## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IX-3911/2009 od 24. rujna 2009.

### NN 120/2009 (5.10.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IX-3911/2009 od 24. rujna 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2977

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o žalbama protiv odluka o razrješenju sudačke dužnosti i odluka o stegovnoj odgovornosti suca, u sastavu sudac Davor Krapac, predsjednik Vijeća, te suci Mato Arlović, Snježana Bagić, Slavica Banić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku odlučivanja o žalbi koju je podnio B. M. iz G., protiv odluke Državnog sudbenog vijeća broj: SP-23/07 od 8. srpnja 2009., na sjednici održanoj 24. rujna 2009. godine, jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Žalba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. B. M. iz G. (u daljnjem tekstu: žalitelj) podnio je, na temelju ovlaštenja sadržanog u članku 98. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), žalbu protiv odluke Državnog sudbenog vijeća (u daljnjem tekstu: DSV) broj: SP-23/07 od 8. srpnja 2009. godine.

U točki I. izreke osporene odluke DSV je utvrdio da je žalitelj odgovoran za neuredno obnašanje sudačke dužnosti zbog toga što je u predmetima broj: K-4/03, K-6/05, K-10/05, K-14/05, K-7/06, K-1/03 (sada K-11/06), K-12/03 (sada K-3/07), K-8/07 (prije K-7/04 i K-17/04) i K-1/02 (sada K-1/06) donio presude koje su ukinute zbog apsolutno bitne povrede kaznenog postupka propisane člankom 367. stavkom 1. točkom 11. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 178/04. i 115/06.; u daljnjem tekstu: ZKP/1997.), čime je počinio stegovno djelo propisano člankom 20. stavkom 2. točkom 2. Zakona o Državnom sudbenom vijeću (»Narodne novine«, broj 58/93., 49/99., 31/00., 107/00, 129/00, 59/05. i 150/05., u daljnjem tekstu: ZDSV).

Za počinjena stegovna djela žalitelju je na temelju članka 21. stavka 1. točke 3. ZDSV-a izrečena stegovna kazna razrješenja od sudačke dužnosti.

U točki II. izreke osporene odluke žalitelj je oslobođen stegovne odgovornosti u odnosu na predmete broj: IK I-5/05 i broj: IK I-53/07, jer je DSV utvrdio da žalitelj u tim slučajevima nije počinio stegovna djela propisana člankom 20. stavkom 2. točkama 2., 4. i 6. ZDSV-a.

2. U žalbi i dopuni žalbe žalitelj ističe da je u konkretnom slučaju pogrešno utvrđeno činjenično stanje i da su pogrešno primijenjene mjerodavne odredbe ZDSV-a te da je stoga pogrešna i odluka o stegovnoj kazni. Žalitelj opširno obrazlaže svoje viđenje konkretnog slučaja. Ističe da se radnje za koje se tereti osporenom odlukom (donošenje 9 presuda koje su ukinute od Vrhovnog suda Republike Hrvatske zbog apsolutno bitne povrede postupka propisane člankom 367. stavkom 1. točkom 11. ZKP-a/1997.) ne mogu podvesti pod stegovno djelo propisano člankom 20. stavkom 2. točkom 2. ZDVS-a. Žalitelj smatra »da ukidnost odluke jednog suca ne može predstavljati stegovno djelo. jer to nije propisano zakonom. Naime na ovaj način se na zaobilazan način stegovno progoni žalitelj zbog zauzetih stavova u presudama koje je ukinuo VSRH. iako se ne može pozvati na odgovornost zbog zauzetog mišljenja u svakoj pojedinoj presudi.« Smatra da se »ukidnost« presude suca može podvesti samo pod odredbu o ocjeni rada suca u smislu mjerodavnih odredbi Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 150/05., 16/07. i 113/08.), ali da takve ocjene u njegovu slučaju nema.

