## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIB-2920/2008 od 15. travnja 2010.

### NN 59/2010 (12.5.2010.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-IIIB-2920/2008 od 15. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1395

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim tužbama, u sastavu sutkinja Nevenka Šernhorst, predsjednica Vijeća, te suci Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić i Antun Palarić, članovi Vijeća, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo I. D. iz P., kojeg zastupa H. J., odvjetnik iz Z., na sjednici održanoj 15. travnja 2010., jednoglasno je donio

ODLUKU

I. Ustavna tužba se odbija.

II. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

1. Podnositelj je podnio ustavnu tužbu na temelju ovlaštenja sadržanog u posljednjem dijelu rečenice članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst, u daljnjem tekstu: Ustavni zakon), prije no što je protiv osporenih upravnih akata iscrpljen put pravne zaštite.

2. Podnositelj osporava rješenje Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi Republike Hrvatske klasa: UP/I-550-06/08-07/15, ur. broj: 534-09-2-2/4-08-1 od 1. veljače 2008., rješenje Centra za socijalnu skrb Beli Manastir klasa: UP/I-555-04/08-04/6, ur. broj: 2100-17-04/10-08-1 od 23. lipnja 2008. i rješenje Centra za socijalnu skrb Beli Manastir klasa: UP/I-555-04/08-04/7, ur. broj: 2100-17-04/10-08-1 od 23. lipnja 2008., slijedom kojih je djeci bez odgovarajuće roditeljske skrbi, udomljenoj u obitelji podnositelja, mldb. M. i M. D., prestao smještaj u podnositeljevoj obitelji i pravo na skrb izvan vlastite obitelji.

Podnositelj smatra da se osporenim rješenjima grubo vrijeđaju njegova ustavna prava, kao udomitelja, a napose prava djece koja su udomljena u njegovoj obitelji. Izrijekom ističe da je riječ o povredi ustavnih prava zajamčenih člancima 18., 19., 63. i 64. Ustava Republike Hrvatske.

3. Podnositelj navodi da, sukladno ranijim propisima, udomljuje ukupno osmero djece, među kojima i mldb. M. i M. D., te je 2006. zatražio odobrenje za obavljanje profesionalne djelatnosti skrbi nad desetero djece. Zahtjev je odbijen. Međutim, prema rješenju nadležnog tijela iz 2007., odobren mu je smještaj četvero djece na rok od dvije godine, uz mogućnost obnavljanja odobrenja. Podnositelj i njegova supruga udomili su mldb. M. i M. D. 2000. (u dobi od 3 odnosno 5 godina). Djeca su u vrijeme podnošenja ustavne tužbe pohađala 5. odnosno 7. razred osnovne škole, potpuno su bila uklopljena u udomiteljsku obitelj, za nju emotivno vezana te u njoj uživala svu brigu, sigurnost i ljubav. Pritom podnositelj napominje da je riječ o djeci koju je izdvajanjem iz udomiteljske obitelji moguće jedino smjestiti u dom za djecu bez roditeljske skrbi, budući da nema druge udomiteljske obitelji niti imaju koga od krvnih srodnika tko bi udovoljavao uvjetima da o njima preuzme skrb (otac umro, majka duševno bolesna, oduzeta joj je poslovna sposobnost i također je smještena u udomiteljskoj obitelji, djed rijetko pokazuje interes za djecu i nema materijalnih uvjeta za njihov smještaj, a pored toga je 2005. pravomoćno odbijen sa zahtjevom da djeca budu povjerena njemu na skrb). Podnositelj posebno ukazuje na nesagledive i nenadoknadive štetne posljedice izdvajanja djece iz udomiteljske obitelji.

Nadalje, navodi kako je u siječnju 2008. proveden inspekcijski nadzor u njegovoj udomiteljskoj obitelji, te nisu utvrđene nikakve nepravilnosti. Unatoč tome, pozivom na članak 8. stavak 1. Zakona o udomiteljstvu (»Narodne novine« broj 79/07., stupio na snagu 1. listopada 2007.), kojim je propisano da u udomiteljskoj obitelji može biti smješteno najviše troje djece, Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi donijelo je osporeno rješenje kojim nalaže podnositelju da postupi protivno vlastitoj savjesti i interesu, kao i protivno interesu udomljene djece, odnosno da najkasnije do završetka školske godine 2007./08. zatraži prekid smještaja mldb. M. i M. D. u svojoj obitelji i o tome izvijesti Ministarstvo.

