## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1902/2008 od 20. svibnja 2009.

### NN 67/2009 (10.6.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1902/2008 od 20. svibnja 2009.

67 10.06.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1902/2008 od 20. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1622

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenula A. M. iz Z., koju zastupa I. B., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 20. svibnja 2009. godine, donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukidaju se:

– rješenje Županijskog suda u Zadru broj: Gž-207/08 od 28. ožujka 2008., i

– rješenje Općinskog suda u Zadru broj: R1-309/06 od 12. studenoga 2007. godine.

III. Na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) Ustavni sud Republike Hrvatske u provedbi ove odluke nalaže:

– nadležnom Centru za socijalnu skrb Zadar da u okviru zakonskih ovlasti poduzme sve radnje potrebne za stvaranje pretpostavki i djelotvorno ostvarenje susreta i druženja podnositeljice ustavne tužbe s djetetom.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv rješenja Županijskog suda u Zadru, broj: Gž-207/08 od 28. ožujka 2008., kojim je odbijena podnositeljičina žalba i potvrđena točka I. izreke rješenja Općinskog suda u Zadru, broj: R1-309/06 od 12. studenoga 2007. godine, dok je točka II. izreke prvostupanjskog rješenja preinačena na način da je podnositeljici naloženo naknaditi predloženiku (podnositeljičinom djetetu), troškove postupka u iznosu od 4.502,50 kn. U preostalom dijelu, zahtjev predloženika za naknadu troškova postupka je odbijen.

Točkom I. izreke prvostupanjskog rješenja odbijen je podnositeljičin prijedlog za određivanje susreta i druženja s njezinim maloljetnim djetetom, rođenim 1996. godine. U vrijeme podnošenja prijedloga i u vrijeme donošenja osporenih akata podnositeljica je izdržavala kaznu zatvora izrečenu pravomoćnom presudom Županijskog suda u Zadru, broj: K-11/06 od 11. rujna 2006., zbog kaznenog djela ubojstva L. M., svoga supruga i oca njihova zajedničkog djeteta, u prekoračenju nužne obrane.

2. Podnositeljica smatra da joj je osporenim rješenjima povrijeđeno ustavno pravo na štovanje obiteljskog života zajamčeno člankom 35. Ustava Republike Hrvatske, kao i pravo na poštovanje obiteljskog života zajamčeno člankom 8. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Obrazlažući povrede ustavnog i konvencijskog prava, podnositeljica iznosi kronologiju upravnih i sudskih postupaka u vezi s određivanjem susreta i druženja s djetetom, koji su prethodili ustavnosudskom postupku.

Od dana kad joj je određen pritvor (19. ožujka 2005.), njezino dijete živi s bakom i djedom po pok. ocu, pri čemu je 19. svibnja 2005. za djetetovu skrbnicu također određena baka po pok. ocu.

Podnositeljica ističe da su se njezini susreti s djetetom odvijali bez smetnji i otpora djeteta do srpnja 2005., a da se djetetov otpor počeo javljati nakon pravomoćnosti rješenja o skrbništvu od 4. srpnja 2005.: »Posljednji susret između A. M. i mlt. (ime djeteta) održan je 13. rujna 2005.g. i to prema rješenju klasa: UP/I-552-04/05-07/14, ur. broj: 2198-19-03/7-05-7 od 6. srpnja 2005.g. U periodu koji je uslijedio nakon toga mlt.(ime djeteta) je počeo odbijati susrete s podnositeljicom, što se u velikom djelu može pripisati i činjenici da je nakon smrti oca smješten upravo u njegovu obitelj, koja kao oštećena strana nema i ne može imati potrebnu objektivnost u području koje se tiče održavanja obiteljskih odnosa s majkom što je u konačnici dovelo do potpunog razdvajanja obitelji. Obzirom na trenutačnu situaciju, upitno je hoće li ovi narušeni odnosi ikada više biti u interesu i podnositeljice i njezinog djeteta.«

Podnositeljica je u sudskom postupku predložila da se djetetu imenuje skrbnik za poseban slučaj koji bi pratio odvija li se i na koji način psihoterapija koju su preporučili sudski vještaci, što u ustavnoj tužbi obrazlaže na sljedeći način: »Imenovanje posebnog skrbnika predloženo je iz razloga što je skrbnica mlt. (ime djeteta) kao majka pok. L. M. teško pogođena tragičnim događajem i gubitkom sina, te u tolikoj mjeri subjektivna i negativno nastrojena prema podnositeljici da u ostvarivanju prava na susrete i druženje A. M. s mlt.(ime djeteta) svoju funkciju skrbnika ne može obnašati objektivno i u najboljem interesu djeteta.« Međutim, o tom prijedlogu sud nije posebno odlučivao niti je zatražio od Centra za socijalnu skrb u Zadru donošenje takve odluke.

Podnositeljica nadalje ističe da sudovi nisu uzeli u obzir preporuku iz nalaza i mišljenja sudskih vještaka da se nakon šestomjesečne psihoterapije majke i djeteta provede kontrolno vještačenje.

U ustavnoj se tužbi na kraju napominje da nadležni sudovi »pri donošenju odluka nisu vodili računa o najsvrsihodnijem načinu ponovnog spajanja obitelji, te su donijete odluke kojima se odbija prijedlog za odvijanje susreta i druženja predlagateljice s njezinim mlt. djetetom ne vodeći računa o preporukama iz nalaza i mišljenja vještaka, da se nakon šestomjesečne psihoterapije majke i djeteta provede kontrolno vještačenje. Mišljenje je predlagateljice da su sudovi u konkretnoj situaciji bili dužni zatražiti od Centra za socijalnu skrb u Zadru imenovanje posebnog skrbnika mlt. (ime djeteta) te putem istoga pratiti način provođenja preporuke vještaka. Sud kao institucija koja odlučuje o pravima i interesima djece, dužan je primjenjivati pravo cjelovito i kreativno, te je bio dužan upotrijebiti sve mehanizme da se pravo majke i djeteta na susrete i druženja doista u budućnosti ostvari, a što u ovom slučaju nije učinjeno.

Podnositeljica ustavne tužbe u ovom trenutku nema nikakvih saznanja provodi li se od strane vještaka preporučena psihoterapija, a posljednja informacija koju je primila od Centra za socijalnu skrb u Zadru je da mlt. (ime djeteta) više uopće ne dolazi u Centar na razgovore s psihologom.

Donošenje odluke kojom se odbija prijedlog radi susreta i druženja nije svrsishodno, obzirom da se u konkretnom slučaju ne radi o formalnom zahtjevu, već o potrebi uspostavljanja obiteljskih odnosa. Pri tome se napominje da je podnositeljica u osobito teškoj poziciji, jer u ostvarivanju prava na susrete i druženja s mlt. (ime djeteta) ovisi isključivo o nadležnim institucijama, obzirom na činjenicu da je izolirana u zatvoru, te da s djetetom ne može ostvariti čak ni telefonske kontakte.

Odlukom kojom odbija prijedlog podnositeljice za susrete i druženja s mlt. djetetom te ignoriranjem prijedloga podnositeljice da zatraži od Centra za socijalnu skrb imenovanje posebnog skrbnika za praćenje načina odvijanja psihoterapije, sud se pokazao nekompetentnim i nezainteresiranim za daljnji razvoj događaja u obitelji M., čime je do daljnjega uskratio mogućnost sudionicima u postupku da kao obitelj budu spojeni. Bez prisustva treće, neutralne osobe nemoguće je očekivati da će mlt. (ime djeteta) biti podvrgnut ikakvom tretmanu kojim bi se prevladale postojeće traume u odnosu prema majci, čime se grubo vrijeđaju prava podnositeljici zajamčena čl. 35. Ustava Republike Hrvatske i čl. 8. Europske konvencije o ljudskim pravima.«

Slijedom navedenog, podnositeljica predlaže da Ustavni sud uvaži njezinu ustavnu tužbu te sukladno svojim ovlastima ukine pobijano rješenje Županijskog suda u Zadru, broj: Gž-207/08 od 28. ožujka 2008. ili, podredno, u izreci odluke utvrdi povrede i navede koje je ustavno pravo podnositeljici osporenim aktom povrijeđeno.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema članku 62. stavku 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama, povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

STAJALIŠTA NADLEŽNIH REDOVNIH SUDOVA

4. Sudski se postupak vodio u povodu podnositeljičinog prijedloga za određivanje susreta i druženja s njezinim djetetom nakon što je nadležni centar za socijalnu skrb – zbog zakonodavne intervencije uslijed koje je promijenjena njegova nadležnost, a koja je uslijedila 1. siječnja 2006. – ustupio predmet sudu kao nadležnom tijelu. Općinski sud u Zadru je nakon iscrpnog dokaznog postupka ocijenio da u vrijeme odlučivanja o podnositeljičinom prijedlogu (prosinac 2007.) ne postoje uvjeti koji omogućavaju susrete i druženja podnositeljice s njezinim djetetom.

