom na razvoj i tijek bolesti, i dalje konzumirao alkohol.

Suprotno provedenim dokazima, sud smatra da nema dokaza da bi mu tužana kupovala i donosila alkohol, a u prilog tome otvara mogućnost da mu je alkohol donosio prvi susjed I. B., s kojim je pok. V. L. dijelio dvorno mjesto. Sud, očito, nije ni pročitao iskaz svjedoka I. B. od 21.11.2012. jer da ga je pročitao, utvrdio bi da navedeni svjedok nakon zaključenja spornog ugovora više nikada nije bio u kući V. L., a da niti drugi susjed Ž. od zaključenja spornog ugovora više nije posjećivao pok. V. L..

Tko je onda osobi koja je praktički nepokretna kupovao i donosio alkohol?!

Štoviše, bliski prijatelj i prvi susjed pok. V. L. – svjedok I. B., čije prijateljstvo seže unatrag 30 godina, koji nema nikakvog medicinskog znanja, iskazuje ‘...iako o pokojnima sve najbolje, moram istaknuti da je pok. Vlado bio teški alkoholičar. U zadnjih godinu dana svoga života mislim da je stalno bio alkoholiziran... zbog alkoholiziranosti često se znao gubiti u govoru, naime nepovezano govoriti... vrlo rijetko je pio u društvu... ali se zapravo opijao u samoći... znalo dešavati da nakon vožnje izađe iz auta sav mokar, odnosno pomokren...’

Dakle, prvi susjed potvrđuje da se radi o notornom i teškom alkoholičaru, a sud s rezervom uzima saznanje tužene o tome te samo dopušta da je ona možda znala za alkohol.

Zbog svega naprijed navedenog pogrešan je zaključni stav suda da se ne može prihvatiti navod prvostupanjskog suda, da bi se radilo o zelenaškom ugovoru iz čl. 141. st. 1. Zakona o obveznim odnosima. Kako je naprijed navedeno, prisutan je odnos zavisnosti između teškog bolesnika i osobe koja mu pruža pomoć, prisutno je i znanje pružatelja pomoći o teškom zdravstvenom stanju pacijenta kao primatelja uzdržavanja. Teško zdravstveno stanje upućuje da će po redovitom tijeku stvari uslijed neliječenja i nečinjenja, progresivni razvoj bolesti dovesti do smrti, što zapravo ukazuje na nepostojanje aleatornost. Iz svih provedenih dokaza slijedi da je tužena sklopila pobijani ugovor znajući za krajnje teško zdravstveno stanje pok. V. L. (što je svakako notorna činjenica) pritom beskrupulozno iskoristivši stanje nužde i tuđe nevolje (kronične ovisnosti o alkoholu) služeći se svojim povlaštenim položajem medicinske sestre kao i povlaštenim informacijama.

Pored svega naprijed navedenog tužitelji su iznosili i u ovoj reviziji iznose jedan daljnji argument kao razlog ništetnosti – nemoralnost iz čl. 10. ZOO-a.

Sud se na tu opću nemoralnost referira samo navodom da sama činjenica daje tužena kao medicinska sestra obavljala njegu prednika tuženika ne znači da je istoj bilo zabranjeno zaključiti sporni ugovor, kao i to da tužena u konkretnom slučaju nema svojstvo službene osobe.

Iz odredbe čl. 10. ZOO-a slijedi da sudionici u prometu slobodno uređuje obvezne odnose, a ne mogu ih uređivati suprotno Ustavu RH, prisilnim propisima te moralu društva. Tom se normom zapravo štiti važno pravno načelo koje se može nazvati načelo zaštite javnog poretka.

U konkretnom slučaju nikome, a ni sudu nije sporna činjenica da se tužena kao medicinska sestra obavljala njegu pok. V. L. kao pacijenta.

Znači, nije upitno da imamo nesporno utvrđen odnos profesionalna medicinska sestra naspram pacijenta. Tužena je i stupila u odnos s pok. V. L. na način da je bila upućena od strane obiteljskog liječnika te je za taj svoj profesionalni angažman bila plaćena. Tužena to potvrđuje u svom iskazu, a po osnovi profesionalnog izvršavanja kućne njege čitavo vrijeme sve do smrti pok. V. L. prima plaću.

Postavlja se pitanje u kojem je momentu tužena prestala biti profesionalna medicinska sestra i postala ujedno i sudionik građanskog odnosa kao davateljica uzdržavanja, odnosno, a budući da je i dalje sve do smrti bila profesionalno angažirana, koji je dio njege pružala kao profesionalna medicinska sestra, a koji kao ugovorna strana iz građanskog odnosa???

Je li moguće razdijeliti te dvije uloge, odnosno odvojiti profesionalno od privatnog, može li jedna osoba tri sata tjedno brinuti o osobi kao profesionalac postupajući prema plavilima struke (lege artis), pritom odvajajući privatne interese i stavove od profesionalnih obveza, a preostali dio tjedna nastupati kao stranka građanskog odnosa, čija ja ugovorna, a ne profesionalna obveza pružati skrb i njegu da bi za uzvrat dobila u vlasništvo vrijednu nekretninu.

Tužitelji se pitaju u kojem je to društvu, koje pripada naprednoj zapadnoj kulturi, normalno i dopušteno, odnosno moralno. (?!)

To što je napravila tužena nedvojbeno narušava osnovna načela javnog poretka i odobravanje takvog ponašanja zapravo dovodi do njegovog narušavanja, ali ujedno i do općepravne nesigurnosti građana takve države.

Svaki se čovjek i građanin mora uzdati u to da će se osoba koju isti taj sustav plaća da kao profesionalac pruža određene usluge građanima (konkretno zdravstvenu skrb u sklopu usluge koju pruža Hrvatski zavod za zdravstveno osiguranje svim osiguranicima), bez obzira ima li ona svojstvo službene osobe, suzdržati od zaključivanja bilo kakvih privatnih ugovora i poslova iz kojih ostvaruju materijalnu korist.

Profesionalac dolazi kod osobe pružiti uslugu i ne može dobivati veću naknadu nego je to propisano zakonom. Njegova djelatnost i dužnost je nespojiva s pobudama i materijalnom koristi koju je u konkretnom slučaju tužena ostvarila. Tužena, zasigurno, nikad ne bi ni došla u situaciju da zaključi sporni ugovor da nije dobila mogućnost pristupiti pok. V. L. u sklopu obavljanja svoje profesionalne dužnosti, a nakon što je ostvarila kontakt s pacijentom, iskoristila je tu činjenicu da bi zaključila građanski ugovor, uslijed kojeg se pojavljuje novi i suprotan interes da će njena korist biti veća što smrt ranije nastupi.

Iz provedenih medicinskih vještačenja nedvojbeno proizlazi da se tužena evidentno nije brinula o zdravlju pacijenta (primatelja uzdržavanja) jer je istome nedostajala adekvatna njega i medicinska skrb, što vještaci konstatiraju u svojim Nalazima i mišljenjima.

Logičan je zaključak da je tuženoj odgovaralo da pok. V. L. ima na raspolaganju alkohol jer je notorna činjenica da mu je isti bio potreban da bi funkcionirao i bio sretan, a time voljan zaključiti ugovor s osobom koja mu je to omogućavala.

Iz medicinske dokumentacije koja prilaže spisu, kao i iz svih Nalaza i mišljenja koje sud kao nesporne u cijelosti prihvaća, proizlazi da se kod pok. V. L. ‘nakon prijema u bolnicu (14. studeni 2001. g.) pojavljuje sindrom ustezanja od alkohola... a nakon ranije prekomjerne upotrebe alkohola.... (Fakultetsko mišljenje koje se podudara s ostalim Nalazima i mišljenjima.)

Dakle, dokazano je da pok. V. L., kad je zaprimljen u bolnicu pao u tešku apstinencijsku krizu, jer mu je očito prvi put uskraćen alkohol, te je u bolničkoj terapiji primao lijek Meprobamat, koji se daje alkoholičarima tijekom apstinencijske krize od alkohola kako to navodi u svom Nalazu i mišljenju dr. Bubalo.

Gore navedene i dokazane činjenice nesporno ukazuju da je tužena pok. V. L. kontinuirano opskrbljivala alkoholom (kako prije zaključenja Ugovora tako i tijekom) pa je isti dolaskom u bolnicu, kad je ostao bez alkohola pao u tešku apstinencijsku krizu.