Žalitelj nadalje ističe da zauzeto mišljenje DSV-a u konkretnom slučaju »može imati kobne posljedice za suce u RH kao i cjelokupno pravosuđe, jer suci neće smjeti zauzimati određena mišljenja prilikom odlučivanja, a koja će biti utemeljena na zakonu, jer se može dogoditi da budu razriješeni od dužnosti zbog ukidne odluke, a pravna nauka se razvija na iznošenju slobodnih mišljenja posebno iznesenih u sudskim odlukama.«

U žalbi žalitelj ističe i prigovor zastare pokretanja stegovnog postupka iz razloga što je od donošenja spornih presuda do pokretanja stegovnog postupka proteklo više od šest mjeseci, odnosno više od tri godine od donošenja i izrade presuda za koje se tereti u stegovnom postupku.

Žalitelj u žalbi osporava i odluku DSV-a broj: OU-37/09 od 8. srpnja 2009., kojom je odbijen njegov zahtjev za izuzeće predsjednika DSV-a I. M. i člana vijeća M. M., ali za to ne navodi žalbene razloge.

Predlaže da Ustavni sud uvaži njegovu žalbu, ukine osporene odluke DSV-a i predmet vrati na ponovni postupak nadležnom tijelu.

Žalba nije osnovana.

3. Uvidom u osporenu odluku i zapisnike s ročišta Stegovnog vijeća DSV-a te dokumentaciju koja je priložena uz spis, Ustavni sud je utvrdio da je stegovni postupak protiv žalitelja pokrenut po zahtjevu predsjednice Županijskog suda u Gospiću D. R. od 6. rujna 2007., koji je dopunjen podneskom od 15. listopada 2007., a zbog stegovnih djela neurednog obnašanja sudačke dužnosti, izazivanja poremećaja u radu suda koji značajno utječu na djelovanje sudbene vlasti i nanošenja štete ugledu suda ili sudačke dužnosti na drugi način, propisanih člankom 20. stavkom 2. točkama 2., 4. i 6. ZDVS-a.

DSV je nakon provedenog dokaznog postupka u kojem je pregledao odluke koje su stavljene na teret žalitelju i dokumentaciju priloženu spisu (upisnike, statističke pokazatelje, dopise, prijemne knjige, saslušane svjedoke i uzetu obrana žalitelja), utvrdio da je odredeni broj odluka, koje je u obnašanju sudačke dužnosti donio žalitelj, Vrhovni sud ukinuo u žalbenom postupku zbog apsolutno bitne povrede postupka propisane člankom 367. stavkom 1. točkom 11. ZKP-a/1997., koji glasi:

Članak 367.

(1) Bitna povreda odredaba kaznenog postupka postoji:

11) ako je izreka presude nerazumljiva, proturječna sama sebi ili razlozima presude, ili ako presuda nema uopće razloga ili u njoj nisu navedeni razlozi o odlučnim činjenicama ili su ti razlozi potpuno nejasni ili u znatnoj mjeri proturječni. ili ako o odlučnim činjenicama postoji znatna proturječnost između onoga što se navodi u razlozima presude o sadržaju tih isprava ili zapisnika o iskazima danim u postupku i samih tih isprava ili zapisnika,

Riječ je o sljedećim odlukama koje je žalitelj donio u obnašanju sudačke dužnosti:

1. K-4/03 – odluka je donesena tijekom 2003. godine, a ukinuta je 29. siječnja 2004. te je predmet ustupljen drugom stvarno nadležnom sudu;

2. K-6/05 – odluka je donesena 30. travnja 2005., a ukinuta je 21. veljače 2006.;

3. K-10/05 – odluka je donesena 6. srpnja 2005., a ukinuta je 14. prosinca 2006. te je predmet ustupljen drugom stvarno nadležnom sudu;