Stajalište prvostupanjskog suda utemeljeno je na nalazu i mišljenju vještaka psihijatra i psihologa, te dviju psihologinja koje su radile s podnositeljičinim djetetom, a koji su jednoglasni u ocjeni da susreti i druženja podnositeljice i njezinog djeteta (u situaciji kad dijete kategorički odbija kontakte s podnositeljicom) nisu u djetetovom interesu. Prevladavanje postojeće situacije, prema mišljenju vještaka, moguće je uključivanjem podnositeljice i djeteta u psihoterapiju s ciljem prorade tragičnog događaja. Prema mišljenju Centra za socijalnu skrb Zadar od 18. listopada 2007., u konkretnom slučaju potrebno je u sljedećih šest mjeseci podnositeljicu i dijete uključiti u intenzivnu psihoterapiju te nakon toga, sukladno postignutim rezultatima, urediti susrete i druženja podnositeljice i djeteta.

Polazeći od navedenog, prvostupanjski je sud zaključio da se, s obzirom na specifičnost situacije u kojoj se dijete našlo, a radi zaštite djetetove dobrobiti i interesa, ne mogu odrediti susreti i druženja podnositeljice s njezinim djetetom te je stoga odbio podnositeljičin prijedlog.

Neuvažavanje podnositeljičinog prijedloga za postavljanje skrbnika za poseban slučaj prvostupanjski sud je obrazložio na način da je postupak proveden uz sudjelovanje djetetove skrbnice, na čije obnašanje dužnosti Centar za socijalnu skrb Zadar nije imao primjedbi, a s obzirom da preporučena psihoterapija neće biti provedena u okviru tog izvanparničnog postupka sud nije mogao odlučivati o postavljanju skrbnika za poseban slučaj za potrebe te terapije.

5. Drugostupanjski sud je u cijelosti prihvatio činjenična utvrđenja i pravna stajališta prvostupanjskog suda. Odbio je podnositeljičinu žalbu i potvrdio prvostupanjsko rješenje.

U obrazloženju osporenog rješenja, drugostupanjski sud između ostaloga ističe da iz provedenih dokaza proizlazi da u konkretnom slučaju, u vrijeme zaključenja glavne rasprave, nije ispunjena jedna od pretpostavki za određivanje susreta i druženja podnositeljice i djeteta – psihička pripremljenost djeteta za susrete i druženje s majkom. Drugostupanjski sud nadalje ističe da unatoč razumijevanju osjećaja podnositeljice kao majke, sud mora, sukladno članku 3. stavku 1. Konvencije o pravima djeteta (New York, 20. studenoga 1989. – Zakon o ratifikaciji Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima djeteta – Odluka o objavljivanju mnogostranih međunarodnih ugovora kojih je Republika Hrvatska stranka na temelju notifikacija o sukcesiji, »Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 12/93.) i članku 267. Obiteljskog zakona (»Narodne novine«, broj 116/03., 17/04., 136/04. i 107/07.), u prvom redu voditi računa o interesima djeteta, što znači da pravo djeteta na zdravlje ima prednost u odnosu na pravo djeteta i majke na susrete i druženja.

Odgovarajući na podnositeljičine žalbene navode, Županijski sud u obrazloženju osporenog rješenja ističe da je člankom 263. stavkom 2. Obiteljskog zakona propisano da su sudski postupci u statusnim stvarima hitni, što znači da je sud u tim postupcima dužan hitno postupati kako bi traumatična situacija koju takvi postupci izazivaju što kraće trajala. Stranka stoga ima pravo ponovno podnijeti prijedlog (u konkretnom slučaju, prijedlog za određivanje susreta i druženja s djetetom) kad se ispune uvjeti koji u vrijeme odlučivanja o prvotnom prijedlogu nisu bili ispunjeni.

U odnosu na podnositeljičin žalbeni navod da je sud, za potrebe postupka provođenja psihoterapije koju su predložili vještaci, djetetu trebao postaviti skrbnika za poseban slučaj, drugostupanjski je sud ponovio navode prvostupanjskog suda, utvrđujući: »Sud nije prihvatio prijedlog predlagateljice za postavljenjem posebnog skrbnika djetetu, iznesen na ročištu 6. studenog 2007. godine s obzirom da je cijeli postupak proveden uz sudjelovanje skrbnice mlt. (ime djeteta) na čije obnašanje dužnosti od strane Centra za socijalnu skrb Zadar nije bilo primjedbi, a s obzirom da eventualna psihoterapija kojoj će se predlagateljica podvrgnuti neće biti provedena u okviru ovog postupka, sud nije mogao ni odlučivati o postavljenju posebnog skrbnika tijekom takve terapije.«

Slijedom iznijetog, drugostupanjski je sud odbio podnositeljičinu žalbu kao neosnovanu.

MJERODAVNO USTAVNO I KONVENCIJSKO PRAVO

6. Članak 35. Ustava, na čiju povredu podnositeljica ukazuje, glasi:

Svakom se jamči štovanje … njegova … obiteljskog života….

Članak 8. Konvencije glasi:

PRAVO NA POŠTOVANJE PRIVATNOG I
OBITELJSKOG ŽIVOTA

1. Svatko ima pravo na poštovanje svoga … obiteljskog života….

2. Javna vlast se neće miješati u ostvarivanje tog prava, osim u skladu sa zakonom i ako je u demokratskom društvu nužno … radi zaštite zdravlja … ili radi zaštite prava i sloboda drugih.

NAČELNA PRAVNA STAJALIŠTA USTAVNOG SUDA

Članak 35. Ustava svakome jamči štovanje njegova obiteljskog života, a članak 8. Konvencije jamči poštovanje obiteljskog života. Temeljna svrha tog ustavnog i konvencijskog jamstva jest zaštita pojedinaca od neosnovanog miješanja države u njihovo pravo na nesmetan obiteljski život.

Obiteljski život između djeteta i roditelja odnosno drugih srodnika u smislu članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije

7. Ustavni sud priznaje postojanje prava na obiteljski život između roditelja i njihove djece. Njegovo je stajalište da samom činjenicom što su bračni ili izvanbračni supružnici dobili dijete automatski nastaje između roditelja i djeteta obiteljski život u smislu članka 35. Ustava. Sažeto, dijete rođeno u bračnoj ili izvanbračnoj vezi čini ipso iure dio tog odnosa.

Budući da se samom činjenicom rođenja djeteta između njega i roditelja stvara veza koja čini »obiteljski život«, kasniji događaji tu vezu ne mogu raskinuti, osim u izuzetnim okolnostima kao što je usvajanje djeteta.

Odnosi među roditeljima, dakle, u pravilu ne utječu na obiteljski život koji postoji između njih i njihova djeteta.

Obiteljski život u smislu članka 35. Ustava obuhvaća i odnose između djeteta i njegovih baki i djedova, odnose među braćom i sestrama te odnose između djeteta i drugih krvnih srodnika.

Konačno, polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, Ustavni sud izražava načelno stajalište da odlazak u zatvor roditelja ne raskida vezu koja čini obiteljski život između njega i djeteta. Štoviše, u takvoj situaciji država ima posebne obveze poticanja održavanja obiteljskih veza između zatvorenika i članova njihovih obitelji.

Negativne i pozitivne obveze države na poštovanje
obiteljskog života

8. Ustavni sud podsjeća da u odnosu na poštovanje obiteljskog života država ima negativne i pozitivne obveze.

Negativne obveze obuhvaćaju dužnost države da se suzdrži od miješanja u obiteljski život pojedinaca, osim u slučajevima propisanim zakonom (članak 61. stavak 2. Ustava) i u skladu s načelom razmjernosti (članak 16. Ustava), razmatranim u svjetlu pravila koja vrijede u demokratskoj državi (članak 1. stavak 1. Ustava).

