## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2342/2006 od 11. srpnja 2007.

### NN 86/2007 (20.8.2007.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2342/2006 od 11. srpnja 2007.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**2687**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sutkinja Jasna Omejec, predsjednica Vijeća, te suci Marijan
Hranjski, Mario Kos, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić i Vice Vukojević, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo D. d.d. S., kojeg zastupa
zakonski zastupnik T. B., direktor, na sjednici održanoj 11. srpnja 2007.
godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.
II. Ukida se rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Rev-461/05-2 od
19. siječnja 2006. godine i predmet vraća Vrhovnom sudu Republike Hrvatske na
ponovni postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.
IV. Danom objave ove odluke u »Narodnim novinama« prestaje važiti rješenje
Ustavnog suda, broj: U-III-2342/2006 od 29. studenoga 2006. godine.

```
Obrazloženje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Vrhovnog
suda Republike Hrvatske, broj: Rev-461/05-2 od 19. siječnja 2006. godine, kojim
je prihvaćena revizija tuženika M. V. te su ukinute presuda Županijskog suda u
Virovitici, broj: Gž-1082/04 od 28. siječnja 2005. godine, u dijelu kojim je
potvrđena prvostupanjska presuda pod točkom I. izreke i presuda Općinskog suda u
Slatini, broj: P-658/03-13 od 11. svibnja 2004. godine, pod točkom I. izreke, te
je tužba podnositelja (tužitelja u tom postupku) odbačena kao nepravovremena.
Istim rješenjem preinačene su navedene prvostupanjska i drugostupanjska presuda
u dijelu odluke o trošku te je podnositelju naloženo da tuženiku isplati
parnični trošak.
Prvostupanjskom presudom, u dijelu koji je potvrđen drugostupanjskom presudom,
prihvaćen je tužbeni zahtjev podnositelja i utvrđeno je da ovrha u predmetu
Općinskog suda u Slatini, broj: Ovr-307/03, nije dopuštena, te je određeno
brisanje zemljišnoknjižnih upisa nastalih na temelju ovršnog prijedloga
tužitelja u z.k. ulošcima u k.o. Slatina.
2. Podnositelj smatra da mu je osporenim rješenjem povrijeđeno ustavno pravo
zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske.
U ustavnoj tužbi navodi da je Vrhovni sud Republike Hrvatske pogrešno primijenio
odredbu članka 48. Ovršnog zakona (»Narodne novine«, broj 57/96., 29/99.,
42/00., 173/03., 194/03. i 151/04., u nastavku: OZ), jer u vrijeme podnošenja
tužbe u ovom postupku nije bilo propisano da će se tužba radi proglašenja ovrhe
nedopuštenom odbaciti ako se ne podnese u roku koji za njezino podnošenje odredi
sud kod kojega se provodi ovršni postupak.
Od Ustavnog suda traži usvajanje ustavne tužbe, te ukidanje osporenog rješenja.

*Ustavna tužba je osnovana.*
3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako
smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, kojim je odlučeno o
njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda
zajamčena Ustavom.
Ustavni sud nije ni žalbeni ni revizijski sud, a ustavna tužba nije ni redovno
ni izvanredno pravno sredstvo, već poseban ustavnopravni institut za zaštitu
ljudskih prava i temeljnih sloboda zajamčenih Ustavom (ustavnih prava). Stoga u
postupku pokrenutom ustavnom tužbom Ustavni sud ne ispituje samo zakonitost
osporenih pojedinačnih akata sudova i drugih nadležnih tijela državne i javne
vlasti, već utvrđuje, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, je li u
postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja pred sudom ili drugim
nadležnim tijelom došlo do povrede podnositeljevih Ustavom zajamčenih prava.
Pritom su za Ustavni sud relevantne samo one činjenice o čijem postojanju ovisi
ocjena o povredi ustavnog prava.
