## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2710/2010 od 25. travnja 2013.

### NN 58/2013 (17.5.2013.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-2710/2010 od 25. travnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1206

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Drugom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Snježana Bagić, predsjednica Vijeća, te suci Mato Arlović, Davor Krapac, Ivan Matija, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo J. D. iz D., kojeg zastupa B.M., odvjetnik u Vukovaru, na sjednici održanoj 25. travnja 2013. jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-904/09-5 od 9. travnja 2010.

III. Predmet se vraća Županijskom sudu u Vukovaru na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Ustavna tužba podnesena je 25. svibnja 2010. protiv presude Županijskog suda u Vukovaru broj: Gž-904/09-5 od 9. travnja 2010. (u daljnjem tekstu: drugostupanjska presuda) kojom je odbijena žalba podnositelja kao neosnovana i preinačena presuda Općinskog suda u Vukovaru broj: P-3206/08 od 17. veljače 2009. (u daljnjem tekstu: prvostupanjska presuda) kojom je djelomično usvojen tužbeni zahtjev podnositelja. Drugostupanjskom presudom pravomoćno je odbijen tužbeni zahtjev podnositelja.

1.1. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u Vukovaru broj: P-3206/08.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

2. Podnositelj smatra da su mu osporenom presudom povrijeđena njegova ustavna prava zajamčena člancima 14. stavkom 2. i 29. stavkom 1. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.), kao i članak 3. Ustava te članak 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/00. – pročišćeni tekst, 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija).

2.1. Uvidom u spis predmeta utvrđeno je sljedeće:

– podnositelj je kao državljanin R. BiH uhićen na graničnom prijelazu B. po međunarodnoj tjeralici 10. srpnja 2007. u 14.30 sati,

– određen mu je ekstradicijski pritvor prema rješenju Županijskog suda u Vukovaru broj: Kir-581/07 od 11. srpnja 2007.,

– u ekstradicijskim pritvoru nalazio se od 11. srpnja 2007. do 11. srpnja 2008.,

– prema rješenju Vrhovnog suda Republike Hrvatske broj: I Kž 1053/07-3 od 13. studenoga 2007. apsolutna zastara izvršenja kazne zatvora prema presudama Osnovnog suda u Gevgeliji, Republika Makedonija, radi čijih je izvršenja i raspisana međunarodna tjeralica, nastupila je 7. ožujka 2008. za presudu broj: K-154/01 i 5. lipnja 2008. za presudu broj: K-11/02.,

– spomenutim presudama podnositelj je osuđen na kaznu zatvora u ukupnom trajanju od tri (3) godine i šest (6) mjeseci radi kaznenih djela teške krađe i izbjegavanja carinskog nadzora,

– sudac ekstradicijskog suda donio je rješenje o ukidanju pritvora podnositelju broj: Kir-581/07. od 11. srpnja 2008. nakon čega je podnositelj pušten na slobodu,

– u vremenu od 5. lipnja 2008. do 11. srpnja 2008. za podnositeljev boravak u pritvoru nema pravne osnove,

– prvostupanjskom presudom podnositelju je dosuđena naknada štete zbog 37 dana neosnovanog boravka u pritvoru u iznosu od 7.400,00 kuna (u tužbenom zahtjevu postavljen je vps u iznosu od 14.800,00 kuna),

– drugostupanjskom presudom preinačena je prvostupanjska presuda i podnositelju je odbijen tužbeni zahtjev.

2.2. U obrazloženju drugostupanjske presude istaknuto je:

»(...)

Kako je dakle, tužitelju kao izručeniku a državljaninu B.iH. određen ekstradicijski pritvor prema tjeralici NBC Interpol S. radi izdržavanja zatvorske kazne i vođenja kaznenog postupka pred nadležnim sudom u R.M. zbog kaznenog djela teške krađe i krijumčarenja a sud u R.H. postupao sukladno odredbama Zakona o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima, to tužitelju ne pripada naknada štete prema odredbi čl. 480. Zakona o kaznenom postupku jer njegovo zadržavanje u pritvoru nakon nastupa apsolutne zastare za izvršenje kazni zatvora nije temelj za ostvarenje prava na naknadu neimovinske štete zbog povrjede prava osobnosti budući je očito da je svojim nedopuštenim postupcima prouzrokovao uhićenje.

