## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-686/1999 od 24. listopada 2002.

### NN 134/2002 (19.11.2002.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-III-686/1999 od 24. listopada 2002.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

2159

Ustavni
sud Republike Hrvatske u Vijeću šestorice za odlu­čivanje o ustavnim tužbama, u
sastavu sudac Jasna Omejec, pred­sjednik Vijeća, te suci Marijan Hranjski, Ivan
Mrkonjić, Željko Potočnjak, Emilija Rajić i Vice Vukojević, članovi Vijeća,
odlu­čujući u povodu ustavne tužbe Z. G. iz S., na sjednici Vijeća održanoj
dana 24. listopada 2002. godine, jednoglasno je donio

## ODLUKU

I.
Ustavna tužba se usvaja.

II. Ukida se rješenje Upravnog suda Republike
Hrvatske, broj: Us-5704/97 od 18. ožujka 1999. godine.

III. Predmet se vraća Upravnom sudu Republike
Hrvatske na ponovno odlučivanje.

```
Obrazloženje
```

1. Pravodobna i dopuštena ustavna tužba podnesena je
protiv rješenja Upravnog suda Republike Hrvatske, broj: Us-5704/97 od 18.
ožujka 1999., kojim je, kao nedopuštena, odbačena tužba pod­nositelja u
upravnom sporu protiv rješenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj:
Su-529-IV/95 od 29. veljače 1996.

Tim je rješenjem usvojen prigovor podnositelja protiv
rje­šenja Vrhovnog suda Republike Hrvatske, broj: Su-529-IV/95 od 12. siječnja
1996., te je rješenje poništeno.

Navedenim poništenim rješenjem bio je izvršen izbor
izme­đu kandidata koji su se prijavili na oglas Vrhovnog suda za slobodno radno
mjesto namještenika III. vrste zvanja te je između prijavljenih kandidata, za
koje je u obrazloženju navedeno da svi udovoljavaju traženim uvjetima, izabrana
osoba koja je, kako se u obrazloženju dalje navodi, već radila u Vrhovnom sudu.

2. Podnositelj ustavne tužbe, koji se je također
kandidirao za slobodno radno mjesto, podnio je prigovor protiv rješenja o
izboru kandidata, u kojem je ustvrdio da nije točno kako svi kandidati
udovoljavaju uvjetima budući da svi nisu niti priložili potrebnu dokumentaciju,
a nije obavljena ni provjera znanja niti razgovor s kandidatima.

Predsjednik Vrhovnog suda, odlučujući o prigovoru
podnositelja, ocijenio je prigovor osnovanim te poništio doneseno rje­šenje o
izboru kandidata.

Podnositelj se, kako navodi u ustavnoj tužbi, u više
navrata obraćao predsjedniku Vrhovnog suda radi požurivanja odluke o izboru
kandidata, ali bez uspjeha pa se stoga obratio tužbom Upravnom sudu, pozivajući
se na odredbu članka 26. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj 53/91,
9/92 i 77/92, nastavno: ZUS).

Tužba je odbačena rješenjem, koje se osporava
ustavnom tužbom, uz obrazloženje Upravnog suda da podnositelj nema prav­nog
interesa za pokretanje upravnog spora budući da je, u povodu njegovog
prigovora, doneseno rješenje kojim je pobijano rješenje poništeno.

3. Podnositelj u ustavnoj tužbi, u bitnome, ističe da
je Vr­hov­­ni sud Republike Hrvatske morao donijeti meritornu odluku o izboru
kandidata i da je odbačaj njegove tužbe pred Upravnim sudom nezakonit.