Pritom, ističe podnositelj, nadležno Ministarstvo nije imalo u vidu članak 35. stavak 1. Zakona o udomiteljstvu, kojim je propisano da udomitelj koji na dan stupanja na snagu tog Zakona ima na smještaju veći broj korisnika od propisanog, nastavlja skrbiti o zatečenim korisnicima dok ti korisnici ostvaruju pravo na skrb izvan vlastite obitelji. Nadalje, podnositelj osporeno rješenje smatra suprotnim i članku 179. Zakona o socijalnoj skrbi (»Narodne novine« broj 73/97., 27/01., 59/01., 82/01., 103/03., 44/06. i 79/07.), jer su njime prekoračene ovlasti koje Ministarstvu pripadaju u okviru inspekcijskog nadzora.

Protiv navedenog rješenja podnositelj je pokrenuo upravni spor pred Upravnim sudom Republike Hrvatske.

Nakon toga, tijekom upravnog spora, 23. lipnja 2008., nadležni Centar za socijalnu skrb u Belom Manastiru donio je, po službenoj dužnosti, na temelju rješenja Ministarstva od 1. veljače 2008., dva rješenja, prema kojima mldb. M. odnosno M. D., s 30. lipnja 2008., prestaje pravo na skrb izvan vlastite obitelji u vidu stalnog smještaja u udomiteljskoj obitelji podnositelja, te se od 1. srpnja 2008. smještaju u D. z. d. i m. p. o. u P.

Protiv navedenih rješenja podnositelj je, kako navodi, istodobno s ustavnom tužbom podnio žalbe. Međutim, izražava sumnju u zakonitost postupanja Ministarstva kao drugostupanjskog, žalbenog tijela, kada je ono istodobno i donositelj osporenog rješenja kojim mu je naloženo da zatraži prekid smještaja za mldb. M. i M. D. - koje je, dakle, izravno usmjereno protiv prava i interesa djece i udomitelja i kojim se krši zakon.

Podnositelj predlaže ustavnu tužbu usvojiti. Istodobno predlaže odgoditi ovrhu dvaju rješenja Centra za socijalnu skrb Beli Manastir.

4. Tijekom ustavnosudskog postupka, Upravni sud Republike Hrvatske donio je presudu broj: Us-2471/08-9 od 30. listopada 2008., kojom je usvojio podnositeljevu tužbu i poništio rješenje Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi od 1. veljače 2008. (osporeno i ustavnom tužbom), iz razloga što je navedeno Ministarstvo tim rješenjem prekoračilo ovlasti koje mu pripadaju u okviru provedbe inspekcijskog nadzora, to jest postupilo je protivno člancima 179. i 181. Zakona o socijalnoj skrbi.

Kao bitan razlog poništavanja navedenog rješenja Upravni sud ističe da Ministarstvo u okviru inspekcijskog nadzora nema ovlasti nalagati udomitelju da sam zatraži prekid smještaja za udomljenu djecu.

Međutim, dva rješenja Centra za socijalnu skrb Beli Manastir, oba od 23. lipnja 2008., koja podnositelj također osporava ustavnom tužbom podnesenom na temelju članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona, a slijedom kojih je mldb. M. i M. D. prestao smještaj u podnositeljevoj obitelji i pravo na skrb izvan vlastite obitelji, ostala su na pravnoj snazi i nakon presude Upravnog suda. O tim je rješenjima i nadalje u tijeku žalbeni postupak. Istodobno je u tijeku postupak povodom podnositeljeva zahtjeva kojim je od nadležnog Ministarstva zatražio dozvolu za otvaranje tzv. obiteljskog doma, pri čemu bi nakon ishođenja takve dozvole mldb. M. i M. D. bili vraćeni u udomiteljsku obitelj podnositelja.

Ustavna tužba nije osnovana.

