## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1026/1995, U-I-1080/1998, U-I-105/1999, U-I-694/1999, U-I-1007/1999, U-I-1093/1999, U-I-29/2000 od 5. srpnja 2000.

### NN 69/2000 (17.7.2000.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-1026/1995, U-I-1080/1998, U-I-105/1999, U-I-694/1999, U-I-1007/1999, U-I-1093/1999, U-I-29/2000 od 5. srpnja 2000.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1525

Ustavni sud Republike
Hrvatske, u sastavu Smi­ljko Sokol, predsjednik Suda, te suci Velimir Belajec,
Marijan Hranjski, Petar Klarić, Jurica Malčić, Ivan Matija, Ivan Mrkonjić,
Jasna Omejec, Emilija Rajić, Vice Vukojević i Milan Vuković, odlučujući o
prijedlozima za pokreta­nje postupka za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na
sjednici održanoj 5. srpnja 2000. godine, donio je

## ODLUKU

I. Pokreće se postupak za ocjenu suglasnosti s Ustavom i ukida se dio
odredbe članka 23. stavka 2. Zakona o zdravstvenom osiguranju (»Narodne
novine«, broj 75/93, 1/97 – pročišćeni tekst, 109/97, 13/98, 88/98, 10/99 i
34/99) koji glasi: »... a ni nakon ­nje­govog isteka...«

## RJEŠENJE

II. Ne prihvaćaju se prijedlozi za ocjenu suglasnosti s Ustavom odredbe članka
5. točke 11., članka 34. stavka 3., članka 51. i članka 96. Zakona o
zdravstvenom osiguranju, te odredbe članka 1., 6., 7. i 9. Zakona o izmjenama
i dopunama Zakona o zdravstvenom osigura­nju (»Narodne novine, broj 10/99).

Obrazloženje

I.

Predlagatelji 1) Milan Cimeša iz Karlovca, 2) »Chromos – boje i lakovi«
d.d. iz Zagreba, koje zastupa Frano Ljubas, pred­sjednik Uprave, 3) Hrvatski
liječnički sindikat, zastupan po tadaš­njem predsjedniku dr. Stjepanu Kudleku,
4) »Industrograd­nja« d.d. iz Zagreba, koju zastupa Zvonimir Matić, predsjednik
Uprave, 5) »Unitas« d.d. tvornica konca iz Zagreba, koju zastupa direktor Ante
Kljaić, 6) Jadranka Meštrović Kologranić, odvjetnica iz Splita i 7) Ericsson
Nikola Tesla d.d. iz Zagreba, koje­ga zastupa Lars Ake Einer Enell i za »Plivu«
d.d. iz Zagreba, koju zastupa direktor pravnih poslova Darko Majer, podnijeli
su prijedloge radi pokreta­nja postupka za ocjenu ustavnosti pojedinih odredbi
Zakona o zdravstvenom osigura­nju (»Narodne novine«, broj 75/93, 55/96, 1/97 –
pročišćeni tekst, 109/97, 13/98, 88/98, 10/99 i 34/99, nastavno: Zakon).
Predlagatelj pod 4) podnio je prijedlog radi pokretanja postupka za ocjenu
ustavnosti odredbi članaka 1., 6., 7. i 9. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona
o zdravstvenom osiguranju (»Narodne novine«, broj 10/99, nastavno: Zakon o
izmjenama).

Tijekom ustavnosudskog postupka prijedlozi su dostav­ljeni na odgovor
Vladi Republike Hrvatske, Ministarstvu zdravstva i Hrvatskom zavodu za
zdravstveno osigura­nje.

Vlada Republike Hrvatske i Ministarstvo zdravstva jednako su se očitovali
na dostav­ljene prijedloge, te u bitnom navode:

U svezi prijedloga predlagatelja pod 4) i 5) kojim se osporava
suglasnost s Ustavom odredbe članka 23. stavka 2. Zakona, Vlada Republike
Hrvatske i Ministarstvo zdravstva iznose da osporena odredba u svezi s odredbom
članka 60. Zakona, na različit način uređuje pravo na zakonsku zateznu kamatu,
te stoga osporena odredba nije u suglasnosti s odredbom članka 3. Ustava.