Pozitivne obveze obuhvaćaju dužnost države da aktivno djeluje radi ostvarivanja pretpostavki za poštovanje i djelotvornu zaštitu obiteljskog života svojih građana, pa i onda kad to pretpostavlja uređivanje privatnih odnosa među njima. Te su obveze izrijekom propisane u odredbama Ustava koje uređuju socijalna prava. One glase:

Članak 61. stavak 1.

Obitelj je pod osobitom zaštitom države.

Članak 62.

Država štiti materinstvo, djecu i mladež te stvara socijalne, kulturne, odgojne, materijalne i druge uvjete kojima se promiče ostvarivanje prava na dostojan život.

Kad je riječ o pozitivnim obvezama države Ustavni sud primjećuje, međutim, da je ustavni pojam »štovanja« obiteljskog života neodređen. Stoga se uvijek mora voditi računa da se tumačenja obveze države na »štovanje« tog života mogu razlikovati od slučaja do slučaja. Ustavni sud smatra da država ima široko područje slobode prosudbe pri uređivanju tog pitanja odnosno pri odlučivanju o tome koje aktivnosti ili mjere treba poduzeti radi ostvarivanja ustavnog jamstva iz članka 35. Ustava, pri čemu se uvažavaju i postojeće mogućnosti društvene zajednice i njezinih pojedinaca.

Ustavni sud smatra da u svim postupcima koji se odnose na skrb o djeci središnje mjesto moraju imati najbolji interesi djeteta. Stoga se uključivanje djeteta u sustav socijalne skrbi države uvijek mora promatrati kao privremena mjera koja će biti obustavljena čim to okolnosti budu dopuštale ili će se smatrati privremenom sve do onog trenutka kad se osnovano zaključi da ne postoji alternativno rješenje koje bi bilo u najboljem interesu djeteta.

Svaka mjera države koja se tiče djeteta i njegove dobrobiti mora biti usmjerena prema konačnom cilju: ponovnom spajanju djeteta s njegovim biološkim roditeljima. Ustavni sud u tom smislu podsjeća da dijete, osobito ono mlađe, koje je razdvojeno od bioloških roditelja i povjereno na skrb trećim osobama tijekom vremena može uspostaviti duboke veze s tim trećim osobama, pa se kasnije može utvrditi da nije u djetetovom najboljem interesu prekidati ih ili ih remetiti nakon što budu izmijenjene okolnosti (primjerice, nakon što se izmijeni prethodna odluka o ograničavanju ili oduzimanju roditeljskih prava ili prava roditelja na susrete i druženja s djetetom). Država u takvim okolnostima može imati obvezu omogućiti ponovno spajanje obitelji, što se čini izdavanjem naloga za ostvarivanjem češćih susreta i druženja djeteta s roditeljima, uz osiguravanje izvršavanja tog naloga radi postizanja djelotvornosti same mjere. Ta obveza države može postojati i u situaciji kad je član djetetove šire obitelji preuzeo skrb o djetetu.

Ustavni sud u tom smislu ističe da nadležna tijela imaju obvezu nastojati da do ponovnog spajanja obitelji dođe. Ta obveza, međutim, nije apsolutna, jer ne pretpostavlja obvezu države da do toga doista i dođe. Ako su se nadležna tijela u dostatnoj mjeri potrudila da se obitelj spoji, ali se to spajanje pokazalo nemogućim ili se s izvjesnošću utvrdilo da ono nije u najboljem interesu djeteta, ne postoji odgovornost države u smislu članka 35. Ustava. Neovisno o okolnostima svakog pojedinog slučaja i razlogu zbog kojega država intervenira mjerama usmjerenim na zaštitu djeteta, dakle, mogućnost ponovnog spajanja obitelji mora biti realna i praktična.

Ustavni sud nadalje ističe da ponovno spajanje obitelji može potrajati izvjesno vrijeme, jer će u mnogim slučajevima biti potrebno obaviti odgovarajuće pripremne radnje. I u takvim situacijama, međutim, kad ponovno spajanje djeteta s roditeljima možda nije moguće bez određivanja posebnog prethodnog režima susreta i druženja, neovisno o njegovu trajanju, takvi susreti i druženja moraju biti ostvarljivi. Sukladno tome, ne ulažu li nadležna tijela napore za omogućavanjem takvih susreta bit će riječ o propustu tih tijela da ispune svoje obveze prema članku 35. Ustava.

Ti zahtjevi ne važe samo za slučajeve kad se dijete prisilno oduzima roditeljima i povjerava sustavu socijalne skrbi, već i kad među roditeljima i/ili drugim članovima obitelji postoje sporovi oko stanovanja djeteta i susreta s njim.

Sažeto, polazeći od postavke da država uživa široku slobodu prosudbe pri izboru mjera koje će omogućiti štovanje obiteljskog života iz članka 35. Ustava, Ustavni sud u postupku ispitivanja eventualnih povreda navedenog ustavnog jamstva u konkretnom slučaju uvijek vodi računa o pravičnoj ravnoteži koju valja postići između suprotstavljenih interesa pojedinca i zajednice u cjelini.

Konačno, članak 35. Ustava postavlja pred državu i obveze postupovne naravi. Da bi se one ispunile, nadležna državna tijela moraju prihvatiti i djelotvorno primjenjivati sredstva koja omogućuju saslušanje roditelja i valjano uvažavanje njihovih stajališta prije no što bude donesena ijedna odluka čiji je cilj obustava napora za ponovno spajanje obitelji. U takvim se postupcima roditeljima moraju jamčiti i djelotvorno osigurati sva postupovna jamstva bez kojih bi prava iz članka 35. Ustava bila neostvariva.

Navedena načelna stajališta Ustavnog suda o značenju i domašaju ustavnog jamstva na štovanje obiteljskog života iz članka 35. Ustava suglasna su onima Europskog suda za ljudska prava o pravu na poštovanje obiteljskog života iz članka 8. Konvencije (usp. sažetak stajališta Europskog suda u presudi Kosmopoulou protiv Grčke od 5. veljače 2004., zahtjev br. 60457/00, §§ 42-50).

PRIMJENA NAČELNIH PRAVNIH STAJALIŠTA NA KONKRETAN SLUČAJ

9. Ustavni sud je u svojoj dosadašnjoj praksi ustanovio pravilo da eventualno postojanje postupovnih povreda ustavnog prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije, ispituje na način da postupak koji je prethodio ustavnosudskom sagledava kao jedinstvenu cjelinu (usp. odluke broj: U-III-1563/2002, U-III-1635/2003, U-III-2963/2004, U-III-1350/2005, U-III-1978/2006, U-III-4396/2007, U-III-3857/2008 i dr.).

U konkretnom su slučaju nadležna upravna i sudska tijela odlučivala o pravu na susrete i druženja majke (podnositeljice ustavne tužbe) s maloljetnim djetetom u razdoblju u kojem je ona izdržavala kaznu zatvora u Kaznionici Požega.

Ustavni sud primjećuje da postoji razlika u naravi interesa između postupovnih zahtjeva iz članka 35. Ustava i članka 8. stavka 1. Konvencije i postupovnih zahtjeva iz članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije. Naime, postupovni zahtjevi iz članka 35. Ustava i članka 8. stavka 1. Konvencije odnose se i na upravni i na sudski postupak u cjelini, a podređeni su širem cilju osiguravanja prava na obiteljski život. Istovjetno stajalište ima i Europski sud (usp. presudu McMichael protiv Ujedinjenog Kraljevstva od 24. veljače 1995., zahtjev br. 16424/90, § 91).

