### NN 101/2015 (23.9.2015.), Presuda Visokoga upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-104/13-4 od 8. srpnja 2015.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1967

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Borisa Markovića predsjednika vijeća, Sanje Štefan i Blanše Turić članica vijeća, te više sudske savjetnice Jadranke Jelić zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d., Savska cesta 32, Zagreb, kojeg zastupa Maja Mandić, po generalnoj punomoći Su-992/2009, protiv tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, sada Hrvatske regulatorne agencije za mrežne djelatnosti, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, koju zastupa dr. sc. Dražen Lučić, predsjednik vijeća, u predmetu rješavanja spora između operatora, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 8. srpnja 2015.

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje rješenja Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, (sada Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti, Zagreb), klasa: UP/I-344-08/13-03/10, urbroj: 376-04/DM-13-14 (DM) od 11. listopada 2013.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenim rješenjem tuženika pod točkom I. izreke utvrđeno je da H1 Telekom d.d. ima pravo na naknadu:

a) za naknadna odbijanja prethodno prihvaćenih zahtjeva za uslugom izdvojenog pristupa lokalnoj petlji i to prema specifikaciji dostavljenoj uz očitovanje H1 Telekoma d.d. od 28. kolovoza 2013., a u iznosu iz članka 15.5. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji;

b) za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji i to prema specifikaciji H1 Telekoma d.d. od 28. kolovoza 2013., a u iznosu iz članka 15.3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji;

c) za zakašnjenje u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a, klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07, prema specifikaciji H1 Telekoma d.d. od 28. kolovoza 2013., a u iznosu iz članka 13.1.5. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji;

d) za zakašnjenje u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa prema specifikaciji dostavljenoj uz očitovanje H1 Telekoma d.d. od 28. kolovoza 2013., a u visini cjelokupnog iznosa veleprodajne naknade prema članku 8.2.2. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. uz uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa internetu;

e) za zakašnjenje u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a, klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 prema specifikaciji H1 Telekoma d.d. od 28. kolovoza 2013., a u iznosu mjesečne naknade iz članka 5. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa internetu;

f) za zakašnjenje u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom HAKOM-a, klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 prema specifikaciji Hrvatskog Telekoma d.d., Zagreb od 13. rujna 2013. godine, a u iznosu mjesečne naknade iz dodatka 3. Standardne ponude Hrvatskog Telekoma d.d. za uslugu najma korisničke linije.

Točkom II. izreke rješenja odlučeno je da se naknada iz točke I točaka b), c), i d) izreke obračunava do kraja obračunskog razdoblja, odnosno do 28. veljače 2013. za korisnike za koje je kašnjenje započelo u veljači i nastavilo se kroz naredna obračunska razdoblja.

Točkom III. izreke rješenja nalaže se Hrvatskom Telekomu d.d. da u roku od 8 dana od primitka rješenja izvrši obračun naknade iz točke I. izreke i obračunati iznos isplati H1 Telekomu d.d., dok je točkom IV. izreke rješenje u preostalom dijelu zahtjev H1 Telekoma d.d. odbijen.