U odnosu na prijedlog predlagate­lja pod 1) i 6) za ocjenu ustavnosti
odredbe članka 5. točke 12. stavak a., odnosno sada članka 5. točke 11. Zakona,
navode da propušta­nje nezaposlenih osoba na pravovremeno podnoše­nje prijave
Zavodu za zapoš­ljava­nje, pa time i za stjeca­nje svojstva osiguranika
obveznog zdravstvenog osigura­nja, nije razlog protuustavnosti predmetne
odredbe Zakona, tim više što ovaj Zakon omogućuje i stjeca­nje svojstva
osigurane osobe po drugim osnovama.

U odnosu na prijedlog predlagate­lja pod 6) iznose da budući da se
predmetna zakonska odredba osporava zbog nemogućnosti stjeca­nja statusa
osiguranika obveznog zdravstvenog osigura­nja nezaposlenih osoba koje žive u
Republici Hrvatskoj, a nemaju prijav­ljeno prebivalište, navode da je Ustavni
sud dana 19. siječ­nja 2000. u predmetu pod brojem: U-I-496/1998 donio odluku o
djelomičnom ukida­nju odredbe članka 2. stavka 1. i o ukida­nju članka 2.
stavka 2. i članka 13. stavka 2. Zakona o prebivalištu i boravištu građana u
cijelosti, a kojim odredbama se Zakonom određuje prebivalište građana. Kako se
ukida­njem  navedenih odredbi Zakona o
prebivalištu i boravištu građana, prebivalištem određuje mjesto u kojem se građanin
naselio s namjerom da u ­njemu stalno živi, stoga su neosnovani razlozi prema
kojima bi zbog nepriznava­nja prebivališta nezaposlenih osoba koje su se
naselile na području Republike Hrvatske s namjerom da u određenom mjestu stalno
žive, osporena odredba bila u nesuglasju s Ustavom.

U svezi prijedloga predlagate­lja pod 3) kojim se osporava suglasnost s
Ustavom odredbe članka 34. stavka 3. Zakona, navode da su nejasni razlozi
protuustavnosti osporavane odredbe u smislu podnesenog prijedloga.

U odnosu na prijedlog predlagate­lja pod 7) za ocjenu ustavnosti odredbe
članka 51. Zakona, navode da Vlada Republike Hrvatske priprema izmjenu
navedenog članka Zakona.

U odnosu na prijedlog
predlagate­lja pod 4) za ocjenu ustavnosti odredbe članaka 23. i 96. Zakona, te
članaka 1., 6., 7. i 9. Za­kona o izmjenama, navode da se ne mogu izjednačavati
pot­raži­va­nja koja ima Republika Hrvatska po osnovi poreza, te Hrvatski zavod
za zdravstveno osigura­nje i Hrvatski zavod za mirovinsko osigura­nje po osnovi
doprinosa prema fizičkim i pravnim osobama, s potraživa­njima fizičkih i
pravnih osoba prema Republici Hrvatskoj ili Hrvatskom zavodu za zdravstveno
osigura­nje po različitim pravnim osnovama, pa se ne mogu ni prebijati obveze
pravnih ili fizičkih osoba da plate poreze i doprinose kojima se zadovo­ljavaju
zakonom propisane obveze države, odnosno Hrvatskog zavoda za zdravstveno
osigura­nje, s potraživa­njima koje pravne ili fizičke osobe, obveznici plaća­nja
poreza i doprinosa, mogu imati prema ovim osobama javnog prava po različitim
pravnim osnovama.

II.

Po prijedlozima za ocjenu
suglasnosti s Ustavom pojedinih odredaba Zakona, Sud je pokrenuo postupak samo
u odnosu na odredbu članka 23. stavka 2. Zakona te ukinuo dio odredbe članka
23. stavka 2. Zakona, u dijelu koji glasi: »... a ni nakon ­nje­govog isteka...«

Prijedloge za ocjenu
suglasnosti s Ustavom odredbe članka 5. točke 12. stavak a., odnosno sada članka
5. točke 11., članka 34. stavka 3., članka 51. i članka 96. Zakona, kao i
odredbe članaka 1., 6., 7. i 9. Zakona o izmjenama, Sud kao neosnovane nije prihvatio.

