## Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013.

### NN 13/2013 (30.1.2013.), Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013.

13 30.01.2013 Odluka i Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj: U-III-3304/2011 od 23. siječnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

199

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, predsjednica, te suci Mato Arlović, Marko Babić, Snježana Bagić, Slavica Banić, Mario Jelušić, Davor Krapac, Ivan Matija, Antun Palarić, Duška Šarin i Miroslav Šeparović, u postupku koji je ustavnom tužbom pokrenuo Zdravko Vanjak iz Karlovca, kojeg zastupa B. I., odvjetnica u Z., na sjednici održanoj 23. siječnja 2013. donio je

ODLUKU

I. Ustavna tužba usvaja se zbog propuštanja sudova iz točke II. ove izreke da izvrše konačnu i obvezujuću presudu Europskog suda za ljudska prava u predmetu Vanjak protiv Hrvatske (14. siječnja 2010., zahtjev br. 29889/04) u smislu članka 46. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.) u vezi s člankom 115. stavkom 3. i člankom 134. Ustava Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 56/90., 135/97., 113/00., 28/01. i 76/10.).

II. Ukidaju se:

– presuda Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-12153/2010 od 14. travnja 2011.

– rješenje Ministarstva unutarnjih poslova, Uprave za pravne poslove i ljudske potencijale, Odjela disciplinskog sudovanja, Odsjeka drugostupanjskog disciplinskog sudovanja, broj: 511-01-158-II-39191/1-2010 od 6. rujna 2010.

– rješenje Ministarstva unutarnjih poslova, Uprave za pravne poslove i ljudske potencijale, Odjela disciplinskog sudovanja, Odsjeka prvostupanjskog disciplinskog sudovanja, Rijeka, klasa: 511-01-158-RI-15626/03-2010 od 12. svibnja 2010.

III. Predmet se vraća na ponovni postupak Ministarstvu unutarnjih poslova, Upravi za pravne poslove i ljudske potencijale, Odjelu disciplinskog sudovanja, Odsjeku prvostupanjskog disciplinskog sudovanja, Rijeka.

IV. Podnositelj ustavne tužbe ima se smatrati žrtvom povrede članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda u postupku na koji se odnosi presuda Europskog suda za ljudska prava Vanjak protiv Hrvatske (14. siječnja 2010., zahtjev br. 29889/04), sve dok ta presuda Europskog suda ne bude pravilno izvršena.

V. Na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst) Ustavni sud Republike Hrvatske u provedbi ove odluke nalaže da se u ponovljenom postupku podnositelju ustavne tužbe naknade troškovi postupaka u kojima su doneseni presuda i rješenja iz točke II. ove izreke.

VI. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

i

RJEŠENJE

I. Ustavna tužba odbacuje se u odnosu na prigovore podnositelja vezane uz postupak koji je pokrenuo zahtjevom za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda, a koje je utemeljio na članku 14. stavku 2., članku 18. stavku 1. i članku 29. Ustava Republike Hrvatske te članku 6. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

II. Ovo rješenje objavit će se u »Narodnim novinama«.

Obrazloženje

I. POSTUPAK PRED USTAVNIM SUDOM

1. Podnositelj ustavne tužbe, hrvatski državljanin, podnio je ustavnu tužbu radi zaštite ustavnih prava u postupku izvršenja presude Europskog suda za ljudska prava u Strasbourgu (u daljnjem tekstu: Europski sud) u predmetu Vanjak protiv Hrvatske (presuda, 14. siječnja 2010., zahtjev br. 29889/04), koja je postala konačna 14. travnja 2010. Za tu se presudu u daljnjem tekstu koristi oznaka: Vanjak protiv Hrvatske (2010.).

Ustavna tužba podnesena je protiv:

– rješenja Ministarstva unutarnjih poslova, Uprave za pravne poslove i ljudske potencijale, Odjela disciplinskog sudovanja, Odsjeka prvostupanjskog disciplinskog sudovanja, Rijeka, klasa: 511-01-158-RI-15626/03-2010 od 12. svibnja 2010. (u daljnjem tekstu: osporeno prvostupanjsko rješenje), kojim je odbačen zahtjev podnositelja za obnovu postupka pred nadležnim domaćim tijelom u postupku izvršenja presude Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.),

– rješenja Ministarstva unutarnjih poslova, Uprave za pravne poslove i ljudske potencijale, Odjela disciplinskog sudovanja, Odsjeka drugostupanjskog disciplinskog sudovanja, broj: 511-01-158-II-39191/1-2010 od 6. rujna 2010. (u daljnjem tekstu: osporeno drugostupanjsko rješenje), kojim je odbijena žalba podnositelja ustavne tužbe kao neosnovana te je potvrđeno prvostupanjsko rješenje,

– presude Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-12153/2010 od 14. travnja 2011. (u daljnjem tekstu: osporena presuda), kojom je odbijena tužba podnositelja ustavne tužbe protiv drugostupanjskog rješenja.

1.1. Podnositelj ustavne tužbe smatra povrijeđenim ustavno pravo na »adekvatan pravni lijek« (članak 18. stavak 1. Ustava), ustavno pravo na pravično suđenje (članak 29. stavak 1. Ustava) i ustavno jamstvo jednakosti pred zakonom (članak 14. stavak 2. Ustava). Uz članak 29. stavak 1. Ustava navodi i članak 6. stavak 1. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda Vijeća Europe (»Narodne novine – Međunarodni ugovori« broj 18/97., 6/99. – pročišćeni tekst i 8/99. – ispravak, 14/02. i 1/06.; u daljnjem tekstu: Konvencija).

Predlaže Ustavnom sudu »da usvoji tužbu, ukine pobijene presude i postupak vrati na ponovno suđenje uz naknadu troška za sastav tužbe sukladno Tarifi o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika (NN 148/10)«.

2. Ustavni sud pribavio je tijekom ustavnosudskog postupka spis Ministarstva unutarnjih poslova Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: MUP) broj: 511-01-158-II-39191/1-2010 i spis Upravnog suda Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Upravni sud) broj: Us-12153/2010.

3. Tijekom postupka pribavljanja spisa od MUP-a Ustavni sud obaviješten je da se spis broj: KZZ-39/11 nalazi na Vrhovnom sudu Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: Vrhovni sud) jer je Državno odvjetništvo Republike Hrvatske (u daljnjem tekstu: DORH) podnijelo zahtjev za zaštitu zakonitosti. Ustavni sud zatražio je od DORH-a relevantnu dokumentaciju. Nakon njezina razmatranja utvrdio je da je DORH podnio zahtjev za zaštitu zakonitosti broj: KZZ-DO-361/10 od 19. kolovoza 2011. (koji je u Vrhovnom sudu zaprimljen 23. kolovoza 2011.) protiv: – presude Disciplinskog suda MUP-a, Policijske uprave karlovačke, broj: 511-01-01-DS-40/50-96 od 10. listopada 1996.; – presude drugostupanjskog Disciplinskog suda MUP-a, broj: DS-II-191/96 od 3. prosinca 1996.

Tim je presudama, donesenima u disciplinskom postupku, meritorno odlučeno o prestanku radnog odnosa podnositelja ustavne tužbe u MUP-u zbog teže povrede radne discipline. DORH je zahtjev za zaštitu zakonitosti protiv tih presuda podnio »zbog povrede sudskog postupka koji je prethodio donošenju tih presuda iz čl. 6. st. 1. Konvencije« i »povrede iz čl. 31. st. 1. Zakona o kaznenom postupku« poslije konačnosti presude Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.).

3.1. Kad je riječ o utjecaju zahtjeva za zaštitu zakonitosti na dopuštenost ustavne tužbe, Ustavni sud podsjeća da taj zahtjev nije pravno sredstvo koje je na raspolaganju podnositelju ustavne tužbe. Stoga ne mora biti iscrpljeno u smislu članka 62. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«, broj 99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon) prije podnošenja ustavne tužbe. Na Ustavnom je sudu da u svjetlu okolnosti svakog pojedinačnog slučaja i na temelju ustavnog zahtjeva za poštovanjem ljudskih prava ocijeni je li u slučaju kad DORH podnese Vrhovnom sudu zahtjev za zaštitu zakonitosti u nekom predmetu potrebno zastati s postupkom pokrenutim ustavnom tužbom u tom istom predmetu do odluke Vrhovnog suda.

3.2. Ustavni sud odlučio je zastati s postupkom do odluke Vrhovnog suda o zahtjevu za zaštitu zakonitosti DORH-a u ovom predmetu. Međutim, zamjenik glavnog državnog odvjetnika D. K. odustao je od tog zahtjeva pisanim podneskom upućenim Vrhovnom sudu 29. listopada 2012. Na toj je osnovi Vrhovni sud 30. listopada 2012. donio rješenje broj: Kzz 39/11-6 o odbacivanju »zahtjeva za zaštitu zakonitosti Glavnog državnog odvjetnika Republike Hrvatske od 19. kolovoza 2011. broj: KZZ-DO-361/10«. Odmah po saznanju za tu činjenicu ustavna tužba podnositelja uzeta je u meritorno razmatranje.

II. ČINJENICE I OKOLNOSTI SLUČAJA

1) Postupci prije presude Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.)

a) Disciplinski postupak protiv podnositelja ustavne tužbe

4. Od 5. kolovoza 1990. podnositelj ustavne tužbe bio je policijski službenik u Policijskoj upravi karlovačkoj, gdje je radio kao pomoćnik zapovjednika za poslove osiguranja državne granice u sektoru Ribnik. Dana 28. svibnja 1996. pozvan je u policijsku postaju gdje je ispitan zbog sumnje da je posredovao u pribavljanju krivotvorene domovnice za H. Ć.-a. U izjavi od 28. svibnja 1996., danoj na zapisnik policiji, podnositelj ustavne tužbe priznao je da je posredovao u pribavljanju nelegalne domovnice za H. Ć.-a. Policija je na zapisnik uzela i izjave još dviju osoba, H. Ć.-a i B. J.-a, tijekom kojeg postupka podnositelj ustavne tužbe nije bio nazočan. Izjave tih osoba nisu bile dostavljene podnositelju ustavne tužbe niti je o njihovu sadržaju bio obaviješten na drugi način.

Načelnik Policijske uprave karlovačke zatražio je 29. svibnja 1996. pokretanje disciplinskog postupka protiv podnositelja ustavne tužbe zbog sumnje da je počinio tešku povredu radne discipline. Ta se sumnja temeljila na kaznenoj prijavi koja je u međuvremenu podnesena protiv podnositelja ustavne tužbe, njegovu vlastitom potpisanom priznanju u policiji i izjavama koje su policiji dali H. Ć. i B. J. Disciplinski postupak pokrenut je 26. lipnja 1996. pred Disciplinskim sudom Policijske uprave karlovačke. Rasprava je održana 10. listopada 1996. Na njoj su bili nazočni podnositelj ustavne tužbe i njegov branitelj. Na raspravi je pročitano podnositeljevo priznanje od 28. svibnja 1996. Podnositelj ustavne tužbe tom je prilikom izjavio da su ga njegovi kolege ispitivali u policijskoj postaji o slučaju H. Ć.-a, da je ispitivanje trajalo cijelu noć i da je na kraju potpisao izjavu o priznanju djela jer više nije želio biti ispitivan. Izjavio je da je odmah poslije toga dežurnom službeniku podnio prigovor o svom ispitivanju. Uz to je izjavio da je poznavao H. Ć.-a, ali da nije sudjelovao ni u kakvim dogovorima vezanim uz njegovu domovnicu. U završnom je govoru podnositeljev branitelj između ostalog prigovorio da izjave H. Ć.-a i B. J.-a nisu bile pročitane pa obrana nije imala prilike analizirati te izjave jer nije bila upoznata s njihovim sadržajem.

4.1. U presudi od 10. listopada 1996. prvostupanjski disciplinski sud MUP-a utvrdio je da je podnositelj ustavne tužbe posredovao između H. Ć.-a i dviju osoba kako bi H. Ć.-u pribavio krivotvorenu domovnicu te da je iznos od 3.000 njemačkih maraka (DEM) koji je dobio od H. Ć.-a predao B.P.-u koji ga je proslijedio L.P., službenici u matičnom uredu, od koje je zatraženo da izradi krivotvorenu domovnicu. Izreka presude je glasila:

»Zdravko Vanjak

kriv je

zato što je tijekom siječnja 1996. od H. Ć.-a … dobio iznos od 3.000 DEM i dao ga B.P.-u … kako bi P. dalje posredovao pri podmićivanju L.P. …da ista napravi lažnu domovnicu Republike Hrvatske na ime H. Ć.-a, što je i učinila dana 26. 01.1996. godine,

čime je počinio težu povredu radne discipline propisanu u članku 82. stavak 1. točka 14. Zakona o unutarnjim poslovima i u članku 49. stavak 1. točka 11. Pravilnika o radnim odnosima djelatnika MUP-a RH,

zbog čega mu se temeljem članka 87. Zakona o unutarnjim poslovima izriče disciplinska mjera prestanak radnog odnosa.«

Presuda se temeljila na podnositeljevoj pisanoj izjavi od 28. svibnja 1996. u kojoj je priznao počinjenje djela te na izjavama koje su policiji dali H. Ć. i B. J. Odbačene su podnositeljeve tvrdnje da je izjavu potpisao pod prisilom, da su bilješke o razgovoru mijenjane nekoliko puta te da mu nisu bila osigurana nikakva prava (primjerice, pravo na telefonski poziv).

4.2. Postupajući u povodu žalbe koju je podnositelj ustavne tužbe podnio protiv meritorne presude od 10. listopada 1996., drugostupanjski disciplinski sud MUP-a potvrdio je 3. prosinca 1996. prvostupanjsku presudu, ali je izmijenio pravnu kvalifikaciju djela. Utvrdio je da djelo predstavlja povredu iz članka 82. stavka 1. točaka 13. i 17. Zakona o unutarnjim poslovima zbog toga što »… se nitko, uključujući i okrivljenika, ne može smatrati odgovornim za kazneno djelo dok se to ne utvrdi pravomoćnom presudom (članak 28. Ustava)«.

5. Podnositelj ustavne tužbe potom je podnio tužbu protiv presuda disciplinskih sudova Upravnom sudu Republike Hrvatske. U njoj je, između ostalog, prigovorio zbog činjenice da izjave dane policiji nisu mogle poslužiti kao dokaz u disciplinskom postupku koji se vodio protiv njega. Prigovorio je i da nije imao pristup dokazima na koje su se pozvali disciplinski sudovi. Riječ je o izjavama koje su policiji dali H. Ć. i B. J. Njegova je tužba odbijena presudom Upravnog suda, broj: Us-385/1997-8 od 6. svibnja 1998., s obrazloženjem da je u disciplinskom postupku utvrđeno da je podnositelj ustavne tužbe počinio dotično djelo i da je uporaba osporenih izjava bila propisna.

b) Kazneni postupak protiv podnositelja ustavne tužbe

6. Istovremeno s pokretanjem disciplinskog postupka, Općinsko državno odvjetništvo u Karlovcu podnijelo je 24. lipnja 1996. istražni zahtjev protiv podnositelja ustavne tužbe i još troje osoba zbog osnovane sumnje da su posredovali između H. Ć.-a i službenice u matičnom uredu tako što su službenici predali 3.000 DEM kako bi H. Ć.-u izdala domovnicu, čime su počinili kazneno djelo iz članka 348. stavka 1. u vezi s člankom 37. Kaznenog zakona (»Narodne novine« broj 32/93., 38/93., 16/96. i 28/96.). Tijekom istrage istražni sudac ispitao je osumnjičenike i jednog svjedoka. Podnositelj ustavne tužbe branio se šutnjom.

