## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-556/2003-4 od 9. studenoga 2006.

### NN 39/2007 (16.4.2007.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-556/2003-4 od 9. studenoga 2006.

# UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1340**

## PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca Jasminke Jenjić
kao predsjednice vijeća, Silve Rulic Hren i Lidije Rostaš Beroš kao članova
vijeća, te višeg sudskog savjetnika Srđana Papića kao zapisničara, u upravnom
sporu tužitelja PZ AUTO d.o.o. Velika Gorica, kojeg zastupa Hrvoje Arko,
odvjetnik iz Zagreba, protiv rješenja tužene Agencije za zaštitu tržišnog
natjecanja Republike Hrvatske, klasa: UP/I-030-02/2002-01/30, urbroj:
580-02-02-10-5 od 1. listopada 2002., radi zaštite tržišnog natjecanja, u
nejavnoj sjednici vijeća održanoj dana 9. studenog 2006.,

### presudio je

*Tužba se odbija.*
Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

Osporenim je rješenjem utvrđena ništavom odredba članka 14. stavka 2. Uvozničkog
ugovora pod nazivom »Cijene«, koja glasi: »Uvoznik će svoje cijene za daljnju
prodaju kao i prodajne cijene trgovaca utvrđivati sporazumno s isporučiteljem.
Ovo ne vrijedi, ukoliko je protivno zakonskim propisima i uredbama vlasti.
Promijene li se kalkulacijski podaci koji su uzeti kao temelj, uvoznik će tada
odmah obavijesti isporučitelja«.
U točki 2. izreke naloženo je poduzetniku, ovdje tužitelju, da odredbu
uvozničkog ugovora iz članka koja je utvrđena ništavom briše i u roku od 30 dana
od dana dostave rješenja Agenciji za zaštitu tržišnog natjecanja dostavi dokaz o
izvršenju ovog naloga.
U točki 3. i 4. izreke rješenja tuženi je obvezan u roku od 30 dana od dana
sklapanja trgovačkih ugovora sa distribucijskim partnerima iste dostaviti na
ocjenu Agenciji za zaštitu tržišnog natjecanja te je obvezan na plaćanje upravne
pristojbe. U točki 5. izreke rješenja određeno je da će se rješenje objaviti u
»Narodnim novinama«.
Tužitelj je podnio pravodobnu tužbu kojom pobija zakonitost navedenog rješenja u
točki 1., 2. i 5. izreke iz razloga utvrđenih odredbom članka 10. stavka 1.
točke 1. i 3. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91, 9/92 i
77/92).
Pogrešnu primjenu zakona odnosno na zakonu utemeljenog propisa, tužitelj vidi u
razlozima osporenog rješenja prema kojima tuženi primjenjuje načine, kriterije i
standarde komparativnog prava Europske unije o ocjeni Sporazuma o distribuciji
motornih vozila koji su bili na snazi u vrijeme sklapanja predmetnog ugovora.
Upućuje na obrazloženje osporenog rješenja prema kojem se ovlaštenje za primjenu
pravila temelji na odredbi članka 70. stavka 2. Sporazuma o stabilizaciji i
pridruživanju između Republike Hrvatske i Europske zajednice i njihovih država
članica odnosno Privremenog sporazuma. Međutim, predmetni Uvoznički ugovor
sklopljen je između Volkswagen AG., SR Njemačka, Wolfsburg, kao isporučitelja s
jedne strane i tužitelja kao uvoznika s druge sukladno odredbi članka 17. dana
30. studenoga 1999. godine. Dakle, u vrijeme zaključenja ugovora ovi sporazumi
nisu bili potpisani time da sporazum o Stabilizaciji i pridruživanju nije stupio
na snagu niti do danas jer nije potpisan od svih država članica Europske
zajednice. Zato se oni ne mogu primijeniti u ovoj stvari, navodi se tužbom.
Nadalje tužitelj smatra kako iz osporenog rješenja nije jasno koje je to načine,
kriterije i standarde komparativnog prava Europske unije tuženi primjenjivao
prilikom ocjene predmetnog ugovora, jer postoji razlika između pojma
komparativnog prava Europske unije i pojma prava Europske unije. Ovo posebno s
obzirom na obrazloženje kako pravo tržišnog natjecanja na području Republike
Hrvatske ne sadrži podzakonske akte kojima se detaljno uređuje način ocjene
Sporazuma o distribuciji motornih vozila pa je samim time nejasno zašto i na
koji način je utvrđeno da bi odredba članka 14. stavka 2. predmetnog Uvozničkog
ugovora bila ništava.
Uz rečeno tužitelj navodi kako su pretpostavke za primjenu pojedinih
instrumenata za tumačenje članka 81., 82., 86. i 87. Ugovora o osnivanju
Europske unije ponajprije određivanje mjerodavnog tržišta, položaj pojedinog
poduzetnika na tržištu, njegova tržišna snaga, udjel u ukupno ostvarenom prometu