Tužena u svom iskazu od 26. rujna 2002. g. vrlo jasno navodi: ‘Ja sam sa suprugom živjela kod gdina. L. 24 sata, dakle cijeli dan... Budući da ja radim posao patronažne sestre mogla sam češće na dan tijekom radnog vremena obići gdina. L., te mu davati 5-6 manjih obroka... ‘

Iz svih provedenih dokaza proizlazi da je zaključak prvostupanjskog suda, da je tužena opskrbljivala pok. L. s alkoholom posve ispravan, logičan i životan, dok je zaključak Županijskog suda da o tome nema dokaza posve nelogičan i pogrešan, suprotan provedenim dokazima i životnom zaključivanju.

Takav psihološki profil pok. V. L. je prisutan kod svakog ovisnika koji mora primarno utažiti želju i potrebu za alkoholom i to mu je osnovni životni cilj i motiv, a pri tom zanemaruje sve ostale interese koji bi kod zdrave osobe bili primarni.

Upravo je tu pogrešno formiranu, neracionalnu ili iskrivljenu svijest pacijenta iskoristila tužena da bi ostvarila svoj materijalni interes.

Dakle, tužena je bila angažirana kao medicinsko osoblje s obvezom da profesionalno brine za zdravlje pacijenta, a ona je u jednom trenutku tu svoju profesionalnu obvezu odlučila pretvoriti u privatni interes.

Da je postojanje takvih dviju istovremenih uloga jedne osobe moralno nedopustivo ukazuje i činjenica, koja slijedi iz medicinske dokumentacije, da tužena od 02.08.2001. pa sve do odlaska u bolnicu pok. V. L. nije zatražila kućnu posjetu liječnika, nego je sama ordinirala lijekove, iz čega se može zaključiti da je tužena (moguće i nesvjesno) prorijedila posjete liječnika jer je očito smatrala da sada nakon zaključenja ugovora, ona ima pravo sama procjenjivati i utvrđivati zdravstveno stanje i pok. V. L., zanemarujući profesionalne obveze.

Upravo ta nespojivost uloga tužene proizlazi iz njenog iskaza od 26.09.2002. gdje navodi: ‘...ja nisam obavještavala obitelj o tome da g-din L. ne želi piti lijekove jer sam smatrala da isti nisu bili toliko nužni za njegovo zdravstveno stanje.’

lako zaključenje takvog ugovora između medicinske sestre i pacijenta u tom momentu nije bilo izričito zabranjeno nekim propisom, ipak je postojao i bio na snazi Etički kodeks Hrvatske udruge medicinskih sestara iz 1994. godine, koji u točki 4. kao temeljnu vrijednost navodi da medicinska sestra s pacijentom uspostavlja društveno – profesionalni odnos utemeljen na međusobnom poštivanju i povjerenju te da također ima dužnost posvetiti posebnu pozornost članovima pacijentove obitelji i drugim njemu važnim osobama.

Unatoč tome što je bilo propisano da treba imati društveno-profesionalni odnos, tužena prelazi granicu profesionalnog odnosa i zaključuje privatni građansko-pravni odnos koji je nespojiv s dužnošću i obvezom da brine o pacijentu te provodi zdravstvenu zaštitu i njegu na najbolji mogući način.

Zabranu zaključenja takvog ugovora decidirano propisuje kasnije doneseni Etički kodeks medicinskih sestara koji u čl. 7. t. 2. izričito propisuje da medicinska sestra ne smije koristiti svoj status u svrhu promoviranja komercijalnih proizvoda i usluga s namjerom ostvarivanja svojih materijalnih interesa.

Tužitelji napominju da je tužena sa svojim pacijentom zaključila građanski dvostranoobvezni ugovor, vodeći se nedvojbeno namjerom da ostvari svoje materijalne interese – da poveća svoju imovinu.

Bez obzira što takva zabrana u trenutku zaključenja spornog ugovora nije bila kodificirana i nije bila sadržaj nekog propisa, ne bi trebalo biti sporno da je takvo postupanje profesionalca koji prima naknadu za svoj rad i koji brine isključivo o nečijem zdravlju – nemoralno!

Međutim, čak i da navedeno nije bilo izrijekom propisano kao zabranjeno, a to u pobijanoj presudi navodi sud kao razlog za odbijanje tužbenog zahtjeva, isto nije relevantno.

Naime, neko ponašanje, odnosno postupak ne mora nužno biti zakonom zabranjen da bi bio protivan javnom moralu.

Uostalom, sudu bi trebalo biti poznato kako nastaje pravo. Prvo nastane društveno neprihvatljivo ponašanje, odnosno potreba da se nešto regulira, a tek nakon toga nastaje zakonska norma koja naknadno regulira takvu društvenu pojavu.

Pritom valja istaknuti da se ovdje ne radi o kaznenom pravu, gdje i sam Ustav RH i Kazneni zakon propisuju da nema kaznenog djela bez prethodnog zakona. U građanskom pravu vrijedi drugačije načelo, a ono je zapravo sadržano u odredbi čl. 10. ZOO-a, u kojem se ne propisuje zatvoreni krug ponašanja koja mogu biti protivna moralu društva.

Tužitelji smatraju da niti jednoj prosječnoj osobi koja imalo drži do moralnih načela ne bi bilo prihvatljivo da bilo koji profesionalac (liječnik, odvjetnik...) zaključuje predmetni građanskopravni odnos s osobom čije je interese dužan štititi u sklopu obavljanja svoje profesionalne dužnosti ili obveze.

Slijedom navedenog tužitelji ističu da je sud potpuno pogrešno primijenio odredbu iz čl. 141. st. 1., a nije uopće primijenio odredbu čl. 10. ZOO-a...«

4.12. Presudom Vrhovnog suda broj: Rev-x-776/2018 od 3. studenoga 2020. revizija je odbijena, uz sljedeće obrazloženje:

»... Predmet spora je zahtjev tužitelja za utvrđenje ništavim ugovora o doživotnom uzdržavanju sklopljenog između prednika tužitelja, njihovog oca, sada pokojnog V. L., kao primatelja uzdržavanja i tužene kao davateljice uzdržavanja.

U postupku pred sudom prvog stupnja utvrđeno je:

– da je prednik tužitelja, sada pokojni V. L., s tuženom zaključio ugovor o doživotnom uzdržavanju 19. srpnja 2001. koji je ovjeren od strane suca Općinskog suda u V. G. M. J. pod poslovnim brojem R2-166/1 23. srpnja 2001.,

– da se tužena kao davateljica uzdržavanja u navedenom ugovoru obvezala predniku tužitelja, kao primatelju uzdržavanja, pružiti uzdržavanje na način koji je izričito naveden u ugovoru, a on njoj dati svoje nekretnine pobliže opisane u izreci presude suda prvog stupnja,

– da je u vrijeme sklapanja navedenog ugovora, prednik tužitelja bio u teškom zdravstvenom stanju (otok nogu, oštećenje jetre) i da je bio gotovo nepokretan zbog čega mu je bila neophodna tuđa pomoć i njega za obavljanje svakodnevnih životnih potreba,

– da je prednik tužitelja umro 23. studenog 2001.,

– da je prednik tužitelja bio dugogodišnji ovisnik o alkoholu s nizom sekundarnih organskih i psihičkih oštećenja,

– da je zadovoljavao potrebe svoje ovisnosti za vrijeme trajanja spornog ugovora svakodnevno konzumirajući alkohol, uz znanje i dopuštenje tužene.

Na temelju tako utvrđenih odlučnih činjenica prvostupanjski sud je prihvatio tužbeni zahtjev smatrajući da je tužena suprotno moralnim normama, te načelu savjesnosti i poštenja koje vrijedi u obveznim odnosima, kao profesionalna medicinska sestra, postupila nečasno sklopivši predmetni ugovor, znajući za teško zdravstveno stanje, odnosno alkoholizam pokojnog V. L. za kojega je mogla zaključiti da neće još dugo živjeti. Ujedno sud prvog stupnja smatra da je tužena predmetnim ugovorom ostvarila očit nerazmjer u pogledu onog što prima u odnosu na ono što daje, te daje iskoristila nevolju za postizanje nerazmjerne koristi primajući puno za malo.

Odlučujući povodom žalbe tužene drugostupanjski sud je preinačio prvostupanjsku presudu pozivom na odredbu čl. 373.a ZPP jer nije prihvatio utvrđeno činjenično stanje prvostupanjskog suda kao niti primjenu materijalnog prava.