6.1. Državno odvjetništvo u Karlovcu zatražilo je 5. lipnja 1998. obustavu kaznenog postupka protiv podnositelja ustavne tužbe zbog toga što se iz izjave H. Ć.-a moglo zaključiti da mu je podnositelj ustavne tužbe pribavio domovnicu, ali da H. Ć. za to podnositelju ustavne tužbe nije dao novac. Stoga nije bilo dovoljno dokaza da je podnositelj ustavne tužbe počinio kazneno djelo. Postupajući na temelju tog zahtjeva državnog odvjetništva, istražni sudac Županijskog suda u Karlovcu obustavio je 18. lipnja 1998. kazneni postupak protiv podnositelja ustavne tužbe.

c) Postupak u povodu zahtjeva za ponavljanje disciplinskog postupka poslije obustave kaznenog postupka

7. Podnositelj ustavne tužbe zatražio je 1. srpnja 1998. ponavljanje disciplinskog postupka koji se vodio protiv njega. Taj je zahtjev utemeljio na sljedećoj tvrdnji: budući da je činjenična osnova za disciplinski postupak istovjetna onoj za kazneni postupak, a kazneni je postupak obustavljen zbog nedostatka dokaza, nije bilo osnove ni za izricanje disciplinskih sankcija.

7.1. Disciplinski sud Policijske uprave Karlovačke odbacio je presudom broj: DS-40/50-96 od 15. srpnja 1999. prijedlog podnositelja ustavne tužbe za ponavljanje disciplinskog postupka. Smatrao je da obustava kaznenog postupka protiv podnositelja ustavne tužbe nije činjenica koja bi bila relevantna za odluku o njegovoj disciplinskoj odgovornosti. Rješenjem MUP-a, Drugostupanjskog disciplinskog suda, broj: DS-II-174/99 od 11. studenoga 1999. odbijena je kao neosnovana žalba podnositelja i ta je prvostupanjska presuda u cijelosti potvrđena.

8. Podnositelj ustavne tužbe potom je podnio tužbu Upravnom sudu. Presudom Upravnog suda broj: Us-11931/1999-7 od 20. travnja 2000. odbijena je kao neosnovana tužba podnositelja protiv rješenja MUP-a.

d) Postupci pred Ustavnim sudom

9. S obzirom na različite postupke koji su vođeni u razdoblju od 1996. do 2000., Ustavni sud dosada je odlučivao o dvije ustavne tužbe podnositelja. Prva se odnosila na disciplinski postupak u kojem je donesena meritorna pravomoćna presuda o njegovoj disciplinskoj odgovornosti i o prestanku državne službe. Druga se odnosila na negativan ishod njegova prijedloga za ponavljanje disciplinskog postupka nakon što je kazneni postupak protiv njega obustavljen. Obje se obrazlažu u sljedećoj točki obrazloženja ove odluke.

10. Podnositelj je pravodobno, 12. studenog 1998., podnio ustavnu tužbu protiv presude Upravnog suda od 6. svibnja 1998. Poslije toga je Ustavnom sudu osobno dostavio i nekoliko dopuna ustavne tužbe, obuhvaćajući njima sve postupke koji su bili provedeni poslije presude Upravnog suda od 6. svibnja 1998. Ustavni sud je u odluci broj: U-III-953/1998 od 4. veljače 2004. (»Narodne novine« broj 18/04. i 22/04. – ispravak) odbio ustavnu tužbu podnositelja. U odnosu na povrede koje je u presudi Vanjak protiv Hrvatske (2010.) utvrdio Europski sud, mjerodavni dio odluke Ustavnog suda glasi:

»6. ... Ustavni sud pritom napominje da iz spisa predmeta neosporno proizlazi kako je u postupcima pred disciplinskim sudovima podnositelj bio upoznat sa svojim pravima (pravo na iznošenje činjenica i predlaganja dokaza u svoju korist, pravo davanja objašnjenja i postavljanja pitanja drugim sudionicima u postupku u vezi s njihovim iskazima, itd). Podnositelju je bilo omogućeno iznošenje obrane, imao je branitelja i mogućnost ulagati pravne lijekove o kojima su meritorno odlučili nadležni drugostupanjski disciplinski sud, odnosno Upravni sud Republike Hrvatske.«

10.1. Podnositelj je podnio drugu ustavnu tužbu protiv presude Upravnog suda od 20. travnja 2000. Rješenjem broj: U-III-1072/2000 od 20. prosinca 2000. Ustavni sud odbacio je tu ustavnu tužbu zbog nepravodobnosti. Mjerodavni dio rješenja glasi:

»Tijekom ustavnosudskog postupka utvrđeno je da prema dostavnici, koja prileži spisu Upravnog suda Republike Hrvatske broj: Us-11931/1999, odluku kojom je iscrpljen dopušteni pravni put, a to je u konkretnom slučaju presuda Upravnog suda, broj: Us-11931/1999-7 od 20. travnja 2000. godine, primio je punomoćnik podnositelja u postupku pred Upravnim sudom dana 12. lipnja 2000. godine.

Podnositelj je ustavnu tužbu podnio (preporučenom pošiljkom) dana 25. srpnja 2000. godine, dakle, po isteku roka iz članka 60. Ustavnog zakona.«

2) Presuda Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.)

11. Podnositelj ustavne tužbe podnio je 12. srpnja 2004. zahtjev Europskom sudu protiv Republike Hrvatske u kojem je istaknuo povrede pojedinih postupovnih prava iz članka 6. Konvencije.

12. Prigovorio je da disciplinski postupak koji se vodio protiv njega nije bio pošten, a osobito da su se disciplinski sudovi u svojim presudama pozvali na izjavu koju je dao policiji, što je bio nezakonit dokaz, kao i na izjave koje je policiji dalo nekoliko osoba, a koje mu nisu bile dostavljene, niti su te osobe saslušane u postupku. Pozvao se na članak 6. stavke 1. i 3. Konvencije. Europski sud utvrdio je s tim u vezi da je samo on »gospodar pravne kvalifikacije činjeničnog stanja predmeta i ne smatra se vezanim kvalifikacijom koju je dao podnositelj zahtjeva ili vlada. Prigovor se kvalificira na temelju činjenica koje se u njemu navode, a ne samo na temelju pravnih osnova ili iznesenih tvrdnji (...). Uzimajući to u obzir, Sud smatra da se prigovori podnositelja zahtjeva trebaju ispitati na temelju članka 6. stavka 1. Konvencije« (§ 25. presude). Mjerodavni dio prve rečenice članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... ispita njegov slučaj. ...«

a) Povreda članka 6. stavka 1. Konvencije

13. Europski sud ocijenio je osnovanim prigovore da u disciplinskom postupku koji se vodio protiv podnositelja ustavne tužbe nije bilo osigurano pravično suđenje. Podnositelj je, naime, prigovorio da su izjave koje je dao policiji pribavljene nezakonito. Disciplinski sudovi u svojim su se presudama pozvali i na izjave dviju drugih osoba koje su također dane policiji. Međutim, te mu izjave nisu bile dostavljene, a nije mu bio otkriven ni njihov sadržaj.

U ovoj se odluci Ustavni sud koristi prijevodom na hrvatski jezik presude Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.) koji je izradilo Ministarstvo pravosuđa Republike Hrvatske. Mjerodavni dio obrazloženja presude glasi:

»(b) Ocjena Suda

(...)

46. ... iz sudske prakse Suda izviru određena načela u vezi s pojmom poštenog suđenja u predmetima koji se odnose na građanska prava i obveze. Ono što je najznačajnije za ovaj predmet je to da je jasno da se zahtjev jednakosti procesnih sredstava, u smislu poštene ravnoteže između stranaka, na takve predmete u načelu primjenjuje isto kao i na kaznene predmete (vidi Feldbrugge v. the Netherlands, 29. svibnja 1986., Serija A br. 99, § 44, te Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands, 27. listopada 1993., § 33, Serija A br. 274).

47. Sud ponavlja da iako članak 6. Konvencije jamči pravo na pošteno suđenje, on ne utvrđuje nikakva pravila o dopuštenosti dokaza niti o načinu na koji bi se oni trebali ocjenjivati, što su, dakle, pitanja koja prvenstveno treba urediti nacionalno pravo i nacionalni sudovi (vidi Schenk v. Switzerland, 12. srpnja 1988., §§ 45-46, Serija A br. 140, te Garcia Ruiz v. Spain [GC] br. 30544/96, ECHR 1999-I, § 28). Sud ponavlja i da mu je, prema članku 19. Konvencije, dužnost osigurati poštovanje obveza koje su preuzele države ugovornice, stranke Konvencije. Prije svega, njegova zadaća nije baviti se činjeničnim ili pravnim pogreškama koje je navodno počinio nacionalni sud osim i u mjeri u kojoj su time eventualno povrijeđena prava i slobode zaštićene Konvencijom. Zadatak Suda je odrediti je li postupak u svojoj cjelovitosti, uključujući i način na koji su dokazi prikupljeni i izvedeni, bio pošten u smislu članka 6. stavka 1. (vidi Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands, prethodno citirano, § 31; te Khan v. the United Kingdom, br. 35394/97, § 34, ECHR 2000 V).

48. Što se tiče ovoga predmeta, Sud konstatira da je podnositeljeva odgovornost za disciplinsko djelo bila utvrđena na temelju njegove vlastite izjave dane policiji, kao i na temelju izjava dviju osoba, B. J.-a i H. Ć.-a, također danih policiji. Podnositelj zahtjeva svoju je izjavu dao u odsutnosti svoga branitelja, a B. J. i H. Ć. su izjave dali u odsutnosti podnositelja zahtjeva ili njegovoga branitelja. Disciplinski sudovi nisu saslušali osobe koje su dale te izjave.

49. U vezi s tim, Sud je utvrdio da se, u kontekstu kaznenoga postupka, svi dokazi u pravilu moraju izvesti u nazočnosti optuženika na javnoj raspravi, a radi kontradiktornosti postupka. To, međutim, ne znači da, da bi se priznao kao dokaz, iskaz svjedoka uvijek mora biti dan na sudu i javno; to se, osobito, može pokazati nemogućim u određenim slučajevima (vidi Asch v. Austria, 26. travnja 1991., Serija A br. 203, § 27). Upotreba iskaza dobivenih tijekom policijskih izvida i sudske istrage u svrhu dokazivanja sama po sebi nije protivna stavcima 1. i 3. (d) članka 6., uz uvjet da je poštovano pravo na obranu. To pravo, u pravilu, zahtijeva da se optuženiku na primjeren i pravilan način pruži mogućnost da se sučeli sa svjedokom i ispituje svjedoka koji svjedoči protiv njega, bilo dok ovaj daje svoj iskaz ili u kasnijoj fazi postupka (vidi, između drugih izvora prava, Isgro v. Italy, presuda od 19. veljače 1991., Serija A br. 194-A, str. 12, § 34; i Luca v. Italy, br. 33354/96, §§ 40-43, ECHR 2001-II).

50. Kad je riječ o ovom predmetu, Sud konstatira da je pokretanju disciplinskog postupka protiv podnositelja zahtjeva prethodilo policijsko ispitivanje i podnositelja zahtjeva i potencijalnih svjedoka. Izjave dane policiji naknadno su upotrijebljene u disciplinskom postupku. S obzirom na težinu optužbi protiv podnositelja zahtjeva i s obzirom na teške posljedice, to jest prekid radnog odnosa, Sud smatra da prethodno iznesena načela imaju određeni utjecaj i u kontekstu ovog predmeta.

(i) Izjave što su ih policiji dali B. J. i H. Ć.

51. Izjave B. J.-a i H. Ć.-a dane su policiji u odsutnosti podnositelja zahtjeva i njegovoga branitelja. Osobe koje su te izjave dale naknadno nisu pozvane kao svjedoci pred disciplinske sudove, niti su ih ti sudovi saslušali. Dakle, ne samo da podnositelj zahtjeva i njegov branitelj uopće nisu imali priliku ispitati osobe koje su te izjave dale, već to nisu imali prilike učiniti ni članovi vijeća Disciplinskoga suda.

52. Izjave o kojima je riječ podnositelju zahtjeva nikada nisu bile dostavljene. Sud također konstatira da je podnositeljev branitelj u završnoj riječi prigovorio da te izjave nisu čak ni pročitane na raspravi. U vezi s time, Sud smatra da se, bez obzira je li riječ o građanskom, kaznenom ili disciplinskom predmetu, mora poštovati pravo na kontradiktornost postupka. To pravo u načelu znači da se strankama u sudskom postupku koji potpada u domašaj članka 6. treba omogućiti da saznaju za sve predložene dokaze ili iznesena očitovanja, te da na njih podnesu svoje primjedbe, a sve to kako bi mogli utjecati na odluku suda (vidi, na primjer, Kerojärvi v. Finland, presuda od 19. srpnja 1995., Serija A br. 322, str. 16, § 42; te Nideröst-Huber v. Switzerland, presuda od 18. veljače 1997., Reports of Judgments and Decisions 1997-I, str. 108, § 24).

53. Sud je već utvrdio da teret osiguranja pravilnog sudjelovanja stranke u građanskom postupku, između ostalog i dostavom svih dokumenata u spisu, leži na nadležnom sudu (vidi H. A. L. v. Finland, br. 38267/97, § 45, 27. siječnja 2004.). U vezi s time, Sud konstatira da su izjave o kojima je riječ dali potencijalni svjedoci, a odnosile su se na uključenost podnositelja zahtjeva u pribavljanje krivotvorene domovnice za H. Ć.-a. To su izjave na koje su se disciplinski sudovi pozvali u svojim presudama u prilog utvrđenju podnositeljeve odgovornosti. Kakav god da bi bio njihov stvarni učinak na odluke Disciplinskoga suda, na podnositelju je bilo da ocijeni potrebu davanja svojih primjedaba na njih.

54. Kad je riječ o obrazloženju odluke Disciplinskog suda Policijske uprave karlovačke u odnosu na te dvije izjave, Sud konstatira da je Disciplinski sud utvrdio sljedeće:

'U tijeku postupka disciplinski sud izvršio je uvid u izjavu B.P.-a koja je data na zapisnik broj: 511-05-04/2-4-96 od 28.05.1996. godine; … u izjavu H. Ć.-a koja je data na zapisnik broj: 511-05-04/2-4-96 od 28.05.1996. godine.'

Međutim, nije objasnio koji je sadržaj tih izjava, a osobito koje su činjenice na temelju njih dokazane, te što je u tim izjavama Disciplinski sud navelo na zaključak da one idu u prilog utvrđenju podnositeljeve disciplinske odgovornosti. Dakle, time što su propustili podnositelju zahtjeva dostaviti izjave o kojima je riječ i time što su propustili navesti sadržaj tih izjava u bilo kojoj od faza postupka, nacionalni sudovi koji su postupali u podnositeljevom predmetu spriječili su podnositelja da iznese primjedbe ili tvrdnje u odnosu na te izjave, iako je podnositeljeva disciplinska odgovornost utvrđena na temelju njih. Ukratko, podnositelj zahtjeva nije dobio dovoljno informacija koje bi mu omogućile propisno sudjelovanje u postupku.

55. Ono što je ovdje posebno ugroženo je podnositeljevo povjerenje u funkcioniranje pravosuđa, koje se, između ostalog, temeljilo na saznanju da je imao mogućnost izraziti svoje mišljenje o svakom dokumentu na koji se sud pozvao u naknadno donesenoj presudi (vidi Nideröst-Huber v. Switzerland, prethodno citirano, §§ 27 i 29). Imajući na umu svrhu Konvencije, a to je zaštita prava koja su praktična i djelotvorna, te važno mjesto što ga pravo na pošteno vršenje pravde u smislu Konvencije zauzima u demokratskom društvu, Sud smatra da bilo koje restriktivno tumačenje članka 6. u tom pogledu ne bi odgovaralo cilju i svrsi te odredbe (vidi, mutatis mutandis, Delcourt v. Belgium, prethodno citirano, § 25, te Ryakib Biryukov v. Russia, br. 14810/02, § 37, ECHR 2008-...).

