### NN 50/2016 (1.6.2016.), Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-52/13-10 od 3. svibnja 2016.

VISOKI UPRAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1344

PRESUDA

Visoki upravni sud Republike Hrvatske u vijeću sastavljenom od sudaca toga suda mr. sc. Ivice Kujundžića, predsjednika vijeća, Eveline Čolović Tomić i Lidije Vukičević, članova vijeća, te Branke Stipandžije, zapisničarke, u upravnom sporu tužitelja Hrvatski Telekom d.d. iz Zagreba, Roberta Frangeša Mihanovića 9, kojeg zastupa opunomoćenica Iva Cibulić Blažević, protiv odluke tuženika Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije (sada: Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti, Zagreb, Roberta Frangeša Mihanovića 9, klasa: UP/I-344-01/12-03/05, urbroj: 376-11-13-10, od 28. svibnja 2013., radi određivanja regulatornih obveza operaterima, u sjednici vijeća održanoj 3. svibnja 2016.,

presudio je

I. Odbija se tužbeni zahtjev za poništenje odluke Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije, Zagreb (sada Hrvatska regulatorna agencija za mrežne djelatnosti (klasa: UP/I-344-01/12-03/05, urbroj: 376-11-13-10 od 28. svibnja 2013.

II. Ova će se presuda objaviti u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

Osporenom odlukom tuženika trgovačko društvo Hrvatski Telekom d.d. Zagreb, Savska cesta 32, određuje se operaterom sa značajnom tržišnom snagom na tržištu započinjanja (originacije) poziva iz javnih komunikacijskih mreža koje se pruža na fiksnoj lokaciji (točka I izreke odluke), trgovačkom društvu Hrvatski Telekom d.d. Zagreb određuju se sljedeće regulatorne obveze: obveza pristupa korištenja posebnih dijelova mreže (članak 61. ZEK-a), obveza nediskriminacije članak 59. ZEK-a, obveza transparentnosti uz objavu standardne ponude međupovezivanja (članak 58. ZEK-a), obveza nadzora cijena i vođenja troškovnog računovodstva (članak 62. ZEK-a) te obveza računovodstvenog razdvajanja (članak 60. ZEK-a točka II izreke odluke), način, uvjeti i rokovi provođenja regulatornih obveza iz točke II ove odluke propisani su dokumentom Hrvatske agencije za poštu i elektroničke komunikacije »analiza tržišta započinjanja (originacije) poziva iz javnih komunikacijskih mreža koje se pruže na fiksnoj lokaciji« koji je u cijelosti sastavni dio ove odluke (točka III izreke odluke), prestaju vrijediti regulatorne obveze određene trgovačkom društvu iz točke I odlukom a analizi tržišta započinjanja (originacije) poziva iz javnih komunikacijskih mreža koje se pruže na fiksnoj lokaciji klase: 344-01/09-01/1072, urbroj: 376-11-09-01 od 17. srpnja 2009. kao i svim njenim izmjenama i dopunama (točka IV izreke odluke).