Naime, drugostupanjski sud je ocijenio, obzirom na provedeno vještačenje, da tuženoj u trenutku sklapanja spornog ugovora nije moglo biti poznato da je prednik tužitelja bio ovisnik o alkoholizmu, da joj je moglo biti poznato da ima problema s alkoholom, da ga u konkretnim okolnostima slučaja tužena nije mogla spriječiti u njegovom naumu da konzumira alkohol i da nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda-smrt prednika tužitelja.

Nadalje sud drugog stupnja smatra da iz provedenih dokaza ne proizlazi da je tužena prednika tužitelja redovito opskrbljivala alkoholom. Naime, drugostupanjski sud smatra da provedeni dokazi u konkretnom slučaju ne ukazuju na to da bi tužena sklapanjem predmetnog ugovora povrijedila načelo savjesnosti i poštenja koje je ustanovljeno odredbom čl. 12. Zakona o obveznim odnosima (‘Narodne novine’ broj 53/91, 73/91, 111/93, 3/94, 107/95, 7/96, 91/96, 112/99 i 88/01 dalje:ZOO), kao što iz provedenih dokaza ne proizlazi da bi se radilo o takvom ugovoru koji je protivan prisilnim propisima odnosno moralu društva u smislu odredbe čl. 103. st.1. ZOO. Isto tako sud drugog stupnja smatra da se ne može prihvatiti tužbeni navod da je tužena iskoristila stanje nužde, odnosno ovisnosti u kojem se našao prednik tužitelja, kao i da sama činjenica da je tužena, kao medicinska sestra obavljala njegu prednika tužitelja, ne znači da je istoj zabranjeno zaključiti sporni ugovor.

Odluku drugostupanjskog suda ocjenjuje pravilnom i ovaj sud.

Suprotno navodima revizije tužitelja sud drugoga stupnja nije počinio bitnu povredu odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st. 2. toč. 11. ZPP, budući da pobijana presuda nema nedostataka uslijed kojih se ne bi mogla ispitati, razlozi pobijane presude su jasni i razumljivi, te ne postoji proturječnost između izreke i obrazloženja pobijane presude, odnosno isprava koje se nalaze u spisu. Također revizijski sud ocjenjuje da su u obrazloženju pobijane drugostupanjske presude navedeni razlozi o odlučnim činjenicama koji imaju podlogu u utvrđenom činjeničnom stanju.

Iz sadržaja tužiteljeve revizije proizlazi da su reviziju podnijeli i zbog relativno bitne povrede odredaba parničnog postupka iz čl. 354. st.1. ZPP u vezi s čl. 8. ZPP.

Sama ocjena dokaza provedena po nižestupanjskom sudu, a posebice ocjena iskaza svjedoka i stranaka izvršena je u skladu s odredbom čl. 8. ZPP pri čemu je drugostupanjski sud dao jasne i razumljive razloge na temelju kojih dokaza je utvrdio činjenice relevantne za donošenje meritorne odluke u ovom predmetu. Stoga nije osnovan revizijski razlog počinjenih bitnih povreda odredaba parničnog postupka.

Kod toga je potrebno napomenuti da je revizija tužitelja u pretežnom dijelu izjavljena u biti zbog pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja, jer tužitelji analiziraju provedeni dokazni postupak i iznose svoje zaključke i viđenje o odlučnim činjenicama. Međutim, revizija se ne može izjaviti zbog nepotpuno i pogrešno utvrđenog činjeničnog stanja obzirom na odredbu čl. 385. st. 1.ZPP.

Tužitelji navode tijekom postupka, a to ponavljaju i u reviziji, da je ugovor ništav iz razloga što je tuženica morala imati saznanja o zdravstvenom stanju prednika tužitelja i njegovoj ovisnosti o alkoholu, da ga je mogla spriječiti u naumu da konzumira alkohol, te da nije postupila u skladu sa svojim dužnostima i obvezama, obzirom je tuženica medicinska sestra, što sklopljeni ugovor čini nemoralnim.

Sukladno odredbi članka 103. ZOO ugovor koji je protivan Ustavu Republike Hrvatske, prisilnim propisima te moralu društva ništav je ako cilj povrijeđenog pravila upućuje na neku drugu sankciju ili ako zakon u određenom slučaju ne propisuje što drugo.

Obzirom je tijekom postupka utvrđeno da tuženoj u trenutku sklapanja spornog ugovora nije moglo biti poznato da je prednik tužitelja bio ovisnik o alkoholizmu, te da ga u konkretnim okolnostima slučaja nije mogla spriječiti u njegovom naumu da konzumira alkohol, ali i da nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda-smrt prednika tužitelja pravilno je sud drugog stupnja primijenio či. 103. ZOO kada je ustvrdio da sporni ugovor nije ništav jer niti je protivan prisilnim propisima, ni moralu društva, a niti je suprotan Ustavu Republike Hrvatske.

Kako je i u prethodnoj ukidnoj odluci revizijskog suda navedeno da zabrana sklapanja predmetnog ugovora osobama koje obavljaju posao medicinske sestre ne proizlazi niti iz jednog propisa, to se ne može sklapanje predmetnog ugovora od strane tuženice smatrati nemoralnim, samo radi činjenice što je ista po zanimanju medicinska sestra.

Također su netočni navodi revidenta da je zabrana zaključenja ugovora kao što je predmetni ugovor propisana kasnije donesenim Etičkim kodeksom medicinskih sestara. Naime, navedenom odredbom u čl. 7. t.2. Etičkog kodeksa medicinskih sestara propisuje se zabrana korištenja statusa u svrhu promoviranja komercijalnih proizvoda i usluga s namjerom ostvarivanja svojih materijalnih interesa, a sklapanje predmetnog ugovora ne predstavlja promoviranje komercijalnih proizvoda i usluga.

Jednako tako, u cijelosti se prihvaćaju i izneseni razlozi vezano za nedokazanost elemenata zelenaškog ugovora jer ni po ovom sudu tužitelji nisu dokazali pretpostavke iz čl. 141. ZOO, odnosno da bi se tuženica pri zaključenju predmetnog ugovora s prednikom tužitelja koristila njegovim stanjem nužde ili teškim materijalnim stanjem, njegovim nedovoljnim iskustvom, lakomislenošću ili zavisnošću, da bi ugovorila za sebe ili za nekog trećeg korist koja je u očitom nesrazmjeru s onim što je drugom dala ili učinila, ili se obvezala dati ili učiniti. U konkretnom slučaju prednik tužitelja je kako je od strane sudova utvrđeno bio potpuno financijski neovisan, a o sklapanju spornog ugovora detaljno se raspitao kod javnog bilježnika, te u postupku nije utvrđeno da bi isti bio nesposoban shvatiti značenje sklopljenog pravnog posla.

Obzirom nisu ostvareni razlozi zbog kojih je revizija izjavljena valjalo je reviziju tužitelja odbiti kao neosnovanu...«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

5. U ustavnoj tužbi podnositelji su naveli:

»... Podnositelji ustavne tužbe napominju da ovom ustavnom tužbom pored odluke Vrhovnog suda Republike Hrvatske donošenjem koje je iscrpljen redovni pravni put, osporavaju i odluku Županijskog suda u V. G. koja je donesena u istom predmetu.

IV.

Prije svega podnositelji ustavne tužbe smatraju da im je povrijeđeno pravo iz članka 3. Ustava Republike Hrvatske, odnosno da je povrijeđeno pravo na poštivanje prava čovjeka, nepovredivost vlasništva te vladavina prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.

Navedene se ustavne kategorije očituju u povredi sljedećih članaka Ustava.

• Članak 29. st. 1. Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi za kazneno djelo.

• Članak 35. Svakom se jamči štovanje i pravna zaštita njegovog osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti.

• Članak 48. stavak 4. Jamči se pravo nasljeđivanja.

• Članak 65. stavak 1. Dužnost je svih da štite djecu i nemoćne osobe.

V.

U konkretnom su slučaju podnositelji ustavne tužbe pobijali Ugovor o doživotnom uzdržavanju koji je zaključen između njihovog pokojnog oca i patronažne sestre LJ. L. koja je bila od strane obiteljskog liječnika upućena da pruži skrb i zdravstvenu zaštitu pacijentu, a takvu zaštitu su od obiteljskog liječnika zatražili podnositelji ove ustavne tužbe kao djeca pokojnog bolesnika, sve na teret HZZO-a budući daje pokojnik bio zdravstveno osiguran.

