## Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-473/1993, U-I-485/1993, U-1-498/1993, U-I-11/1994, U-I-42/1994, U-I-787/1995, U-I-11/1996 od 12. srpnja 2001.

### NN 67/2001 (24.7.2001.), Rješenje Ustavnog suda Republike Hrvatske broj U-I-473/1993, U-I-485/1993, U-1-498/1993, U-I-11/1994, U-I-42/1994, U-I-787/1995, U-I-11/1996 od 12. srpnja 2001.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

1118

Ustavni sud Republike Hrvatske, u sastavu Jasna Omejec, dopredsjednik
Suda, te suci Marijan Hra­njski, Petar Klarić, Mario Kos, Jurica Malčić, Ivan
Matija, Ivan Mrko­njić, Že­ljko Potoč­njak, Agata Račan, Emilija Rajić, Vice
Vukojević i Milan Vuković, rješavajući o prijedlozima za pokreta­nje postupka
za ocjenu suglasnosti zakona s Ustavom, na sjednici održanoj dana 12. srp­nja
2001. godine, donio je

## RJEŠENJE

1. Ne prihvaćaju se prijedlozi za ocjenu suglasnosti s Ustavom Zakona o
pretvara­nju deviznih depozita građana u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 106/93, članak 23. Zakona o izmjenama i dopunama Zakona o prodaji
stanova na kojima postoji stanarsko pravo, broj 58/95).

2. Rješe­nje Ustavnog suda Republike Hrvatske, broj: U-I-473/1993 od 9.
ožujka 1994. godine, objav­ljeno u »Narodnim novinama«, broj 25/94, stav­lja se
izvan snage

Obrazlože­nje

1. Prijedloge za pokreta­nja postupka za ocjenu ustavnosti u izreci
navedenog Zakona podnijeli su Nikola Baić iz Zaboka, Ljubomir Slunski i
Stanislav Tojčić iz Zagreba, Udruže­nje deviznih štediša Hrvatske, Zagreb,
Atlantida Roje iz Splita, Božidar Peša iz Zagreba, Martin Katičić iz Zagreba te
Nijaz Jakupović iz Sanskog Mosta, BiH.

2. Osporeni Zakon donio je tadaš­nji Zastupnički dom Sabora, na sjednici
10. studenoga 1993. godine, i od stupa­nja na snagu na dan 3. prosinca 1993.
godine izmije­njen je samo utoliko što je člankom 23. u izreci navedenog drugog
Zakona prestala važiti odredba ­nje­gova članka 13. stavka 1. alineje prve,
prema kojoj su se obveznicama iz članka 9. tog Zakona, po ­njihovoj nominalnoj
vrijednosti pretvorenoj u domaću valutu po tečaju na dan kup­nje, mogli
»kupovati stanovi u skladu s propisima o prodaji stanova na kojima postoji
stanarsko pravo«.

3. Osporeni Zakon odredbom
svog članka 17. stavio je izvan snage Vladinu Uredbu o pretvara­nju deviznih
depozita građana kod banaka u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 58/93), ona je stavila izvan snage Uredbu iz »Narodnih novina«, broj
71/92, a stupa­njem te Uredbe na snagu prestala je važiti Uredba o pretvara­nju
deviznih depozita građana kod banaka u javni dug Republike Hrvatske (»Narodne
novine«, broj 71/91, 3/92 i 12/93). Prvu istoimenu Uredbu iz »Narodnih novina«,
broj 71/91 donijela je Vlada Republike Hrvatske dana 19. prosinca 1991. godine.

4. Osporenim Zakonom uređeni
su uvjeti i način pretvara­nja deviznih depozita građana kod banaka koje
posluju na teritoriju Republike Hrvatske na dan 27. trav­nja 1991. godine u
javni dug Republike Hrvatske, te uvjeti i način korište­nja tih deviznih
depozita. Pobliže se određuje pojam deviznih depozita – koji obuhvaćaju devizne
depozite banaka u Hrvatskoj deponirane kod bivše Narodne banke Jugoslavije po
osnovi devizne šted­nje građana i devizne depozite kod banaka u Hrvatskoj koje
su građani te banke prenijeli teme­ljem Uredbe o pretvara­nju deviznih depozita
građana kod banaka u javni dug Republike Hrvatske. (Riječ je o Uredbi iz
»Narodnih novina«, broj 58/93).