4. K-14/05 – odluka je donesena 28. lipnja 2006., a ukinuta je 13. prosinca 2006.;

5. K-7/06 – odluka je donesena 28. rujna 2006., a ukinuta je 13. prosinca 2006.;

6. K-1/03 – odluka je donesena 9. travnja 2003. a ukinuta je 8. kolovoza 2006.;

7. K-12/03 – odluka je donesena 27. siječnja 2004., a ukinuta je 28. studenoga 2006.;

8. K-7/04 – odluka je donesena 29. lipnja 2004., a ukinuta je 27. listopada 2004.;

9. K-17/04 – odluka je donesena 12. travnja 2005., a ukinuta je 17. siječnja 2007. te je predmet ustupljen drugom stvarno nadležnom sudu;

10. K-1/02 – odluka je donesena 29. listopada 2002., a ukinuta je 17. siječnja 2006.

DSV je ocijenio da utvrdene okolnosti ukazuju na nestručnost žalitelja, koja se manifestirala u neurednom obnašanju sudačke dužnosti. Stajalište je DSV-a da »suprotno mišljenju prijavljenog suca, nije riječ o pokušaju oduzimanja prava na slobodno sudačko mišljenje, već o sankcioniranju površnog i nestručnog postupanja suca u složenijim predmetima, koje ima značenje neurednog obnašanja sudačke dužnosti.«

Naime, prema utvrđenju DSV-a, žalitelj je u velikom broju prvostupanjskih kaznenih predmeta, koji su vođeni zbog teških kaznenih djela, kontinuirano kršio odredbe kaznenog postupovnog prava ponavljajući istu bitnu povredu odredaba kaznenog postupka propisanu člankom 367. stavkom 1. točkom 11. ZKP-a/1997. Stoga je DSV ocijenio da je takvim postupanjem žalitelj počinio produljeno teško stegovno djelo neurednog obnašanja sudačke dužnosti iz članka 20. stavka 2. točke 2. ZDSV-a te je u tom dijelu žalitelj proglašen odgovornim.

DSV je također utvrdio da u konkretnom slučaju nije došlo do zastara pokretanja stegovnog postupka u smislu članka 24. stavka 1. ZDSV-a, budući da je podnositeljica zahtjeva za pokretanje stegovnog postupka saznala za sve elemente stegovnih djela koja se žalitelju stavljaju na teret u srpnju 2007. godine, kad je na zahtjev Ministarstva pravosuda i Vrhovnog suda Republike Hrvatske izvršila pregled spisa žalitelja.

4. U žalbenom je postupku Ustavni sud izvršio uvid u pribavljeni spis DSV-a, odluke Županijskog suda u Gospiću i odluke Vrhovnog suda Republike Hrvatske.

Točna su utvrđenja DSV-a da je u žalbenom postupku Vrhovni sud Republike Hrvatske ukinuo navedene odluke, koje je u obnašanju sudačke dužnosti donio žalitelj, zbog apsolutno bitne povrede postupka propisane člankom 367. stavkom 1. točkom 11. ZKP-a/1997. i predmete vratio na ponovni postupak.

Ustavni sud ocjenjuje da je osporena odluka DSV-a u tom smislu razumljiva i utemeljena na činjenicama utvrđenim tijekom stegovnog postupka, pri čemu su odlučne činjenice utvrdene u skladu s mjerodavnim odredbama članka 8. ZKP-a/1997., koje su se odgovarajuće primjenjivale u stegovnom postupku (članak 30. ZDSV).

Ustavni sud nadalje smatra da činjenica ukidanja više odluka jednog suca u postupku pred višim sudom sama po sebi ne mora nužno značiti i stegovno djelo neurednog obnašanja sudačke dužnosti. Ustavni sud u tom smislu ocjenjuje da je DSV u osporenoj odluci trebao obrazložiti i druge aspekte postupanja žalitelja u obnašanju njegove sudačke dužnosti koji su vezani uz presude navedene u osporenoj odluci DSV-a, a koji nedvojbeno dovode do zaključka da je žalitelj počinio stegovno djelo koje mu je stavljeno na teret zbog čega odluka o stegovnoj kazni odgovara naravi počinjenog stegovnog djela i stupnju žaliteljeve odgovornosti.