Bitno je naglasiti da su podnositelji ustavne tužbe, kao i svaki prosječni građanin, imali određeno povjerenje u sustav skrbi i zdravstvene zaštite te su smatrali da će navedena osoba kao zdravstveni djelatnik postupati isključivo profesionalno i prema pravilima medicinske struke te da neće poduzimati nikakve radnje ili sklapati pravne poslove van onih okvira koji bi narušavali njihov obiteljski i osobni život.

Podnositelji tužbe su dakle imali povjerenje u javni sustav zdravstvene skrbi i zdravstvene zaštite. Štoviše, podnositelji ustavne tužbe su odlučili da njihovom ocu bude pružena zdravstvena zaštita i skrb unutar javnih institucija upravo kako bi izbjegli mogućnost da netko ‘neprovjeren’ ulazi u njihov obiteljski život i brine o njihovom bolesnom i nemoćnom ocu.

Gore navedeno posebno jer su podnositelji ustavne tužbe znali da je njihov pokojni otac teški ovisnik o alkoholu koji je spreman na poduzimanje bilo kakvih radnji kako bi mu se omogućila nesmetana konzumacija alkohola.

Nadalje, podnositelji ove tužbe su djeca pokojnog V. L. koja su u to vrijeme obavljali poslove u inozemstvu pa su se upravo zbog nemogućnosti da budu stalno prisutni i odlučili na angažman profesionalnog medicinskog osoblja u sklopu sustava javnog zdravstva.

Navedena je osoba kao medicinska sestra, temeljem članka 68. tada važećeg Zakona o zdravstvenoj zaštiti, zdravstvenu njegu u kući bila dužna provoditi po uputama i pod stručnim nadzorom doktora. Dakle, okviri njezinog postupanja i okviri te uvjeti pod kojima je i dopušteno da zadire u obiteljski dom nedvojbeno su bili unaprijed propisani. Naime, radilo se o osobi koja je morala biti strogi profesionalac i koja od ranije nije poznavala niti pokojnog V. L. niti njegovu obitelj. Također se radi o osobi koja je imala uvid u zdravstveni karton pokojnog primatelja uzdržavanja i koja je vrlo dobro znala koji su njegovi zdravstveni problemi te sklonosti.

Već nakon dva mjeseca angažmana patronažne sestre dolazi do zaključenja predmetnog Ugovora o doživotnom uzdržavanju, a pokojni V. L. nakon prijema u bolnicu 14.11.2001. gdje se pojavljuje sindrom ustezanja od alkohola (apstinencijska kriza), a nakon što je ranije isti prekomjerno uživao, 23.11.2001. umire.

Iz navedenog kao bitno proizlazi da je cijelo vrijeme nesmetano prekomjerno uživao alkohol konzumaciju kojeg mu je omogućila upravo patronažna sestra što ona i osobno potvrđuje u provedenom postupku.

Podnositelji tužbe smatraju bitnim za istaknuti da su kao tužitelji u postupcima koji su prethodili kontinuirano ukazivali na nemoralnost i nedopuštenost takvog postupka patronažne sestre kojoj je kao dio državne institucije sustava zdravstvene zaštite, omogućeno da uđe u tuđi privatni dom i u obiteljski život, a koju je činjenicu ista iskoristila u svrhu ostvarivanja svojih privatnih materijalnih ciljeva odnosno materijalne koristi.

Tužitelji su kroz čitav postupak tražili od suda očitovanje o tome je li takav postupak patronažne sestre moralan ili je nemoralan.

Sudovi prema stavu podnositelja ove ustavne tužbe nisu dali niti dostatnu niti logičnu argumentaciju za stav da takav postupak nije nemoralan.

Obrazloženje i argumentacija Vrhovnog suda Republike Hrvatske suda se svodi na navode da ugovor nije nemoralan jer angažirana patronažna sestra nije trebala znati da je pok. ovisnik o alkoholi, da ga nije mogla spriječiti u naumu da konzumira alkohol i da nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda – smrt prednika podnositelja ove ustavne tužbe uslijed čega ugovor nije nemoralan.

Županijski sud koristi praktički istu argumentaciju s time da dodaje da joj je moglo biti poznato da pok. ima problema sa alkoholom, ali da se unatoč tome ne može zaključiti da je postupak nemoralan.

Tom obrazloženju se dodaje i argument da zabrana sklapanja predmetnog ugovora sa osobama koje obavljaju posao medicinske sestre ne proizlazi niti iz jednog propisa, to se ne može sklapanje predmetnog ugovora od stane tuženice smatrati nemoralnim, samo radi činjenice što je ista po zanimanju medicinska sestra.

Na takvu se argumentaciju svodi ocjena suda o moralnosti postupka tužene.

Podnositelji ove tužbe smatraju da argumentacija kako medicinskim sestrama zakonom zaključenje takvog ugovora tada nije bilo zabranjeno, nije dostatna imajući u vidu sve naprijed navedene okolnosti slučaja.

Ukratko, kada se gledaju šire okolnosti slučaja, možemo reći da je medicinskim sestrama i medicinskom osoblju nedvojbeno dozvoljeno zaključivati takve ugovore, ali ne na način kako je to u konkretnom slučaju učinjeno.

Sudovi su prilikom ocjene moralnosti propustili uzeti u obzir bitne činjenice koje su kroz cijeli postupak bile zapravo nesporne i nedvojbene:

‘Da je tužena kao medicinska sestra bila upućena kod pacijenta (pok. V. L.) kako bi mu pružila medicinsku pomoć (njegu i zdravstvenu skrb).’

‘Da je tužena unatoč tome sa svojim pacijentom (kojeg nije poznavala od ranije i koji joj nije bio prijatelj niti poznanik) zaključila privatni građanski ugovor koji u svojoj srži kao bitno svojstvo sadržava međusobno povjerenje – i to prije svega one stranke koja je ovisna – tj. primatelja uzdržavanja’.

‘Da je taj ugovor zaključen već nakon nepuna 2 mjeseca profesionalnog angažmana medicinske sestre i da ga ista ne bi niti bila u prilici zaključiti da nije bila angažirana kao patronažna medicinska sestra od strane liječnika, a na zahtjev podnositelja ove ustavne tužbe.’

‘Da je tužena kao profesionalna medicinska sestra iskoristila i zloupotrijebila povjerenje koje su u nju imali podnositelji ustavne tužbe tj. da je postupila protivno dobroj vjeri i poštenju.’

‘Da je tužena od prvog dana pa sve do smrti pok. V. L. bila u svojevrsnom sukobu interesa jer je nastupala i kao profesionalno medicinsko osoblje i kao ugovorna stranka dvostrano obveznog građanskog ugovora u kojem ista daje uzdržavanje, a za uzvrat dobiva imovinu uzdržavane osobe – sa nedvojbenim interesom da što prije nastupe ugovorni uvjeti prema kojima ista stječe imovinu’.

‘Da je pok. V. L. bio ovisnik o alkoholu i da mu je tužena prema vlastitom iskazu davala alkohol te da je upravo zbog toga tek u bolnici zapao u apstinencijsku krizu (obdukcijski nalaz i nalazi vještaka) – a sve to u kontekstu da je tuženica kao medicinska sestra morala brinuti o njegovom zdravlju na način da mu je morala pokušati braniti i sprječavati ga u konzumaciji alkohola, dok mu je u svojstvu običnog građanina kao davatelja uzdržavanja mogla dopustiti da konzumira alkohol – jer niti to nije zabranjeno, a time prema stavu suda niti nemoralno.’

Upravo je takav širi kontekst odnosno sve okolnosti slučaja sud propustio uzeti u obzir prilikom davanja ocjene moralnosti. Naime, prema stavu suda je moralno da profesionalno medicinsko osoblje sa svojim pacijentima (ne sa trećim osobama koji to nisu) zaključuje građanske ugovore kojima stječe njihovu imovinu !

Najviši se sud Republike Hrvatske očito ne usuđuje suprotstaviti takvom postupku na način da ga proglasi nemoralnim nego svoje obrazloženje svodi na navod da je sve ono što zakonom nije zabranjeno – dopušteno, a time i moralno.

Podnositelji ustavne tužbe smatraju da su im sudovi svojim postupanjem narušili procesne garancije jer su bili dužni kroz ozbiljno razmatranje svih relevantnih činjenica (ne samo selektivno probranih) zauzeti jasan stav o tome je li postupak tužene bio moralan ili nemoralan i za to dati jasnu i potpunu argumentaciju.