Tužitelj pobija osporenu odluku u cijelosti zbog toga što u pobijanom aktu nije pravilno primijenjen zakon, što se u postupku koji je aktu prethodio nije postupalo prema pravilima postupka i što činjenično stanje nije pravilno utvrđeno, te što je iz utvrđenih činjenica izveden nepravilan zaključak u pogledu činjeničnog stanja. U bitnom navodi da se obvezom transparentnosti operatoru sa značajnom tržišnom snagom sukladno članku 58. ZEK-a nalaže da sve uvjete i podatke vezane za pružanje usluga drugim operatorima objavi, kako bi se izbjeglo da operator sa značajnom tržišnom snagom prema različitim operatorima primjenjuje različite uvjete ili cijene. Međutim, tuženik odlukom nije propisao tužitelju samo obvezu da javno objavi standardnu ponudu, kako bi uvjeti pružanja usluga tužitelja bili transparentni i nediskriminirajući, nego je propisao i konkretne financijske uvjete koje je tužitelj obvezan ugraditi u standardnu ponudu. Pritom tužitelj u svojem financijskom poslovanju ne primjenjuje uvjete koje je odlukom propisao tuženik, tako da svrha propisivanja predmetnih financijskih uvjeta ne može biti provedba obveze nediskriminacije. Naime, tuženik je propisao da je tužitelj dužan u standardnoj ponudi predvidjeti propisivanje roka dospijeća plaćanja računa, ograničavanje prava vjerovnika primijeniti postupak prisilne naplate potraživanja iz instrumenata osiguranja plaćanja i određivanja redoslijeda uračunavanja ispunjenja, što nisu obveze koje je tuženik ovlašten odrediti temeljem članka 58. ZEK-a. Navedeni članak tužitelju daje ovlast naložiti tužitelju da učini javno dostupnima određene podatke, a propisivanje financijskih uvjeta pod kojima će tužitelj pružati svoju uslugu zasigurno se ne može podvesti pod »učiniti javno dostupnim određene podatke«. Stoga, propisivanje instrumenata osiguranja plaćanja, rokova plaćanja novčanih obveza postupaka i rokova naplate potraživanja, tuženik izravno ulazi u područje obvezno pravnih odnosa između operatora sa značajnom tržišnom snagom kao prodavatelja usluga, i operatora korisnika kao kupaca istih. Na taj način tuženik utvrđuje sadržaj financijskih uvjeta, pod kojima je operator sa značajnom tržišnom snagom ovlašten pružati usluge, odnosno regulira njegovo financijsko poslovanje, iako navedeno nije dio njegovih ovlasti, niti može biti sadržaj obveze transparentnosti iz članka 58. ZEK-a. Ne samo što je pozivajući se na članak 58. ZEK-a, tuženik tužitelju odredio obveze koje su mu temeljem ove odredbe nije bio ovlašten odrediti, nego je pritom postupio protivno Zakonu o obveznim odnosima (»Narodne novine« 35/05., 41/08.) i Zakonu o financijskom poslovanju predstečajnoj nagodbi (»Narodne novine« 108/12., 144/12. i 81/13.). Nadalje, u tužbi upućuje na odredbu članka 171. Zakona o obveznim odnosima te odredbe Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi te detaljno obrazlaže zašto smatra da je postupanje tuženika protivno navedenim zakonima. Posebno napominje da tuženik odlukom, protivno odredbi članka 171. ZOO-a definirao obvezu tužitelja uračunavanje ispunjenja vršiti isključivo