## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4673/2008 od 20. svibnja 2009.

### NN 67/2009 (10.6.2009.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4673/2008 od 20. svibnja 2009.

67 10.06.2009 Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-4673/2008 od 20. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1618

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica Suda, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Aldo Radolović, Duška Šarin, Miroslav Šeparović i Nevenka Šernhorst, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo F. M. iz Z., kojeg zastupa V. P., odvjetnik u Z., na sjednici održanoj 20. svibnja 2009. godine, donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8467/2004-4 od 10. srpnja 2008. godine.

III. Predmet se vraća Upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

IV. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-8467/2004-4 od 10. srpnja 2008., kojom je odbijena tužba tužitelja F. M. (podnositelja ustavne tužbe) protiv rješenja tuženika Ministarstva zaštite okoliša, prostornog uređenja i graditeljstva Republike Hrvatske, klasa: UPII-371-01/03-05/62, ur. broj: 531-04/2-04-2 od 10. kolovoza 2004. godine.

Drugostupanjskim rješenjem dodan je stavak 2., koji glasi: »Navedeni stan dužni su predati na raspolaganje Gradu Zagrebu u roku od 15 dana od dana konačnosti tog rješenja«, u izreku rješenja Grada Zagreba, Gradskog ureda za prostorno uređenje, graditeljstvo, stambene i komunalne poslove, Odsjeka za stambene poslove, klasa: UP/I-371-02/97-01/183, ur. broj: 251-05-22/201-03-13 od 21. srpnja 2003., kojim je naloženo F. M. i drugima da stan u Z., isprazne od osoba i stvari i predaju ga na raspolaganje Gradu Zagrebu. Točkom 2. izreke drugostupanjskog rješenja odbijena je podnositeljeva žalba protiv prvostupanjskog rješenja.

2. Podnositelj smatra da su mu osporenim odlukama povrijeđena ustavna prava zajamčena odredbama članka 14. stavka 2., 29. stavka 1. i 48. stavka 1. Ustava Republike Hrvatske, kao i odredba članka 117. stavka 3. Ustava.

U ustavnoj tužbi u bitnome navodi da je dodavanjem stavka 2. u izreku prvostupanjskog rješenja počinjena povreda načela zabrane reformatio in peius, te da o tome presuda Upravnog suda Republike Hrvatske ne sadrži razloge. Smatra da je prvostupanjsko rješenje neizvršivo jer se njegov nalog odnosi na neodređeni krug osoba.

Ističe da je nepravilan zaključak Upravnog suda Republike Hrvatske da zamjenski stan u D. nije bio dodijeljen podnositelju već M. K., budući da suprotan zaključak proizlazi iz dostavljenog izvoda iz zapisnika s XV. sjednice Komisije za imovinsko pravne poslove Skupštine USIZ-a komunalnih djelatnosti Zagreba od 13. srpnja 1976. i rješenja Zavoda za izgradnju grada od 18. kolovoza 1976. godine. Prema podnositeljevom mišljenu, iz tih isprava proizlazi da se njemu i M. K. kao nositeljima stanarskog prava dodjeljuje na korištenje trosobni zamjenski stan u D.

Dalje navodi da Upravni sud Republike Hrvatske nije primijenio članak 48. Zakona o stambenim odnosima (»Narodne novine« broj 52/74., u daljnjem tekstu: ZSO) sukladno kojem se stanarsko pravo stjecalo sklapanjem ugovora o korištenju stana neovisno o stupanju u posjed, na koju je isti sud pravilno ukazao u ranijoj odluci broj: Us-1361/87; da je na stanu u D. bio nositelj stanarskog prava i da prema stajalištima Upravnog suda Republike Hrvatske iz presuda broj: Us-1361/87 i Us-1737/89 proizlazi da podnositelj pravo stanovanja izvodi iz svojeg prava na stan.

Predlaže usvajanje ustavne tužbe, ukidanje osporene presude i vraćanje predmeta Upravnom sudu Republike Hrvatske na ponovni postupak.

Predlaže odgodu ovrhe.

Ustavna tužba je osnovana.

3. Prema odredbi članka 62. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), svatko može podnijeti Ustavnom sudu ustavnu tužbu ako smatra da mu je pojedinačnim aktom tijela državne vlasti, tijela jedinice lokalne i područne (regionalne) samouprave ili pravne osobe s javnim ovlastima, kojim je odlučeno o njegovim pravima i obvezama povrijeđeno ljudsko pravo ili temeljna sloboda zajamčena Ustavom.

Ustavni sud u postupku pokrenutom ustavnom tužbom, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u postupku odlučivanja o pravima i obvezama podnositelja povrijeđeno njegovo ustavno pravo, pri čemu se, u pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi ili nadležna tijela pravilno i potpuno utvrdili činjenično stanje. Za Ustavni sud relevantne su samo one činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.