Takav stav suda odnosno izbjegavanje davanja ocjene moralnosti urušava vladavinu prava i pravni poredak općenito te narušava javni moral i otvara pitanje povjerenja u državne institucije i sustave (konkretno u javno zdravstvo).

Nadalje, pokojni V. L. je imao zdravstveno osiguranje, imao je i iznadprosječna primanja po osnovi mirovine, obiteljski dom te financijsku ali i svaku drugu skrb koja mu je eventualno bila potrebna. Međutim, pokojnom V. L. nije bila dostupna jedna jedina stvar, a to je dostupnost alkohola.

Alkohol su mu prestali donositi i zabranili uživati njegova djeca, podnositelji ove ustavne tužbe kao i svi susjedi i prijatelji koji su mu htjeli dobro. Jedina osoba koja mu je omogućavala korištenje alkohola i koja je to očito višestruko od njega i njegove obitelji naplatila je upravo patronažna sestra Lj. L.

Podnositelji ustavne tužbe kroz sve sudske presude i odluke te u njima sadržanu argumentaciju nisu dobili odgovor odnosno obrazloženje zašto je takav postupak dopušten, odnosno standard obrazloženja sudova nije zadovoljavajući s obzirom na naprijed opisane konkretne okolnosti slučaja.

Upravo takva nedostatna obrazloženja sudova upućuju na arbitrarnost u postupanju jer se niti jedan viši sud, osim prvostupanjskog, nije upuštao u ocjenu moralne dopustivosti i društvene prihvatljivosti takvog postupka patronažne sestre.

Takvo postupanje ne bi smjelo biti dozvoljeno bilo kojoj osobi, a kamoli profesionalnom medicinskom osoblju.

Dakle, bitne činjenice su da se radilo o osobi koja je unutar sustava zdravstvene zaštite profesionalno angažirana za pružanje pomoći bolesniku, da je ista osoba dovedena u obitelj isključivo radi pružanja zakonom i profesionalnom etikom regulirane njege, da je taj odnos povjerenja i položaj koji joj je osigurao zakon i institucije, ista iskoristila, da je protivno pravilima struke ‘kupila’ bolesnika na način da mu je omogućavala konzumaciju alkohola te ga je dovela u poziciju da pristane s njom zaključiti Ugovor o doživotnom uzdržavanju, a sve kako bi se materijalno okoristila.

Zaključno u navedenom postupanju odnosno nepostupanju suda podnositelji tužbe nalaze povredu načela pravičnosti koja je zagarantirana čl. 29. st. 1. Ustava, nalaze povredu osobnog i obiteljskog života te na određeni način i dostojanstva, ugleda i časti, ne samo pokojnog V. L. nego i njegove djece kojima je postupkom patronažne sestre LJ. L. narušen obiteljski život, čast i ugled i dostojanstvo te uspomena na oca.«

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

6. Podnositelji su se u ustavnoj tužbi pozvali na povredu prava iz članaka 29. stavak 1., 35., 48. stavak 4. i 65. stavak 1. Ustava, koji glase:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

»Članak 35.

Svakomu se jamči štovanje i pravna zaštita njegova osobnog i obiteljskog života, dostojanstva, ugleda i časti.«

»Članak 48.

(...)

Jamči se pravo nasljeđivanja.«

»Članak 65.

Dužnost je svih da štite djecu i nemoćne osobe.

(...)«

7. Povredu citiranih ustavnih prava podnositelji nalaze, prije svega, u nedostatnoj obrazloženosti osporene drugostupanjske i revizijske presude odnosno u arbitrarnosti postupanja sudova. Kako proizlazi iz njihovih prigovora, smatraju da u osnovi svega »leže« pogrešni činjenični zaključci izvedeni iz utvrđenih činjenica, s posljedicom pogrešnog pravnog pristupa i pogrešne primjene mjerodavnog prava od strane sudova koji su donijeli osporene presude.

Ustavni sud je stoga najprije razmotrio pitanje eventualne povrede ustavnih jamstava iz članka 29. stavka 1. Ustava.

Sadržaj ustavnog prava zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava ograničen je, u osnovi, na jamstva pravičnog suđenja pa, sukladno tome, ocjenjujući navode ustavne tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, Ustavni sud ispituje eventualno postojanje povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je podnositelju osigurao pravično suđenje.

Pritom je važno istaknuti da je zadaća u prvom redu nadležnih sudova odnosno drugih tijela državne i javne vlasti da utvrđuju činjenice konkretnog predmeta te tumače i primjenjuju pravo, a uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci određenog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutima ustavnom tužbom Ustavni sud se, u pravilu, ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu – osim ako, i u mjeri u kojoj, te pogreške mogu povrijediti ustavna prava.

Ustavni sud, dakle, svoje odluke zasniva na činjenicama utvrđenima u postupku pred nadležnim tijelom, u konkretnom slučaju u sudskom postupku – izuzev ako podnositelj ustavne tužbe iznese ozbiljne, relevantne i dostatne razloge zbog kojih je od tog pravila potrebno odstupiti u posebnim okolnostima određenog slučaja. Prema ocjeni Ustavnog suda, u konkretnom su slučaju podnositelji u tome smislu iznijeli ozbiljne, relevantne i dostatne razloge, a pritom je važno naglasiti da postupci pred sudovima moraju biti u skladu s vladavinom prava koja se može poistovjetiti i s dobrim radom pravosuđa. Prava zajamčena Ustavom i međunarodnim pravnim aktima koji obvezuju Republiku Hrvatsku bila bi, naime, iluzorna i teorijska, a ne stvarna i učinkovita, kada ne bi postojala obveza sudbene vlasti da u postupku primijeni sva postupovna i materijalnopravna jamstva pravičnog suđenja koja su u tom smislu i propisana – među njima i jamstvo prava na obrazloženu odluku.

To jamstvo zahtijeva da u sudskoj odluci budu navedeni dostatni i relevantni razlozi koji objašnjavaju činjenične zaključke sudova na temelju neposredno provedenih dokaza (i njihov odnos s dokazima koji su eventualno predloženi, a nisu provedeni) te razlozi koji objašnjavaju primjenu prava na konkretan slučaj. Drugim riječima, iz sudske odluke mora biti vidljivo, na pravno logičan i konzistentan način, koje su točno činjenice, koje su u postupku utvrđene, i koje pravo, doveli do baš takve odluke.

Članak 29. stavak 1. Ustava (kao i članak 6. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda; »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02., 1/06. i 13/17.; u daljnjem tekstu: Konvencija) obvezuje sudove da obrazlože svoje odluke, jer samo obrazložena odluka predstavlja jamstvo protiv sudske arbitrarnosti. U tom su smislu obrazloženja sudskih odluka iznimno važna, jer je nedostatak relevantnih i dostatnih razloga za ocjene kakve su odlukom dane prvi i najvažniji znak koji upućuje na arbitrarno sudsko odlučivanje. Dužnost obrazlaganja odluka jamči njihovu kakvoću kroz mogućnost kontrole logičkog procesa pomoću kojeg je sud došao do određene odluke, a ujedno stvara informacijsku osnovu koja strankama omogućuje pobijanje odluke u postupku po pravnim lijekovima u okviru jamstva prava na učinkovit pravni lijek (članak 18. Ustava). Obveza obrazlaganja odluke i obveza pažljivog ispitivanja navoda stranke imaju osobitu važnost ne samo kada je u pitanju korištenje prava na djelotvoran pravni lijek već i iz razloga što predstavlja potvrdu časti i dostojanstva subjekata o čijim se pravima i obvezama odlučuje (pri čemu obveza pažljivog ispitivanja navoda stranke ipak ne smije biti shvaćena tako da sudovi moraju detaljno odgovoriti na svaki argument koji stranke iznesu u postupku odnosno u svojim žalbama ili drugim odgovarajućim podnescima, već se u tom pitanju treba voditi mjerilima dostatnosti i relevantnosti razloga).

