## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-82/2010 od 6. svibnja 2010.

### NN 63/2010 (24.5.2010.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-82/2010 od 6. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2013

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Četvrtom vijeću za rješavanje pretpostavki za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sudac Mato Arlović, predsjednik Vijeća, te suci Snježana Bagić i Mario Jelušić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. V. iz L., kojeg zastupa A. P., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 6. svibnja 2010. godine, jednoglasno je donio

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba se odbacuje.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Revr-335/09-2 od 11. studenoga 2009.

2. U ustavnoj se tužbi navodi da su osporenim pojedinačnim aktima podnositelju povrijeđena ustavna prava iz članaka 14., 26. i 48. Ustava Republike Hrvatske, kao i da je povrijeđen članak 3. Ustava.

Ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

3. Člankom 71. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) propisano je:

(1) Vijeće, odnosno sjednica Ustavnog suda ispituje samo one povrede ustavnih prava koje su istaknute u ustavnoj tužbi.

(2) Ustavna tužba neće se uzeti u razmatranje u slučaju kad se ne radi o povredi ustavnog prava.

Člankom 32. Ustavnog zakona propisano je:

Ustavni sud će rješenjem odbaciti (...) ustavnu tužbu... u drugim slučajevima kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.

Pod »odlučivanjem o biti stvari« u smislu članka 32. Ustavnog zakona razumijeva se odlučivanje o ustavnopravnoj biti stvari.

4. Sukladno Ustavu i Ustavnom zakonu, Ustavni sud nije tijelo sudbene vlasti, ne provodi sudski postupak i ne odlučuje meritorno o sudskim stvarima. Ustavni sud posebno je tijelo utemeljeno Ustavom, radi zaštite pojedinačnih ljudskih prava i temeljnih sloboda (ustavnih prava) u postupku pokrenutom ustavnom tužbom.

5. Ustavna tužba nije redovni ili izvanredni pravni lijek u sustavu domaćih pravnih lijekova. Ona je posebno ustavnopravno sredstvo zaštite ustavnih prava u pojedinačnim slučajevima. Stoga nije dostatno pozvati se u ustavnoj tužbi na povrede koje su rezultat navodnih nezakonitosti što ih je počinilo nadležno tijelo ili sud u sudskom postupku. Protiv takvih nezakonitosti pravnu zaštitu pružaju redovni i specijalizirani sudovi u postupcima ustrojenim u više stupnjeva sudske zaštite. One iznimno mogu biti i predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom, ali samo ako i u mjeri u kojoj mogu povrijediti ljudska prava i temeljne slobode zaštićene Ustavom.

U ustavnoj tužbi također nije dostatno ponoviti razloge koji su već istaknuti u žalbenim ili revizijskim postupcima pred sudom, niti je dostatno samo navesti ustavna prava koja se smatraju povrijeđenima. Ustavna tužba mora sadržavati konkretne i obrazložene razloge eventualne povrede određenog ustavnog prava.

Konačno, kad je riječ o ustavnom jamstvu jednakosti pred zakonom, vlastiti slučaj valja dovesti, kad god je to moguće, u vezu s ostalim pravno i činjenično istovjetnim slučajevima i obrazložiti u čemu je on ustavnopravno specifičan da bi morao biti ispitan pred Ustavnim sudom.

6. Osporenom presudom prihvaćena je revizija tužene Republike Hrvatske te su preinačene presuda Županijskog suda u Varaždinu broj: Gž-172/09-2 od 24. veljače 2009. i presuda Općinskog suda u Ivancu broj: P-452/08-4 od 22. prosinca 2008., na način da je odbijen podnositeljev tužbeni zahtjev za isplatu troška (kao glavnog, a ne sporednog zahtjeva) u vidu sastava zahtjeva za mirno rješenje spora po odvjetniku.