na tržištu ili njegovom dijelu te povezanost s drugim poduzetnicima što su sve
činjenice odlučne za ocjenu sporazuma između poduzetnika jednako kao što i u
smislu odredbe članka 9. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja prilikom ocjene
sporazuma iz članka 7. tog zakona valja voditi računa i utvrditi ukupan godišnji
promet sudionika sporazuma i udio ostvarenog prometa sudionika u odnosu na
ukupni promet na tržištu ili dijelu tržišta na kojem učinak sporazuma djeluje.
Tužitelj citira spornu odredbu Uvozničkog ugovora prema kojoj je utanačeno da će
uvoznik svoje cijene za daljnju prodaju kao i prodajne cijene distribucijskih
partnera utvrđivati sporazumno s isporučiteljem. Međutim, upozorava da ona
sadrži i utanačenje kako odredba »ne vrijedi« ukoliko je protivna zakonskim
propisima u uredbama vlasti. Zato se navedena prva rečenica članka 14. stavka 2.
Uvozničkog ugovora nije ni primjenjivala, pa ukoliko su stranke same utvrdile
kako određena odredba ugovora ne vrijedi, nisu postojale pretpostavke ni osnova
da tuženi osporenim rješenjem utvrdi odredbu ništavom, odnosno da se tužitelju
naloži brisati je iz predmetnog ugovora.
Izreku osporenog rješenja tužitelj u točki 2. smatra nerazum­ljivom jer se samo
njemu kao jednoj od ugovornih strana nalaže brisanje odnosne odredbe iz
predmetnog ugovora.
Tužitelj predlaže da se tužba uvaži, a osporeno rješenje u pobijanom dijelu
poništi.
U odgovoru na tužbu tuženo tijelo ostaje kod razloga osporenog rješenja i
predlaže da se tužba odbije kao neosnovana.
Tužba nije osnovana.
Na temelju odredbe članka 7. stavka 1. točke 1. i stavka 2. Zakona o zaštiti
tržišnog natjecanja (»Narodne novine«, broj 48/95, 52/97, 87/98) zabranjeni su
sporazumi kojima je cilj, posljedica ili mogući učinak ograničavanje ili
sprečavanje slobodnog tržišnog natjecanja, a osobito sporazumi kojima se izravno
ili neizravno utvrđuju cijene robe i usluga, visina i vrijeme snižavanja ili
povećavanja cijena ili kojima se dovodi potrošače u nejednak položaj glede
cijena. Takvi sporazumi su ništavi.
Nije sporno da je člankom 14. stavkom 2. Uvozničkog ugovora sklopljenog dana 30.
studenog 1999. godine između tužitelja kao poduzetnika PZ AUTO d.o.o. Velika
Gorica i poduzetnika Volkswagen AG. sa sjedištem u Wolksburgu, SR Njemačka
ugovoreno da će uvoznik, znači tužitelj, svoje cijene za daljnju prodaju kao i
prodajne cijene trgovaca utvrđivati sporazumno s isporučiteljem, tvrtkom
Volkswagen AG. Wolksburg.
Neosnovan je prigovor pogrešne primjene materijalnog prava.
U ocjeni zakonitosti i dopustivosti sporazuma konkretno odred­be članka 14.
Uvozničkog ugovora tuženo je tijelo, što nedvojbeno proizlazi iz osporenog
rješenja, primijenilo citiranu odredbu članka 7. stavka 1. točke 1. i stavka 2.
Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja te je dao potpune razloge ocjeni kako i
zašto ta odredba ugovora sadrži nedopušteno ograničenje slobodnog tržišnog
natjecanja.
Prema odredbi članka 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja tim se Zakonom
uređuju pravila ponašanja i sustav mjera za zaštitu slobodnog natjecanja na
tržištu. Člankom 7. Zakona u tom je smislu izričito određeno što će se osobito
smatrati povredom pravila ponašanja u okvirima slobodnog tržišnog natjecanja, pa
je uz ostalo na prvom mjestu već navedeni način utvrđivanja cijena.
Točno je, kako navodi tužitelj, da su temeljem odredbe članka 140. Ustava
Republike Hrvatske međunarodni ugovori dio unutarnjeg pravnog poretka Republike
Hrvatske, što pretpostavlja da su oni na snazi.
Kada tuženo tijelo u razlozima osporenog rješenja navodi da u nedostatku
podzakonskih akata Republike Hrvatske koji bi odredili kriterije, načine i
standarde za ocjenu sporazuma (ugovora) primjenjuje načine, kriterije i
standarde komparativnog prava Europske unije o ocjeni Sporazuma o distribuciji
motornih vozila koji su bili na snazi u vrijeme sklapanja predmetnog ugovora,
tada upravo u interesu stranaka obznanjuje jedinstvenost pristupa ocjeni i
upućuje na način i standard koji uzima kao mjerilo i tako otklanja svaku
mogućnost proizvoljnosti u ocjeni zakonitosti ugovora čime jamči jednakost svih
stranaka pred ovim tijelom kao nositeljem javnih ovlasti. No, tuženi nije
navedene međunarodne akte i kriterije primijenio samo kao pravno pravilo već je
