## Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2904/2004 od 23. siječnja 2008.

### NN 20/2008 (15.2.2008.), Odluka Ustavnog suda Republike Hrvatske broj:U-III-2904/2004 od 23. siječnja 2008.

# USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE

**627**

Ustavni sud Republike Hrvatske, u Prvom vijeću za odlučivanje o ustavnim
tužbama, u sastavu sudac Aldo Radolović, predsjednik Vijeća, te suci Marko
Babić, Mario Kos, Davor Krapac, Jasna Omejec i Nevenka Šernhorst, članovi
Vijeća, u postupku koji je ustavnom tuž­bom pokrenula M. M. iz O., koju zastupa
B. M., odvjetnica iz O., na sjednici održanoj 23. siječnja 2008. godine,
jednoglasno je donio

## ODLUKU

I. Ustavna tužba se usvaja te se ukidaju presuda Županijskog suda u Osijeku
broj: Gž-320/04-2 od 8. travnja 2004. godine i presuda Općinskog suda u Osijeku,
broj: P-1326/03-12 od 27. listopada 2003. godine.
II. Predmet se vraća Općinskom sudu u Osijeku na ponovni postupak.
III. Ova odluka objavit će se u »Narodnim novinama«.

```
Obrazloženje
```

1. Ustavna tužba podnesena je protiv presude Općinskog suda u Osijeku, broj:
P-1326/03-12 od 27. listopada 2003. godine i Županijskog suda u Osijeku, broj:
Gž-320/04-2 od 8. travnja 2004. godine.
Osporenim presudama pravomoćno je odbijen tužbeni zahtjev podnositeljice ustavne
tužbe kojim je tražila da se tuženoj, Republici Hrvatskoj, Ministarstvu obrane
Republike Hrvatske, naloži da s podnositeljicom zaključi ugovor o najmu stana sa
zaštićenom najamninom, na stanu u O., koji se sastoji od tri sobe, kuhinje,
ostave, predsoblja, hodnika, kupaonice, površine 63,84 m2.
2. Podnositeljica ističe da je u osporenim presudama odbijen njezin zahtjev,
premda njoj osobno nije nikada otkazano stanarsko pravo na navedenom stanu.
Ističe da Općinski sud u Osijeku temelji obrazloženje svoje presude na činjenici
da je vezan pravomoćnom presudom istog suda kojom je podnositeljičinoj kćeri i
zetu otkazano stanarsko pravo na stanu, premda ona nije bila stranka u tom
postupku, niti se ta presuda u bilo kojem smislu može na nju odnositi. Ističe da
je tom presudom stanarsko pravo otkazano pogrešnim osobama, odnosno osobama koje
nisu niti imale stanarsko pravo na tom stanu, te smatra da navedena presuda ne
može imati bilo kakve pravne posljedice u odnosu na podnositeljicu ustavne
tužbe.
Slijedom navedenog predlaže da se zbog povrede ustavnih prava zajamčenih
odredbama članka 14., 19., 26., 34. i 35. Ustava, ustavna tužba usvoji i ukinu
pobijane presude, te da se predmet vrati Općinskom sudu u Osijeku na ponovni
postupak.
3. Za potrebe ustavnosudskog postupka pribavljen je spis Općinskog suda u u
Osijeku, broj: P-1326/03 i Općinskog suda u Osijeku, broj: P-1836/95.