vodeći se kriterijem reda kako je koja obveza dospjela za ispunjenje. Na ovaj je način tuženik tužitelju odredio obvezu koja je protivno ZOO-u, budući da tužitelj neće biti ovlašten red uračunavanja definirati sporazumom s operatorom, niti će operator biti ovlašten odrediti red uračunavanja svojom izjavom najkasnije prilikom ispunjenja. Upućuje na činjenicu da je u 2012. godini donesen Zakon o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi radi usklađivanja hrvatskog zakonodavstva s direktivom Europskog parlamenta i Vijeća europske unije o borbi protiv kašnjenja u komercionalnim plaćanjima (2011/7/EU; dalje u tekstu Direktiva) koje su članice Europske unije bile obvezne implementirati u svoja nacionalna gospodarstva do 16. veljače 2013. Slijedom teksta spomenute Direktive članak 11. stavak 3. ZFPPN-a presumira da između poduzetnika postoji rok plaćanja od 30 dana ukoliko nešto drugo nije dogovoreno. Odluka tuženika predviđa rok od 60 dana za dospijeća plaćanja računa i dodatan rok od 30 dana od dana dospijeća, nakon kojeg je tužitelj ovlašten pokrenuti postupak naplate potraživanja odnosno privremeno obustaviti pružanje usluge. Iz ovoga se može zaključiti da se odlukom de facto rok dospijeća plaćanja za operatore korisnike određuje u trajanju od 90 dana. Stoga time što je odlukom ušao u područje regulacije ZFPPN-a tuženik je prekoračio svoje ovlasti kako su mu one dodijeljene člankom 5. stavkom 1. i člankom 12. ZEK-a. Nadalje, smatra da je sukladno članku 98. stavku 5. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine« 47/09.) tuženik bio obrazložiti odluku u dijelu propisivanja financijskih uvjeta poslovanja tužitelja. Međutim iz odluke nije vidljivo koje su to okolnosti koje opravdavaju svaku od propisanih obveza, pa mu je onemogućeno u potpunosti ostvariti pravo na žalbu, odnosno upravnu tužbu, budući da nije upoznat s razlozima donošenja odluke. Na taj način tuženik je postupio protivno odredbama članka 98. stavka 5. Zakona o općem upravnom postupku i članka 20. stavka 3. ZEK-a. Pri tome tužitelj ukazuje na Odluku Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-I-284/94 od 13. studenog 1996. (»Narodne novine« 103/96) u kojoj je upravo potvrđeno da nedostatak obrazloženja odluka predstavlja uskraćivanje stranci prava na žalbu. Nadalje, Odluka nije u skladu niti s odredbom članka 56. stavka 3. ZEK-a, budući da je istom propisano da se regulatorne obveze »moraju temeljiti na prirodi utvrđenog nedostatka na tržištu, te moraju biti razmjerne i opravdane s obzirne na regulatorna načela i ciljeve iz članka 5. ovog Zakona«. Također smatra da je propuštanja obrazloženja odluke u dijelu visine iznosa ugovornih kazni za slučaj zakašnjenja s ispunjenjem tužitelju uskratilo pravo upoznati se s razlozima odluke, te u tom dijelu i uspješno pobijati. Pritom, visina ugovornih kazni za slučaj za slučaj zakašnjenjem veleprodajne usluge izrazito je bitna za poslovanje tužitelja, budući da tužitelj svakodnevno realizira iznimno velike količine zahtjeva za aktivacijom veleprodajnih usluga pri čemu su kašnjenja uvijek moguća.