Sta­nje tih deviznih
depozita, uvećano za pripadajuće kamate za 1991. godinu, prema valutnoj
strukturi u kojoj je izvršeno de­ponira­nje, pretvoreno je u javni dug
Republike Hrvatske, koji se iskazuje u ­njemačkim markama (dalje: DEM) prema među­valutarnim
odnosima na dan 31. prosinca 1991., s tim da se po­tra­živa­nja banaka s osnove
deponirane devizne šted­nje građana prenose na Republiku Hrvatsku, a javni dug
postaje potraživa­nje banaka u Hrvatskoj od Republike Hrvatske, koji se
iskazuje u DEM.

Ta potraživa­nja Republika
Hrvatska iskazuje kao svoju ob­vezu prema bankama u Republici Hrvatskoj i
osigurava u državnom proračunu sredstva za isplatu svojih obveza prema bankama
u Republici Hrvatskoj i to u 20 polugodiš­njih obroka – od kojih je prvi dospio
30. lip­nja 1995. godine – uz kamate u visini od 5% godiš­nje. U nastavku se
uređuje obračun kamata teme­ljem ovog Zakona.

5. Članak 7. Zakona izrijekom
propisuje:

»Devizna šted­nja po viđe­nju
i oročena devizna šted­nja građana te sta­nje na deviznim računima građana na
dan 27. trav­nja 1991. godine uvećani za pripadajuće kamate za 1991. godinu, a
preneseni ugovorima sukladno članku 3. stavku 2. ovoga Zakona pretvaraju se u
oročeni depozit koji će se isplaćivati u 20 polugodiš­njih obroka od kojih prvi
dospijeva 30. lip­nja 1995. godine.

Ako je ukupno sta­nje na računu u svim valutama ma­nje od 100 DEM bez
pripisane kamate za 1991. godinu, devizna šted­nja i sta­nje na deviznim
računima građana ne pretvaraju se u oročeni depozit prema stavku 1. ovoga
članka, a građaninu će se na ­nje­gov zahtjev isplatiti protuvrijednost u
domaćoj valuti po tečaju na dan isplate.

Kamata na depozite iz stavka 1. ovoga članka u iznosu od 5% obračunava
se dva puta godiš­nje i to 30. lip­nja i 31. prosinca svake godine počev od 1.
siječ­nja 1992. godine.

Kamata iz stavka 3. ovoga članka isplaćuje se u domaćoj valuti ili
devizi po izboru građanina. Ako se kamata isplaćuje u domaćoj valuti prva
isplata dospijeva 1. srp­nja 1992. godine, a ako se kamata isplaćuje u devizi
prva isplata dospijeva 1. srp­nja 1995. godine.

Ako je kamata na depozit iz stavka 3. ovoga članka ugovorena po stopi višoj
od 5%, razliku od ugovorene kamatne stope, dužna je osigurati banka u skladu s
ugovorom.

Iznimno od odredbe iz stavka 4. ovoga članka kamatu obračunatu za razdob­lje
od 1. siječ­nja do 30. lip­nja 1993. godine, a dospijeva za isplatu 1. srp­nja
1993. godine, banka može isplatiti i u devizama odobre­njem na devizni račun
vlasnika štednog uloga.«

6. Zakon da­lje uređuje
slučajeve u kojima građani u zamjenu za devizni depozit iz članka 7. Zakona
uzimaju obveznice što ih izdaje Republika Hrvatska, oblik tih obveznica, ­njihovu
amortizaciju, kamatnu stopu na ­njih, promet obveznicama, što se ­njima može
kupovati, odnosno kako ih otkup­ljuje država. Odredba članka 12. Zakona
propisuje da banka uma­njuje svoje obveze prema građaninu te svoja potraživa­nja
prema Republici Hrvatskoj za iznos deviznih depozita ustup­ljenih Republici
Hrvatskoj koji su građani zamijenili za obveznice. Zatim je Zakonom uređen položaj
deviznih depozita kod banaka sa sjedištem izvan Republike Hrvatske, koje su građani
Republike Hrvatske prenijeli do 6. srp­nja 1992. godine na banke u Republici
Hrvatskoj, te slu­čajevi u kojima Republika Hrvatska otkup­ljuje od građana
obveznice po nominalnoj vrijednosti, obav­lja­nje stručnih, tehničkih i
administrativnih poslova u vezi s provedbom Zakona i stupa­nje Zakona na snagu.

7. Teme­ljem osporenog Zakona
Republika Hrvatska osigurava u državnom proračunu sredstva za isplatu opisanog
javnog duga, za koji – prema članku 8. Zakona – jamči Republika Hrvat­ska.