Ustavni sud smatra da postupak odlučivanja nadležnih tijela o određivanju skrbnika djetetu ili postupak donošenja odluka u vezi s omogućavanjem susreta i druženja djece i roditelja ili pak pristupa djeci koja se nalaze u udomiteljskim obiteljima, ima utjecaja na bit same odluke o glavnoj stvari. Ti postupci odlučivanja ne obuhvaćaju samo sudska ročišta, već i saslušanje nadležnih upravnih ili javnopravnih tijela, kao što su tijela socijalne skrbi kojima je povjerena odgovornost za osiguranje dobrobiti djece u sustavu socijalne skrbi. S obzirom na utjecaj koji sve odluke donesene u vezi s djecom koja se nalaze u sustavu socijalne skrbi imaju na prava roditelja i njihove djece, članak 35. Ustava i članak 8. Konvencije nalažu da biološki roditelji budu uključeni u svaku odlučujuću fazu tog postupka. Ustavni sud posebno ističe da u tom smislu postoji jaka potreba za zaštitom od proizvoljnih odluka u području obiteljskog života.

Sukladno navedenom, Ustavni sud utvrđuje da se eventualne povrede prava na štovanje obiteljskog života iz članka 35. Ustava i prava na poštovanje obiteljskog života iz članka 8. Konvencije moraju ispitivati na način da se postupak koji je prethodio ustavnosudskom sagledava kao jedinstvena cjelina, neovisno o vrsti postupka (upravni, sudski) i tijelima koja ga provode (tijela socijalne skrbi, sudovi).

Navedeno stajalište utemeljeno je na članku 74. Ustavnog zakona, koji ovlašćuje Ustavni sud da u ustavnosudskom postupku ukida ne samo osporeni akt ili akte nego i »neke druge akte donesene u tom predmetu«. Važno je, dakle, da su pod nadzorom Ustavnog suda u postupcima zaštite obiteljskog života svi relevantni pojedinačni akti doneseni u predmetu koji Ustavni sud ispituje.

Ustavnopravno relevantne činjenice konkretnog slučaja

10. Sukladno stajalištu izraženom u točki 9. obrazloženja ove odluke, za ocjenu o eventualnoj povredi ustavnih prava podnositeljice na poštovanje njezina obiteljskog života Ustavni sud smatra pravno relevantnim činjenice vezane i uz upravni i uz sudski postupak u kojem se odlučivalo o pravu podnositeljice na susrete i druženje s maloljetnim djetetom u razdoblju u kojem je ona boravila u pritvoru odnosno izdržavala kaznu zatvora, a zbog njegova utjecaja na ostvarenje tog prava i upravni postupak u kojem se odlučivalo o postavljanju skrbnika podnositeljičinom djetetu u vrijeme dok je majka (podnositeljica ustavne tužbe) bila u pritvoru odnosno zatvoru.

U konkretnom su slučaju ustavnopravno relevantne sljedeće činjenice:

– podnositeljica se u vrijeme podnošenja ustavne tužbe nalazila na odsluženju kazne zatvora u Kaznionici u Požegi na temelju presude Županijskog suda u Zadru, broj K-11/06 od 11. rujna 2006., zbog kaznenog djela ubojstva u prekoračenju nužne obrane svoga supruga odnosno oca njihova zajedničkog maloljetnog djeteta, koje je počinila 19. ožujka 2005.;

– podnositeljici je 19. ožujka 2005. određen pritvor, a njezino maloljetno dijete od tada do danas živi s bakom i djedom s očeve strane;

– dana 19. svibnja 2005. Centar za socijalnu skrb Zadar donio je rješenje klasa: UP/I-552-02/05-04/4, ur. broj: 2198-19-07/12-05-16, kojim se maloljetno dijete podnositeljice stavlja pod skrbništvo, a za skrbnika se – na prijedlog djeda i bake po pok. ocu, J. i B. M. – imenuje djetetova baka po pok. ocu. Budući da je i podnositeljičina majka, D. B., također podnijela prijedlog da se njoj unuk dodijeli na skrb, protiv navedenog rješenja žalbu se podnijele podnositeljica i njezina majka;

– u postupku rješavanja o žalbi podnositeljice i njezine majke, rješenjem Centra za socijalnu skrb Zadar, klasa: UP/I-552-02/05-04/4, ur. broj: 2198-19-07/12-05-44 od 4. srpnja 2005., za skrbnika je ponovo imenovana djetetova baka po pok. ocu. Podnositeljica nije podnijela žalbu na to rješenje o skrbništvu, obrazlažući u ustavnoj tužbi da to nije učinila »zbog teške tragedije koja je pogodila čitavu obitelj i očekivanog ishoda žalbenog postupka«, zbog čega je »svoja nastojanja za održavanje odnosa s mlt. (ime djeteta) pokušala ostvariti kroz postupak kojim traži da se odrede susreti i druženja«;

– prema navodima podnositeljice, »otpor prema susretima s majkom mlt. (ime djeteta) će početi pokazivati nakon pravomoćnosti rješenja o skrbništvu od 4. srpnja 2005.«;

– rješenjem Centra za socijalnu skrb Zadar, klasa: UP/I 552-04/05-07/14, ur. broj: 2198-19-03/7-05-5 od 3. svibnja 2005., uređeni su susreti i druženja podnositeljice s njezinim djetetom za vrijeme trajanja istražnog postupka na način da su se imali održavati svake srijede od 9,00 do 10,00 sati u prostorijama Županijskog suda u Zadru u nazočnosti istražnog suca, psihologinje E. P. i posebne skrbnice M. R. Prema riječima podnositeljice, u to su se vrijeme susreti i druženja odvijali »bez smetnji i otpora na strani mlt. (ime djeteta).«;

– rješenjem Centra za socijalnu skrb Zadar, klasa UP/I-552-04/05-07/14, ur. broj: 2198-19-03/7-05-7 od 6. srpnja 2005., određeni su susreti i druženja maloljetnog djeteta s majkom (podnositeljicom ustavne tužbe) za vrijeme trajanja sudskog postupka svake srijede od 9,00 od 10,00 sati u prostorijama Županijskog suda u Zadru. Protiv navedenog rješenja žalbu je podnijela djetetova skrbnica, njegova baka po pok. ocu, navodeći da susreti i druženja nisu u interesu djeteta;

– prema navodima podnositeljice, posljednji susret između nje i maloljetnog djeteta održan je 13. rujna 2005., prema rješenju Centra za socijalnu skrb Zadar, klasa: UP/I-552-04/05-07/14, ur. broj: 2198-19-03/7-05-7 od 6. srpnja 2005.;

– Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi je rješenjem, klasa: UP/II-552-04/05-01/277, ur. broj: 534-08-03-01/1-05-2 od 30. prosinca 2005., poništilo rješenje od 6. srpnja 2005. te je predmet vraćen na ponovni postupak Centru za socijalnu skrb Zadar;

– Centar za socijalnu skrb Zadar ustupio je predmet 13. siječnja 2006. Općinskom sudu u Zadru zbog nenadležnosti, budući da su od 1. siječnja 2006., zakonodavnom intervencijom, ti postupci dani u nadležnost općinskih sudova;

– podnositeljičino dijete je pred sudom zastupala njegova skrbnica, baka po pok. ocu;

– na ročištu održanom 30. ožujka 2006. pred Općinskim sudom u Zadru, tadašnja punomoćnica podnositeljice predložila je da se susreti i druženja majke (podnositeljice ustavne tužbe) i djeteta odvijaju prema pravilima određenim u rješenju Centra za socijalnu skrb Zadar od 6. srpnja 2005., srijedom od 9,00 do 10,00 sati u prostorijama Županijskog suda u Zadru;

– daljnja ročišta su održana 12. svibnja 2006., 29. svibnja 2006. i 8. lipnja 2006.;

– rješenjem Općinskog suda u Zadru broj: R1-45/06 od 9. lipnja 2006. određeno je da će se susreti i druženja majke (podnositeljice ustavne tužbe) i djeteta odvijati svaki četvrtak od 10,00 do 11,00 sati u prostorijama Centra za socijalnu skrb Zadar. Protiv navedenog rješenja žalbe su izjavile obje strane;

– rješenjem Županijskog suda u Zadru broj: Gž-1714/06 od 13. rujna 2006. uvažene su žalbe stranaka, jer »pobijano rješenje nema razloga o odlučnim činjenicama i ne može se ispitati«. Predmet je vraćen na ponovni postupak Općinskom sudu u Zadru koji je vođen pod brojem R1-309/06;

– u ponovljenom postupku ročišta su održana 30. studenoga 2006., 22. prosinca 2006., 2. veljače 2007. i 2. ožujka 2007.;