Tužitelj u tužbi protiv osporenog rješenja u bitnom navodi da prvenstveno osporava nadležnost tuženika za odlučivanje u predmetnoj stvari upućujući na odredbu članka 20. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine« 73/08., 90/11., 133/12. – dalje u tekstu: ZEK) s obzirom na to da sporne obveze nisu neposredno i bitno vezane uz izvršavanje ZEK-a. Smatra da je u predmetnoj stvari sporna isplata naknade za zakašnjenje u ispunjavanju određenih ugovornih obveza, što nije obveza iz ZEK-a, već obveza iz ugovora i Zakona o obveznim odnosima, pa je u predmetnoj stvari tuženik odlučio o stvari iz sudske nadležnosti. Nadalje, ističe da naknada za kašnjenje otklanjanja kvarova/smetnji za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji nije u području njegove odgovornosti. Naime, sukladno odredbi članka 25.1. odgovarajuće Standardne ponude tužitelja za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji propisano je da prije slanja zahtjeva za otklanjanjem kvara/smetnje T-Comu operator korisnik Standardne ponude mora provjeriti da li kvar/smetnje ulazi u njegovo područje odgovornosti. Operator korisnik Standardne ponude mora dokazati da kvar/smetnja nije uzrokovana na dijelu mreže, uređajima i opremi koji su u području njegove odgovornosti. Međutim, tuženik jasno ukazuje da H1 mora izvršiti provjere uzroka kvara, a onda, u drugom dijelu rečenice, da to nije preduvjet za podnošenje zahtjeva za uklanjanje kvara/smetnji tužitelju. Tužitelj smatra ako je operatoru korisniku dodijeljena neka obveza koja je u ovom slučaju izričito propisana te koja je imperativnog karaktera onda ista ne može biti preduvjet za podnošenje zahtjeva odnosno ne može se, kako tuženik kaže, provjeriti je li možda uzrok kvara u H1 domeni odgovornosti. Pored navedenog tužitelj ističe prigovor pogrešne primjene Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09.) te upućuje na odredbu članka 98. stavka 3. tog Zakona koja se primjenjuje u postupcima donošenja rješenja tuženog tijela, navodeći kako ista određuje da izreka mora biti kratka i određena. Po mišljenju tužitelja, osporenim rješenjem nisu određeni parametri za izračunavanje iznosa koje bi tužitelj trebao platiti po osporenom rješenju. Smatra da je iz tog razloga, izreka neodređena jer se njome ne rješava već generira novi spor. Tužitelj predlaže da Sud održi raspravu ako zauzme stajalište da primjena materijalnog prava te formalni procesno-pravni nedostaci osporenog rješenja nisu sami za sebe dovoljan razlog da Sud oglasi osporeno rješenje ništavim ili da ga poništi bez održavanje rasprave. Predlaže da Sud donese presudu kojom će osporeno rješenje oglasiti ništavim, a podredno ako nađe da se radi o upravnoj stvari osporeno rješenje poništi.

