## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:

### NN 82/2008 (15.7.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2664

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci
Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Mario Kos, Davor
Krapac, Ivan Matija, Jasna Omejec, Željko Potočnjak, Agata Račan, Aldo
Radolović, Duška Šarin i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom
pokrenuo M. J., kojeg zastupa punomoćnica M. S., odvjetnica iz Z., na sjednici
održanoj 9. srpnja 2008. godine, donio je

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: Kž-284/08-2 od 12.
svibnja 2008. godine.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.
Obrazloženje
1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog
suda Republike Hrvatske broj: Kž-284/08-2 od 12. svibnja 2008. godine.
Tim je rješenjem, Vrhovni sud Republike Hrvatske, postupajući u povodu odluke
Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008.
godine, kojom je bilo ukinuto rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj:
Kž-159/08-3 od 14. ožujka 2008. godine u odnosu na istog podnositelja ustavne
tužbe, u dijelu u kojem mu je na temelju žalbe Ureda za suzbijanje korupcije i
organiziranog kriminaliteta (u daljnjem tekstu: USKOK) preinačenjem rješenja
Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv I 161/08 (K-Us-5/08) od 15. veljače 2008.
godine bio produljen pritvor po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. Zakona
o kaznenom postupku (»Narodne novine«, broj 110/97., 27/98., 58/99., 112/99.,
58/02., 143/02., 62/03. – pročišćeni tekst i 115/06. – u daljnjem tekstu: ZKP),
ponovno prihvatio navedenu žalbu USKOK-a i ponovno podnositelju produljio
pritvor po istoj osnovi.
2. U ustavnoj tužbi podnositelj ističe da su mu ponovljenim rješenjem Vrhovnog
suda Republike Hrvatske o produljenju pritvora po osnovi iz članka 102. stavka
1. točke 4. ZKP-a – po drugi put – povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama
članaka 16., 22., 25. i 28. Ustava Republike Hrvatske.
3. Podnositelj u ustavnoj tužbi ponavlja navode iz ranije ustavne tužbe u povodu
koje je Ustavni sud Republike Hrvatske donio spomenutu odluku u predmetu broj:
U-III-1683/2008. U bitnome, oni se sastoje u tome što je podnositelju pritvor,
prvobitno određen na temelju članka 102. stavka 1. točaka 2. i 3. ZKP-a, bio
ukinut rješenjem Županijskog suda u Zagrebu broj: Kv-I-161/08 od 15. veljače
2008. godine; da je USKOK tek prilikom podnošenja optužnice zatražio da se
podnositelju pritvor produlji zbog pritvorske osnove iz članka 102. stavka 1.
točke 4. ZKP-a, te da je Vrhovni sud Republike Hrvatske, prihvaćajući takav
zahtjev USKOK-a, u prvom i u ponovnom odlučivanju o produljenju pritvora,
pogrešno ocijenio postojanje te pritvorske osnove, čime mu je povrijedio
temeljno pravo na čovjekovu slobodu. K tome, niti nakon spomenute ukidne odluke
Ustavnog suda, u novoj odluci, Vrhovni sud nije dao niti obrazložio valjane
razloge zbog kojih bi pritvor po toj pritvorskoj osnovi trebao biti određen
protiv podnositelja.
Podnositelj ističe da je neosuđivan, da je gotovo mjesec dana bio na slobodi
nakon ukidanja pritvora od strane Županijskog suda, da je po zanimanju
reprofotograf, te da je svojoj životnoj partnerici, suokrivljenici u istom
kaznenom predmetu, A. P., koja je odvjetnica i lošeg zdravstvenog stanja, htio
pomoći na način da u Hrvatskom fondu za privatizaciju (u daljnjem tekstu: Fond)
obavi određene radnje tehničke prirode, koje ne bi predstavljale kazneno djelo
stavljeno na teret ostalim suokrivljenicima. Stoga smatra da se nikako ne može
uzeti kako bi kod njega postojale »posebno teške okolnosti djela«, koje su nužni
uvjet za određivanje pritvora po osnovi iz članka 102. stavka 4. točke 4. ZKP-a,
a posebice se ne može te okolnosti utvrditi tako da se sadržaj i količina
njegove kriminalne aktivnosti povezuje s funkcijama i zanimanjima drugih
suokrivljenika. Takav način argumentacije podnositelj smatra pogrešnim te
zaključuje da je iz sadržaja osporenog rješenja vidljivo kako je odluka Vrhovnog
suda mjeru pritvora prema njemu pretvorila u kaznu prije presude i time
prekršila njegovo »pravo na slobodu«.
Predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine pritvor.
Ustavna tužba je osnovana.
4. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike
Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u
daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu
tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je
odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna
sloboda zajamčena Ustavom (ustavno pravo).
Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva
istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i
obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu,
ne upušta u pitanje jesu li nadležna tijela, odnosno sudovi pravilno i potpuno
utvrdili činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo
one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
5. Odredba članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a propisuje:
(1) Ako postoji osnovana sumnja da je određena osoba počinila kazneno djelo,
pritvor se protiv te osobe može odrediti: (...)
4) ako su u pitanju kaznena djela: ubojstva, razbojništva, silovanja, terorizma,
otmice, zlouporabe opojnih droga, iznude, zlouporabe ovlasti u gospodarskom
poslovanju, zlouporabe položaja ili ovlasti, udruživanje za počinjenje kaznenog
djela ili kojeg drugog kaznenog djela za koje je propisana kazna zatvora od
dvanaest godina ili teža kazna, ako je to neophodno zbog posebno teških
okolnosti djela.
5.1. U osvrtu na primjenu ove odredbe, Ustavni sud je u odluci broj:
U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008. godine izrazio stajalište da pritvor, kao
zakonska mjera oduzimanja temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu, zajamčenog
odredbama članka 22. Ustava Republike Hrvatske i članka 5. stavka 1. Konvencije
za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine –
Međunarodni ugovori«, broj 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, u
daljnjem tekstu: Europska konvencija) te predstavlja posebno osjetljivu mjeru
oduzimanja osobne slobode čovjeka, u razdoblju prije donošenja pravomoćne sudske
presude o krivnji, nije kazna niti se za pritvorenika smije pretvoriti u kaznu.
Stoga je pritvor dopušteno odrediti samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj
vjerojatnosti utvrđenja krivnje i izricanja kazne, kada postoji »osnovana
sumnja« da je osoba počinila kazneno djelo te, načelno, samo u cilju osiguranja
pokretanja i provođenja kaznenog postupka.
5.2. Kada ZKP za određivanje pritvora uvijek traži kumulativno postojanje
»osnovane sumnje« da je osoba počinila kazneno djelo i postojanje barem jednog
od četiri pritvorska razloga nabrojana u članku 102. stavku 1. ZKP-a, onda to
znači, prema stajalištu Ustavnog suda, te stajalištima Europskog suda za ljudska
prava (u daljnjem tekstu: Europski sud; usp. presudu u predmetu W. protiv
Švicarske od 26. studenoga 1992. godine, § 30) da je opravdanost produljenja
pritvora ovisna o okolnostima konkretnog slučaja, koje (okolnosti) moraju biti
takve da upućuju na postojanje općeg (javnog) interesa koji je tako važan i
značajan da, unatoč pretpostavke okrivljenikove nevinosti, preteže nad načelom
poštivanja slobode pojedinca. Iz toga proizlazi i zahtjev da je u rješenju u
kojem se određuje produljenje pritvora, kao zakonska mjera kojom se oduzima
temeljno ljudsko pravo na osobnu slobodu u razdoblju prije donošenja pravomoćne
sudske presude o krivnji pritvorenika, nadležni sud dužan navesti i podrobno
obrazložiti relevantne i dostatne razloge na temelju kojih se svako daljnje
produljenje pritvora može ocijeniti opravdanim i nužnim. Sud je dužan pažljivo
ispitati opravdanost produljenja pritvora s obzirom na okolnosti svakog
konkretnog slučaja, odnosno u svakom konkretnom slučaju utvrditi i navesti
daljnje postojanje zakonske osnove za pritvor, te podrobno obrazložiti razloge
zbog kojih smatra da legalni i legitimni ciljevi pritvora i dalje postoje (v.
npr. odluke Ustavnog suda broj: U-III-1536/2008, U-III-1669/2008 i dr.).
5.3. Navedene zahtjeve ispravno primjenjuje i Vrhovni sud Republike Hrvatske u
svojoj praksi, ocjenjujući zakonitost određivanja ili produljivanja pritvora po
osnovi iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP (v. odluku broj: II Kž 265/99 od 5.
svibnja 1999.).
