## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-I-1706/2004 od 20. prosinca 2006.

### NN 3/2007 (8.1.2007.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-I-1706/2004 od 20. prosinca 2006.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**211**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Petar Klarić, predsjednik Suda, te
suci Marijan Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić, Jasna Omejec,
Željko Potočnjak, Agata Račan, Emilija Rajić, Smiljko Sokol, Nevenka Šernhorst,
Vice Vukojević i Milan Vuković, rješavajući o prijedlogu za pokretanje postupka
za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj 20. prosinca 2006.
godine, donio je

## RJEŠENJE

I. Ne prihvaća se prijedlog za pokretanje postupka za ocjenu suglasnosti s
Ustavom članka 8. stavka 2. i članka 10. Zakona o radu (»Narodne novine«, broj
38/95., 54/96., 65/95., 17/01., 82/01., 114/03., 123/03., 142/03. i 30/04.).
II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. »Vjesnik«, d.d. iz Zagreba podnio je prijedlog za pokretanje postupka za
ocjenu suglasnosti s Ustavom odredbi članka 8. stavka 2. i članka 10. Zakona o
radu (»Narodne novine«, broj 38/95., 54/96., 65/95., 17/01., 82/01., 114/03.,
123/03., 142/03. i 30/04.)
2. Osporeni članak 8. stavak 2. i članak 10. Zakona o radu glase:

*Zasnivanje radnog odnosa*

*Članak 8.*

*(...)
(2) Ako poslodavac s radnikom sklopi ugovor za obavljanje posla koji s obzirom
na narav i vrstu rada te ovlasti poslodavca ima obilježja posla za koji se
zasniva radni odnos, smatra se da je s radnikom sklopio ugovor o radu, osim ako
poslodavac ne dokaže suprotno.*

*Ugovor o radu na određeno vrijeme*

*Članak 10.*

*(1) Ugovor o radu može se iznimno sklopiti na određeno vrijeme za zasnivanje
radnog odnosa čiji je prestanak unaprijed utvrđen objek­tivnim razlozima koji su
opravdani rokom, izvršenjem određenog posla ili nastupanjem određenog događaja.
(2) Poslodavac ne smije sklopiti jedan ili više uzastopnih ugovora o radu na
određeno vrijeme na temelju kojih se radni odnos na istim poslovima zasniva za
neprekinuto razdoblje duže od tri godine, osim u slučaju zamjene privremeno
nenazočnog radnika ili ako je to zakonom ili kolektivnim ugovorom dopušteno.
(3) Prekid kraći od dva mjeseca ne smatra se prekidom razdoblja od tri godine iz
stavka 2. ovoga članka.
(4) Ugovor o radu na određeno vrijeme prestaje istekom vremena utvrđenoga tim
ugovorom.
(5) Ako je ugovor o radu na određeno vrijeme sklopljen protivno odredbama ovoga
Zakona ili ako radnik ostane raditi kod poslodavca i nakon isteka vremena za
koje je ugovor sklopljen, smatra se da je radnik sklopio ugovor o radu na
neodređeno vrijeme.
(6) Poslodavac je dužan obavijestiti radnike koji su kod njega zaposleni na
temelju ugovora o radu na određeno vrijeme, o poslovima za koje bi ti radnici
mogli kod poslodavca sklopiti ugovor o radu na neodređeno vrijeme te im
omogućiti usavršavanje i obrazovanje pod istim uvjetima kao i radnicima koji su
sklopili ugovor o radu na neodređeno vrijeme.*3. Predlagatelj smatra da su osporene odredbe u suprotnosti s člankom 49.
stavkom 1. Ustava. Smatra naime, da poduzetnička sloboda zajamčena tim člankom
Ustava »u osnovi znači da poduzetnici slobodno odlučuju o načinu ostvarenja što
veće dobiti«. Ističe da se dobit ostvaruje povećanjem prihoda »u međusobnoj
zavisnosti i punoj kontroli troškova«, a da su troškovi poslovanja »bitno
utvrđeni troškovima radne snage«. Prema mišljenju predlagatelja »prisilnim
ugovaranjem i raznim pretpostavkama, kao što je sadržaj članka 8. stavka 2. i
članka 10. nastoji se prisiliti poslodavca na primanje novih radnika«, a takva
zakonska prisila u ugovornom pravu i poduzetnička sloboda se isključuju.