56. U ovom predmetu, da bi se ispunio uvjet poštovanja prava na pošteno suđenje, zajamčenog člankom 6. stavkom 1. Konvencije, bilo je potrebno podnositelju zahtjeva pružiti priliku da iznese svoje primjedbe na izjave koje su policiji dali B. J. i H. Ć. i na koje su se disciplinski sudovi pozvali u svojim presudama. Međutim, takva mogućnost podnositelju zahtjeva nije pružena.

(ii) Izjava koju je podnositelj zahtjeva osobno dao policiji

57. Sud konstatira da je i podnositeljevo navodno priznanje policiji upotrijebljeno kao jedna od osnova za utvrđenje njegove disciplinske odgovornosti. Postavlja se pitanje na koji je način podnositelj zahtjeva priznao počinjenje djela, te kako je to priznanje upotrijebljeno u disciplinskom postupku koji se vodio protiv njega. Sud je već utvrdio određena načela u pogledu svoje uloge u odnosu na navodno nezakonito pribavljene dokaze u kontekstu kaznenoga postupka. Tako je presudio da, načelno gledajući, uloga Suda nije odlučiti može li određena vrsta dokaza, poput primjerice nezakonito pribavljenih dokaza, biti dopuštena, ili pak je li ili nije podnositelj zahtjeva kriv. Pitanje na koje se mora dati odgovor jest je li postupak u cjelini, uključujući i način na koji su pribavljeni dokazi, bio pošten. To podrazumijeva ispitivanje »nezakonitosti« o kojoj je riječ, a, ako je povrijeđeno i neko drugo pravo iz Konvencije, i naravi utvrđene povrede (vidi Khan v. the United Kingdom, br. 35394/97, § 34, ECHR 2000-V). U odlučivanju o tome je li postupak u cjelini bio pošten, potrebno je voditi računa i o tome je li poštovano pravo na obranu. Osobito se mora ispitati je li podnositelju zahtjeva pružena prilika da ospori vjerodostojnost dokaza i da se usprotivi njihovoj uporabi. Osim toga, u obzir se mora uzeti i kvaliteta dokaza, između ostalog i jesu li okolnosti u kojima su dokazi pribavljeni bacile sumnju na njihovu pouzdanost i točnost (vidi Bykov v. Russia [GC], br. 4378/02, § 90, 10. ožujka 2009.).

58. Sud smatra da, iako se članak 6. u ovome predmetu primjenjuje sa svog građanskog naslova, ipak se mogu povući određene paralele s prethodno spomenutim načelima koja se odnose na jamstva poštenog suđenja u kontekstu kaznenoga postupka. Tim više što je podnositelja zahtjeva u ovom predmetu prvo ispitala policija, što je karakteristično za predraspravnu fazu kaznenog postupka. Njegovo navodno priznanje policiji kasnije je upotrijebljeno u disciplinskom postupku koji se vodio protiv njega i poslužilo je kao osnova za utvrđenje njegove disciplinske odgovornosti.

59. Istina je da je podnositelj zahtjeva imao mogućnost osporiti svoje priznanje, što je on i učinio ustvrdivši da je ono dobiveno pod pritiskom jer su ga ispitivali cijelu noć i nisu mu dopustili stupiti u kontakt s odvjetnikom ni s bilo kojom drugom osobom. Međutim, nacionalni sudovi nisu na zadovoljavajući način reagirali na podnositeljev prigovor. Oni ni u kojoj fazi postupka nisu pozvali policijske službenike koji su u to bili uključeni da dadu svoj iskaz u svojstvu svjedoka na javnoj raspravi na kojoj bi ih podnositelj zahtjeva i njegov branitelj također mogli ispitati. Štoviše, nacionalni sudovi u svojim odlukama uopće nisu spomenuli okolnosti podnositeljevog priznanja policiji.

60. Međutim, prema utvrđenoj sudskoj praksi Suda, koja odražava načelo povezano s pravilnim vršenjem pravde, sudovi bi u svojim presudama trebali na odgovarajući način navesti razloge na kojima se one temelje. Opseg u kojemu se ta dužnost navođenja razloga primjenjuje može se razlikovati ovisno o naravi odluke, te se mora odrediti u svjetlu okolnosti predmeta. Iako članak 6. stavak 1. sudove obvezuje da obrazlože svoje odluke, on se ne može tumačiti na način da propisuje obvezu davanja iscrpnog odgovora na svaku pojedinu tvrdnju (vidi García Ruiz v. Spain, 21. siječnja 1999., Reports of Judgments and Decisions 1999-I, § 26, te Helle v. Finland, 19. prosinca 1997., Reports 1997-VIII, §§ 59).

61. Prema mišljenju Suda, podnositeljev prigovor u pogledu okolnosti njegovog navodnog priznanja policiji nedvojbeno je zahtijevao dodatno ispitivanje od strane nadležnih nacionalnih tijela, a osobito je podrazumijevao obvezu tih tijela da iznesu razloge za prihvaćanje podnositeljevog navodnog priznanja – koje je on naknadno zanijekao – kao točno i autentično. Budući da u disciplinskom postupku protiv podnositelja zahtjeva nisu ispunjeni ti uvjeti, to znači da u utvrđenjima nacionalnih tijela nisu poštovana jamstva poštenog suđenja.

(iii) Zaključak

62. Sud zaključuje da su prethodno analizirane manjkavosti u disciplinskom postupku protiv podnositelja zahtjeva, u vezi s upotrebom izjava koje su B. J., H. Ć. i podnositelj zahtjeva dali policiji, postupak u cjelini gledajući učinile nepoštenim. To utvrđenje navodi Sud na zaključak da je došlo do povrede članka 6. stavka 1. Konvencije.«

13.1. Zbog povrede prava na pravično suđenje Europski sud dosudio je podnositelju ustavne tužbe nematerijalnu štetu u iznosu od 1.800 eura te 1.835 eura na ime troškova i izdataka koje je imao pred tim sudom.

14. Podnositelj ustavne tužbe prigovorio je pred Europskim sudom i na temelju članka 6. stavka 2. Konvencije da mu je povrijeđeno pravo na presumpciju nedužnosti, jer su ga disciplinski sudovi proglasili krivim za disciplinsko djelo činjenično istovjetno kaznenom djelu za koje je protiv njega bila otvorena istraga koja je tada još uvijek bila u tijeku, a kasnije je obustavljena zbog nedostatka dokaza. Članak 6. stavak 2. Konvencije glasi:

»Članak 6.

(...)

2. Svatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.«

14.1. Europski sud odbio je taj prigovor podnositelja, utvrđujući da »odlukom o prestanku radnog odnosa podnositelju zahtjeva nije povrijeđeno pravo zajamčeno člankom 6. stavkom 2. Konvencije«. Pri tome je osobito istaknuo »da je jedan od ključnih elemenata kaznenog djela za koje je protiv podnositelja zahtjeva pokrenuta, a potom i obustavljena istraga bilo to što je podnositelj zahtjeva osobno uzeo novac (...). Međutim, taj aspekt nije bio odlučan za disciplinsko djelo o kojem je ovdje riječ. To znači da konstitutivni elementi disciplinskog djela i kaznenoga djela o kojima je ovdje riječ nisu bili istovjetni« (§§ 71. i 71. presude).

14.2. Europski sud odbio je i prigovor podnositelja o navodnoj povredi prava na djelotvorno domaće pravno sredstvo zajamčenog člankom 13. Konvencije.

3) Postupak izvršenja presude Europskog suda pred domaćim tijelima

15. Poslije konačnosti presude Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.), podnositelj ustavne tužbe podnio je Ministarstvu unutarnjih poslova, Upravi za pravne poslove i ljudske potencijale, Odjelu disciplinskog sudovanja, Odsjeku prvostupanjskog disciplinskog sudovanja, Rijeka (u daljnjem tekstu: prvostupanjski disciplinski sud) prijedlog radi proglašenja rješenja o prestanku državne službe iz 1996. ništavim, a podredno i prijedlog radi ponavljanja postupka.

Konkretnije, u prijedlogu je zatraženo da se na temelju članka 128. stavaka 6. i 4. Zakona o upravnom postupku (»Narodne novine« broj 47/09.; u daljnjem tekstu: ZUP) rješenja disciplinskih sudova MUP-a iz 1996. proglase ništavim. Također je zatraženo da se novim rješenjem utvrdi kako radni odnos podnositelja ustavne tužbe u MUP-u nije prestao pa ga je »poslodavac dužan vratiti na njegovo radno mjesto i naknaditi mu sve zaostale bruto plaće od trenutka prestanka radnog odnosa do danas uz zakonske zatezne kamate koje teku na svaki mjesečni obrok od dospijeća do plateža«. Podredno, ukoliko prvostupanjsko tijelo odbije prijedlog radi utvrđenja rješenja ništavim, podnositelj ustavne tužbe predložio je da se na temelju članka 123. stavka 2. ZUP-a prihvati prijedlog za obnovu postupka. Svoj je prijedlog obrazložio činjenicom da je Europski sud utvrdio povredu prava na pravično suđenje koje se jamči člankom 6. stavkom 1. Konvencije s obzirom na prikupljene dokaze na kojima je utemeljena presuda, to jest na njegove vlastite izjave dane policiji i izjave dvojice svjedoka koje su također dane policiji.

15.1. Prvostupanjski disciplinski sud upozorio je podnositelja ustavne tužbe da u disciplinskom postupku protiv njega nema mjesta primjeni ZUP-a te da svoj zahtjev mora podnijeti na temelju članka 505. stavka 2. u vezi s člankom 502. i člankom 574. stavcima 2. i 3. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09., 80/11., 121/11. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: ZKP).

U dopuni svoga prijedloga od 6. svibnja 2010. podnositelj je naveo da je zakonska osnova zahtjeva za obnovu postupka u smislu članaka 502. i 501. stavka 1. točke 3. ZKP-a nova činjenica – presuda Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.). Tom je presudom utvrđena povreda prava podnositelja na pravično suđenje u provedenom disciplinskom postupku jer su dokazi provedeni protivno zakonu odnosno dokazi koji bi bili ključni za donošenje presude uopće nisu provedeni. Ističući da je Europski sud u toj presudi utvrdio da disciplinski sud prilikom donošenja odluke nije smio koristiti policijski zapisnik o ispitivanju okrivljenika, podnositelj ustavne tužbe predložio je da se taj zapisnik izuzme iz spisa i provede novi dokaz saslušanjem – iznošenjem obrane okrivljenog. Dalje je naveo da prvostupanjski disciplinski sud nije proveo dokaz usmenog saslušanja svjedoka H.Č.-a i B.P.-a radi utvrđivanja činjenica na kojima bi se utemeljila presuda. Tim bi se usmenim saslušanjem omogućilo okrivljenom i njegovu branitelju da svjedocima postave pitanja u vezi s činjenicama koje navode. Također je predložio da prvostupanjski disciplinski sud službenim putem zatraži od Županijskog državnog odvjetništva u Karlovcu spis u vezi kaznene prijave protiv njega radi navodnog počinjenja kaznenog djela davanja mita kako bi se potvrdilo da je kazneni postupak obustavljen.

a) Osporeno prvostupanjsko rješenje

16. Osporenim rješenjem prvostupanjskog disciplinskog suda od 12. svibnja 2010. odbačen je prijedlog podnositelja ustavne tužbe za obnovu postupka. Izreka rješenja glasi:

»RJEŠENJE

Odbacuje se zahtjev za obnovu postupka Zdravka Vanjak, zastupanog po B. I., odvjetnici iz Z.«

U osporenom prvostupanjskom rješenju prvo su prikazana stajališta Europskog suda (u osporenom se rješenju za označavanje Europskog suda koristi kratica: ESLjP) koja su navedena u presudi Vanjak protiv Hrvatske (2010.).

»Vijeće je pročitalo presudu ESLjP-a Vanjak c/a Hrvatska, zahtjev br. 29889/04., iz koje je u bitnom razvidno da je navedenom presudom ESLjP utvrdio povredu članka 6. stavak 1. Konvencije (pravo na pošteno suđenje) i to u bitnom iz dva razloga. Prvi, jer podnositelju u disciplinskom postupku koji se vodio pred disciplinskim sudovima MUP-a RH nije omogućeno ispitivanje svjedoka, sukladno načelu kontradiktornosti, obzirom mu disciplinski sud nije omogućio da iznese svoje primjedbe na iskaze svjedoka, a u svojoj odluci nije naveo sadržaj izjava svjedoka, kao niti činjenice koje su dokazane tim izjavama, kao niti na kojim je dijelovima njihovih iskaza sud temeljio disciplinsku odgovornost podnositelja, pa je takvim postupanjem disciplinskog suda podnositelj bio spriječen iznijeti svoje primjedbe ili tvrdnje na izjave svjedoka. Drugi razlog bi se odnosio na izjavu koju je podnositelj zahtjeva navodno pod prisilom dao policiji. ESLjP je ocijenio da je prigovor kojim je podnositelj u disciplinskom postupku osporio svoje priznanje, bio dovoljan da disciplinski sud donese odluku da se ispitaju policijski službenici koji su sastavljali spornu izjavu i da se time podnositelju omogući da iste svjedoke ispita pred nadležnim disciplinskim sudom. ESLjP je nadalje utvrdio da postoji propust nadležnih tijela, jer u svojim odlukama nisu spomenuli okolnost podnositeljeva priznanja policiji, što je svakako trebalo učiniti, pa je opisanim postupanjem ESLjP utvrdio da je došlo i do povrede prava na pravično suđenje. (...)«

16.1. Nakon toga je u prvostupanjskom rješenju utvrđeno da »činjenice i dokazi koje je u svom zahtjevu istaknuo i priložio podnositelj nisu prikladni da se na temelju istih dopusti obnova disciplinskog postupka«.

»Vijeće je izvršilo uvid i pročitalo cjelokupan disciplinski spis PU karlovačke, kao i spis Drugostupanjskog disciplinskog suda MUP-a RH, utvrdilo da su točni navodi iz zahtjeva za obnovu postupka da je predlagatelj iscrpio zakonom predviđena pravna sredstva u Republici Hrvatskoj, obzirom da spisu prileži cjelokupna dokumentacija u svezi istaknutih žalbi, tužbi Upravnom sudu RH i Ustavnom sudu, prijedloga za ponavljanje postupka, ukidanja rješenja na zahtjev stranke, te u svezi istaknutog i odluke nadležnih tijela koja su odlučivala povodom uloženih redovnih i izvanrednih pravnih lijekova podnositelja, nakon čega se isti obratio ESLjP radi povrede prava zajamčenih člankom 6., 8. i 13. Konvencije, pročitana je i cjelokupna dokumentacija u svezi dosadašnjih disciplinskih postupaka i odluka povodom uloženih žalbi i tužbi nadležnim tijelima, temeljem čega je vijeće ocijenilo da činjenice i dokazi koje je u svom zahtjevu istaknuo i priložio podnositelj nisu prikladni da se na temelju istih dopusti obnova disciplinskog postupka.«

16.2. Svoje utvrđenje da se u konkretnom slučaju ne može dopustiti obnova disciplinskog postupka nadležni disciplinski sud zasnovao je na tumačenju članka 502. ZKP-a.