5.4. Ustavni sud podsjeća da je u ovome slučaju, ukidajući pritvor podnositelju
ustavne tužbe, Županijski sud Zagreb utvrdio sljedeće:
»VI. okrivljeni M. J. tereti se pod točkom 4. za kazneno djelo udruživanja za
počinjenje kaznenih djela, pod točkom 5. za poticanje za zlouporabu položaja i
ovlasti i za poticanje na izdavanje i neovlašteno pribavljanje poslovne tajne.
Međutim, iz činjeničnog opisa terećenih kaznenih djela ne proizlazi da je uloga
ovog okrivljenika u poduzimanju kriminalne aktivnosti predstavljala one posebno
teške okolnosti djela zbog kojih je produljenje pritvora protiv VI. okrivljenika
neophodno iz razloga u članku 102. st. 1. t. 4. ZKP-a. Njegove aktivnosti za
koje je osnovano sumnjiv o kakvoći i količini nisu tolikog stupnja da bi
predstavljale posebno teške okolnosti djela.«
5.5. Ukinuvši u predmetu broj: U-III-1683/08 ranije rješenje Vrhovnog suda u
pogledu podnositelja ustavne tužbe, Ustavni sud je detaljno obrazložio
stajalište prema kojem Vrhovni sud, produživši pritvor podnositelju ustavne
tužbe nije postupio u skladu s vlastitim kriterijima, te nije dao razloge koji
bi opravdali produljenje pritvora po pritvorskoj osnovi iz članka 102. stavka 1.
točke 4. ZKP-a.
6. Ponovljeno rješenje u istoj stvari određivanja pritvora podnositelju prema
odredbi članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a, koje podnositelj osporava, nije
osnovano. Vrhovni sud u njemu u neznatno proširenom tekstu ponavlja razloge iz
ranijeg rješenja – koje je Ustavni sud ocijenio neprihvatljivim.
Time je Vrhovni sud zanemario odredbe članaka 31. i 77. stavka 2. Ustavnog
zakona, koje glase:
Članak 31.
Odluke i rješenja Ustavnog suda obvezatni su i dužna ih je poštovati svaka
fizička i pravna osoba.
Članak 77. stavak 2.
Pri donošenju novog akta iz članka 76. stavka 2. ovoga Ustavnog zakona, nadležno
sudbeno ili upravno tijelo, tijelo jedinice lokalne i područne (regionalne)
samouprave ili pravna osoba s javnim ovlastima obvezni su poštivati pravna
stajališta Ustavnog suda izražena u odluci kojom se ukida akt kojim je
povrijeđeno ustavno pravo podnositelja ustavne tužbe.
7. Ustavni sud Republike Hrvatske, u postupku pokrenutom ustavnom tužbom protiv
odluke Vrhovnog suda Republike Hrvatske, ne ocjenjuje ispravnost argumenata
Vrhovnog suda Republike Hrvatske »na način kako to čine redovni, instancioni
sudovi«, kao što je to navedeno u osporenom rješenju. On ispituje samo to, jesu
li odluke državnih (sudbenih) tijela sukladne Ustavu. U nadležnosti je Ustavnog
suda, dakle, da ocjenjuje je li u primjeni zakona na štetu podnositelja ustavne
tužbe povrijeđena i dužnost redovnog suda da prilikom tumačenja i primjene
zakonskih odredbi poštuje smisao i sadržaj ljudskih prava ili temeljnih sloboda
zajamčenih Ustavom. U njegovoj ocjeni neko ustavno pravo ili sloboda natkriljuje
»obično« zakonsko pravo i obvezu njegova poštivanja. Kada takva ocjena ne bi
postojala, javila bi se mogućnost da se načelo vladavine prava izmetne u načelo
»vladavine sudova«, da oni više ne budu vezani odredbom da »sude na osnovi
Ustava i zakona« i time naruši temeljno ustrojstvo državne vlasti.