8. Podnosite­lji prijedloga
za pokreta­nje postupka osporavaju ustavnost Zakona u cijelosti, odnosno ­nje­gova
članka 7., koji je citiran. Ustavne odredbe na kojima se prijedlozi teme­lje
su:

– odredba članka 3. u kojemu
je jednakost navedena među najvišim vrednotama ustavnog poretka Republike
Hrvatske i odredba članka 14. Ustava o jednakosti svih pred zakonom; u vezi s tim
ustavnim odredbama podnosite­lji tvrde da je zakon povrijedio načela o
jednakosti građana jer je ustanovio dvije kate­gorije deviznih štediša, one
koji su to bili na dan 27. trav­nja i one koji su deviznim štedišama postali
nakon toga;

– odredba članka 90. stavka 2. Ustava (riječ je o Ustavu iz »Narodnih
novina«, broj 56/90) prema kojoj samo pojedine odred­be zakona mogu imati
povratno djelova­nje. U važećem Ustavu (»Narodne novine«, broj 41/2001) to
odgovara odredbama članka 89. stavaka 4. i 5. prema kojima: »Zakoni i drugi
propisi državnih tijela i tijela koja imaju javne ovlasti ne mogu imati
povratno djelova­nje.« i »Iz posebno opravdanih razloga samo pojedine odredbe
zakona mogu imati povratno djelova­nje.«;

– odredba članka 48. stavka 1. Ustava prema kojoj se jamči pra­vo vlasništva.
Podnosite­lji osporavaju Zakon tvrdeći da su im suspendirana vlasnička prava
odnosno pravo raspolaga­nja deponiranim sredstvima;

– odredbe članaka 5. i 20. Ustava prema kojima: »U Republici Hrvatskoj
zakoni moraju biti u suglasnosti s Ustavom, a ostali propisi i s Ustavom i sa
zakonom. Svatko je dužan držati se Ustava i zakona i poštivati pravni poredak
Republike Hrvatske.« i »Tko se ogriješi o odredbe Ustava o ­ljudskim pravima i
teme­lj­nim slobodama, osobno je odgovoran i ne može se opravdati višim
nalogom.«

Pored navedenih razloga,
kojima je zajedničko to da su ih iznijeli štediše, u jednom prijedlogu, osim što
se podržavaju prigovori na Zakon iznijeti od štediša, iznijeti su i prigovori
Privredne banke Zagreb d.d. Ovim prijedlogom tvrdi se kako je Zakon omogućio
pojedinim bankama priznava­nje veće­g javnog duga od deviznih depozita, čime su
druge banke dovedene u neravnopravan položaj.

9. Tijekom postupka donijeto
je rješe­nje kojim je bio pokrenut postupak za ocjenu ustavnosti Zakona, objav­ljeno
u »Narodnim novinama«, broj 25/94, koje je bilo dostav­ljeno (tadaš­njem)
Saboru Republike Hrvatske radi odgovora na pita­nja u vezi s kojima je dovedena
u sum­nju usuglašenost Zakona s Ustavom. Sabor na rješe­nje nije odgovorio.

10. U da­lj­njem postupku Sud
je zatražio miš­lje­nje Vlade Republike Hrvatske i odgovarajuće podatke od
Hrvatske narodne banke. U tom se miš­lje­nju, pored ostalog, navodi da
»spomenuti Zakon nije zaledio isplatu dostupnih štednih uloga, već je re­gulirao
povrat imovine štediša koja je postala nedostupna uslijed nastupa događaja koji
se klasično može definirati kao žviša silaž. A uzrok tog događaja bio je
faktični iako nikad proglašeni bankrot Narodne banke Jugoslavije, kao i či­njenica
raspada bivše SFRJ. Naime, dugogodiš­nja zakonska obveza za sve banke u bivšoj
Jugoslaviji bila je da iznose devizne šted­nje građana moraju deponirati kod
Narodne banke Jugoslavije, koja je bila jamac isplate deviznih uloga građana. U
trenutku raspada bivše Jugoslavije te ratne agresije na Republiku Hrvatsku,
banke u Republici Hrvatskoj su bez ikakve vlastite odgovornosti dovedene u
situaciju da ne mogu ostvariti svoja potraživa­nja od Narodne banke Jugoslavije
na osnovi deponiranih deviznih depozita građana (koja su predmetnim Zakonom
utvrđena u iznosu većem od DEM 5.000.000.000,00) te pos­ljedično tome u
nemogućnosti izvrše­nja svojih obveza prema štedišama. U toj situaciji
predmetnim su Zakonom potraživa­nja banaka prema Narodnoj banci Jugoslavije
preuzeta u javni dug Republike Hrvatske, te je re­guliran način isplate tih
potraživa­nja sukladno čemu je i osigurana isplata devizne šted­nje građana.«

11. Prema podacima Hrvatske narodne banke sta­nje blokiranih deviznih
depozita stanovništva kod banaka u Hrvatskoj na dan 31. prosinca 1991. godine
bilo je 2.335,0 milijuna US$, a sta­nje blokiranih deviznih depozita stanovništva
kod glavnih filijala banaka koje su imale sjedište izvan Republike Hrvatske
(Glavne filijale Ljub­ljanske banke i filijala Jugobanke) bilo je 838,5
milijuna US$.