»Podnositelj zahtjeva u svom podnesku od 06. 05. 2010. godine pojašnjava da je ZKP u članku 502. odredio da će se obnova kaznenog postupka primijeniti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke ESLjP koji se odnosi na neki od razloga za obnovu kaznenog postupka. Također da je u čl. 501. st. 1. točke 3. ZKP-a određeno da se kazneni postupak završen pravomoćnom presudom može obnoviti u korist osuđenika ako se iznesu nove činjenice ili se podnesu novi dokazi koji su sami za sebe ili u svezi s prijašnjim dokazima prikladni da prouzroče oslobođenje osoba koja je bila osuđena. Podnositelj je nadalje istaknuo da se navedene odredbe moraju široko tumačiti, upravo iz razloga što je protiv podnositelja zahtjeva bio vođen disciplinski postupak u svezi radnog prava, kao i radi toga što je obnova zatražena upravo na temelju odluke ESLjP. Stoga je podnositelj naveo da je zakonska osnova za pokretanje ovog postupka obnove upravo nova činjenica, a to je po njemu odluka ESLjP, kojom je utvrđena povreda prava na pravično suđenje u disciplinskom postupku iz razloga što su dokazi provedeni protivno zakonu ili što uopće nisu provedeni dokazi koji bi bili ključni za donošenje presude.«

16.3. Iz navedenog je razvidno da temeljni razlog za odbacivanje zahtjeva podnositelja za »obnovu disciplinskog postupka« nadležni disciplinski sud nalazi u činjenici da podnositelj ustavne tužbe pogrešno smatra presudu Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.) »novom činjenicom« u smislu članka 502. ZKP-a.

»Temeljem odredbe članka 502. ZKP-a navedena presuda ESLjP-a u predmetu Vanjak c/a Hrvatska bi se trebala odnositi na neki od razloga za obnovu kaznenog postupka. U odredbi članka 501. ZKP-a stavku 1. od točki 1. do točke 5. taksativno su navedeni uvjeti pod kojima se postupak koji je završen pravomoćnom presudom može obnoviti u korist predlagatelja, dok je u točki 3. citiranog članka, na koji se podnositelj poziva, navedeno da se takav postupak može obnoviti u korist osuđenika, bez obzira je li prisutan ako: 'se iznesu nove činjenice ili podnesu novi dokazi koji su sami za sebe ili u svezi s prijašnjim dokazima prikladni da prouzroče oslobođenje osobe koja je bila osuđena ili njezinu osudu po blažem kaznenom zakonu'.

Podnositelj pogrešno smatra, kako je istaknuo u podnesku kojim dopunjuje i specificira svoj zahtjev od 06. 05. 2010. godine, da navedena presuda ESLjP-a predstavlja novu činjenicu i time i razlog za obnovu postupka. Navedena presuda temelji se na dokazima i dokumentaciji koja je provedena pred prvostupanjskim disciplinskim sudom PU karlovačke i u tom smislu je ukazala na povrede postupka, iste detaljno obrazložila te ocijenila da navedeno suđenje nije bilo pravično za g. Zdravka Vanjka, zbog čega mu je i dosudila pravičnu materijalnu naknadu. Međutim, citirana presuda ESLjP po ocijeni vijeća ne predstavlja razlog iz članka 501. st. 1. točka 3. ZKP-a temeljem koje bi ovaj sud mogao obnoviti disciplinski postupak u korist podnositelja zahtjeva za obnovu. Razlozi navedeni u čl. 501. ZKP-a neposredno smjeraju utvrđivanju drugačijeg činjeničnog stanja, a isti bi trebali predstavljati postupovne novosti, tj. okolnosti koje nisu bile poznate u vrijeme izricanja pravomoćne presude ili takvima koji su nastali poslije njena izricanja. U tom smislu, novi dokazi također moraju biti objektivno novi, a to znači da neće biti dostatni dokazi koji su već iznijeti u prvome postupku, kao što je u ovom predmetu slučaj, ali ih sud nije uzeo u obzir.«

16.4. Poslije opsežnog obrazloženja prethodno navedenog stajališta, nadležni disciplinski sud u osporenom je prvostupanjskom rješenju zaključio:

»Zaključno, zahtjev za obnovu postupka je podnesen uz tvrdnju da je presuda ESLjP novi dokaz ili činjenica. Kako je već rečeno, kod ovakve pravne osnove za obnovu postupka mora se raditi o dokazu koji je postojao u trenutku odlučivanja, a da disciplinski sud za njega nije znao ili ga stranka nije mogla uporabiti. S jedne strane, iskazi Č. i P.« (prezimena skratio Ustavni sud) »su bili dio spisa i na njima se temeljila disciplinska odluka, koju je podnositelj pobijao i žalbom i tužbama, dakle, ne radi se o novom dokazu, niti o novoj činjenici. S tim u vezi, ni pravno stajalište da je trebalo detaljnije obrazložiti stav o uporabi Vanjkovog priznanja, unatoč njegovom povlačenju, nije novi dokaz niti činjenica, jer se radi o činjenici s kojom je sud bio upoznat i glede koje je dao svoj stav. S druge strane, Odlukom ESLjP je utvrđena povreda konvencijskog prava zbog povrede forme, no nije doveden u pitanje sadržaj, odnosno odluka o odgovornosti i kazni za podnositelja.

Slijedom iznijetog vijeće je, sukladno odredbi članka 506. stavak 1. ZKP-a odlučilo kao u izreci ovog Rješenja.«

b) Osporeno drugostupanjsko rješenje

17. U povodu žalbe podnositelja, MUP, Uprava za pravne poslove i ljudske potencijale, Odjel disciplinskog sudovanja, Odsjek drugostupanjskog disciplinskog sudovanja (u daljnjem tekstu: drugostupanjski disciplinski sud) odbio je 6. rujna 2010. žalbu podnositelja ustavne tužbe protiv osporenog prvostupanjskog rješenja od 12. svibnja 2010. kao neosnovanu. U osporenom drugostupanjskom rješenju nadležni disciplinski sud utvrdio je neosnovanim »žalbeni navod da je prvostupanjski disciplinski sud pogrešno zaključio da presuda ESLJP nema snagu novog dokaza ili činjenice na temelju koje se trebala dozvoliti obnova postupka. Iako su u sada pobijanom rješenju (strana 5. pasus 2. i 3., te strana 6. obrazloženja) detaljno navedeni razlozi zbog kojih presuda ESLJP ne može biti razlogom obnove pravomoćno okončanog disciplinskog postupka vođenog protiv žalitelja, žalitelj ponovo u žalbi pogrešno iznosi da presuda ESLJP po zahtjevu broj: 29889/04 ... sama po sebi predstavlja novu činjenicu radi koje se mora dozvoliti obnova postupka«.

Temeljno stajalište nadležnog drugostupanjskog disciplinskog suda istovjetno je onom utvrđenom u prvostupanjskom rješenju.

»Nasuprot takvom zaključku žalitelja, ovo vijeće smatra da je citirana presuda ESLJP, uzimajući u obzir sadržaj i značaj odredbe točke 3. stavak 1. članak 501. ZKP-a, samo dokaz da je u postupku koji je prethodio donošenju te presude utvrđena povreda članka 6. stavka 1. Konvencije u procesnom smislu, zbog koje je povrede Zdravko Vanjak, po mišljenju ESLJP koje je za RH obvezujuće, bio izložen negativnim posljedicama proizašlim iz takve povrede u domaćem pravosuđu.

Iako ovo vijeće shvaća narav odluke ESLJP i obveze koje iz takve odluke proizlaze na razini individualnih mjera koje je potrebno poduzeti radi prestanka povrede koja je utvrđena točkom 2. presude ESLJP po zahtjevu broj: 29889/04, vijeću nije moguće u rješavanju žaliteljeva zahtjeva primijeniti načelo restitutio in integrum iz razloga koje iznosi žalitelj.

Isto unatoč nesumnjivom postojanju zakonske osnove za primjenu odredaba o obnovi u kaznenom postupku i za slučajeve kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke ESLJP, koja se odnosi na neki razlog za obnovu kaznenog postupka (članak 502. ZKP-a).«

17.1. U nastavku obrazloženja osporenog drugostupanjskog rješenja nadležni sud iznio je svoje tumačenje članka 501. stavka 1. točke 3. ZKP-a.

»Naime, odredbom članka 501. stavak 1. točka 3. ZKP-a, koja govori da se postupak pravomoćno okončan osuđujućom presudom može u korist osuđenika obnoviti iznošenjem novih činjenica i podnošenjem novih dokaza koji su sami za sebe ili u svezi sa prijašnjim dokazima prikladni da prouzroče oslobođenje osobe koja je bila osuđena ili njenu osudu po blažem kaznenom zakonu, smjera se na sve vrste činjenica koje su takvog utjecaja da se neposredno odražavaju na izmjenu činjenične podloge presude, a time posredno i na drugačiju primjenu zakona.

Nasuprot žaliteljevoj tvrdnji o postojanju novih činjenica i dokaza utvrđenih pravomoćnom odlukom ESLJP, uvidom u sadržaj izreke presude ESLJP ne proizlazi da bi ista sadržavala novine koje bi bile podobne prouzročiti oslobođenje u disciplinskom postupku osuđenog policijskog službenika.

Stoga, iako žalitelj ističe da je disciplinski postupak u cjelini bio nepravičan, dakle protivan članku 6. Konvencije, a sve jer je presudom ESLJP utvrđeno da dokazi (odnosno njihovo pribavljanje) na temelju kojih je donesena disciplinska presuda nisu valjani, predloženi novi dokazi na temelju kojih bi trebalo dopustiti obnovu (usmeno saslušanje svjedoka u odnosu na sporni događaj i u odnosu na način pribavljanja iskaza od Zdravka Vanjka pred policijskim službenicima) ne mogu biti cijenjeni prikladnima da se na temelju njih dopusti obnova jer žalitelj pogrešno smatra da se radi o novim dokazima obzirom da na raspravi pred prvostupanjskim disciplinskim tijelom ti dokazi, iako predloženi, nisu bili provedeni.«

17.2. Drugostupanjski disciplinski sud u osporenom rješenju zaključno je utvrdio:

»Dakle, iako nije sporna činjenica da je ESLJP svojom presudom utvrdio nepravilnosti u provedenom disciplinskom postupku protiv Zdravka Vanjak, žalitelj svojim zahtjevom i dokazima koje je taj zahtjev potkrijepio nije uspio učiniti isti osnovanim, odnosno, na navedenom se ne može temeljiti zaključak da je ispunjen zakonski uvjet iz članka 501. stavak 1. točka 3. ZKP-a da bi bilo dozvoljeno usvajanje žaliteljeva zahtjeva.

Ovo vijeće ne nalazi ni sudske prakse koja bi uputila na razrješenje nastale pravne situacije.

Obzirom da se ne nalazi valjane pravne osnove po kojoj bi ovaj sud mogao postupati u izvršenju citirane presude ESLJP, nalazi se ispravnim u sada pobijanom prvostupanjskom rješenju izveden zaključak da u zahtjevu za obnovu pravomoćno okončanog disciplinskog postupka nijedna navedena činjenica ili dokaz ne predstavlja novinu kojom bi se mogla izmijeniti činjenična podloga pravomoćne disciplinske presude, a time i odluka o žaliteljevoj disciplinskoj odgovornosti i izrečenoj kazni.

Slijedom svega navedenog, nalazi se da je prvostupanjski sud osnovano, na temelju zahtjeva za obnovu postupka i spisa disciplinskog postupka, utvrdio da u zahtjevu izneseni dokazi i činjenice očito nisu prikladni da se na temelju istih dozvoli obnova, te je sukladno članku 506. stavak 1. ZKP-a, zahtjev žalitelja rješenjem odbacio.«

c) Osporena presuda Upravnog suda

18.Protiv drugostupanjskog rješenja od 6. rujna 2010. podnositelj je podnio tužbu Upravnom sudu. Taj je sud 14. travnja 2011. donio presudu kojom je njegovu tužbu odbio. Predmet upravnog spora, prema utvrđenju Upravnog suda, bilo je sljedeće pitanje:

»Sporno je medu strankama kako utječe presuda Europskog suda za ljudska prava na mogućnost obnove postupka tijekom kojeg mu je izrečena mjera prestanka državne službe.«

18.1. Upravni sud također je zauzeo načelno pravno stajalište da presuda Europskog suda »nije sama po sebi nova činjenica niti dokaz osnovom kojeg se obnova postupka može dopustiti«. U obrazloženju je dalje utvrdio:

»Po ocjeni Suda pravilno su disciplinska tijela tuženog ocijenila da se ne radi o novim dokazima koje ima u vidu odredba članka 501. stavka 1. točka 3. Zakona o kaznenom postupku, s obzirom da smisao navedene odredbe ukazuje da se misli na činjenice koje su takvog utjecaja koje se neposredno odražavaju na izmjenu činjenične osnove disciplinske presude a time posredno na drugačiju primjenu zakona. Također je pravilno ocjenjeno da iz sadržaja izreke presude Europskog suda ne proizlazi da bi ista sadržavala novine koje bi bile podobne prouzročiti oslobođenje u disciplinskom postupku sankcioniranog tužitelja, već je utvrđeno da je postupak bio nepravičan u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije za što je tužitelju dodijeljena naknada nematerijalne štete.«

18.2. Upravni sud na kraju je zaključio:

»Kako činjenična osnova presude kojom je tužitelju izrečena mjera prestanka službe nije dovedena u sumnju, predloženo usmeno saslušanje svjedoka pravilno je ocijenjeno neprikladnim dokazom pa je osnovano njegov prijedlog za obnovu postupka odbačen. Naime, ne radi se o dokazima koji bi bili novi u smislu Zakona o kaznenom postupku već se radi o već ranije predloženim dokazima, koji nisu bili izvedeni.

Stoga Sud cijeni da nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja već je pravilnim utvrđenjem činjenica, ocjenom tužiteljevih navoda i razloga tužbe kao i razloga rješenja prvog stupnja kojim je odbačen tužiteljev zahtjev a zatim odbijena žalba potpuno i pravilno primijenjen materijalni propis.

Na osnovi izloženog tužba se odbija kao neosnovana u smislu odredbe članka 42. stavka 2. Zakona o upravnim sporovima (»Narodne novine«, broj: 53/91, 9/92 i 77/92).«

III. PRIGOVORI PODNOSITELJA

19. Poslije osporene presude Upravnog suda podnositelj je pravodobno podnio ustavnu tužbu »radi povreda ustavnog prava iz članka 14. st. 2. Ustava RH kojim se jamči jednakost svih pred zakonom i ustavnog prava iz članka 29. st. 1. Ustava RH kojim se jamči pravično suđenje te povreda ustavnog prava iz članka 18. Ustava RH kojim se jamči pravo na adekvatan pravni lijek«. Uz članak 29. stavak 1. Ustava pozvao se i na povredu članka 6. stavka 1. Konvencije (pravo na pravično suđenje). Ta je ustavna tužba predmet ovog ustavnosudskog postupka.

19.1. S obzirom na razloge koji su u ustavnoj tužbi istaknuti, prigovori podnositelja utemeljeni na članku 14. stavku 2., članku 18. i članku 29. stavku 1. Ustava te članku 6. stavku 1. Konvencije moraju se odbaciti. Razlozi za takvo utvrđenje obrazlažu se u sljedećoj točki.

1) Razlozi zbog kojih se prigovori podnositelja moraju odbaciti

a) Članak 14. stavak 2. Ustava

20. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi da je »ishodio konačnu presudu ESLJP u kojoj je nedvojbeno utvrđena povreda članka 6. st. 1. Konvencije u postupku koji je prethodio donošenju rješenja kojim se prekida radni odnos podnositelja«. Poziva se na povredu članka 14. stavak 2. Ustava koji glasi:

»Članak 14.

(...)