Smatra da mu je time povrijeđeno ustavno pravo na rad
(članak 54. Ustava) i predlaže ukidanje rješenja Upravnog suda.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. Nakon analize cjelokupnog spisa predmeta, svih
donesenih odluka, napose osporavanog rješenja Upravnog suda, mjerodavnih zakonskih
odredaba te navoda i razloga ustavne tužbe, Ustavni sud Republike Hrvatske je
stajalište o osnovanosti ustav­ne tužbe zauzeo zbog sljedećih razloga:

Upravni sud Republike Hrvatske, obrazlažući u
osporavanom rješenju o odbačaju tužbe svoje stajalište, poziva se na od­red­bu
članka 2. ZUS-a, prema kojoj pravo pokretanja upravnog spora ima pojedinac ili
pravna osoba ako smatra da joj je upravnim aktom povrijeđeno kakvo pravo ili
neposredni osobni interes utemeljen na zakonu, a kako je u konkretnom slučaju
po prigovoru podnositelja pobijano rješenje o izboru kandidata poništeno, to da
ne postoji njegov pravni interes za pokretanje upravnog spora.

5.
Uvidom u spis predmeta Vrhovnog suda Republike Hrvat­ske, Ustavni je sud
utvrdio da je u konkretnom slučaju, odlučujući u povodu prigovora podnositelja,
predsjednik Vrhovnog suda naveo uočene propuste učinjene u postupku izbora
kandidata, zbog čega je rješenje o izboru i poništio, međutim, postupak nije
upotpunjen niti je tim, kao niti posebnim rješenjem odlučeno o izboru drugog
kandidata. Također nije donesen niti akt kojim bi, s obzirom na to da niti
jedan od prijavljenih kandidata nije izabran, bio poništen cjelokupan postupak.

Iz dokumentacije u spisu predmeta također proizlazi
da se je podnositelj ustavne tužbe, nakon poništenja rješenja o izboru
kandidata, a prije podnošenja tužbe Upravnom sudu, ukupno pet puta obraćao
Vrhovnom sudu pisanim podnescima, tražeći da se postupak po oglasu okonča.

Odgovorima na navedene podneske, koje je tajništvo
Vrhovnog suda uputilo podnositelju ustavne tužbe u obliku dopisa, izvješćuje se
podnositelja da je radno mjesto na koje se odnosio objavljeni oglas popunjeno
preraspoređivanjem djelatnika unutar Suda, čime je postupak okončan. Izražava
se i stajalište da Zakon o državnim službenicima i namještenicima (»Narodne
novine«, broj 74/94) propisuje dužnost donošenja formalnog akta o poništenju
natječaja (kada nema prijavljenih kandidata ili niti jedan od prijavljenih
kandidata ne bude izabran) samo u postupcima kada se slobodna radna mjesta
popunjavaju putem natječaja. Stoga da i ne postoji obveza formalnog okončanja
postupka kada se radi o popunjavanju radnog mjesta putem oglasa.

Uvidom u mjerodavne odredbe navedenog Zakona utvrđeno
je da je njime uređen postupak prijama državnih službenika, kada se radna
mjesta u državnim tijelima popunjavaju putem natječaja, te da je (člankom 22.
stavkom 3.) propisana obveza donošenja odluke o poništenju natječaja, kada se
na natječaj ne prijavi niti jedan kandidat ili niti jedan od prijavljenih ne
bude izabran.

Zakon sadrži (u članku 20.) i taksativno nabrojene
slučajeve kada raspisivanje natječaja nije obvezno (što se ne odnosi na
konkretan slučaj), a ostavlja mogućnost i samom tijelu državne vlasti da donese
podzakonski akt kojim uređuje slučajeve i postupak prijama u državnu službu na
radna mjesta za čiju se popunu ne raspisuje natječaj.

U tijeku ustavnosudskog postupka utvrđeno je,
međutim, da Vrhovni sud nije donio takav akt.

6. Slijedom svega navedenog, neutemeljeno je
stajalište, izraženo u osporavanom rješenju Upravnog suda, da nisu po­vrijeđena
prava ili neposredni na zakonu utemeljeni osobni interesi svakog od
prijavljenih kandidata u konkretnom slučaju pa tako i podnositelja ustavne
tužbe.

Također je neutemeljeno stajalište da je poništenjem
rješenja o izboru jednog od kandidata prestao pravni interes podnositelja za
pokretanje upravnog spora.