Ustavni sud, kao Ustavom odredeno žalbeno tijelo u postupku odlučivanja o razrješenju sudačke dužnosti i o stegovnoj odgovornosti suca (članak 122. stavci 4. i 5. Ustava), stoga ocjenjuje potrebnim razmotriti i onaj aspekt postupanja žalitelja u obnašanju njegove sudačke dužnosti koji DSV u osporenoj odluci nije posebno obrazlagao.

5. Ustavni sud podsjeća na temeljna načela na kojima se temelji sudački poziv, imajući u vidu mjerodavne odredbe Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 150/05., 16/07. i 113/08.), mjerodavne međunarodne dokumente (Opću deklaraciju o ljudskim pravima Opće skupštine Ujedinjenih naroda sadržanu u Rezoluciji broj 217A (III) od 10. prosinca 1948.; Rezoluciju Ujedinjenih naroda »Temeljna načela neovisnosti sudstva« iz 1985.; Rezoluciju Ujedinjenih naroda »Ljudska prava i pravosuđe« od 22. listopada 1993. broj 50/181 i 20. prosinca 1993. broj 48/137; Deklaraciju o pravima i odgovornostima pojedinaca, skupina i društvenih tijela za promicanje i zaštitu prihvaćenih ljudskih prava i temeljnih sloboda, sadržanu u Rezoluciji Opće skupštine Ujedinjenih naroda 53/44 od 8. ožujka 1999.; Preporuku Vijeća Europe broj R(94)12 od 13. listopada 1994. o neovisnosti, učinkovitosti i ulozi sudaca; Bangalorška načela ponašanja sudaca; načela Europske povelje o zakonima za suce iz 1998. i dr.) te odrednice Kodeksa sudačke etike koji je donio Vrhovni sud Republike Hrvatske 26. listopada 2006. godine (»Narodne novine«, broj 131/06.).

Potreba za podsjećanjem na temeljna načela sudačkog poziva u konkretnom slučaju izvire iz ocjene Ustavnog suda da je žalitelj u donošenju pojedinih odluka postupao protivno tim načelima.

Svoju ocjenu Ustavni sud temelji na obrazloženjima koja je žalitelj u svojstvu suca iznio u presudama broj: K-4/03 i broj: K-14/05.

5.1. U predmetu broj: K-4/03 vođen je kazneni postupak protiv optuženika S. K. zbog kaznenog djela ratnog zločina protiv ratnih zarobljenika iz članka 122. stavka 1. Osnovnog krivičnog zakona Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 31/93., 35/93. i 16/96.). Optuženik je proglašen krivim i osuđen je na kaznu zatvora u trajanju od 13 godina.

U obrazloženju presude, međutim, žalitelj u svojstvu suca između ostaloga navodi:

»Sud nije prihvatio obranu optuženika ni u pogledu njegova kako on kaže dragovoljnog povratka u RH, iz razloga što je optuženik vratio se na mjesto zločina, gdje je počinio zločin. a znao je da oni koje je tukao nisu ga smjeli ni pogledati u momentu kada ih je tukao, pa je zaključio da ga praktično nisu ni vidjeli, (...), pa iz tog razloga svi oni zločinci koji su činili zločine u hrvatskoj vraćaju se, a u stvari činili su genocid nad hrvatima, i to ne samo u ovom ratu, već skupa sa ostalima činili su to preko 500 godina od dolaska Turaka, kada su skupa sa Turcima dolazili i uništavali Hrvate, a otkad su »prisajedinili« ove krajeve u Jugoslaviji i praktično ih uništili na određenim područjima i sada žele da zauzmu ono doklen je Osmanlija došao, a skupa sa Osmanlijama doklen su došli optuženik i njegovi preci (...).«