Svi su pred zakonom jednaki.«

20.1. U ustavnoj tužbi podnositelj navodi:

»Podnositelju ustavne tužbe nije dana mogućnost obnove postupka kako bi se utvrđene nepravilnosti ispravile te na novo utvrđenom činjeničnom stanju donijela zakonita presuda. Stoga je podnositelj ustavne tužbe stavljen u nejednak položaj u odnosu na druge građane kojima se prilikom vođenja postupka poštivao zakon i procesne odredbe te koji su imali pravo na kontradiktornost, odnosno usmeno saslušavanje svjedoka te mogućnost da se njihov iskaz obori, dakle imali su mogućnost pod pretpostavkom presumpcije nevinosti da sudjeluju u postupku. ...

Podnositelj ustavne tužbe smatra da usmeno saslušanje svjedoka i usmeno saslušanje okrivljenika, koji dokazi kao takvi niti jednom nisu izvedeni u postupku, predstavlja valjani razlog da se dozvoli obnova postupka, a sve s ciljem da podnositelj ustavne tužbe bude u jednakom položaju kao drugi građani kod primjene zakona i procesnih odredaba te da i on uživa pravo na pošteno suđenje.«

21. Ustavni sud primjećuje da podnositelj obrazlaže svoj nejednak položaj pred zakonom »u odnosu na druge građane kojima se prilikom vođenja postupka poštivao zakon i procesne odredbe« razlozima vezanim uz prijašnji disciplinski postupak koji se protiv njega vodio. Ti razlozi ne postoje kad je riječ o postupku koji je podnositelj pokrenuo svojim zahtjevom za »obnovu postupka«, a koji je predmet osporavanja u njegovoj ustavnoj tužbi koja se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku.

Drugačije rečeno, prigovor podnositelja utemeljen na članku 14. stavku 2. Ustava ne ulazi u okvir predmeta koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku pa ga Ustavni sud mora odbaciti zbog nenadležnosti ratione materiae.

21.1. Stoga je na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno kao u točki I. izreke rješenja.

b) Članak 18. stavak 1. Ustava

22. Podnositelj ističe povredu ustavnog prava na »adekvatan pravni lijek« zajamčenog člankom 18. stavkom 1. Ustava, koji glasi:

»Članak 18.

Jamči se pravo na žalbu protiv pojedinačnih pravnih akata donesenih u postupku prvog stupnja pred sudom ili drugim ovlaštenim tijelom.

(...)«

U ustavnoj tužbi navodi:

»Upravo zato što podnositelju ustavne tužbe nije dana mogućnost da obnovi postupak temeljem danih zakonskih mogućnosti u Zakonu o kaznenom postupku, a za koji postupak je utvrđena povreda prava na pošteno suđenje, podnositelju ustavne tužbe je povrijeđeno pravo na adekvatan pravni lijek iz članka 18. st. 1. Ustava Republike Hrvatske.

Naime, u obrazloženju presude Upravni sud RH između ostalog navodi da se iz izričaja članka 502 ZKP-a navodi da je obnova moguća samo ako se ostvari koji od razloga za obnovu postupka.«

22.1. Člankom 71. stavcima 1. i 2. Ustavnog zakona propisano je:

»Članak 71.

(1) Vijeće, odnosno sjednica Ustavnog suda ispituje samo one povrede ustavnih prava koje su istaknute u ustavnoj tužbi.

(2) Ustavna tužba neće se uzeti u razmatranje u slučaju kad se ne radi o povredi ustavnog prava.

(...)«

Člankom 32. Ustavnog zakona propisano je:

»Članak 32.

Ustavni sud će rješenjem odbaciti ... ustavnu tužbu … u drugim slučajevima kad ne postoje pretpostavke za odlučivanje o biti stvari.«

Pod »odlučivanjem o biti stvari« u smislu članka 32. Ustavnog zakona razumijeva se odlučivanje o ustavnopravnoj biti stvari.

23. Ustavni sud primjećuje da je podnositelj poslije presude Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.) imao osigurano pravo »na adekvatan pravni lijek«. Podnositelj je imao pravo pokrenuti postupak u kojem se odlučivalo o njegovu zahtjevu za »obnovu postupka«. Protiv prvostupanjskog rješenja nadležnog disciplinskog suda MUP-a imao je pravo žalbe drugostupanjskom disciplinskom sudu MUP-a. Poslije toga imao je osigurano pravo na podnošenje tužbe Upravnom sudu Republike Hrvatske. Konačno, osigurano mu je i pravo na podnošenje ustavne tužbe Ustavnom sudu.

Podnositelj je iskoristio sva ta pravna sredstva. Pogrešno se pozvao na njihovu neprikladnost (»neadekvatnost«). To što podnositelj smatra da su postupci pred disciplinskim sudovima MUP-a i pred Upravnim sudom povrijedili njegova ustavna i konvencijska prava ne znači da su pravna sredstva koja je imao na raspolaganju u tim postupcima bila neprikladna ili neprimjerena (»neadekvatna«).

S druge strane, podnositelj u ustavnoj tužbi nije prigovorio da su ta pravna sredstva u njegovu konkretnom slučaju bila nedjelotvorna u smislu članka 13. Konvencije.

Ne postoje, dakle, razlozi zbog kojih je podnositelj akte navedene u točki II. izreke odluke osporio pozivajući se na članak 18. stavak 1. Ustava. S obzirom na prije navedene okolnosti, iz tog prigovora ne može se izvući nijedno bitno ustavnopravno pitanje koje bi moglo dovesti do njegova razmatranja u postupku pred Ustavnim sudom.

23.1. Stoga je na temelju članka 32. Ustavnog zakona riješeno kao u točki I. izreke rješenja.

c) Članak 29. stavak 1. Ustava i članak 6. stavak 1. Konvencije

24. Podnositelj se u ustavnoj tužbi osvrće i na pojedina utvrđenja sadržana u osporenim rješenjima i u presudi Upravnog suda, smatrajući da se njima prejudicira ishod budućeg (obnovljenog) postupka, čime se ponovo krši njegovo ustavno i konvencijsko pravo na pravično suđenje zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava i člankom 6. stavkom 1. Konvencije.

Mjerodavni dio odredbe članka 29. stavka 1. Ustava glasi:

»Članak 29.

Svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... odluči o njegovim pravima i obvezama, ili o sumnji ili optužbi zbog kažnjivog djela.

(...)«

Mjerodavni dio članka 6. stavka 1. Konvencije glasi:

»Članak 6.

PRAVO NA POŠTENO SUĐENJE

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično ... ispita njegov slučaj. ...

(...)«

24.1. Podnositelj u ustavnoj tužbi navodi:

»Bez obzira na mišljenje upravnih tijela, a koje je potvrdio i Upravni sud Republike Hrvatske prerano je i neprimjereno u ovoj fazi postupka analizirati ishod samog postupka o glavnoj stvari, jer bi to značilo unaprijed predviđati što će svjedoci reći, kakav će iskaz dati okrivljenik koji je tvrdio da je iskaz na policiji dan pod prisilom.

Dakle, unaprijed predviđanjem ishoda obnovljenog postupka (cit. ... činjenična osnova presude kojom je tužitelju izrečena mjera prestanka službe nije dovedena u sumnju ...) ponovno se povrjeđuje pravo na pravično suđenje zaštićeno člankom 29. st. 1. Ustava Republike Hrvatske i člankom 6. st. 1. Konvencije.«

25. Ustavni sud primjećuje da je i ovaj prigovor podnositelja nedopušten ratione materiae.

Ni članak 29. Ustava ni članak 6. Konvencije nisu primjenjivi na postupke koji se tiču prijedloga ili zahtjeva za ponavljanje odnosno obnovu postupka koji je pravomoćno okončan pred nadležnim domaćim sudom. Tek ako nadležno tijelo prihvati taj zahtjev, sva jamstva pravičnog suđenja iz članka 6. Konvencije primjenjuju se na taj ponovljeni (novi) postupak jer je to opet redoviti postupak. To utvrđenje sadržano je i u presudi Europskog suda Vanyan protiv Rusije (presuda, 15. prosinca 2005., zahtjev br. 53203/99).

»56. Sud ističe da se članak 6. Konvencije primjenjuje na postupke u kojima je osoba optužena za kazneno djelo sve dok o toj optužbi ne bude pravomoćno odlučeno ... On nadalje ponavlja da se članak 6. ne primjenjuje na postupke koji se tiču neuspješnog zahtjeva za ponavljanje postupka. Samo se za novi postupak, nakon što je ponavljanje odobreno, može smatrati kao da se tiče utvrđivanja kaznene optužbe ...«

25.1. Navedeno se pravilo primjenjuje i na postupak koji je pokrenut zahtjevom za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda odnosno drugim odgovarajućim sredstvom u domaćem pravnom sustavu koje može dovesti do ponovnog (novog) suđenja u povodu presude Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda članka 6. Konvencije.

To je pravilo Europski sud istaknuo u predmetu Öcalan protiv Turske (odluka, 6. srpnja 2010., zahtjev br. 5980/07). Utvrdio je da je postupak u kojem se ispituje zahtjev podnositelja za ponovno (novo) suđenje zasnovano na presudi Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda članka 6. Konvencije sličan postupku ili je u najmanju ruku usporediv s postupkom propisanim za obnovu postupka u domaćem pravu: zahtjev podnosi već pravomoćno osuđena osoba, pa cilj tog postupka nije odlučivanje o »optužbi za kazneno djelo« nego o tome jesu li ispunjene pretpostavke za ponovno (novo) suđenje. Stoga se članak 6. Konvencije ne primjenjuje na takve postupke (str. 13. odluke Öcalan).

25.2. Zaključno, nedopušten je prigovor podnositelja ustavne tužbe da mu je odbacivanjem njegova zahtjeva za »obnovu postupka« zbog presude Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.) ponovo povrijeđen članak 6. Konvencije. U postupku koji se ticao podnositeljeva zahtjeva za »obnovu« disciplinskog postupka pred domaćim sudom MUP-a, koji se zasnivao na pravorijeku Europskog suda o povredi članka 6. Konvencije, nije se odlučivalo ni o »pravu građanske naravi« ni o »optužbi za kazneno djelo« u smislu članka 6. stavka 1. Konvencije. U tom se postupku, primjenom pravila o obnovi kaznenog postupka, odlučivalo o tome jesu li ispunjeni uvjeti za prihvaćanje zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda. Budući da se na to pitanje članak 6. Konvencije ne primjenjuje, Ustavni sud mora odbaciti prigovor podnositelja kao nedopušten zbog njegove nesuglasnosti s člankom 6. stavkom 1. Konvencije ratione materiae. S obzirom na okolnosti ovog slučaja, ta pravila važe i kad je riječ o članku 29. stavku 1. Ustava.

25.3. Na temelju članka 72. Ustavnog zakona riješeno je kao u točki I. izreke rješenja.

IV. OBVEZA POŠTOVANJA MEĐUNARODNIH OBVEZA IZ KONVENCIJE

26. Ustavni sud primjećuje da je drugostupanjski disciplinski sud u osporenom rješenju utvrdio kako »ne nalazi valjane pravne osnove po kojoj bi ovaj sud mogao postupati u izvršenju citirane presude ESLJP«, a »ne nalazi ni sudske prakse koja bi uputila na razrješenje nastale pravne situacije« (v. točku 17.2. obrazloženja ove odluke). Nadležni sud očito je mislio na praksu domaćih sudova u primjeni domaćih pravnih normi o obnovi kaznenog postupka u postupku u kojem se odlučuje o zahtjevu za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda.

Točno je da razvitak sudske prakse u tom pitanju u Republici Hrvatskoj tek predstoji. Štoviše, ovo je prvi slučaj u kojem se Ustavni sud podrobnije bavi izvršenjem presuda Europskog suda u Republici Hrvatskoj. Te činjenice imaju utjecaja na ovu odluku.

26.1. Ustavni sud dužan je u tom svjetlu napomenuti da su se osporena rješenja disciplinskih sudova i osporena presuda Upravnog suda temeljili na članku 502. Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 152/08., 76/09.; u daljnjem tekstu: ZKP/08) koji je bio na snazi do 21. srpnja 2011. Mjerodavni dio tog članka je glasio:

»Članak 502.

Odredbe o obnovi kaznenog postupka će se primijeniti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke ... na temelju odluke Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na neki razlog za obnovu kaznenog postupka.«

Zakonom o izmjenama i dopunama Zakona o kaznenom postupku (»Narodne novine« broj 80 od 13. srpnja 2011.; u daljnjem tekstu ZID ZKP/11) taj je članak izmijenjen i danas glasi (u dijelu mjerodavnom za ovaj ustavnosudski postupak):

»Članak 502.

(...)

(2) Odredbe o obnovi kaznenog postupka će se primijeniti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju konačne presude Europskog suda za ljudska prava kojom je u odnosu na okrivljenika utvrđena povreda prava i sloboda iz Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

(...)«

Čini se da članak 502. ZID ZKP/11 u dostatnoj mjeri osigurava da se problemi koji su se pojavili u postupku izvršenja presude Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.), a koji su u velikoj mjeri bili vezani uz tumačenje jednog dijela odredbe članka 502. ZKP/08 (»koja se odnosi na neki razlog za obnovu kaznenog postupka«), više ne pojavljuju u praksi.

Stoga se ova odluka Ustavnog suda u prvom redu bavi pitanjima izvršenja presuda Europskog suda za one predmete kod kojih su zahtjevi za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda bili podneseni na temelju članka 502. ZKP/08 kako je glasio prije izmjena iz 2011. godine. Neovisno o tome, međutim, ona ima i načelno značenje jer rasvjetljava opće obveze Republike Hrvatske u postupku izvršenja presuda i odluka Europskog suda.

1) Obveza Ustavnog suda da u okolnostima konkretnog slučaja nastavi njegovo ispitivanje

27. Članak 2. stavak 1. Ustavnog zakona izrijekom zahtijeva od Ustavnog suda da »jamči poštivanje i primjenu Ustava Republike Hrvatske«.

Ustavni sud u ovom predmetu polazi od te pravne osnove koja ima ustavnu snagu. Uvažava i cjelokupni ustavnopravni, međunarodnopravni i zakonski okvir mjerodavan za pitanja vezana uz izvršenje presuda Europskog suda, ali i nepostojanje domaće sudske prakse u tom pitanju te okolnosti konkretnog slučaja koji razmatra, osobito odbacivanje zahtjeva za zaštitu zakonitosti pred Vrhovnim sudom. U tim okvirima ocjenjuje da je radi poštovanja međunarodnih obveza Republike Hrvatske te poštovanja ljudskih prava, najviše vrednote ustavnog poretka Republike Hrvatske, dužan nastaviti ispitivanje ovog slučaja neovisno o tome što se podnositelj u ustavnoj tužbi nije pozvao na valjane ustavnopravne i međunarodnopravne osnove i svoje je prigovore zasnovao na činjenicama irelevantnim za ovaj ustavnosudski postupak.

Naime, u okolnostima kad su sami nadležni sudovi priznali da u hrvatskom pravnom poretku nedostaju upute za »razrješenje nastale pravne situacije«, a s obzirom na činjenicu da je riječ o prvom takvom slučaju pred Ustavnim sudom i da ne postoji izgrađena sudska praksa u tom području, ne bi bilo ustavnopravno prihvatljivo postupiti s ovom ustavnom tužbom na isti način na koji se postupa s ustavnim tužbama koje nemaju međunarodnopravnu dimenziju i ne dotiču međunarodne ugovorne obveze Republike Hrvatske. Odbacivanje ustavne tužbe podnositelja bez razmatranja biti stvari moralo bi biti ocijenjeno pretjerano formalističkim, protivnim ustavnom i konvencijskom načelu zaštite ljudskih prava i protivnim ustavnoj zadaći Ustavnog suda iz članka 2. stavka 1. Ustavnog zakona.