*Ustavna tužba je osnovana.*

4. U postupku pokrenutom ustavnom tužbom na temelju odredbe članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona o Ustavnom sudu Republike Hrvatske (»Narodne novine« broj
99/99., 29/02. i 49/02. – pročišćeni tekst; u daljnjem tekstu: Ustavni zakon),
Ustavni sud, u granicama zahtjeva istaknutog u ustavnoj tužbi, utvrđuje je li u
postupku odlučivanja o pravima i obvezama ili o sumnji ili optuž­bi zbog
kažnjivog djela povrijeđeno podnositeljici ustavno pravo, pri čemu se, u
pravilu, ne upušta u pitanje jesu li sudovi pravilno i potpuno utvrdili
činjenično stanje i ocijenili dokaze. Za Ustavni sud relevantne su samo one
činjenice od čijeg postojanja ovisi ocjena o povredi ustavnog prava.
5. U konkretnom slučaju podnositeljica ustavne tužbe je dana 19. ožujka 2003.
godine podnijela Općinskom sudu tužbu radi zaključenja ugovora o najmu stana sa
zaštićenom najamninom.
U tužbi podnositeljica ističe da je nositeljica stanarskog prava na stanu u O.
Nadalje ističe da je stan na korištenje dobio njezin pokojni suprug M. M. 1974.
godine, kao vojna osoba u službi bivše JNA, a da su kao korisnici stana navedeni
njegovi članovi obitelji, supruga M. M., kći M. M. i sin M. M. Nadalje u tužbi
podnositeljica ističe da je tijekom 1991. godine otišla kod svoje rodbine u S.,
te da se zbog ratnih okolnosti i prekida komunikacija nije više mogla vratiti u
svoj stan u O.
Uz tužbu podnositeljica je podnijela Ugovor o korištenju stana koji je sa S. p.
O., zaključio suprug podnositeljice ustavne tužbe, M. M., te kopiju rješenja o
davanju stana na korištenje.
Osporenom presudom, broj: P-1326/03-12 od 27. listopada 2007., Općinski sud u
Osijeku odbija tužbeni zahtjev podnositeljice ustavne tužbe uz obrazloženje:
»Uvidom u pravomoćnu presudu ovog suda broj: P-1836/95 od 26. veljače 1996.
godine utvrđeno je da je otkazno stanarsko pravo D. Ž. i M., na stanu koji se
nalazi u O., površine 63,39 m2. Iz obrazloženja navedene presude vidi se da je
sud u postupku broj: P-1836/95 utvrdio da majka II-tužene M. M. je stanovala u
tom stanu, da je otišla iz stana u svibnju 1991. godine i da su tuženici D. Ž. i
M. stekli stanarsko pravo na tom stanu temeljem zamjene stana koji su imali u
O., V. I. M. 44 sa stanom koji se nalazi u ul. V. I. M. 32. Dakle, posljednji
nositelj stanarskog prava na tom stanu je bio Ž. D. i njegova supruga M. kojima
je pravomoćnom presudom Općinskog suda u Osijeku, broj: P-1836/95 od 26. veljače
1996. godine otkazano stanarsko pravo.
Budući da je sud vezan pravomoćnom presudom ovog suda, to isti nije ovlašten
ponovno utvrđivati tko je nositelj stanarskog prava, kada je to pravo već
pravomoćno utvrđeno jer se ne može rasprav­ljati o istoj stvari dva puta, to je
sud uzeo nedvojbeno utvrđenu činjenicu da tužiteljica nije nositelj stanarskog
prava, kako to tvrdi u tužbi i u svojoj izjavi kao parnična stranka.«
Odlučujući o žalbi podnositeljice ustavne tužbe protiv presude Općinskog suda u
Osijeku od 27. listopada 2003. godine, Županijski sud u Osijeku odbio je žalbu
podnositeljice ustavne tužbe kao neosnovanu i potvrdio prvostupanjsku presudu. U
obrazloženju presude Županijski sud u Osijeku ističe da je otkazano stanarsko
pravo tužiteljičinoj (podnositeljičinoj) kćerki i zetu na spornom stanu u O.,
pravomoćnom presudom Općinskog suda u Osijeku broj: P-1836/95 od 26. veljače
1996. godine. Navedeno nalazi u vezi s tužiteljicom, a ne kako ona u žalbi tvrdi
da s tim nema nikakve veze, to stoga što su kćerka i zet tužiteljice, a što je
utvrđeno u predmetu broj: P-1836/95 zamjenom stanova svojeg s tužiteljičinim
postali nositelji stanarskog prava na spornom stanu. Nadalje, Županijski sud u