4. Činjenice relevantne za ustavnosudski postupak su sljedeće:
U postupcima pred prvostupanjskim i drugostupanjskim sudom bilo je utvrđeno da
je rješenjem o ovrsi Općinskog suda u Slatini, broj: Ovr-303/02 od 9. svibnja
2002. godine, na prijedlog tuženika kao ovrhovoditelja protiv podnositelja
ustavne tužbe kao ovršenika određena ovrha radi naplate odgovarajućeg novčanog
iznosa na nekretninama, pokretninama i poslovnom udjelu ovršenika kojega ima u
A. Povodom prigovora, ovršenik (podnositelj ustavne tužbe) je rješenjem od 11.
lipnja 2003. godine broj: Ovr-307/03-51 upućen na parnicu radi proglašenja ovrhe
nedopuštenom u roku od 15 dana »nakon dostave prijepisa ovog rješenja«.
Podnositelju je rješenje dostavljeno 17. lipnja 2003. godine, a tužbu je podnio
4. kolovoza 2003. godine, dakle prije dovršetka ovršnog postupka, ali dva dana
nakon proteka roka koji mu je sud odredio svojim rješenjem.
Prvostupanjski i drugostupanjski sud meritorno su ispitali tužbu podnositelja,
ali je Vrhovni sud Republike Hrvatske ocijenio nepravilnim stajalište tih sudova
da rok za podnošenje tužbe radi proglašenja ovrhe nedopuštenom, koji je odredio
ovršni sud, nije prekluzivan. Stoga je ukinuo presude nižestupanjskih sudova i
istodobno odbacio kao nepravodobnu tužbu podnositelja radi proglašenja ovrhe
nedopuštenom.
Budući da OZ-om nisu bile određene pravne posljedice propuštanja roka za
podnošenje tužbe iz članka 48. stavka 1. OZ-a, Vrhovni sud Republike Hrvatske
utvrdio je da na odgovarajući način treba primijeniti članak 282. stavak 1.
Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91., 91/92., 112/99. i
117/03., u daljnjem tekstu: ZPP), kojim je propisano da će se tužba odbaciti ako
se utvrdi da je podnesena nepravodobno i posebnim propisima je određen rok za
njezino podnošenje.
Kako je tužba podnositelja podnesena izvan roka koji je odredio sud, to jest
nakon proteka 15 dana računajući od dana dostave rješenja kojim je ovršni sud
podnositelja uputio na parnicu, Vrhovni sud Republike Hrvatske riješio je da
tužbu treba odbaciti kao nepravodobnu na temelju članka 282. stavka 2. ZPP-a.
Stoga je ukinuo drugostupanjsku presudu u dijelu kojim je potvrđena
prvostupanjska presuda, kao i prvostupanjsku presudu, te je tužbu podnositelja
(tužitelja u tom postupku) odbacio zbog nepravodobnosti.
5. Predmet ovog ustavnosudskog postupka ograničava se na sljedeće pitanje:
– je li podnositelju ustavne tužbe povrijeđeno njegovo »pravo na sud« rješenjem
Vrhovnog suda Republike Hrvatske kojim se ukidaju presude nižestupanjskih sudova
i odbacuje njegova tužba radi proglašenja ovrhe nedopuštenom zbog činjenice da
je tužba podnesena prije dovršetka ovršnog postupka, ali nakon proteka roka koji
je odredio ovršni sud, čime je podnositelju ujedno zapriječeno pravo da njegov
slučaj pravično ispita neovisni i nepristrani sud u smislu članka 29. stavka 1.
Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99-pročišćeni
tekst, 8/99.-ispravak, 14/02., 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija)?
Drugim riječima, u ovom se ustavnosudskom postupku ispituje eventualna povreda
podnositeljevog prava na sud vezana uz pitanje prava na pokretanje parničnog
postupka (prema rješenju ovršnog suda kojim je podnositelj upućen u parnicu radi
proglašenja ovrhe nedopuštenom) do dovršetka ovršnog postupka.