Koliko će široka biti obveza suda da u pisanom obrazloženju svoje odluke navede razloge kojima se vodio pri njezinu donošenju uvijek ovisi o osobitim okolnostima svakog konkretnog slučaja (mjerilo dostatnosti). S druge strane, razlozi navedeni u pisanom obrazloženju odluke u pravilu će se smatrati relevantnima ako jasno upućuju na to da sudovi u konkretnom slučaju nisu obavljali svoje procjene na nerazuman način, da nisu učinili neku drugu očitu pogrešku u prosudbi, pogrešno procijenili postojanje nekog važnog čimbenika ili pak propustili razmotriti sve relevantne čimbenike odnosno propustili uzeti u obzir sve činjenične i pravne elemente koji su objektivno mjerodavni za donošenje odluke, da nisu odbili provesti dokaze koji bi mogli dovesti do drugačije odluke i pri tome nisu zanemarili dokaze koje su sudu prezentirale stranke i sl. Ukratko, razlozi navedeni u pisanom obrazloženju odluke moraju obuhvatiti sve važne aspekte razmatranog slučaja koji su mogli utjecati na konačnu odluku suda (mjerilo relevantnosti).

8. U povodu prigovora podnositelja Ustavni je sud analizirao cjelokupni sadržaj spisa predmeta Općinskog suda u V. G.

Utvrdio je da bitni činjenični zaključci, prije svega Županijskog suda u V. G. koji je donio osporenu drugostupanjsku odluku, ne korespondiraju s pojedinim elementima spisa predmeta odnosno da su barem nejasni, ako ne i pogrešni, a pri čemu valja imati u vidu da je taj sud svoju ovdje osporenu, odbijajuću odluku donio primjenom članka 373.a Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. – članak 50. Zakona o arbitraži, 117/03., 88/05. – članak 129. Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona, 2/07. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 84/08., 96/08. – odluka USRH broj: U-I-1569/2004 i dr., 123/08. – ispravak, 57/11., 148/11. – pročišćeni tekst, 25/13., 28/13. – članak 145. Zakona o sudovima, 89/14. – odluka USRH broj: U-I-885/2013 i 70/19.; u daljnjem tekstu: ZPP), nakon što je prvostupanjski sud prethodno jednom odbio, a zatim dva puta usvojio tužbeni zahtjev podnositelja.

Članak 373.a ZPP-a u relevantnom dijelu glasi:

»Članak 373.a

Drugostupanjski će sud presudom odbiti žalbu i potvrditi prvostupanjsku presudu, odnosno presudom će preinačiti prvostupanjsku presudu ako prema stanju spisa nađe:

1) da bitne činjenice među strankama nisu sporne, ili

2) da ih je moguće utvrditi i na temelju isprava i izvedenih dokaza koji se nalaze u spisu, neovisno o tome je li prvostupanjski sud prigodom donošenja svoje odluke uzeo u obzir i te isprave, odnosno izvedene dokaze.

Prigodom donošenja odluke iz stavka 1. ovoga članka, drugostupanjski je sud ovlašten uzeti u obzir i činjenice o postojanju kojih je prvostupanjski sud izveo nepravilan zaključak na temelju drugih činjenica koje je po njegovoj ocjeni pravilno utvrdio.

(...)«

Premda podnositelji ustavnom tužbom ne osporavaju, niti imaju pravnog interesa osporavati, prvostupanjsku presudu donesenu u konkretnom slučaju (ukupno treću po redu, a drugu usvajajuću) valja napomenuti da je, dakako, prije svega na prvostupanjskom sudu da parnični postupak provede i svoju odluku obrazloži na način sukladan jamstvima iz članka 29. stavka 1. Ustava (odnosno iz članka 6. stavka 1. Konvencije). U konkretnom je slučaju, međutim, zbog primjene članka 373.a ZPP-a zadaća temeljitog obrazlaganja činjeničnog i pravnog supstrata razmatrane pravne stvari bila i na drugostupanjskom sudu – Županijskom sudu u V. G., no ona, prema stajalištu Ustavnog suda, nije ispunjena, kako će to biti objašnjeno u nastavku ovog obrazloženja.

S druge strane, u revizijskom se postupku, sukladno zakonu, Vrhovni sud ni ne upušta u razmatranje činjeničnih aspekata predmeta. No, i pored nesporne zabrane razmatranja činjeničnih pitanja u revizijskom stadiju postupka te pored izričitog pozivanja Vrhovnog suda na tu zabranu, to je u slučajevima kao što je konkretan gotovo neizbježno, pa se i u ovdje osporenoj svojoj presudi Vrhovni sud de facto bavio činjenicama predmeta i potvrdio činjenične zaključke, zatim i pravni pristup drugostupanjskog suda.

Premda stajališta Vrhovnog suda izražena u osporenoj revizijskoj presudi Ustavni sud nalazi podjednako neobrazloženima i arbitrarnima kao i stajališta drugostupanjskog suda (iz razloga koji će biti navedeni u nastavku ovog obrazloženja), ova se ustavnosudska odluka ipak u prvom redu odnosi na osporenu presudu drugostupanjskog suda, koja je i ukinuta uz vraćanje predmeta tom sudu na ponovni postupak.

Osporena presuda Vrhovnog suda ukinuta je primarno zato da bi se omogućilo ponovno valjano provođenje postupka pred za to nadležnim sudom, primjenom članka 373.a ZPP-a.

9. Analizirajući spis predmeta Općinskog suda u V. G., Ustavni sud primjećuje da je drugostupanjski sud u osporenoj presudi zanemario sadržaj tog spisa u više aspekata, a zanemario je, uz to, i vlastite činjenične zaključke iz odluke broj: GŽx-65/13 od 26. lipnja 2013., donesene ranije u istoj pravnoj stvari.

Naime, navedenom ranijom odlukom isti sud je žalbu tuženice odbio (i potvrdio prvostupanjsku usvajajuću presudu) uz obrazloženje, u bitnome, da ukupnost okolnosti konkretnog slučaja (tuženica je profesionalna medicinska sestra sa znatnim radnim iskustvom, pok. V. L. je omogućavala konzumiranje alkohola itd.) – drugim riječima, utvrđeni činjenični supstrat – upućuje na zaključak da je tuženica postupala nesavjesno i pri sklapanju spornog ugovora imala nepoštenu namjeru stjecanja nerazmjerne materijalne koristi.

Nakon toga je Vrhovni sud (rješenjem broj: Rev-x-130/14 od 28. svibnja 2014). prihvatio reviziju tuženice i ukinuo nižestupanjske presude te predmet vratio na ponovni prvostupanjski postupak, i to isključivo iz razloga što su dotadašnja vještačenja provođena na okolnost sposobnosti pok. V. L. za rasuđivanje, ali ne i na okolnost je li bio alkoholičar.

Sukladno nalogu višeg suda prvostupanjski je sud proveo (i) to vještačenje, ali je novom prvostupanjskom presudom (broj: P-37/15 od 24. studenoga 2017.) ponovo usvojio tužbeni zahtjev, smatrajući rezultat ovog vještačenja neodlučnim s obzirom na već ranije utvrđeni činjenični supstrat, koji sam po sebi, i bez takvog vještačenja, pokazuje da je pok. otac podnositelja bio alkoholičar i da je njegovo teško zdravstveno stanje bilo izravna posljedica alkoholizma.

Tada Županijski sud u V. G. (koji je prethodno, na temelju činjenica i okolnosti konkretnog predmeta, utvrdio da je tuženica postupala nesavjesno i pri sklapanju spornog ugovora imala nepoštenu namjeru stjecanja nerazmjerne materijalne koristi) preinačava prvostupanjsku presudu i (osporenom presudom broj: Gž-31/2018 od 21. ožujka 2018.) sam odbija tužbeni zahtjev podnositelja, i to iz razloga suprotnih ranijem vlastitom viđenju činjeničnog i pravnog supstrata predmeta.

Unatoč tome, u obrazloženju koje je tom prilikom dao Županijski sud u V. G. nema naznaka o tome što se dogodilo u međuvremenu (izuzev spomenutog vještačenja), a što je odlučno utjecalo na takvu promjenu.