III.

Odredbu članka 23. Zakona,
osporavaju podnosite­lji pod 4) i 5), a stavak 2. članka 23. Zakona osporava
podnosite­lj pod 2).

Osporena odredba glasi:

»Nadoknada plaće u svezi s
korište­njem zdravstvene zaštite iz članka 21. točke 3. do 6. ovoga Zakona
isplaćuje se osiguraniku na teret sredstava Zavoda od prvog dana korište­nja
prava.

Nadoknadu plaće iz stavka 1.
ovoga članka obračunava i isplaćuje pravna odnosno fizička osoba, s time da je
Zavod obvezan vratiti isplaćenu nadoknadu u roku od 45 dana od dana primitka
zahtjeva za povrat, izuzev slučajeva navedenih u članku 21. točki 3. i 6. ovoga
Zakona, kada nadoknadu plaće obračunava i isplaćuje od prvog dana Zavod, s tim
da u tom roku, a ni nakon ­nje­govog isteka, ne mogu teći zatezne kamate.

Provedbene propise o načnu
ostvariva­nja prava na nadoknadu plaće iz stavka 1. ovoga članka donijet će
Zavod.

Podnosite­lji prijedloga
smatraju da je osporena odredba u nesuglasju s načelom jednakosti iz članka 3.
Ustava i s odredbom članka 26. i članka 49. Ustava.

Prijedlog obrazlažu ističući
da se osporenom odredbom na različit, odnosno neravnopravan način uređuje pravo
na zakonsku zateznu kamatu, ovisno o kojem se subjektu radi. Tako se priznaje
zakonska zatezna kamata na dug zbog doprinosa koji nije plaćen na vrijeme
Zavodu, ali obvezniku doprinosa ne priznaje se pravo na zakonsku zateznu kamatu
za nepravovremeno vraća­nje sredstava koja je isplatio osiguraniku umjesto
Hrvatskog zavoda za zdravstveno osigura­nje.

Prijedlog je osnovan.

Prema odredbi članka 60. stavka 1. Zakona, Hrvatski zavod za zdravstveno
osigura­nje (nastavno: Zavod) ima pravo na naplatu kamata od obveznika uplate
doprinosa za zdravstveno osigura­nje, koji u propisanom roku ne uplati dospjele
doprinose.

U slučaju kad je obveznik uplate doprinosa, pravna ili fizička osoba,
isplatila osiguraniku nadoknadu plaće u svezi korište­nja zdravstvene zaštite
iz članka 21. točke 3. do 6. navedenog Zakona, s pravom da od Zavoda traži vraća­nje
isplaćene nadoknade, tada se osporenom odredbom propisuje da niti unutar roka
vraća­nja niti nakon isteka roka vraća­nja ne mogu teći zatezne kamate.

Prema odredbama članka 277. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne
novine«, broj 53/91, 73/91, 3/94, 7/96 i 112/99), dužnik koji kasni s ispu­nje­njem
novčane obveze duguje pored glavnice i zatezne kamate. Iz navedenog slijedi da
su osporenom odredbom pravne i fizičke osobe stav­ljene u nejednak položaj u
odnosu na Zavod. Slijedom iznesenog, Sud smatra da je članak 23. stavak 2.
Zakona, u dijelu koji glasi: »... a ni nakon ­nje­govog isteka...«, u
nesuglasju s odredbom članka 14. stavka 2. Ustava, kojim se propisuje da su svi
pred zakonom jednaki, jer je primjenom osporavane odredbe, određena skupina
pravnih i fizičkih osoba stav­ljena u nejednak položaj u odnosu na Zavod.

Iz navedenog slijedi da
ukinuti dio odredbe članka 23. stavka 2. Zakona predstav­lja povredu načela
jednakosti i vladavine prava iz članka 3. Ustava, kao jedne od teme­ljnih
vrednota ustavnog poretka Republike Hrvatske.