imao i ovlaštenje na primjenu tih akata temeljem odredbe članka 70. i članka
130. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju između Republike Hrvatske i
Europske zajednice i njihovih država članica (»Narodne novine – Međunarod­ni
ugovori« broj 14/01).
Sporazumom o stabilizaciji i pridruživanju tržišno natjecanje je uređeno
odredbama članka 40., 69. i 70. pa je među ostalim propisano da će se svako
postupanje suprotno pravilima slobodnog tržišnog natjecanja ocjenjivati temeljem
kriterija koji proizlazi iz primjene pravila o tržišnom natjecanju u zajednici
posebice članka 81., 82., 86. i 87. Ugovora o osnivanju Europske zajednice i
instrumenata za tumačenje koje su usvojile institucije zajednice. Odredbe članka
40. i 70. Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju odgovaraju odred­bama članka
27. i 35. Privremenog sporazuma o trgovinskim i s njima povezanim pitanjima
između Republike Hrvatske i Europske zajednice. Taj je Sporazum sklopljen 29.
listopada 2001. godine te se privremeno primjenjivao od 1. siječnja 2002. a
stupio je na snagu 1. ožujka 2002. te će se primjenjivati do stupanja na snagu
Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju.
Činjenica da je uvoznički ugovor koji je bio predmetom ocjene u konkretnoj
stvari sklopljen prije stupanja na snagu navedenog sporazuma ne znači da se na
njega isti ne može, odnosno ne smije primijeniti. Ovo zato jer navedeni
međunarodni sporazumi imaju za cilj upravo to da se s tržišta uklone svi ugovori
dakle svi mogući odnosi kojima se ograničava ili osujećuje slobodno natjecanje
na tržištu.
Neosnovano tužitelj osporava zakonitost rješenja zbog neutvrđenih odlučnih
činjenica. Ovo zato jer su u postupku te činjenice utvrđene i dokumentirane.
Položaj tužitelja na tržištu nedvojben je već slijedom činjenice da prema
uvozničkom ugovoru s isporučiteljem ima isključivo pravo veleprodaje vozila
Volkswagen za područje Republike Hrvatske, a tim položajem na tržištu Republike
Hrvatske ima i mogućnost izravnog utjecaja na dimenziju slobodnog tržišnog
natjecanja konkretno distributera za maloprodaju.
Tuženi nije bio dužan utvrditi da li su ugovorne strane isključile od primjene
odredbe ugovora o sporazumnom utvrđivanju cijena za daljnju prodaju ili ne. Ovo
zato jer je Zakonom o zaštiti tržišnog natjecanja izravno ili neizravno
utvrđivanje cijena roba i usluga izričito zabranjeno pa je takav sporazum
prisilnom odredbom stavka 2. članka 7. ex lege ništav. Dakle, sama odredba
ugovora prema sadržaju utanačenja ništava je po sili zakona, a ne čini je
ništavom tek moguća primjena. Tumačenje i primjena odredba članka 7. stavka 1.
točke 1. Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja na kakvom se zasnivaju prigovori
tužitelja bilo bi protivno smislu i cilju Zakona koji štiti slobodno tržišno
natjecanje, a ne ograničava se samo na sankcioniranje eventualnog faktičnog
ponašanja protivno načelima i odnosima slobodnog tržišnog natjecanja.
Nije osnovan prigovor tužitelja o nerazumljivosti točke 2. izreke rješenje.
Nalog tužitelju na brisanje ništave odredbe ugovora uz obvezu da o učinjenom
dostavi dokaz ne ulazi u ugovorni odnos. Ništavost djeluje prema svima, pa u
ovom slučaju i prema drugoj ugovornoj strani tvrtki Volkswagen AG. Wolksburg, SR
Njemačka. Obveza tužitelja iz točke 2. izreke rješenja ne tumači se bukvalno,
već pretpostav­lja aktivnost ugovorne strane (ovdje: tužitelja) u smislu
obavijesti ugovornom partneru o ništavosti i autoritativnom aktu nadležnog
državnog tijela kojim je ništavost proglašena, o razlozima ništavosti te
nedopuštenosti ispunjenja tog dijela ugovora.
Objava rješenja u »Narodnim novinama« određena je sukladno članku 37a. stavku 1.
Zakona o zaštiti tržišno natjecanja pa je tužba neosnovana i u odnosu na točku
5. izreke rješenja.
Na temelju izloženoga sukladno odredbi članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim
sporovima presuđeno je kao u izreci.
Objava presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 37a. stavka 2.
Zakona o zaštiti tržišnog natjecanja.

Broj: Us-556/2003-4
Zagreb, 9. studenoga 2006.

Predsjednica Vijeća
**Jasminka Jenjić**, v. r.

Presuda, NN 39/2007-1340
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)