– na ročištu održanom 30. studenoga 2006. podnositeljica je po punomoćnici uredila svoj prijedlog radi određivanja susreta i druženja s djetetom na način da se oni održavaju jednom mjesečno, vikendom, u Kaznionici Požega u trajanju 3-4 sata;

– u stručnom mišljenju Centra za socijalnu skrb Zadar, Odjela za zaštitu djece, braka i obitelji, Tim II, klasa: 552-04/07-06/18, ur.broj: 2198-19-03/7-07-2 od 15. ožujka 2007. utvrđuje se sljedeće: »Stručni Tim ovog Centra je mišljenja da nije u interesu mlt. djeteta da se ne reguliraju susreti i druženja istoga i njegove majke…«. Tim također smatra da je prvi susret s majkom »dugoročno gledajući … potreban da bi se dogodili pozitivni pomaci u razvoju njihovog budućeg odnosa.« U istom je mišljenju ocijenjeno da »vještačenje mlt. (ime djeteta) ne bi imalo značajan pozitivan učinak u uspostavljanju susreta i druženja s majkom … Smatramo da je stav i ponašanje djeteta u odnosu na majku dobrim dijelom posljedica ponašanja njegove okoline odnosno loših međusobnih odnosa obitelji M. i B. Promjena odnosa mlt. (ime djeteta) prema majci teško da će biti moguća sve dok su odnosi između dviju obitelji, uključujući i majku tako teško narušeni.«;

– rješenjem broj: R1-309/06 od 10. travnja 2007. Općinski sud u Zadru je na prijedlog punomoćnice podnositeljice odredio psihologijsko-psihijatrijsko vještačenje majke (podnositeljice ustavne tužbe) i djeteta radi »utvrđivanja psihofizičkog stanja mlt. (ime djeteta), stupnja traumatiziranosti istog, te mogućnosti ostvarivanja najpogodnijeg načina susreta i druženja majke i djeteta, te prevladavanja postojeće situacije između istih.«;

– nalaz vještaka sačinili su psihijatri i psiholozi Psihijatrijske bolnice za djecu i mladež iz Zagreba, a dostavljen je Općinskom sudu u Zadru 28. lipnja 2007. U nalazu se navodi da »susreti i druženja majke i djeteta u ovom trenutku nisu mogući u interesu djeteta budući da dječak kategorički odbija kontakte s majkom iako prihvaća da mu majka piše«, a da je »prevladavanje postojeće situacije moguće time da se dijete uključi u psihoterapiju i to jedan puta tjedno, tijekom 6 mjeseci nakon čega se preporučuje kontrolno vještačenje kojim bi se utvrdilo jesu li ostvareni uvjeti glede psihičkog stanja djeteta – za ostvarenje kontakta i druženja s majkom. Neophodno je potrebno trauma terapijom pokušati proraditi sa djetetom tragični događaj te ga pripremiti za kontakt i druženje s majkom«. Mišljenje je vještaka da i podnositeljica također treba proći psihoterapijski tretman kod nadležnog psihijatra u Kaznionici u Požegi radi »prorađivanja tragičnog događaja – ubojstva muža, te ostvarili uvjeti za razgovor između majke i djeteta glede tragičnog događaja.«;

– na ročištu održanom 6. studenoga 2007. podnositeljica je predložila da se njezinu maloljetnom djetetu imenuje skrbnik za poseban slučaj za naredno razdoblje, koji bi pratio na koji način se odvija i odvija li se uopće psihoterapija preporučena od sudskih vještaka, a koja je jedan od neophodnih koraka u »prorađivanju« traume i uspostavljanju odnosa između majke i djeteta. Predstavnice Centra za socijalnu skrb Zadar koje su bile prisutne na tom ročištu navele su da skrbnica, djetetova baka po pok. ocu, svoju funkciju skrbnika obnaša uredno te da postavljanje posebnog skrbnika ne bi bilo u interesu djeteta;

– dana 4. prosinca 2007. punomoćnici podnositeljice dostavljeno je rješenje broj: R1-309/06 Općinskog suda u Zadru kojim se odbija prijedlog podnositeljice za određivanjem susreta i druženja s njezinim maloljetnim djetetom. O prijedlogu podnositeljice za postavljanjem posebnog skrbnika djetetu sud nije posebno odlučivao;

– protiv rješenja Općinskog suda u Zadru broj: R1-309/06 od 12. studenoga 2007. podnositeljica je u zakonskom roku podnijela žalbu;

– u rješenju Županijskog suda u Zadru broj: Gž-207/08 od 28. ožujka 2008. određeno je da nisu ispunjene pretpostavke za ostvarivanje susreta i druženja podnositeljice ustavne tužbe s njezinim maloljetnim djetetom;

– to rješenje Županijskog suda u Zadru podnositeljica je osporila ustavnom tužbom pred Ustavnim sudom 24. travnja 2008.;

– podnositeljica je otpuštena s izdržavanja kazne zatvora 27. lipnja 2008. godine;

– otpuštanjem podnositeljice iz zatvora prestala je osnova za skrbništvo djetetove bake po pok. ocu nad djetetom, što je potvrđeno rješenjem Centra za socijalnu skrb Zadar klasa: UP/I-552-02/08-04, ur. broj: 2198-19-05/4-08-2 od 14. srpnja 2008., koje je postalo pravomoćno 14. studenoga 2008. Budući da majka (podnositeljica ustavne tužbe) nije lišena poslovne sposobnosti niti joj je oduzeta roditeljska skrb, već je skrbnik njezinu djetetu određen zbog njezine odsutnosti (izvršenja kazne zatvora), a time i nemogućnosti brinuti se o svojem djetetu, prestanak skrbništva temeljio se na članku 152. točki 4. Obiteljskog zakona;

– prema službenoj bilješci Centra za socijalnu skrb Zadar od 27. studenoga 2008., nakon otpuštanja iz zatvora podnositeljica ustavne tužbe i njezino dijete susreli su se 27. studenoga 2008. u prostorijama Centra za socijalnu skrb Zadar uz nazočnost djetetove psihoterapeutkinje E. P.;

– u dopisu Centra za socijalnu skrb Zadar, klasa: 552-04/09-09, ur.broj: 2198-19-03/4-09-2 od 15. svibnja 2009., navedeno je da podnositeljičino dijete i dalje živi s bakom i djedom po pok. ocu;

– u istom je dopisu navedeno da »po saznanjima ovog Centra, (ime djeteta) majka A. M. nije pokrenula zakonom predviđene postupke da preuzme neposrednu skrb za mlt. (ime djeteta)«;

– do dana donošenja ove odluke nije pokrenut sudski postupak za uklanjanje sudske zabrane susreta i druženja ni od strane majke (podnositeljice ustavne tužbe) ni od strane Centra za socijalnu skrb Zadar;

– ovlaštene osobe uključene u postupak spajanja majke (podnositeljice ustavne tužbe) i djeteta ocjenjuju da je jedna od osnovnih zapreka u ostvarenju zajedničkog cilja, to jest zaštite i dobrobiti maloljetnog djeteta, postojanje sudske zabrane održavanja susreta i druženja majke s djetetom (podaci su sadržani u ustavnosudskom spisu predmeta).

11. Ustavni sud utvrđuje da je konkretan slučaj, koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka, iznimno složen i osjetljiv s aspekta prava na poštovanje obiteljskog života članova obitelji pogođenih tragičnim događajem, ali i s aspekta obveza države da u konkretnoj situaciji osigura ostvarivanje najboljih interesa djeteta, a da pri tom ne naruši ravnotežu u ostvarivanju prava na obiteljski život majci i baki po majci, s jedne strane, i baki i djedu po ocu, s druge strane, u odnosu na njihovo dijete odnosno unuka, ali i ravnotežu između njihovih pojedinačnih interesa i onih same društvene zajednice (zaštita najboljih interesa djeteta).

Obiteljski život između maloljetnog djeteta i njegova oca prestao je nastupom faktične činjenice: nasilnom smrću oca 19. ožujka 2005. za koju smrt krivnju snosi majka djeteta (podnositeljica ustavne tužbe). Čini se da su raskinuti i svi odnosi između majke i oca odnosno drugih krvnih srodnika ubijenog sina (djetetovog oca i supruga podnositeljice), s jedne strane, i podnositeljice ustavne tužbe te njezine majke odnosno drugih krvnih srodnika majke, s druge strane.