Tijekom ustavnosudskog postupka
nije utvrđeno da bi osporena odredba bila u nesuglasju s odredbom članka 26.
Ustava kojim se propisuje da su svi jednaki pred sudovima, kao ni s odredbom članka
49. Ustava, prema kojemu država osigurava svim poduzetnicima jednaki pravni
položaj na tržištu. Hrvatski zavod za zdravstveno osigura­nje, s obzirom na ­nje­gov
zakonom utvrđen status i nadležnost, ne može se izjednačavati s poduzetnikom na
tržištu, pa stoga osporena odredba nije u suprotnosti s odredbom članka 49.
Ustava.

IV.

1. Predlagate­lji pod 3) u prijedlogu i dopuni prijedloga osporavaju
suglasnost s Ustavom odredbe članka 34. stavka 3. Zakona koji glasi:

»Visinu nadoknade plaće i najviši iznos nadoknade plaće koja se isplaćuje
na teret Zavoda utvrđuje Zavod.«

Predlagate­lji smatraju da je osporena odredba u nesuglasju s odredbama članka
14. i članka 20. Ustava.

Prijedlog obrazlažu navodeći da je stavkom 1. članka 34. Zakona, određeno
da nadoknada plaće ne može biti niža od 80% osnovice za nadoknadu. Navode da je
teme­ljem osporene odredbe Zavod pravilnikom ograničio najviši iznos nadoknade
plaće, kad se plaće isplaćuju na ­nje­gov teret. Stoga, zaposlenici čija je plaća
i osnovica, a time i pripadajuća nadoknada veća od najviše­g utvrđenog iznosa,
stav­ljeni su u neravnopravni položaj prema ostalim korisnicima nadoknade, te
su im uma­njena prava koja proizlaze iz članka 34. stavka 1. Zakona, a time se
krši ustavno jamstvo o jednakosti svih pred zakonom.

Prijedlog nije osnovan.

Zakonodavac je osporenom odredbom dao ovlašte­­nje Zavodu na donoše­­nje
provedbenih propisa o načinu ostvariva­­nja prava na nadoknadu plaće, kada se
ta nadoknada ostvaruje na teret sred­stava Zavoda.

Ovlašte­­nje Zavoda iz članka 34. stavka 3. Zakona nije u protuslov­­lju
s odredbom stavka 1. istog članka, a kako se to navodi u prijedlogu, jer su te
odredbe po svojem sadržaju različite i neovisne. Za razliku od osporavane
odredbe Zakona, koja daje ovlašte­­nje za propisiva­­nje raspona visine
nadoknade plaće od najniže do najviše (80% – 100% od osnovice za
nadoknadu), te najviše­g iznosa tako obračunate nadoknade, odredbom stavka 1.
istog članka propisuje se zaštitna do­­nja granica obračunate nadoknade plaće,
koja prema toj odredbi ne može biti niža od 80% od osnovice za nadoknadu, s tim
da i s tako propisanom visinom – postotkom, obračunati iznos nadoknade plaće,
za puno radno vrijeme, ne može iznositi ma­­nje od najniže­g iznosa nadoknade
plaće, koju suglasno utvrđuje Vlada Republike Hrvatske i Zavod.

Po miš­­lje­­nju Ustavnog suda, odredbom članka 34. stavka 3. Zakona ne
pravi se razlika između osiguranika u svezi navedenog novčanog dava­­nja kao što
to predlagate­­lj navodi.

Slijedom iznesenog, osporena odredba Zakona nije u nesuglasju s odredbom
članka 14. Ustava, koja određuje da su svi pred zakonom jednaki, kao ni s
odredbom članka 20. Ustava, koja propisuje odgovornost za one koji se ogriješe
o odredbe Ustava o teme­­ljnim slobodama i pravima čovjeka i građanina.