Donoseći takav zaključak, Ustavni sud imao je u vidu i pravilo kojim se vodi Europski sud kad odlučuje o povredama Konvencije: nijedan zahtjev ne smije se brisati sa sudske liste predmeta i Sud mora nastaviti ispitivanje zahtjeva »ako to traže interesi poštovanja ljudskih prava zajamčenih Konvencijom i dodatnim protokolima« (članak 37. stavak 1. podstavak 2. Konvencije). Pri tome uzima u obzir i obvezu koje se Republika Hrvatska dužna pridržavati, izrečenu u predmetu Broniowski protiv Poljske (presuda, veliko vijeće, 22. lipnja 2004., zahtjev br. 31443/96):

»184. ... imperativ održavanja legitimnog povjerenja građana u državu i pravo koje ona stvara, inherentan vladavini prava, zahtijeva od vlasti da eliminiraju disfunkcionalne odredbe iz pravnog sustava i isprave izvanpravnu praksu (to rectify the extra-legal practices).«

27.1. Uzimajući u obzir sve te činjenice i okolnosti, Ustavni sud ocjenjuje nužnim nastaviti ispitivanje ovog slučaja. Tu ocjenu zasniva na zaključku da je ustavna tužba dostatno uputila na temeljni problem cijelog slučaja: neizvršenje presude Europskog suda. U tim se okvirima ustavna tužba podnositelja može smatrati dopuštenom.

Međutim, budući da prigovori o povredama ustavnih prava koje je u svojoj ustavnoj tužbi naveo podnositelj sami po sebi ne pružaju osnove za to ispitivanje, razumno je očekivati da će pravna zastupnica podnositelja ustavne tužbe vratiti podnositelju plaćeni iznos troškova za sastav ustavne tužbe sukladno Tarifi o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika (»Narodne novine« broj 148/10.).

V. OCJENA USTAVNOG SUDA

1) Pravne osnove za izvršenje presuda i odluka Europskog suda

28. Članak 115. stavak 3. i mjerodavni dio članka 134. Ustava glase:

»Članak 115.

(...)

Sudovi sude na temelju ... međunarodnih ugovora ...«

»Članak 134.

Međunarodni ugovori koji su sklopljeni i potvrđeni u skladu s Ustavom i objavljeni, a koji su na snazi, čine dio unutarnjega pravnog poretka Republike Hrvatske, a po pravnoj su snazi iznad zakona. ...«

28.1. Ustavni sud podsjeća da je Konvencija međunarodni ugovor o ljudskim pravima kojeg je Republika Hrvatska stranka od 5. studenoga 1997. Podsjeća i na nekadašnju izjavu koju je Republika Hrvatska dala na temelju članka 46. Konvencije (u tekstu prije stupanja na snagu Protokola br. 11 uz Konvenciju 1. studenoga 1998.), koja je sadržana u članku 3. Zakona o potvrđivanju Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda i Protokola broj 1, 4, 6, 7 i 11 uz Konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (»Narodne novine – Međunarodni ugovori«, broj 18/97.). Ona je glasila:

»IZJAVA

vezana uz članak 46.

Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda

Republika Hrvatska priznaje, na neodređeno razdoblje, sukladno članku 46. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, članku 6. Protokola br. 4 i članku 7. Protokola br. 7 kao obvezatnu, ipso facto i bez posebnog sporazuma, pod uvjetom uzajamnosti, sudbenost Europskog suda za ljudska prava u svim predmetima vezano uz tumačenje i primjenu Konvencije i dodatnih Protokola, što se odnose na činjenice nastale nakon stupanja na snagu Konvencije i dodatnih Protokola za Republiku Hrvatsku.«

29. Članci 1., 19., 32. i 46. Konvencije glase:

»Članak 1.

OBVEZA NA POŠTOVANJE LJUDSKIH PRAVA

Visoke ugovorne stranke osigurat će svakoj osobi pod svojom jurisdikcijom prava i slobode određene u odjeljku I. ove Konvencije.«

»Članak 19.

USTANOVLJENJE SUDA

Radi osiguranja poštovanja obveza koje su visoke ugovorne stranke preuzele Konvencijom i dodatnim protokolima, ustanovljuje se Europski sud za ljudska prava, ...«

»Članak 32.

NADLEŽNOST SUDA

1. Nadležnost Suda proteže se na sve predmete glede tumačenja i primjene Konvencije i dodatnih protokola što su mu podneseni ...

(...)«

»Članak 46.

OBVEZATNA SNAGA I IZVRŠENJE PRESUDA

1. Visoke se ugovorne stranke obvezuju da će se podvrgnuti konačnoj presudi Suda u svakom sporu u kojem su stranke.

2. Konačna presuda Suda dostavlja se Odboru ministara, koji nadzire njezino izvršenje.

(...)

4. Ako Odbor ministara smatra da se neka visoka ugovorna stranka odbija podvrgnuti konačnoj presudi u sporu u kojemu je stranka, Odbor može nakon službene obavijesti toj stranci odlukom usvojenom dvotrećinskom većinom predstavnika ovlaštenih sudjelovati u radu Odbora, uputiti Sudu pitanje je li ta stranka propustila ispuniti svoje obveze iz stavka 1.

5. Ako Sud ustanovi povredu stavka 1., vratit će slučaj Odboru ministara kako bi ovaj razmotrio mjere koje treba poduzeti. Ako Sud ne ustanovi povredu stavka 1., vratit će slučaj Odboru ministara koji će zaključiti ispitivanje slučaja.«

29.1. U odluci broj: U-I-745/1999 od 8. studenoga 2000. (»Narodne novine«, broj 112/00.) Ustavni sud zauzeo je načelno ustavnopravno stajalište da svaka nesuglasnost nacionalnog zakona s Konvencijom ujedno znači i nesuglasnost nacionalnog zakona s načelom vladavine prava propisanim člankom 3., načelom ustavnosti i zakonitosti propisanim članom 5. i načelom pravnog monizma nacionalnog i međunarodnog prava propisanim člankom 134. Ustava.

Navedeno pravilo pridonosi promicanju zajedničkog europskog razvitka ljudskih prava i temeljnih sloboda. To pravilo ima ustavno značenje jer je riječ o međunarodnim javnopravnim obvezama Republike Hrvatske.

29.2. Slijedom navedenog, izvršenje presuda Europskog suda u kojima je utvrđena povreda Konvencije treba razumjeti u prvom redu kao izvršenje međunarodne ugovorne obveze koju je Republika Hrvatska kao ugovorna stranka prihvatila ratifikacijom Konvencije i priznavanjem jurisdikcije Europskog suda u svim predmetima koji se tiču tumačenja i primjene Konvencije. To je stajalište naglašeno već u presudi Europskog suda Irska protiv Ujedinjenog Kraljevstva (18. siječnja 1978., zahtjev br. 5310/71):

»154. … Presude Suda zapravo služe ne samo da se riješe oni slučajevi koji su podneseni pred Sud, već, puno šire, da razlože (elucidate), očuvaju i razviju pravila koja je ustanovila Konvencija, na taj način doprinoseći pridržavanju obveza koje su države prihvatile kao ugovorne stranke (…).«

30. S obzirom na to da je riječ o prvom slučaju vezanom uz izvršenje presuda Europskog suda koji Ustavni sud razmatra u praksi, treba utvrditi: ustavnopravna osnova za izvršenje presuda Europskog suda u Republici Hrvatskoj sadržana je u članku 46. stavku 1. Konvencije u vezi s člancima 115. stavkom 3. i 134. Ustava.

Nadležna tijela obvezna su u svojim odlukama tu ustavnopravnu osnovu naznačiti uvijek kad je riječ o postupku izvršenja presuda Europskog suda zajedno s pravnom osnovom domaćeg prava mjerodavnom za konkretan slučaj.

2) Opća načela za izvršenje presuda Europskog suda

31. U predmetu Verein gegen Tierfabriken Schweiz (VgT) protiv Švicarske (br. 2) (presuda, veliko vijeće, 30. lipnja 2009., zahtjev br. 32772/02) Europski sud sažeo je najvažnija načela na kojima se temelji izvršenje njegovih presuda, pri čemu je osobitu pažnju poklonio pojedinačnoj mjeri ponavljanja postupka pred nadležnim domaćim tijelima nakon što Europski sud u svojoj presudi utvrdi povredu Konvencije.

»(ii) Načela na kojima se temelji izvršenje presuda Suda

83. Sud ponavlja da se Konvencija mora čitati kao cjelina. U kontekstu ovog slučaja, ispitivanje je li došlo do nove povrede (fresh violation) članka 10. mora uzeti u obzir važnost konvencijskog sustava djelotvornog izvršenja presuda Suda u skladu s člankom 46. Konvencije ...

84. S tim u vezi treba istaknuti da je jedno od najznačajnijih obilježja konvencijskog sustava to što uključuje mehanizam za nadziranje pridržavanja odredaba Konvencije. Prema tome, Konvencija ne zahtijeva samo da države stranke paze (observe) na prava i obveze koji iz nje proizlaze, već osniva i sudsko tijelo, Sud, koje je ovlašteno da utvrđuje povrede Konvencije u konačnim presudama kojima su države stranke pristale da budu vezane (članak 19. u vezi s člankom 46. stavkom 1.). Uz to, ustanovljuje mehanizam za nadzor nad izvršenjem presuda za koji je odgovoran Odbor ministara (članak 46. stavak 2. Konvencije). Takav mehanizam pokazuje važnost djelotvorne implementacije presuda.

85. Što se tiče zahtjeva članka 46., prvo se mora primijetiti da je odgovorna država za koju je utvrđeno da je prekršila Konvenciju ili njezine protokole obvezna pridržavati se (to abide by) odluka Suda u svakom slučaju u kojem je stranka. Drugim riječima, potpun ili djelomičan propust da se izvrši presuda Suda može dovesti do međunarodne odgovornosti države stranke. Ta će država stranka biti obvezna ne samo platiti onima kojih se to tiče iznos koji im je dodijeljen na ime pravedne zadovoljštine, nego i poduzeti pojedinačne i/ili, bude li prikladno, opće mjere u svom domaćem pravnom poretku kako bi okončala povredu koju je Sud utvrdio i ispravila posljedice, kojih je cilj da se podnositelj zahtjeva, koliko god je moguće, vrati u položaj u kojem bi bio da zahtjevi Konvencije nisu bili zanemareni (vidjeti, među mnogim drugim izvorima, Scozzari i Giunta protiv Italije [VV], br. 39221/98 i 41963/98, § 249., ECHR 2000-VIII, i Assanidze protiv Gruzije [VV], br. 71503/01, § 198., ECHR 2004-II).

86. Te obveze izražavaju načela međunarodnog prava da je država koja je odgovorna za nevaljani čin (wrongful act) obvezna provesti restituciju koja se sastoji u uspostavi (restoring) situacije koja je postojala prije no što je nevaljani čin učinjen, pod uvjetom da restitucija nije 'materijalno nemoguća' (materially impossible) i da 'ne uključuje teret preko svih razmjera u odnosu prema koristi koja izvire iz restitucije umjesto kompenzacije' (burden out of all proportion to the benefit deriving from restitution instead of compensation) ... Drugim riječima, iako je restitucija pravilo, mogu postojati okolnosti u kojima je odgovorna država izuzeta (exempted) – potpuno ili djelomično – od te obveze, pod uvjetom da može pokazati kako takve okolnosti postoje.

87. U svakom slučaju, od odgovornih se država zahtijeva da upoznaju Odbor ministara s detaljnim, najnovijim informacijama o napredovanju u postupku izvršenja presuda koje su za njih obvezujuće ... S tim u vezi Sud naglašava obvezu država da provode ugovore u dobroj vjeri, kao što je posebno zabilježeno u trećem stavku preambule i u članku 26. Bečke konvencije o pravu ugovora iz 1969. ...

88. Istina, podvrgnute nadzoru Odbora ministara, odgovorne države u načelu ostaju slobodne izabrati sredstva kojima će ispuniti svoje obveze iz članka 46. stavka 1. Konvencije, pod uvjetom da su takva sredstva suglasna sa zaključcima iznesenima u presudi Suda (vidjeti Scozzari i Giunta, ... § 249., ...). Ipak, u određenim posebnim okolnostima Sud je smatrao korisnim naznačiti odgovornoj državi vrstu mjera koje bi mogle poduzeti kako bi okončale situaciju – često sistemsku – iz koje je proizašlo utvrđenje povrede (vidjeti, primjerice Öcalan protiv Turske, br. 46221/99, § 210. in fine, ECHR 2005-IV; Broniowski, ... § 194.; i Popov protiv Rusije, br. 26853/04, § 263., 13. srpnja 2006.). Ponekad, priroda povrede čak ne daje nikakav izbor kad je riječ o mjerama koje se moraju poduzeti (vidjeti, Assanidze, ... § 202.).

89. Posebno kad je riječ o ponavljanju postupaka, jasno je da Sud nema jurisdikciju naložiti takve mjere (vidjeti, među ostalim izvorima, Saidi protiv Francuske, 20. rujna 1993., § 47., ..., i Pelladoah protiv Nizozemske, 22. rujna 1994., § 44., ...). Međutim, kad je pojedinac bio osuđen u postupku u kojem su učinjene povrede zahtjeva članka 6. Konvencije, Sud može naznačiti da je ponovno suđenje ili ponovno otvaranje slučaja (reopening of a case), zahtijeva li se, u načelu prikladan način ispravljanja povrede (vidjeti, među ostalim izvorima, Gençel protiv Turske, br. 53431/99, § 27., 23. listopada 2003.; Öcalan, ... § 210.; i Claes i drugi protiv Belgije, br. 46825/99, ... § 53., 2. lipnja 2005.). To je u skladu sa smjernicama Odbora ministara, koji je u Preporuci R(2000)2 pozvao države stranke Konvencije da uvedu mehanizme za preispitivanje slučaja i ponavljanje postupaka na domaćoj razini, utvrđujući da su takve mjere 'najdjelotvornija, ako ne i jedina sredstva za postizanje restitutio in integrum' ...

90. U ovom je slučaju vijeće smatralo da bi ponavljanje postupaka na domaćoj razini moglo činiti važan aspekt izvršenja presuda Suda. Veliko vijeće dijeli to stajalište. Međutim, postupak ponavljanja (reopening procedure) mora pružiti vlastima odgovorne države i mogućnost da ustraju na zaključcima i na duhu presude Suda koja se izvršava dok se pridržavaju proceduralnih zaštitnih sredstava iz Konvencije. ... Drugim riječima, ponavljanje postupka koji je prekršio Konvenciju nije samo po sebi kraj; jednostavno, ono je sredstvo – iako doduše ključno sredstvo – koje se može uporabiti radi konkretne svrhe, naime potpunog i pravilnog izvršenja presuda Suda. Promatrajući ga kao zasebno mjerilo (sole criterion) za procjenu suglasnosti s člankom 46. stavkom 1. i primjenjujući ga jednako na sve države ugovornice, ne može doći do diskriminacije između onih koji su uveli postupak ponavljanja u svoj pravni sustav i ostalih.

(...)