S obzirom na složenost upravne stvari i značaj pobijanog upravnog akta kojim se regulira cijelo jedno tržište na razdoblje od sljedeće tri godine, tužitelj je predložio ovom Sudu održavanje usmene rasprave u predmetnom upravnom sporu, jer to smatra neophodnim zbog dalekosežnih učinaka osporene odluke na njegovo cjelokupno poslovanje. Predlaže da Sud osporenu odluku poništi.

Tuženik u odgovoru na tužbu navodi da je u predmetnoj analizi sukladno članku 56. stavcima 2. i 3. ZEK-a koristi svoje diskrecijsko pravo određivanja način na koji će se odrediti regulatorne obveze iz članka 58. do 65. ZEK-a. Polazeći od utvrđene nedostatne djelotvornosti tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, te prethodno definiranog izvora značajne tržišne snage, tuženik je odredio regulatorne obveze razmjerno i opravdano s obzirom na regulatorna načela i ciljeve iz članka 5. ZEK-a. Smatra da je neosnovan prigovor tužitelja da obveza transparentnosti obvezuje samo na objavu uvjeta, te ističe da je u svim dosad analiziranim tržištima, u okviru regulatorne obveza transparentnosti, propisivao rokove za privremenu obustavu i aktivaciju instrumenata plaćanja te napominje da su navedene analize potvrđene kao zakonite pred nadležnim sudom. Upućuje na presudu ovoga Suda poslovni broj: Us-10120/2009-4 prema kojoj ZEK ostavlja diskrecijsko pravo tuženiku u svezi načina na koji će odredit spomenute regulatorne obveze, uz uvjet da one budu rezultat provedene analize i utvrđivanja nedostatne djelotvornosti tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu, te moraju biti razmjerne i opravdane s obzirom na regulatorna načela i ciljeve iz članka 5. istog Zakona. Nadalje, ističe da je rok od 60 dana za dospijeće plaćanje račina u skladu sa Zakonu o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi, koji ne isključuje primjenu navedenog roka, nego dapače isti stranke mogu ugovoriti. Tijekom provođenja postupka analize predmetnog tržišta izdan je prijedlog tužitelja za izmjenom odredbe na način da se rok dospijeća računa umjesto od dana »slanja« sređuje od dana »zaprimanja« računa, što je u skladu s člankom 11. stavkom 4. točka 1. ZFPPN-a. Glede povrede odredbe članka 171. Zakona o obveznim odnosima. Tvrdi da je red uračunavanje i ispunjenja obveza operatora korisnika sredstva kojim HAKOM nastoje spriječiti ranije utvrđeno diskreminacijsko ponašanje tužitelja, pa tvrdi da je određena mjera razmjerna prirodi utvrđenog nedostatka na tržištu, a također ističe da su Zakon o obveznim odnosima i Zakon o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi u odnosu na određivanje načina reguliranje međusobnih odnosa između operatora, lex generalis u odnosu na ZEK, koji, kao lex specijalis na taj način derogira primjenu istih. Tužitelj prigovara i dijelu osporavane odluke koji se odnosi na ugovorne kazne navodeći da su iste nesrazmjerne interesu koji se njihovim pripisivanjem štiti, odnosno u suprotnosti je s člankom 61. ZEK-a. Međutim, tuženik ističe da dosadašnja konstantna kašnjenja u realizaciji veleprodajnih usluga te povećan broj pritužbi operatora korisnika na preuranjenu deaktivaciju usluga od stane tužitelja, zasigurno nisu u srazmjernoj zaštiti djelotvornog tržišnog natjecanja, a koja je glavna zadaća tuženika, a u prilog toj tezi govori podatak da je samo u 2013. godini pred tuženikom pokrenuto 10 regulatornih sporova radi kašnjenja tužitelja u realizaciji veleprodajnih usluga. Tuženik se nadalje u odgovoru na tužbu detaljno očitovao ne nepostupanje prema pravilima postupka i nepravilno utvrđenom činjeničnom stanju, te smatra da takvih povreda nije bilo. Predlaže da Sud tužbu odbije kao neosnovanu.

Tužitelj je 28. svibnja 2014. dostavio Sudu podnesak kojim se dodatno očitovao u odnosu na navode iz tužbe i iznio nove dokaze koji mu nisu bili poznati u vrijeme podnošenja tužbe. U prilog procesnog ovlaštenja za dodatnim očitovanjem, ističe praksu Europskog suda za ljudska prava koja je primijenjena u presudi u predmetu Hrdalo protiv Hrvatske, u kojem je Europski sud za ljudska prava utvrdio kako se načelo jednakosti oružja, koje je jedan od elemenata šireg pojma poštenog suđenja, i u postupku pred Upravnim sudom sastoji u tome da se svakoj stranci mora dati prilika da se upozna i da iznese primjedbe na očitovanja koja je druga stranka dostavila u spis ili na dokaze koje je predložila. U tom smislu, načelo jednakosti oružja pretpostavlja da svaka strana mora dobiti razumnu priliku izložit svoje argumente pod uvjetima koji ju ne stavljaju u bitno nepovoljniji položaj u odnosu na njenog protivnika. Tužitelj nadalje upućuje na odluku u postupku rješavanja spora između davatelja univerzalne usluge HP-Hrvatska pošta i korisnika pristupa poštanskoj mreži Cyti ex d.o.o. te napominje da je tuženik primjenjujući Zakon o poštanskim uslugama i ZEK zauzeo dijametralno suprotna stajališta te primjenjujući Zakon o poštanskim uslugama odbio ulaziti u pitanje obveznog prava, dok primjenjujući ZEK u navedena pitanja ulazi i to na način protivan prisilnim obvezno pravnim propisima, pa stoga proizlazi neujednačenost tumačenja usporedivih zakona u usporedivim okolnostima, a koje nema uporište u važećim propisima.