2. Odredbu članka 5. stavka 12. točka a., sada članak 5. točka 11.
Zakona osporavaju podnosite­­lji pod 1) i 6).

Osporena odredba glasi:

»Prema ovom Zakonu osiguranici su:

11. osobe s prebivalištem u Republici Hrvatskoj koje nisu zdravstveno
osigurane po drugoj osnovi i koje su prijav­­ljene u Zavodu, ako su:

a) se prijavile u roku od 30 dana nakon prestanka radnog odnosa, obav­­lja­­nja
djelatnosti ili nakon prestanka prima­­nja nadoknade plaće na koju imaju pravo
prema ovom Zakonu ili prema propisima donesenim na teme­­lju ovoga Zakona.«

Predlagate­­lji smatraju da je osporenom odredbom povrije­đeno ustavno
načelo socijalne države iz članka 1. stavka 1. Ustava i teme­­ljna ustavna načela
vladavine prava (članak 3.), a u nesuglasju je i s odredbama članaka 14., 56. i
58. Ustava.

Razlozi osporava­­nja predlagate­­ljice pod 6) u bitnom se mogu sažeti
na navode da je pravo na zdravstveno osigura­­nje nezaposlenih osoba u
Republici Hrvatskoj uvjetovano i ­­njihovim prebi­valištem u Republici
Hrvatskoj. Navodi da Zavod odbija prijavu na osigura­­nje i izdava­­nje
zdravstvene iskaznice svima koji ne ispu­­njavaju uvjet prebivališta, iako, dok
im je trajao ugovor o ra­du i nakon ­­nje­govog prestanka, imali su i danas
imaju pravo na boravak u Republici Hrvatskoj, pa se i prijav­­ljuju kao
nezaposleni Hrvatskom zavodu za zapoš­­ljava­­nje. Podnosite­­lj prijedloga pod
1) navodi kako bi po ­­nje­govom miš­­lje­­nju zakonska odredba trebala
glasiti. Smatra da bi zdravstvenu zaštitu trebali ostvarivati i oni građani
koji su ne svojom kriv­­njom propustili da se u zakonskom roku od 30 dana od
prestanka radnog odnosa, prijave Zavodu za zapoš­­ljava­­nje, odnosno da se
status zdravstveno osigurane osobe stječe danom prijave Zavodu za zapoš­­ljava­­nje.

Prijedlog nije osnovan.

Odredbom članka 5. Zakona, određeno je tko se prema od­red­bama tog
Zakona smatra osiguranikom, a točkom 11. navedene odredbe određeno je pod kojim
uvjetima osobe koje nisu zdravstveno osigurane imaju pravo na zdravstveno
osigura­­nje.

Ispu­­nje­­nje propisanih uvjeta za stjeca­­nje prava na zdravstveno
osigura­­nje, obvezno je za sve građane. Propušta­­nje nezaposlenih osoba da se
u zakonskom roku prijave Zavodu za zapoš­­ljava­­nje, a time i stjeca­­nje
svojstva osiguranika obveznog zdravstvenog osigura­­nja po toj osnovi, ne
dovodi u sum­­nju da je osporavana odredba u nesuglasju s odredbom članka 58.
Ustava, kojom se svakom građaninu jamči pravo na zdravstvenu zaštitu.

Odlukom Ustavnog suda broj: U-I-496/1998 (»Narodne novine«, broj
11/2000), ukinute su odredbe Zakona o prebivalištu i boravištu građana
(»Narodne novine«, broj 53/91) koje su kao uvjet prijave prebivališta
propisivale da osoba u mjestu prebi­va­liš­ta ima stan u vlasništvu ili ugovor
o najmu. Također je ukinut dio odredbe Zakona koji je nadležnom tijelu davao
pravo da odbije prijavu prebivališta ako podnosite­­lj prijave ne podnese
dokaze o svom zaposle­­nju ili drugom izvoru prihoda.

Stoga, Ustavni sud smatra da je ispu­­nje­­nje uvjeta prebi­vališ­ta
predviđeno osporenom odredbom dostupno pod jednakim uvje­tima svim
osiguranicima, te pod pretpostavkom da ispu­­nja­vaju ostale zakonske uvjete
stječu pravo na zdravstveno osigura­­nje.

Neosnovani su stoga navodi predlagate­­lja da je osporavana odredba
Zakona u nesuglasju s odredbama članaka 14., 56. i 58. te s teme­­ljnom
vrednotom jednakosti iz članka 3. Ustava.