*Prijedlozi nisu osnovani.*

12. Kao što je navedeno podnosite­lji prijedloga pozvali su se na
odredbe članaka 3., 5., 14., 20., 48. stavka 1. i 90. Ustava, i to Ustava od
22. prosinca 1990. (»Narodne novine«, broj 56/90); kako te odredbe glase danas,
odnosno kako su glasile u vrijeme podnoše­nja prijedloga, već je navedeno.

13. Spomenuto rješe­nje Suda
o pokreta­nju postupka od 9. ožujka 1994. godine, kao i podnosite­lji
prijedloga za pokreta­nje postupka, polazilo je sa stajališta da Zakon ustanov­ljuje
dvije kate­gorije deviznih štediša, onih koji su to bili na dan 27. trav­­nja
1991. godine, i onih koji su deviznim štedišama postali nakon to­ga, te da je
to upitno imajući u vidu ustavno načelo o jednakosti.

Stajalište je i
ovog Suda da u razlikova­­nju navedenih kate­gorija štediša nejednakost
postoji, no da ona nema prirodu diskriminacije koju zabra­­njuju odredbe članka
14. Ustava, jer je do ­­nje došlo zbog objektivnih razloga. Naime, zakonodavac
nije mogao uspostaviti jednakost svih deviznih štediša kraj postoja­­nja bitne
razlike među ­­njima, koja se je sastojala u tome da su devize jednih bile,
teme­­ljem tada važećih propisa, deponirane kod Narodne banke Jugoslavije,
odnosno kod drugih stranih banaka, a devize drugih u hrvatske banke. S tog
stajališta gledano Zakon je zaštitio interese štediša, kojima su novci bili u
banci nedostižnoj za ­­njih, pa su ti štediše bili posve ugroženi u pogledu
svojih depozita. Dakle, Zakonom i Uredbama Vlade donašanim prije ­­nje­ga, od
kojih je prva bila donijeta krajem 1991. godine, postiglo se da je prema tim štedišama
mjesto Narodne banke Jugoslavije, odnosno drugih stranih banaka, dužnik postala
Republika Hrvatska, čime su oni, uz sva ograniče­­nja u pogledu raspolaga­­nja,
ipak dobili sigurnost da će im depoziti biti isplaćeni.

Što se tiče tvrd­­nji
o nejednakosti banaka koju je osporeni Zakon uspostavio, Sud je ocijenio da ta
tvrd­­nja prijedlogom nije dokazana.

14. Da­­lj­­nje
pita­­nje iz rješe­­nja o pokreta­­nju postupka odnosilo se je na pravnu
prirodu odnosa između štediša i banaka, radi li se o vlasničkim pravima štediša
i o eventualnoj povredi tih prava, ili o obveznom odnosu između građana i
banaka nastalog sklapa­­njem ugovora o ulogu na šted­­nju u stranoj valuti kod
koje­g dolazi do prijenosa prava vlasništva deponiranog novca s deponenta na
banku – depozitara, s tim da je banka dužna u određenom trenutku vratiti
deponentu isti novčani iznos – dakle istu količinu stvari iste vrste, a ne istu
stvar koja joj je predana u depozit, tj. isti novac koji je u ­­nju bio uložen.

Stajalište je ovog
Suda da se radi o ugovornom ali i istodobno vlasničkopravnom odnosu. Prema
članku 1035. Zakona o obveznim odnosima (»Narodne novine«, broj 53/91, 73/91,
članak 646. točka 5. Zakona o trgovačkim društvima – 111/93, 3/94, članak 113.
Zakona o izdava­­nju i prometu vrijednosnim papirima – 107/95, 7/96, članak
394. točka 4. stavak 2. Zakona o vlas­ništvu i drugim stvarnim pravima – 91/96,
112/99) ugovor o nov­čanom depozitu je sklop­­ljen kada se banka obvezala
primiti, a deponent položiti kod banke određeni novčani iznos, i tim ugovorom
banka stječe pravo raspolagati deponiranim novcem i dužna ga je vratiti prema
uvjetima predviđenim u ugovoru. Prema da­­lj­­njoj odredbi članka 1038. Zakona
novčani depozit može biti po viđe­­nju ili oročen, s otkaznim rokom i bez
otkaznog roka, s posebnom namjenom i bez namjene, s tim da se smatra, ako nije
suprotno ugovoreno, da je račun novčanog depozita po viđe­­nju, te deponent
računa ima pravo raspolagati dijelom ili cijelim saldom u svakom trenutku. Iz
ovih odredaba proizlazi pravo deponentovog raspolaga­­nja, a pravo raspolaga­­nja
jedno je od k­­ljučnih vlasničkih ovlašte­­nja.