5. Članak 63. stavak 1. Ustavnog zakona propisuje:

Ustavni sud će pokrenuti postupak po ustavnoj tužbi i prije no što je iscrpljen pravni put, u slučaju (...) kad se osporenim pojedinačnim aktom grubo vrijeđaju ustavna prava, a potpuno je razvidno da bi nepokretanjem ustavnosudskog postupka za podnositelja ustavne tužbe mogle nastati teške i nepopravljive posljedice.

Osnovanost pokretanja ustavnosudskog postupka utemeljenog na članku 63. stavku 1. (posljednjem dijelu rečenice) Ustavnog zakona ovisi u prvom redu o utvrđenju postojanja grube povrede ustavnog prava učinjene podnositelju osporenim pojedinačnim aktom. Stoga eventualni nastup teških i nepopravljivih posljedica koje nisu uzrokovane grubom povredom ustavnog prava nije osnovan razlog za pokretanje ustavnosudskog postupka na temelju članka 63. stavka 1. (posljednjeg dijela rečenice) Ustavnog zakona.

U primjeni navedenog članka Ustavnog zakona, Ustavni sud je uvažio činjenicu da je u konkretnom slučaju dovršena kontrola zakonitosti jednog od osporenih upravnih akata, koja je okončana poništavanjem tog osporenog akta, ali da još nije u cijelosti dovršena ni žalbena (upravna), a ni sudska kontrola zakonitosti ostalih osporenih upravnih akata, pa se i ocjena o gruboj povredi ustavnog prava zasniva na stanju stvari koje je postojalo na dan podnošenja ustavne tužbe, odnosno na činjeničnom stanju utvrđenom u prvostupanjskom upravnom postupku do dana podnošenja ustavne tužbe.

6. Uvidom u (poništeno) rješenje Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi i u osporena rješenja Centra za socijalnu skrb Beli Manastir (o kojima je žalbeni postupak u tijeku), Ustavni sud je utvrdio sljedeće činjenice važne za odlučivanje u ovom ustavnosudskom postupku:

6.1. Pozivom na članak 179. stavak 2. Zakona o socijalnoj skrbi, Ministarstvo zdravstva i socijalne skrbi donijelo je, po provedenom inspekcijskom nadzoru, osporeno rješenje od 1. veljače 2008., kojim je udomiteljskoj obitelji podnositelja naložilo da od Centra za socijalnu skrb Beli Manastir zatraži prekid smještaja mldb. M. i M. D. u roku od 15 dana od dana primitka rješenja, a najkasnije do završetka školske godine 2007./08., te da o poduzetom izvijesti Ministarstvo, uz prilaganje odgovarajuće dokumentacije.

U obrazloženju rješenja navedeno je, u bitnome, kako je Ministarstvo ocijenilo opravdanim daljnji nastavak smještaja u podnositeljevoj obitelji za ostalu udomljenu djecu - šestoro braće i sestara U.-M., dok nije ocijenilo opravdanim daljnji nastavak smještaja za M. i M. D. - zbog smanjivanja broja korisnika odnosno usklađivanja rada udomiteljske obitelji s člankom 8. stavkom 1. Zakona o udomiteljstvu.

Navedeno je rješenje Upravni sud poništio, budući da Ministarstvo, u okviru inspekcijskog nadzora, nema ovlasti nalagati udomitelju da sam zatraži prekid smještaja za udomljenu djecu.

6.2. Pozivom na nalog i preporuku nadležnog Ministarstva iz rješenja od 1. veljače 2008., prema kojima je djeci potrebno omogućiti premještaj iz obitelji podnositelja, uz zadržavanje na području Pule, kao i na činjenicu da na području G. P. nema udomiteljskih obitelji kod kojih bi bio moguć smještaj djece, Centar za socijalnu skrb Beli Manastir donio je 23. lipnja 2008., po službenoj dužnosti, dva rješenja, na temelju kojih M. odnosno M. D. prestaje pravo na skrb izvan vlastite obitelji u vidu stalnog smještaja u udomiteljskoj obitelji podnositelja, s 30. lipnja 2008. godine.

Prema osporenim rješenjima, M. i M. D. smještaju se od 1. srpnja 2008. u D. z. d. i m. p. o. u P., čija je Komisija za prijam i otpuste o tome već donijela odluku, te se navodi da se rješenja donose u interesu djece jer pretpostavke iz članaka 62. i 68. Zakona o socijalnoj skrbi više ne postoje.