3. Predlagate­­lji pod 7) podnijeli su prijedlog za pokreta­­nje
postupka ocjene ustavnosti odredbe članka 51. Zakona.

Osporena odredba glasi:

»Za oz­­ljede na radu i obo­­lje­­nja
od profesionalnih bolesti osiguranika i osiguranih osoba, pravne i fizičke
osobe osiguravaju u cijelosti sredstva za ostvariva­­nje prava i obveza iz
obveznog zdravstvenog osigura­­nja.

Pravne i fizičke osobe
obvezne su se osigurati radi rizika iz stavka 1. ovoga članka.«

Podnosite­­lji smatraju da je
osporavanom odredbom povrije­đeno ustavno načelo vladavine prava iz članka 3.
Ustava, navo­deći kao razlog to što poslodavac snosi troškove osigura­­nja
svojih zaposlenika i u situacijama kada nema ­­nje­gove odgovornosti za nastalu
oz­­ljedu zaposlenika.

Prijedlog nije osnovan.

Odredbom članka 37. Zakona o
mirovinskom osigura­­nju (»Narodne novine«, broj 102/98), propisano je što se
sve smatra oz­­ljedom na radu, a odredbom članka 38. istog Zakona propisan
je  pojam profesionalnih bolesti.

Sve troškove u svezi s
ostvariva­­njem tih prava snosi poslodavac.

Zbog velikog rizika koje­g
poslodavac ne može sam pokriti (teme­­ljem odredbi Zakona o mirovinskom osigura­­nju
i Zakona o zdravstvenom osigura­­nju, poslodavac je obvezan snositi troškove
zdravstvene zaštite u slučaju oz­­ljede na radu i profesionalnih bolesti
zaposlenika i u slučajevima kad nije odgovoran za nastalu oz­­ljedu svog
zaposlenika, jer za te rizike poslodavac odgovara po načelu objektivne
odgovornosti), osporavanom odredbom utvr­đe­na je obveza poslodavca da se taj
rizik mora obvezno osigurati, a sve radi ostvariva­­nja prava iz obveznog
zdravstvenog osigura­­nja zaposlenika.

Osporavana odredba u skladu je s odredbom članka 58. Ustava, kojom se
jamči građanima pravo na zdravstvenu zaštitu kao jedno od teme­­ljnih socijalnih
prava čovjeka i građanina.

Također, osporavana odredba članka 51. Zakona, u skladu je i s odredbom članka
21. Konvencije broj 155 o zaštiti na radu, zdravstvenoj zaštiti i radnoj
okolini (a koja je navedena u Odluci o objav­­ljiva­­nju konvencija Međunarodne
organizacije rada kojih je Republika Hrvatska stranka na temelju notifikacije o
sukcesiji – »Narodne novine« – Međunarodni ugovori, broj 2/94). Iz ­­nje­nog
sadržaja u bitnom proizlazi da se pravo na zdravstvenu zaštitu jamči svim
radnicima bez ikakva ograniče­­nja, a radi zaštite zdrav­­lja. Navedena
Konvencija je dio unutar­­nje­g pravnog poretka Republike Hrvatske i po svojoj
je pravnoj snazi iznad zakona u smislu odredbe članka 134. Ustava.

Slijedi, da osporena odredba Zakona nije u nesuglasju s teme­­ljnom
odredbom članka 3. Ustava Republike Hrvatske.

4. Prijedlog za pokreta­­nje postupka za ocjenu suglasnosti s Ustavom
odredbe članka 96. Zakona, i odredbe članaka 1., 6., 7. i 9. Zakona o izmjenama
podnio je podnosite­­lj pod 4).

Predlagate­­lj smatra da osporavane odredbe nisu u suglasju s odredbama članaka
3., 18. i 26. Ustava Republike Hrvatske.