*Prijedlog nije osnovan.*
4. Ovlaštenje je Hrvatskog sabora da samostalno odlučuje o uređivanju
gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj u skladu s
Ustavom i zakonom (članak 2. stavak 4. alineja 1. Ustava). Pri uređivanju tih
odnosa zakonodavac je dužan uvažavati zahtjeve koje pred njega postavlja Ustav,
a osobito one koji proizlaze iz načela vladavine prava i one kojima se štite
određena ustavna dobra i vrednote.
Neposredno mjerodavne za ocjenu suglasnosti osporenih odred­bi Zakona o radu s
Ustavom odredbe su članka 3., članka 16. i članka 49. stavka 1. Ustava koje
glase:

*Članak 3.*

*Sloboda, jednakost... socijalna pravda... vladavina prava... najviše su vrednote
ustavnog poretka Republike Hrvatske i temelj za tumačenje Ustava.*

*Članak 16.*

*Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi se zaštitila sloboda i
prava drugih ljudi te pravni poredak, javni moral i zdravlje.
Svako ograničenje slobode ili prava, mora biti razmjerno naravi potrebe za
ograničenjem u svakom pojedinom slučaju.*

*Članak 49. stavak 1.*

*Poduzetnička i tržišna sloboda temelj su gospodarskog ustroja Republike
Hrvatske.*
5. Pravna osnova radnog odnosa, prema članku 8. stavku 1. Zakona o radu, ugovor
je o radu. No, u pravnom poretku Republike Hrvatske moguće je sklopiti s
određenom osobom neki drugi pravni posao, predmet kojega je rad; odnosno, osnova
obavljanja tog posla ne mora biti radni odnos. Međutim, ako poslodavac s tom
osobom sklopi ugovor za obavljanje posla koji s obzirom na narav i vrstu rada te
ovlasti poslodavca ima obilježja posla za koji se zasniva radni odnos, prema
osporenom članku 8. stavku 2. Zakona o radu, smatra se da je poslodavac s tom
osobom (radnikom) sklopio ugovor o radu, osim ako poslodavac ne dokaže suprotno.
Dakle, ako je neki pravni posao po bitnim obilježjima ugovor o radu, onda se,
prema članku 8. stavku 2. Zakona o radu, smatra ugovorom o radu. Pri tome je
teret dokazivanja da se ne radi o ugovoru o radu na poslodavcu. Ako poslodavac
ne uspije dokazati da se radi o nekom drugom pravnom poslu (na primjer – ugovoru
o djelu, ugovoru o autorskom djelu, ugovoru o zastupanju i slično) smatrat će se
da je sklopljen ugovor o radu.
6. Temeljno je pravilo da se ugovor o radu sklapa na neodređeno vrijeme.
Iznimno, Zakon o radu predviđa mogućnost sklapanja ugovora o radu na određeno
vrijeme za zasnivanje radnog odnosa čiji je prestanak unaprijed utvrđen
objektivnim razlozima koji su opravdani rokom, izvršenjem određenog posla ili
nastupanjem određenog događaja (članak 10. stavak 1. Zakona o radu).
Zakon o radu sadrži i nekoliko presumpcija kada će se smatrati da je ugovor
sklopljen na neodređeno vrijeme. Jedna od njih određena je osporenim člankom 10.
stavkom 5. Zakona o radu: ako je ugovor na određeno vrijeme sklopljen protivno
odredbama Zakona o radu ili ako radnik ostane raditi kod poslodavca i nakon
isteka vremena za koje je ugovor sklopljen, smatra se da je sklopljen ugovor o
radu na neodređeno vrijeme.
Ugovor o radu na određeno vrijeme ne može se sklopiti za obavljanje istih
poslova za neprekidno razdoblje duže od tri godine. Iznimka je zamjena
privremeno nenazočnog radnika ili ako je to zakonom ili kolektivnim ugovorom
dopušteno (stavak 2. članka 10. Zakona o radu).
Zakon o radu propisuje i određene obveze poslodavca u odnosu na ugovore o radu
na određeno vrijeme. Poslodavac je tako dužan:
– obavijestiti radnike koji su kod njega zaposleni na određeno vrijeme, o
poslovima za koje bi mogli kod tog poslodavca sklopiti ugovor na neodređeno
vrijeme (stavak 6. članka 10.),
– radnicima koji rade na određeno vrijeme omogućiti usavršavanje i obrazovanje
pod istim uvjetima kao i radnicima koji su sklopili ugovor o radu na neodređeno
vrijeme (stavak 6. članka 10.) te
– tromjesečno izvješćivati radničko vijeće o broju radnika koji rade na određeno
vrijeme i razlozima njihova zapošljavanja (članak 144. stavak 1. alineja 5.