Članak 62. Zakona o socijalnoj skrbi propisuje:

Smještaj ili boravak ostvaruju:

– stalni smještaj, tjedni smještaj, privremeni smještaj, cjelodnevni boravak, poludnevni boravak, privremeni boravak i organizirano stanovanje.

Članak 68. istog Zakona propisuje:

1. Skrb izvan vlastite obitelji osigurava se djeci bez roditelja, djeci koju roditelji zanemaruju ili zlorabe svoje roditeljske dužnosti, te djeci i mlađim punoljetnicima s poremećajima u ponašanju ili kad je to ih drugih razloga u interesu djece ili mlađih punoljetnih osoba.

2. Ako to interesi djeteta zahtijevaju, skrb izvan vlastite obitelji osigurava se djetetu čiji roditelji zbog bolesti, neriješenog stambenog pitanja ili drugih životnih nedaća nisu u mogućnosti privremeno brinuti o djetetu.

3. Skrb izvan vlastite obitelji osigurava se djeci i odraslim osobama, žrtvama obiteljskog nasilja i žrtvama trgovanja ljudima.

7. U tijeku postupka u povodu ustavne tužbe Ustavni sud je zatražio očitovanja Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi Republike Hrvatske – Uprave za socijalnu skrb, Centra za socijalnu skrb Beli Manastir i Ureda pravobraniteljice za djecu. Ministarstvo je dostavilo svoj odgovor na ustavnu tužbu, Centar za socijalnu skrb Beli Manastir dostavio je dio dokumentacije vezane uz premještaj M. i M. D. u D. z. d. i m. p. o. u P., dok Ured pravobraniteljice za djecu nije dostavio svoje očitovanje.

7.1. Iz očitovanja Ministarstva zdravstva i socijalne skrbi proizlazi da su M. i M. D. 1. srpnja 2008. premješteni iz udomiteljske obitelji podnositelja ustavne tužbe u D. z. d. i m. p. o. u P., te da je do situacije nastale u konkretnom slučaju došlo zbog, kako se navodi, »spleta okolnosti i propusta u postupanju Centra za socijalnu skrb«, budući da je taj Centar bio dužan 2006., kad je odbijen zahtjev podnositelja ustavne tužbe kojim je tražio odobrenje smještaja za desetero djece (a prethodno mu je bio odobren smještaj za dvoje, a zatim za četvero djece), prekinuti smještaj »prekobrojnim« korisnicima i uskladiti rad udomiteljske obitelji s tada važećim propisima (Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o socijalnoj skrbi – »Narodne novine« broj 103/03., u daljnjem tekstu: ZIDZSS iz 2003.). Centar je to propustio učiniti.

Pritom Ministarstvo ističe da se na konkretan slučaj ne može primijeniti članak 35. stavak 1. Zakona o udomiteljstvu (nastavak skrbi nad »prekobrojnim« korisnicima zatečenim u udomiteljskim obiteljima na dan stupanja na snagu tog Zakona), jer navedena odredba podrazumijeva prethodnu usklađenost rada udomitelja s člankom 49. ZIDZSS-a iz 2003., kojim je izmijenjen članak 114. Zakona o socijalnoj skrbi, tako da je u stavku 2. propisano:

U jednoj udomiteljskoj obitelji može biti smješteno najviše pet osoba, uključujući i osobe smještene po drugoj osnovi.

Također se u očitovanju Ministarstva navodi da je inspekcijskim nadzorom utvrđeno, o čemu Ministarstvo dostavlja zapisnik i nalaz, da u udomiteljskoj obitelji D. ne postoje uvjeti za odgovarajuću skrb. Iz priloženog zapisnika i nalaza inspekcijskog nadzora proizlazi da se primjedbe inspekcije odnose na dotrajalost i lošu opremljenost objekta u kojem obitelj živi i na školski uspjeh udomljene djece.

7.2. Centar za socijalnu skrb Beli Manastir dostavio je Ustavnom sudu, pored ostalog, izvješće socijalnog radnika o terenskom obilasku M. i M. D., obavljenom 18. i 19. lipnja 2008. iz kojeg je razvidno da je odluka o premještaju iz udomiteljske obitelji na M. i M. D., kao i na njihove udomitelje, djelovala izrazito traumatično.