Obrazlažući svoje navode, predlagate­­lj ističe da su navedene odredbe
Zakona, kojima se određuje kaznena odgovornost za obveznika uplate doprinosa za
zdravstveno osigura­­nje koji ne plati propisani doprinos, zbog nemogućnosti
podmire­­nja tih obveza prijebojem, kao i pravo Zavoda da obvezniku plaća­­nja
doprinosa, koji ne uplati dospjele doprinose, rješe­­njem utvrdi ­­nje­govu
obvezu na plaća­­nje tih doprinosa, u nesuglasju s odredbama Ustava o
jednakosti i vladavini prava, te o pravu na žalbu protiv pojedinačnih pravnih
akata.

Osporavane odredbe članka 96.
Zakona i odredbe članka 9. Zakona o izmjenama nalaze se u »Glavi VIII. –
Kaznene odredbe« Zakona o zdravstvenom osigura­­nju. Osporavanim odredbama
propisane su kazne obveznicima plaća­­nja doprinosa za obvezno zdravstveno
osigura­­nje za poči­­njeni prekršaj.

Stajalište je Suda da
osporavane odredbe nisu u nesuglasju s člankom 18. Ustava koji jamči pravo na žalbu,
jer obveznik plaća­­nja doprinosa ima pravnu zaštitu i može Direkciji Zavoda
izjaviti žalbu protiv rješe­­nja kojim mu je utvrđena obveza plaća­­nja
doprinosa (članak 6. Zakona o izmjenama). Osporavane odred­be nisu u nesuglasju
niti s člankom 26. Ustava, jer tom odredbom nisu dovedene u sum­­nju one
vrijednosti koje sadrži Ustav u pogledu jednakosti građana pred sudovima. Tim
odredbama Zakona jednako su normirane kazne za sve obveznike plaća­­nja
doprinosa koji počine prekršaj.

S obzirom na nadležnost Zavoda, za istaći je da se ne mogu izjednačavati
potraživa­­nja koja ima Zavod po osnovi doprinosa za obvezno zdravstveno
osigura­­nje prema fizičkim i pravnim osobama, s potraživa­­njima fizičkih i
pravnih osoba prema Zavodu po različitim pravnim osnovama, pa se ne mogu ni
prebijati obveze tih fizičkih i pravnih osoba da plate doprinos Zavodu, koje su
zakonom obvezne s potraživa­­njima koje obveznici plaća­­nja doprinosa mogu
imati prema Zavodu po različitim pravnim osnovama.

5. Osporavanom odredbom članka 1. Zakona o izmjenama dopu­­njen je članak
42. Zakona o zdravstvenom osigura­­nju, tako da se u članku 42. iza stavka 3.
dodaju novi stavci 4., 5., 6. i 7.

Osporavanom odredbom članka 1., odnosno stavkom 7. na koji upire
predlagate­­lj, propisuje se da naplatu doprinosa iz plaća i na plaće od
obveznika plaća­­nja koji svoje financijsko poslova­­nje vode preko
organizacije ovlaštene za poslove platnog prometa, obav­­lja ta organizacija
prigodom isplate sredstava za plaće.

Osporavanom odredbom članka 6. Zakona o izmjenama, mije­­nja se članak
59. Zakona, te se određuje da će obvezniku koji ne uplati doprinose u roku ili
ih ne uplati u cijelosti, Zavod rješe­­njem utvrditi obvezu plaća­­nja
doprinosa u roku od osam dana s kamatama. Obveznik plaća­­nja doprinosa može u
roku od osam dana od primitka rješe­­nja izjaviti žalbu Direkciji Zavoda, s tim
da žalba protiv rješe­­nja ne odgađa izvrše­­nje rješe­­nja.

Osporavanom odredbom članka 7. Zakona o izmjenama, mije­­nja se članak
60. Zakona, te je propisano da je organizacija ovlaštena za obav­­lja­­nje
platnog prometa obvezna na zahtjev Zavoda, a na teme­­lju rješe­­nja Zavoda,
izvršiti naplatu neuplaćenih doprinosa prijenosom s računa obveznika na račun
Zavoda.

Naloge za plaća­nje doprinosa iz stavka 1. ovoga članka organizacija
ovlaštena za obav­lja­nje platnog prometa izvršava prije svih drugih obveza
obveznika uplate doprinosa.