8. U osporenom rješenju, donesenom nakon ukidne odluke Ustavnog suda od 7.
svibnja 2008. godine, kojim je ponovno preinačio takvo rješenje Županijskog suda
i podnositelju ponovno produljio pritvor po osnovi iz članka 102. stavka 1.
točke 4. ZKP-a, Vrhovni sud u obrazloženju navodi da je, odlučujući o žalbi
USKOK-a, vodio računa o činjenici da pritvor, kao zakonska mjera oduzimanja
temeljnog ljudskog prava na osobnu slobodu u razdoblju prije donošenja
pravomoćne sudske presude o krivnji, nije kazna niti se za pritvorenika smije
pretvoriti u kaznu. Nadalje, da je imao u vidu da je pritvor dopušteno odrediti
samo u slučaju u kojem postoji visok stupanj vjerojatnosti utvrđenja krivnje i
izricanja kazne, to jest u kojem postoji osnovana sumnja da je osoba počinila
kazneno djelo. Ističe da je vodio računa i o odredbama ZKP-a, da se za
određivanje pritvora uvijek traži kumulativno postojanje osnovane sumnje da je
osoba počinila kazneno djelo i postojanje barem jednog od pritvorskih razloga
taksativno nabrojanih u članku 102. stavku 1. ZKP-a. U odnosu na podnositelja
pronašao je postojanje pritvorskog razloga iz članka 102. stavka 1. točke 4.
ZKP-a, najprije zato što je to u konkretnom slučaju dopušteno u odnosu na dva
tzv. »kataloška« kaznena djela iz optuženja – kazneno djelo zlouporabe službenog
položaja i kazneno djelo udruživanja za počinjenje kaznenog djela – a zatim
stoga što bi postojao i daljnji, posebni, uvjet za određivanje pritvora po
navedenoj pritvorskoj osnovi, postojanje posebno teških okolnosti djela. On bi
bio ostvaren u inkriminiranoj djelatnosti podnositelja koja je bila, unatoč
činjenice što nije bio zaposlenik Fonda, izravno povezana s kriminalnom
djelatnošću svih ostalih okrivljenika, članova grupe koja je djelovala u smjeru
ugrožavanja pravilnosti i zakonitosti funkcioniranja Fonda »koji ima izuzetan
značaj i važnost u procesu privatizacije« i koja bi, kako je opisana u optužnom
aktu, sadržavala dva oblika podnositeljevoga sudioništva – poticanje, za koje je
on izvorno optužen i pomaganje, koje je kao blaži oblik sadržano u optuženom
poticanju za počinjenje kaznenog djela. Po Vrhovnom sudu, to ne bi predstavljalo
dvostruko vrednovanje istih okolnosti – jednom kao objektivnih obilježja
kaznenog djela i drugi put kao okolnosti koje predstavljaju »posebno teške
okolnosti« počinjenja kaznenog djela, a bilo bi posve prihvatljivo u svjetlu
podnositeljevog udruživanja u grupu čiji je cilj bio činjenje kaznenih djela na
štetu Fonda s opasnom posljedicom narušavanja povjerenja »kako stručne tako i
najšire javnosti u institucije sistema Republike Hrvatske«.
8.1. Takvo obrazloženje, prema ocjeni Ustavnog suda, postavlja pitanja
argumentiranosti zadiranja u podnositeljevo ustavno pravo na osobnu slobodu.
Kada kazneni zakon predviđa mogućnost da ista osoba u istom djelu ostvari dva
oblika sudioništva, teži oblik sudioništva tada isključuje lakši, kao tzv.
prividni stjecaj zbog supsidijarnosti, kod kojega radnja počinitelja ispunjava
bića dvaju ili više kaznenih djela, ali se počinitelj osuđuje samo za jedno
kazneno djelo, jer jedno kazneno djelo isključuje drugo i njime je već u
cijelosti »iscrpljeno nepravo« (P. Novoselec, Opći dio kaznenog prava, 2004,
317). Prividni stjecaj dvaju oblika sudioništva, kakav Vrhovni sud nalazi u
opisu kaznenog djela stavljenom podnositelju na teret u optužnom aktu, može se
uzeti u obzir, prema ocjeni Ustavnog suda, samo kod odmjeravanja kazne kao
otegotna okolnost, a ne i prilikom utvrđivanja same konstrukcije prividnog
stjecaja kod sudioništva u konkretnom slučaju – koja je konstrukcija nužni
element dispozicije pravne norme iz članka 102. stavka 1. ZKP-a koja ovlašćuje
na primjenu pritvora i koja glasi: »Ako postoji osnovana sumnja da je određena
osoba počinila kazneno djelo...«. Kada sud zanemaruje prividni stjecaj kao
standardnu figuru materijalnog kaznenog prava bez ikakvih ili bez valjano
iznesenih razloga, on ujedno dokida smisao supsidijarnosti koji traži da
poticanje (za koje je podnositelj optužen) potisne pomaganje (koje se
podnositelju »oživljava« iz činjeničnog opisa u optužnici). Time se krši u
materijalnopravnom smislu, na štetu podnositelja, ustavno načelo jednakosti.