5.2. Nadalje, u predmetu broj: K-10/05 vođen je kazneni postupak protiv J. M. zbog kaznenog djela protiv spolne slobode i spolnog ćudoređa – silovanjem iz članka 188. stavka 1. Kaznenog zakona (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 50/00., 129/00., 51/01., 111/03., 190/03., 105/04., 71/06. i 110/07.). Optuženik je oslobođen optužbe jer se, prema utvrđenjima sadržanim u obrazloženju presude, ocjenom svih dokaza nije moglo na nedvojben način utvrditi da je optuženik počinio kazneno djelo koje mu je stavljeno na teret. U tom se smislu u obrazloženju presude navodi:

»I optužba znajući da u kontaktu prsta i anusa nema spolne radnje, ispušta riječ spolno i ostavlja riječ samo radnja, a što je protivno propisu čl. 31. st. 1. Ustava RH, kao i propisu čl. 2. st. 2. KZ, pa tek nakon što je izbačena riječ spolno činjenični opis može se podvesti pod radnju, a ne spolnu radnju, kako je to u optužnici navedeno.

U hrvatskom jeziku zna se točno što je spolni odnošaj, zna se točno što je spolna radnja i nitko ne može nešto drugo navesti kao spolno radnju, niti je izjednačiti sa spolnim odnošajem. Kako bi prihvatili da je svaka radnja u međusobnim kontaktima ljudi izjednačena sa spolnim odnošajem, bila radnja koja se može podvesti pod ovo kazneno djelo, tada bi nastao kaos u pogledu primjene ovog kaznenog djela u praksi, jer bi se svaki dodir između dvije osobe praktično mogao smatrati počinjenjem ovog kaznenog djela, ako jedna od osoba nije željela tjelesni kontakt sa drugom osobom. pa i obično rukovanje bilo kazneno djelo silovanja (...).«

6. Ustavni sud upućuje na članak 117. stavak 3. Ustava koji propisuje da sudovi sude na temelju Ustava i zakona te podsjeća da se sudačka dužnost ne obnaša uspješno ako osoba u svojstvu suca ne poštuje temeljna načela na kojima se zasniva sudački poziv.

Uspješno obnašanje sudačke dužnosti u tom smislu pretpostavlja suđenje koje pridonosi ostvarenju najviših vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske, osobito vladavine prava, ustavnosti i zakonitosti, humanosti i etike te zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda. Nadalje, uspješno obnašanje sudačke dužnosti zahtijeva postupanje koje neprekidno promiče nepristranost, stručnost i dostojanstvo sudačkog poziva i izražava visoke etičke standarde radi jačanja povjerenja javnosti u pravednost i učinkovitost sudačkog poziva.

Sudačka se dužnost mora obnašati nepristrano i bez predrasuda ili naklonosti u odnosu na rasu, boju kože, vjeru, nacionalnu pripadnost, životnu dob, bračni status, spolnu orijentaciju, socijalni i imovinski položaj, političku opredijeljenost i svaku drugu različitost.

Ugled sudačkog poziva i položaja napose se štiti i promiče kroz pisanu i izgovorenu riječ. Uredno obnašanje sudačke dužnosti u tom smislu pretpostavlja poštovanje i primjenu najviših standarda profesionalne i opće kulture.

Navedena pravila sudačkog poziva, primijenjena na konkretan slučaj koji je predmet ovog postupka, nedvojbeno ukazuju na grubu neprimjerenost citiranih dijelova obrazloženja presuda broj: K-4/03 i broj: K-14/05 (točke 5.1. i 5.2. obrazloženja ove odluke), u kojim je predmetima sudio žalitelj, i na njihovu neprihvatljivost u demokratskom društvu. Osobitu težinu oni dobivaju zbog činjenice da ih je izrekao sudac u sudskim presudama.

7. Ustavni sud uvijek će štititi najviše zahtjeve neovisnosti suca u demokratskom društvu, odnosno njegovo pravo i dužnost da u odnosu na društvo, društvene skupine i pojedince sudi neovisno i odlučuje samo u skladu sa savjesnim tumačenjem i primjenom propisa.