Ako se naplata ne može izvršiti na način iz stavka 1. ovog članka Zavod će
izvršiti naplatu doprinosa sukladno odredbama Zakona o porezu na dohodak,
odnosno sud prema pravilima ovršnog postupka.

Predlagate­lj smatra da teme­ljem osporenih odredbi, Zavod rješe­njem (članak
6.) utvrđuje obvezu plaća­nja doprinosa uz zakonske zatezne kamate za obveznika
(nasuprot tome Zavod ne plaća kamate), te da je organizacija za platni promet
obvezna provesti rješe­nje na zahtjev Zavoda i to prijenosom s računa obveznika
na račun Zavoda (članak 7.), a što je u nesuglasju s člancima 18. i 26. Ustava,
budući je pravna zaštita protiv akata Zavoda nedostatna, a protiv postupa­nja
organizacije ovlaštene za platni promet nije ni ustanov­ljena.

Prijedlog nije osnovan.

Prema odredbi članka 42. stavka 1. i 2. Zakona, propisano je da doprinos
za obvezno zdravstveno osigura­nje za uposlene i članove ­njihovih obite­lji,
uplaćuju pravne ili fizičke osobe kod kojih je osiguranik uposlen, s tim da se
doprinosi »iz« i »na« plaće djelatnika plaćaju prilikom svake isplate plaće.

Stajalište Suda je da to što naplatu doprinosa obav­lja organizacija
ovlaštena za poslove platnog prometa, ne dovodi u sum­nju da je osporavana
odredba članka 1. Zakona o izmjenama, odnosno stavka 7. i odredba članka 7.
istog Zakona u nesuglasju s odredbama članka 18. Ustava, jer organizacija ovlaštena
za obav­lja­nje platnog prometa samo izvršava rješe­nje koje je donio Zavod, a
protiv tog rješe­nja može se izjaviti žalba. Osporavane odredbe nisu suprotne
niti članku 26. Ustava, jer tim odredbama nisu dovedene u sum­nju one
vrijednosti koje sadrži Ustav u pogledu jednakosti građana pred sudovima, jer
je dužnost zakonodavca da zaštiti određena ustavna prava, u ovom slučaju, pravo
na zdravstvenu zaštitu iz članka 58. Ustava, a koja se ogleda u tome da
doprinosi za obvezno zdravstveno osigura­nje budu uplaćeni u roku i u cijelosti.

Sud smatra da ni osporavana
odredba članka 6. Zakona o izmjenama, nije u nesuglasju s odredbama članka 18.
i 26. Ustava. Obveznik plaća­nja doprinosa ima pravo na žalbu protiv rješe­nja
Zavoda, te mu je stoga osigurana pravna zaštita. Budući da Ustav ne poznaje
razliku između žalbe koja ima suspenzivan i žalbe koja nema suspenzivan učinak,
nesuspenzivnost žalbe, ako je propisana zakonom kao u konkretnom slučaju, sama
po sebi ne vrijeđa odredbu članka 18. Ustava, odnosno ustavno jamstvo na žalbu
protiv pojedinačnog prvostupa­njskog akta ovlaštenog tijela.

Iz izloženog slijedi da osporavanim odredbama nisu povrije­đene ustavne
odredbe na koje podnosite­lj prijedloga ukazuje, te Sud nije prihvatio
prijedlog za pokreta­nje postupka za ocjenu ustavnosti tih odredaba.

V.

Slijedom navedenog, sukladno odredbi članka 53. stavak 1. Ustavnog
zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99,
nastavno: Ustavni zakon), riješeno je kao pod točkom I. izreke.

Rješe­nje pod točkom II. izreke donijeto je sukladno odredbi članka 41.
stavka 1. Ustavnog zakona.

Broj:           U-I-1026/1995
       U-I-1080/1998
       U-I-105/1999
       U-I-694/1999
       U-I-1007/1999
       U-I-1093/1999
       U-I-29/2000
Zagreb, 5. srp­nja 2000.

USTAVNI SUD
REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednik

**dr. sc. Smiljko Sokol,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 69/2000-1525