6. Rješenje Općinskog suda u Slatini, broj: Ovr-307/03-51 od 11. lipnja 2003.
godine, glasi:
*»Upućuje se ovršenik D. d.d. S. na parnicu radi proglašenja ovrhe u ovršnom
predmetu nedopuštenom, u roku od 15 dana nakon dostave prijepisa ovog rješenja.«*U vrijeme kad je podnositelj upućen u parnicu, odnosno kad je pokrenut parnični
postupak na snazi je bio Ovršni zakon (Narodne novine«, broj 57/96.; u daljnjem
tekstu: OZ/96) s izmjenama i dopunama učinjenim Zakonom o izmjenama i dopunama
Ovršnog zakona (»Narodne novine«, broj 29/99.; u daljnjem tekstu: ZID OZ/99) i
izmjenama učinjenim odlukom Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj:
U-I-510/1996, U-I-717/1996, U-I-1025/1999 od 5. travnja 2000. (»Narodne novine«,
broj 42/00.).
7. Institut »pokretanja parnice ili drugog postupka radi proglašenja ovrhe
nedopuštenom nakon proteka roka koji je sud odredio, sve do dovršetka postupka«
bio je predmet brojnih izmjena i dopuna u razdoblju od stupanja na snagu OZ-a/96
do danas.
Zakonske odredbe, kojima je taj institut bio uređen u vrijeme mjerodavno za
konkretan slučaj, sadržane su u članku 48. u vezi s člankom 52. Ovršnog zakona
(»Narodne novine«, broj 57/96., 29/99., 42/00.).
Članak 48. OZ-a/96 izmijenjen je i dopunjen člankom 12. ZID-a OZ/99, na način da
je stavak 1. sadržajno izmijenjen, dodani su novi stavci 2. i 3., dotadašnji
stavak 2. s nomotehničkim izmjenama postao je članak 4., a dotadašnji stavak 3.
u neizmijenjenom sadržaju postao je stavak 5. U vrijeme kad je podnositelj
upućen u parnicu i kada je pokrenut parnični postupak, dakle, na snazi je bio
članak 48. Ovršnog zakona (»Narodne novine, broj 57/96. i 29/99.), čiji su
stavci 1., 2. i 3. glasili:

*Upućivanje na parnicu u povodu žalbe

Članak 48. stavci 1. do 3.*

*(1) Ako je žalba izjavljena zbog razloga iz članka 46. stavka 2. točke 7. i 9.
do 11. ovoga Zakona, sud prvoga stupnja dostavit će žalbu ovrhovoditelju radi
očitovanja u roku od osam dana. Ako ovrhovoditelj ospori osnovanost tih razloga,
odnosno ako se ne očituje u roku od osam dana, sud prvog stupnja prihvatit će
žalbu ako ovršenik njenu osnovanost dokaže javnom ili javno ovjerovljenom
privatnom ispravom, odnosno ako su činjenice na kojima se temelji općepoznate
ili se mogu utvrditi primjenom pravila o zakonskim predmnjevama. U suprotnom,
sud prvoga stupnja donijet će posebno rješenje kojim će ovršenika uputiti da u
roku od petnaest dana pokrene parnicu radi proglašenja ovrhe nedopuštenom.
(2) Glede parnice iz stavka 1. ovoga članka na odgovarajući se način primjenjuju
pravila o parnici na koju se ovršenik upućuje u povodu žalbe nakon proteka roka
(članak 52.).
(3) Okolnost da je ovršenik upućen na parnicu iz stavka 1. ovoga članka ili da
ju je pokrenuo ne sprječava provedbu ovrhe i ostvarenje ovrhovoditeljeve
tražbine, osim ako ovim Zakonom nije drukčije određeno.*
Za razliku od članka 48. koji uređuje »upućivanje na parnicu u povodu žalbe«, a
čije su izmjene i dopune učinjene ZID-om OZ/99 nesporne, Ustavni sud utvrđuje da
se s aspekta zaštite procesnih prava stranaka i pravne sigurnosti objektivnog
pravnog poretka nespornima nikako ne mogu smatrati izmjene i dopune članka 52.
stavaka 3. do 8. OZ-a/96, učinjene člankom 14. OZ-a/99.
8. Članak 52. OZ-a nosi naziv »Upućivanje na parnicu ili drugi postupak u povodu
žalbe«, a njime se uređuje i institut »pokretanja parnice ili drugog postupka
radi proglašenja ovrhe nedopuštenom nakon proteka roka koji je sud odredio, sve
do dovršetka postupka«, koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka. U Ovršnom
zakonu koji je danas na snazi (»Narodne novine«, broj 57/96., 29/99., 42/00.,
173/03., 194/03.-ispravak, 151/04. i 88/05.) taj je institut uređen u članku 51.
u vezi s člankom 48. Ovršnog zakona.