Naime, sudeći po ukupnosti procesne građe koja se nalazi u spisu predmeta, okolnost da je pok. V. L. bio alkoholičar bila je jasna i nedvojbena i prije vještačenja na tu okolnost, a Županijski sud u V. G. ničim ne objašnjava (kao, uostalom, ni Vrhovni sud u svojoj ukidnoj odluci Rev-x-130/14 od 28. svibnja 2014., kojom je to vještačenje naložio) odlučni značaj stručne procjene vještaka dr. B. o stupnju alkoholne ovisnosti. Taj sud ne obrazlaže relevantnost takve procjene kod činjenice, također vidljive iz ukupnosti procesne građe, da je alkoholizam pok. V. L. bio jasno prepoznatljiv osobama u njegovom okruženju (djeci, prijateljima, susjedima) – dakle, prosječnim osobama nemedicinske struke, kojima je, štoviše (kako također proizlazi iz spisa predmeta) bila poznata i jasna i alkoholna etiologija njegovih bolesti odnosno ukupno lošeg općeg zdravstvenog stanja, zbog kojeg je i sklopljen sporni ugovor s tuženicom. U konačnici, zbog činjenice da je pok. V. L. bio alkoholičar i da je, kao takav, sklopio sporni ugovor, prije vještačenja dr. B. provedena su čak četiri vještačenja na okolnost njegove (L.) sposobnosti za rasuđivanje. Također u osporenoj drugostupanjskoj presudi nema objašnjenja o tome kako su činjenice o alkoholizmu pok. V. L. i o njegovom zdravstvenom stanju kao posljedici alkoholizma mogle ostati nepoznate jedino osobi medicinske struke, koju je k pok. V. L. uputio liječnik obiteljske medicine radi pružanja profesionalne skrbi, pa čak i u slučaju da o tim činjenicama (kao što je tvrdila u postupku) nije bila prethodno informirana od strane obiteljskog liječnika, odnosno čak i u slučaju da nije imala uvida u medicinsku dokumentaciju osobe za koju se došla profesionalno skrbiti.

U dijelu presude koji bi se trebao odnositi na ta pitanja drugostupanjski sud navodi:

»Radi utvrđenja okolnosti odlučnih za pravilnu odluku o osnovanosti tužbenog zahtjeva za utvrđenjem ništavosti predmetnog ugovora ( – da li je prednik tuženika bio ovisnik o alkoholu, – da li je to tuženoj bilo/trebalo biti poznato u vrijeme sklapanja spornog ugovora i – da li joj je bila/trebala biti poznata činjenica skorog nastupanja njegove smrti) u ovoj parnici je provedeno vještačenje po vještaku dr. A. B.... te dr. P. B.... Sud prvog stupnja navedene vještačke nalaze, međutim, sasvim propušta pojedinačno analizirati i valjano cijeniti. Tako sud propušta utvrditi da je u zaključku nalaza i mišljenja dr. A. B. (list 598. spisa)... izričito navedeno:

– da su kod pokojnog V. L. dijagnosticirani psihički poremećaji: ovisnost o alkoholu i psihorganski sindrom uzrokovan alkoholom,

– da tužena nije mogla prepoznati da je prednik tužitelja bio ovisnik o alkoholu ali je mogla prepoznati da ima nekakve probleme s uzimanjem alkohola,

– da tužena nije smjela podržavati prednika tužitelja u uzimanju alkohola,; ali ga sigurno nije mogla spriječiti u njegovom naumu da i dalje nastavi piti,

– da tužena nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda.

Također sud potpuno zanemaruje da je vještak dr. A. B. (...) između ostalog naveo da: ‘tužena nije mogla postaviti dijagnozu ovisnosti o alkoholu’, da se u »aktualnoj medicinskoj dokumentaciji nigdje ne navodi dijagnoza ovisnosti o alkoholu«, da je tužena vezano za pitanje brige o primatelju uzdržavanja »adekvatno koristila zdravstvenu zaštitu« i da tome u prilog govore ‘vrlo česte kućne posjete obiteljskog liječnika’.

Sud, nadalje, zanemaruje da se u pogledu mogućnosti procjene nastupa smrti u konkretnom slučaju u vještačkom nalazu i mišljenju dr. P. B. (listovi 633-639. spisa) navodi da se kod prednika tužitelja u trenutku smrti između ostalih dijagnoza radilo o krajnjem stadiju ciroze jetre te da ‘... bez obzira na izvjesnost smrtnog ishoda kod neliječene ciroze jetre nije moguće predvidjeti kada će ista nastupiti...’...

(...)

U odnosu na okolnost procjene mogućnosti nastupa fatalnog ishoda od strane tužene ovaj nalaz je suglasan sa nalazom vještaka dr. P. B. Stoga je, prema ocjeni ovog drugostupanjskog suda, navedene vještačke nalaze i mišljenja trebalo prihvatiti kao vjerodostojne dokaze. Na osnovu njih (...) treba zaključiti: – da tuženoj u trenutku sklapanja spornog ugovora nije moglo biti poznato da je prednik tužitelja bio ovisnik o alkoholizmu, – da joj je moglo biti poznato da ima problema sa alkoholom, – da ga u konkretnim okolnostima slučaja nije mogla spriječiti u njegovom naumu da uzima alkohol i da nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda – smrti prednika tužitelja.

S obzirom da niti iz jednog provedenog dokaza ne proizlazi da bi tužena kupovala, odnosno donosila predniku tužitelja alkoholna pića, u kontekstu svih provedenih dokaza, posebno dokaza iz kojih proizlazi da mu je susjed ponekad donosio alkoholna pića (svjedok I. B.), pogrešan je zaključak prvostupanjskog suda da je tužena prednika tužitelja redovito opskrbljivala s alkoholom odnosno stav da je ona ‘trebala intervenirati’ da ne uzima alkohol ili da ga unosi u malim količinama...’.

Slijedom svega iznesenog, prema ocjeni ovog drugostupanjskog suda, provedeni dokazi u konkretnom slučaju ne ukazuju na to da bi tužena sklapanjem spornog ugovora povrijedila načelo savjesnosti i poštenja...«

Koliko god je, s jedne strane, logički i životno prihvatljivo utvrđenje suda da tuženica nije mogla predvidjeti skori nastup smrti pok. oca podnositelja (jer je notorno da, u osnovi, ne postoji smrtonosna bolest odnosno zdravstveno stanje čiji je »fatalni ishod« moguće, pa čak i stručnim osobama, precizno predvidjeti), toliko se, s druge strane, ne može ne primijetiti da pojedini dijelovi citiranog obrazloženja jednostavno ne odgovaraju stanju spisa predmeta, a riječ je, primjerice, o sljedećem:

– u osporenoj se presudi prihvaća utvrđenje vještaka dr. A. B. o »vrlo čestim kućnim posjetama obiteljskog liječnika«, koje je, prije svega, posve izvan okvira njegova vještačkog zadatka, a uz to je i suprotno dokumentaciji u spisu predmeta – iz nje, naime, jasno proizlazi kako prije zaprimanja pok. oca podnositelja u bolnicu, gdje je nakon nekoliko dana i preminuo, kućna posjeta liječnika nije zatražena ni obavljena dulje od tri mjeseca (od 2. kolovoza 2001., kada su utvrđeni jasni znakovi zatajenja funkcije jetre uslijed ciroze, sve do hospitalizacije 14. studenoga 2001.);

– navod vještaka dr. B., prema kojem je tuženica nedovoljno kvalificirana i, kao medicinska sestra, neovlaštena da postavi medicinsku dijagnozu alkoholne ovisnosti i stupnja te ovisnosti, pa stoga »nije mogla prepoznati da je prednik tužitelja bio ovisnik o alkoholu, ali je mogla prepoznati da ima nekakve probleme s uzimanjem alkohola«, tumači se u osporenoj presudi kao da je vještak izjavio da tužena uopće nije imala ni mogla imati bilo kakvih saznanja o alkoholizmu i povezanim bolestima pok. V. L. – što notorno ne odgovara ni navodu vještaka, niti samoj životnoj stvarnosti;

– utvrđuje se da tuženica alkohol »nije kupovala«, »nije donosila«, »nije redovito opskrbljivala alkoholom«, već da je to »ponekad« činio svjedok I. B. dok, naprotiv, u spisu predmeta evidentno postoji više izjava same tuženice da je ona osobno pok. ocu podnositelja davala piti alkoholna pića, kao i izjava njezinog supruga (koji je zajedno s tuženicom živio u kući pok. V. L.) prema kojoj ga je znao viđati da pije pivo – nakon čega se, po naravi stvari, nameće pitanje je li pored takvih izjava uopće relevantno tko je, koliko često i u kojim količinama ta pića donosio nepokretnoj osobi sa zatajenjem jetre (uzgred, u spisu predmeta postoji i izjava spomenutog svjedoka kako je nakon sklapanja spornog ugovora prestao posjećivati pok. oca podnositelja, da ne bi smetao pri kupanju i presvlačenju bolesnika);

– ignorira se znatan dio nalaza i mišljenja dr. P. B., budući da u njemu nije navedeno samo stajalište (suglasno stajalištu vještaka dr. Bagarića) kako tuženica nije mogla predvidjeti skoru smrt pok. V. L., već je navedeno i jasno utvrđenje vještaka dr. B. o nedovoljno učestalim kućnim posjetama liječnika s obzirom na jasne znakove dekompenzirane ciroze jetre (prethodno spomenuta tri mjeseca – op.), kao i izričito utvrđenje da je »pogoršanje stanja moglo biti primijećeno naročito od strane osobe s medicinskim znanjima na razini srednje stručne spreme«;

– ignorira se navod istog vještaka da je pok. V. L., nakon što je hospitaliziran, primao lijek Meprobamat, koji se daje alkoholičarima tijekom apstinencijske krize (koja se tada po prvi put pojavila – op.).