Ustavni sud smatra, međutim, da prethodne činjenice ne dovode do raskida obiteljskog života između majke (podnositeljice ustavne tužbe) i njezina maloljetnog djeteta. Polazeći od zajedničkog života djeteta i majke, koji se nesmetano odvijao do dana ubojstva supruga odnosno oca 19. ožujka 2005. i pritvaranja majke koje se dogodilo taj isti dan (19. ožujka 2005.), Ustavni sud mora zaključiti da je u času pritvaranja majke postojao obiteljski život između nje i njezina djeteta u smislu članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije.

Činom pritvaranja podnositeljice ustavne tužbe onemogućeno je međusobno druženje majke i njezina djeteta, pa taj čin nesporno znači miješanje države u njezino pravo na poštovanje obiteljskog života u smislu članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije. Zbog kaznenog djela koje je učinila u prekoračenju nužne obrane (ubojstva supruga odnosno oca zajedničkog djeteta), to je miješanje bilo u skladu sa zakonom, imalo je legitiman cilj i bilo je nužno u demokratskom društvu.

I u takvim okolnostima, međutim, nadležna su tijela obvezna osigurati susrete i druženja majke-pritvorenice (kasnije zatvorenice) i njezina djeteta u skladu sa zakonom, vodeći se legitimnim ciljem (poštovanjem obiteljskog života majke i djeteta), uz mogućnost razmjernog ograničavanja tih susreta u mjeri koja je nužna u demokratskom društvu.

Ustavni sud u tom smislu podsjeća da je uzajamno druženje roditelja i djece temeljni element obiteljskog života i mjere države koje priječe takvo druženje dovode do miješanja u pravo zajamčeno člankom 35. Ustava i člankom 8. Konvencije, osim u slučaju ako su mjere propisane zakonom, a imale su legitiman cilj i bile su nužne u demokratskom društvu (usp. presudu Europskog suda u predmetu Johansen protiv Norveške od 7. kolovoza 1996., zahtjev br. 17383/90, 1996-III, str. 1001-02, § 52), što znači da je u svjetlu osobitih okolnosti konkretnog slučaja za tim mjerama postojala prijeka društvena potreba.

U ovom je postupku Ustavni sud stoga bio dužan ispitati navodnu povredu podnositeljičinog prava na poštovanje njezina obiteljskog života u smislu članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije, u dijelu koji se odnosi na njezine susrete i druženja s maloljetnim djetetom za vrijeme njezina boravka u pritvoru/zatvoru, na način da postupanja i mjere nadležnih tijela, koja su odlučivala o navedenim pravima podnositeljice, podvrgne testu opravdanosti.

12. Ustavni sud proveo je test opravdanosti miješanja u podnositeljičino pravo na poštovanje obiteljskog života u razdoblju od 19. ožujka 2005. do 27. lipnja 2008.

Razdoblje na koje se odnose prigovori podnositeljice ustavne tužbe, naime, trajalo je od 19. ožujka 2005. (dana pritvaranja podnositeljice) do podnošenja ustavne tužbe 24. travnja 2008. Budući da su pravni učinci osporene presude trajali i u vrijeme podnositeljičinog izlaska iz zatvora 27. lipnja 2008., Ustavni sud utvrđuje da je razdoblje koje je pravno relevantno za prosudbu o povredi ustavnih prava podnositeljice trajalo od 19. ožujka 2005. do 27. lipnja 2008., to jest tri (3) godine, dva (2) mjeseca i osam (8) dana.

U primjeni svojih ovlasti propisanih člankom 31. stavcima 4. i 5. Ustavnog zakona (točka III. izreke ove odluke), Ustavni je sud uzeo u obzir i činjenicu da su pravni učinci osporene presude trajali i nakon podnositeljičinog otpuštanja iz zatvora, a traju i na dan donošenja ove odluke.

12.1. Je li miješanje bilo u skladu sa zakonom?

Ustavni sud utvrđuje da je nadležni centar za socijalnu skrb imao zakonsku ovlast određivati vrijeme, način i mjesto susreta i druženja podnositeljice ustavne tužbe i njezina maloljetnog djeteta u razdoblju u kojem je ona bila pritvorena odnosno izvršavala kaznu zatvora u Kaznionici Požega.

Isto tako, postojala je valjana zakonska osnova za donošenje sudskog rješenja o odbijanju zahtjeva podnositeljice za susrete i druženja s njezinim djetetom u razdoblju u kojem je ona izvršavala kaznu zatvora u Kaznionici Požega.

Stoga Ustavni sud prihvaća kao nesporno da je osporena mjera sudske zabrane susreta i druženja podnositeljice s djetetom imala pravni temelj u nacionalnom zakonodavstvu i da je bila zakonita.

12.2. Je li osporena mjera (sudska zabrana susreta i druženja s djetetom) imala legitiman cilj?

Ustavni sud ocjenjuje da su pravna osnova na kojoj su sudovi temeljili osporenu mjeru zabrane susreta i druženja podnositeljice s djetetom, kao i samo sudsko rješenje, imali legitiman cilj: u najboljem interesu djeteta zaštiti njegovo zdravlje i stvoriti mu uvjete za dostojan život.

Ništa ne ukazuje da je u ovom predmetu ta mjera primijenjena u bilo koju drugu svrhu.

12.3. Je li osporena mjera (sudska zabrana susreta i druženja s djetetom) bila nužna u demokratskom društvu?

Kod utvrđivanja je li osporena mjera sudske zabrane susreta i druženja podnositeljice i njezina djeteta u razdoblju izvršavanja kazne zatvora bila nužna u svjetlu vrijednosti inherentnih demokratskom društvu, odnosno je li predstavljala prijeku društvenu potrebu, Ustavni sud je dužan, uvažavajući osobite okolnosti konkretnog slučaja, ocijeniti jesu li razlozi koji su navedeni u svrhu njezine opravdanosti relevantni i dostatni za takvu ocjenu. Radi utvrđenja jesu li razlozi biti »dostatni« u smislu članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije, Ustavni sud dužan je predmet sagledavati u cjelini, posebno vodeći računa o okolnostima u kojima je osporena odluka donesena, a osobito o najboljim interesima djeteta.

Ocjena o opravdanosti miješanja države u podnositeljičino pravo na poštovanje njezina obiteljskog života, naime, ovisi o različitim čimbenicima (naravi prava o kojem je riječ, važnosti tog prava za podnositeljicu, naravi miješanja u navedeno pravo, stupnju zaštite koji zakonski okvir pruža interesima podnositeljice, jesu li nadležna tijela u primjeni svojih zakonskih ovlasti na odgovarajući način uzela u obzir i njezine interese, i sl.), ali su najbolji interesi djeteta u svakom pojedinom slučaju uvijek od presudnog značenja.

Sukladno tome, zadaća Ustavnog suda nije da zamijeni nadležna tijela državne vlasti u izvršavanju njihovih obveza vezanih uz uređenje socijalne skrbi za djecu i uz prava roditelja čija su djeca dana na skrb, već da kontrolira odluke koje su ta tijela donijela u izvršavanju svojih ovlasti zasnovanih na njihovu pravu prosudbe relevantnih činjenica i okolnosti u svakom konkretnom slučaju.

Ustavni sud u tom smislu utvrđuje da je konkretan predmet (susreti i druženja podnositeljice ustavne tužbe i njezina djeteta) rješavan pred dva tijela: o njemu je prvo rješavalo tijelo nadležno za socijalnu skrb, a nakon toga, zbog zakonodavne intervencije kojom je promijenjena njegova nadležnost, sud.

Istodobno je vođen i postupak u kojem je rješavano o postavljanju skrbnika podnositeljičinom djetetu za vrijeme njezina boravka u pritvoru/zatvoru.

a) Postupak odlučivanja o susretima i druženju podnositeljice s djetetom pred tijelima nadležnim za socijalnu skrb

Postupak rješavanja o susretima i druženjima podnositeljice ustavne tužbe i njezina djeteta pred tijelom nadležnim za socijalnu skrb započeo je nakon pritvaranja podnositeljice ustavne tužbe (prvo rješenje doneseno je 3. svibnja 2005.), a okončan je 6. siječnja 2006. ustupanjem predmeta sudu.