Radi lakše usporedbe osnovnog teksta članka 52. stavaka 3. do 8. OZ-a/96 i
teksta izmjena i dopuna sadržanih u članku 14. ZID-a OZ/99, koji je bio na snazi
u vrijeme mjerodavno za konkretan slučaj koji je predmet ovog ustavnosudskog
postupka, u nastavku se ta dva zakonska teksta prikazuju usporedno.

|  |  |
| --- | --- |
| Članak 52. stavci 3. do 8. OZ/96. | Članak 14. stavci 3. do 7.  ZID OZ/99. kojim se mijenja članak 52. OZ/96. |
| *3) Ovršenik može pokrenuti parnicu ili drugi postupak iz stavka 1. ovoga članka i nakon proteka roka koji je sud odredio, sve do dovršetka postupka, ali u tom slučaju snosi troškove prouzročene prekoračenjem toga roka.* | *Stavak 3. briše se.* |
| *(4) Ovršenik je dužan sve razloge za žalbu koje je mogao istaknuti u određenoj parnici istaknuti u toj parnici.* |  |
| *(5) Ako ovršenik ne postupi u skladu s odredbom stavka 4. ovoga članka, sud će odbaciti tužbu u kojoj će istaknuti razloge koje je ovršenik mogao istaknuti u prijašnjoj parnici.* | *U dosadašnjem stavku 5. koji postaje stavak 4. riječi: »stavka 4.« zamjenjuju se riječima: »stavka 5.«.* |
| *(6) Ako je pravomoćnom presudom utvrđeno da ovrha nije dopuštena, sud će, na prijedlog ovršenika, obustaviti ovrhu i ukinuti provedene radnje.* | *Dosadašnji stavak 6. koji postaje stavak 5. mijenja se i glasi:*  *»(5) Ako je pravomoćnom presudom utvrđeno da ovrha nije dopuštena, sud nadležan da odlučuje o žalbi, na prijedlog ovršenika, ukinut će provedene radnje i obustaviti ovrhu.«* |
| *(7) Ako ovrha na temelju rješenja o ovrsi protiv kojega je podnesena žalba iz članka 49. stavka 1. ovoga Zakona bude provedena prije nego što se prvostupanjski postupak u parnici na koju je ovršenik upućen dovrši, ovršenik može do dovršetka toga postupka, i bez pristanka ovrhovoditelja kao tuženika, preinačiti tužbu tako što će zatražiti da sud osudi ovrhovoditelja da mu vrati ono što je stekao ovrhom te da mu nadoknadi štetu koju je zbog toga pretrpio, uključujući i troškove ovrhe u kojoj je ovrhovoditelj ostvario svoju tražbinu.* |  |
| *(8) Ovršenik može svoje pravo na naknadu štete koju je pretrpio zato što je protiv njega provedena nedopuštena ovrha ostvarivati u posebnoj parnici.* | *Dosadašnji stavci 7. i 8. postaju stavci 6. i 7.* |

Iz navedenog teksta članka 14. ZID-a OZ/99. razvidno je, da
je stavak 3. članka 52. OZ-a/96. brisan, pri čemu nije propisano da dotadašnji
stavak 4. postaje stavak 3., pa on i dalje ostaje stavak 4. članka 52. Ovršnog
zakona (»Narodne novine«, broj 57/96. i 29/99., 42/00.).
Međutim, istodobno je navedeno da će dotadašnji stavak 5. postati stavak 4.,
tako da članak 52. Ovršnog zakona (»Narodne novine«, broj 57/96., 29/99.,
42/00.) nije imao stavak 3., ali je imao dva stavka 4.:
*(4) Ovršenik je dužan sve razloge za žalbu koje je mogao istaknuti u određenoj
parnici istaknuti u toj parnici.