Nijedan od spomenutih činjeničnih (posljedično i pravnih) aspekata konkretnog slučaja nije našao svoje mjesto u osporenoj drugostupanjskoj presudi, kao što svoje mjesto nisu našle ni druge važne pojedinosti konkretnog slučaja koje je u ovoj ustavnosudskoj odluci suvišno navoditi, jer i nije zadaća Ustavnog suda ukazivanje redovnim sudovima na svaki propust u utvrđivanju činjenica i ocjeni dokaza. Međutim, činjenica da ti propusti evidentno postoje izravno dovodi u pitanje utemeljenost pravnih stajališta drugostupanjskog suda, jer ona ne proizlazi iz razloga koji su navedeni u obrazloženju osporene drugostupanjske presude. Ustavni sud stoga ocjenjuje manjkavim i arbitrarnim, time i ustavnopravno neprihvatljivim način na koji je proveden postupak pred drugostupanjskim sudom i način na koji je obrazložena presuda tog suda.

10. Osporena presuda Vrhovnog suda poziva se na zabranu razmatranja činjeničnih pitanja u revizijskom postupku odnosno prihvaća činjenice onakvima kakvima ih je »utvrdio« drugostupanjski sud, navodeći:

»Obzirom je tijekom postupka utvrđeno da tuženoj u trenutku sklapanja spornog ugovora nije moglo biti poznato da je prednik tužitelja bio ovisnik o alkoholizmu (pravilno: alkoholu – op. Ustavnog suda), te da ga u konkretnim okolnostima slučaja nije mogla spriječiti u njegovom naumu da konzumira alkohol, ali i da nije mogla procijeniti mogući nastup fatalnog ishoda-smrt prednika tužitelja pravilno je sud drugog stupnja primijenio či. 103. ZOO kada je ustvrdio da sporni ugovor nije ništav...«

Vrhovni sud, međutim, nije prihvatio činjenice predmeta, već je prihvatio činjenične zaključke drugostupanjskog suda koji se, kako je već spomenuto, ne temelje na dokumentaciji spisa predmeta, već su izrazito selektivni. Pritom je i sam Vrhovni sud dodatno ispustio pojedine od tih zaključaka (primjerice, onaj da je tuženica mogla prepoznati kako pok. V. L. ima problema s uzimanjem alkohola).

Što se tiče pitanja (ne)moralnosti spornog ugovora Vrhovni sud je (kao i prethodno drugostupanjski) naveo da taj ugovor »nije protivan prisilnim propisima ni moralu društva, a niti je suprotan Ustavu Republike Hrvatske» – ne navodeći (kao ni drugostupanjski sud) zašto nije protivan ničemu od navedenog, osim što je pojasnio da »zabrana sklapanja predmetnog ugovora osobama koje obavljaju posao medicinske sestre ne proizlazi niti iz jednog propisa«, pa se »ne može sklapanje predmetnog ugovora od strane tuženice smatrati nemoralnim, samo radi činjenice što je ista po zanimanju medicinska sestra«.

Time je, međutim, objašnjeno jedino stajalište da sporni ugovor nije protivan prisilnim propisima.

Nakon toga je dodao kako su »također netočni navodi revidenta da je zabrana zaključenja ugovora kao što je predmetni ugovor propisana kasnije donesenim Etičkim kodeksom medicinskih sestara«, jer da se »čl. 7. t. 2. Etičkog kodeksa medicinskih sestara propisuje zabrana korištenja statusa u svrhu promoviranja komercijalnih proizvoda i usluga s namjerom ostvarivanja svojih materijalnih interesa, a sklapanje predmetnog ugovora ne predstavlja promoviranje komercijalnih proizvoda i usluga«.

Na navedeni je način opet objašnjeno samo stajalište da sporni ugovor nije protivan propisima (premda Ustavni sud primjećuje kako konkretan propis, sadržan u aktu pod nazivom »Etički kodeks medicinskih sestara«, supstancijalno ukazuje baš na moralni aspekt statusa i djelatnosti medicinskih sestara, pa upravo zato nije pogrešno pitanje ostvarivanja materijalnih interesa medicinskih sestara staviti u širi kontekst i ne tumačiti spomenutu odredbu Etičkog kodeksa kao da se ona doslovno i isključivo odnosi na »promoviranje komercijalnih proizvoda i usluga«, to jest, jednostavnije rečeno, na reklamiranje lijekova, pomagala, tretmana i sl.).

11. Konačno, Ustavni sud primjećuje i to da je nadležni drugostupanjski sud zanemario jasno pravno stajalište izraženo više puta u pravnoj praksi Vrhovnog suda u sličnim predmetima, ali da je to vlastito stajalište zanemario i sam Vrhovni sud. Ono je izraženo, primjerice, u presudi Vrhovnog suda broj: Rev-2773/2015 od 15. listopada 2019. i glasi:

»Zakon o obveznim odnosima a ni drugi propisi građanskog prava ne sadrže općeprimjenjivu definiciju o tome što se može smatrati moralom društva, pa je na sucu obveza u svakom pojedinom slučaju, kad se pojavi dvojba o tom pitanju, cjelovitom analizom prosuđivati je li nešto takva povreda morala društva zbog koje je ugovor ništetan. Svakako će se raditi o težoj povredi moralne norme kod ugovora čiji su učinci takvi da kod prosječnog čovjeka određenog društva u vremenu sklapanja ugovora stvara mišljenje o neodrživosti tog ugovora, unatoč tome što ugovor sam po sebi ne mora biti protivan propisima. Sudac će se kod primjene ove odredbe voditi svojim moralnim osjećajem kao odrazom općedruštvenog mišljenja kako bi zaštitio prvenstveno individualne interese radi postizanja pravednosti, koji ipak ne smiju biti protivni društvenom interesu.«

U svjetlu citiranog pravnog stajališta i svega prethodno izloženog, za Ustavni je sud neprihvatljiva osporena drugostupanjska presuda, ali i presuda Vrhovnog suda u kojoj se navodi da se drugostupanjska presuda može ispitati, da su »razlozi pobijane presude jasni i razumljivi te ne postoji proturječnost između izreke i obrazloženja... odnosno isprava koje se nalaze u spisu«, da su »u obrazloženju pobijane drugostupanjske presude navedeni razlozi o odlučnim činjenicama koji imaju podlogu u utvrđenom činjeničnom stanju«, kao i da osporenom drugostupanjskom presudom nije počinjena bitna povreda odredaba parničnog postupka iz članka 354. stavka 1. u vezi s člankom 8. i iz stavka 2. točke 11. istog članka ZPP-a.

12. Ustavni sud je stoga ocijenio da osporene presude nisu donesene u skladu s načelima vladavine prava i sigurnosti objektivnog pravnog poretka te da je podnositeljima povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava, osobito u aspektu prava na obrazloženu odluku.

S obzirom na to, eventualnu povredu ustavnog jamstva prava nasljeđivanja (članak 48. stavak 4. Ustava) i jamstva zaštite obiteljskog života (članak 35. Ustava) nije bilo nužno razmatrati u ovom ustavnosudskom postupku, dok sadržaj članka 65. stavka 1. Ustava, na koji se podnositelji također pozivaju, nije njihovo ustavno pravo u užem, subjektivnom smislu, koje bi im moglo biti povrijeđeno pojedinačnim aktima koje osporavaju ustavnom tužbom.

12.1. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 76. stavka 1. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u točkama I., II. i III. izreke.

12.2. Objave odluke (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-186/2021

Zagreb, 22. prosinca 2021.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
 Ingrid Antičević Marinović, v. r.