U tom su postupku donesena dva rješenja: prvi se odnosio na susrete i druženja podnositeljice s djetetom za vrijeme trajanja istražnog postupka, a drugi za vrijeme trajanja sudskog postupka. Rješenje koje se odnosilo na susrete i druženja podnositeljice s djetetom za vrijeme trajanja sudskog postupka poništilo je drugostupanjsko žalbeno tijelo i vratilo ga na ponovni postupak. U ponovljenom postupku tijelo nadležno za socijalnu skrb nije odlučivalo nego je predmet ustupilo sudu.

Postupak rješavanja o susretima i druženju podnositeljice s djetetom pred tijelom nadležnim za socijalnu skrb trajao je gotovo 10 mjeseci (od pritvaranja podnositeljice 19. ožujka 2005. do ustupanja predmeta sudu 13. siječnja 2006.), a da upravno tijelo o njemu nije konačno odlučilo zbog promjene nadležnosti za odlučivanje o tom predmetu.

Podnositeljica se u tijeku tog postupka posljednji put sastala sa svojim djetetom 13. rujna 2005.

b) Postupak odlučivanja o susretima i druženju podnositeljice s djetetom pred sudom

Sudski postupak u ovom predmetu trajao je od 13. siječnja 2006. do 28. ožujka 2008., to jest dvije (2) godine, dva (2) mjeseca i petnaest (15) dana,

U toku trajanja tog postupka nije bio ostvaren nijedan susret podnositeljice ustavne tužbe i njezina djeteta.

U prvostupanjskom je postupku Općinski sud u Zadru održao ukupno 4 ročišta. Njegovo rješenje od 9. lipnja 2006. ukinuo je drugostupanjski sud 13. rujna 2006. U ponovljenom je postupku Općinski sud u Zadru održao nova 4 ročišta.

Općinski sud je tek 10. travnja 2007. – gotovo 15 mjeseci nakon pokretanja sudskog postupka – odredio psihologijsko-psihijatrijsko vještačenje majke (podnositeljice) i djeteta radi utvrđivanja psihofizičkog stanja i stupnja traumatiziranosti te mogućnosti ostvarivanja najpogodnijeg načina međusobnih susreta i druženja.

Općinski sud nije posebno raspravljao o prijedlogu podnositeljice od 6. studenoga 2007. za postavljanjem posebnog skrbnika njezinu djetetu tijekom provedbe psihoterapije koju su preporučili sudski vještaci.

Sudski postupak okončan je izricanjem mjere zabrane susreta podnositeljice ustavne tužbe s njezinim djetetom.

Čini se da kontrolno psihologijsko-psihijatrijsko vještačenje koje su preporučili sudski vještaci, a koje je trebalo uslijediti šest mjeseci nakon rezultata prvog vještačenja, nikada nije provedeno.

c) Utjecaj odluke o osobi skrbnika nad djetetom na prava podnositeljice na poštovanje njezina obiteljskog života

Premda postupak odnosno rješenje o određivanju skrbnika djetetu podnositeljice za vrijeme njezina pritvaranja i izvršavanja kazne zatvora nije predmet ispitivanja u ovom ustavnosudskom postupku, Ustavni sud dužan se načelno osvrnuti i na to postupanje tijela nadležnog za socijalnu skrb zbog njegove neposredne povezanosti sa zahtjevom podnositeljice za postavljanjem posebnog skrbnika djetetu za praćenje psihoterapije koju su preporučili sudski vještaci, a koji je zahtjev podnositeljica postavila u sudskom postupku koji je predmet razmatranja pred Ustavnim sudom.

Nadležno je tijelo za skrbnicu podnositeljičinog djeteta postavilo njegovu baku po pok. ocu. Podnositeljica i njezina majka, koja je također postavila prijedlog da bude skrbnica djetetu, bezuspješno su se žalile na to rješenje. U povodu njihove žalbe za skrbnicu je ponovo postavljena djetetova baka po pok. ocu.

Podnositeljica u ustavnoj tužbi tvrdi da je postavljenje njezinu djetetu skrbnice u osobi bake njegova pok. oca, a imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja, neposredno utjecalo na pojavu i postupno povećavanje otpora njezina djeteta prema susretima s njom, koje je u konačnici dovelo do njegova kategoričkog odbijanja tih susreta i sudske zabrane njihovih međusobnih susreta u najboljem interesu djeteta.

Ustavni sud u tom smislu utvrđuje da nema razloga posumnjati u ocjenu nadležnog suda da je u vrijeme izricanja sudske zabrane susreta i druženja podnositeljice ustavne tužbe s njezinim djetetom (ožujak 2008.) ta mjera bila nužna radi zaštite zdravlja djeteta, jer je za njom postojala prijeka društvena potreba kako bi se zaštitili najbolji interesi djeteta.

Sagledavajući postupanja nadležnih tijela u konkretnom predmetu kao jedinstvenu cjelinu, međutim, Ustavni sud dužan je primijetiti kako postoji velik stupanj izvjesnosti da su sama nadležna tijela pojedinim svojim postupcima i sama doprinijela takvom ishodu.

OCJENA USTAVNOG SUDA

13. Ustavni sud ocjenjuje da sporost u postupcima vezanim uz zaštitu dobrobiti djeteta, kao što su postupci o postavljanju skrbnika djetetu ili postupci o susretima i druženju djeteta s roditeljima, a koji se okončaju odlukama nadležnih tijela negativnim za interese bioloških roditelja, mogu biti u suprotnosti s postupovnim zahtjevima koji proizlaze iz članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije. U situaciji kad sporost nadležnih tijela pri odlučivanju u takvim predmetima na kraju dovede do odluke da susreti i druženja roditelja s djetetom više nisu u njegovu najboljem interesu, ta sporost nadležnih tijela može dovesti do povrede članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije. Navedeno stajalište zastupa i Europski sud (usp. presudu H. protiv Ujedinjenog Kraljevstva od 8. srpnja 1987., zahtjev br. 9580/81, § 87-90).

U konkretnom je slučaju postupak odlučivanja o susretima i druženjima podnositeljice ustavne tužbe s njezinim djetetom pred upravnim i sudskim tijelima trajao više od 3 godine, a okončan je sudskom mjerom njihove zabrane, tijekom kojeg je razdoblja podnositeljica ustavne tužbe posljednji put vidjela svoje dijete 13. rujna 2005.

Sukladno navedenom, Ustavni sud smatra da se u svjetlu okolnosti konkretnog slučaja postupanje nadležnih tijela u tom predmetu mora ocijeniti sporim, budući da nadležna tijela nisu poštivala zahtjev za hitnošću postupanja u smislu u kojem to od njih zahtijeva članak 35. Ustava i članak 8. Konvencije, ali i članak 263. stavak 2. Obiteljskog zakona. Na sporost je utjecala i intervencija zakonodavca koji je, promjenom nadležnosti tijela za odlučivanje u konkretnom slučaju, doveo do toga da je desetomjesečni postupak pred tijelima nadležnim za socijalnu skrb morao krenuti od početka, sada pred sudom.

Ustavni sud također primjećuje da je određivanje psihologijsko-psihijatrijskog vještačenja majke (podnositeljice ustavne tužbe) i djeteta radi utvrđivanja psihofizičkog stanja i stupnja traumatiziranosti te mogućnosti ostvarivanja najpogodnijeg načina međusobnih susreta i druženja nastupilo tek 10. travnja 2007., nakon proteka više od 15 mjeseci od dana pokretanja sudskog postupka, što se ne može smatrati djelotvornim postupanjem suda u najboljem interesu djeteta. Osim toga, čini se da kontrolno vještačenje za koje su sudski vještaci preporučili da se provede šest mjeseci nakon rezultata onog prvog – nikada nije provedeno.

Ustavni sud nadalje primjećuje da se postavljanje djetetu skrbnice u osobi bake pok. djetetovog oca samo po sebi ne može ocijeniti protivnim zahtjevima koje postavlja članak 35. Ustava i članak 8. Konvencije. Ustavni sud nema nijednog razloga za sumnju da je u konkretnom slučaju djetetova baka obavljala većinu poslova skrbnice u najboljem interesu djeteta, štiteći njegovo ustavno pravo na dostojan život i djelotvorno ga ostvarujući.

Polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, međutim, Ustavni sud dužan je primijetiti da se – zbog tragičnog i iznimno traumatičnog događaja u kojem je skrbnica izgubila svoga sina, a dijete svoga oca, za koji gubitak odgovornost snosi njezina snaha odnosno djetetova majka – ne može otkloniti bojazan o postojanju objektivne nemogućnosti da baka djeteta u svojstvu skrbnice ispuni onaj dio skrbničkih obveza koje se odnose na pripremu djeteta za ponovno spajanje s preostalim biološkim roditeljem odgovornim za smrt skrbničina sina. Naime, sama sumnja u objektivnu nemogućnost ispunjavanja pojedinih skrbničkih obveza dostatna je za utvrđenje da je moglo doći do povrede članka 35. Ustava i članka 8. Konvencije na štetu biološkog roditelja (u konkretnom slučaju, majke odnosno podnositeljice ustavne tužbe). Ustavni sud u tom smislu utvrđuje da su nadležna tijela radi zaštite obiteljskog života biološkog roditelja i njegova djeteta dužni brižljivo i savjesno utvrditi sve činjenice i okolnosti kad djeci određuju skrbnike, radi otklanjanja i najmanje bojazni da će postavljeni skrbnik biti doveden u situaciju objektivne nemogućnosti izvršavanja cjeline svojih skrbničkih obveza.

Ustavni sud u ovom ustavnosudskom postupku nije ispitivao je li ta bojazan o objektivnoj nemogućnosti bake u svojstvu skrbnice da dijete pravilno pripremi za ponovno spajanje s biološkom majkom u konkretnom slučaju doista i postojala. Postavljenje bake po pok. ocu za skrbnicu podnositeljičinog djeteta bilo je predmet posebnog postupka, a rješenja koja su u tom postupku donesena podnositeljica nije osporila pred Ustavnim sudom.

Međutim, kad je baka po pok. ocu već postavljena za djetetovu skrbnicu, onda postaje bitnom činjenica da u osobitim okolnostima konkretnog slučaja nadležna tijela nisu s potrebnom pažnjom razmotrila podnositeljičin prijedlog za postavljanje skrbnika za poseban slučaj koji bi pratio provedbu i način na koji se odvija psihoterapija preporučena od sudskih vještaka, kao neophodan korak u »prorađivanju« traume i uspostavljanju odnosa između majke i djeteta.

Čini se da izjave predstavnica Centra za socijalnu skrb Zadar koje su na sudskom ročištu navele da skrbnica, djetetova baka po pok. ocu, svoju funkciju skrbnika obnaša uredno nisu s dostatnom pažnjom razlučile ulogu bake po pok. ocu djeteta u njezinoj općoj funkciji skrbnice (za koju nema osnove sumnjati da nije pravilno provedena) od njezina položaja i uloge u specifičnoj situaciji ograničenoj samo na psihoterapiju djeteta kojoj je cilj »prorađivanje« traume – izazvane ubojstvom njegova oca koje je počinila njegova majka, a koja je usporediva s traumom same bake izazvane tim istim događajem, jer je ubijen njezin sin – radi prevladavanja smetnji za uspostavljanje susreta i druženja majke (skrbničine snahe) i djeteta.

U tom se svjetlu ni navodi suda kojima obrazlaže razloge zbog kojih nije prihvatio prijedlog podnositeljice za postavljanje skrbnika za poseban slučaj (»Sud nije prihvatio prijedlog predlagateljice za postavljenjem posebnog skrbnika djetetu, iznesen na ročištu 6. studenog 2007. godine s obzirom da je cijeli postupak proveden uz sudjelovanje skrbnice mlt. djeteta na čije obnašanje dužnosti od strane Centra za socijalnu skrb Zadar nije bilo primjedbi, a s obzirom da eventualna psihoterapija kojoj će se predlagateljica podvrgnuti neće biti provedena u okviru ovog postupka, sud nije mogao ni odlučivati o postavljenju posebnog skrbnika tijekom takve terapije.«), ne čine uvjerljivim i dostatnim u odnosu na zahtjeve za poštovanjem obiteljskog života koje im postavlja članak 35. Ustava i članak 8. Konvencije. Ustavni sud te navode suda u svakom slučaju ocjenjuje pretjerano formalističkim.

Ustavni sud stoga mora zaključiti da osobite okolnosti konkretnog slučaja sagledavane u cjelini – ozbiljna sudska mjera zabrane susreta i druženja podnositeljice ustavne tužbe s njezinim djetetom (28. ožujka 2008.), kojoj je prethodilo višegodišnje razdoblje u kojem podnositeljici nisu omogućeni susreti i druženja s djetetom (od 13. rujna 2005.) u kombinaciji sa stvarnim življenjem djeteta s bakom i djedom po pok. ocu od dana tragičnog događaja ubojstva njihova sina i djetetova oca (19. ožujka 2005.) do danas, uz propust da se sudsko vještačenje provede ranije i uz propust da se, uvažavajući činjenicu da je za skrbnicu djeteta određena njegova baka po pok. ocu, na bilo koji način razmotri potreba postavljanja djetetu skrbnika za poseban slučaj u vrijeme provedbe psihoterapije radi »prorađivanja« događaja tragičnog i iznimno traumatičnog i za dijete, ali i za njegovu baku-skrbnicu, te uz činjenicu da kontrolno vještačenje po preporuci sudskih vještaka nije provedeno, a u svjetlu okolnosti da se sporošću postupanja nadležnih tijela pri odlučivanju o susretima i druženju majke i djeteta objektivno otvorila mogućnost utjecaja na promjenu djetetovog odnosa prema majci čiji je ishod djetetovo kategoričko odbijanje susreta s njom – ukazuju da Ustavni sud nema druge mogućnosti no postupanje nadležnih tijela, sagledavano u cjelini, ocijeniti povredom podnositeljičinog prava na poštovanje njezina obiteljskog života, zajamčenog člankom 35. Ustava i člankom 8. Konvencije, u dijelu koji se odnosi na susrete i druženja podnositeljice kao biološke majke sa svojim djetetom.

14. Ustavni sud je u točki II. izreke ove odluke ukinuo sudske presude o zabrani susreta i druženja podnositeljice i njezina djeteta. Time je iz pravnog poretka uklonjena sudska mjera koja je izrečena u specifičnim okolnostima boravka podnositeljice ustavne tužbe u zatvoru. Sukladno izmijenjenim okolnostima nastalim otpuštanjem podnositeljice ustavne tužbe iz zatvora, Ustavni sud smatra da se uklanjanjem iz pravnog poretka sudske zabrane susreta i druženja podnositeljice i njezina djeteta otvara mogućnost, ali i stvara obveza da tijela nadležna za socijalnu skrb, uz angažiranje odgovarajućih stručnjaka, u okviru svojih zakonskih ovlasti provedu sve potrebne radnje i postupke radi djelotvorne pripreme podnositeljice i njezina djeteta za ponovno obiteljsko spajanje. Stoga je odlučeno kao u točki III. izreke ove odluke.

15. Osim povrede članka 35. Ustava, Ustavni sud je u ovom postupku utvrdio i povredu članka 8. Konvencije, ukinuo osporene presude i naložio nadležnim tijelima obvezu poduzimanja odgovarajućih mjera u konkretnom slučaju. Ustavni sud smatra da je time pružena zadovoljština podnositeljici ustavne tužbe dostatna da bi s nje bio skinut status »žrtve« u smislu konvencijskog prava i prakse Europskog suda (usp. presude u predmetu Amuur protiv Francuske od 25. lipnja 1996., 1996-III, str. 846, § 36.; Dalban protiv Rumunjske (Veliko vijeće), br. 28114/95, § 44., ECHR 1999-VI; Rotaru protiv Rumunjske od 4. svibnja 2000. (Veliko vijeće), zahtjev br. 28341/95, § 35), za što osnovu daju i pojedini podaci iz spisa predmeta koji se na ovom mjestu ne iznose, jer su klasificirani oznakom tajnosti.

16. Slijedom iznijetog, na temelju članaka 73. i 76. Ustavnog zakona, odlučeno je kao izreci. Objava ove odluke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1902/2008

Zagreb, 20. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 67/2009-1622