## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1437/2007 od 23. travnja 2008.

### NN 55/2008 (16.5.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-1437/2007 od 23. travnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**1924**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo P. M. iz KZ Lepoglava, kojeg
zastupa odvjetnica R. P. iz Z., na sjednici održanoj 23. travnja 2008. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukidaju presuda Županijskog suda u Varaždinu,
broj: Gž-197/07-2 od 26. veljače 2007. godine i presuda Općinskog suda u Ivancu,
broj: P-173/04-47 od 28. studenoga 2006. godine.
II. Predmet se vraća na ponovni postupak Općinskom sudu u Ivancu.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu protiv presude Županijskog suda u
Varaždinu, broj: Gž-197/07-2 od 26. veljače 2007. godine, kojom je odbijena
njegova žalba i potvrđena presuda Općinskog suda u Ivancu, broj: P-173/04-47 od
28. studenoga 2006. godine.
Tom je presudom odbijen tužbeni zahtjev podnositelja kojim je tražio isplatu
iznosa od 24.000,00 kuna na ime naknade neimovinske štete od tuženika Republike
Hrvatske, Ministarstva pravosuđa, Uprave za zatvorski sustav, Kaznionice u
Lepoglavi.
2. Podnositelj smatra da su mu osporenim presudama povrijeđena ustavna prava
zajamčena odredbama članaka 14. stavka 2. i 25. stavka 1. Ustava Republike
Hrvatske. Ističe da je za vrijeme boravka u odjelu IV B Kaznionice Lepoglava s
još tri osobe bio izložen uvjetima koji ne zadovoljavaju temeljne kriterije za
boravak u zatvoru, jer taj odjel nije imao sanitarni čvor te su zatvorenici bili
prisiljeni vršiti nuždu u plastične posude u prisutnosti ostalih zatvorenika i
bez minimalno potrebnih sredstava za održavanje osobne higijene.
Stoga predlaže usvajanje ustavne tužbe i ukidanje osporenih presuda.

*Ustavna tužba je osnovana.*
3. Ustavni sud Republike Hrvatske, u postupku u povodu ustavne tužbe, podnijete
temeljem odredbi članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske
(»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem
tekstu: Ustavni zakon), u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi,
utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja
povrijeđeno podnositelju ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u
pitanje jesu li sudovi i upravna tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično
stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od
čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava, a eventualno postojanje
povrede ustavnih prava Ustavni sud, u pravilu, cijeni na podlozi činjenica koje
su utvrđene u postupku donošenja osporenog akta.
4. U prvostupanjskom postupku je utvrđeno da je u razdoblju izdržavanja kazne
zatvora od 7. veljače 2001. do 6. travnja 2003. godine podnositelj kao osuđenik
boravio u neuređenom odjelu B kaznionice u Lepoglavi, koji nije u svemu
odgovarao propisanim standardima, te da je jedno vrijeme bio premješten na odjel
1 D. Podnositelj je prigovarao uvjetima smještaja i izdržavanja kazne u smislu
da je prostoriji nedostajala 1/4 površine u odnosu na zakonom propisani minimum
i na nedostatak svjetla. Utvrđeno je da je od dolaska u Kaznionicu 7. veljače
2001. do 6. travnja 2003. godine boravio na odjelu IV B u zajedničkoj prostoriji
ili sobi s još tri osobe, a na tom se odjelu nalaze osuđenici za kaznena djela
ratnog zločina protiv civilnog stanovništva. Od 6. travnja 2003. premješten je
na odjel 1 D gdje je boravio do 12. prosinca 2003. godine.
Rješenjem Županijskog suda u Varaždinu, broj: Kž-13/03-3 od 15. travnja 2003.
godine naloženo je Kaznionici Lepoglava da podnositelja smjesti u prostoriju
koja će odgovarati standardima propisanim odredbama članka 74. stavaka 3., 5. i
6. Zakona o izvršavanju kazne zatvora (»Narodne novine«, broj 62/99.).
Iz nalaza i mišljenja liječničkog vještaka proizlazi da u medicinskoj
dokumentaciji podnositelja nema ni jednog podatka ili nalaza koji bi ukazivao na
teže narušenje zdravlja, smanjenje imuniteta te da stoga kod podnositelja nije
došlo do smanjenja životne aktivnosti koja bi bila uzrokovana boravkom u
Kaznionici Lepoglava. Također je utvrđeno da nije trpio fizičke bolove ni strah.
Stoga prvostupanjski sud tužbeni zahtjev podnositelja odbija primjenom članka
200. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91., 73/91., 3/94.,
7/96., 91/96., 112/99. i 88/01.).