To je Ustavni sud u svojoj prvobitnoj ukidnoj odluci broj: U-III-1683/08 od 7.
svibnja 2008. (»Narodne novine«, broj 56/08.) jasno izrazio.
8.2. U pogledu primjene ustavnopravnog načela razmjernosti (članak 16. stavak 2.
Ustava) Ustavni sud podsjeća da je prema stajalištima Europskog suda moguće
odrediti pritvor u kaznenom postupku za kaznena djela koja, zbog posebne težine
i reakcije javnosti na njih, mogu izazvati nemir u društvu, ali da odluka o tome
mora biti zasnovana na »činjenicama koje pokazuju da bi ostanak okrivljenika na
slobodi zaista ugrozio javni red i mir (presuda u predmetu Letellier protiv
Francuske od 26. lipnja 1991., § 51, što je potvrđeno u presudi u predmetu
Kemmache protiv Francuske od 27. studenoga 1991. Međutim, u potonjoj presudi je
Europski sud utvrdio stajalište da se »opasnost ugroze javnog reda i mira ne
može izvesti samo iz težine kaznenih djela ili iz optužbe stavljene na teret
okrivljeniku (§ 51) naglasivši također da se ta osnova za određivanje pritvora
ne može dostatno obrazložiti pozivanjem samo na apstraktnu težinu kaznenog djela
(§ 52).
8.3. U donošenju osporenog rješenja zanemareno je ustavno načelo razmjernosti.
Rješenje na jednoj strani opširno elaborira o »narušenom povjerenju kako stručne
tako i najšire javnosti u institucije sistema Republike Hrvatske«, što bi bila
»posebno teška okolnost« koja nadilazi obilježja kaznenih djela stavljenih na
teret podnositelju, a s druge strane, sadrži samo puku konstataciju da
činjenični opis kaznenog djela okrivljenog J. u sebi sadrži zapravo dva oblika
sudioništva – poticanje (za koje je ovaj okrivljenik optužen) i pomaganje (koje
je kao blaži oblik sadržano u optuženom poticanju), a da ih se ne dovodi u
međusobnu vezu i ne pokazuje je li u konkretnom slučaju primjena mjere pritvora
jedino prikladna za osiguranje okrivljenikove nazočnosti u kaznenom postupku, je
li ona nužna u konkretnom slučaju, te je li ona primjereno sredstvo za
postizanje toga cilja s obzirom na težinu podnositeljevog inkriminiranog
ponašanja (a ne apstraktne opasnosti kriminalnog napada na integritet Fonda,
koji je pripisan grupi optuženih sudionika). Propust da se bez valjanog
objašnjenja prema načelu razmjernosti ocijeni prikladnost, nužnosti i
primjerenost pritvaranja podnositelja po osnovi iz članka 102. stavka 1. točke
4. ZKP-a – po kojoj podnositelj do tada nije bio pritvoren – doveo je do toga da
je ponovno, ovaj put iz formalnopravnih razloga, podnositelju povrijeđeno
njegovo ustavno pravo na osobnu slobodu.
S obzirom na navedeno, Ustavni sud ocjenjuje da u ovom slučaju javni interes da
se podnositelj pritvori tijekom trajanja kaznenog postupka, u kojem tek treba
odlučiti o njegovoj krivnji za kazneno djelo, ne preteže nad Ustavom i Europskom
konvencijom zajamčenim podnositeljevim pravom na slobodu.
9. Zbog izloženih razloga, Ustavni sud nije uvjeren da su u konkretnom slučaju
ispunjene pretpostavke iz članka 102. stavka 1. točke 4. ZKP-a za određivanje
pritvora, pa na temelju članka 29. stavka 1. Ustava ustavnu tužbu ocjenjuje
osnovanom.
Imajući u vidu obrazloženje osporene odluke Vrhovnog suda, nakon ukidne odluke
Ustavnog suda broj: U-III-1683/2008 od 7. svibnja 2008., Ustavni sud je odlučio
kao u izreci pod točkom II.
10. Odluka o objavi ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.
Broj: U-III-2507/2008
Zagreb, 9. srpnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica suda
**dr. sc. Jasna Omejec, v. r.**

Odluka, NN 82/2008-2664
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)