Rješenjem, kojim je samo poništeno rješenje o izboru
kandidata zbog propusta u utvrđivanju činjenica, postupak je vraćen u raniji
stadij, u kojem je potrebno razmotriti podnesene dokaze, potpuno i pravilno
utvrditi činjenice i na tom temelju donijeti odluku o biti stvari, dakle o tome
da je jedan od kandidata izabran, a ostali nisu ili, pak, da niti jedan od
prijavljenih kandidata nije izabran (tj. poništiti postupak).

Za postupanje i odlučivanje u postupku izbora
kandidata za popunu slobodnog namješteničkog radnog mjesta u Vrhovnom sudu
Republike Hrvatske nadležan je predsjednik tog Suda, sukladno mjerodavnim
odredbama (tada važećih) Zakona o sudovima (»Narodne novine«, broj 3/94) i
Zakona o državnim službenicima i namještenicima.

Prema
članku 5. stavku 2. Zakona o državnim službenicima i namještenicima, akt kojim
se odlučuje, pored ostalog, o pitanjima prijama u državnu službu jest upravni
akt, što znači da su za njegovo donošenje, pravne lijekove i sudsku zaštitu
mjerodavni propisi o upravnom postupku, odnosno upravnom sporu.

Način
postupanja po žalbi (prigovoru) podnesenoj protiv upravnog akta, u slučaju kada
se taj akt poništava, izričito je propisan odredbama članaka 242. i 243. stavka
1. Zakona o općem upravnom postupku (»Narodne novine«, broj 53/91, odluka Ustav­nog
suda Republike Hrvatske, broj: U-I-248/1994, »Narodne novine«, broj 103/96,
nastavno: ZUP).

Tim je
odredbama, između ostalog, određeno da će drugostupanjsko tijelo, kada utvrdi
da su u prvostupanjskom postupku činjenice nepotpuno ili pogrešno utvrđene,
upotpuniti postupak samo ili preko prvostupanjskog tijela. Ako nađe da se na
podlozi činjenica utvrđenih u upotpunjenom postupku stvar mora riješiti
drugačije nego što je riješena prvostupanjskim rješenjem, to će tijelo svojim
rješenjem poništiti prvostupanjsko i samo riješiti stvar. To tijelo može svojim
rješenjem samo poništiti prvostupanjsko rješenje i predmet vratiti
prvostupanjskom tijelu na po­nov­ni postupak, pri čemu je dužno dati
prvostupanjskom tijelu uputu u kojem pravcu treba upotpuniti postupak.
Prvostupanjsko tijelo vezano je tako datim uputama, kao i zakonskim rokom od 30
dana za donošenje novog rješenja. Ako drugostupanjsko tijelo utvrdi da su u
prvostupanjskom rješenju pogrešno ocijenjeni dokazi ili da je izveden pogrešan
zaključak u pogledu činjeničnog stanja, ono će svojim rješenjem poništiti
prvostupanjsko i samo riješiti stvar.

Predsjednik
Vrhovnog suda Republike Hrvatske u konkretnom je slučaju, postupajući po
prigovoru podnositelja, utvrdio učinjene propuste i naveo ih u obrazloženju
rješenja o poništenju. Pritom se izričito pozvao na odredbe članka 242. stavka
1. ZUP-a, ali nije riješio stvar na način predviđen odredbom na koju se pozvao,
kao niti na način predviđen ostalim odredbama ZUP-a koje se odnose na
poništavanje rješenja po žalbi (prigovoru). Također nije niti okončao postupak
u smislu odredbe članka 22. stavka 3. Zakona o državnim službenicima i
namještenicima.

Stoga
se, prema ocjeni Ustavnog suda Republike Hrvatske, u ovoj pravnoj stvari radi o
slučaju tzv. šutnje administracije.

Za
slučajeve šutnje administracije, tj. za slučajeve kada nadležno tijelo,
suprotno svojoj zakonom propisanoj obvezi, ne donese upravni akt ili ga ne
donese u propisanom roku, Zakon o općem upravnom postupku (članak 218. stavak
2.) i Zakon o upravnim sporovima (članak 26.) predviđaju pravni put koji stoji
na raspolaganju pojedincu, odnosno pravnoj osobi o čijim je pravima i
dužnostima tim aktom trebalo biti odlučeno.

