## Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: Us-6073/2010-4 od 11. kolovoza 2011.

### NN 120/2011 (26.10.2011.), Presuda Upravnog suda Republike Hrvatske poslovni broj: Us-6073/2010-4 od 11. kolovoza 2011.

UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2371

PRESUDA

Upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda Jasminke Jenjić, predsjednice vijeća, mr. sc. Mirjane Juričić i Lidije Rostaš-Beroš, članica vijeća te sudske savjetnice Višnje Jurjević, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski telekom d.d. Zagreb, Savska cesta 32, zastupan po punomoćniku Siniši Đuranoviću, protiv odluke tužene Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb, Jurišićeva 13, kojeg zastupa ravnatelj Dražen Lučić, klasa: UP/II-344-03/09-01/371, urbroj: 376-12/09-05DB/GB od 22. travnja 2010., radi rješavanja spora između korisnika i operatora javnih komunikacijskih usluga, u nejavnoj sjednici vijeća održanoj 11. kolovoza 2011.

presudio je

Tužba se odbija.

Ova presuda objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Tuženo je tijelo osporenom Odlukom, u točki I., usvojilo prigovor Galić Branka iz Splita, Držićeva 4, podnesenog 12. lipnja 2009. godine u vezi iznosa računa za internetske usluge izdanog od trgovačkog društva HT-Hrvatske telekomunikacije d.d. za mjesec siječanj 2009. godine.

Točkom II. odluke nalaže se trgovačkom društvu HT-Hrvatske telekomunikacije d.d. da u roku od 15 dana od primitka odluke pretplatniku, Galić Branku, izda novi račun za obavljene internetske usluge ispostavljene u računu za siječanj 2009. godine umanjen za iznos od 262,24 kn + PDV.

Zakonitost Odluke tužitelj pobija zbog nepravilne primjene zakona, zbog nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja te što je iz utvrđenih činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja.

Pogrešnu primjenu zakona tužitelj nalazi u postupanju tuženog kojim je postupak nerazumno dugo trajao, što je u suprotnosti sa odredbom članka 51. stavka 5. Zakona o elektroničkim komunikacijama, kojim je izričito propisano da se konačno odluka o rješenju spora između pretplatnika i operatora mora donijeti u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva za rješavanje spora koji rok se može produljiti samo u iznimnim okolnostima.

Tužitelj smatra da su provođenjem dugotrajnog postupka koji je započet 19. lipnja 2009., a okončan 22. travnja 2010., povrijeđena osnovna načela općeg upravnog postupka iz članaka 5., 6. i 13. Zakona o općem upravnom postupku.

Vezano uz nepravilno i nepotpuno utvrđeno činjenično stanje tužitelj navodi, u bitnom, da je u povodu prigovora korisnika Max ADSL usluge Branka Galića na ispostavljen račun za siječanj 2009. godine, proveden postupak i donesena odluka o odbijanju prigovora. Ističe da je utvrđeno kako su sva spajanja na internet u spornom razdoblju učinjena preko telefonskog priključka korisnika i uporabom njegovog korisničkog imena, da je korisnik već prilikom prvog spajanja na internet dobio pozdravnu elektroničku poštu i poveznicu na upute koje tužitelj objavljuje na tzv. korisničkim stranicama, u kojima je na jasan i lako razumljiv način objašnjeno na koji način korisnik može besplatno instalirati antivirusnu, antispam i »firewall« zaštitu na svoje računalo, a da je iste obavijesti korisnik mogao pročitati i u uputama za instalaciju MAX adsl usluge. Stoga tužitelj smatra da nije točan navod iz obrazloženja osporene odluke da tužitelj nije pružio dokaze da je korisnika upozorio na potrebu zaštite prije početka pružanja usluge i smatra da je informiranjem korisnika u cijelosti ispunio svoje obveze iz članka 43. ZEK-a, a da tužitelj ne može odgovarati za propust korisnika koji je propustio pročitati upute i detaljno se upoznati s uslugom koju je zatražio. Osim toga smatra da se korisnik Galić očigledno nije upoznao niti sa sadržajem općih uvjeta za korištenje ADSL usluge koje je jednako kao i ostali korisnici prihvatio podnošenjem zahtjeva za MAX adsl uslugu. Navodi dalje da tuženi nije uzeo u obzir da je pretplatnik odgovoran za primjenu svih sigurnosnih i drugih mjera potrebnih za zaštitu pretplatničke opreme, računalnih programa i podataka, već u obrazloženju odluke navodi da je korisnik »sam proveo zaštitu koja očito nije bila dovoljna da se zaštiti od neželjenih upada koji su prouzročili povećani iznos računa«. Tužitelj smatra da ovakovo paušalno obrazloženje otvara brojna pitanja jer da tuženi samo konstatira određene činjenice bez ikakvog obrazloženja na temelju čega i kojim metodama je utvrdio takvo činjenično stanje.