97. Sud na kraju bilježi da su stranke ugovornice dužne organizirati svoje sudske sustave tako da njihovi sudovi mogu ispuniti zahtjeve Konvencije. ... To se načelo također primjenjuje na izvršenje presuda Suda.«

31.1. U slučaju Verein gegen Tierfabriken Schweiz (VgT) protiv Švicarske (br. 2) (2009.) riječ je bila o tome da je Odbor ministara zaključio nadzor nad izvršenjem prijašnje presude VgT Verein gegen Tierfabriken protiv Švicarske (28. lipnja 2001., zahtjev br. 24699/94). Međutim, u vrijeme zaključivanja tog nadzora Odbor ministara nije bio upoznat s presudom švicarskog Saveznog suda kojom je zahtjev udruge podnositeljice za ponavljanje postupka u povodu presude Europskog suda od 28. lipnja 2001. bio odbačen. Veliko vijeće utvrdilo je da se ta presuda švicarskog Saveznog suda o odbacivanju zahtjeva podnositeljice ima smatrati novom činjenicom odnosno relevantnom novom informacijom ili novim elementom (engl. new information; franc. élément nouveau) u kontekstu novog zahtjeva koji mu je ta udruga podnijela. U presudi Verein gegen Tierfabriken Schweiz (VgT) protiv Švicarske (br. 2) (2009.) utvrdilo je:

»67. ... ne može se reći da se zahvaća u ovlasti povjerene Odboru ministara člankom 46. onda kad se Sud mora baviti relevantnom novom informacijom (relevant new information) u kontekstu novog zahtjeva. Nadalje, u ovom je slučaju Odbor ministara usvajanjem Rezolucije ResDH(2003)125 zaključio svoj nadzor nad izvršenjem presude Suda od 28. lipnja 2001., iako nije uzeo u obzir presudu Saveznog suda od 29. travnja 2002. kojom se odbacuje zahtjev udruge podnositeljice za ponavljanje postupka, budući da ga vlada nije obavijestila o toj presudi. I s tog stajališta odbacivanje o kojem je riječ konstituira novu činjenicu (new fact). Kad ga Sud ne bi bio u mogućnosti ispitati, izbjegla bi se provjera na temelju Konvencije.

68. Vladina prethodna primjedba o nepostojanju jurisdikcije ratione materiae mora stoga biti odbačena.«

Veliko vijeće utvrdilo je u presudi Verein gegen Tierfabriken Schweiz (VgT) protiv Švicarske (br. 2) (2009.) povredu članka 10. Konvencije. Naime, švicarski Savezni sud odbacio je zahtjev podnositeljice za ponavljanje postupka s obrazloženjem da ta udruga nije u dostatnoj mjeri pokazala da ispunjava pretpostavke za ponavljanje postupka propisane mjerodavnim domaćim zakonom. Veliko vijeće ocijenilo je takav sudski pristup »pretjerano formalističkim« (overly formalistic) u kontekstu svih okolnosti slučaja (§ 94. presude), zaključujući da švicarske vlasti nisu ispunile svoje pozitivne obveze iz članka 10. Konvencije (§ 98. presude).

32. Zaključno, u pitanjima izvršenja presuda Europskog suda domaća sudska praksa mora se izgrađivati tako da uvažava međunarodnopravne obveze koje za Republiku Hrvatsku proizlaze iz Konvencije. Mora biti u suglasnosti s navedenim relevantnim pravnim stajalištima i praksom Europskog suda jer su one za Republiku Hrvatsku obvezujući međunarodnopravni standardi.

To znači da je svaka presuda protiv Republike Hrvatske u kojoj je Europski sud utvrdio povredu Konvencije za nadležna domaća tijela – nova činjenica. Snagu te nove činjenice najbolje je opisao njemački Savezni ustavni sud kad je u povodu presude Europskog suda M. protiv Njemačke (17. prosinca 2009., zahtjev br. 19359/04) te više istovrsnih presuda koje su poslije toga uslijedile u svojoj presudi Sigurnosni zatvor I. od 4. svibnja 2011. utvrdio:

»1. Odluke Europskog suda, koje sadrže nove aspekte za tumačenje Temeljnog zakona, ekvivalentne su pravno relevantnim promjenama koje mogu dovesti do prevladavanja učinaka konačnih i obvezujućih odluka i samog Saveznog ustavnog suda.«

(»1. Entscheidungen des Europäischen Gerichtshofs für Menschenrechte, die neue Aspekte für die Auslegung des Grundgesetzes enthalten, stehen rechtserheblichen Änderungen gleich, die zu einer Überwindung der Rechtskraft einer Entscheidung des Bundesverfassungsgerichts führen können.« – BVerfG, Urteil des Zweiten Senats vom 4. Mai 2011 – 2 BvR 2365/09-2 BvR 740/10-2 BvR 2333/08-2 BvR 1152/10-2 BvR 571/10, Absatz-Nr., 1-178)

Ustavni sud na kraju podsjeća i na članak 31. stavak 3. Ustava koji izrijekom dopušta mogućnost obnove kaznenog postupka ako je to propisano zakonom »u skladu s međunarodnim ugovorom«.

To zaključno znači da je presuda Europskog suda uvijek »nova činjenica« koja mora dovesti do ispitivanja osnovanosti zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda, ako takav zahtjev bude podnesen.

3) Primjena načelnih pravnih stajališta na konkretan slučaj

33. Razmatrajući oba osporena rješenja i presudu Upravnog suda kao cjelinu, Ustavni sud zaključuje da su tumačenje i primjena na konkretan slučaj isključivo domaćeg prava o obnovi kaznenog postupka kako je ono izgrađeno u praksi sudova za unutarnje pravne stvari naveli nadležne sudove na pogrešno poistovjećivanje dva pravna pitanja.

Jedno se pitanje tiče pravne kvalifikacije presuda Europskog suda u hrvatskom pravnom poretku, a drugo se pitanje tiče odlučivanja o osnovanosti zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda.

a) Pravna kvalifikacija presuda Europskog suda u hrvatskom pravnom poretku

34. U točki 32. obrazloženja ove odluke već je navedeno da se presuda Europskog suda u kojoj je utvrđeno da je Republika Hrvatska povrijedila svoje obveze iz Konvencije ima smatrati »novom činjenicom« koja mora dovesti do ispitivanja osnovanosti zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda, bude li takav zahtjev podnesen. Ta se izmjena pravomoćne sudske odluke u Republici Hrvatskoj provodi primjenom pravila o ponavljanju odnosno obnovi postupka.

35. Mjerodavni dijelovi članaka 502. ZKP/08 (u tekstu koji je bio na snazi do 21. srpnja 2011.) i članka 501. ZKP/08 (koji do danas nije mijenjan), na koje su se pozvali nadležni sudovi u konkretnom slučaju, glasili su odnosno glase:

»Članak 502.

Odredbe o obnovi kaznenog postupka će se primijeniti i u slučaju kada je podnesen zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke ... na temelju odluke Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na neki razlog za obnovu kaznenog postupka.«

»Članak 501.

(1) Kazneni postupak završen pravomoćnom presudom može se obnoviti u korist osuđenika bez obzira je li prisutan, ako:

(...)

3) se iznesu nove činjenice ili se podnesu novi dokazi koji su sami za sebe ili u svezi s prijašnjim dokazima prikladni da prouzroče oslobođenje osobe koja je bila osuđena ili njezinu osudu po blažem kaznenom zakonu,

(...)«

Ustavni sud prvo primjećuje da su nadležni sudovi slučaj podnositelja ustavne tužbe tumačili tako da su zahtjev iz članka 502. ZKP/08 (u tekstu koji je bio na snazi do 21. srpnja 2011.) u cijelosti poistovjetili sa zahtjevom za obnovu postupka. Drugačije rečeno, nisu uvažili činjenicu da članak 502. ZKP/08 uređuje posebno pravno sredstvo pod nazivom »zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda", a ne zahtjev za obnovu postupka. Očito je da navedena distinkcija nije samo terminološke prirode.

Ustavni sud ne ulazi u razloge zbog kojih sudovi (kao ni podnositelj) tu distinkciju nisu uzeli u obzir. Čini se, međutim, da je to jedan od razloga zbog kojeg su sudovi na zahtjev iz članka 502. ZKP/08 (pogrešno kvalificiran kao zahtjev za obnovu postupka) automatski primijenili članak 501. stavak 1. točku 3. ZKP-a. To može biti i razlog njihova pretjerano formalističkog tumačenja dijela odredbe članka 502. ZKP/08 koji je glasio: »koja se odnosi na neki razlog za obnovu kaznenog postupka«.

Pristupajući predmetu na taj način, sudovi nisu prihvatili tvrdnju podnositelja ustavne tužbe da je presuda Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.) nova činjenica (»novina«) u smislu članka 501. stavka 1. točke 3. ZKP-a. Tako je prvostupanjski sud utvrdio:

»Podnositelj pogrešno smatra, kako je istaknuo u podnesku kojim dopunjuje i specificira svoj zahtjev od 06. 05. 2010. godine, da navedena presuda ESLjP-a predstavlja novu činjenicu i time i razlog za obnovu postupka. ... Navedena presuda temelji se na dokazima i dokumentaciji koja je provedena pred prvostupanjskim disciplinskim sudom PU karlovačke i u tom smislu je ukazala na povrede postupka, iste detaljno obrazložila te ocijenila da navedeno suđenje nije bilo pravično za g. Zdravka Vanjka, zbog čega mu je i dosudila pravičnu materijalnu naknadu. Međutim, citirana presuda ESLjP po ocijeni vijeća ne predstavlja razlog iz članka 501. st. 1. točka 3. ZKP-a temeljem koje bi ovaj sud mogao obnoviti disciplinski postupak u korist podnositelja zahtjeva za obnovu.«

Drugostupanjski disciplinski sud također je prihvatio stajalište da »u zahtjevu za obnovu pravomoćno okončanog disciplinskog postupka nijedna navedena činjenica ili dokaz ne predstavlja novinu kojom bi se mogla izmijeniti činjenična podloga pravomoćne disciplinske presude, a time i odluka o žaliteljevoj disciplinskoj odgovornosti i izrečenoj kazni«. Konačno, i Upravni sud ponovio je slična stajališta zaključujući na kraju da »nije povrijeđen zakon na štetu tužitelja već je pravilnim utvrđenjem činjenica, ocjenom tužiteljevih navoda i razloga tužbe kao i razloga rješenja prvog stupnja kojim je odbačen tužiteljev zahtjev a zatim odbijena žalba potpuno i pravilno primijenjen materijalni propis«.

36. Sukladno navedenom, nadležni sudovi odlučivali su o zahtjevu podnositelja za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda kao da nije riječ o pravnoj stvari s međunarodnopravnim elementima i kao da nije riječ o izvršenju međunarodne ugovorne obveze Republike Hrvatske koja proizlazi iz presude Europskog suda. Drugim riječima, predmetu podnositelja pristupili su kao da je riječ o zahtjevu za obnovu postupka i čvrsto su se držali tumačenja domaćeg prava koje je za obnovu postupka izgrađeno u praksi sudova za unutarnje pravne stvari. Iako Ustavni sud dopušta mogućnost da je dio odredbe članka 502. ZKP/08 (»koja se odnosi na neki razlog za obnovu kaznenog postupka«) mogao navesti nadležne sudove na takvo postupanje, ostaje činjenica da ti sudovi stvar nisu ispitivali u svjetlu konvencijskog prava koje je za njih obvezujuće i izravno primjenjivo, a po pravnoj je snazi iznad domaćih zakona, pa članak 502. ZKP/08 nisu ni pokušali protumačiti u svjetlu tog prava u skladu s člancima 115. stavkom 3. i 134. Ustava.

Takvim postupanjem, koje je rezultiralo odbacivanjem podnositeljeva zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda, domaći su sudovi povrijedili članak 46. stavak 1. Konvencije u vezi s člancima 115. stavkom 3. i 134. Ustava. Prema utvrđenoj praksi Ustavnog suda takvo je postupanje nesuglasno i s člancima 3. i 5. Ustava (v. točku 29.1. obrazloženja ove odluke i rješenja).

36.1. Ustavni sud na kraju je dužan primijetiti i to da u osporenim rješenjima i u presudi Upravnog suda nije pravilno označen predmet postupka. Ni u jednom od tih pojedinačnih akata ne postoji naznaka da je riječ o postupku koji se provodi radi izvršenja presude međunarodnog suda (Europskog suda), ustanovljenog međunarodnim ugovorom (Konvencijom).

Sukladno prethodnim utvrđenjima (v. točku 30. obrazloženja ove odluke), u predmetu koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku nadležna tijela trebala su se pozvati na članak 46. stavak 1. Konvencije u vezi s člancima 115. stavkom 3. i 134. Ustava i na članak 502. ZKP/08. Da su tako postupili i da su predmet razmotrili u okvirima tih odredaba, pridržavajući se istodobno mjerodavne prakse Europskog suda, nedvojbeno bi došli do zaključka da u konkretnom slučaju nije riječ o »domaćoj« obnovi postupka i da se zahtjev podnositelja za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda ne smije odbaciti, neovisno o tome kako je taj zahtjev nazvao sam podnositelj.

b) Odlučivanje o osnovanosti zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda

37. Drugo se pitanje tiče obveze nadležnih domaćih sudova da u postupku u kojem ispituju zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda Konvencije ocijene je li taj zahtjev osnovan.

Odmah treba naglasiti da je podnositelj ustavne tužbe očito pogriješio kad je tvrdio da je presuda Europskog suda nova činjenica zbog koje je Republika Hrvatska dužna »automatski« obnoviti njegov disciplinski postupak. Suprotno tome, domaći su sudovi ovlašteni ispitati u svakom pojedinačnom slučaju je li zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda osnovan ili ne, pa ovisno o tome odbiti ili prihvatiti obnovu postupka u kojem podnositelj nije imao pravično suđenje.

38. Ispitivanje osnovanosti zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda treba se u prvom redu provoditi u svjetlu »nove činjenice«, to jest same presude Europskog suda i uvjeta koji su u njoj postavljeni. Tumačenje domaćih pravnih normi o uvjetima za ponavljanje odnosno obnovu postupka stvoreno u praksi domaćih sudova za unutarnje pravne stvari nije odlučujuće u postupku izvršenja presuda Europskog suda. U predmetu koji se razmatra u ovom ustavnosudskom postupku nadležni domaći sudovi u cijelosti su zanemarili to pravilo.

39. Ustavni sud u tom smislu ponavlja utvrđenja samog Europskog suda izrečena u presudi Verein gegen Tierfabriken Schweiz (VgT) protiv Švicarske (br. 2):

»86. Te obveze izražavaju načela međunarodnog prava da je država koja je odgovorna za nevaljani čin (wrongful act) obvezna provesti restituciju koja se sastoji u uspostavi (restoring) situacije koja je postojala prije no što je nevaljani čin učinjen, pod uvjetom da restitucija nije 'materijalno nemoguća' (materially impossible) i da 'ne uključuje teret preko svih razmjera u odnosu prema koristi koja izvire iz restitucije umjesto kompenzacije' (burden out of all proportion to the benefit deriving from restitution instead of compensation) ... Drugim riječima, iako je restitucija pravilo, mogu postojati okolnosti u kojima je odgovorna država izuzeta (exempted) – potpuno ili djelomično – od te obveze, pod uvjetom da može pokazati kako takve okolnosti postoje.«

Tome treba dodati i stajalište Europskog suda izraženo u presudi Öcalan protiv Turske (presuda, veliko vijeće, 12. svibnja 2005., zahtjev br. 46221/99):

»210. ... Veliko vijeće potvrđuje opći pristup prihvaćen u ... sudskoj praksi. Smatra da kad je pojedinac, kao u ovom slučaju, bio osuđen od suda koji nije ispunio konvencijske zahtjeve neovisnosti i nepristranosti, ponovno suđenje ili ponovno otvaranje slučaja (retrial or a reopening of the case), bude li se zahtijevalo, predstavlja u načelu prikladan način za ispravljanja povrede. Međutim, specifične mjere za ispravljanje povrede (specific remedial measures) koje se zahtijevaju od odgovorne države radi ispunjenja njezinih obveza iz članka 46. Konvencije, ako su potrebne, moraju ovisiti o osobitim okolnostima pojedinačnog slučaja i biti određene u svjetlu uvjeta iz presude Suda u tom slučaju te uz uvažavanje ... sudske prakse Suda.«

39.1. Sukladno tome, kad odlučuju o osnovanosti zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda Konvencije, nadležna domaća tijela dužna su uvažiti činjenicu da je riječ o nevaljanom činu države utvrđenom presudom međunarodnog suda koja dovodi do njezine međunarodne obveze da taj čin na odgovarajući način ispravi uspostavljajući situaciju koja je postojala prije no što je nevaljani čin učinjen.