(4) Ako ovršenik ne postupi u skladu s odredbom stavka 5. ovoga članka, sud će
odbaciti tužbu u kojoj će istaknuti razloge koje je ovršenik mogao istaknuti u
prijašnjoj parnici.*Osim toga, izmjene prvotnog stavka 5. članka 52. OZ-a/96. (»U dosadašnjem stavku
5. koji postaje stavak 4. riječi: »stavka 4.« zamjenjuju se riječima: »stavka
5.«), izazvale su potpuno nejasne učinke, a u njima su zadržani i pravno
besmisleni izričaji (primjerice, da će sud razloge istaknuti u tužbi).
Zbog navedenih razloga, Ustavni sud ocjenjuje da su u tekstu ZID-a OZ/99.
učinjene ozbiljne redakcijske pogreške koje dovode u pitanje pravu volju
zakonodavca u vezi sa sadržajem izmjena i dopuna članka 52. OZ-a/96, što
uključuje i njegovu volju da se briše stavak 3. članka 53. OZ-a/96.
9. Stoga je Ustavni sud razmotrio i posljedice brisanja članka 3. OZ-a/96., jer
je ono otvorilo sljedeće pitanje: – je li pravo na »pokretanje parnice nakon
proteka roka koji je sud odredio, sve do dovršetka postupka« bilo priznato u
nacionalnom ovršnom pravu u vrijeme mjerodavno za konkretan slučaj? Ustavni sud
utvrđuje da o odgovoru na to pitanje ovisi i utvrđenje povrede »prava na sud« u
konkretnom slučaju koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka.
Ustavni sud se ograničava na sljedeća utvrđenja:
– u »Narodnim novinama« nikada nije objavljen službeni ispravak teksta sadržanog
u članku 14. ZID-a OZ-a/99.;
– članak 48. OZ-a/99. nije propisivao da je rok za pokretanje parnice radi
proglašenja ovrhe nedopuštenom prekluzivan, odnosno da dovodi do odbacivanja
tužbe;
– mjerodavne odredbe ZPP-a na taj su se slučaj primjenjivale »odgovarajuće«;
– sudska praksa u tom pitanju nije usuglašena, niti postoji suglasnost u
stajalištima izraženim u stručnoj literaturi;
– brisanjem stavka 3. OZ-a/96., kojim se priznavala pravna mogućnost pokretanja
parnice ili drugog postupka iz članka 52. stavka 1. OZ-a i nakon proteka roka
koji je sud odredio, sve do dovršetka postupka, postao je dvojben smisao članka
48. stavka 2. OZ-a koji se poziva upravo na tu brisanu odredbu (»Glede parnice
iz stavka 1. ovoga članka na odgovarajući se način primjenjuju pravila o parnici
na koju se ovršenik upućuje u povodu žalbe nakon proteka roka (članak 52.)«;
– brisanje članka 52. stavka 3. OZ/96. dovelo je do različitog zakonskog
uređenja, odnosno različitog zakonskog položaja ovršenika i položaja treće osobe
u pogledu prekluzivnosti rokova za pokretanje parnice, jer članak 56. OZ-a/99,
sadržan u Glavi VI. pod nazivom »Prigovor treće osobe«, nije bio izmijenjen u
dijelu koji je propisivao mogućnost pokretanja parnice i nakon proteka roka koji
je sud odredio sve do dovršetka ovršnoga postupka (uz dužnost snošenja troškova
prouzročenih prekoračenjem toga roka), za što se teško može naći razumno
obrazloženje;
– uspoređujući sporna rješenja u Ovršnom zakonu, primjerice, s onima u Stečajnom
zakonu (»Narodne novine«, broj 44/96., 29/99., 129/00., 123/03., 197/03.,
187/04., 82/06.), razlika je odmah uočljiva: članak 178. stavak 6. Stečajnog
zakona propisuje da »ako osoba koja je upućena na parnicu ne pokrene parnicu u
roku od 8 dana od primitka rješenja o upućivanju na parnicu, smatrat će se da je
odustala od prava na vođenje parnice« (v. i rješenje Vrhovnog suda Republike
Hrvatske, broj: Revt-55/2005-2). Nasuprot tome, u OZ-u/96 i OZ-u/99 nije
postojala ni takva ni bilo kakva druga zakonska presumpcija koja bi uz
nepokretanje parnice u roku koji odredi ovršni sud vezivala bilo kakve pravne
posljedice;
– konačno, u tekstu Ovršnog zakona koji je danas na snazi postoji pravna
mogućnost pokretanja parnice radi proglašenja ovrhe nedopuštenom do dovršetka
postupka (članak 51. u vezi s člankom 48. Ovršnog zakona, »Narodne novine«, broj
57/96., 29/99., 42/00., 173/03., 194/03.-ispravak, 151/04. i 88/05.).