Iz svega navedenog proizlazi da je tuženi izveo nepravilne zaključke iz nepotpuno utvrđenog činjeničnog stanja, te da bez imalo sumnje u istinitost korisnikovih navoda uopće ne priznaje mogućnost da je povećani iznos računa prouzročio sam korisnik. Prihvaćanjem navoda pretplatnika bez dokazivanja tuženi je, po mišljenju tužitelja, postupao pristrano te je povrijedio odredbu članka 51. stavka 2. ZEK-a. Predlaže stoga Sudu da uvaži tužbu i osporenu odluku poništi.

Tužena Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije (dalje: Agencija) u odgovoru na tužbu osporava osnovanost tužbenih navoda i smatra da je osporavana odluka u cijelosti zakonita.

Očitujući se na prigovor nepravilne primjene zakona tužena smatra da je prigovor neosnovan te da je tužitelj imao mogućnost poduzimanja radnji sukladno članku 26. Zakona o upravnim sporovima. Naglašava da je poduzimao sve radnje kako bi se utvrdilo pravo stanje stvari, poštujući pri tom i načelo saslušanja stranaka, dajući mogućnost strankama da aktivno sudjeluju u postupku. Ističe da je ovlašten donijeti odluku u predmetnom sporu te je u okviru svoje nadležnosti dužan pronicati interese korisnika osiguranjem visoke razine zaštite korisnika telekomunikacijskih usluga.

U odnosu na prigovor tužitelja o nepravilno i nepotpuno utvrđenom činjeničnom stanju tuženi navodi, u bitnom, da je predmet ovog postupka bio prigovor korisnika vezano za MAX adsl promet u računima za Internet usluge za siječanj 2009. godine, u kojem ga tužitelj tereti za dodatnih 16 GB prometa. Budući da ima ugovoreni paket od 10 GB korisnik je taj iznos odmah uplatio dok preostalih 16 GB smatra spornim iznosom. U svom prigovoru korisnik je tvrdio da je sporni račun za navedeni period nastao korištenjem njegova računala od strane treće osobe što se može utvrditi vremenom i načinom spajanja koje ne odgovara njegovoj navici,a ispis prenesenih podataka znatno premašuje količinu ugovorenih 10 GB. U prigovoru je korisnik naveo da je više puta vidio otvoren poklopac centrale na ulazu u zgradu te je mišljenja da je došlo do zlouporabe njegove korisničke linije. Naveo je da ga tužitelj nije upozorio da promijeni svoju početnu lozinku koja je dostupna djelatnicima tužitelja, te da mu nije ponudio niti ga upozorio na zaštitu sve dok nije nastala šteta. Tužitelj je pak isticao u postupku da su sva spajanja napravljena s ADSL linije korisnika, da je korisniku dano objašnjenje da mu se kao ADSL korisniku otvara mogućnost da bude stalno prisutan na mreži čime je više izložen napadima »hakera«. Također je isticao tužitelja da je instalacija programa u domeni isključive odgovornosti korisnika te da je više puta pisanim putem obavijestio korisnika o raspoloživim mjerama zaštite koje su dostupne na letku koji se dobiva prilikom instalacije modema ali i na službenoj stranici tužitelja.