4. Prvostupanjsko upravno tijelo utvrdilo je da podnositelj nije bio u odgovarajućem srodstvu s posljednjom nositeljicom stanarskog prava, koji uvjet mora biti kumulativno ispunjen s uvjetom stanovanja u zajedničkom domaćinstvu da bi osoba imala pravo nastaviti korištenje stana. U odnosu na uputu drugostupanjskog tijela o potrebi utvrđivanja je li podnositelj prije useljenja u sporni stan bio nositelj stanarskog prava na stanu u D. (koji je dodijeljen zbog rušenja objekta), prvostupanjsko tijelo utvrdilo je da iz nekih priloženih dokaza proizlazi da je stan (u D.) bio dodijeljen njemu i M. K. Navođenje podnositeljevog imena u pojedinim aktima (priloženim u spisu predmet) prvostupanjsko tijelo smatra nerazumljivim, jer ocjenjuje da je nesporno utvrđeno kako podnositelj nije bio vlasnik nekretnine u V., već je to mogla biti samo M. K. na temelju čijeg su vlasništva nadležna tijela mogla donijeti rješenje o dodijeli stana na korištenje.

Na temelju navedenog, te članka 52. stavka 1. Zakona o najmu stanova (»Narodne novine« broj 91/96.) i članka 57. stavka 5. ZSO-a, prvostupanjsko tijelo donijelo je osporeno rješenje.

Drugostupanjsko upravno tijelo odbilo je podnositeljevu žalbu protiv prvostupanjskog rješenja. Pri tome je istaknulo da podnositelj nije jedna od osoba izrijekom navedenih u članku 9. ZSO-a, budući da mu je pokojna nositeljica stanarskog prava M. K. bila teta, zbog čega podnositelj nema pravo nastaviti koristiti sporni stan poslije njezine smrti te da na navedeno ne utječe njegovo ulaganje u izvlaštenu nekretninu M. K.

Upravni sud Republike Hrvatske odbio je podnositeljevu tužbu. U obrazloženju presude ukazao je na pravno stajalište izraženo u presudama tog suda broj: Us-1361/87 od 2. srpnja 1987. i broj: Us-1737/89 od 9. kolovoza 1989., prema kojem je bilo potrebno utvrditi odlučnu činjenicu: je li stan u D. bio dodijeljen M. K. ili podnositelju, te da bi u slučaju dodjeljivanja stana podnositelju on time i neovisno o srodstvu s M. K. mogao steći stanarsko pravo na njemu, a time i na spornom stanu. Dalje zaključuje da je M. K. kao nositelj stanarskog prava na stanu u D. sklopila ugovor o zamjeni stanova s M. P. za sporni stan. Naposljetku reproducira sadržaj zapisnika od 22. ožujka 1984. kojom prilikom je podnositelj među ostalim naveo da je M. K. bila nositelj stanarskog prava na stanu u D.

5. Iz spisa u bitnome proizlazi da je:

– zaključkom s XV. sjednice Komisije za imovinskopravne poslove Skupštine USIZ-a komunalnih djelatnosti Zagreba od 13. srpnja 1976. M. K. i podnositelju, kao nositeljima stanarskog prava, dodijeljen na korištenje zamjenski stan u D.;

– radi rušenja i otkupa nekretnine u V. u vlasništvu M. K., njoj isplaćen određeni iznos po nalogu Zavoda za izgradnju grada na temelju ugovora od 18. kolovoza 1976.;

– rješenjem Zavoda za izgradnju grada broj: 05/1c-8193/1-76 od 18. kolovoza 1976. stan u D. dan na korištenje M. K. i podnositelju, kao nositeljima stanarskog prava;

– u Ugovoru o korištenju stana u D. iz 1976. godine Zavod za izgradnju grada naveden kao davatelj stana na korištenje, a M. K. i podnositelj kao stanari;

– na temelju ugovora o zamjeni stana i suglasnosti A. M. sklopljen ugovor o korištenju spornog stana, u kojem je kao stanar navedena M. K.;

– 25. siječnja 1984. A. M. (pravni prednik Grada Zagreba u pogledu spornog stana) podnio Sekretarijatu za građevinarstvo, komunalne i stambene poslove prijedlog za iseljenjem podnositelja i njegove supruge iz spornog stana, uz obrazloženje da je M. K., kao jedini nositelj stanarskog prava, umrla tijekom 1982. godine, te da podnositelj i njegova supruga ne ispunjavaju uvjete iz članka 9. stavka 5. ZSO-a.