Drugostupanjski sud utvrđuje da boravak podnositelja u Kaznionici Lepoglava u
neadekvatnim prostorima nije kod njega ostavio nikakvih štetnih posljedica po
zdravlje te navodi *»da sam boravak tužitelja, pa makar i u neadekvatnim
prostorijama u Kaznionici, sam po sebi ne predstavlja pravno priznati oblik
nematerijalne štete, već je potrebno da je taj boravak kod tužitelja ostavio
posljedice na njegovo fizičko ili duševno zdravlje.«*
5. Člankom 25. stavkom 1. Ustava propisano je:
*Sa svakim se uhićenikom i osuđenikom mora postupiti čovječno i poštivati njegovo
dostojanstvo.
Člankom 74. Zakona o izvršavanju kazne zatvora propisano je:
Smještaj zatvorenika treba odgovarati zdravstvenim, higijenskim i prostornim
zahtjevima, te klimatskim prilikama.
Zatvorenika se u pravilu smješta u zasebnu prostoriju (...).
Prostorije u kojima borave zatvorenici moraju biti čiste, suhe i dovoljno
prostrane. Za svakog zatvorenika u spavaonici mora biti najmanje 4 m2 i 10 m3
prostora.
Svaka prostorija... mora imati dnevno i umjetno svjetlo (...).
Kaznionice i zatvori moraju imati sanitarne uređaje koji omogućuju obavljanje
fizioloških potreba u čistim i primjerenim uvjetima kad god to zatvorenici žele.
(...)*
6. U provedenom sudskom postupku utvrđeno je da je podnositelj u dijelu
razdoblja izdržavanja kazne zatvora bio smješten u neprikladne zatvorske
prostorije. No, sudovi su utvrdili da time nije narušeno njegovo zdravlje niti
su se stekli zakonski uvjeti za priznavanje naknade štete.
Europski sud za ljudska prava u Strasbourgu, u svezi zlostavljanja i poniženja u
zatvoru, zauzeo je stajalište da »trpljenje i poniženje koje je tu uključeno
mora u svakom slučaju ići preko onoga neizbježnog elementa trpljenja ili
poniženja povezanog s danim oblikom legitimnog postupanja ili kazne. Mjere
kojima se osoba lišava slobode mogu često uključivati takav element. Prema ovoj
odredbi država mora osigurati da je osoba lišena slobode u uvjetima koji su
sukladni s poštivanjem njenog ljudskog dostojanstva, da ju način i metoda
izvršenja mjere ne podvrgavaju trpljenju ili nedaćama intenziteta koji premašuje
neizbježnu razinu trpljenja inherentnu lišenju slobode, i da, s obzirom na
praktične zahtjeve boravka u zatvoru, njezino zdravlje i dobrobit budu
odgovarajuće osigurani (Kudla protiv Poljske, br. zahtjeva 30210/96, stavci
93-94., EHCR 2000-XI).
Ustavni sud ističe da iz utvrđenog činjeničnog stanja proizlazi da je
podnositelj u razdoblju od 7. veljače 2001. do 6. travnja 2003. kao osuđenik
boravio u neuređenom odjelu B kaznionice u Lepoglavi, koji nije u svemu
odgovarao propisanim standardima. Podnositelj nije imao uvjete smještaja i
izdržavanja kazne sukladno navedenom zakonskom propisu jer je prostoriji
nedostajala 1/4 površine u odnosu na zakonom propisani minimum, utvrđen je
nedostatak svjetla i nemogućnost obavljanja fizioloških funkcija u noćnim
satima. Utvrđeno je da je od dolaska u Kaznionicu 7. veljače 2001. do 6. travnja
2003. godine boravio na odjelu IV B u zajedničkoj prostoriji ili sobi s još tri
osobe, a na tom se odjelu nalaze osuđenici za kaznena djela ratnog zločina
protiv civilnog stanovništva. Od 6. travnja 2003. premješten je na odjel 1 D
gdje je boravio do 12. prosinca 2003. godine.
Stoga Ustavni sud ocjenjuje da su utvrđeni čimbenici nedovoljnog prostora
zajedno s nedostatkom pristupa zahodu kroz dulje vremensko razdoblje unutar dana
sami po sebi dostatni da podnositelju uzrokuju tegobe intenziteta koji premašuje
neizbježnu razinu trpljenja do koje dolazi pri svakom lišenju slobode. Stoga je
podnositelj u navedenom razdoblju bio izložen uvjetima koji predstavljaju
ponižavajuće postupanje, odnosno postupanje koje ne odgovara pravnom standardu
postupanja koje poštiva dostojanstvo osuđenika iz članka 25. stavka 1. Ustava
Republike Hrvatske.
Stoga je podnositelju povrijeđeno ustavno pravo da se s njim, kao osuđenikom,
postupa na način koji je čovječan i koji poštiva njegovo dostojanstvo.