Pravo
pokretanja upravnog spora pred Upravnim sudom, u slučaju nedonošenja rješenja o
žalbi (prigovoru) stranke, uređeno je člankom 26. ZUS-a na sljedeći način:

 *»(1) Ako drugostupanjsko tijelo nije u
roku od 60 dana ili u posebnim propisom određenom kraćem roku donijelo rješenje
o žalbi stranke protiv prvostupanjskog rješenja, a ne donese ga ni u daljnjem
roku od 7 dana nakon ponovljenog traženja, stranka može pokrenuti upravni spor
kao da joj je žalba odbijena. (2) Na način propisan u stavku 1. ovog članka
može postupiti stranka i kad na njezin zahtjev nije donijelo rješenje
prvostupanjsko tijelo protiv čijeg akta nema mjesta žalbi. (3) Ako
prvostupanjsko tijelo protiv čijeg akta ima mjesta žalbi nije u roku od 60 dana
ili u posebnim propisom određenom kraćem roku donijelo nikakvo rješenje o
zahtjevu, stranka ima pravo obratiti se svojim zahtje­vom drugostupanjskom
tijelu. Protiv rješenja drugostupanjskog tijela stranka može pokrenuti upravni
spor, a može ga uz uvjete iz stavka 1. ovog članka pokrenuti i ako to tijelo ne
donese rje­šenje.«*

Suprotno
stajalištu Upravnog suda, izloženom u obrazlo­ženju rješenja koje se konkretnom
ustavnom tužbom osporava, prava fizičkih i pravnih osoba, odnosno njihovi
neposredni, osobni i na zakonu utemeljeni interesi mogu biti povrijeđeni ne
samo donošenjem nezakonitog akta kojim se odlučuje o nečijim pravima i
dužnostima, već i nedonošenjem akta kojim bi se trebalo odlučiti o nečijim
pravima i dužnostima.

U
konkretnom slučaju, naime, takav akt nije donesen, a rješenje o poništenju
rješenja o izboru kandidata ne može se smatrati aktom kojim je donesena odluka
o nečijim pravima i dužnostima i kojim je konzumiran pravni interes za
donošenje takve odluke.

7. U
smislu odredbe članka 54. stavka 2. Ustava *(Svatko slobodno bira poziv i
zaposlenje i svakomu je pod jednakim uvjetima dostupno svako radno mjesto i
dužnost.),* građanima pripada ustav­no pravo da se natječu za svako radno
mjesto ili dužnost i da nadležno tijelo u zakonito provedenom postupku odluči o
tome udovoljavaju li ili ne traženim uvjetima za rad na tom radnom mje­stu,
odnosno dužnosti.

Sukladno
odredbi članka 19. stavka 2. Ustava, kada se o tome odlučuje po pravilima
upravnog postupka, ustavno je pravo građana da o zakonitosti tako donesenog
akta odluči nadležni sud, konkretno Upravni sud Republike Hrvatske. Tom se
odredbom, dakle, ne jamči građanima samo sudska zaštita protiv nezakonitog
upravnog akta, već i sudska zaštita od nezakonitog postupanja nad­ležnih tijela
koja vode upravne postupke, u što nedvojbeno spada i slučaj kada upravni akt,
protivno zakonu, nije donesen.

Slijedom navedenog, Ustavni je sud ocijenio da su
podnositelju ustavne tužbe, uskratom donošenja odluke i uskratom sudske zaštite
protiv nezakonitog postupanja, povrijeđena ustavna prava na koja tužbom
ukazuje.

8. Stoga je, a na temelju odredaba članaka 73. i 76.
stavaka 1. i 2. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 49/02 – pročišćeni tekst), donesena od­luka kao u izreci.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Broj: U-III-686/1999

Zagreb, 24. listopada 2002.

Predsjednik
Vijeća
**dr. sc.** **Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Odluka, NN 134/2002-2159