Zakona o radu).
7. Razlozi osporavanja suglasnosti osporenih odredbi Zakona o radu s Ustavom
temelje se na stajalištu predlagatelja da je Ustavom zajamčena poduzetnička i
tržišna sloboda apsolutna, te da stoga »prisilno ugovaranje«, obveze i
»pretpostavke« propisane osporenim odredbama narušavaju slobodu ugovaranja
prilikom zasnivanja radnog odnosa.
Osporavajući ustavnost članka 8. stavka 2. i članka 10. Zakona o radu
predlagatelj polazi od pogrešne pretpostavke da su slobode i prava zajamčena
Ustavom, pa tako i poduzetnička sloboda, apso­lutna. Navedeno stajalište
predlagatelja je pogrešno jer, ima li se u vidu članak 16. Ustava, slobode i
prava mogu se ograničiti u slučajevima propisanim u Ustavu. Granice Ustavom
zajamčenim pravima i slobodama predstavljaju jednaka prava drugih, ali i
zajednički interesi zajednice kao cjeline. Zakonodavac dakle ima pravo zakonom
ograničiti slobode ili prava, međutim, to ograničenje mora imati legitimni cilj
te mora postojati razumna razmjernost između ograničenja i cilja koji se tim
ograničenjem želi postići (članak 16. Ustava).
U tom smislu niti poduzetnička sloboda zajamčena Ustavom nije apsolutna, što
proizlazi, između ostalog, iz odredbi članka 49. stavaka 2. i 3. Ustava (*Država
osigurava svim poduzetnicima jednak pravni položaj na tržištu. Zabranjena je
zlouporaba monopolskog položaja određenog zakonom. Država potiče gospodarski
napredak i socijalno blagostanje građana i brine se za gospodarski razvitak svih
svojih krajeva*). Osim toga, Republika Hrvatska je prema definiciji iz članka 1.
Ustava i socijalna država u kojoj je socijalna pravda jedna od najviših vrednota
ustavnog poretka (članak 3. Ustava).
Imajući u vidu navedeno, a na temelju ovlasti propisane člankom 2. stavkom 4.
alinejom 1. Ustava, zakonodavac je, razrađujući svoju ustavnu ovlast za uređenje
gospodarskih, pravnih i političkih odnosa u Republici Hrvatskoj, bio ovlašten u
Zakonu o radu, kao općem zakonu kojim se uređuju radni odnosi u Republici
Hrvatskoj, propisati načela u svezi sa zasnivanjem radnog odnosa odnosno
sklapanjem ugovora o radu. Iako je u Zakonu o radu prihvaćena privatnopravna
koncepcija radnog odnosa pri čemu je dobrovoljnost izražena kroz slobodu
ugovaranja i sklapanja ugovora o radu jedna od značajnih obilježja ugovora o
radu, prema stajalištu Suda, zakonodavac je ovlašten propisati i određena
ograničenja slobode ugovaranja.
Ustavni sud pritom polazi od toga da je radnik prema svojoj gospodarskoj snazi u
pravilu slabija stranka ugovora o radu, pa je u cilju zaštite radnika
zakonodavac ovlašten ograničiti slobodu ugovaranja stranaka ugovora o radu. U
tom smislu su i ograničenja slobode ugovaranja propisana osporenim odredbama
usmjerena na zaštitu radnika. Prema ocjeni Suda takvo zakonodavno uređenje nije
u suprotnosti s navedenim ustavnim načelima o poduzetničkoj i tržišnoj slobodi.
Poduzetnička i tržišna sloboda ne mogu se tumačiti na način da bi jedino
apsolutna sloboda ugovaranja u području radnih odnosa, odnosno »nepostojanje«
zakonske regulative vezano uz sklapanje ugovora o radu bilo u skladu s tim
ustavnim slobodama.
8. Razmatrajući razloge osporavanja kao i osporene odredbe članka 8. stavka 2. i
članka 10. Zakona o radu u odnosu na sadržaj u točki 4. obrazloženja ovog
rješenja navedenih ustavnih odredbi, Ustavni sud ocjenjuje da osporene odredbe
nisu u nesuglasju s Ustavom.
Slijedom navedenog, na temelju odredbe članka 43. stavka 1. Ustavnog zakona o
Ustavnom sudu Republike Hrvatske, riješeno je kao u izreci pod točkom I.
Rješenje o objavi u »Narodnim novinama« iz točke II. izreke, temelji se na
članku 29. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske.

Broj: U-I-1706/2004
Zagreb, 20. prosinca 2006.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik
**dr. sc. Petar Klarić**, v. r.

Rješenje, NN 3/2007-211
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)