Tuženik je u odgovoru na tužbu ostao kod razloga navedenih u obrazloženju osporenog rješenja, te je istakao da je u osporenom rješenju detaljno obrazloženo da se naknade za kašnjenje koje su predmet ovog spora temelje na odredbama ZEK-a, te da veza između ZEK-a i tih naknada nije samo »formalna i udaljena« kako to smatra tužitelj, već stvarna i bitna. Konkretno, spor se odnosi na regulatorne obveze tužitelja, kao operatora sa značajnom tržišnom snagom, a koje regulatorne obveze su tužitelju određene sukladno članku 56. ZEK-a. Okvirni sadržaj regulatornih obveza propisan je člankom 58. (regulatorna obveza transparentnosti), člankom 59. (regulatorna obveza nediskriminacije) i člankom 61. (regulatorna obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže), a konkretiziran je odlukama o analizama mjerodavnih tržišta. Smatra da je bio nadležan za postupanje u ovom sporu, te da se njegova odluka temelji na načelima i ciljevima iz članka 5. ZEK-a, jer je donesena u cilju sprječavanja diskriminacije operatora i razvoja učinkovitog tržišnog natjecanja, koji ciljevi predstavljaju bitna načela u članku 5. stavku 2. točkama 2. i 3. ZEK-a. Nadalje, tuženik smatra da je izreka osporenog rješenja u dovoljnoj mjeri određena te da je njome jasno utvrđeno u kojem dijelu se usvaja zahtjev H1, a tužitelju su dani precizni parametri na temelju kojih je trebao izvršiti obračun. Tvrdnja tužitelja kako bi u slučaju da ugovorne strane ostave jednoj od njih da odredi ugovornu činidbu, takav ugovor sukladno članku 272. Zakona o obveznim odnosima bio ništetan te tužitelj implicira kako bi, premda se u predmetnom slučaju ne radi o ugovoru, analognom primjenom ovog pravila, bilo upitno obvezivati stranku u sporu da sama odredi svoju obvezu. U odnosu na navedeno tuženik napominje kako tužitelj zaboravlja napomenuti stavak 2. istog članka Zakona, prema kojem je činidba odrediva ako ugovor sadrži podatke s pomoću kojih se može odrediti te analogna primjena ovog stavka upravo ukazuje na odredivost predmetne činidbe temeljem jasno određenih parametara izreke osporavane odluke. Tuženik ističe da je u osporenom rješenju jasno obrazloženo zašto se u ovom slučaju odredba članka 353. stavka 5. Zakona o obveznim odnosima ne može primijeniti, te je zauzeo shvaćanje da naknade za kašnjenje u isporuci veleprodajnih usluga i otklonu smetnji i kvarova kod tih usluga nisu plod dispozicije ugovornih stranaka, već proizlaze iz zakona, odnosno konačnih odluka donesenih u upravnom postupku (odluke o analizi mjerodavnih tržišta i određivanju regulatornih obveza) kojima se definira konkretni sadržaj regulatorne obveze, pa se stoga odredba članka 353. stavka 5. Zakona o obveznim odnosima ne može primijeniti na tu vrstu naknada. U postupku je činjenično stanje točno i pravilno utvrđeno u odnosu na sve relevantne činjenice, pa tuženik prigovor navodno pogrešno ili nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja od strane tužitelja smatra neosnovanim. U odnosu na prijedlog tužitelja za održavanje usmene rasprave tuženik prepušta odluku Sudu. Predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Sud je spor riješio bez održavanja rasprave na temelju odredbe članka 36. stavka 1. točke 4. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine« 20/10., 143/12. i 152/14.) budući da tužitelj osporava samo primjenu prava, činjenice su nesporne, a navodi da ne traži održavanje rasprave pod uvjetom da sud usvoji tužbeni zahtjev te oglasi ništavim, odnosno poništi osporeno rješenje.

Prema shvaćanju ovoga Suda ne može se održavanje rasprave uvjetovati donošenjem odluke u korist jedne stranke, već se rasprava mora održati samo u slučaju ukoliko ju stranka traži izričito i bezuvjetno.

Ocjenjujući osnovanost tužbe na osnovi sadržaja spisa predmeta i u upravnom postupku utvrđenog činjeničnog stanja, priloženih isprava, a sve to u okviru navoda i razloga iz tužbe, Sud ne nalazi da bi u provedenom postupku došlo do povrede pravila postupka, pogrešno i nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja, te pogrešne primjene materijalnog prava.

Prema podacima u spisu predmeta proizlazi da je 24. lipnja 2013. društvo H1 Telekom d.d. podnijelo tuženiku zahtjev za pokretanje regulatornog spora u vezi s potraživanjima koje H1 Telekom d.d. ima prema tužitelju zbog zakašnjenja u realizaciji usluge izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, naknadnog odbijanja prethodno prihvaćenih zahtjeva za uslugom izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, zakašnjenja u otklanjanju kvarova/smetnji za usluge izdvojenog pristupa lokalnoj petlji, zakašnjenja u ispunjavanju obveza u rokovima propisanim odlukom tuženika klasa: UP/I-344-01/12-03/02, urbroj: 376-11/12-07 i zakašnjenja u otklanjanju kvarova/smetnji za uslugu veleprodajnog širokopojasnog pristupa, te je uz zahtjev priložena specifikacija zatraženih naknada za kašnjenje.

Nakon što je tuženik održao usmenu raspravu na koju su pristupile obje stranke, te nakon analize svih činjeničnih i pravnih pitanja na temelju članka 20. ZEK-a donio osporeno rješenje kojim je utvrđeno da H1 Telekom d.d. kao podnositelj zahtjeva ima pravo na naknadu, a kako je to pobliže navedeno u točkama I. do IV. izreke osporenog rješenja.