Tuženi u odgovoru na tužbu ističe da je tijekom postupka uzeo u obzir nastojanja tužitelja da zaštiti svoje korisnike od neželjenih upada u njihove telefonske sustave ali da, sagledavajući sve elemente spornog događaja smatra da tužitelj nije dokazao, u ovom slučaju, da je korisniku pružio primjerenu zaštitu prije nastanka štetnog događaja. U nedostatku drugih dokaza tuženi se prvenstveno vodio tvrdnjama korisnika da je sam provjeravao svoj promet i strogo pazio da bude u okviru njegovog ugovorenog paketa od 10 GB, da je sam korisnik proveo zaštitu koja očito nije bila dovoljna, pa se ne može okarakterizirati kao primjerena zaštita koju je tužitelj obvezan osigurati korisnicima svojih usluga sukladno članku 43. ZEK-a, te da ispisi spajanja ne odgovaraju navici o vremenima i načinima spajanja korisnika. Tuženi naglašava da se radi o »hakeru« koji predstavlja globalni problem i koji predstavlja jedan od načina zlouporaba u telekomunikacijskom sustavu. Radi se o osobi (»haker«) koja predstavlja odličnog poznavaoca računala, softwarea i hardwera i koji na vrlo stručan način provaljuje u telefonske sustave probijajući sigurnosni nedostatak sustava, u ovom slučaju neprimjereni zaštitni sustav, što je u konačnici rezultiralo povećanim računom telekomunikacijskih usluga kojeg korisnik nije dužan snositi sukladno članku 43. Zakona.

Slijedom navedenog predlaže Sudu da odbije tužbu kao neosnovanu.

Tužba nije osnovana.

Prema odredbi članka 10. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91., 9/92. i 77/92.) upravni akt se može pobijati što u njemu nije nikako ili nije pravilno primijenjen zakon, propis utemeljen na zakonu ili drugi zakonito doneseni propis ili opći akt, što je akt donesen od nenadležnog organa, što se u postupku koji je aktu prethodio nije postupilo prema pravilima postupka a osobito što činjenično stanje nije pravilno utvrđeno ili što je iz činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja.

Ovaj Sud nalazi da u predmetnoj upravnoj stvari ne postoji niti jedan razlog iz citirane odredbe Zakona o upravnim sporovima zbog kojih bi Sud mogao osporenu odluku ocijeniti nezakonitom.

Naime, nije prijeporno u ovoj upravnoj stvari da je korisnik MAX adsl usluge Branko Galić iz Splita, Držićeva 4, podnio prigovor tužitelju vezan za promet u računu za internetske usluge za siječanj 2009. godine u kojem ga se teretilo za dodatnih 16 GB prometa te da navedeni korisnik ima ugovoren paket od 10 GB koji je odmah platio dok je preostalih 16 GB smatrao spornim iznosom.

Također nije sporno da je tužitelj odbio prigovor korisnika smatrajući ga neosnovanim nakon čega je korisnik podnio zahtjev tuženoj Agenciji za rješavanje spora u vezi spornog iznosa na računu za siječanj 2009. godine.

Prema odredbi članka 51. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08. dalje: ZEK) u slučaju spora između pretplatnika i operatora javnih komunikacijskih usluga u vezi sa iznosom zaduženja iz članka 50. stavka 4. ovoga Zakona pretplatnik može, prije podnošenja tužbe nadležnom sudu ili pokretanja drugog izvansudskog postupka, podnijeti zahtjev za rješavanje spora Agenciji u roku od 30 dana od dana dostavljanja pisanog odgovora Povjerenstva za pritužbe potrošača iz članka 50. stavka 12. ovog Zakona.

Prema stavku 5. istoga članka Zakona, Agencija mora donijeti konačnu odluku o rješenju spora iz stavka 1. ovoga članka u najkraćem mogućem roku, a najkasnije u roku od četiri mjeseca od dana podnošenja zahtjeva za rješavanje spora. Rok rješavanja spora može se produljiti samo u iznimnim okolnostima.