Međutim, prema kasnijim informacijama (iz listopada 2009. i ožujka 2010.), dobivenim od centara za socijalnu skrb u Belom Manastiru i Puli tijekom razmatranja ustavne tužbe, mldb. M. i M. D. iznimno su se dobro prilagodili životu u domu, omogućeni su im, bez ikakvih zapreka, kontakti s udomiteljskom obitelji, koju posjećuju redovito, svakog vikenda, te je u tijeku postupak u povodu podnositeljevog zahtjeva kojim je od nadležnog Ministarstva zatražio dozvolu za otvaranje tzv. obiteljskog doma, pri čemu bi nakon ishođenja takve dozvole mldb. M. i M. D. eventualno mogli biti vraćeni u udomiteljsku obitelj podnositelja.

8. Stajalište o neosnovanosti ustavne tužbe podnositelja Ustavni sud obrazlaže sljedećim razlozima:

8.1. U konkretnom slučaju neposredno mjerodavno materijalno pravo predstavljaju članak 8. i članak 35. stavak 1. Zakona o udomiteljstvu, kojima je propisano:

Članak 8.

U udomiteljskoj obitelji može biti smješteno najviše troje djece.

Članak 35. stavak 1.

Udomitelj koji na dan stupanja na snagu ovog Zakona ima na smještaju veći broj korisnika od broja propisanog člankom 8. i 9. ovog Zakona, nastavlja skrbiti o zatečenim korisnicima dok ti korisnici ostvaruju pravo na skrb izvan vlastite obitelji.

8.2. Člankom 3. Ustava utvrđene su najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske, među ostalim vladavina prava i poštovanje prava čovjeka. Obveza poštovanja navedenih ustavnih vrednota nužno dovodi i do obveze tumačenja mjerodavnih zakona i drugih propisa i njihove primjene u skladu s važnim načelima koja su sastavnice navedenih ustavnih vrednota.

Stoga svaki pojedinačni akt nadležnog tijela kojim se odlučuje o pravima i obvezama građana mora biti donesen u skladu s Ustavom i mjerodavnim zakonima pri čemu je važno mjerodavni zakon tumačiti i primjenjivati u skladu s odgovarajućim vrijednostima koje štiti Ustav.

Ustav Republike Hrvatske u nizu odredaba (članci 61. do 65. Ustava) jamči osobitu zaštitu djeci, maloljetnicima, nemoćnim i socijalno ugroženim osobama.

Svrha je donošenja Zakona o udomiteljstvu iz 2007., kao posebnog zakona u odnosu na Zakon o socijalnoj skrbi, pružanje osobite zaštite djeci, maloljetnicima, nemoćnim i socijalno ugroženim osobama, napose s ciljem da se ta zaštita unaprijedi, između ostalog, i na način da se smanji dopušteni broj korisnika po udomiteljskoj obitelji (na tri). Namjera zakonodavca da postupno smanji dopušteni broj korisnika po udomiteljskoj obitelji razvidna je i iz već ranije noveliranog članka 114. Zakona o socijalnoj skrbi (članak 49. ZIDZSS iz 2003. - citiran u točki 7.1. ovog obrazloženja), kojom je maksimalni broj korisnika po udomiteljskoj obitelji prvotno smanjen na pet.

9. Jedna od sastavnica Ustavom propisanih vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske jest i načelo pravne sigurnosti (izvjesnosti) i s njim povezano načelo zaštite legitimnih očekivanja stranaka u postupcima u kojima se odlučuje o njihovim pravima i obvezama. U tom smislu, prijelazan članak 35. stavak 1. Zakona o udomiteljstvu jest izraz uvažavanja načela pravne sigurnosti. Za podnositelja ustavne tužbe u najvećoj je mjeri i sporna upravo okolnost da članak 35. stavak 1. Zakona o udomiteljstvu u konkretnom slučaju nije primijenjen, čime je, kako smatra, narušena pravna sigurnost podnositelja i udomljene djece te je postupljeno protivno njihovim legitimnim očekivanjima. Ustavni sud primjećuje, međutim, da primjena članka 35. stavka 1. Zakona o udomiteljstvu, kao prijelazne odredbe, podrazumijeva da je »zatečeno« stanje na dan stupanja na snagu Zakona o udomiteljstvu onakvo stanje kakvo je uređeno člankom 49. ZIDZSS-a iz 2003., to jest da se članak 35. stavak 1. Zakona o udomiteljstvu odnosi na udomiteljske obitelji koje udomljavaju do petero korisnika.