(...)«

2.3. U obrazloženju prvostupanjske presude navedeno je:

»(...) utvrđeno je da je tužitelj u razdoblju od 05. lipnja 2008. pa do 11. srpnja 2008. godine neosnovano boravio u pritvoru zbog čega mu pripada pravo na nematerijalne štete u skladu s odredbom glave XXX postupka za naknadu štete i ostvarivanja drugih prava neopravdano osuđenih ili neutemeljeno uhićenih osoba i to odredaba čl. 476-484a Zakona o kaznenom postupku i čl. 19. i čl. 1100. Zakona o obveznim odnosima. Naime, protupravno zadržavanje u pritvoru tužitelju je, po mišljenju ovoga suda, povrijeđeno pravo na slobodu zbog čega mu pripada pravo na naknadu štete visinu koje je sud odredio temeljem odredbe čl. 1100. st. 2. Zakona o obveznim odnosima smatrajući da pravičnu novčanu naknadu za protupravno zadržavanje u pritvoru predstavlja iznos od 200,00 kuna, imajući u vidu sudsku praksu, kao i težinu povrede prava na slobodu. Kako je tužitelj u pritvoru neosnovano proveo minimalno 37 dana to mu je po ovom osnovu dosuđen iznos od 7.400,00 kuna (...)«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi u bitnome ističe:

»(...)

5. ... Za drugostupanjski sud je dovoljno samo postojanje tjeralice Interpola pa da učini nedvojbenim da je tražena osoba vinovnik nedopušten(ih)og postupka. To jasno proizlazi iz obrazloženja napadnute presude. Takvo je zaključivanje začuđujuće i sasvim materijalnopravno pogrešno. Čak i da su u pitanju nedopuštena (kažnjiva) djela koja je navodno počinila individua ili građanin stranac koji je zatečen u zemlji, što je dvojbeno i nije u osnovi predmet utvrđivanja u postupku izručenja, izručenik je pogreškom domaćeg pravosudnog tijela, tj. suda, zadržan u ekstradicijskom pritvoru i nakon što je istekao krajnji (apsolutni) rok za izvršenje zatvorske kazne, tj. 37 dana nakon nastupa apsolutne zastare izvršenja kazne zatvora. Uzgred, valja pripomenuti i to da nije rečeno u obrazloženju, kojim konkretnim nedopuštenim postupanjem je izručenik skrivio svoje uhićenje. On nije znao za postojanje presuda donijetih u odsutnosti, pa ni tjeralice, što znači nije izbjegavao kazneni postupak niti izdržavanje kazne, što je on iznio u postupku za izručenje.

(...)

7. Zapravo je ostalo nejasno što stvarno misli sud drugog stupnja pod nedopuštenim postupcima izručenika, odnosno, podnositelja ove tužbe, a kojima je on prouzročio svoje uhićenje. No, čak kada bi oni i postojali, nije to opet u vezi sa zadržavanjem u pritvoru, kada su prestali zakonski uvjeti za izručenje. Naime, kada je nastupila apsolutna zastara izvršenja izdržavanja kazne zatvora, ponestalo je zakonske osnove za daljnje zadržavanje u pritvoru pritvorenika, pa je njegovo daljnje zadržavanje bilo protuzakonito. U takvoj situaciji, podnositelj smatra da nije bilo mjesta primjeni odredbe čl. 480. stavak 3. ZKP-a, već suprotno, kako je riješio prvostupanjski sud o osnovi tužbenog zahtjeva. Preinačenom presudom na način drugostupanjskog suda povrijeđen je materijalno pravni propis o naknadi štete drugostupanjskom presudom. Na taj je način, nadalje, podnositelj ustavne tužbe kao tužitelj u parničnom postupku doveden u neravnopravan položaj u odnosu na sve druge osobe koje su takvo pravo ostvarili sukladno i pravilno zakonu, odnosno, ovim je došlo i do povrede ustavnog prava na jednakost pred zakonom koje je jamčeno svima odredbom čl. 14. st. 2. Ustava Republike Hrvatske.

8. Da je tome tako dokaz je i postojeća ustavnosudska praksa u kojoj se sud doticao primjene ove materijalnopravne odredbe (čl. 480. st. 3. ZKP-a)...