10. Radi eventualnog razjašnjavanja nejasnoća vezanih uz brisanje članka 52.
stavka 3. OZ-a/96., Ustavni sud razmotrio je i Obrazloženje pojedinih odredaba
Konačnog prijedloga Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona iz 1999.
godine, o kojem tekstu je Hrvatski sabor proveo raspravu 1999. godine, vezano uz
članak 14. kojim se predlaže izmjena članka 52. OZ-a/96. Obrazloženje glasi:
*»Izmjenama članka 52. Zakona nastojalo se ojačati procesnu disciplinu
proširenjem primjene načela eventualnosti. Time se ograničavaju dilatorni
manevri ovršenika. Također (u st. 5. – dosadašnji st. 6.) otklanja postojeća
nelogičnost u redoslijedu postupovnih radnji kod obustave ovrhe.«*Iz navedenog obrazloženja razvidno je da u njemu nije spomenuto brisanje stavka
3. članka 52. OZ-a/96., niti je obrazložena eventualna potreba za uvođenjem
razlikovanja procesnog položaja ovršenika i treće osobe u pogledu pravnih
posljedica koje se vezuju uz pokretanje parnice nakon roka koji je odredio
ovršni sud. Stoga ni na taj način nije moguće utvrditi namjeru zakonodavca u
odnosu na pitanje je li podnositelj u konkretnom slučaju imao pravo pokrenuti
parnicu radi proglašenja ovrhe nedopuštenom nakon proteka roka koji je sud
odredio, sve do dovršetka ovršnog postupka.
11. Nadležnost Ustavnog suda u ovom se ustavnosudskom postupku ograničava na
ispitivanje je li – s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja – osporenim
rješenjem Vrhovnog suda povrijeđeno pravo podnositelja na sud u smislu članka
29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije.
Uvažavajući sve prethodne navode, Ustavni sud ocjenjuje da se ne može s
izvjesnošću ustvrditi je li u vrijeme kada je podnositelj upućen na parnicu
Ovršni zakon (»Narodne novine«, broj 57/96., 29/99., 42/00.) dopuštao pokretanje
parnice radi proglašenja ovrhe nedopuštenom nakon proteka roka koji je sud
odredio, sve do dovršetka postupka.
Ustavni sud prihvaća pravno stajalište Vrhovnog suda Republike Hrvatske da kad
nije moguće sa sigurnošću utvrditi je li žalba podnesena u roku, treba smatrati
da je ona pravodobna (v. Rev-1850/89 od 18. rujna 1990.), koje se na
odgovarajući način može primijeniti i na konkretan slučaj koji je predmet ovog
ustavnosudskog postupka.
Tim više što Ustavnom sudu nije poznata nijedna druga odluka Vrhovnog suda
Republike Hrvatske (osim osporavanog rješenja) u kojoj bi taj sud utvrdio da je
rok od 15 dana za pokretanje parnice radi proglašenja ovrhe nedopuštenom
prekluzivan.
Članak 29. stavak 1. Ustava glasi:
*Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u
razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi
zbog kažnjivog djela.*Sadržaj ustavnog prava propisanog navedenom ustavnom odredbom ograničen je na
postupovna jamstva pravičnog suđenja, pa Ustavni sud, ocjenjujući navode ustavne
tužbe sa stajališta tog ustavnog prava, ispituje eventualno postojanje
postupovnih povreda u postupcima pred sudovima i na temelju toga ocjenjuje je li
postupak – razmatran kao jedinstvena cjelina – bio vođen na način koji je
podnositelju osigurao pravično suđenje, čiji je važan aspekt i pravo na pristup
sudu.