Ustavni sud uvijek će štititi i pravo suca, kao i svakog drugog građanina, na slobodu izražavanja, uz uvažavanje zahtjeva da se »u ostvarivanju tog svoga prava sudac uvijek mora ponašati na način da očuva ugled sudačke profesije kao i nepristranost i neovisnost sudstva u cjelini« (načelo 4.6. Bangalorških načela ponašanja sudaca).

Neovisnost i sloboda suda u donošenju odluke u pojedinom slučaju, odnosno neovisnost suca u suđenju i poštovanje njegove slobode u izražavanju mišljenja, kao i samostalnost sudbene vlasti, međutim, nisu načela koja suca u postupku suđenja štite od odgovornosti za izgovorenu ili u presudi napisanu riječ, kojima se ruši ugled i dostojanstvo obnašanja sudačke profesije te pravosuđa u cjelini.

Navodi žalitelja prema kojima se »na zaobilazan način stegovno progoni žalitelj zbog zauzetih stavova u presudama koje je ukinuo VSRH, iako se ne može pozvati na odgovornost zbog zauzetog mišljenja u svakoj pojedinoj presudi«, primjer su pokušaja da se pozivom na načelo neovisnosti suca otkloni individualna odgovornost žalitelja za riječi napisane u navedenim presudama, a kojima je on nanio štetu ugledu pravosuda, časti i dostojanstva sudačke profesije.

Primjerice, uz nedopustivo i krajnje neprihvatljivo generaliziranje onih koji su, prema privatnom mišljenju žalitelja, činili »genocid nad Hrvatima«, u sudskoj presudi broj: K-4/03 sadržani su i izričaji koji objektivno nemaju nikakve bliže veze s biti presuđene sudske stvari (povijesni događaji vezani uz tursku vladavinu na ovim prostorima i s tim u vezi oslovljavanje cijelog jednog naroda imenom koje bi moglo biti shvaćeno i u pogrdnom značenju). Nadalje, kad žalitelj u svojstvu suca u presudi broj: K-14/05 obrazlaže značenje »spolnog odnošaja« i »spolne radnje«, on to ne čini u skladu s pravilima struke, jer dobro znanim, ustaljenim i čvrsto utemeljenim pravnim određenjima, koja je u svojstvu suca dužan poštovati, žalitelj suprotstavlja svoja osobna (privatna) mišljenja, dodatno ih stavljajući u kontekst »hrvatskoj jezika« i interpretirajući ih na način koji dovodi do nedopustive relativizacije ekstremno teškog kaznenog djela silovanja (»i obično rukovanje bilo kazneno djelo silovanja«).

Riječ je, dakle, o pravno neutemeljenim, sudački nesavjesnim i objektivno neprihvatljivim interpretacijama žalitelja u svojstvu suca, izrečenim u spornim presudama, koje se u suvremenom demokratskom društvu utemeljenom na vladavini prava ne mogu štititi pozivom na načelo neovisnosti suca i sudačku slobodu izražavanja mišljenja. Oba su citirana izričaja žalitelja protivna temeljnim vrijednostima Ustava Republike Hrvatske koje suci moraju štititi u sudskim postupcima.

8. Ustavni je sud pri donošenju odluke u konkretnom predmetu imao u vidu i stajališta iznesena u odluci broj: U-IX-736/2006 od 23. ožujka 2006. (»Narodne novine«, broj 43/06.). Tom je odlukom odbijena ustavna tužba žalitelja i izraženo je stajalište o njegovoj odgovornosti za stegovno djelo neurednog obnašanja sudačke dužnosti počinjeno uslijed kontinuiranog kršenja procesnih pravila koje prelazi razumnu mjeru.

9. Slijedom navedenog, na temelju članka 98. stavka 2. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

10. Odluka o objavi temelji se na članku 29. stavku 1. Ustavnog zakona.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Broj: U-IX-3911/2009

Zagreb, 24. rujna 2009.

Predsjednik Vijeća
dr. sc. Davor Krapac, v. r.

Odluka, NN 120/2009-2977