Nedvojbeno je kako se u konkretnom slučaju dogodio propust nadležnog upravnog tijela koje, nakon stupanja na snagu ZIDZSS-a iz 2003., nije postupilo sukladno članku 49. tog Zakona, to jest nije pristupilo postupnom smanjivanju broja korisnika smještenih u udomiteljskoj obitelji podnositelja tako da je na dan stupanja na snagu Zakona o udomiteljstvu 2007. u domu podnositelja bilo udomljeno ukupno osmero djece, umjesto zakonom dopuštenih petero djece. Međutim, i u suprotnom slučaju, usklađivanje rada udomiteljske obitelji s člankom 49. ZIDZSS-a iz 2003. zahtijevalo bi smanjenje broja djece udomljene kod podnositelja.

Ustavni sud također mora uzeti u obzir činjenicu da su M. i M. D. već premješteni u dom 1. srpnja 2008. i da su se, prema navodima nadležnog Centra, prilagodili životu u njemu. Stoga bi eventualno premještanje djece prije okončanja redovitog postupka za samu djecu moglo biti traumatično, jer bi nakon eventualnog negativnog ishoda tog postupka za podnositelja djeca morala biti ponovo premještena u dom.

10. U kontekstu navoda o povredi vladavine prava, pravne sigurnosti i legitimnih očekivanja stranaka, valja imati u vidu i to da Konvencija o pravima djeteta (»Službeni list SFRJ« broj 15/90.; »Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 12/93. i 20/97.) jamči posebnu zaštitu i pomoć države djeci kojoj je uskraćena obiteljska sredina ili koja, zbog vlastite dobrobiti, ne smiju ostati u toj sredini. Posebna zaštita i pomoć države pruža se u okviru nacionalnih zakonodavstava, osiguravanjem zamjenske pomoći takvoj djeci. Konvencija, dakle, ne pruža nikakva jamstva (potencijalnim niti stvarnim) udomiteljima.

Ni Konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine - Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99., 8/99., 14/02. i 1/06., u daljnjem tekstu: Konvencija), a ni pravna praksa Europskog suda za ljudska prava također ne poznaju »pravo na udomljenje« kao pravo udomitelja.

Iz odredaba Ustava Republike Hrvatske razvidno je također da ustavnopravnu zaštitu uživa obitelj (dok se pravni odnosi u obitelji uređuju zakonom), materinstvo, djeca i mladež, odnosno maloljetnici bez roditelja i oni za koje se roditelji ne brinu. Institut udomiteljstva nije, prema tome, ustavnopravna, već zakonska kategorija, ustanovljena u korist djeteta.

Slijedom navedenog, ne postoje ni jamstva koja bi podnositelju, kao udomitelju, osiguravala, na ustavnopravnoj razini, zaštitu »prava na udomljenje« u smislu u kojem to ističe podnositelj u svojoj ustavnoj tužbi.

11. Zbog svega navedenog, prema ocjeni Ustavnog suda, u konkretnom slučaju nije riječ o postupanju kojim bi se grubo vrijeđala ustavna prava podnositelja kao udomitelja, niti bi njemu osobno mogla biti nanesena teška i nepopravljiva šteta u smislu članka 63. stavka 1. Ustavnog zakona zbog nepokretanja ustavnosudskog postupka.

12. Budući da je Ustavni sud donio odluku kojom se ustavna tužba odbija, prijedlog podnositelja za donošenje rješenja o privremenoj odgodi nije razmatran.

13. Na temelju članaka 73. i 75., u svezi s člankom 63. stavkom 1. Ustavnog zakona, donesena je odluka kao u izreci.

14. Objava odluke (točka II. izreke) temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-IIIB-2920/2008

Zagreb, 15. travnja 2010.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica Vijeća
mr. sc. Nevenka Šernhorst, v. r.

Odluka, NN 59/2010-1395