Budući da se tužitelj u smislu odredbi Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi smatra poduzetnikom, na njega se primjenjuju odredbe Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi u rokovima ispunjanje novčanih obveza. Stoga nije moguće standardnom ponudom Hrvatskog Telekoma d.d., odnosno odlukom tuženika koji je reguliran sadržajem standardne ponude, derogirati zakonske odredbe Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi te na taj način produljiti rokove ispunjenja novčanih obveza.

U ovom upravnom sporu Sud je održao javnu raspravu dana 3. svibnja 2016. u nazočnosti opunomoćenika tužitelja i opunomoćenika tuženika. Strankama je omogućeno izjasniti se o zahtjevima i navodima druge stranke te o svim činjenicama i pravnim pitanjima koje su predmet ovog upravnog spora.

Tužbeni zahtjev nije osnovan.

Ocjenjujući osnovanost tužbe na osnovi sadržaja spisa predmeta i upravnom postupku utvrđenog činjeničnog stanja, priloženih isprava, a sve to u okviru navoda i razloga iz tužbe, Sud ne nalazi da bi u provedenom postupku došlo do povrede pravila postupka, pogrešno i nepravilno utvrđenog činjeničnog stanja, te pogrešne primjene materijalnog prava.

U dokaznom postupku Sud je izvršio uvid u predmetni spis tuženika, te posebno dokument »Analiza tržišta veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi te ostalu dokumentaciju u spisu«.

Prema odredbi članka 5. stavka 1. Zakona o elektroničkim komunikacijama (»Narodne novine«, broj 73/08., 90/11. i 133/12. – dalje u tekstu: ZEK) koji se u konkretnom slučaju primjenjuje Hrvatska agencija za poštu i elektroničke komunikacije je nacionalna regulatorna agencija za obavljanje regulatornih i drugih poslova u okviru djelokruga i nadležnosti propisanih ovim Zakonom i posebnim zakonom kojim je uređeno područje poštanskih usluga.

Odredbom članka 7. stavka 1. ZEK-a propisano je da je Agencija samostalna, neovisna i neprofitna pravna osoba s javnim ovlastima u okviru djelokruga i nadležnosti propisanih ovim Zakonom i posebnim zakonom kojim je uređeno područje poštanskih usluga.

Prema odredbi članka 58. stavka 1. ZEK-a Agencija može, u sklad s odredbama članka 56. ovoga Zakona, odrediti operatorima obvezu transparentnosti u vezi s međupovezivanjem i/ili pristupom na način da učine javno dostupnim određene podatke, kao što su osobito slijedeći podaci: računovodstveni podaci; tehničke specifikacije; mrene značajke; rokovi i uvjeti ponude i uporabe, uključujući sve uvjete kojima se ograničava pristup i/ili uporaba usluga i aplikacija i cijene.

Prema stavku 2. navedenog članka Zakona, Agencija može zatražiti od operatora, kojemu je određena obveza nediskriminacije, objavu standardne ponude na temelju koje drugi operatori neće biti obvezni plaćati dodatne troškove, koji nisu nužni za pružanje zatražene usluge, Standardna ponuda mora biti podrobno raščlanjena u skladu s potrebama tržišta, te mora sadržavati pripadajuće rokove, uvjete i cijene usluga.

Iz podataka spisa predmeta proizlazi da je tuženik na temelju članka 52. Zakona o elektroničkim komunikacijama pokrenuo postupak analize tržišta veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi (uključujući dijeljeni i potpuni pristup izdvojenoj lokalnoj petlji) na fiksnoj lokaciji i tužitelju kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom na navedenom tržištu odredio regulatorne obveze.