15. Osporenim Zakonom ovo
vlasničkopravno ovlašte­­nje je ograničeno, a ne oduzeto. Ustavni teme­­lj za
ovo ograniče­­nje nalazi se u odredbi članka 50. stavka 2. Ustava, prema kojoj
se poduzetnička sloboda i vlasnička prava mogu iznimno ograničiti zakonom radi
zaštite interesa i sigurnosti Republike Hrvatske, prirode, ­­ljudskog okoliša i
zdrav­­lja ­­ljudi, odnosno u članku 16. Ustava, koji je u vrijeme donoše­­nja
osporenog Zakona glasio: »Slobode i prava mogu se ograničiti samo zakonom da bi
se zaštitila sloboda i prava drugih ­­ljudi te pravni poredak, javni moral i
zdrav­­lje.« U važećem ustavnom tekstu toj je odredbi dodan i drugi stavak
prema kojem svako ograniče­­nje slobode ili prava mora biti razmjerno naravi
potrebe za ograniče­­njem u svakom pojedinom slučaju.

Prema ocjeni Suda i toj je
ustavnoj odredbi udovo­­ljeno jer se je radilo o ograniče­­nju u raspolaga­­nju
šted­­njom, koja nije bila devizna efektiva u banci u koju je bila položena, i
koja je radi zaštite štediša pretvorena u potraživa­­nje po osnovi deponirane šted­­nje.

Imajući u vidu kao bitno da
Zakonom Republika Hrvatska osigurava u državnom proračunu sredstva za isplatu
devizne šted­­nje građana deponirane kod bivše Narodne banke Jugoslavije, i to
u 20 polugodiš­­njih obroka od kojih je prvi dospio 30. lip­­nja 1995. godine,
uz kamate u visini od 5% godiš­­nje, Sud je ocijenio da je Zakon donijet na
teme­­lju i u okviru navedene ustavne odredbe: ­­njime se vlasničkopravno
raspolaga­­nje ograničava na ostvariva­­nje dvaput u godini dana i na određene
iznose.

16. Rješe­­njem o pokreta­­nju
postupka bilo je postav­­ljeno i pita­­nje ima li Zakon u cijelosti, ili samo
pojedine ­­nje­gove odredbe unatražno djelova­­nje. To je pita­­nje postav­­ljeno
sa stajališta (tadaš­­nje) ustavne odredbe (članak 90. stavka 2., druga
rečenica) prema kojoj samo pojedine odredbe zakona mogu imati povratno djelova­­nje.
Odgovarajuće odredbe važeće­g Ustava (članak 89. stavci 4. i 5.) propisuju da
zakoni i drugi propisi državnih tijela i tijela koja imaju javne ovlasti ne
mogu imati povratno djelova­­nje, a iz posebno opravdanih razloga samo pojedine
odredbe zakona mogu imati povratno djelova­­nje.

Sud prigovore o
retroaktivnosti Zakona nije prihvatio pola­zeći od toga da ugovor o depozitu
nije trenutni, svršeni ugovor, već je to trajniji ugovorni odnos, koji je
postojao u vrijeme donoše­­nja Zakona i još traje. Stajalište je Suda da je na
takve odnose, koji su još u tijeku, Zakon mogao djelovati i mije­­njati ih.

17. U skladu s iznijetim
odlučeno je kao u izreci. Ovo se rješe­­nje teme­­lji na odredbi članka 41.
stavka 1. Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine«,
broj 99/99).

Broj:                       U-I-473/1993
        U-I-485/1993
        U-I-498/1993
        U-I-11/1994
        U-I-42/1994
        U-I-787/1995
        U-I-11/1996
Zagreb, 12. srp­­nja 2001.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

Dopredsjednik Suda
**dr. sc. Jasna Omejec,** v. r.

if !supportEmptyParas endif

Rješenje, NN 67/2001-1118