U konkretnom slučaju nije sporno da je prigovor korisnika zaprimljen 12. lipnja 2009. godine, a da je odluka u sporu donesena 22. travnja 2010. godine, dakle izvan rokova propisanih člankom 50. stavkom 5. ZEK-a.

Međutim, navedeni rokovi nisi prekluzivni već instruktivni te se protekom istih mogla donijeti odluka o prigovoru.

Nadalje, prema podacima u spisu predmeta može se zaključiti da je do prekoračenja rokova došlo uslijed aktivnosti koje su bile usmjerene na utvrđivanje činjenica koje su bile odlučne za donošenje pravilne odluke.

U tom smislu napominje se da je tužena Agencija dostavila svoje mišljenje tužitelju 2. rujna 2009. godine u kojem je iznijela svoj stav o prihvaćanju prigovora korisnika te je zatražila očitovanje tužitelja u što kraćem roku koje očitovanje je tužitelj dostavio Agenciji tek 1. prosinca 2009. godine, dakle nakon tri mjeseca.

Stoga prigovor tužitelja vezan za prekoračenje roka od četiri mjeseca nije niti osnovan niti primjeren.

Iz podataka u spisu predmeta nadalje proizlazi da je, pored pismene komunikacije sa strankama, tužena Agencija provela i usmenu raspravu dana 24. veljače 2010. godine. Na temelju prikupljenih činjenica i dokaza tužena Agencija je utvrdila da korisnik nije dužan snositi troškove spornog računa u iznosu od 262,24 kn za mjesec siječanj 2009. godine, jer ga je tužitelj HT propustio upoznati sa zaštitom prije početka pružanja predmetne usluge, jer je korisnik zaštitu proveo sam i izjavio je da je uputu o zaštiti od HT-a dobio tek nakon nastale štete, jer HT nije pružio dokaze da je korisnika upozorio na potrebnu zaštitu prije početka pružanja usluge, te je tužitelj, iako je nalaz tehničke kontrole utvrdio da je pri kontroli ormar zatvoren, nije imao saznanja da li je sporni ormar bio zatvoren u vrijeme kada je nastao sporni račun. Korisnik je sam proveo zaštitu koja očito nije bila dovoljna da se zaštiti od neželjenih upada koji su prouzročili povećani iznos računa.

Prema odredbi članka 43. stavka 2. i 3. ZEK-a, davatelji javnih komunikacijskih usluga moraju osigurati korisnicima svojih usluga primjerenu zaštitu od zlouporaba i prijevara u javnoj telekomunikacijskoj mreži te ih upoznati sa tom zaštitom u pisanom obliku prije početka korištenja javnih telekomunikacijskih usluga. Korisnici javnih telekomunikacijskih usluga nisu dužni snositi troškove koje je korisnicima usluga ili davateljima usluga prouzročila treća osoba u slučajevima kada nisu ispunili navedenu obvezu.

U konkretnom slučaju tužena Agencija je zaključila da tužitelj kao operator nije ispunio svoju obvezu iz citirane zakonske odredbe, jer nije svojem korisniku pružio primjerenu zaštitu od zlouporaba i prijevara u javnoj telekomunikacijskoj mreži, te upoznao korisnika s tom zaštitom u pisanom obliku prije početka korištenja ugovorne usluge.

Ovo tim više što, kako to ispravno tumači tužena Agencija se radi o načinu zlouporabe od strane »hakera« koji na vrlo stručan način provaljuje u telefonske sustave probijajući sigurnosni nedostatak sustava, u ovom slučaju, neprimjeren zaštitni sustav.

Imajući u vidu izloženo Sud prihvaća obrazloženje tužene Agencije dano u osporenoj odluci i nalazi da tom odlukom nije povrijeđen zakon tužitelju na štetu.

Prigovori tužitelja izneseni u tužbi nisu osnovani niti odlučni te stoga nisu doveli u sumnju zakonitost osporene odluke.

Trebalo je stoga na temelju članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima tužbu kao neosnovanu odbiti.

Poslovni broj: Us-6073/2010-4

Zagreb, 11. kolovoza 2011.

Predsjednica vijeća
Jasminka Jenjić, v. r.

Presuda, NN 120/2011-2371