Osijeku u osporenoj presudi ističe: »Da su tužiteljičini kćerka i zet bili
nositelji stanarskog prava utvrđeno je uvidom u potvrdu Ministarstva obrane,
Uprave za graditeljstvo, u kojoj je potvrđeno da su posljednji nositelji
stanarskog prava D., a D. M. i Ž. su zet i kćerka tužiteljice. Njima kao
nositeljima stanarskog prava isto je otkazano pravomoćnom presudom, nakon toga
stan je dan na korištenje obitelji B., koji stan je B. Š. kupio (list 24 spisa),
kako je stan u O. zamijenjen, a D. M. i Ž. koji su zamjenom stekli svojstvo
nositelja stanarskog prava isto otkazano, tužiteljica nije aktivno legitimirana
tražiti zaključenje ugovora o najmu predmetnog stana sa zaštićenom najamninom,
kao što navedeni ugovor ne može zaključiti tuženik, jer nije pasivno
legitimiran, jer je stan u vlasništvu B. Š.«
6. U konkretnom slučaju mjerodavne su odredbe Zakona o stambenim odnosima
(»Narodne novine«, broj 51/85., 42/86., 22/92., 70/93. i 91/96., u daljnjem
tekstu: ZSO), Zakona o najmu stanova (»Narodne novine«, broj 91/96., 48/98. i
66/98., u daljnjem tekstu: ZNS) i Zakona o parničnom postupku (»Narodne novine«,
broj 53/91., 91/92., 112/99., 88/01. i 117/03., u daljnjem tekstu: ZPP).
Naime, podnositeljica ustavne tužbe, u konkretnom slučaju kao nositeljica
stanarskog prava podnosi tužbu Općinskom sudu protiv Republike Hrvatske,
Ministarstvu obrane Republike Hrvatske, Uprave za gospodarenje, Službe za
stambene poslove, a radi zaključenja ugovora o najmu stana sa zaštićenom
najamninom. Uz tužbu pod­nositeljica je podnijela Ugovor o korištenju stana koji
je sa S. p. O., zaključio pokojni suprug podnositeljice ustavne tužbe, M. M., te
kopiju rješenja o davanju stana na korištenje.
Podnositeljici nije otkazano stanarsko pravo na spornome stanu (dopis Općinskog
suda u Osijeku od 5. prosinca 2001. godine), te suglasno odredbama ZNS,
podnositeljica kao nositeljica stanarskog prava ovlaštena je zaključiti ugovor o
najmu stana sa zaštićenom najamninom.
Naime, odredbom članka 30. ZNS (koji je stupio je na snagu 6. studenoga 1996.
godine), propisano je da danom stupanja na snagu toga Zakona prestaje stanarsko
pravo osobama koje su to pravo stekle prema propisima koji su vrijedili do dana
stupanja na snagu toga zakona (stavak 1.), dok je sukladno odredbi stavka 2.
istog članka propisano da osobe iz stavka 1. toga članka danom stupanja na snagu
toga Zakona stječu prava i obveze najmoprimca. Suglasno odredbi članka 31. ZNS
vlasnik stana i osoba iz članka 30. koja ispunjava uvjete najmoprimca sklapaju,
sukladno odredbama ovog Zakona ugovor o najmu stana na neodređeno vrijeme, s
time da najmoprimac za to vrijeme ima pravo ugovoriti zaštićenu najamninu.
Prema ocjeni Ustavnog suda, prvostupanjski sud, morao je u navedenom parničnom
postupku u povodu tužbe podnositeljice ustavne tužbe kao prethodno pitanje
riješiti pitanje je li podnositeljica ustavne tužbe, a s obzirom na priloženu
dokumentaciju, bila nositeljica stanarskog prava na predmetnom stanu u vrijeme
stupanja na snagu ZNS.
Okolnost da je u nekom drugom postupku, a u kojem podnositeljica ustavne tužbe
nije bila stranka u postupku, odlučivano o stanarskom pravu odnosno otkazu
stanarskog prava na spornom stanu nekim drugim osobama, nije od utjecaja na
konkretni postupak, budući da je stanarsko pravo, između ostalog, i subjektivno
pravo vezano za osobu koja je nositelj stanarskog prava, a ne pravo vezano
isključivo za stan.
Naime, suglasno odredbi članka 59. ZSO stanarsko pravo stječe se danom useljenja
u stan na osnovi pravomoćne odluke o davanju stana na korištenje ili koje druge
valjane osnove.
Slijedom navedenog, utvrđenje suda da je u nekom drugom postupku kojim je
pravomoćno riješeno o stanarskom pravu nekih drugih osoba na spornom stanu, nije