Tuženik je odlukom od 18. srpnja 2012. odredio tužitelju obvezu dostave svih potrebnih podataka za određivanje i analizu mjerodavnih tržišta, te je tuženik izradio upitnik za tržište veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi za provođenje postupka iz članka 54. ZEK-a. Nakon što su dostavljeni traženi podaci tuženik je pristupio provođenju postupka analize mjerodavnog tržišta i donio regulatorni dokument »Analiza tržišta veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi«. Nadalje, tuženik je putem javne rasprave omogućio svim zainteresiranim stranama da iznesu svoja mišljenja, primjedbe i prijedloge na predmetnu analizu zajedno s prijedlozima Odluke o analizi veleprodajnog širokopojasnog pristupa i izmjeni analize tržišta maloprodaje širokopojasnog pristupa internetu s obzirom na povezanost istih. Za vrijeme trajanja postupka javne rasprave zaprimljeni su komentari određenih operatora na koje je tuženik dao odgovor kao i razloge pojašnjenja prihvaćanja odnosno neprihvaćanja navoda istih. Pored toga tijekom postupka je sukladno članku 54. stavku 5. ZEK-a tuženik zatražio mišljenje Agencije za zaštitu tržišnog natjecanja načinu na koji je tuženik odredio mjerodavno tržište i utvrdio operatore sa značajnom tržišnom snagom, te je vodio računa o primjeni mjerodavne Preporuke Europske komisije o mjerodavnim tržištima podložnima prethodnoj regulaciji i mjerodavnim smjernicama Europske komisije o analizi tržišta i usklađivanju značajne tržišne snage, sukladno zajedničko regulatornom okviru za elektroničke komunikacije, mreže i usluge. S obzirom na prepreke koje se mogu pojaviti na tržištu veleprodajnog pristupa mrežnoj infrastrukturi i na pripadajućem maloprodajnom tržištu na koje operator sa značajnom tržišnom snagom može prenijeti svoju značajnu tržišnu snagu tuženik je tužitelju odredio odgovarajuće regulatorne obveze kako je to navedeno u točci II. izreke odluke.

Prema ocjeni ovoga Suda tuženik je u predmetnoj analizi sukladno članku 56. stavcima 2. i 3. ZEK-a pravilno koristio svoje diskrecijsko pravo na određivanje načina na koji će se odrediti regulatorne obveze iz članka 58. do 65. ZEK-a te je polazeći od nedostatne djelotvornosti tržišnog natjecanja na mjerodavnom tržištu i prethodno definiranog izvora značajne tržišne snage tužitelja, odredio regulatorne obveze razmjerno i opravdano s obzirom na regulatorna načela i ciljeve iz članka 5. ZEK-a. U konkretnom slučaju tuženik nije prekoračio svoju ovlast propisanu naprijed citiranim odredbama ZEK-a budući da iz podataka spisa predmeta proizlazi da je tuženik u svim do sada analiziranim tržištima u okviru regulatorne obveze transparentnosti propisivao rokove za privremenu obustavu i aktivaciju instrumenata plaćanja pa je ovaj Sud u predmetima koji su se vodili pod brojem: Us-10117/09, Us-10118/09, Us-10119/09 i Us-10120/09 ocijenio zakonitim analize i određivanje roka za provođenje regulatorne obveze transparentnosti tužitelju. Stoga, nije osnovan tužbeni navod tužitelja da tuženik ne bi bio nadležan odrediti tužitelju, kao operatoru sa značajnom tržišnom snagom, rok provođenja regulatorne obveze transparentnosti.