U tom svjetlu, ispitivanje osnovanosti zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda mora biti utemeljeno na osobitim okolnostima konkretnog slučaja (u prvom redu, na prirodi djela i/ili težini kazne), na utvrđenjima o povredama i razlozima za ta utvrđenja koji su sadržani u presudi Europskog suda te na sudskoj praksi tog suda.

39.2. Ustavni sud ne isključuje mogućnost da pri takvom ispitivanju osnovanosti zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda nadležna tijela dođu do zaključka da je zbog osobitih okolnosti konkretnog slučaja ponavljanje odnosno obnova konkretnog postupka stvarno nemoguća, ili uključuje »teret preko svih razmjera u odnosu prema koristi« koja izvire iz tog ponavljanja odnosno obnove, ili postoje druge opravdane okolnosti zbog kojih se zahtjev pokazuje neosnovanim. To dobro pokazuju Rezolucija Odbora ministara Vijeća Europe CM/ResDH(2007)1 od 14. veljače 2007. i odluka Europskog suda u predmetu Öcalan protiv Turske (2010.). U tom slučaju, međutim, u svojim odlukama u kojima utvrđuju neosnovanost zahtjeva nadležni domaći sudovi moraju pokazati da takve okolnosti doista postoje i moraju ih dostatno obrazložiti.

c) Točke I. do IV. izreke odluke

40. Vraćajući se na konkretan slučaj koji je predmet ovog ustavnosudskog postupka, Ustavni sud prvo utvrđuje da nadležni disciplinski sudovi nisu smjeli odbaciti zahtjev podnositelja »za obnovu disciplinskog postupka« jer je nesporno bila riječ o njegovu zahtjevu za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda Konvencije. Bili su dužni provesti postupak ocjene osnovanosti tog zahtjeva »u svjetlu uvjeta iz presude Suda« (presudi Öcalan protiv Turske, 2005., § 210.).

40.1. Razmatrajući cijeli slučaj u tim okvirima, Ustavni sud primjećuje da je Europski sud u presudi Vanjak protiv Hrvatske (2010.) postavio nekoliko »uvjeta«.

Prvo, budući da podnositelj od države nije dobio dovoljno informacija koje bi mu omogućile propisno sudjelovanje u disciplinskom postupku, da bi se ispunio uvjet poštovanja prava na pravično suđenje, zajamčenog člankom 6. stavkom 1. Konvencije, bilo je potrebno pružiti mu priliku da iznese svoje primjedbe na izjave koje su policiji dali B. J. i H. Ć. i na koje su se disciplinski sudovi pozvali u svojim presudama »kako bi mogao utjecati na odluku suda « (§ 52. presude Vanjak protiv Hrvatske, 2010.).

Drugo, u presudi je utvrđeno da je podnositeljev prigovor u pogledu okolnosti njegova navodnog priznanja policiji »nedvojbeno zahtijevao dodatno ispitivanje« od nadležnih nacionalnih tijela, a osobito je podrazumijevao obvezu tih tijela da iznesu razloge za prihvaćanje podnositeljeva navodnog priznanja – koje je on naknadno zanijekao – kao točno i autentično.

Osobita je okolnost konkretnog slučaja i to što se utvrđenje disciplinske odgovornosti podnositelja temeljilo isključivo na izjavama samog podnositelja i dviju svjedoka, pri čemu je Europski sud utvrdio povrede Konvencije upravo s obzirom na te izjave. U toj je točki, prema tome, Europski sud konstituirao uzročno-posljedičnu vezu između same »osude« i nezakonitog postupanja sudova iz kojih je ona proizašla.

Sukladno navedenom, o osnovanosti zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda Konvencije nadležni su sudovi morali odlučivati u svjetlu tih uvjeta (»bilo je potrebno«; »nedvojbeno je zahtijevao dodatno ispitivanje«; »osobito je podrazumijevao obvezu«). Pri tome su bili dužni poštovati obvezu da Konvenciju kao međunarodni ugovor o ljudskim pravima države stranke moraju provoditi u dobroj vjeri, u skladu s trećim stavkom preambule i člankom 26. Bečke konvencije o pravu ugovora iz 1969. godine.

40.2. Ustavni sud dužan je upozoriti na pogrešno stajalište prvostupanjskog disciplinskog suda da je zahtjev podnositelja trebalo odbaciti zbog toga što je odlukom Europskog suda »utvrđena povreda konvencijskog prava zbog povrede forme, no nije doveden u pitanje sadržaj, odnosno odluka o odgovornosti i kazni za podnositelja«. Takva i slična stajališta sudova podrivaju vladavinu prava u Republici Hrvatskoj, dovodeći do gubitka povjerenja javnosti u nacionalni sudski sustav. Osim toga, upućuju i na nedostatno poznavanje predmeta, cilja i svrhe članka 6. Konvencije.

U tom smislu prvo treba ponoviti da se »pravičnost« u smislu članka 6. Konvencije, slično »pravičnosti« u smislu članka 29. Ustava, ne smije tumači kao »materijalna« jer je njezina narav isključivo »postupovna« ili »procesna«. Postupovna ili procesna povreda u smislu članka 6. Konvencije koju učine sudovi tijekom kaznenog postupka ima, dakle, samostalnu pravnu narav i ne ovisi o utvrđenju krivnje ili nedužnosti pojedinca.

To znači da Europski sud, slično Ustavnom sudu na nacionalnoj razini, nije »sud četvrtog stupnja« i ne odlučuje meritorno o pravima i obvezama odnosno o sumnji ili optužbi za kazneno djelo u pojedinačnim slučajevima. To je zadaća nacionalnih redovnih sudova. U predmetu Jalloh protiv Njemačke (presuda, veliko vijeće, 11. srpnja 2006., zahtjev br. 54810/00) Europski sud izrijekom je utvrdio da se članak 6. Konvencije ne odnosi na utvrđivanje krivnje ili nedužnosti podnositelja zahtjeva:

»95. Nije ... uloga Suda da utvrđuje, u načelu, je li podnositelj zahtjeva kriv ili nije. Pitanje na koje se mora odgovoriti jest je li postupak kao cjelina, uključujući način na koji su pribavljeni dokazi, bio pravičan. To uključuje ispitivanje ‘nezakonitosti’ (‘unlawfulness’) o kojoj je riječ i – kod nekog drugog konvencijskog prava – prirodu utvrđene povrede.«

Prema tome, slično zadaći Ustavnog suda na nacionalnoj razini kad je riječ o Ustavu, primarna je zadaća Europskog suda na međunarodnoj razini osigurati poštovanje Konvencije i međunarodnih ugovornih obveza koje je Republika Hrvatska preuzela njezinom ratifikacijom.

40.3. Ustavni sud također smatra neprihvatljivim tumačenje Upravnog suda da je zahtjev za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda »osnovano odbačen« jer nije riječ o »dokazima koji bi bili novi u smislu Zakona o kaznenom postupku već se radi o već ranije predloženim dokazima, koji nisu bili izvedeni« (v. točku 18.2. obrazloženja ove odluke). Takvo se utvrđenje ne može tumačiti drugačije nego kao očito izvrtanje smisla onoga što je Europski sud utvrdio u presudi Vanjak protiv Hrvatske (2009.), a time i kao izbjegavanje međunarodnih obveza koje je Republika Hrvatska preuzela ratifikacijom Konvencije.

41. Konačno, osporena rješenja i osporena presuda ne daju osnove ni za zaključak da su u konkretnom slučaju postojale okolnosti koje bi mogle opravdati neprihvaćanje zahtjeva podnositelja za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda (v. točku 39.2 obrazloženja ove odluke). Ustavni sud ne isključuje mogućnost da su one postojale. Međutim, pravila »vidljivosti pravde« i »održavanja legitimnog povjerenja građana u državu i pravo koje ona stvara«, inherentni vladavini prava, traže od nadležnih sudova da pokažu kako takve okolnosti doista postoje i da ih dostatno obrazlože.

Budu li te pretpostavke ispunjene u postupku u kojem će nadležni sudovi na temelju ove odluke Ustavnog suda i u skladu sa stajalištima koja su u njoj utvrđena ispitati osnovanost podnositeljeva zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda, eventualno odbijanje tog zahtjeva neće se moći kvalificirati kao neizvršenje presude Europskog suda.

42. Nepoštovanje međunarodnih obveza, koje se u konkretnom slučaju očitovalo u odbacivanju »zahtjeva za obnovu disciplinskog postupka«, ozbiljno je utjecalo na osobnu pravnu situaciju podnositelja ustavne tužbe (članak 35. Ustava). Njegov interes, bez sumnje legitiman, da presuda Europskog suda Vanjak protiv Hrvatske (2010.) bude pravilno izvršena na nacionalnoj razini (to jest da se ispita osnovanost njegova zahtjeva) ima ustavnopravnu težinu koja je dodatno osnažena utvrđenjima Europskog suda sadržanima u toj presudi. Tu činjenicu Ustavni sud nije smio zanemariti u ovom postupku. Čini se nespornim da su osporena rješenja i presuda Upravnog suda neizbježno smanjili podnositeljevo povjerenje u sudski sustav i dalje ugrozili načela pravne sigurnosti i jednakosti svih pred zakonom, koja predstavljaju glavna obilježja vladavine prava i u Ustavu i u Konvenciji. Također su narušili podnositeljevo legitimno očekivanje da će presuda Europskog suda dovesti do ispitivanja osnovanosti njegova zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda, a preko toga i do eventualne obnove disciplinskog postupka protiv njega.

Sve dok se osnovanost zahtjeva podnositelja za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda ne ispita u skladu sa stajalištima izraženim u ovoj odluci ima se smatrati da je podnositelj ustavne tužbe i dalje žrtva povrede prava na pravično suđenje u smislu članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije.

43. Zbog tih razloga odlučeno je kao u točkama od I. do IV. izreke odluke.

44. Zaključno, Ustavni sud ponavlja opća ustavnopravna stajališta o obvezama sudova pri izvršenju presuda Europskog suda u kojima je utvrđena povreda prava na pravično suđenje u smislu članka 6. Konvencije u kaznenim postupcima i u drugim postupcima u kojima se primjenjuju odredbe ZKP-a:

1. U pitanjima izvršenja presuda Europskog suda domaća sudska praksa mora se izgrađivati tako da uvažava međunarodne pravne obveze koje za Republiku Hrvatski proizlaze iz Konvencije.

2. Ustavnopravna osnova za izvršenje presuda Europskog suda u Republici Hrvatskoj sadržana je u članku 46. stavku 1. Konvencije u vezi s člancima 115. stavkom 3. i 134. Ustava. Nadležni sudovi obvezni su u svojim odlukama tu ustavnopravnu osnovu naznačiti uvijek kad je riječ o postupku izvršenja presuda Europskog suda zajedno s pravnom osnovom domaćeg prava mjerodavnom za konkretan slučaj.

3. Presuda Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda konvencijskog prava uvijek je »nova činjenica« koja mora dovesti do ispitivanja osnovanosti zahtjeva podnositelja za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda (prema članku 502. ZID ZKP/11: zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju konačne presude Europskog suda), ako takav zahtjev bude podnesen.

4. Nadležni sud ovlašten je ispitati u svakom pojedinom slučaju je li takav zahtjev osnovan ili ne. Drugim riječima, zahtjev nije dopušteno odbaciti.

5. Ispitivanje osnovanosti zahtjeva mora biti utemeljeno na osobitim okolnostima konkretnog slučaja (u prvom redu na prirodi djela i/ili težini kazne) i na utvrđenjima o povredama i razlozima za ta utvrđenja koji su sadržani u presudi Europskog suda te na sudskoj praksi tog suda.

6. Nadležni sud ovlašten je nakon ispitivanja osnovanosti zahtjeva taj zahtjev odbiti ili prihvatiti. U slučaju njegova odbijanja zbog neosnovanosti, pravila o »vidljivosti pravde« i »održavanju legitimnog povjerenja građana u državu i pravo koje ona stvara«, inherentni vladavini prava, traže od nadležnog suda da pokaže kako postoje okolnosti za njegovo odbijanje i da ih dostatno obrazlože. Budu li te pretpostavke ispunjene, odbijanje zahtjeva neće se moći kvalificirati kao neizvršenje presude Europskog suda.

7. Sve dok se osnovanost zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju odluke Europskog suda (prema članku 502. ZID ZKP/11: zahtjeva za izmjenu pravomoćne sudske odluke na temelju konačne presude Europskog suda) ne ispita u skladu sa stajalištima izraženim u ovoj odluci ima se smatrati da je podnositelj takvog zahtjeva i dalje žrtva povrede prava na pravično suđenje u smislu članka 29. stavka 1. Ustava i članka 6. stavka 1. Konvencije.

Navedena stajališta odgovarajuće se primjenjuju u svim postupcima koji se pokreću radi ponovnog (novog) suđenja kao pojedinačne mjere izvršenja presude Europskog suda u kojoj je utvrđena povreda prava na pravično suđenje ili povreda nekog drugog konvencijskog prava.

d) Točka V. izreke odluke

45. Na temelju članka 31. stavaka 4. i 5. Ustavnog zakona Ustavni sud naložio je da se u provedbi ove odluke, u ponovljenom postupku u kojem će se odlučivati o osnovanosti zahtjeva za obnovu disciplinskog postupka, podnositelju ustavne tužbe naknade troškovi postupaka u kojima su doneseni presuda i rješenja iz točke II. izreke odluke (točka V. odluke).

Ustavni sud takvu je odluku donio zauzevši stajalište da u ustavnosudskim predmetima koji se tiču izvršenja međunarodnih ugovornih obveza Republike Hrvatske propusti nadležnih tijela državne i javne vlasti zbog kojih je Ustavni sud odlučio da je potrebno ponoviti postupak ne smiju ići na teret oštećenog podnositelja ustavne tužbe.

e) Zahtjev za naknadu troškova postupka pred Ustavnim sudom

46. Podnositelj je u ustavnoj tužbi predložio da Ustavni sud odredi »naknadu troška za sastav tužbe sukladno Tarifi o nagradama i naknadi troškova za rad odvjetnika (NN 148/10)«. Članak 23. Ustavnog zakona glasi:

»Članak 23.

U ustavnosudskom postupku svaki sudionik snosi svoje troškove postupka, ako Ustavni sud ne odluči drukčije.«

Budući da je ovaj ustavnosudski postupak Ustavni sud proveo ne prihvaćajući prigovore podnositelja zbog njihove očite neosnovanosti odnosno nedopuštenosti (v. točke od 20. do 25. obrazloženja ove odluke i rješenja), troškovi koje je podnositelj platio odvjetnici za sastavljanje takve ustavne tužbe ne mogu se smatrati troškovima koji bi se trebali naknađivati iz državnog proračuna. U takvoj se situaciji ima smatrati dostatnim zapažanje koje je Ustavni sud naveo u točki 27.1. obrazloženja ove odluke i rješenja.

47. Objava ove odluke i rješenja temelji se na članku 29. Ustavnog zakona.

Broj: U-III-3304/2011

Zagreb, 23. siječnja 2013.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Predsjednica
dr. sc. Jasna Omejec, v.r.

Odluka, NN 13/2013-199