Tužitelj i u tužbi osporava nadležnost tuženiku za postupanje u ovom predmetu, smatrajući da se ne radi o sporu u vezi s obvezama iz ZEK-a, već da je predmet spora isplata naknade (ugovorne kazne) za zakašnjenje u ispunjenju određenih ugovornih obveza, koja nije obveza iz ZEK-a već obveza iz ugovora i Zakona o obveznim odnosima, pa prema tome predmetni spor nije u neposrednoj vezi s obvezama iz ZEK-a.

Prema ocjeni Suda prigovor tužitelja o nenadležnosti tuženika za odlučivanje u predmetnoj stvari nije osnovan. Naime, prema odredbi članka 20. stavka 1. ZEK-a, tuženik je nadležan za rješavanje sporova između operatora pa je tako propisano da u slučaju spora između dva ili više operatora elektroničkih komunikacijskih mreža i/ili usluga u vezi s obvezama iz ovoga Zakona ili spora između tih operatora ili drugih pravnih osoba koje se koriste uslugom pristupa i/ili međupovezivanja na temelju ovoga Zakona, Agencija mora, na zahtjev bilo koje od stranka u sporu, donijeti odluku o rješenju spora u najkraćem mogućeg roku, a najkasnije u roku od 4 mjeseca od dana pokretanja postupka rješavanja spora. Rok rješavanja spora može se produljiti samo u iznimnim okolnostima. Prema stavku 3. istog članka Zakona, u postupku rješavanja spora Agencija donosi odluke kojima se ostvaruju regulatorna načela i ciljevi iz članka 5. ovog Zakona, te svaka obveza koju Agencija određuje operatoru u svrhu rješenja spora, mora se temeljiti na odredbama toga Zakona. Prema stavku 5. istog članka Zakona, postupak rješavanja spora iz ovog članka Zakona ne isključuje pravo bilo koje stranke u sporu za pokretanje sudskog postupka pred nadležnim sudom.

Odredbom članka 5. ZEK-a na koju upućuje članak 20. stavak 3. ZEK-a propisana su načela i regulatorni ciljevi za koje je osnovana Agencija, a između ostalih, da se obavljanje regulatornih poslova osigurava kroz poduzimanje mjera, primjenjujući načelo objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije i razmjernosti i to osobito promicanjem regulatorne predvidljivosti, osiguranjem dosljednog regulatornog pristupa kroz odgovarajuća razdoblja provjere, sprječavanje diskriminacije u postupanju prema operatorima elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga u sličnim okolnostima i zaštitom tržišnog natjecanja na dobrobit krajnjih korisnika usluga.

Proizlazi da se u predmetnoj stvari radi o sporu između operatora u vezi s regulatornom obvezom pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže prema članku 61. ZEK-a, a koja obveza je određena tužitelju na tržištima veleprodajnog širokopojasnog pristupa, tržištu veleprodajnog (fizičkog) pristupa mrežnoj infrastrukturi na fiksnoj lokaciji i tržištu pristupa javnoj komunikacijskoj mreži na fiksnoj lokaciji za privatne i poslovne korisnike. Regulatornom obvezom pristupa tužitelju su propisani rokovi i uvjeti realizacije veleprodajnih usluga te mu je zabranjeno svako postupanje kojim bi mogao uskraćivati, odugovlačiti, otežavati ili neopravdano uvjetovati drugim operatorima realizaciju svojih veleprodajnih usluga. Zakašnjenje u realizaciji veleprodajnih usluga i zakašnjenje u otklanjanju kvarova nastalih na veleprodajnim uslugama, povlači za sobom obvezu plaćanja naknada u iznosima i pod uvjetima koje je tuženik propisao tužitelju.