7. Isto stajalište zauzeo je Europski sud za ljudska prava u presudi u predmetu
Cenbauer protiv Hrvatske od 9. ožujka 2006. godine (zahtjev broj: 73786/01.).
8. Ustavni sud posebno neprihvatljivim smatra stajalište sudova da se u ovom
slučaju ne može dosuditi naknada neimovinske štete prema članku 200. Zakona o
obveznim odnosima, jer da se radi o pravnom nepriznatom obliku naknade štete.
U suvremenim demokratskim državama posebno se štiti pravo osobnosti svake
ljudske osobe, a ta se neimovinska šteta sastoji od tri oblika neimovinske
štete: biološke (zbog povrede tijela), moralne (zbog povrede psihe) i
egzistencijalne (zbog povrede svih ostalih prava osobnosti odnosno zbog povrede
ljudskog duha).
Hrvatski Zakon o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 35/05.) je u članku
1046. definirao neimovinsku štetu kao povredu prava osobnosti. Drugim riječima,
svaka povreda prava osobnosti predstavlja neimovinsku štetu.
Pojam prava osobnosti Zakon o obveznim odnosima daje u članku 19. stavku 2. gdje
se kao prava osobnosti u smislu tog Zakona navode: pravo na život, tjelesno i
duševno zdravlje, ugled, čast, dostojanstvo, ime, privatnost osobnog i
obiteljskog života, sloboda i dr.
Ne predstavlja stoga neimovinsku štetu samo pojava fizičkog ili psihičkog bola
ili straha (što je bila koncepcija ZOO iz 1978. godine) ili pak smanjene životne
aktivnosti (čega svega, u konkretnom slučaju, po utvrđenju redovnih sudova, nije
bilo) nego i svaka povreda osobnosti i dostojanstva prema citiranom članku 19.
sada važećeg Zakona o obveznim odnosima.
Utvrđeno stanje (navedeno u točki 6. obrazloženja ove Odluke) upućuje upravo na
povredu dostojanstva podnositelja ustavne tužbe i predstavlja osnovu zahtjeva za
popravljanje neimovinske štete.
Na sve to podnositelj ustavne tužbe ima pravo i bez obzira na to što je u svojoj
tužbi štetu specificirao kao zahtjev za naknadu štete zbog smanjenja
općeživotnih i radnih sposobnosti (15.000,00 kuna), pretrpljenih bolova
(5.000,00 kuna) i pretrpljenog straha (4.000,00 kuna), odnosno sveukupno
zatražio naknadu štete u iznosu od 24.000,00 kuna.
Parnični sud odlučuje (u pravilu) samo o činjenicama koje su stranke iznijele,
odnosno provodi dokaze koje su stranke predložile (stavak 1. članka 7. i stavak
1. članka 219. Zakona o parničnom postupku – »Narodne novine«, broj 53/91.,
91/92., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05. i 2/07. – odluka Ustavnog suda). U
konkretnom slučaju je, međutim, pogrešno zaključiti da je podnositelj ustavne
tužbe kao tužitelj u parnici iznio samo činjenične tvrdnje o smanjenju
općeživotnih i radnih sposobnosti, proživljenim bolovima i pretrpljenom strahu.
On u sadržaju tužbe također dosta jasno govori i o ostalim osjećajima nelagode
zbog neuvjetnog prostora u zatvoru što ujedno predstavlja i osnovu da parnični
sud i o tome raspravlja i odlučuje. Do sada redovni sudovi taj dio problema nisu
uzeli u obzir.
Konačno, nije zapreka za moguće usvajanje tužbenog zahtjeva podnositelja niti to
što se predmetna šteta dogodila u vrijeme važenja ZOO-a iz 1978. godine. Naime,
i tada je taj Zakon (u članku 200. stavku 1.) omogućavao dosudu neimovinske
štete i zbog povrede drugih »prava ličnosti« (ZOO ta prava u to vrijeme nije
definirao). U svakom slučaju teoretski koncept prava ličnosti bio je i u to
vrijeme već jasan, a povreda prava na dostojanstvo bila je svakako povreda prava
ličnosti.
Stoga valja zaključiti da je u ovom slučaju došlo do povrede ljudskog ustavnog i
osobnog dobra, jer je podnositelj bio u zatvorskim uvjetima koji nisu sukladni
standardima koji su propisani Zakonom o izdržavanju kazne zatvora, a isti su
protivni i pravnom standardu koji je propisan člankom 25. stavkom 1. Ustava.
Zbog toga su sudovi dužni odrediti odštetu i za tu povredu ljudskog
dostojanstva.
9. Slijedom navedenog, na temelju odredbi članaka 73. i 75. Ustavnog zakona,
odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke. Točka III. izreke temelji se na
članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-1437/2007
Zagreb, 23. travnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Ostalo, NN 55/2008-1924
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)