9. Takva je odluka i nepravična i protivna drugom ustavnom pravu koje je poznato kao pravo na pravično suđenje, a sadržano je u odredbi članka 29. st. 1. Ustava Republike Hrvatske, pa su ovakvom presudom povrijeđena istodobno oba ustavna prava. (...)«

Zaključno, podnositelj napominje kako je pravo na pravično suđenje predviđeno i člankom 6. Konvencije te predlaže da Ustavni sud usvoji ustavnu tužbu i ukine osporenu presudu Županijskog suda u Vukovaru te mu vrati predmet na ponovno odlučivanje.

IV. OCJENA USTAVNOG SUDA

4. Ustavni sud podsjeća da je obveza Ustavnog suda zaštita ustavnih prava podnositelja ustavnih tužbi u slučajevima kada su ta prava povrijeđena presudom suda ili drugim pojedinačnim aktom nadležnog tijela državne ili javne vlasti. Ustaljeno je stajalište Ustavnog suda da je zadaća u prvom redu nadležnih tijela državne i javne vlasti da tumače i primjenjuju pravo. Uloga Ustavnog suda ograničena je na ispitivanje jesu li učinci takvog tumačenja odnosno primjene prava suglasni s Ustavom i jesu li u konkretnom slučaju doveli do povrede ustavnih prava podnositelja ustavne tužbe. U postupcima pokrenutima ustavnom tužbom, Ustavni sud se u pravilu ne upušta u ispitivanje činjenica, jer njegova zadaća nije bavljenje pogreškama o činjenicama ili o pravu, osim ako i u mjeri u kojoj te pogreške mogu povrijediti ustavna prava.

5. Iako je podnositelj u ustavnoj tužbi naveo i povredu ustavnog prava na jednakost pred zakonom iz članka 14. stavka 2. Ustava, iz obrazloženja ustavne tužbe koje ističe arbitrarnost u postupanju suda koji je donio osporenu odluku, proizlazi da je podnositelj zasnivao ustavnu tužbu na jednom od aspekata povrede prava na pravično suđenje iz članka 29. stavka 1. Ustava, koji u mjerodavnom dijelu glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično i u razumnom roku odluči o njegovim pravima i obvezama...

(...)«

5.1. Pri razmatranju osnovanosti ustavne tužbe Ustavni sud polazi od svog višekratno isticanog stajališta da se sudski postupci moraju provesti sukladno ustavnom načelu vladavine prava kao najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske, pa tumačenje mjerodavnog prava u svakom konkretnom slučaju ne smije proizlaziti iz njegove arbitrarne i proizvoljne primjene već mora uvažavati zahtjeve prava na pravično suđenje sadržane u članku 29. stavku 1. Ustava.

Ustavno pravo na pravično suđenje jamči zaštitu od arbitrarnosti u odlučivanju sudova i drugih državnih tijela. Arbitrarnim se može ocijeniti pojedinačni akt pri čijem je donošenju njegov donositelj bez razboritih ili bez ikakvih razloga odstupio od ustaljene prakse, nije uzeo u obzir očigledno mjerodavan propis ili je mjerodavni propis pogrešno protumačio i primijenio, na način i u mjeri koja konkretni pojedinačni akt čini pravno neprihvatljivim. Slijedom navedenog, ona obrazloženja odluka nadležnih sudova koja ne sadrže ozbiljne, relevantne i dostatne razloge svoje ocjene upućuju na zaključak o arbitrarnosti tako donesenih odluka u postupovnom i/ili materijalnopravnom smislu.