S obzirom na to da se radi o naknadama za kašnjenje u isporuci regulatornih veleprodajnih usluga odnosno za kašnjenje u otklanjanju smetnji i kvarova kod tih usluga, ne radi o naknadama, odnosno ugovornoj kazni, koju stranke slobodno ugovaraju, nego te naknade proizlaze iz zakona, odnosno iz regulatornih obveza određenih na temelju ZEK-a, pa je pravilna ocjena tuženika da je prigovor tužitelja glede nadležnosti neosnovan. Sudske odluke na koje se tužitelj poziva nisu mjerodavne kako to osnovano navodi i tuženik. Pored navedenog treba istaknuti da u konkretnom slučaju vodi spor koji se odnosi na regulatorne obveze tužitelja, kao operatora sa značajnom tržišnom snagom, a koje regulatorne obveze su određene sukladno članku 56. ZEK-a, a okvirni sadržaj regulatornih obveza propisan je člankom 58. (regulatorna obveza transparentnosti), člankom 59. (regulatorna obveza nediskriminacije) i člankom 61. (regulatorna obveza pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže), a konkretiziran je odlukama o analizama mjerodavnih tržišta.

Analiza mjerodavnih tržišta je ključni dokument u kojem se određuju regulatorne obveze i definira njihov konkretni sadržaj. Tuženik je kao prepreku razvoja tržišnog natjecanja prepoznao taktike odgađanja koje bi tužitelj kao operator sa značajnom tržišnom snagom mogao primjenjivati prema ostalim sudionicima na tržištu te na taj način dovoditi postojeće i potencijalne konkurente u neravnopravan položaj na povezanoj maloprodajnoj razini. Radi izbjegavanja takvog ponašanja tužitelja, tuženik mu je odredio regulatornu obvezu pristupa i korištenja posebnih dijelova mreže i regulatornu obvezu nediskriminacije, temeljem kojih su tužitelju propisani rokovi pružanja veleprodajnih usluga kao i kazne za slučaj kašnjenja. U slučaju kašnjenja pri ispunjavanju obveza posljedice trpe krajnji korisnici operatora koji koristi usluge tužitelja, a koji u konačnici gube povjerenje u kvalitetu usluga konkurenata na njihovu štetu i na korist tužitelja. Stoga pravilno tuženik smatra da tužitelj raspolaže svih potrebnim podacima na temelju kojih je potrebno izvršiti obračun naknade za korisnike za koje je utvrđeno da tužitelj nije pravovremeno obavijestio H1 Telekom d.d. da se radi o smetnjama koje nisu u odgovornosti tužitelja.

Što se tiče prigovora tužitelja da izreka rješenja nije određena u smislu članka 98. stavka 3. Zakona o općem upravnom postupku valja istaći da se radi o posebnom upravnom području koje s obzirom na svoju složenost traži povezivanje s odgovarajućim člancima konkretne standardne ponude tužitelja. Stoga Sud ocjenjuje da je izreka odrediva jer su u njoj postavljeni odgovarajući parametri temeljem kojih se obveza može bez teškoća utvrditi.

U odnosu na dio kojim se osporava opravdanost naknada za kašnjenje u otklanjanju kvarova i smetnji za uslugu izdvojenog pristupa lokalnoj petlji te tvrdnje da to nije u području njegove odgovornosti pa to nije mogao otkloniti zbog nemogućnosti pristupa lokaciji u vlasništvu treće osobe, Sud upućuje na obrazloženje osporenog rješenja kao detaljno i razložno obrazloženo u pogledu izostanka aktivne suradnje tužitelja sa H1 Telekom d.d. po tom pitanju, što je osnova za određivanje naknade.

S obzirom na sve navedeno Sud ocjenjuje da su u upravnom postupku koji je prethodio donošenju rješenja detaljno utvrđene sve odlučne činjenice, te da su stranke imale mogućnost uvida u očitovanje druge stranke, da je održana rasprava u skladu s odredbama ZEK-a i Zakona o općem upravnom postupku te da je osporeno rješenje valjano i detaljno obrazloženo, pa je stoga trebalo na temelju odredbe članka 57. stavak 1. Zakona o upravnim sporovima odbiti tužbeni zahtjev tužitelja.

Odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Poslovni broj: UsII-104/13-4

Zagreb, 8. srpnja 2015.

Predsjednik vijeća

Boris Marković, v. r.