Ustavni sud podsjeća da i Ustav i Konvencija jamče prava koja su praktična i
stvarna, a ne prava koja su teoretska ili prividna. Prema praksi Europskog suda
za ljudska prava, pravo na sud treba biti stvarno moguće, pa se bilo kakvo
ograničenje u tom pravcu mora temeljiti na legitimnom cilju koji se želi postići
i mora biti razmjerno tom cilju. Dakle, iako pristup sudu može biti ograničen,
pa i rokom, uvijek mora biti zajamčeno da stupanj pristupa sudu, propisan
nacionalnim zakonodavstvom, bude dostatan da osigura pojedincima »pravo na sud«
uzimajući u obzir vladavinu prava u demokratskom društvu (Ashingdane v.
Ujedinjeno Kraljevstvo od 28. svibnja 1985., Series A no. 93 i Labergere v.
Francuska od 26. rujna 2006.).
Vrhovni sud Republike Hrvatske u konkretnom je slučaju, primjenom ZPP-a, odbacio
podnositeljevu tužbu, s posljedicom da podnositeljeva tužba radi proglašenja
ovrhe nedopuštenom uopće nije ispitana pred sudom (budući da su istodobno
ukinute i presude nižestupanjskih sudova). S obzirom na težinu posljedica koje
za sobom povlači osporeno rješenje u odnosu na podnositeljevo ustavno pravo da
neovisni i nepristrani sud odluči o njegovim pravima, Ustavni sud ocjenjuje da
je Vrhovni sud Republike Hrvatske bio dužan uvažiti sve nejasnoće i
proturječnosti teksta Ovršnog zakona koji je primijenjen na konkretan slučaj, a
koje je Ustavni sud naznačio u točkama 6. do 10. obrazloženja ove odluke.
Izvjesno je da nejasnoće vezane uz podnositeljevo pravo na podnošenje tužbe radi
proglašenja ovrhe nedopuštenom i nakon proteka roka koji mu je odredio ovršni
sud, sve do dovršetka ovršnog postupka, Vrhovni sud Republike Hrvatske u
osporenom rješenju nije razmatrao. S druge strane, Ustavnom sudu nije poznata
nijedna druga odluka Vrhovnog suda Republike Hrvatske (osim osporavanog
rješenja) u kojoj bi taj sud utvrdio da je rok od 15 dana za pokretanje parnice
radi proglašenja ovrhe nedopuštenom prekluzivan. Stoga Ustavni sud ocjenjuje da
je osporeno rješenje Vrhovnog suda Republike Hrvatske, koje je dovelo do toga,
da tužba podnositelja radi proglašenja ovrhe nedopuštenom uopće nije ispitana
pred sudom, dovelo do prekomjernog ograničavanja ustavnog prava podnositelja na
sud u smislu članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije.
12. Iako nije ispitivao druge navode podnositelja, jer je prethodno utvrdio
povredu članka 29. stavka 1. Ustava zbog navedenih razloga, Ustavni sud dužan je
naglasiti da se Vrhovni sud Republike Hrvatske pozvao na članak 282. stavak 2.
ZPP-a kao na pravnu osnovu za odbacivanje tužbe u konkretnom slučaju, koja se u
konkretnom slučaju ne bi mogla primijeniti.
Konačno, s obzirom na sadržaj članka 394. ZPP-a, Ustavni sud primjećuje da bi
Vrhovni sud Republike Hrvatske trebao preispitati svoje stajalište o tome, da je
u konkretnom slučaju bio ovlašten odbaciti tužbu podnositelja.
13. Slijedom navedenog, na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je
kao u izreci. Odluka o objavi temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.
14. Donošenjem ove odluke prestaje važiti privremena mjera odgode ovrhe određena
rješenjem Ustavnog suda, broj: U-III-2342/2006 od 29. studenoga 2006. godine,
jer su prestali postojati razlozi koji su doveli do odgode ovrhe u ovom postupku
na temelju članka 72. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2342/2006
Zagreb, 11. srpnja 2007.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednica Vijeća
**dr. sc. Jasna Omejec**, v. r.

Odluka, NN 86/2007-2687
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)