Vrhovni sud je obrazlažući osporenu odluku naveo kako smatra da stranka koja je podnijela zahtjev za mirno rješenje spora sukladno članku 186.a Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine« broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 2/07., 84/08., 96/08. i 123/08. – u daljnjem tekstu: ZPP) ima pravo na naknadu troškova zastupanja po odvjetniku samo u slučaju ako se radi o zahtjevu koji se može ostvarivati u sudskom parničnom postupku i to kada je postupanje temeljem te odredbe bilo procesna pretpostavka za podnošenje tužbe. U konkretnom slučaju radi se o potraživanju naknade za sastav zahtjeva za mirno rješenje spora radi naplate poreza, prireza i obveznih doprinosa na odgovarajuće račune, nakon što je podnositelj s tuženom sklopio sudsku nagodbu radi isplate netto razlike plaće za sporno razdoblje. S obzirom na to, po ocjeni Vrhovnog suda ne radi se o potraživanju i sporu koji bi u smislu članaka 1. i 16. ZPP-a bio u sudskoj nadležnosti, jer je sukladno člancima 83. stavku 1. i 86. Zakona o doprinosima za obvezna osiguranja (»Narodne novine« broj 147/02., 175/03. i 177/04.) i člancima 1. i 2. stavku 1. Općeg poreznog zakona (»Narodne novine« broj 127/00., 86/01. i 150/02.) za tu naplatu nadležna porezna uprava u upravnom postupku. Tek nakon donošenja Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o radu (»Narodne novine« broj 114/03.), kada je člankom 22. izmijenjena odredba članka 83. stavka 5. Zakona o radu (»Narodne novine« broj 38/95., 54/95., 65/95., 17/01. i 82/01.) i određeno da je plaća u smislu Zakona o radu plaća u brutto iznosu, potraživanje doprinosa i poreza je u sudskoj nadležnosti. Tom izmjenom, kao i kasnije člankom 129. Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona (»Narodne novine« broj 85/05.), koji je dopunio ZPP člankom 433.a, propisana je mogućnost da radnik potražuje u sudskom postupku brutto plaću. No, to mu pravo ne pripada nakon što je ostvario potraživanje netto plaće (što je slučaj u razmatranom predmetu), a slijedom toga i pravo tražiti od poslodavca uplatu poreza i doprinosa na račune nadležnih tijela. Takva potraživanja su po pravnom shvaćanju Vrhovnog suda, s obzirom na navedene odredbe Zakona o doprinosima za obvezna osiguranja i Općeg poreznog zakona, u nadležnosti upravnih tijela.

Na temelju navedenog Vrhovni sud je zaključio kako su nižestupanjski sudovi nepravilno primijenili materijalno pravo kada su podnositelju priznali traženi trošak jer zahtjev nadležnom državnom odvjetništvu za mirno rješenje spora u konkretnoj stvari nije niti bio potreban, budući da spor o predmetnom potraživanju, da je do njega došlo, ne bi bio u sudskoj nadležnosti.

U ustavnoj se tužbi ponavljaju osporavajući navodi podnositelja koje je iznosio tijekom postupka koji je prethodio ustavnosudskom, a o kojima je Vrhovni sud Republike Hrvatske u obrazloženju osporene presude izložio detaljne, jasne i valjane razloge za svoja pravna stajališta.

Podnositelj u ustavnoj tužbi nije pokazao da Vrhovni sud u svojem postupanju ili pri izricanju presude nije poštivao odredbe Ustava o ljudskim pravima i temeljnim slobodama, odnosno da je proizvoljno protumačio mjerodavne odredbe zakona ili drugih propisa. Ustavni sud stoga ocjenjuje da konkretan slučaj ne otvara pitanje ostvarenja ustavnih prava podnositelja. Stoga ne postoji ustavnopravna bit stvari o kojoj bi Ustavni sud odlučivao.

7. Sukladno navedenom, na temelju članka 32. Ustavnog zakona, riješeno je kao u točki I. izreke.

8. Objava ovog rješenja (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-82/2010
Zagreb, 6. svibnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik Vijeća
mr. sc. Mato Arlović, v. r.

Rješenje, NN 63/2010-2013