6. Ocjenjujući razloge na kojima podnositelj temelji tvrdnju o povredi svojih ustavnih prava, Ustavni sud ukazuje na pravno shvaćanje Upravnog suda Republike Hrvatske izneseno u presudama broj: Us-1361/87 od 2. srpnja 1987. godine i broj: Us-1737/1989 od 9. kolovoza 1989. godine, donesenima u istom predmetu, »da je u postupku bilo odlučno utvrditi je li stan u D. bio dodijeljen sada pok. K. M. ili tužitelju, pri čemu je izraženo shvaćanje da ako je stan dodijeljen tužitelju (podnositelju ustavne tužbe – op.), bez obzira što je on dan kao zamjenski za kuću u vlasništvu K. M., to ne bi bila zapreka da tužitelj (podnositelj ustavne tužbe – op.) stekne stanarsko pravo na dodijeljenom stanu.«

Prilikom utvrđivanja te odlučne činjenice u posljednjem provedenom postupku, koji je predmet ispitivanja pred Ustavnim sudom, Upravni sud Republike Hrvatske je izgubio iz vida činjenicu da je rješenjem Zavoda za izgradnju Grada broj: 05/1c-8193/1-76 od 18. kolovoza 1976. i Ugovorom o korištenju stana u D. iz 1976. godine, taj stan dodijeljen i M. K. i podnositelju. Podnositeljeva izjava u zapisniku od 22. ožujka 1984. godine, u kojoj među ostalim navodi da je M. K. bila nositeljica stanarskog prava na stanu u D., a na koju se poziva Upravni sud Republike Hrvatske, ne utječe na sadržaj i učinak navedenih isprava.

Ustavni sud primjećuje da se u cjelokupnom postupku jedino prvostupanjsko upravno tijelo osvrnulo na sadržaj navedenog rješenja iz 1976. godine i Ugovora o korištenju stana iz 1976. godine, odnosno na dodjelu stana i M. K. i podnositelju, navevši da »ovo tijelo navođenje F. M. u nekim aktima tumači blago rečeno kao neznanje osobe koja je to tada radila«.

Je li riječ o neznanju ili o nekim drugim razlozima dodjele stana dvjema osobama u zakonodavnom poretku u kojem je bilo dopušteno stan dodijeliti samo jednoj osobi Ustavni sud ne smatra ustavnopravno relevantnim. Za Ustavni sud je ustavnopravno relevantna isključivo činjenica da pogreške nadležnih tijela ne smiju ići na štetu građana. To stajalište zauzima i Europski sud za ljudska prava, koji je u presudi Gashi protiv Hrvatske od 17. prosinca 2007. godine istaknuo sljedeće:

40. Sud smatra da bi greške ili propusti državnih tijela trebale ići u korist pogođenih osoba, osobito ako se time ne dovodi u pitanje kakav drugi suprotstavljeni privatni interes. Drugim riječima, rizik svake greške što ju napravi državno tijelo trebala bi snositi država, a propusti se ne smiju ispravljati na štetu dotičnoga građanina (...)

Ustavni sud stoga utvrđuje da unatoč smetnjama za postojanje stanarskog prava više osoba na jednom stanu (članak 54. stavak 1. ZSO-a), odnosno smetnjama za sustanarstvo (članak 131. stavci 2. i 3. ZSO-a), eventualne nepravilnosti u radu upravnih tijela prilikom dodjele stana u D., odnosno dodjele stanarskog prava dvjema privatnim osobama (M. K. i podnositelju) na tom stanu, ne mogu ići na štetu jedne od njih (u konkretnom slučaju, podnositelja).

Ustavni sud naglašava činjenicu da se u ovom slučaju priznavanjem podnositelju prava na sporni stan ne dovodi u pitanje nikakav drugi privatni interes, budući da su kako izvorni davatelj na korištenje stana u D. (Zavod za izgradnju grada) tako i predlagatelj u upravnom postupku radi iseljenja (Grad Zagreb) javnopravna tijela, odnosno da je u ovom slučaju suprotstavljena stranka M. K. preminula.

Upravni sud Republike Hrvatske bi u ponovljenom postupku morao uzeti u obzir navedene činjenice i pravna stajališta Ustavnog suda te predmet razmotriti u svjetlu temeljnog ustavnog načela pravne sigurnosti i s njim povezanog načela zaštite legitimnih očekivanja stranaka u postupcima u kojima se odlučuje o njihovim pravima i obvezama.

Sukladno navedenom, u konkretnom slučaju podnositelju nije bila zajamčena djelotvorna sudska kontrola zakonitosti pojedinačnih akata upravnih vlasti i tijela s javnim ovlastima, propisana člankom 19. stavkom 2. Ustava, s posljedicom da bi mu osporenom presudom – kad ne bi bila ukinuta – moglo biti povrijeđeno i ustavno pravo vlasništva zajamčeno člankom 48. stavkom 1. Ustava zbog neotklanjanja od strane Upravnog suda Republike Hrvatske svake sumnje u postojanje ili nepostojanje prava podnositelja na spornom stanu.

7. S obzirom da je donijeta meritorna odluka o ustavnoj tužbi, ovaj Sud nije razmatrao prijedlog za odgodu ovrhe.

8. Slijedom izloženog i primjenom članaka 73. i 76. stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona, odlučeno je kao u točkama I. do III. izreke ove odluke. Odluka o objavi iz točke IV. izreke temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-4673/2008

Zagreb, 20. svibnja 2009.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v. r.

Odluka, NN 67/2009-1618