5.2. Primjenjujući navedeno pravilo na ocjenu konkretnog slučaja, u ovom ustavnosudskom postupku zadaća je Ustavnog suda utvrditi može li se drugostupanjska presuda Županijskog suda u Vukovaru koji je ukinuo i preinačio prvostupanjsku presudu te odbio tužbeni zahtjev podnositelja za naknadu štete zbog neosnovanog boravka u pritvoru u trajanju od 37 dana smatrati arbitrarnom, te je li takvim postupanjem podnositelju povrijeđeno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

5.3. Županijski sud u Vukovaru utvrdio je da je podnositelju određen ekstradicijski pritvor na osnovi međunarodne tjeralice zbog izdržavanja pravomoćnih kazni zatvora izrečenih u kaznenim postupcima pred nadležnim sudom u M. Prema obrazloženju osporene presude Županijskog suda u Vukovaru, a sukladno članku 480. stavku 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj: 110/97., 27/98., 58/99., 112/99., 58/02., 143/02., 62/03. i 115/06. u daljnjem tekstu: ZKP/97.) naknada štete ne pripada osobi koja je svojim nedopuštenim postupcima prouzročila uhićenje. Nedopuštenim postupcima Županijski sud u Vukovaru smatra ne samo nezakonite postupke, nego i postupke koji su doveli državno tijelo u zabludu u povodu ispravnosti ili zakonske osnovanosti njegova djelovanja, kao i postupke kojima osoba protiv koje je vođen kazneni postupak na bilo koji način izražava svoj negativni stav u cilju izbjegavanja odgovornosti.

Članak 480. stavak 3. ZKP/97 glasi:

»Članak 480.

(1) Pravo na naknadu štete pripada i osobi:

(...)

3) koja je zbog pogreške ili protuzakonitog rada državnog tijela...zadržana preko zakonskog roka ili je preko tog roka bila u pritvoru...

(...)

(3) Naknada štete ne pripada osobi koja je svojim nedopuštenim postupcima prouzročila uhićenje. (...)«

U konkretnom slučaju razvidno je da se citirana odredba odnosi na prouzročenje uhićenja, a ne kako to proizlazi iz obrazloženja drugostupanjske presude i na razdoblje u kojem je podnositelj neosnovano boravio u pritvoru. Drugim riječima, citirana odredba vrijedila je do nastupa okolnosti koje su onemogućile daljnji zakoniti boravak u pritvoru, odnosno, do nastupa zastare izvršenja kazne zatvora po kasnije donesenoj presudi Osnovnog suda u Gevgeliji, 5. lipnja 2008.

5.4. Polazeći od okolnosti konkretnog slučaja, a osobito imajući u vidu da je tijekom čitavog postupka podnositelj isticao nastupanje apsolutne zastare izvršenja pravomoćno izrečene kazne zatvora i uzimajući u obzir prvostupanjsku presudu kojim je ta okolnost uvažena te mu je dosuđena naknada štete, Ustavni sud ocjenjuje da su okolnosti konkretnog slučaja zahtijevale razmatranje zakonitosti pritvora i prava na naknadu štete.

Ustavni sud ističe da bi tumačenjem na način kao što je to Županijski sud u Vukovaru učinio u osporenoj presudi, bez obzira na prestanak pritvorskih razloga, podnositelj mogao i duže trpjeti posljedice (boraviti u pritvoru bez zakonske osnove) štoviše tako dugo dok državno tijelo (ekstradicijski sud) ne postupi sukladno pozitivnim propisima, a da za takav boravak ne bi mogao ostvariti pravo na naknadu štete sukladno članku 480. stavku 1. točki 3. ZKP/97.

Ustavni sud također napominje da podnositelj nije bio dužan niti je mogao izvršiti potrebne radnje u vezi pravovremenog ukidanja pritvora, te time svojim ponašanjem nije ni na koji način doprinio nastupanju situacije u kojoj se, neažurnošću državnih tijela, našao.

6. Slijedom iznesenog, Ustavni sud utvrđuje da je parnični postupak koji je prethodio ustavnosudskom postupku (u drugom stupnju odlučivanja) bio nepravičan za podnositelja te da je podnositelju u konkretnom slučaju povrijeđeno ustavno pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.

7. Ustavni sud ističe da članak 14. Ustava nije mjerodavan u konkretnom slučaju, dok članak 3. Ustava ne sadrži ljudska prava i temeljne slobode zajamčene ustavom, koje bi se štitile u ustavnosudskom postupku pokrenutom ustavnom tužbom u smislu članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon).

8. Na temelju članaka 73. i 75. Ustavnog zakona odlučeno je kao u izreci.

9. Odluka o objavi (točka IV. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-2710/2010

Zagreb, 25. travnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća

Snježana Bagić, v. r.

Odluka, NN 58/2013-1206