prema stajalištu Ustavnog suda od utjecaja na status podnositeljice, kao
nositeljice stanarskog prava na spornome stanu, te je stoga bila obveza suda u
konkretnom postupku utvrditi je li podnositeljica ustavne tužbe bila nositeljica
stanarskog prava na spornom stanu u trenutku stupanja na pravnu snagu ZNS, kao
prethodno pitanje od kojeg je ovisilo rješenje konkretnog spora.
7. Nakon analize osporenih odluka, mjerodavnih zakonskih odredbi te
prvostupanjskog spisa, Ustavni sud ocjenjuje da nadležni sudovi nisu postupili
sukladno mjerodavnim odredbama postupovnog i materijalnog prava.
Stoga, osnovano u ustavnoj tužbi podnositeljica ističe povredu odredbe članka
14. stavka 2. Ustava.
U konkretnom je slučaju podnositeljica svoj zahtjev temeljila na činjenici da je
ona danom stupanja na snagu ZNS bila nositeljica stanarskog prava na spornom
stanu, te da je sukladno odredbi članka 30. stavka 2. ZNS stupanjem na snagu tog
Zakona stekla prava i obveze najmoprimca, među kojima pravo na zaključenje
ugovora o najmu sa zaštićenom najamninom. Kako su u konkretnom slučaju sudovi
propustili utvrditi je li danom stupanja na snagu ZNS podnositeljica ustavne
tužbe imala stanarsko pravo na spornom stanu, a kao prethodno pitanje od kojeg
je ovisilo rješenje konkretno pravne stvari, to su u konkretnom slučaju sudovi
postupili suprotno mjerodavnim odredbama materijalnog prava.
Slijedom navedenog, ocjena je Ustavnog suda da se pravno stajalište navedeno u
osporenim presudama sudova prvog i drugog stupnja ne zasniva na pravilnoj
primjeni materijalnog prava i na ustavnopravno prihvatljivom tumačenju tog
prava.
Iz navedenih razloga Ustavni sud je prihvatio navode podnositeljice da joj u
konkretnom slučaju nije osigurana jednakost pred zakonom, zajamčena člankom 14.
stavkom 2. Ustava, te je ocijenio da je podnositeljici osporenim presudama
povrijeđeno to ustavno pravo.
8. Također, Ustavni sud utvrđuje da je provedeni postupak nepravičan za
podnositeljicu, jer su sudovi odbili tužbu, premda u konkretnom slučaju nisu kao
o prethodnom pitanju raspravljali o statusu podnositeljice kao nositeljice
stanarskog prava, pogrešno ocijenivši da se radi o presuđenoj stvari, čime je
podnositeljici povrijeđeno ustavno pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i
nepristrani sud pravično odluči o njezinim pravima i obvezama, a koje ustavno
pravo je zajamčeno člankom 29. stavkom 1. Ustava.
9. Utvrdivši da je osporavanim presudama podnositeljici povrijeđeno jamstvo
jednakosti svih pred zakonom, Ustavni sud nije razmatrao mogućnost povrede
odredaba članka 34. stavka 1. i članka 35. Ustava.
Također, sud ovdje smatra potrebnim napomenuti da članak 26. Ustava na koji se
podnositeljica u ustavnoj tužbi poziva, a koji jamči jednak pravni položaj
državljana Republike Hrvatske i stranaca pred sudovima, nije mjerodavan u
konkretnom slučaju (stav Ustavnog suda izražen u odluci broj: U-III-884/2004,
»Narodne novine«, broj 2/05.).
10. Odredbe članka 19. Ustava ne sadrže ljudska prava i temeljne slobode na
kojima se može temeljiti ustavna tužba prema odredbi članka 62. stavka 1.
Ustavnog zakona.
11. Slijedom iznijetog, na temelju odredaba članaka 73. i 76. Ustavnog zakona,
odlučeno je kao u točkama I. i II. izreke.
12. Odluka o objavi u temelji se na odredbi članka 29. stavka 1. Ustavnog
zakona.

Broj: U-III-2904/2004
Zagreb, 23. siječnja 2008.

USTAVNI SUD REPUBLIKE HRVATSKE
Predsjednik Vijeća
**dr. sc. Aldo Radolović**, v. r.

Odluka, NN 20/2008-627
Opći uvjeti korištenjaZaštita privatnosti[Pristup podatcima](/data_access_hr.aspx)[ELI](/about_eli_hr.aspx)

©2026. g. Narodne novine d.d.

, izrada [Novena d.o.o.](http://novena.hr/)