Tvrdnja tužitelja da je tuženik postupao protivno članku 171. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, 41/08. i 125/11.) i članku 11. stavku 1. Zakona o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi (»Narodne novine«, 108/12. i 144/12.), kao i protivljenje tužitelja roku od 60 dana za dospijeće plaćanja računa i dodatnom roku od 30 dana od dana dospijeća nakon kojega je ovlašten pokrenuti postupak naplate potraživanja, odnosno privremeno obustaviti pružanje usluge, ne može se prihvatiti. Naime, Zakon o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi ne isključuje primjenu navedenog roka i primjenu istoga stranke mogu ugovoriti. Pored toga u tijeku postupka analize predmetnog tržišta tuženik je prihvatio prijedlog tužitelja te odredio da se rok dospijeća računa umjesto od dana »slanja«, računa od dana »zaprimanja« računa, a što je u skladu s odredbom članka 11. stavka 4. točke 1. navedenog Zakona. Tržište elektroničkih komunikacija je specifično te zbog neispunjenja financijskih obveza operatora može rezultirati njegovim izlaskom sa tržišta ili isključenjem usluge, što stvara teške posljedice za korisnike. Treba napomenuti da je tuženik radi sprečavanja ranije utvrđenog diskriminacijskog ponašanja tužitelja utvrdio red uračunavanja ispunjenja obveza operatora korisnika, što predstavlja sredstvo tuženika kojim sprječava navedeno ponašanje, te pravilno smatra da je takva mjera razmjerna prirodi utvrđenog nedostatka na tržištu. Treba istaknuti da na tržištima koja su zbog svojih specifičnosti u nadležnosti neovisnog nacionalnog regulatornog tijela koje je dužno poduzimati odgovarajuće mjere, ZEK-om kao specijalnim zakonom, u javnom interesu, utvrđena su i posebna pravila.

Nadalje, u postupku koji je prethodio donošenju osporenog rješenja tuženik je proveo postupak javne rasprave u smislu odredbe članka 22. stavka 1. ZEK-a kojom je propisano da će prije donošenja mjere od znatnijeg utjecaja na mjerodavno tržište, koje donosi u skladu s odredbama ovoga Zakona, Agencija objaviti prijedlog mjere zajedno s pripadajućim obrazloženjem u svrhu provedbe javne rasprave, kako bi se svim zainteresiranim stranama omogućilo davanje mišljenja, primjedaba i prijedloga u vezi s predloženom mjerom, a daljnjim stavcima 2., 3., 4., 5. i 6. razrađen je način na koji se javna rasprava provodi. Iz spisa predmeta proizlazi da je tuženik postupio sukladno naprijed navedenoj odredbi članka 22. Zakona te putem svojih službenim internetskih stranica proveo javnu raspravu kako bi se svim zainteresiranim strankama omogućilo davanje mišljenja, primjedaba i prijedloga u vezi s predloženim mjerama. Postupak javne rasprave trajao je od 10. travnja do 16. svibnja 2013. kojom prilikom su svoja mišljenja, primjedbe i prijedloge dali operatori koji djeluju na mjerodavnom tržištu. stoga prigovori tužitelja izneseni u tom pravcu nisu osnovani nisi su od utjecaja na zakonitost osporenog rješenja.

Pored navedenog treba istaknuti da suprotno navodima tužitelja osporeno rješenje sadrži sve elemente propisane odredbom članka 98. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 47/09.), te je isto obrazloženo sukladno odredbi članka 98. stavka 5. Zakona i navedeni su potpuni i valjani razlozi koji s obzirom na utvrđeno činjenično stanje upućuju na osnovanost odluke tuženika, a tuženik se rukovodio načelom zakonitosti, te postupao tako da je omogućio, u vođenju upravnog postupka, tužitelju da zaštiti svoja prava i pravne interese.

Slijedom izloženog Sud je na temelju odredbe članka 57. stavka 1. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, 20/10., 143/12. i 152/14.) presudio kao u izreci.

Odluka o objavi presude u »Narodnim novinama« temelji se na odredbi članka 14. stavka 8. ZEK-a.

Poslovni broj: UsII-52/13-10

Zagreb, 3. svibnja 2016.

Predsjednik vijeća

mr. sc. Ivica Kujundžić, v. r.

50 01.06.2016 Presuda Visokog upravnog suda Republike Hrvatske broj: UsII-52/13-10 od 3. svibnja 2016.